Manns Heinrihs

Pavalstnieks

Heinrihs Manns

Pavalstnieks

Romāns

.

.

PIRMĀ NODAĻA

Dīdrihs Heslings bija maiga rakstura bērns, kam vairāk par visu patika sapņot; zēnam bieži sirga ausis un viss iedvesa bailes. Ziemā viņš tikai nelabprāt gāja laukā no siltās istabas, bet vasarā — no nelielā dārziņa, kur gaisā juta papīra fabrikas lupatu smaku un kur pāri zelta lietum un ceriņiem slējās vecās koka mājas. Reizēm, kad Dīdrihs pacēla acis no pasaku grāmatas, savas iemīļotās pasaku grāmatas, gadījās, ka viņš ļoti satrūkās. Līdzās uz sola skaidri un nepārprotami bija sēdējis krupis, uz pusi vien mazāks par pašu zēnu. Vai arī pāri pretī pie mūra, līdz vēderam zemē iesprūdis, stāvēja rūķītis un glūnēja šurp uz viņu.

Bet baismīgāks par rūķi un krupi bija tēvs, kuru turklāt vajadzēja mīlēt. Dīdrihs viņu mīlēja. Ja zēnam gadījās sameloties vai panašķēties, viņš tikmēr labinājās un, bikli luncinādamies, grozījās ap rakstāmpulti, kamēr Heslinga kungs to ievēroja un paņēma no sienas spieķi. Ikviens nedarbs, kas netika atklāts, sašķobīja Dīdriha padevību un uzticību. Reiz, kad tēvs ar savu kroplo kāju nogāzās lejā pa kāpnēm, dēls kā negudrs sita plaukstās un pēc tam metās bēgt.

Kad pēc soda saņemšanas viņš ar uztūkušu seju, vaimanādams vilkās garām darbnīcām, strādnieki smējās. Taču Dīdrihs nekavējoties izbāza mēli un piecirta kāju. Viņš bija pārpilns pašapziņas: «Esmu gan dabūjis pērienu, bet no sava tēva. Jūs būtu priecīgi dabūt no viņa pērienu. Bet tam jūs esat pārāk niecīgi.»

Dldrihs grozījās starp strādniekiem kā untumains pašā. Gan draudēja pateikt tēvam, ka tie nes sev alu, gan šķelmīgi ļāvās *ar glaimiem izzināt laiku, kad Hes-linga kungam vajadzēja atgriezties. Pret principālu strādnieki izturējās piesardzīgi: viņš tos pazina, jo pats bija kādreiz bijis strādnieks. Veclaiku dzirnavās, kur katru loksni gatavoja ar rokām, Heslinga kungs bija strādājis par papīra smēlēju; viņš bija piedalījies visos karos un pēc pēdējā, kad ikviens tika pie naudas, varēja iegādāties papīra mašīnu. Iekārtu vēl papildināja holenders un griežamā mašīna. Heslinga kungs pats pārskaitīja loksnes. No lupatām noārdītās pogas nedrīkstēja iet zudumā. Sievietes bieži vien iegrūda pāris pogu viņa mazajam dēlam, lai tas nenodotu, ka viņas dažas paņēmušas sev. Reiz Dīdriham sakrājās tik daudz pogu, ka viņš iedomājās tās apmainīt pie bodnieka pret konfektēm. Tas zēnam izdevās, bet vakarā, nometies gultā uz ceļiem, vēl sūkādams pēdējo iesala cukura gabaliņu un bailēs trīsēdams, viņš raidīja lūgšanu bargajam mīļajam dievam, lai atstāj noziegumu neatklātu. Un tomēr dievs to izvilka dienas gaismā. Tēvs, kura izdēdējušā unteroficiera seja pauda cieņu un pienākuma apziņu, vienmēr bija metodiski cilājis spieķi, bet šoreiz viņa roka nodrebēja un sudrabotās ķeizarbārdas vienā pusē, lēkājot pār grumbām, ieripoja asara. — Mans dēls ir zadzis, — viņš bez elpas, neskanīgi izdvesa un vērās bērnā gluži kā viltīgā iebrucējā. — Tu krāp un melo. Vēl tev atliek tikai nogalināt kādu cilvēku.

Heslinga kundze mēģināja Dīdrihu pierunāt, lai viņš krīt tēva priekšā ceļos un lūdz piedošanu, tāpēc ka tēvs viņa dēļ raudājis. Taču Dīdrihs instinktīvi nojauta, ka tas tēvu vienīgi sakaitinātu vēl vairāk. Ar sievas sentimentālo izturēšanos Heslings nemaz nebija apmierināts. Viņa sagandēja bērna raksturu uz visu mūžu. Starp citu, viņš sievu gluži tāpat pieķēra pie meliem kā Dīdeli. Kas tur arī ko brīnīties, — viņa taču lasīja romānus! Ne katrreiz sestdienas vakaros bija padarīti paredzētie nedēļas darbi. Viņa nerosījās, bet tērgāja ar kalponi... Un turklāt Heslingam nebija pat ne jausmas, ka sieva, tāpat kā mazais zēns, arī slepus našķējas. Pie galda viņa neuzdrīkstējās ēst, cik grib, uri tāpēc

vēlāk zagās pie bufetes. Ja viņa būtu uzdrošinājusies irt uz darbnīcu, tad ari ņemtu pogas.

Heslinga kundze lūdza kopā ar bērnu dievu «no sirds», nevis pēc priekšrakstiem, un tad viņas vaigu gali metās sārti. Dažreiz arī viņa pēra dēlu, bet trakā steigā, ar atriebības kārē pārvērstu seju. Nereti viņa bija pret bērnu netaisna. Tad Dīdrihs draudēja viņu apsūdzēt tēvam, izlikās ejam uz kantori un pats, kaut kur aiz žoga paslēpies, priecājās, ka viņa baiļojas. Dēls izmantoja mātes maiguma uzplūdus, bet nejuta pret viņu ne mazāko cieņu. To viņam liedza abu līdzība. Jo viņš necienīja sevi pārāk netīrās sirdsapziņas dēļ, ar kādu staigāja pa pasauli, un kas tā kunga acīm varētu likties grēcīga.

Un tomēr abi kopā izbaudīja dažu labu jūsmas pārpilnu krēslas stundu. Šādās svētku reizēs viņi nepalaida garām neizmantotu nevienu saviļņojuma mirkli gan dziedot, gan spēlējot klavieres vai stāstot pasakas. Kad Dīdrihu sāka mākt šaubas par Kristus bērniņu, viņš Jāva sevi pierunāt vēl kādu laiciņu tam ticēt un tāpēc jutās atvieglots, paļāvīgs un labs. Tikpat iecirtīgi viņš ticēja spokam, kas mājoja augšā pilī, un tēvs, kas par to visu nekā negribēja dzirdēt, likās pārāk augstprātīgs, gandrīz vai pelnījis nosodījumu. Māte stāstīja Dīdri-ham pasakas. Viņa uzticēja zēnam savas bailes no jaunajām, rosmes pilnajām ielām un zirgu tramvaja, kas pa tām brauca, un pati veda dēlu pāri valnim uz pili. Tur viņi tīksminājās un šausminājās. Meizes ielas stūrī turklāt vajadzēja iet garām kādam policistam, kas, ja vien vēlētos, varētu aizvest uz cietumu. Dīdriha sirds stipri pukstēja; cik labprāt viņš būtu gājis policistam ar līkumu garām. Taču tādā gadījumā policists ievērotu zēna netīro sirdsapziņu un viņu notvertu. Gluži otrādi, bija ieteicams parādīt, ka jūtas tīrs un bez vainas, — un Dīdrihs trīcošā balsī jautāja policistam, cik pulkstenis.

Bez visām šīm drausmīgajām varām, kurām zēns bija pakļauts — pasaku krupjiem, tēva, mīļā dieva, pils spoka un policijas, bez skursteņslauķa, kas spēja izvilkt cauri visam skurstenim, līdz arī otrs kļuva tikpat melns

un atbaidošs, un ārsta, kurš drīkstēja otram ieziest rīkli un, ja paspruka bļāviens, arī purināt — bez visām šim varām Dīdrihs nokļuva vēl kādas baismīgākas varas nagos, tādas, kas aprija tūlīt pat visu cilvēku, proti, skolas. Dīdrihs iegāja skolā brēkdams un brēkšanas dēļ nespēja atbildēt arī to, ko zināja. Pamazām viņš iemanījās raudāšanu izmantot tieši tad, kad nebija izmācījies — jo, par spīti bailēm, nekļuva vis čaklāks, bet palika tikpat sapņains, kā bijis, — un tādā veidā dažu labu reizi izvairījās no nepatīkamām sekām, līdz skolotāji noprata viņa sistēmu. Pirmajam, kas to atklāja, Dīdrihs veltīja visu cienību; zēns pēkšņi apklusa un ar pazemīgu bijību lūkojās skolotājā pāri saliektajam elkonim, ko turēja aizliktu priekšā sejai. Pret skolotājiem, kas izturējās skarbi, Dīdrihs pastāvīgi bija padevīgs un iztapīgs. Ar labsirdīgajiem viņš dažkārt izspēlēja kādu palaidnību, ar kuru nemēdza lielīties un kuras vaininieku bija grūti pieķert. Turpretī par skolotāju posta darbiem liecībās, par bargiem sodiem Dīdrihs runāja ar sevišķu patiku. Gadījās, ka viņš pie galda stāsta: — Šodien Bēnkes kungs atkal trijus piekāva. — Un, kad viņam jautāja — kurus, atbildēja:

— Viens biju es.

Dīdriham bija raksturīga īpašība — justies aplaimotam par piederību pie tāda bezpersoniska visuma kā šī nepielūdzamā, cilvēkus nievājošā mehāniskā organisma, ko dēvēja par ģimnāziju, viņš lepojas ar varu, augstu varu, pie kuras piederēja arī pats, — kas. par to, ja^viņš arī cieta no tās. Klases audzinātāja dzimšanas dienā izrotāja ar vītnēm katedru un tāfeli. Dīdrihs izgreznoja pat skolotāja niedres spieķi, ar ko tas mēdza sodīt.

Gadu skrejā divu varas pārstāvju traģēdija viesa Dīdrihā svētas un saldas baismas. Direktors bija kādu palīgskolotāju klases priekšā noniecinājis un atlaidis. Kāds virsskolotājs kļuva ārprātīgs. Vēl augstākas varas — direktors un vājprātīgo nams — bija nežēlīgi izrēķinājušies ar tiem, kuru rokās līdz šim bija atradusies liela vara. Pazemīgi, kaut mazs, bet neskarts, viņš varēja vērot abus iznīcinātos un gūt sev izdevīgu secinājumu.

Varu, kas Dīdrihu turēja savos žņaugos, viņš savu-

kārt izmantoja attieksmē pret jaunākajām māsām. Brālis diktēja meitenēm un lika tīšājn rakstīt kļūdaināk, nekā tās jau mēdza darīt, lai tad varētu niknumā šķiesties ar sarkano tinti un sodīt. Sodi bija nežēlīgi. Meitenes raudāja, un tad bija Dīdriha reize zemoties, lai māsas viņu nenodotu.

Dīdriham nebija nekādas vajadzības pēc cilvēkiem, lai atdarinātu varas paudējus; šim nolūkam viņam noderēja dzīvnieki, pat nedzīvi priekšmeti. Viņš nostājās pie holendera malas un* lūkojās, kā veltņi plosa lupatas. — Ar to nu būtu galā! Iedrošinieties tik vēl! Neliešu banda! — Dīdrihs čukstēja, un viņa blāvās acis spīguļoja. Pēkšņi viņš sarāvās un gandrīz būtu izpeldējies hlorā. Kāda strādnieka soļi bija viņu iztraucējuši baudkārajā nodarbībā.

Gan īsti labi un droši Dīdrihs jutās tikai tad, kad pats saņēma kāvienu. Viņš nekad tam nepretojās. Ja nu, tad vienīgi lūdza biedrus: — Pa muguru ne, tas nav veselīgi.

Ne tāpēc, ka Dīdriham trūktu izpratnes par savām tiesībām un tieksmes pēc paša labuma, bet viņš sprieda, ka ar kāvienu, ko saņēma, sitēji nav ieguvuši nekādu praktisku labumu un viņam nav sagādājuši lielus zaudējumus. Nopietnāk nekā šīm vienīgi abstraktajām vērtībām viņš pievērsās jautājumam par vafeli ar putu krējumu, ko viņam sen bija apsolījis «Necigas viesnīcas» vecākais viesmīlis un nekad to nebija iedevis. Dīdrihs neskaitāmas reizes nopietnā gaitā devās pa Meizes ielu uz tirgus laukumu,'lai kārtotu šo veikala darījumu un paskubinātu savu frakoto draugu. Un, kad tas reiz vispār vairs negribēja nekā dzirdēt par savu pienākumu, Dīdrihs, pamatoti sašutis, aizsvilās: — Tas taču ir par traku! Tūlīt pat nesiet šurp solīto, vai arī es pateikšu jūsu saimniekam! — Tad Žoržs smiedamies atnesa vafeli ar putu krējumu.

Tas bija jūtams panākums. Diemžēl, Dīdrihs to varēja izbaudīt tikai steigā un norūpējies, jo baidījās, ka Volfgangs Buks, kurš ārā gaidīja, viņu pārsteigs un pieprasīs savu daļu, kas tam bija apsolīta. Dīdrihs pamanījas noslaucīt muti un, durvis verot, neskopojās apveltīt ar

lamu vārdiem 2oržu, kas esot vienīgi krāpnieks un kam nekādu vafeļu vispār neesot. Dldriha taisnīguma izjūta, kas vēl nupat paša labā bija tik spēcīgi kūsājusi, klusēja otra prasību priekšā, kuras gan nedrīkstēja pamest gluži bez ievērības, tāpēc ka Volfganga tēvs bija pārāk cienījama personība. Vecais Buka kungs nevalkāja sa-stīvinātu apkaklīti, bet baltu zīda kaklautu, un tam pāri sniedzās kupla, sirma ķīļbārda. Cik gausi un majestātiski viņš pieskārās ar augšgalā apzeltīto spieķi ietvei! Galvā viņam bija cilindrs, un no mēteļa apakšas bieži vien spraucās ārā frakas stūri, turklāt vēl gaišā dienas laikā. Viņš piedalījās dažādās sapulcēs un rūpējās pilsētā par visu. Par peldiestādi vai cietumu, par katru sabiedrisko iestādi Dīdrihs prātoja: «Tas pieder Buka kungam.» Jādomā, ka viņš bija neizsakāmi bagāts un varens. Visi, arī Heslinga kungs,, viņu padevīgi sveicināja. Viņa dēlam kaut ko atņemt nozīmētu pakļauties nepārredzamām briesmām. Lai augstās varas, kuras Dīdrihs tik ļoti cienīja, viņu pilnīgi nenomāktu, vajadzēja rīkoties apdomīgi un viltīgi.

Tikai vienu reizi apakštercijā gadījās, ka Dīdrihs, aizmirsis katru piesardzību, daudz negudrojot, aizrāvās un kļuva par uzvaras apskurbinātu apspiedēju. Kā jau tas visiem bija pieņemts un parasts, Dīdrihs bija ķircinājis savas klases vienīgo ebreju, bet šoreiz viņa nebēdnības bija neparastākas. No klucīšiem, ko lietoja zīmēšanas stundās, viņš uzcēla katedrā krustu un piespieda ebreju tā priekšā mesties uz ceļiem. Un, par spīti pretestībai, nelaida to vaļā. Dīdrihs bija spēcīgs. Viņam iedvesa sparu pārējo uzmudinājumi, pūlis, no kura pastiepās palīgā rokas, piekritēju vairākums kā skolā, tā ārpus tās. Jo ar Dīdriha starpniecību te uzstājās Necigas kristietība. Cik patīkami izjust šādu kopēju atbildību un kolektīvu vainas apziņu!

Tiesa gan, kad sajūsmas skurbums bija izgaisis, uzmācās vieglas bailes, taču pēc šī gadījuma, sastopoties ar pirmo skolotāju un ieraugot tā seju, zudusī drosme atgriezās, jo šai sejā plaiksnījās mulsa labvēlība. Citi viņam atklāti apliecināja savu piekrišanu. Dīdrihs viņiem pazemīgi, saprotoši uzsmaidīja. Kopš tās reizes viņam dzīve kļuva vieglāka. Klase nevarēja negodāt to, kas

bija ieguvis jaunā audzinātāja simpātijās. Šī klases audzinātāja laikā Dldrihs kļuva par pirmo skolnieku un slepeno uzraudzītāju. Katrā ziņā otro no šiem goda pienākumiem viņš saglabāja sev arī vēlāk. Dīdrihs bija draudzīgs ar visiem un, kad biedri izpļāpāja savas palaidnības, jautri un sirsnīgi smējās kā nopietns jauneklis, kas saprot šādu vieglprātību, bet starpbrīdī, sniedzot skolotājam klases žurnālu, viņš par to ziņoja. Atklātas tika arī skolotāju iesaukas un pret viņiem vērstās musinošās runas. Viņa balsī, atkārtojot šīs runas, vēl varēja manīt trīsam baudkāro baiļu atspulgu, ar kādām viņš tās pievērtiem plakstiņiem bija noklausījies. Jo, tiklīdz valdošie tika kaut kādā veidā aizskarti, viņš juta tādu kā nekautrīgu tīksmi, dziļi zemapziņā slēptu pārdzīvojumu, gandrīz vai naidu, kas savā labā steigšus un slepus pakampa pa kumosam. Nododams citus, viņš izpirka savu grēcīgo tieksmi.

Taču tai pašā reizē Dīdrihs lielākoties nejuta nekādas antipātijas pret skolas biedriem, kuriem pats kaitēja. Viņš izturējās kā cilvēks, kas apzinīgi izpilda jo sevišķi nepieciešamu pienākumu. Pēc notikušā Dīdrihs bija spējīgs pieiet pie nedarbos pieķertā un gandrīz vai no sirds just tam līdz. Reiz ar viņa palīdzību notvēra kādu skolnieku, par kuru jau sen bija aizdomas, ka tas mēdz visu norakstīt. Ar skolotāja ziņu Dīdrihs iedeva viņam norakstīt kādu matemātikas uzdevumu, kas vidus daļā bija ar nolūku kļūdaini atrisināts, bet gala iznākumā tomēr pareizs. Vakarā, pēc tam kad krāpnieks bija atzinies un jutās satriekts, daži vecākās klases audzēkņi sēdēja kādā dārza krodziņā ārpus pilsētas, kas pēc sacensībām vingrošanā bija atļauts, un dziedāja. Dīdrihs bija izvēlējies vietu līdzās savam upurim. Reiz, kad kauss bija iztukšots, Dīdriha labā roka, noslīdēdama no trauka, uzgūlās uz rokas biedram, un, uzticīgi lūkodamies tam acīs, viņš gluži viens pats sāka basa balsī jūsmīgi vilkt:

«Man bija reiz biedrs,

Kur labāku vēl lai rodu ...»

Starp citu, kas attiecās uz skolas dzīvi, viņa zināšanas likās pietiekamas visos priekšmetos, kaut arī nevienā

nepārsniedza prasītā apmērus, un vispār viņš nezināja gluži nekā cita kā vien to, kas bija paredzēts skolas programā. Visgrūtāk Dīdriham vedās vācu valodas sacerējumos, un skolnieki, kas ar tiem izcēlās, iedvesa viņam neizprotamu neuzticību.

Kopš Dīdriha pāriešanas augstākajā klasē, viņa izglītība tika uzskatīta par nodrošinātu un skolotājiem un tēvam radās doma, ka Dīdriham jāstudē. Vecais Hes-lings, kurš sešdesmit sestajā un septiņdesmit pirmajā gadā bija piedalījies svinīgajā ienākšanā pa Branden-burgas vārtiem, aizsūtīja Dīdrihu uz Berlīni.

Dīdrihs, baidīdamies apmesties kaut kur tālāk no Fridriha ielas apkārtnes, noīrēja istabu turpat Tīka ielā. Tagad viņam vajadzēja tikai taisni vien doties pa ielu lejup, tad universitātei garām nebija iespējams paiet. Uz universitāti viņš gāja divas reizes dienā, jo nekā cita nebija ko darīt, bet brīvajā laikā bieži raudāja aiz ilgām pēc mājām. Viņš aizrakstīja tēvam un mātei vēstuli un pateicās par laimīgo bērnību. No mājas viņš izgāja vienīgi nepieciešamos gadījumos un tikko uzdrīkstējās ēst, baidīdamies, ka vēl pirms mēneša beigām būs izdevis visu naudu. Dīdrihs nemitīgi aptaustīja kabatu, vai nauda vēl ir savā vietā.

Lai arī cik vientuļš Dīdrihs jutās, tomēr uz Blihera ielu pie celulozes fabrikanta Gepela kunga, kas tāpat bija no Necigas un piegādāja preces arī Heslingam, viņš tomēr vēl kavējās ar tēva vēstuli iet. Ceturtajā svētdienā Dīdrihs pārvarēja biklumu un, ieraudzījis drukno vīru ar sarkanīgo seju, kurš viņam gāzelēdamies nāca pretī un kuru viņš jau bieži bija saticis tēva kantorī, gluži vai brīnījās, ka nav atnācis agrāk. Gepela kungs steidzās tūlīt izjautāt visu par Necigu un galvenokārt par veco Buku, jo kaut gan Gepela kunga bārda tagad arī bija* sirma, viņš, tāpat kā Dīdrihs, tikai, šķiet, aiz citiem iemesliem, jau zēna gados bija veco Buku ļoti cienījis. Tas tik ir vīrs — cepuri nost! Viens no tiem, kurus vācu tautai vajadzētu augstu vērtēt, augstāk par tiem zināmajiem ļaudīm, kas pastāvīgi tiecās visu veikt ar uguni un zobenu un sagādāja tautai milzu

izdevumus. Vecais Buks bija piedalījies jau četrdesmit astotā gada revolūcijā, bijis pat notiesāts uz nāvi.

— Jā, par to, ka mēs varam šeit sēdēt kā brīvi ļaudis, — piebilda Gepela kungs, — mums jāpateicas vienīgi tādiem cilvēkiem kā vecais Buks. — Un viņš atkorķēja vēl vienu pudeli alus. — Bet tagad mums jaatļauj sevi mīdīt kirasieru zābakiem ...

Gepela kungs pieskaitīja sevi pie liberālajiem Bis-marka pretiniekiem. Dīdrihs pievienojās visam, ko Gepels sacīja; ne par kancleru, ne brīvību, ne jauno ķeizaru viņam nebija nekādu īpašu domu. Bet tad Dīd-riham pēkšņi iedrebējās sirds, jo istabā ienāca meitene, kas jau pirmajā mirklī iedvesa viņam bailes ar savu skaistumu un eleganci.

— Mana meita Agneze, — Gepela kungs iepazīstināja.

Piesarcis Dīdrihs stāvēja savos krokainajos vizītsvārkos kā neveikls, kalsns kadets. Agneze sniedza roku. Viņa droši vien centās izturēties laipni, — bet ko lai ar meiteni iesāk? Uz jautājumu, vai Berlīne viņam patīkot, Dīdrihs atbildēja «jā», uz jautājumu, vai viņš jau bijis teātrī, atbildēja «nē». Dīdrihs nosvīda aiz neveiklības un bija cieši pārliecināts, ka vienīgais, kas varētu Agnezes jaunkundzi interesēt, ir viņa aiziešana. Bet kā lai tiek no šejienes prom? Par laimi, ieradās kāds plecīgs cilvēks, vārdā Mālmanis, kas runāja dārdošā balsī meklenburģiešu izloksnē, likās esam «stud. ing.» un īrējam pie Gepeliem istabu. Viņš atgādināja Agnezes jaunkundzei par kādu pastaigu, ko viņi esot norunājuši. Dīdrihu arī uzaicināja piedalīties. Šausmu pārņemts, viņš aizbildinājās ar kādu paziņu, kas viņu ārā gaidot, un nekavējoties steidzās pazust. «Paldies dievam,» Dīdrihs domāja, juzdams sirdī dūrienu, «viņai jau viens ir.»

Gepela kungs, atvērdams Dīdriham tumšā priekšnama durvis, apjautājās, vai viņa draugs pazīstot Berlīni. Dīdrihs meloja, ka draugs esot berlīnietis. — Jo gadījumā, ja jūs abi nepazīstat pilsētu, varat vēl iekāpt nepareizā omnibusā. Droši vien esat jau kādreiz Berlīnē apmaldījies. — Gepela kungs likās apmierināts, kad Dīdrihs viņa aizdomas apstiprināja. — Nav jau kā Ne-

cigā. Te ir veselām dienām ko noskrieties. Ko jūs gan domājat, pa to laiku, kamēr no jūsu Tīka ielas atnāk šurp uz Halles vārtiem, var jau trīsreiz izkātot cauri visai Necigai... Nu, nākamsvētdien gaidu uz pusdienām!

Dldrihs apsolīja. Taču, kad svētdiena pienāca, viņš labprāt būtu atteicies no apciemojuma un vienīgi aiz bailēm no tēva devās turp. Šoreiz nācās pat izturēt kādu laiku divatā vien ar Gepeles jaunkundzi. Dīdrihs izlikās nogrimis svarīgās pārdomās un nemaz nebija noskaņots kavēt viņai laiku. Agneze grasījās atkal sākt ar teātri, bet viņš skarbā balsī atcirta, ka tādiem niekiem viņam neesot laika. Ak jā, tētis jau esot viņai teicis, — Hes-linga kungs studējot ķīmiju?

— Jā. Tā vispār ir vienīgā zinātne, kas sevi attaisno, — Dīdrihs apgalvoja, pats nesaprazdams kādēļ.

Gepeles jaunkundzei nokrita somiņa; Dīdrihs tik nevīžīgi pieliecās pacelt, ka viņa pati paguva paņemt to ātrāk. Tomēr viņa pateicās, maigi, gandrīz kautrīgi, — tas Dīdrihu kaitināja. «Cik pretīgas tādas koķetas sievietes,» viņš domāja. Agneze kaut ko somā meklēja.

— Esmu tomēr pazaudējusi savu angļu plāksteri. Pirksts atkal asiņo.

Viņa noņēma mutautiņu, ko bija aptinusi ap ievainojumu. Pirksts bija tik balts kā sniegs, un Dīdrihs nevilšus iedomājās, ka asinīm, kas uz tā sārtoja, vajadzētu iesūķties.

— Man ir, — viņš pēkšņi ieminējās.

Dīdrihs satvēra Agnezes pirkstu un, iekams viņa paguva asinis noslaucīt, jau bija tās nolaizījis.

— Ko jūs darāt?

Dīdrihs pats nobijās. Cieši saraucis uzacis, viņš atteica:

— O, man kā ķīmiķim nākas nogaršot vēl gluži citādas mantas.

‘ Meitene smaidīja. — Ak jā, jūs jau esat sava veida ārsts... Cik labi jūs to protat! — viņa piebilda, raudzīdamās, kā viņš uzliek plāksteri.

— Tā, — Dīdrihs noraidoši noteica un pagāja nost. Viņam bija sameties karsti: «Kaut tikai nevajadzētu pastāvīgi pieskarties viņas ādai! Tā ir tik pretīgi mīksta,»

vli^š nodomāja. Agneze raudzījās viņam garām. Pēc kāda brīža viņa pamēģināja atsākt:

— Vai mums Necigā nav kopīgi radi? — Un piespieda arī Dīdrihu apspriesties par dažām ģimenēm. Noskaidrojās attāla radniecība.

— Jūsu māte arī vēl ir dzīva, vai ne tā? Tad jūs gan esat laimīgs. Mana māte sen mirusi. Arī es nedzīvošu ilgi. Man ir tāda nojauta, — un viņa skumji, kā atvainodamās, pasmaidīja.

Dīdrihs, klusu ciezdams, sprieda, ka šāda sentimentalitāte ir muļķīga. Vēl mirklis klusuma — un tobrīd, kad abiem pēkšņi atraisījās valodas, ieradās meklen-burģietis. Viņš tik spēcīgi saspieda Dīdriha roku, ka Dīdriha seja krampjaini savilkās, turklāt atnācējs raudzījās viņam acīs, uzvaroši smaidīdams. Bez lielām ceremonijām viņš pievilka krēslu cieši klāt pie Agnezes ceļiem un jautri un autoritatīvi apvaicājās par dažādiem jautājumiem, kas attiecās vienīgi uz viņiem abiem. Dīdrihs, pamests bez ievērības, atklāja, ka Agneze, labi apskatoties, nemaz tik šausminoša nav. Īstenībā viņa nebija skaista. Deguns stipri mazs, uzrauts, un tā, tiesa gan, ļoti šauro virsu klāja vasaras raibumi. Dzeltenbrū-nās acis atradās tuvu viena pie otras un, tiklīdz tās kādu uzlūkoja, tā mirkšķinājās. Lūpas pārāk plānas, visa seja pārāk šaura. «Ja viņai nebūtu šo kuplo, sarkanbrūno matu virs pieres un turklāt gaišās sejas krāsas...» Arī tas Dīdriham sagādāja gandarījumu, ka nags pirkstam, ko viņš bija aplaizījis, nebija gluži tīrs.

Gepela kungs ienāca ar savām trim māsām. Vienai bija līdz vīrs un bērni. Tēvs un tēvamāsas apskāva un skūpstīja Agnezi. Viņas to darīja maigi un sirsnīgi, bet piesardzīgu sejas izteiksmi. Meitene bija slaikāka un garāka par visiem un noraudzījās mazliet izklaidīgi lejup uz to, kas patlaban bija apskāvusi tās vārgos plecus. Vienīgi tēvu viņa noskūpstīja domīgi un nopietni. Did-rihs to visu novēroja un redzēja saulē viņai deniņos zem sarkanīgajiem matiem vizam gaiši zilas dzīsliņas.

Viņam vajadzēja vienu no krustmātēm pavadīt uz ēdamistabu.

Meklenburģietis bija Agnezes roku paņēmis savā elkonī. Gar visu garo ģimenes galdu čaukstēja svētdienas

zīda drānas. Vizītsvārku stūri tika rūpīgi pārlikti pāri ceļgaliem. Viesi nokremšļojās, kungi berzēja rokas. Tad tika ienesta zupa.

Dīdrihs sēdēja tālu prom no Agnezes un nevarēja viņu redzēt, ja vien nepaliecās uz priekšu, ko rūpīgi sargājās darīt. Blakus sēdētāja lika viņu mierā, tāpēc viņš tiesāja lielos daudzumos teļa cepeti un puķu kāpostus. Katrs ēdiens tika sīki apspriests, un arī Dīdri-ham vajadzēja apstiprināt, ka garšo lieliski. Agnezi brīdināja neēst salātus, ieteica viņai dzert sarkanvīnu un jautāja, vai viņa šorīt apāvusi galošas. Gepela kungs, pievērsies Dīdriham, stāstīja, ka pirmīt Fridriha ielā viņi nez kā ar māsām izšķirti un sastapušies atkal tikai omnibusā. — Tā jums Necigā vis nevarētu gadīties, — viņš lepni iesaucās pāri galdam. Mālmanis un Agneze sarunājās par kādu koncertu. Viņa katrā ziņā gribot turpt aiziet, gan jau tētis atļaušot. Gepela kungs maigi iebilda, un krustmāšu koris viņu atbalstīja. Agnezei jā-ejot agri gulēt un labi drīz jāizbraucot uz laukiem, viņa esot ziemā pārpūlējusies. Agneze to noliedza: — Jūs nekad neļaujat man nekur iet. Jūs esat neciešami.

Dīdrihs iekšēji bija ar Agnezi vienis prātis. Viņu pārņēma varonības uzplūdums: viņš gribētu izdarīt tā, lai viņa visu drīkstētu, lai būtu laimīga un par to viņam pateicīga ... Te Gepela kungs jautāja, vai viņš arī gribot iet uz šo koncertu. — Es nezinu, — Dīdrihs nicinoši atteica, uzlūkodams Agnezi, kas bija paliekusies uz priekšu. — Kas tas ir par koncertu? Es eju vienīgi uz tādiem koncertiem, kur var dzert alu.

— Ļoti prātīgi, — piebilda Gepela kunga svainis.

Agneze novērsās, un Dīdrihs nožēloja-izteikto.

Bet krēmu, ko visi sasprindzināti gaidīja, nenesa. Gepela kungs teica meitai, lai palūkojas, kur tas paliek. Taču, iekams viņa paguva atbīdīt prom savu kompota šķīvi, Dīdrihs jau bija pielēcis kājās — krēsls atsprāga pie sienas — un ciešiem soļiem devās uz durvīm. — Marija! Krēms! — viņš uzsauca pa durvīm. Piesarcis un nevienā nelūkodamies, Dīdrihs gāja atpakaļ uz savu vietu. Taču viņš gluži labi manīja, ka visi pie galda saskatījās un samirkšķinājās. Mālmanis pat zobgalīgi iespurdzās. Svainis ar mākslotu bezrūpību ieminējās:

— Vienmēr galanti! Tā vajag. — Gepela kungs maigi uzsmaidīja Agnezei, kas nepacēla galvu no sava kompota šķīvja. Dīdrihs tik stipri piespieda ceļgalu pie galda plates, ka tā pacēlās uz augšu. Viņš domāja: «Ak dievs, ak dievs, kaut es nebūtu to darījis!»

Pateicoties par mailīti, Dīdrihs visiem sniedza roku, vienīgi izvairījās no Agnezes. Viesistabā, dzerot kafiju, viņš apdomīgi izvēlējās sev krēslu tur, kur Mālmaņa platā mugura viņu aizsedza Agnezes skatieniem. Viena no krustmātēm dzīrās ar viņu aprunāties.

— Ko tad jūs, jaunais cilvēk, studējat? — viņa jautāja.

— Ķīmiju.

— Ak tā, fiziku?

— Nē, ķīmiju.

— Ak tā.

Un, kaut arī iespaidīgi sākta, tālāk saruna neraisījās. Dīdrihs klusībā viņu nolamāja par stulbu zosi. Visa šī sabiedrība viņam nederēja. Naidpilnā grūtsirdībā viņš nolūkojās tajā, kamēr pēdējie radinieki bija atvadījušies. Agneze un tēvs tos pavadīja līdz durvīm. Gepela kungs atgriezies brīnījās, ka jaunais cilvēks joprojām viens pats sēž istabā. Klusēdams, cieši pavēries Dīdrihā, viņš jau reiz iebāza roku kabatā. Kad Dīdrihs pēkšņi, naudu neprasīdams, atvadījās, Gepels izturējās ļoti sirsnīgi. — Es pasveicināšu savu meitu no jums, — viņš pat apsolīja un pie durvīm, mazliet padomājis, piebilda: — Atnāciet nākamo svētdienu atkal!

Dīdrihs bija cieši apņēmies šai mājā vairs savu kāju nespert. Tomēr nākošajā dienā viņš pameta visu un ilgi meklēja, kamēr atrada kasi, kur varēja nopirkt Agnezei biļeti uz koncertu. Iepriekš viņam vēl vajadzēja uz afišām, kas turpat atradās, sameklēt mākslinieka vārdu, ko Agneze bija pieminējusi. Vai šis būtu? Vai arī tam bija tāds vārds? Dīdrihs izšķīrās. Izdzirdis, ka biļete maksā četras markas piecdesmit, viņš izbailēs iepleta acis. Tik daudz naudas, lai paskatītos kādā, kas taisa muziķu! Ja vien būtu bijis iespējams atkal tikt prom! Samaksājis un izgājis laukā, viņš sākumā sašuta par šādu krāpšanu. Tad apsvēris, ka tas noticis Agnezes labā, jutās aizgrābts pats par savu cēlsirdību. Iedams

2 — Pavalstnieks

t

cauri burzmai, viņš atmaiga arvien vairāk un jutās arvien laimīgāks. Tā bija pirmā nauda, ko viņš bija izdevis kāda cita labā.

Dīdrihs ielika aploksnē tikai biļeti un, lai sevi nenodotu, kaligrafiskiem burtiem uzrakstīja adresi. Vēl stāvot pie vēstuļu kastītes, viņam klāt, ironiski smīnēdams, pienāca Mālmanis. Dīdriham likās, ka tas ir visu sapratis; viņš aplūkoja savu roku, ko bija atrāvis no vēstuļu kastītes. Taču Mālmanim bija tikai padomā palūkoties, kā Dīdrihs dzīvo. Viņš secināja, ka istabā izskatoties kā vecākas dāmas mājoklī. Dīdriham bija līdz no mājām pat kafijas kanna. Viņš ļoti kaunējās. Kad Mālmanis nicinoši pavēra un aizcirta ķīmijas grāmatas, Dīdrihs nokaunējās arī par savu arodu. Meklenburģie-tis, valstīdamies pa dīvānu, jautāja: — Kā jums patīk Gepele? Jauks kukainītis, ko? Kas nu tur ko sarkt! Lakstojieties vien! Ja gribat, es atkāpšos. Man ir izredzes pie piecpadsmit citām.

Un, tā kā Dīdrihs nevērīgi atvairījās, turpināja:

— Paklausieties, tur ir vērts ķerties klāt. Vai arī es neko no sieviešiem nesaprotu. Sarkani mati, lai! — Un vai jūs neesat ievērojis, kā viņa mēdz skatīties, ja domā, ka to nemana?

— Uz mani ne, — Dīdrihs turpināja vēl nicinošāk. — Man no tā ne silts, ne auksts.

.— Kā nu gribat! — Mālmanis dārdoši smējās un ierosināja doties mazā pastaigā. Tā izvērtās par klaiņojumu pa alus krodziņiem. Kad iedegās pirmās gāzes laternas, abi jau bija piedzēruši. Mazliet vēlāk Leipcigas ielā Mālmanis bez jebkāda iemesla iecirta Dīdriham spēcīgu pļauku. Dīdrihs izdvesa: — Au! Tā taču ir... — un bailēs norija vārdu «nekaunība». Meklenburģietis uzsita viņam uz pleca. — Laipnāk, mazulīt! Tas tik aiz draudzības! — un pēc tam paņēma Dīdriha pēdējās desmit markas . .. Aizgājis četras dienas vēlāk, Mālmanis viņu ieraudzīja gluži novārgušu aiz bada un ar plašu žestu iedeva trīs markas no naudas, ko pa šo laiku bija kaut kur citur aizņēmies. Svētdien pie Gepeliem, — ja Dīdrihs nebūtu tik ļoti izsalcis, viņš droši vien neietu, — Mālmanis pastāstīja, ka Heslings esot izplencē-jis visu savu naudu un nu viņam reiz kārtīgi jāpaēdot.

(Iepēla kungs un viņa svainis saprotoši smējās, bet Dīd-i ihs vēlējās, kaut labāk nebūtu piedzimis, nekā redzēt Agnezes skumji vērīgās acis. Viņa to nicināja! Izmisis viņš sevi mierināja: «Vienalga, viņa to vienmēr darījusi!» Agneze apvaicājās, vai varbūt viņš esot atsūtījis koncerta biļeti. Visu acis pievērsās Dīdriham.

— Nieki! Kāpēc lai es būtu to darījis, — viņš tik nelaipni attrauca, ka visi noticēja. Agneze novērsa skatienu, mazliet vilcinādamās. Mālmanis piedāvāja dāmām konfektes un pārējās nolika Agnezei priekšā uz galda. Dīdrihs nelikās par meiteni ne zinis un ēda vēl vairāk nekā pagājušā reizē. Ja jau tikpat visi domāja, ka viņš vienīgi tāpēc atnācis! Kad norunāja kafiju dzert Grunevaldā, Dīdrihs steigšus aizbildinājās ar kādu norunātu satikšanos. Un pat piebilda: — Ar kādu, kam es nekādā gadījumā nevaru likt gaidīt. — Gepela kungs uzlika Dīdriham uz pleca savu plato roku un, pieliecis galvu, pameta viņam ar acīm, pusbalsī aicinādams: — Esiet bez rūpēm, jūs, protams, būsiet mans viesis! — Taču Dīdrihs sašutis apgalvoja, ka tas neesot īstais iemesls. — Nu tad, mazākais, atnāciet atkal, tiklīdz jums rodas patika, — Gepels noteica, un arī Agneze piekrītoši pamāja. Likās pat, ka viņa grasījās kaut ko piebilst, bet Dīdrihs vairs neklausījās. Dienas atlikušo daļu viņš pavadīja tīksmīgās skumjās, tā, it kā butu kaut ko smagu upurējis. Vakarā sēdēja kādā ļaužu pārpilnā alus krodziņā, atbalstījis galvu rokās, laiku pa laikam pamādams savai vientuļajai glāzei, it kā tikai nupat būtu sapratis, kas ir liktenis.

Ko lai iespēj pret varmācīgo veidu, kādā Mālmanis mēdza aizņemties naudu? Svētdien meklenburģietis cēli sniedza Agnezei puķu pušķi, un, kaut arī Dīdrihs atnāca tukšām rokām, viņš būtu varējis teikt: «Īstenībā puķes ir no manis, jaunkundz.» Taču viņš klusēja, juzdams vēl lielāku īgnumu pret Agnezi nekā pret Mālmani. Mālmanis izraisīja apbrīnu, jo bija spējīgs naktī skriešus panākt kādu nepazīstamu cilvēku, lai tam iedauzītu cilindru — kaut arī Dīdrihs ļoti labi saprata, kadas briesmas šajā gadījumā viņam pašam draudēja.

Mēneša beigās, uz savu dzimšanas dienu, viņš saņēma neparedzētu naudu, ko māte bija iekrājusi un

atsūtījusi, un ieradās pie Gepeliem ar puķu pušķi, ne pārāk lielu, lai sevi nenodotu un ari lai nesakaitinātu Mālmani. Saņemot puķes, meitenes seja pauda aizkustinājumu, un Dīdrihs vēlīgi un reizē mulsi smaidīja. Šī svētdiena viņam šķita sevišķi svinīga; viņš nejutās arī pārsteigts, kad visi nolēma doties uz Zooloģisko dārzu.

Pēc tam, kad Mālmanis bija tos saskaitījis — vienpadsmit cilvēku, sabiedrība devās ceļā. Visas sievietes, kuras gadījās ielās redzēt, bija, tāpat kā Gepela māsas, ģērbušās gluži citādi nekā darbdienā, tā, it kā viņas piederētu pie kādas augstākas sabiedrības vai arī būtu saņēmušas mantojumu. Vīrieši tērpušies vizītsvārkos, tikai nedaudzi apģērbuši melnas bikses kā Dīdrihs, bet gandrīz visiem galvā salmu cepures. Viņi nogriezās pa kādu šķērsielu, tā bija plata, taisna un tukša, neredzēja neviena cilvēka, te nebija braucis pat ne zirgs. Tikai vienā vietā bariņš mazu meitenīšu baltās kleitiņās, melnās zeķēs, viscaur izrotātas lentēm, spalgi dziedādamas, gāja rotaļās. Turpat tālāk, trokšņainā ielā, cienījamas matronas nosvīdušas cīnījās ap kādu omnibusu; līdzās viņu koši sārtajām sejām komiji, kas neiecietīgi sacentās ar viņām par brīvajām vietām, izskatījās slimīgi bāli. Visi lauzās uz priekšu, tiecās sasniegt kādu mērķi, kur beidzot vajadzēja sākties izpriecai. Visu sejās bija skaidri lasāms: «Lai iet, diezgan esam strādājuši!»

Dīdrihs izturējās pret dāmām kā īsts berlīnietis. Tramvajā viņš izkaroja tām vairākas sēdvietas. Kādam kungam, kas grasījās vienu vietu aizņemt, viņš tik stipri uzkāpa uz kājas, ka izjauca tā nodomu. Kungs iebļāvās: «Lempis!» Dīdrihs atbildēja līdzīgā garā. Atklājās, ka tas ir Gepela kunga paziņa, un, tikko iepazīstināti, abi izturējās ļoti bruņnieciski. Neviens no viņiem negribēja sēdēt, lai otram nebūtu jāstāv kājās.

Zooloģiskajā dārzā Dīdriham pie galda gadījās vieta līdzās Agnezei, — kāpēc šodien viss tik laimīgi vedās? — un, kad viņa tūlīt pēc kafijas izteica vēlēšanos apskatīt zvērus, Dīdrihs viņu dedzīgi atbalstīja. Viņš bija pilns apņēmības. Nonākot pie šaurās ejas starp plēsīgo zvēru krātiņiem, dāmas griezās atpakaļ. Dīdrihs

piesolīja Agnezei viņu pavadīt. — Tad jau labāk ņemiet ali mani līdz, — ieminējās Mālmanis. — Ja nu gadījumā tiešām kāds stienis salūst...

— Tad ar! jūs to nesalabosiet, — Agneze attrauca, Ieiedama ejā, bet Mālmanis, kā parasti, sāka skaļi smieties. Dīdrihs sekoja Agnezei. Viņu sagrāba baismas — no zvēriem, kas pa labi un kreisi elsodami un dvašodami metās viņam virsū, un no meitenes, kuras ziedu smarža vēdīja pa priekšu. Aizgājusi līdz galam, viņa pagriezās atpakaļ.

— Es neciešu tukšu lielību!

— Vai tā? — Dīdrihs jautāja, priecīgi aizkustināts.

— Šodien jūs esat jauks, — Agneze ieminējās.

— īstenībā es gribētu tāds vienmēr būt.

— Tiešām? — Un šoreiz viņas balss mazliet ietrīsējās. Viņi palūkojās viens otrā ar tādu izteiksmi sejā, it kā to visu nebūtu pelnījuši. Agneze žēlojās:

— Zvēri tomēr neganti ož.

Un abi devās atpakaļ.

Viņus sagaidīja Mālmanis. — Es tikai gribēju redzēt, vai jūs negrasāties bēgt projām. — Tad viņš aizveda Didrihu sānis. — Nu? Kāda liekas mazā? Vai jums arī ir panākumi? Es jau tūlīt teicu, ka nav liela māksla.

Dīdrihs klusēja.

— Liekas, jūs ne pa jokam esat ķērušies vērsim pie ragiem? Zināt ko? Es būšu Berlīnē vēl tikai vienu semestri, pēc tam varēsiet būt mans pēcnieks. Bet tikmēr esiet tik laipns un pagaidiet... — Viņa samērā ar augumu mazā seja izskatījās ņirdzīgi ļauna. — Godājamais draudziņ!

Un Dīdrihs varēja iet. Viņš tik ļoti nobijās, ka nemaz vairs neuzdrīkstējās turēties Agnezes tuvumā. Neko daudz neklausīdamās, ko stāstīja Mālmanis, bet atskatīdaņiās, viņa uzsauca tēvam: — Tēt! Šodien ir brīnum jauki, nudien, es jūtos ļoti labi.

Gepela kungs saņēma abām rokām viņas plaukstu, izlikdamies, ka grasās to cieši saspiest, bet īstenībā tikko tai pieskārās. Viņa spožās acis smējās un bija miklas. Kad radinieki bija atvadījušies, viņš pieaicināja pie sevis klāt meitu un abus jaunekļus un paziņoja, ka šī diena esot jānosvin, tāpēc pastaigāšoties pa «Unter

den Linden» bulvāri un pēc tam kaut kur paēdīšot vakariņas.

— Tētis kļūst vieglprātīgs! — iesaucās Agneze, atskatīdamās uz Dīdrihu. Taču viņš nepacēla acis. Tramvajā viņš izturējās tik tūļīgi, ka tika atšķirts no pārējiem tālu nost, un Fridriha ielas burzmā abi ar Gepela kungu palika iepakaļus. Pēkšņi Gepela kungs apstājās, apmulsis aptaustīja sev vēderu un jautāja:

— Kur mans pulkstenis?

Tas bija pazudis ar visu važiņu. Mālmanis apvaicājās:

— Cik ilgi jūs jau esat Berlīnē, Gepela kungs?

— Tā ir! — Un Gepelis pievērsās Dīdriham.

— Esmu šeit jau trīsdesmit gadus, bet tā man atgadās pirmo reizi. — Un, par spīti visam, lepni piebilda: — Redziet, Necigā tas vispār nevarētu notikt!

Tagad nu bija jāatmet domas par vakariņām, jādodas uz policijas iecirkni; lai sniegtu ziņojumu. Un Agneze klepoja. Gepelis sarāvās.

— Mēs būsim tomēr pārāk noguruši, — viņš nomurmināja un ar mākslotu jautrību atvadījās no Dīdriha, kas izlikās neredzam Agnezes pastiepto roku, bet lempīgi pacēla cepuri. Pēkšņi, ar pārsteidzošu veiklību un iekams vēl Mālmanis paguva attapties, Dīdrihs iemetās kādā garām braucošā omnibusā. Glābts! Un nupat sākas brīvdienas! Viņš bija ticis no visa vaļā! Tiesa gan, mājās Dīdrihs ar lielu troksni nometa uz grīdas smagākās ķīmijas grāmatas un sniedzās jau pēc kafijas kannas, bet, izdzirdis kaut kur paveram durvis, steigšus atkal visu savāca kopā. Tad rāmi apsēdās dīvāna stūrī, atbalstīja galvu rokās un ļāvās asarām. Kaut sākumā viss nebūtu bijis tik jauki! Viņš bija uzķēries uz makšķeres. Tā jau meitenes mēdz darīt — izliekas, ka nez kas, bet tai pašā laikā ar kādu nelieti tevi izsmej. Dīdrihs bija cieši pārliecināts, ka nav spējīgs ar šo nelieti sacensties. Viņš salīdzināja sevi ar Mālmani un nebūtu varējis saprast, ja atrastos kāda, kas izšķirtos par labu viņam, nevis Mālmanim. «Ko es gan iedomājos?» viņš prātoja. «Muļķei tai vajadzētu būt, kas manī iemīlētos.» Dīdrihs trīsēja bailēs, ka meklenburģietis varētu atnākt un sākt vēl negantāk draudēt. «Man viņa nemaz nav

vajadzīga. Tiktu es tikai prom!» Turpmākajās dienās viņš slimīgā sasprindzinājumā sēdēja aiz cieši aizslēgiem durvīm. Tiklīdz tika atsūtīta nauda, Dīdrihs aizbrauca.

Māte nepatīkami pārsteigta greizsirdīgi izjautāja, kas viņam noticis. Pagājis tik īss laiks, bet viņš izskatoties Jau gluži kā pieaudzis. «Jā, Berlīne, Berlīne!»

Kad māte uzstājās, lai Dīdrihs dodas uz kādu mazāku universitāti, ne vairs uz Berlīni, dēls priecīgi pieķērās šai domai. Tēvs apsvēra visus «par» un «pret». Dīdri-ham vajadzēja daudz stāstīt par Gepeliem. Vai viņš esot redzējis fabriku? Un vai apciemojis arī citus veikala biedrus? Heslinga kungs vēlējās, lai Dīdrihs brīvdienās iepazītos ar papīra ražošanu pašu uzņēmumā. — Neesmu vairs nekāds jaunais, un mana granātas šķemba arī liek sevi stipri manīt.

Tiklīdz radās izdevība, Dīdrihs zagās prom no mājas, lai pastaigātos pa Gebelhena mežu vai arī paklaiņotu gar Ruges strautu Gozēs apkārtnē un baudītu dabas tuvumu. Jo to nu viņš tagad prata. Pirmo reizi viņš pamanīja, ka pauguri tur tālumā izskatījās sērīgi, it kā neapklusināmu ilgu pārņemti, un tas, ko debesis sūtīja lejup kā lietu vai sauli, īstenībā bija Dīdriha kvēlā mīlestība un asaras. Raudāt viņš raudāja daudz. Pat mēģināja dzejot.

Reiz, ieejot aptiekā, Dīdrihs ieraudzīja aiz letes savu skolas biedru Gotlību Hornungu. — Jā, pa vasaru es šeit mazliet tēloju aptiekam, — viņš paskaidroja. Esot pat aiz pārskatīšanās jau reiz saindējies un gulējis saritinājies gluži kā zutis. Visa pilsēta par to runājusi! Rudenī viņš došoties uz Berlīni, lai papētītu sava aroda zinātnes. Vai Berlīnē esot ar ko redzēt? Dziļi iepriecināts par savu pārākumu šai ziņā, Dīdrihs nekavējās palielīties ar saviem Berlīnes piedzīvojumiem. Aptiekārs nolēma:

— Mēs abi kopā apgriezīsim Berlīni otrādi.

Un Dīdriham pietrūka drosmes atteikties. Mazā universitāte vairs netika pieminēta. Vasaras beigās — Hor-nungam vēl vajadzēja dažas dienas praktizēt — Dīdrihs atgriezās Berlīnē. Istabu Tika ielā viņš vairs neīrēja. Vairīdamies no Mālmaņa un Gepeliem, Dīdrihs ap-

metās tālu prom — pie Veselības Akas. Tur viņš gaidīja Hornungu. Taču Hornungs, kaut ari bija paziņojis, ka izbraucis, vēl nerādījās; un, kad beidzot ieradās, tad galvā viņam bija zaļdzeltensarkana cepure. Viņu tūlīt pat kāds kolēģis bija savervējis korporācijā. Arī Dīd-riham vajagot tur iestāties; tā esot Jaunteitonija, ļoti smalka korporācija, Hornungs apgalvoja; farmaceitu vien tur bija seši gabali. Dīdrihs mēģināja slēpt savas izbailes aiz nicinājuma maskas, taču tas nelīdzēja. Lai viņš nedarot kaunu Hornungam, kas esot jau par viņu stāstījis; vienu reizi, mazākais, vajagot turp aiziet.

— Bet vienu pašu, — Dīdrihs cieši noteica.

Šī viena reize ilga tikmēr, kamēr Dīdrihs gulēja zem galda un tika aizgādāts prom. Kad reibums bija izgulēts, viņam atnāca paka], lai aizvestu līdz izdzert agro alus kausu; Dīdrihs nu bija kļuvis par studentu pudeles brāli.

Šim uzdevumam viņš jutās kā radīts. Atrasties lielā cilvēku barā, kur neviens viņam ne prasīja, ne lika ko citu kā vienīgi, lai viņš dzertu. Pateicības un labvēlības pilnu sirdi Dīdrihs cēla glāzi pretī ikvienam, kas vien uz to pamudināja. Par savu dzeršanu vai nedzeršanu, sēdēšanu, stāvēšanu, runāšanu vai dziedāšanu parasti nenoteica Dīdrihs pats. Tika dotas skaļas komandas, un, ja vien tām pareizi klausīja, tad viss bija labākā kārtībā. Kad Dīdriham «salamandras» reizē gadījās nenokavēt, viņš, gandrīz vai sakaunējies par saviem panākumiem, uzsmaidīja sēdētājiem visapkārt.

Bet tas bija tīrais nieks, salīdzinot ar veiksmi dziedāšanā! Skolā Dīdrihs bija viens no labākajiem dziedātājiem un savā pirmajā dziesmu grāmatā zināja no galvas lapas pušu numurus, kur katra dziesma atrodama. Tagad viņam vajadzēja tikai piedurt ar pirkstu komerš-grāmatā, kas bija uzsprausta uz lielām naglām alus peļķē galda vidū, un viņš ātrāk par visiem trāpīja tās dziesmas numuru, kas bija jādzied. Reizēm Dīdrihs visu vakaru bijīgi raudzījās vadītājam mutē, vai varbūt nepienāks kārta paša iemīļotajai dziesmai. Tad viņš drosmīgi dārdināja: «Ne velna tie nezin, kas brīvība ir,» — un, dzirdot sev līdzās rūcam resno Deliču, jutās tik mājīgi pasargāts vācu senatnīgajā, krēslainajā krodziņā ar

/«•inajiem griestiem un cepurītēm pie sienām, starp atvērtajām mutēm visapkārt, kas visas dziedāja un dzēra to pašu, elpojot silto, sasmakušo alus un sviedru piepilināto gaisu. Vēlā stundā viņam sāka likties, ka tie visi kopā būtu viens vienīgs svīstošs ķermenis. Korporācijā bija Dīdrihu uzsūkusi, tā domāja un vēlējās viņa vietā. Apziņa, ka pieder pie tās, vērta viņu vīrišķīgu, radīja cieņu pašam pret sevi un izraisīja goda sajūtu. Neviens nebija spējīgs viņu atraut no citiem un kaut ko nodarīt pāri! Lai Mālmanis tik uzdrošinās atnākt un pamēģina — divdesmit vīru pieceltos Dīdriha vietā viņam pretī! Dīdrihu pārņēma liela drosme, gandrīz vai vēlēšanās, lai Mālmanis atnāk. Vēl labāk, ja atnāktu abi ar Gepelu, tad viņi redzētu, kāds tagad ir Dīdrihs, viņš justos atriebts.

Lai vai kā, vislielākās Dīdriha simpātijās piederēja viņa miermīlīgākajam kaimiņam pie galda, tuklajam Deličam. Kaut kas dziļi nomierinošs, uzticību iedvesošs mājoja šai gludajā, baltajā un humora pilnajā tauku masā, kas lejpusē, bagātīgi pārplūzdama pār krēsla atzveltni un vairākkārt guldamās krokās, sasniedza galda malu, kur tad, šķiet, visu iespējamo paveikusi, pamatīgi atbalstījusies, nekustīgi sastinga, ja neņem vērā alus kausa cilāšanu. Deličs vairāk par jebkuru citu bija šeit atradis savu īsto vietu; katrs, kas viņu redzēja te sēžam, aizmirsa, ka būtu viņu kādreiz manījis stāvam kājās. Viņš bija tieši kā radīts vienīgi sēdēšanai pie alus galda. Viņa bikšu dibens, kas katrā citā stāvoklī zemu un melanholiski nokarājās, šādi atrazdams sev īsti atbilstošo veidu, vareni piepūtās. Un, gluži kā izjuzdama Deliča sēžamvietas labsajūtu, atplauka arī viņa seja. Tā izstaroja dzīves prieku, un viņš bārstīt bārstīja asprātības.

Vai vesela traģēdija sākās tad, ja kāds jauns fuksis [1] atļāvās joku un paņēma viņam prom alus kausu. Deličs nekustināja ne pirkstu, taču viņa acīs, kas visur sekoja nolaupītajam kausam, pēkšņi iegūlās trauksmaina dzīves nopietnība, un viņš sauca spiedzošā sakšu tenorā: — Zēn, tā kā tu man neko neizlaistītu! Ko tu vispār

ķeries pie mana īpašuma! Tā ir gluži nekaunīga, ļaunprātīga eksistences apdraudēšana, un es tevi kā nieks varu iesūdzēt!

Ja joks turpinājās pārāk ilgi, Deliča baltie, tuklie vaigi nokārās lejup un viņš pazemīgi sāka lūgties. Taču, tiklīdz viņš atdabūja savu kausu, kāds visu piedodošs smaids atplauka sejā, kāda apskaidrotība! — Tomēr tu esi lāga zellis, uz tavu veselību, prozit! — izdzēris viņš klaudzināja ar kausa vāciņu, saukdams korporācijās viesmīli: — Virsķermeņa kungs!

Gadījās, ka pēc dažām stundām krēsls ar visu sēdētāju apgriezās un Deličs nolieca galvu virs izlietnes. Ūdens burzguļoja, un Deličs aizrīdamies sprausloja, daži, šo skaņu satraukti, metās tualetes istabā. Vēl pa-skābu seju, bet jaunām draiskulībām padomā Deličs stūmās ar krēslu atpakaļ pie galda.

— Nu ir labi atkal, — viņš pavēstīja. — Par ko jūs runājāt, kamēr es biju citur aizņemts? Vai tad jūs patiesi nekā cita nezināt, kā vienīgi tērgāt par sieviešiem? Ko par sieviešiem var dabūt? — Viņa balss kļuva aizvien skaļāka. — Pat ne kausu skāba alus par tām nevar dabūt. Paklau, virsķermeņa kungs!

Dīdrihs bija ar viņu vienis prātis. Viņš tagad sievietes pazina un negribēja vairs par tām nekā dzirdēt. Nesalīdzināmi ideālākas vērtības slēpās alū.

Alus! Alkohols! Sēdi un dzer, cik vien tīk, alus nebija vis tāds kā koķetas sievietes, bet uzticīgs un patī-~ kams. Ar alu nav jānoņemas, nekas nav jāvēlas, ne pēc kā jātiecas, kā tas ir ar sieviešiem. Viss norisinās pats no sevis. Norij malku, un jau ir kaut kas iegūts, jau jūties sasniedzis dzīves kalngalus un brīvs, iekšēji brīvs. Kaut vai lai policija ielenc krodziņu — izdzertais alus padarīja iekšēji brīvu. Eksāmeni tikpat kā nolikti. Cilvēks jutās «nostājies uz kājām», doktors! Sabiedriskā dzīvē iegūts stāvoklis, bagātība un vārds — kādas nozīmīgas skatu karšu vai tualešu papīru fabrikas direktors. Tūkstošiem rokas tver tava dzīves pūliņa augļus. Šeit no alus galda domas vērpās tālāk, apkārt zemeslodei, noskārta varenu notikumu sakarības, saplūda ar pasaules visumu. Jā, alus pacēla tik augstu pāri ikdienai, ka tuvināja dievišķīgajam!

Dīdrihs būtu mīļuprāt tā turpinājis dzīvot gadiem ļ|g|, I'aču jaunteitoņi to nepieļāva. Gandrīz vai sākot <ti pirmo dienu, viņi bija klāstījuši morālās un materiā-l.i', vērtības, kādas gūstamas, pilnīgi iesaistoties korpo-i,K ija; pamazām viņi sāka aģitēt atklātāk. Gluži veltīgi Didrihs atsaucās uz savu iegūto pudeles biedra stāvokli, kurš viņu apmierināja un kurā pats bija iejuties. Jaun-Iritoņi iebilda, ka studentu saliedētības mērķis, proti, vīrišķības un ideālisma ieaudzināšana ar žūpošanu vien, kaut arī tā daudz dod, nav vēl gluži sasniedzama. Dīd-rihs trīsēja vien, viņš loti labi apzinājās, ko tas viss nozīmēja. Viņam vajadzēs paukoties! Dīdriham pastāvīgi uzmācās nelabums, kad jaunteitoņi, vicinādami pa gaisu spieķus, demonstrēja cirtienus, ar kādiem apveltījuši cits citu, vai arī ja kāds ieradās ar melnu cepurīti un no tā vēdīja jodoforma smaka. Tagad viņš nomākts domāja: «Kam man vajadzēja te palikt un kļūt viņiem par pudeles biedru! Nu vairs nav kur sprukt.»

Un nebija ar. Taču jau paši pirmie mēģinājumi viņu nomierināja. Viņu tik rūpīgi ievīstīja, apbruņoja ar ķiveri un brillēm, ka nekādā gadījumā lielas briesmas nedraudēja. Tā kā viņam nebija iemesla nepaklausīt komandām tikpat labprātīgi un vērīgi kā dzeršanas reizēs, tad viņš iemācījās paukoties ātrāk par citiem. Kad viņš saņēma pirmo cirtienu un juta pār vaigu plūstam asinis, viņam sametās nelabi. Taču, kad brūce tika sašūta, viņš būtu varējis aiz laimes vai diet. Dīdrihs pārmeta sev, ka bija šos labsirdīgos cilvēkus turējis aizdomās par bīstamiem nodomiem. Tieši tas, no kura viņš visvairāk baidījās, ņēma viņu savā aizsardzībā un kļuva par uzticamu audzinātāju.

Vībelis bija jurists, un ar to vien jau būtu pieticis, lai nodrošinātu Dīdriha padevību. Dīdrihs, pats sevi nicinādams, vēroja angļu drānas uzvalkus, kādus valkāja Vībelis, tāpat spilgtas krāsas kreklus, no kuriem parasti vairākus ģērba pārmaiņus, līdz visus nodeva mazgāšanā. Taču visvairāk nomāca Vībeļa manieres. Kad viņš, viegli, eleganti palocīdamies, uzdzēra Dīdriham, tas izmisīgi sarāvās un ar ciešanās saspringtu sejas izteiksmi pusi no sava kausa izlaistīja un ar otro pusi

aizrijās. Vībelis runāja klusinātā, augstprātīgā aristokrāta balsī.

— Lai saka, ko grib, — viņš mēdza teikt, — ārējās formas nav tikai tukša greznība vien.

Izrunājot burtu «f» vārdā «formas», viņa mute izskatījās kā maza, melna peles alas spraudziņa, un šī skaņa, pamazām pieaugdama, izspurdza laukā. Tik smalka uzvedība ik reizes izraisīja Dīdrihā trīsas. Viss Vībelī viņam likās izmeklēti smalks, — gan tas, ka rūsganās Ūsiņas auga stipri augstu virs lūpas un garie, līkie nagi liecās uz leju, nevis uz augšu kā Dīdriham, gan stiprā, vīrišķīgā smarža, ko viņš izplatīja ap sevi, gan viņa atkaru ausis, taisni pāršķirtais matu celiņš un gluži kā runcim tuvu pie uztūkušajiem deniņiem guļošās acis. Dīdrihs to visu bija vērojis, pastāvīgi apzinādamies sava paša niecību. Bet kopš tā laika, kad Vībelis bija Dīdrihu uzrunājis un pat kļuvis par viņa labvēli, Dīdriham likās, ka nu tikai viņš saņēmis apstiprinājumu savām tiesībām eksistēt. Viņš būtu labprāt paluncinā-jis asti. Sirds pārplūda ar laimes pilnu apbrīnu. Ja viņa vēlēšanās uzdrīkstētos tik tālu sniegties, arī viņam gribētos šādu sarkanu kaklu un prasmi pastāvīgi svīst. Kāds -ilgu sapnis, mācēt tā svepstēt kā Vībelis!

Un nu Dīdrihs drīkstēja viņam kalpot, būt par viņa personīgo fuksi. Viņš pastāvīgi uzmanīja Vībeļa pamošanos, sameklēja viņa drēbes, un, tā kā Vībelis nesatika labi ar saimnieci, jo nekārtoja, kā nākas, savus maksājumus, tad Dīdrihs gādāja par kafiju un spodrināja viņam kurpes. Par to viņš ieguva tiesības visur Vībeli pavadīt. Kad Vībelis devās savās vajadzībās, tad Dīdrihs stāvēja sardzē pie durvīm un vēlējās, kaut bijis klāt rapieris, lai varētu salutēt.

Vībelis būtu to pelnījis. Korporācijas godu, kurā sakņojās arī Dīdriha gods un pašapziņa, visspilgtāk pārstāvēja Vībelis. Jaunteitonijas dēļ viņš paukojās, ar ko vien vajag. Stāstīja, ka viņš reiz esot pārmācījis kādu no Vindoborusas, tā stipri paceldams savas korporācijas prestižu. Turklāt viņam bija radinieks, kas kalpoja ķeizara Franča Jozefa Otrajā gvardes grenadieru pulkā, un ik reizes, kad Vībelis pieminēja savu brālēnu fon Klapki, visa Jaunteitonija, juzdamās glaimota, palocī-

jās. Dīdrihs mēģināja iedomāties vēl otru Vībeli, gvardes virsnieka tērpā, taču tik liels spožums nebija iedomājams. Gadījās, ka reiz, kad Dīdrihs ar Gotlību Hor-nungu, pa gabalu smaržodami, atgriezās, kā parasts, no friziera, viņi ielas stūrī ieraudzīja Vībeli kopā ar kādu armijas rēķinvedi. Nebija šaubu — tas bija rēķinvedis. Tiklīdz Vībelis pamanīja abus nākam, viņš pagrieza muguru. Arī viņi novērsās un, klusu ciešot, nebilduši ne vārda un nepalūkojušies viens otrā, sparīgiem soļiem devās uz citu pusi. Katrs no viņiem iedomājās, ka arī otrs ievērojis armijas rēķinveža līdzību ar Vībeli. Un iespējams, ka citi jau sen zināja patiesību. Taču Jaunteitonijas godu visi vērtēja pietiekami augstu, lai klusētu, jā,Jai redzēto tūlīt pat aizmirstu. Kad Vībelis nākamo reizi ieminējās par «savu brālēnu fon Klapki», Dīdrihs un Hornungs kā vienmēr, juzdamies glaimoti, palocījās reizē ar visiem.

Dīdrihs jau sen bija iemācījies sevi savaldīt, ievērot pieklājības noteikumus, korporācijas garu, tiekšanos pēc augstākiem ideāliem. Agrākā nožēlojamā klaiņojoša mežoņa dzīvīte viņā viesa vienīgi līdzjūtību un pretīgumu. Tagad viņa dzīvē valdīja kārtība un pienākuma apziņa. Precīzi noteiktās stundās viņš ieradās Vī-beļa mājoklī, paukošanās zālē, pie friziera un uz agro rīta kausu. Klaiņāšana pēcpusdienā pa pilsētu beidzās ar vakara iedzeršanu; katrs solis korporācijā norisa nopietnā uzraudzībā, stingri ievērojot pieklājības likumus un savstarpēju goddevību, kaut arī attiecības bija draudzīgas un vienkāršas. Reiz Dīdriham gadījās pie tualetes istabas saskrieties krūtīs ar kādu studiju biedru, ar kuru līdz šim viņš bija sarunājies tikai oficiāli un, kaut gan abi tikko turējās kājās, neviens no tiem negribēja iet pirmais. Ilgu laiku klanījušies un atteikušies viens otra labā, tie pēkšņi, nepieciešamības spiesti, vienā un tai pašā mirklī, pleciem nobrīkšķot, iesprūda durvīs kā divi kopā saskrējušies meža kuiļi. Tas bija draudzības sākums. Cilvēcīga vājuma brīdī tuvinājušies, viņi arī vēlāk oficiālajās dzeršanas reizēs turējās blakus, sadzēra tubrālības un draudzīgi apveltīja viens otru ar epitetiem «cūkcepure» un «nīlzirgs».

Taču ne katrreiz šai sadzīvē valdīja līksmība vien, tā

prasīja arī upurus, radināja vīrišķīgi paciest sāpes. Pats Deličs, kas tik bieži izraisīja jautrību, kļuva par Jaun-teitonijas skumju iemeslu. Reiz priekšpusdienā, kad VI-belis un Dīdrihs aizgāja Deličarn pakaļ, viņš, stāvēdams pie mazgājamā galda, vēl apjautājās: «Atnācāt gan! Vai jums arī šodien tik ļoti slāpst?» — un pēkšņi, iekams viņu paguva satvert, nogāzās zemē ar visu mazgājamo bļodu. Vībelis nokritušo aptaustīja: Deličs vairs nekustējās.

— Sirdstrieka, — Vībelis īsi pasacīja. Noteiktiem soļiem viņš piegāja pie zvana. Dīdrihs savāca lauskas un saslaucīja grīdu. Tad viņi iecēla Deliču gultā. Pretēji saimniecei, kas nesavaldīgi vaimanāja, viņi ieturēja stingru, korporācijas locekļiem piedienīgu stāju. Dodoties ceļā, lai nokārtotu turpmāko, — abi maršēja blakus taktī — Vībelis ar lepnu, nāvei mestu nicinājumu balsī konstatēja: — Tā var ikvienam no mums gadīties. Žūpot nav nekāds joks. Tas ir katram saprotams.

Un kopā ar visiem citiem arī Dīdrihs jutās pacilāts par Deliča goda pilno nāvi, kas bija iestājusies, uzticīgi pildot savu pienākumu. Ar lepnumu sirdī viņi gāja aiz zārka. «Jaunteitonija ir mūsu gods,» bija lasāms katra acīs. Kapsētā, noliekuši sēru lentām izgreznotos rapierus, visi stāvēja sasprindzinātām sejām kā karavīri, kurus nākošā kauja var tāpat aizraut nebūtībā, kā iepriekšējā aizrāvusi viņu biedru; un aizgājušajam veltītais korporācijas pārstāvja cildinājums — viņš esot vīrišķības un ideālisma skolā izpelnījies augstāko apbalvojumu, tik ļoti aizrāva ikvienu, it kā tas attiektos uz katru pavadītāju pašu.

Ap šo laiku izbeidzās arī Dīdriha mācību laiks, jo Vībelis izstājās no korporācijas, lai sagatavotos referenta amatam; un turpmāk Dīdriham nācās pašam patstāvīgi pārstāvēt un ieaudzināt jaunajiem no viņa pārņemtos principus. Viņš to darīja ar lielu atbildības sajūtu un stingrību. Lai sargās tas fuksis, kas izpelnījās soda kausu! Nepagāja ne piecas minūtes, un tam nācās izkļūt no istabas, taustoties gar sienām. Taču vai varēja notikt vēl kas briesmīgāks nekā tai reizē, kad viens no jaunajiem izgāja pa durvīm Dīdriham pa priekšu. Sods bija astoņas dienas aizliegums dzert alu. Tā nebija ne

lepnība, ne patmīlība, kas noteica Dīdriha rīcības veidu, vienīgi augstā korporācijas goda izpratne. Viņš pats arī bija tikai cilvēks, tātad gluži nekas; jebkuras tiesības, visu viņa nozīmi un dzīvi noteica korporācija. Arī fiziski viņš bija tai par visu pateicīgs — par uzblīdušo balto seju, par vēdera apmēriem, kas pacēla viņa prestižu fukšu acīs, par privilēģiju svētku gadījumos uzstāties garos zābakos, ar lentu pār krūtīm un krāsaino cepurīti galvā — formas tērpu! Tiesa gan, vēl joprojām vajadzēja piekāpties leitnantu priekšā, jo korporācija, pie kuras piederēja leitnanti, bija neapšaubāmi nozīmīgāka; taču vismaz nebija jāsargās no tramvaju konduktora, nebija jābaidās, ka tas uzdrīkstētos uzbļaut. Dīdriha vīrišķība bija skaidri saskatāma draudīgajā sejas izteiksmē, rapieru rētās, kas šķērsoja zodu, vagoja vaigus un sniedzās īsi apcirptajos matos — un kas par baudījumu šo vīrišķību ik dienas un pēc patikas katram pierādīt! Reiz radās negaidīti žilbinoša iespēja. Trijatā ar Gotlību Hornungu un viņu saimnieces kalponi viņi bija aizgājuši padejot uz Halezeru. Kopš dažiem mēnešiem draugi īrēja kopīgas telpas, kur dzīvokli apkalpoja samērā glīta meitene; abi pasniedza viņai mazas dāvanas, un svētdienās visi kopīgi devās pastaigās. Vai Hornungam arī bija tādi panākumi attiecībās ar meiteni kā viņam, par to Dīdriham bija pašam savas domas. Oficiāli un korporācijas dēļ viņu tas neinteresēja.

Rozā bija glīti ģērbusies, sarīkojumos viņai pielūdzēju netrūka. Lai varētu ar viņu izdejot vēl vienu polku, Dīdriham nācās atgādināt, ka nopircis viņai cimdus. Dīdrihs, nupat kā grasīdamies dejot, cēli palocījās, kad pēkšņi starp viņiem kāds iespraucās un, lecot polku, aizlaida ar Rožu prom. Dīdrihs samulsis noraudzījās viņiem pakaļ, neskaidri nojauzdams, ka nāksies kaut ko uzsākt. Taču, iekams viņš paguva pakustēties, kāda meitene, spraukdamās starp dejotājiem, metās pie Rozas, iecirta viņai pļauku un rupji atrāva no dejas partnera. Viens mirklis, un Dīdrihs atradās pie Rozas nolaupītāja.

— Mans kungs, — viņš, cieši acīs lūkodamies, teica, — jūsu uzvedība ir neiespējama.

— Un tad? — uzrunātais jautāja.

Pārsteigts par tik negaidītu oficiālas sarunas virzienu, Dīdrihs nomurmināja:

— Mūlāps.

Svešais, skaļi smiedamies, attrauca:

— Klamzaks! — Ar šādu neiedomājamu etiķetes neievērošanu pilnīgi izsists no sliedēm, Dīdrihs jau dzīrās palocīties un paiet nost, kad otrs negaidot iegrūda viņam sānos, un tai pašā mirklī abi jau vārtījās zemē. Spiegšanas un uzmundrinošu izsaucienu pavadīti, viņi cīnījās, kamēr tika izšķirti. Gotlībs Hornungs, kas palīdzēja meklēt Dīdriha pensneju, pēkšņi iesaucās: — Viņš mūk prom! — un jau metās pakaļ. Dīdrihs sekoja. Viņi vēl pamanīja, ka nekauņa ar kādu pavadoni iemetās ratos, un arī ielēcajDirmajos ormaņu ratos, kas pagadījās ceļā. Hornungs apgalvoja, ka korporācija nedrīkst. šādu kauna traipu paciest. — Tāds nelietis, laiž ļekas vaļā un nemaz neliekas zinis par savu dāmu.

Dīdrihs paskaidroja:

— Kas attiecas uz Rožu, tad viņa man vairs neskaitās.

— Man arī ne.

Brauciens bija satraucošs. — Vai panāksim? Mums ir gadījies vecs kleperis. Ja nu šis skrandainis nav spējīgs dot gandarījumu? — Nolēma, ka tādā gadījumā oficiāli nekas nav noticis.

Pirmie rati apstājās pilsētas rietumu malā pie kāda pieklājīga izskata nama. Durvis aizcirtās Dīdriha un Hornunga deguna priekšā. Ciešā apņēmībā viņi nolēma gaidīt. Kļuva vēss, abi soļoja turp un atpakaļ nama priekšā, divdesmit soļu pa kreisi, divdesmit pa labi, neizlaizdami no acīm durvis un nemitīgi atkārtodami tos pašus nopietnos un skanīgos apgalvojumus. Varēja būt runa vienīgi par pistolēm! Šoreiz Jaunteitonijas gods tiks dārgi samaksāts! Kaut tik nu tas nebūtu kāds zemas kārtas nelietis!

Beidzot parādījās durvju sargs, un abi mēģināja to nopratināt. Cenšoties attēlot abus vīriešus, nācās konstatēt, ka tiem nekādu īpašu pazīmju nebija. Hornungs uzstājās vēl dedzīgāk par Dīdrihu, ka jāgaida, un vēl divas stundas draugi nosoļoja šurp un turp, kamēr no mājas iznāca divi virsnieki. Dīdrihs un Hornungs iepleta acis, — vai tik nav pārpratums. Virsnieki ap-

mulsa. Viens pat, likās, nobālēja. Tad Dīdrihs izšķīrās. Viņš nostājās ceļā tam, kas bija nobālējis.

— Mans kungs ...

Balss neklausīja. Leitnants mulsi ierunājās:

— Jūs, liekas, esat pārskatījies.

Dīdrihs ar grūtībām turpināja:

— Nemaz ari ne. Man nepieciešams gandarījums. Jūs taču...

— Es jūs pat nepazīstu, — stomījās leitnants. Bet viņa biedrs pačukstēja: — Tā nevar. — Paņēma no biedra vizītkarti, pielika klāt savu un pasniedza Dīdriham. Dīdrihs iedeva savējo, tad izlasīja: «Albrehts Tauerns-Berenheims, grāfs.» Un, nemaz vairs nelasīdams otru, sāka cītīgi un steidzīgi klanīties. Otrs virsnieks tikmēr pievērsās Gotlībam Hornungam.

— Mans draugs, protams, nebija nekā ļauna ar šo joku domājis. Viņš katrā ziņā būtu ar mieru dot jebkuru gandarījumu; es gribu tikai paskaidrot, ka nekādu nolūku apvainot nav bijis.

Viņš pagriezās pret savu biedru, tas par atbildi paraustīja plecus. Dīdrihs nomurmināja: — O, es ļoti pateicos!

— Ar to laikam būtu viss nokārtots, — virsnieks noteica, un abi kungi devās prom.

Dīdrihs vēl joprojām stāvēja apjucis un nosvīdušu pieri. Pēkšņi viņš dziļi ievilka elpu un pasmaidīja.

Vēlāk dzerot runas risinājās tikai par šo atgadījumu. Dīdrihs cildināja pārējiem grāfa patiesi bruņniecisko izturēšanos.

— īsts aristokrāts paliek vienmēr sev uzticīgs.

Viņš savilka muti tik šauru kā peles alas spraudziņu

un izdvesa:

— Arējās f-formas tomēr nav tukši māņi.

Dīdrihs nemitīgi pieaicināja Gotlību Hornungu par savas dzīves lielā notikuma liecinieku.

— Un kāda vienkāršība, vai ne tā? O, tāds savā ziņā pārdrošs joks šādam kungam neko nenozīmē! Un turklāt visa uzvedība — nevainojama, es jums s-saku. Viņa gaišības paskaidrojumi bija tik izsmeļoši, ka es, savukārt, uzskatīju par neiespējamu ... Jūs saprotat, nevar taču būt mežonis.

33

3 — Pavalstnieks

Visi to saprata un apliecināja Dīdriham, ka Jauntei-tonija šai gadījumā neapšaubāmi uzvedusies, kā pieklājas. Fukši sniedza apkārt abu aristokrātu vizītkartes, pēc tam piestiprināja tās starp sakrustotajiem rapieriem zem ķeizara portreta. Šai vakarā nebija neviena jaunteitonieša, kas nepiedzertos.

Tā beidzās semestris, bet Dīdriham un Hornungam nebija ceja naudas uz mājām. Naudas īstenībā trūka jau sen. Ņemot vērā jaunās sabiedriskās dzīves pienākumus korporācijā, uztura nauda Dīdriham tika palielināta līdz divsimt piecdesmit markām, tomēr parādi māca vai nost. Visi avoti šķita jau izsmelti, visapkārt pletās vienīgi tāds kā tuksnesīgs klajums, un, beidzot, lai arī tas neatbilda bruņnieciskai uzvedībai, viņiem neatlika nekas cits kā padomāt par kādreiz agrāk citiem komiltoņiem aizdoto naudu. Droši vien pa šo laiku dažs labs no beigušajiem būs ticis pie lielas naudas. Hor-nungs nevarēja nevienu iedomāties; Dīdrihs atcerējās Mālmani.

— Ar to var runāt, — viņš nolēma. — Tas nav bijis nevienā biedrībā, pēdējais nelietis. Tam gan es uz-klupšu krāgā.

Taču, tiklīdz Mālmanis ieraudzīja Dīdrihu, tā tūlīt iedārdējās skajie smiekli, kurus Dīdrihs bija tikpat kā aizmirsis un kuri tūlīt manāmi samazināja viņa pašapziņu. Mālmanim trūka takta izjūtas. Vajadzēja taču apjaust, ka šeit viņa patentu birojā reizē ar Dīdrihu morāliski pārstāvēta visa Jaunteitonija un tās dēļ — izturēties ar cieņu. Dīdriham radās sajūta, it kā viņš pēkšņi būtu izrauts no kopības, kas piešķīra spēku, un atrastos pamests gluži viens šā cilvēka varā. Neparedzēts un nepatīkams stāvoklis! Toties jo vienkāršāk viņš paskaidroja sava nāciena iemeslu. O! Naudu viņš nemaz atpakaļ neprasa, tā nekad pret biedru nemēdz izturēties! Lai Mālmanis ir vienīgi tik laipns un dod galvojumu vekselim. Mālmanis atgāzās atzveltnes krēslā un skaidri un saprotami atteica:

— Nē.

Dīdrihs, gluži apstulbis, iejautājās:

— Kāpēc ne?

— Es nedodu galvojumu principa pēc, — Mālmanis paskaidroja.

Dīdrihs aiz sašutuma piesarka. — Bet es taču arī esmu par jums galvojis, simt markas par vekseli piedzina no manis, un man nācās tās jūsu vietā likt galdā. Jūs to nedarījāt!

— Nu redzat nu? Un, ja nu es tagad par jums galvotu, tad jūs arī nemaksātu.

Dīdrihs iepleta acis.

— Nē, draudziņ, — Mālmanis noteica, — ja man ienāktu prātā izdarīt pašnāvību, tad iztiktu bez jūsu palīdzības.

Dīdrihs atguvās un izaicinoši izmeta:

— Jums acīm redzot nav ne mazākās jēgas par to, kas ir gods.

— Nē, — Mālmanis apstiprināja, dārdoši smiedamies.

— Tad jau šķiet jūs vispār esat krāpnieks, — Dīdrihs ar uzsvaru noskaldīja. — Esot jau tādi patentēti krāpnieki.

Mālmanis vairs nesmējās; acis viņa mazajā sejā ļauni iedzalkstījās, viņš piecēlās. — Taisieties, kā tiekat, — viņš pateica gluži mierīgi. — Man par to nebūtu ne ko nospļauties, bet blakus istabā sēž mani darbinieki, tiem tas nav jādzird.

Viņš satvēra Dīdrihu aiz pleciem, pagrieza pret durvīm un stūma sev pa priekšu. Ik reizes, mēģinot izrauties, Dīdrihs saņēma spēcīgu dunku.

— Es prasu gandarījumu, — Dīdrihs sauca. — Jums būs ar mani jācīnās!

— Es jau to daru. Vai jūs nemanāt? Tad būs jāpasauc vēl kāds. — Viņš pavēra durvis. — Fridrih!

Un Dīdrihu nodeva saiņotāja rokās, kurš viņu novadīja pa kāpnēm lejā. Mālmanis vēl nosauca pakaļ:

— Neņemiet ļaunā, draudziņ! Ja jums vēl kādreiz gadās kādas rūpes, — nāciet vien mierīgi atkal!

Dīdrihs sakārtojās un, izejot no mājas, saslējās. Jo ļaunāk Mālmanim, ja viņš tā uzvedas! Dīdriham nebija sev nekā ko pārmest; goda tiesa viņu pilnīgi attaisnotu. Gaužām piedauzīgi, protams, ja kāds atsevišķs cilvēks var sev tik daudz atļauties; Dīdrihs jutās aizvainots visu korporāciju vārdā. Taču tai pašā laikā nevarēja noliegt,

ka Mālmanis Dīdriha bijušo cienību pret sevi bija atkal jūtami atsvaidzinājis. «Gluži zemisks nelietis,» Dīdrihs domāja, «bet tādam jābūt...»

Mājās gaidīja ierakstīta vēstule.

— Nu mēs varam taisīties ceļā, — Hornungs priecājās.

— Kā tā — mēs? Nauda vajadzīga man pašam.

— Tu, liekas, joko. Es taču nevaru palikt te viens pats.

— Tad pameklē sev kādu!

Dīdrihs sāka tik skaļi smieties, ka Hornungs nodomāja, — viņš zaudējis prātu. Taču Dīdrihs patiešām aizbrauca.

Tikai ceļā viņš ievēroja, ka vēstuli rakstījusi māte. Tas nebija parasts... Viņa rakstīja, ka kopš pēdējās nosūtītās atklātnes tēvam kļuvis vēl sliktāk. Kāpēc Dīdrihs neesot atbraucis?

«Mums jābūt sagatavotiem uz visbriesmīgāko. Ja tu gribi vēl satikt mūsu tik ļoti mīļoto tēti, tad, ak dēls, vairs ilgāk nekavējies!»

Šis izteiksmes veids Dīdrihu satrauca. Viņš nolēma mātei vienkārši neticēt. «Sieviešiem es vispār neticu, un ar māti nav tā, kā vajag.»

Taču, kad Dīdrihs ieradās, Heslinga kungam bija pienākuši pēdējie mirkļi.

Šā skata satriekts, Dīdrihs vēl uz sliekšņa sāka nevaldāmi vaimanāt. Viņš piestreipuļoja pie gultas, seja acumirklī kļuva slapja no asarām, un rokas, cilādamās kā spārni, nevarīgi sitās pret gūžām. Pēkšņi viņš pamanīja uz segas tēva labo roku un, nometies ceļos, noskūpstīja to. Heslinga kundze, gluži rāma un padevīga, vēl pie pēdējiem sava pavēlnieka elpas vilcieniem otrā gultas pusē savukārt noliecās pie viņa kreisās rokas. Dīdrihs, atcerēdamies, ka šīs rokas kroplais, melnais nags bija triecies pret viņa vaigu, kad tēvs viņam cirta pliķus, sāka skaļi raudāt. Un kur tad pērieni, kurus saņēma, kad bija zadzis pogas no lupatām! Drausmīga bija šī roka bijusi; taču Dīdriha sirds, domājot, ka nāksies to zaudēt, sažņaudzās. Viņš juta, ka māte pārdzīvo to pašu, un tā nojauta dēla domas. Pēkšņi viņi pāri gultai iekrita viens otra apkampienos.

Kad ieradās draugi un paziņas, lai izteiktu līdzjūtību, Dīdrihs jau bija savaldījies. Izturēti un uzvedīgi visas Necigas priekšā viņš pārstāvēja Jaunteitoniju, juta, ka tiek apbrīnots, un līdz ar to gandrīz vai aizmirsa savas skumjas. Vecajam Buka kungam viņš devās pretī līdz ārdurvīm. Necigas ievērojamā vīra korpulentais augums svinīgajos vizītsvārkos izskatījās majestātisks. Viņš cienīgi turēja kreisajā rokā otrādi pavērsto cilindru un pasniedza Dīdriham labo, no kuras bija novilcis melnu cimdu; šī roka pārsteidza ar savu maigumu. Zilās acis silti un cieši uzlūkoja Dīdrihu, un viņš sacīja:

— Jūsu tēvs bija godājams pilsonis. Kļūstiet arī jūs tāds, jaunais draugs! Cieniet vienmēr citu cilvēku tiesības! To prasa jūsu paša cilvēka cieņa. Ceru, ka mums vēl iznāks šeit, mūsu pilsētā, kopā pastrādāt vispārības labā. Jūs droši vien drīz beigsiet studijas?

Dīdrihs aiz godbijības tik ļoti samulsa, ka tikko spēja izteikt «jā». Vecais Buks turpināja brīvāk un vienkārši apjautājās:

— Vai mans jaunākais dēls jūs Berlīnē jau apciemoja? Nē? O, to viņš izdarīs. Arī viņš tagad tur studē. Drīz gan dosies nokalpot savu dienesta gadu. Vai jūs jau esat to paguvis izdarīt?

— Nē, — un Dīdrihs tumši piesarka. Viņš murmināja atvainošanās vārdus. Līdz šim esot pilnīgi neiespējami bijis pārtraukt studijas. Taču Buka kungs paraustīja plecus, nepiešķirdams šim apstāklim lielu nozīmi.

Saziņā ar tēva testamentu Dīdrihs kopā ar veco grāmatvedi Setbīru tika iecelts par savu abu māsu aizbildni. Setbīrs paziņoja, ka tēvs atstājis septiņdesmit-tūkstoš mārku lielu kapitālu, kas nolemts meiteņu pūram. No tā nedrīkstot aizskart pat procentus. Pēdējos gados fabrika caurmērā devusi deviņus tūkstošus tīra atlikuma. — Tik vien? — Dīdrihs brīnījās. Setbīrs palūkojās viņā sākumā sašutis, vēlāk pārmetoši. Ja jaunais saimnieks varētu iedomāties, kā viņa nelaiķa tēvs un Setbīrs pūlējušies, lai tiktāl paceltu fabrikas ienākumus! Protams, uzņēmumu iespējams vēl paplašināt ...

— Ir jau labi, — Dīdrihs pārtrauca. Viņš redzēja, ka šeit nāksies daudz ko pārveidot. Lai viņš iztiktu ar vienu ceturtdaļu no deviņiem tūkstošiem mārku? Viņš sašuta, ka nelaiķis varējis pieļaut domu par šādu iespēju. Kad māte apgalvoja, tēvs esot miršanas gultā izteicis pārliecību, ka turpināšot dzīvot savā dēlā un Dīd-rihs nekad neprecēšoties, lai varētu rūpēties par savējiem, Dīdrihs nespēja savaldīties. — Tēvs nebija tik slimīgi sentimentāls kā tu, — viņš kliedza, — un nemēdza arī melot. — Heslinga kundzei likās, ka dzird runājam nelaiķi, un viņa saguma. Dīdrihs to izmantoja, lai palielinātu savu mēneša izdevumu naudu par piecdesmit markām.

— Vispirms, — viņš skarbi noteica, — man jānokalpo dienesta gads. Lai tas maksā ko maksādams. Par jūsu sīkajām naudas darīšanām parunāsim pēc tam.

Viņš pat uzstāja, ka dienests nokalpojams Berlīnē. Tēva nāve viņam iedvesa neapslāpējamu brīvības izjūtu. Tiesa gan, naktīs viņš redzēja sapņus, ka no kantora iznāk sirmais tēvs tik pelēku seju, kāda tam bija pēc nāves — un Dīdrihs nosvīdis pamodās.

Mātes svētības pavadīts, viņš devās ceļā. Tagad Gotlībs Hornungs un viņu kopējā Rozā vairs Dīdriham nederēja, un tāpēc viņš pārgāja dzīvot citur. Jaunteito-niešiem viņš atbilstošā veidā paziņoja par saviem jaunajiem dzīves apstākļiem. Bezbēdīgajai studentu dzīvei bija beigas. Atvadu dzīres! Tika uzdzerti Dīdriha tēvam veltīti sēru «salamandri», kas gan tikpat labi varēja attiekties arī ilz pašu Dīdrihu un viņa dzīves krāšņāko ziedu laiku. Aiz pārliekas sajūsmas viņš beigās nokļuva zem galda, gluži tāpat kā tai vakarā, kad tika uzņemts par līdztiesīgu biedru, un tagad nu skaitījās «vecais».

Nākošajā dienā, mocīdamies ar milzīgām paģirām, Dīdrihs kopā ar citiem jaunekļiem, tāpat gluži kailiem, stāvēja pulka ārsta istabā. Šis kungs ar pretīgumu nolūkojās kailo vīriešu ķermeņos, kuri stāvēja viņa priekšā, un, acīm apstājoties pie Dīdriha vēdera, viņa skatienā pavīdēja zobgalība. To pašu brīdi visi sāka smīnēt, un Dīdriham neatlika nekas cits, kā savukārt nodurt acis uz savu apsarkušo vēderiņu ... Pulka ārsts jau bija atkal kļuvis nopietns. Kādam, kas nedzirdēja tik labi, kā tas bija paredzēts priekšrakstos, izgāja bēdīgi, — jo šādi simulanti jau bija pazīstami! Kāds cits,

kam turklāt bija uzvārds Levisons, saņēma pamācību: — Ja jūs vēlreiz sadomāsiet mani šeit traucēt, tad, mazākais, nomazgājieties! — DIdriham tika pateikts:

— Gan mēs dabūsim jums tos taukus nost. Vienu mēnesi dienesta un es galvoju, ka jūs izskatīsieties pēc cilvēka.

Ar to pašu tad viņš tika ieskaitīts. Izbrāķētie tādā ātrumā rāva sev virsū drēbes, it kā kazarmās būtu izcēlies ugunsgrēks. Par derīgiem atzītie slepus cits citu kritiski aplūkoja un vilcinādamies devās prom, kā gaidīdami, ka uz pleca uzgulsies smaga roka. Kāds aktieris ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņam būtu viss vienalga, atgriezās vēlreiz pie pulka ārsta un skaļi un skaidri pateica: — Gribēju vēl piebilst, ka es esmu homoseksuāls.

Pulka ārsts sašutumā atrāvās atpakaļ un tumši piesarka. Viņš neskanīgi paziņoja: — Tādi cūkas mums patiesi nav vajadzīgi.

Dīdrfhs izteica saviem nākamajiem biedriem sašutumu par šādu nekaunību. Pēc tam viņš vērsās pie un-teroficiera, kas pirms tam bija pie sienas izmērojis viņa garumu, un apgalvoja, ka viņš priecājoties par dienestu. Tomēr tas nekavēja viņu aizrakstīt uz Ne-cigu vietējam ārstam Heiteifelam, kas viņam zēna gados mēdza ieziest rīkli, vai nevarētu apliecināt, ka viņš esot skrofulozs un slimojis ar rahītu. Nedrīkstot jau ļaut sevi šādās spīdzināšanās nomocīt. Taču atbildes vēstulē bija rakstīts, lai viņš neizvairoties vis, dienests viņam nākšot vienīgi par labu. Tad Dīdrihs atteica atkal savu istabu un, paņēmis čemodānu, aizbrauca uz kazarmām. Ja jau tur bija jānodzīvo divas nedēļas, kāpēc tad neietaupīt īres naudu.

Kazarmās tūlīt pat sākās vingrošana uz stieņa, lēkšana un citas nodarbības, no kurām aizrāvās elpa. «Dresēšana» notika pa rotām gaiteņos, kas tika iesaukti par «rajoniem». Leitnants fon Kulerovs izturējās pret padotajiem ar vienaldzīgu uzpūtību, uz brīvprātīgajiem viņš nekad neskatījās citādi, kā samiedzot vienu aci. Piepeši iesaucoties: «Rotniek!» — viņš mēdza unteroficieriem nodot kādu instrukciju, pēc tam ar nicinājumu novēršoties. Visām apmācībām kazarmu pagalmā, gan stājoties ierindā, gan brīvi, un vietu maiņām nebija gluži nekāda cita nolūka, kā vienīgi «zeļļus» krietni notrenkāt. Dīdrihs noskārta gan, ka viss — apiešanās, pierastie teicieni, visa militārā darbība tiecās uz vienu mērķi — pazemot līdz pēdējai iespējai cilvēka pašcieņu. Un tas viņam imponēja; lai arī cik nožēlojami pats jutās, bet tieši tāpēc viņu pārņēma dziļa cienība, tāda kā pašiznīcināšanas jūsma. Principi un ideāli bija nepārprotami tie paši, kas jaunteitoņiem, vienīgi nežēlīgāki tika izvesti dzīvē. Šeit nebija tīkamu atelpas brīžu, kas ļautu atcerēties savu cilvēcisko cieņu. Cilvēki spēji un gluži nenovēršami kļuva par pīšļiem, par sastāvdaļu, jēlvielu, tos veidoja kāda neierobežota griba. Sacelties pret to, kaut vai slēptākos dvēseles kaktiņos, būtu neprāts un iznīcība. Augstākais, ko varēja, — pats pret savu pārliecību — dažreiz izvairīties no nodarbībām. Gadījās, ka Dīdrihs skrienot bija pakritis un sasitis kāju. Ne gluži tik ļoti, ka būtu jāklibo, bet viņš kliboja un, kad rota devās nodarbībās uz lauka, drīkstēja palikt kazarmās. Lai to panāktu, viņš bija vispirms piegājis pie paša kapteiņa: — Kapteiņa kungs, lūdzu ... — Posts un nelaime! Viņš bija savā neziņā nekautrīgi vērsies pie varas, no kuras, vienīgi klusu ciešot un domās uz ceļiem nometoties, drīkstēja saņemt pavēles. Pie varas, kurai varēja uzdrošināties tuvoties vienīgi pēc komandas! Kapteinis svētās dusmās granda tik vareni, ka unteroficieri sašutumā pārvērstām sejām par šādu zaimošanu saskrēja kopā. Sekas visam bija tās, ka Dīdrihs kliboja vēl stiprāk un viņu vajadzēja atbrīvot vēl vienu dienu.

Unteroficieris Vanselovs, kas bija atbildīgs par sava brīvprātīgā pārkāpumu, vienīgi izmeta: — Un tas esot izglītots cilvēks! — Viņš bija pieradis visās nelaimēs vainot brīvprātīgos. Vanselovs gulēja viņu nodaļā, aiz starpsienas. Pēc tam kad tika nodzēsta gaisma, viņi tikmēr runāja rupjības, kamēr unteroficieris sašutumā mēdza iesaukties: — Un tie esot izglītoti cilvēki! — Par spīti ilgajai pieredzei, viņš vēl joprojām sagaidīja, ka brīvprātīgie parādīs vairāk inteliģences un labas uzvedības nekā pārējie, un vienmēr no jauna jutās vīlies. Dīdrihs viņam nemaz ar nelikās viens no ļaunākajiem.

Ne jau alus vien, ko Vanselovam mēdza izmaksāt, noteica viņa spriedumu. Lielāku nozīmi viņš piešķīra padevībai, ko kareivis ar priecīgu prātu lika sajust, un tās Dīdriham netrūka. Teorētiskajās nodarbībās viņš noderēja citiem par paraugu. Dīdrihs likās sajūsmināts par militārajiem drošsirdības un godprātības ideāliem. Šķita, ka izpratne par nozīmēm un dienesta pakāpēm viņam būtu jau asinīs. Ja Vanselovs teica: «Tagad es esmu armijas komandieris,» — acumirklī Dīdriha izturēšanās liecināja, ka viņš tam tic. Un, ja tika paziņots: «Tagad es esmu ķeizariskās ģimenes loceklis,» — tad Dīdriha uzvedība izraisīja unteroficiera sejā tādu kā lieluma mānijas smaidu.

Draudzīgā sarunā kantīnē Dīdrihs atklāja savam priekšniekam, ka ir sajūsmā par militāro dzīvi. — Justies saliedētam vienā veselā! — Neko citu viņš savā dzīvē nevēloties, kā vien palikt karadienestā. Un Dīdrihs bija vaļsirdīgs, — kas gan nebija par šķērsli, lai viņš pēcpusdienas apmācībās uz lauka neilgotos ne pec kā cita, kā vien gulēt grāvī un pazust no pasaules. Formas tērps, kam vajadzēja piešķirt brašu izskatu un kas jau tā bija pārāk šaurs, pēc ēšanas kļuva par moku rīku. Kāda jēga, ja kapteinis, izkliedzot pavēles, neizsakāmi drosmīgi un kareivīgi jādelē uz zirga, bet, pašam skraidot un tusnot, pa kuņģi skalojās nesen ēstā zupa. Objektīvajai sajūsmai, kas bija pārņēmusi Dīdrihu, vajadzēja atkāpties paša rūgto nedienu priekšā. Kāja atkal smeldza, un Dīdrihs, nicinot sevi, ar bailēm un cerībām juta sāpes, — kaut tās kļūtu lielākas, tik lielas, ka viņam nevajadzētu vairs piedalīties apmācībās uz lauka un varbūt pat nodarbībās kazarmu pagalmā un rastos nepieciešamība viņu atbrīvot pavisam!

Nonāca tiktāl, ka svētdien viņš devās pie kāda korporācijas biedra tēva, sanitārā slepenpadomnieka. Dīdrihs, aiz kauna tumši piesarcis, paskaidroja, ka viņam jālūdzot slepenpadomnieka aizbildniecība, Viņš jūsmojot pe,r armiju, par tās diženumu un mīļu prātu paliktu tur pavisam. Esot lieliska sajūta apzināties, ka piedalās izcilā pasākumā un pats ir, tā sakot, daļa no varas, turklāt vienmēr skaidri izprotot, kas jādara. Taču, kā par nelaimi, kāja tomēr sāpot. — Nedrīkstu pieļaut, ka tā

kjūst nelietojama. Man kā nekā jāgādā par māti un māsām. Slepenpadomnieks viņu izmeklēja. — Jauntei-tonija ir mūsu gods, — viņš secināja. — Gadījuma pēc pazīstu jūsu pulka galveno ārstu. — To Dīdriham jau bija pavēstījis viņa korporācijas biedrs. Cerību spārnots viņš atvadījās.

Šo cerību dēļ viņš nākošajā rītā vairs tikko varēja piedurt kāju pie zemes. Dīdrihs ziņoja, ka ir slims. — Kas jūs esat, ko jūs mani traucējat? — un pulka ārsts aplūkoja viņu no galvas līdz kājām. — Jūs izskatāties kā pati veselība, vēders arī sarucis mazāks. — Taču Dīdrihs izslējās taisns un turpināja apgalvot, ka ir slims; priekšniecībai nācās piekāpties un izmeklēt slimnieku. Ieraudzījis kāju, ārsts pateica, ka viņam sametīšoties slikta dūša, ja neaizsmēķēšot cigāru. Lai vai kā, kājai nekādas vainas neatrada. Pulka ārsts sašutis nostūma Dīdrihu nost no krēsla. — Pietiek, uz manevriem, prom! — Un Dīdrihs bija atlaists. Taču nodarbībās viņš piepeši iekliedzās un nogāzās zemē. Viņu aiznesa uz «nodaļu» — vieglāko slimnieku istabu, kur bija nelāgs gaiss un nedeva nekā ēst. Brīvprātīgie paši gādāja par savu uzturu, šeit tas bija grūti sasniedzams un no pārējo devām viņam nekas neatlēca. Izsalkums piespieda Dīdrihu pieteikties atkal par veselu. Pamests bez cilvēciskas aizsardzības un jebkurām pilsoniskām tiesībām, viņš pacieta savu sūro likteni; taču kādā rītā, kad bija zudusi jau pēdējā cerība, viņam lika pārtraukt nodarbības un doties uz galvenā ārsta kabinetu. Augstā priekšniecība vēlējās viņu izmeklēt. Galvenais ārsts runāja vienkārši un manāmi samulsis, tad atkal militāri skarbi, taču arī ar zināmu neveiklību. Šķiet, arī galvenais ārsts neatrada nekā nopietna, tomēr viņa iejaukšanās rezultāts bija gluži citāds. Lai Dīdrihs tikai «pagaidām» turpinot piedalīties nodarbībās, tad jau turpmāk redzēšot. — Ar tādu kāju ...

Pēc dažām dienām kāds «nodaļas» sanitārs pienāca pie Dīdriha un uz kopējamā papīra izdarīja nelaimīgās kājas pēdas novilkumu. Dīdriham lika uzgaidīt «nodaļas» istabā. Pulka ārsts pašreiz apstaigāja slimniekus un nepalaida garām izdevību pateikt Dīdriham savas nicinošās domas. — Pat ne plakanā pēda! Smird pēc slin-

kūma! — Šai brīdī atsprāga vaļā durvis un telpā cepuri galvā ienāca pulka galvenais ārsts. Viņa gaita bija noteiktāka un mērķtiecīgāka nekā parasti, neraudzīdamies ne pa labi, ne kreisi, nebildis ne vārda, viņš nostājās pretī savam padotajam un drūmi un bargi noraudzījās uz viņa cepuri. Pulka ārsts samulsa, viņam nācās iejusties stāvoklī, kas acīm redzot vairs nepieļāva pierasto koleģialitāti. Atguvies viņš noņēma cepuri un izslējās taisni. Tad priekšnieks, norādīdams uz papīru ar pēdas nospiedumu un runādams klusā balsī, ar uzsvaru, pavēlēja saskatīt kaut ko, kas nebija redzams. Pulka ārsts pārmaiņus meta skatienus gan uz priekšnieku, gan Dīd-rihu, gan papīru. Tad sasita papēžus — viņš bija saskatījis to, ko viņam lika saskatīt.

Kad galvenais ārsts bija aizgājis, pulka ārsts pienāca pie Dīdriha. Pieklājīgi, ar vieglu, saprotošu smaidu viņš sacīja:

— Viss jau bija, ziniet, skaidrs pašā sākuma. Tikai cilvēku dēļ... Jūs saprotat, disciplīna ...

Dīdrihs klausījās, izslējies taisns, tā norādīdams, ka visu saprot. f

— Bet, — pulka ārsts atkārtoja, — es jau, protams, zināju, kā ar jums ir.

Dīdrihs nodomāja: «Ja tu to nezināji, tad tagad zini.» Skaļi viņš atteica:

— Atļaujiet jautāt, daktera kungs: es taču drīkstēšu turpināt dienestu?

— To es nevaru jums apgalvot, — pulka ārsts noteica un devās prom.

Turpmāk Dīdrihs tika atbrīvots no smagām nodarbībām, apmācību laukumā viņu vairs neredzēja. Toties ar jo lielāku atsaucību un prieku viņš stājās pie saviem pienākumiem kazarmā. Kad vakaros kapteinis, viegli iereibis, cigāru mutē, ieradās uz pārbaudi, lai sodītu ar arestu par neieziestu zābaku spodrināšanu, pret Dīd-rihu viņam nebija nekā ko iebilst. Toties jo bargāk viņš vērsās pret kādu citu brīvprātīgo, kam nu jau trešo mēnesi bija par sodu jāguļ kopējās telpās, tāpēc ka sākumā divas pirmās nedēļas tas nebija pārnakšņojis kazarmā, bet mājās. Šim brīvprātīgajam toreiz bijusi četrdesmit grādu augsta temperatūra un, ja viņš būtu

darījis, kā to prasīja pienākums, varbūt vairs nebūtu starp dzīvajiem. Nu, kaut vai! Katrreiz, uzlūkojot šo brīvprātīgo, kapteiņa sejā atspoguļojās lepns gandarījums. Un Dīdrihs kādā nostūrī mazs un neskarts domāja: «Vai redz, ko? Jaunteitonija un slepenpadomnieks nozīmē vairāk nekā četrdesmit grādu temperatūra ...» Un, kas attiecās uz Dīdrihu, tad kādā dienā nepieciešamās formalitātes bija laimīgi nokārtotas, un unteroficieris Vanselovs paziņoja, ka viņš tiek atbrīvots. Tai pašā acumirklī Dīdriha acis pārplūda asarām, viņš izjusti paspieda Vanselova roku.

— Un tieši man vajadzēja tā gadīties, un es taču, — viņš iešņukstējās, — tā priecājos.

Un tad viņš bija «laukā».

Veselu mēnesi Dīdrihs sēdēja mājās un kala galvā gudrības. Ejot pusdienot, viņš uzmanīgi skatījās visapkārt, vai kāds paziņa viņu neredz. Beidzot vajadzēja tomēr parādīties jaunteitoņiem. Viņš izturējās pašapzinīgi.

— Tie, kas nav tur bijuši, nevar ne iedomāties, kas tas ir. Nudien, tad redz pasauli gluži citādā gaismā. Es būtu tur vispār palicis, priekšnieki ieteica, man esot lieliskas spējas. Nu, bet tad ...

Sāpīgi sastingušu skatienu viņš vērās tālumā.

— Nelaime ar zirgu. Tā mēdz notikt pārāk uzcītīgiem kareivjiem. Kapteinis lika izbraukt divričos, lai zirgs dabūtu izkustēties, un nelaime bija klāt. Protams, es kāju netaupīju un pārāk ātri atkal uzsāku nodarbības. Stāvoklis strauji pasliktinājās, pulka ārsts deva man norādījumu katram gadījumam brīdināt piederīgos.

Dīdrihs to pateica aprauti un vīrišķīgi.

— Būtu jūs redzējuši kapteini. Viņš ieradās ik dienas pats, pēc lielajiem pārgājieniem, viscaur noputējis, formas tērpā, kā nācis. Tas iespējams vienīgi karavīru dzīvē. Tai briesmīgajā laikā mēs kļuvām īsti biedri. Šis te cigārs ir vēl viņa dots. Un, kad viņam nācās man atklāt, ka pulka ārsts grasoties mani atbrīvot, varu jums apgalvot, tas bija viens no tiem brīžiem dzīvē, ko nemēdz aizmirst. Kapteinim un man — mums abiem bija asaras acīs.

Visi jutās satriekti. Dīdrihs drosmīgi paraudzījās visapkārt.

— Ko lai dara, būs atkal jāpierod pie pilsoniskā dzīves veida. Prozit!

Dīdrihs turpināja cītīgi kalt mācības un sestdienās iedzert ar jaunteitoņiem. Arī Vībelis atkal ieradās. Viņš tagad bija asesors, ar izredzēm kļūt par prokuroru un runāja vienīgi par «graujošām tendencēm», «tēvijas ienaidniekiem» un par «kristīgi sociālajām idejām». Vībelis paskaidroja tukšiem, ka nupat ir laiks nodarboties ar politiku. Esot gan zināms, ka tas nepiederoties pie labā toņa, taču to spiežot darīt pretinieki. Kustībā piedaloties cēli aristokrāti, kā, piemēram, viņa draugs asesors fon Barnims. Tuvākajā laikā viņš pagodināšot jaunteitoņus ar savu apciemojumu.

Asesors fon Barnims ieradās un ieguva visu sirdis ar savu draudzīgo izturēšanos kā līdzīgs ar līdzīgu. Viņam bija tumši, gludi pieglausti, uz celiņa pāršķirti mati, uzcītīga ierēdņa izturēšanās, lietišķs runas veids — bet priekšlasījuma beigās viņa acis kļuva sapņainas un, cieši paspiedis visiem rokas, viņš atvadījās. Pēc asesora apciemojuma jaunteitoņi vienprātīgi secināja, ka žīdis-kais liberālisms ir sociāldemokrātijas iedīglis un ka kristīgajiem vāciešiem jāapvienojas ap galma mācītāju Štekeru. Dīdriham, gluži tāpat kā citiem, ar vārdu «iedīglis» nesaistījās nekāds noteikts jēdziens un vārds «sociāldemokrāti» izraisīja domas par vispārēju mantas dalīšanu. Vairāk arī nevajadzēja. Fon Barnima kungs bija uzaicinājis ikvienu, kas vēlētos tuvākus paskaidrojumus, pie sevis, un Dīdrihs nebūtu varējis sev piedot, ja palaistu garām tik pagodinošu izdevību.

Aukstajā, senlaicīgajā vecpuiša dzīvoklī fon Barnima kungs nolasīja Dīdriham privātu lekciju. Viņa politiskais mērķis bija iedzīvotāju kārtu pārstāvniecība, gluži kā laimīgajos viduslaikos: bruņinieki, garīdznieki, arod-nieki, amatnieki. Amatniecībai vajadzēja — ķeizars to pamatoti prasīja — atkal pacelties tādos augstumos kā pirms Trīsdesmitgadu kara. Cunftēm jāievēro dieva bijāšana un tikumība. Dīdrihs tam dedzīgi pievienojās. Tas atbilda viņa tieksmēm meklēt dzīvē vietu nevis personīgi, bet korporatīvi kā zināmas kārtas, arodsavie-

nības pilntiesīgam loceklim. Garā viņš sevi jau redzēja kā papīrrūpniecības pārstāvi. Ebreju pilsoņiem, protams, fon Barnima kunga iekārtā nebija vietas, tie iemiesoja nekārtības un dezorganizācijas principu, haosa un necieņas — paša sātana principus. Asesora rāmā seja saviebās naidā, un Dīdrihs izjuta to pašu.

— Galu galā, — viņš ieminējās, — mums taču pieder vara un, ja gribam — padzīsim tos. Vācu armija ...

— Es jau saku, — fon Barnima kungs piebilda, skraidot pa istabu. — Vai tāpēc mums bija jāizcīna slavas pilnās kaujas, lai mana tēvu tēvu muiža tiktu pārdota nez kādam Frankfurtera kungam?

Dīdrihs vēl satriekts klusēja, kad atskanēja zvans un fon Barnima kungs paskaidroja:

— Tas ir mans frizieris, arī ar to esmu nodomājis pastrādāt.

Viņš ievēroja Dīdriha vilšanos un piemetināja:

— Protams, ar šādu cilvēku man ir citāda runāšana. Bet ikvienam no mums jāveic sava tiesa, kaitējot sociāldemokrātijai, un jāpanāk, lai mazie ļaudis pārnāk mūsu kristīgā ķeizara nometnē. Dariet arī jūs, ko varat!

Ar to saruna beidzās. Viņš vēl dzirdēja frizieri sakām:

— Jau atkal, asesora kungs, viens no vecajiem klientiem pārgājis pie Līblinga vienīgi tāpēc, ka Līblingam tagad ir marmora galdiņi.

Kad Dīdrihs bija šo sarunu atstāstījis Vībelim, tas secināja:

— Ir jau viss ļoti jauki un es augstu vērtēju sava drauga fon Barnima ideālo domāšanas veidu, taču laiks steidzas, un mēs nekur tālu netiksim. Ņemiet vērā, ka arī Štekers «Eispalastā» guvis savu sasodīto pieredzi no demokrātijās, vai nu tā sevi dēvē par kristīgo, vai nekristīgo. Notikumi izraisījušies jau pārāk tālu. Tagad atliek vienīgi sākt uzbrukumu, kamēr vēl vara mūsu rokās.

Un Dīdrihs ar atvieglojuma sajūtu viņam piekrita. Izredzes staigāt apkārt un vervēt kristīgos viņu nevilināja jau pašā sākumā.

— «Jautājumu par sociāldemokrātiem atrisināšu es,» ir teicis ķeizars, — Vībelim acis iespīdējās kā

runcim. — Nu ko tad vēl var gribēt? Kareivji ir informēti, ka var rasties nepieciešamība šaut uz mīļajiem radiņiem. Tātad? Varu jums, mans mīļais, pateikt, ka mēs atrodamies lielu notikumu priekšvakarā.

Un, redzot Dīdriha satraukumu un ziņkāri, viņš piebilda:

— Tas, ko man pavēstīja mans brālēns fon Klapke ...

Vībelis uz brīdi apklusa, Dīdrihs sasita kopā papēžus:

— ... nav vēl atklātībai stāstāms. Piezīmēšu vienīgi: viņa majestātes vakardienas izteiciens, ka lielos pēlējus vajadzētu laipni palūgt nokratīt vācu pīšļus no savām kājām, ir brīdinājums, pret ko mums jāizturas ārkārtīgi nopietni.

— Patiesi? Jūs tā domājat? — Dīdrihs vaicāja. — Tad nu gan man nepatīkami, ka tieši tagad vajadzēja šķirties no viņa majestātes dienesta. Uzdrošinos apgalvot, ka pret iekšējo ienaidnieku es būtu pildījis savu pienākumu, kā nākas. Ķeizars, cik man zināms, uz armiju var paļauties.

Šajās drēgni saltajās 1892. gada februāra dienas Dīdrihs lielu notikumu gaidās bieži uzturējās ielās. «Unter den Linden» bulvārī kaut kas bija izmainījies, — kas, to vēl īsti nevarēja pateikt. Policijas jātnieki kavējās ielu krustojumos un arī gaidīja. Gājēji cits citam rādīja uz pastiprināto apsardzi. «Bezdarbnieki!» Ļaudis palika stāvot, lai redzētu gājienu. Tie nāca no ziemeļu puses, nelielās grupās, lēnā, vienmērīgā solī. «Unter den Linden» bulvārī mazliet paminstinājušies, kā apmulsuši, ar skatieniem it kā prasīdami cits citam padomu, viņi iegriezās ceļā uz pili. Tur tie, sabāzuši rokas kabatās, ierāvuši galvas plecos, klusēdami stāvēja lietū, kas mērcēja viņu izbalējušos mēteļus, un garām braucošo kariešu riteņi apšļakstīja tos dubļiem. Daži pagrieza galvas, lai paraudzītos virsniekos, kas gāja garām, karietēs sēdošajās dāmās un garos kažokos tērptajos kungos, kuri, lēnā gaitā pastaigādamies, nāca no pils puses; šo cilvēku sejas nepauda neko, ne draudus, pat ne ziņkāri, it kā viņi negribētu neko redzēt, bet parādīt sevi^Daži turpretim nenovērsa skatienu no pils logiem. Ūdens straumēm tecēja pa viņu augšup pavērstajām sejām. Kāds policists uz zirga klaigādams dzina cilvēkus tālāk

Šis laiks, pēc Vībeļa domām, nāca ik dienas jo tuvāk, un divdesmit sestajā augonis, šķiet, uztrūka. Bezdarbnieku demonstrācijas, likās, bija kļuvušas mērķtiecīgākas. Atspiesti kādā no pilsētas ziemeļu daļas ielām, demonstranti, iekams vēl viņiem paguva atgriezt ceļu, atplūda vēl lielākā skaitā atkal pa tuvākajām ielām atpakaļ. «Unter den Linden» bulvārī gājieni apvienojās, tiklīdz tos izšķīra, satecēja kopā no jauna, sasniedza pili, kāpās atpakaļ un tuvojās atkal, klusi un neatturami kā pāri plūstošs ūdens. Braucēji netika uz priekšu, gājēji sablīvējās, ierauti šajos neatturamajos plūdos, kas pārvērta laukumu duļķainā un pelēcīgā nabago jūrā, kas neatlaidīgi vēlās uz priekšu, dobji zumēja un kā nogrimušu kuģu mastus slēja gaisā uzrakstus: «Maizi! Darbu!» Lauzdamies no dzīlēm, reizēm te, reizēm citur ieskanējās jau skaidrāk: «Maizi! Darbu!» Kā no negaisa mākoņiem vienmēr draudošāk nodārdēja pāri pūlim: «Maizi! Darbu»! Jātnieku uzbrukums — uzplūdi, atplūdi un trauksmainajā haosā sieviešu balsis, griezīgas kā sirēnas: «Maizi! Darbu!»

prom, vai arī līdz nākošajam stūrim, taču pēc brīža visi stāvēja atkal turpat, un likās, ka vesela pasaule būtu izpletusies starp šīm platajām, izdēdējušām, blāvā krēslā tītajām sejām un satumsušajiem, stingajiem mūriem.

— Es nevaru saprast, — DIdrihs sašuta, — kāpēc policija nerīkojas enerģiskāk. Tā taču ir nevaldāma banda.

— Esiet bez rūpēm, — Vībelis nomierināja, — policija saņēmusi noteiktas instrukcijas. Kungiem tur augšā ir labi apsvērti nodomi, varat man ticēt. Nemaz jau nav katrreiz nepieciešams šāda veida augoņus valsts ķermenī tūlīt pat uzšķērst. Tiem ļauj nobriest, un tad jāpaveic darbs, kā nākas.

Neprāta skrējiens pie Fridriha pieminekļa ziņkārīgos kā slaucīt noslauka nost. Mutes visiem kliedzienā ieplestas, mazos ierēdņus, kam ceļš uz darbu ir aizšķērsots, apņem putekļi, it kā tos no viņiem kāds dauzītu laukā. Kāda pārvērsta seja — Dīdrihs to nepazīst — viņam uzsauc: — Nu tik sāksies! Tagad pret žīdiem! — un jau pazūd, iekams Dīdrihs attopas, ka tas bijis fon

Barnima kungs. Viņš grasās tam skriet pakal, taču, spēcīgi pagrūsts, aizlingo līdz pat kafejnīcas logam, dzird plīstam stiklus un kādu strādnieku kliedzam: — Šie mani nesen izmeta laukā ar maniem trīsdesmit feniņiem, tāpēc ka man nebija galvā cilindrs, — tas raušas arī iekšā pa logu kafejnīcā; klūpot starp apgāztiem galdiem, }audif veļas uz šķembu piebārstītās grīdas, cits citam dunkādami vēderus un skaļi brēkdami: «Lai nenāk vairs neviens! Mēs noslāpsim!» Bet iekšā laužas vēl un vēl. Policija uzmācas neatlaidīgi, un ielas vidus kļūst tukšs, it kā atbrīvots triumfa gājienam. Pēkšņi kāds ieminas: — Tas taču Vilhelms!

Dīdrihs jau atkal atradās uz ielas. Neviens nespēja pateikt, kā tas bija gadījies, ka pēkšņi varēja soļot uz priekšu cieši saspiestā pūlī visā ielas platumā un abās pusēs zirgam, kurā sēdēja ķeizars — ķeizars pats! Ļaudis viņu uzlūkoja un gāja blakus. Kliedzošu cilvēku kamoli pajuka un tika aizrauti līdz. Visi lūkojās ķeizarā. Tumša, juceklīga drūzma, bez mērķa, bez gala un malas, un tai pāri gaiši paceļas jauns karotājs bruņu cepurē — ķeizars. Cilvēki redz, — viņi ir piespieduši valdnieku nokāpt no pils augstumiem. Saukuši tikmēr: «Maizi! Darbu!» — kamēr viņš atnācis. Nekas nav grozījies, tikai ķeizars ir te — un visi nu soļo kā parādē, kā ceļā uz Tempelhofas lauku.

Ielas malā, kur rindas bija retākas, sarunājās labi ģērbušies cilvēki: — Nu paldies dievam, viņš zina, ko grib!

— Ko tad viņš grib?

— Parādīt šai bandai, kam pieder vara! Viņš mēģināja saprasties ar labu. Pirms diviem gadiem piekāpjoties aizgāja pat par tālu. Nekaunīgi tie kļuvuši!

— Tas nu gan jāsaka, ka baiļu viņš nepazīst. Draugi, šis ir vēsturisks brīdis!

To izdzirdīs, Dīdrihs nodrebēja. Vecais kungs, kas to bija teicis, pavērsās arī pret viņu. Tam bija sirma vaigu bārda un Dzelzs krusts.

— Jaunais cilvēk, — viņš pamācīja, — par to, kā šodien rīkojies mūsu lieliskais jaunais ķeizars, par to bērniem kādreiz būs jāmācās skolas grāmatās. Gan jūs redzēsiet!

Daudzi gāja izrieztām krūtīm un svinīgu sejas izteiksmi. Tie kungi, kas ķeizaru pavadīja, raudzījās visapkārt gauži apņēmīgi, taču zirgus vadīja tā, it kā visi ļaudis būtu te sasaukti kā statisti dižciltīgo izrādē, un mirkļiem pameta slepus skatienu sānis, lai novērotu, kādu iespaidu atstājuši publikā. Ķeizars pats redzēja vienīgi sevi un savus panākumus. Vaibsti bija sastinguši dziļā nopietnībā, acis meta zibšņus pār savaldzinātajiem ļaužu tūkstošiem. Viņš — dieva ieceltais valdnieks — mērojās spēkiem ar tiem, ar dumpīgajiem kalpiem! Viens un neaizsargāts viņš bija uzdrīkstējies iznākt pie tiem, paļaudamies vienīgi uz savu sūtību. Ja tā būtu visaugstākā griba, tie varēja pacelt pret viņu roku, savam svētajam pienākumam par upuri viņš bija gatavs ziedot pats sevi. Ja dievs ir ar viņu, tad lai tie to redz! Tad viņa diženais solis saglabāsies šo ļaužu sirdīs mūžos, tāpat kā atmiņas par pašu nevarību!

Kāds jauneklis ar mākslinieka platmali galvā, iedams līdzās Dīdriham, piezīmēja: — Pazīstam šito. Kā Napoleons Maskavā, pastaigājas viens pats ļaužu pūlī.

— Tas taču ir lieliski! — Dīdrihs apgalvoja, un balss atteicās viņam klausīt. Jauneklis paraustīja plecus.

— Teātra izrāde, turklāt ne jau kāda no labajām.

Dīdrihs viņu uzlūkoja, mēģinādams tāpat pazibsnīt

ar acīm kā ķeizars.

— Jūs, liekas, arī esat no tādiem.

Viņš nebūtu varējis pateikt, no kādiem īsti. Tikai juta, ka tagad pirmo reizi mūžā jāaizstāv taisna lieta pret ienaidnieka nopēlumiem. Kaut arī uztraucies, Dīdrihs vēl pameta acis uz šā cilvēka pleciem — tie nebija no platajiem. Arī ļaudis visapkārt izteicās nosodoši. Tad Dīdrihs pagāja uz priekšu. Piespiedis ar vēderu ienaidnieku pie mūra, viņš notrieca tam no galvas platmali. Arī citi sāka to dunkāt. Drīz vien arī pats cepures īpašnieks atradās zemē blakus nomestajai cepurei. Ejot tālāk, Dīdrihs izmeta saviem kauliņa biedriem:

— Drošs, ka tas nav bijis karadienestā! Rapiera cirstu rētu viņam arī nav!

Atkal pienāca vecais kungs ar vaigu bārdu un Dzelzs krustu un paspieda Dīdriha roku.

— Bravo, jaunais cilvēk, bravo!

— Vai tur nav jāpaliek trakam, — Dldrihs vēl joprojām elsdams šķendējās, — ja tāds grasās mums sagandēt vēsturisku brīdi?

— Jūs esat bijis karadienestā? — jautāja vecais kungs.

— Vismīļāk es būtu palicis armijā pavisam, — Dīd-1 ihs apgalvoja.

— Jā, Sedana negadās vis katru dienu, — vecais kungs aptaustīja savu Dzelzs krustu. — Tie bijām /nes!

Dldrihs izslējās un norādīja uz savaldīto tautu un ķeizaru:

— Vai tas ir sliktāk par Sedanu?

— Kā tad, — vecais kungs pievienojās.

— Atļaujiet, godātais kungs, — kāds sauca, vicinādams piezīmju grāmatiņu. — Mums tas jāatzīmē. Noskaņu aina, — saprotat? Jūs, liekas, iemizojāt kādu «biedru»?

— Sīkumi, — Dīdrihs vēl joprojām elsa. — Manuprāt, tagad varētu ķerties pie iekšējā ienaidnieka. Mūsu ķeizars ir ar mums.

— Lieliski, — priecājās reportieris un rakstīja: «Saviļņotajā ļaužu pūlī bija dzirdami dažādu kārtu cilvēku vislielākās padevības un nesatricināmas uzticības apliecinājumi viņa augstībai.»

— Urā! — Dīdrihs sauca, jo tā sauca visi, un, varenas kliedzošas laužu plūsmas nests, pēkšņi atradās pie Brandenburgas vārtiem. Divus soļus viņam pa priekšu pa vārtiem iejāja ķeizars. Dīdrihs būtu varējis tam ielūkoties sejā, kā akmenī cirstajos, nopietnajos vaibstos un zibošajās acīs, bet viņš tik ļoti noņēmās ar kliegšanu, ka acu priekšā viss saplūda. Reibums, lieliskāks un stiprāks par alus reibumu, pacēla viņu pirkstgalos, šūpoja gaisā. Dīdrihs vicināja cepuri augstu pāri visu galvām, sajūsmas neprātā pacelts dziļāko pārdzīvojumu sfērās, debesīs, kur valda cildenākas jūtas. Tur uz zirga pa vārtiem, kas redzējuši tik daudzus uzvaras gājienus, ar zibošām acīm un pārakmeņotiem vaibstiem jāja pati vara! Vara, kura mūs samin un kurai mēs skūpstām kājas! Kura samin cietējus, pretestību un izsmieklu! Vara, pret kuru mēs esam bezspēcīgi, tāpēc ka to mīlam! Tā rit mūsu asinīs, tāpēc ka tanīs rit

padevība. Mēs esam tās daļa, atoms, niecīga molekula no kaut kā, ko tā izspļāvusi. Katrs atsevišķi mēs neesam nekas, bet, saliedējušies masās — kā jaunteitoņi, armija, ierēdņi, baznīca un zinātne, saimnieciskas organizācijas un varenas apvienības, pakāpeniski tiecamies turp, augšup, kur pārakmeņojusies un starojoša pace]as vara pati. Dzīvot tajā, justies ar to vienotam, krasi vēršoties pret tiem, kas tai ir tāli, un gavilējot arī vēl tad, kad tā mūs satriec pīšļos, jo šādi tā attaisno mūsu mīlestību!

. .. Viens no policistiem, kas ķēdē norobežoja vārtus, tik spēcīgi pagrūda Dīdrihu krūtīs, ka viņam aizrāvās elpa; taču viņa acīs staroja tāda uzvaras jūsma, it kā viņš pats jātu zirgā, pacēlies pāri visiem šiem nožēlojamiem ļautiņiem, kas savaldīgi apspieda savu izsalkumu. Aiz viņa! Aiz ķeizara! Visi juta to pašu ko Dīdrihs. Policistu ķēde pret tik spēcīgām jūtām bija par vāju — to pārrāva. Viņpus vārtiem stāvēja otra. Vajadzēja nogriezties, pa apkārtceļiem sasniegt Tīr-gartenu, atrast kādu spraugu, kur ielīst. Tādu atrada tikai nedaudzi; Dīdrihs bija gluži viens, kad iztraucās uz jājamceļa pretī ķeizaram, kas arī bija viens. Cilvēks visbīstamākā fanātisma pakāpē, notašķīts dubļiem, saplēstām drēbēm, mežonīgām acīm, - - ķeizars, sēdēdams zirgā, urbās ar skatienu viņā, zibsnīja ar acīm. Dīdrihs norāva cepuri, palika plaši ieplestu muti, taču kliedziens neatskanēja. Tā kā viņš bija pārāk pēkšņi apstājies, tad paslīdēja un smagi, kājām gaisā, iekrita peļķē, apšļakstīdamies ar dubļiem. Ķeizars smējās. Draudīgais cilvēks bija monarhists, uzticams pavalstnieks! Ķeizars pavērsās atpakaļ pret pavadoņiem, pa-pliķēja sev pa gurnu un smējās. Dīdrihs vēl joprojām plaši ieplestu muti noraudzījās viņam no savas dubļu palts pakaļ.

OTRA NODAĻA

Mazliet notīrījies, Dīdrihs devās atpakaļ. Uz kāda sola sēdēja dāma; Dīdrihs nelabprāt gāja tai garām. Turklāt tā neatlaidīgi blenza viņā. «Zoss,» viņš nikni nodomāja. Bet tad Dīdrihs ievēroja, ka dāma ir ļoti nobijusies, un beidzot pazina tajā Agnezi Gepeli.

— Es nupat kā satikos ar ķeizaru, — viņš steigšus izmeta.

— Ar ķeizaru? — viņa jautāja, gluži kā no citas pasaules. Viņš sāka plaši, neierasti žestikulēdams, klāt vaļā visu, kas draudēja viņu nosmacēt. Mūsu brīnum jaukais, jaunais ķeizars gluži viens pats starp saniknotiem dumpiniekiem! Izdemolējuši kādu kafejnīcu, Dīd-rihs pats tui bijis iekšā! «Unter den Linden» bulvārī viņš izcīnījis asiņainu kauju par savu ķeizaru! No lielgabaliem būtu vajadzējis šaut!

— Strādnieki ir badā, — Agneze nedroši ieminējās. — Viņi taču arī ir ciivēki.

— Cilvēki? — Dīdrihs izvalbīja acis. — Tas ir iekšējais ienaidnieks!

Pamanījis, ka Agneze atkal izskatās nobijusies, viņš mazliet nomierinājās.

— Vai tad jums tas sagādā prieku, ka šo salašņu dēl jāpārtrauc ielās satiksme?

Nē, Agnezei tas sagādājis neērtības. Viņa bijusi pil sētā iepirkties, un, kad gribējusi atgriezties atpakaļ Bli hera ielā, vairs negājis neviens omnibuss un viņa ne kur netikusi uz priekšu. Drūzma viņu atspiedusi līd:

šejienei. Bija auksts un drēgns, tēvs uztraukšoties, — ko lai viņa darot? Dīdrihs apsolīja visu nokārtot. Abi kopā viņi devās tālāk. Pēkšņi viņš vairs nezināja, par ko lai runā, un, kā ceļu meklējot, vērās visapkārt. Viņi bija vieni, visapkārt kaili koki un pērnās, miklās lapas zem kājām. Kur palikušas vīrišķīgās cēlās izjūtas? Dīdrihs bija tikpat samulsis kā pēdējā pastaigas gājienā ar Ag-nezi, kad, Mālmaņa brīdināts, ielēca omnibusā un aizbēga. Agneze tieši patlaban ieminējās:

— Jūs gan neesat ļoti ļoti sen pie mums rādījies. Tētis taču jums rakstīja?

Esot nomiris tēvs, Dīdrihs apjucis stāstīja. Nu Agneze izteica līdzjūtību un pēc tam jautāja, kāpēc viņš toreiz, pirms trijiem gadiem, esot tik pēkšņi pazudis.

— Nu jau būs pagājuši gandrīz trīs gadi? Vai nav tā?

Dīdrihs savaldījās. Korporācijas dzīve prasījusi daudz

laika. Proti, tur valdot sasodīti barga disciplīna. — Un tad es vēl nokalpoju savu laiku armijā.

— O! — Agneze viņu bijīgi uzlūkoja. — Ko gan jūs visu esat paguvis! Un tagad jūs droši vien esat jau doktors?

— Drīz būšu.

-— Jūs neesat gandrīz nemaz pārvērties.

Viņš īgni raudzījās tālumā. Un rētas sejā, cienījamie apmēri, godīgi iegūtā vīrišķība — viņai tas nebija nekas? Viņa to pat nemanīja?

— Toties jūs gan, — Dīdrihs rupji attrauca. Agnezes bālā, šaurā seja viegli piesarka, piesarka pat mazais, strupais, vasaras raibumiem klātais deguntiņš.

— Jā. Es dažreiz nejūtos labi, bet gan jau tas pāries.

Dīdrihs nožēloja teikto.

— Es, proti, domāju, ka jūs esat kļuvusi vēl skaistāka, — un viņš aplūkoja viņas sarkanīgos matus, kas spraucās laukā no cepures un likās vēl kuplāki nekā agrāk, tāpēc, ka sejiņa bija kļuvusi tik maza. Un tad Dīdrihs iedomājās savus agrākos pazemojumus un to, kā tagad viss pārvērties. Viņš izaicinoši apjautājās:

— Kā tad klājas Mālmaņa kungam?

Agneze nicīgi sarauca pieri.

— Vai jūs viņu vēl atceraties? Ja es viņu atkal satiktu, neliktos pazīstam.

— Tā? Bet tagad viņam ir patentu birojs un viņš tīri labi varētu precēties.

— Lai ari!

— Senāk jūs taču interesējāties par viņu.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Viņš jums pastāvīgi kaut ko dāvināja.

— Es labprāt būtu no tā atteikusies, bet tādā gadījumā ... — viņa lūkojās zemē uz pērnajām, miklajām lapām, — tādā gadījumā es nebūtu varējusi pieņemt ari jūsu dāvanas.

Agneze izbijusies aprāvās. Didrihs juta, ka noticis kaut kas svarīgs, un arī apklusa.

— Par to jau nav vērts runāt, — viņš beidzot nomurmināja, — daži ziedi. — Un ar jaunu sašutumu piebilda: — Mālmanis jums uzdāvināja pat aproci.

— Es to nekad nevalkāju, — Agneze atzinās. — Dīd-riham pēkšņi sāka nevaldāmi dauzīties sirds, viņš izmeta: — Bet ja tā būtu manis dāvināta?

Klusums; viņš aizturēja elpu. Gandrīz nedzirdami atskanēja:

— Tad gan.

Abi tūlīt sāka iet ātrāk un vairs nepārmija ne vārda. Nonākuši pie Brandenburgas vārtiem un pamanījuši, ka «Unter den Linden» bulvāri draudīgi ielenkuši policisti, viņi aši pagāja tiem garām un iegriezās Dorotejas ielā. Šeit ļaužu bija pamaz, Didrihs sāka iet lēnāk un iesmējās.

— Īstenībā tas ir pārāk jocīgi. Tas, ko Mālmanis jums dāvāja, tika samaksāts ar manu naudu. Viņš jau man atņēma visu, es taču biju vēl gluži zaļš.

Viņi apstājās. — O! — Agneze lūkojās viņā, zelt-brūnajām acīm mirdzot. — Tas taču briesmīgi. Vai jūs varat man piedot?

Didrihs pārākuma apziņā smaidīja. Tas jau esot tik sen pagātnē, jaunības aplamības.

— Nē, nē, — viņa apmulsusi iebilda.

Dīdrihs domāja, ka galvenais tagad esot apsvērt, kā tikt mājās. Nupat atkal ceļš izrādījās slēgts. Neredzēja arī omnibusus. — Ļoti žēl, bet jums nāksies vēl paciest manu sabiedrību. Starp citu, es dzīvoju šepat tuvumā.

Jūs varētu uzkāpt man līdz augšā, tur, mazākais, būtu sauss. Bet, protams, jaunai dāmai tas neklājas.

Agnezes acis vēl joprojām raudzījās lūdzoši.

— Jūs esat tik labs, — viņa elpoja straujāk. — Jūs esat tik cēls. — Un, jau ieejot namā, pavaicāja: — Es taču varu jums uzticēties?

— Es zinu, ko prasa no manis korporācijas gods, — Dīdrihs apgalvoja.

Bija jāiet garām virtuvei, taču tur neviena nebija.

— Novelciet mēteli! — Dīdrihs žēlīgi uzaicināja. Viņš nelūkojās Agnezē un, kamēr viņa noņēma cepuri, mīņājās uz vietas.

— Es sameklēšu saimnieci, lai viņa uzvāra tēju. — Dīdrihs jau pagriezās pret durvīm, kad pēkšņi sarāvās: Agneze bija satvērusi un noskūpstījusi viņa roku!

— Agnezes jaunkundz, — viņš ārkārtīgi izbijies murmināja un kā mierinādams aplika viņai roku ap pleciem, bet Agneze atslīga pret Dīdriha plecu; viņš uzskatīja par pienākumu piespiest lūpas cieši jo cieši pie Agnezes matiem. No šī pieskāriena viņa notrīsēja, it kā saņēmusi sitienu. Cauri plānajai blūzītei varēja just, ka tās augums ir mikls un vēss. Dīdriham sametās karsts, viņš noskūpstīja Agnezi uz kakla. Un pēkšņi meitenes seja atradās tuvu klāt pie viņa sejas — pavērtu muti, nolaistiem plakstiņiem un tādu izteiksmi, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis un kas viņu reibināja. — Agnez, Agnez, es tevi mīlu, — viņš sauca kā izmisumā. Viņa neatbildēja, pavērtā mute strauji dvašoja siltu elpu, un Dīdrihs, juzdams, ka viņa krīt, satvēra un nesa, bet pašam likās, ka meitene viņa rokās izgaisīs.

Tad viņa sēdēja uz dīvāna un raudāja. — Nedusmojies, Agnez, — Dīdrihs lūdza. Viņa pavērās Dīdrihā asaru pilnām acīm.

— Es taču raudu aiz laimes — tik ilgi uz tevi gaidīju.

— Kāpēc? — viņa jautāja, kad viņš grasījās aizpogāt viņas blūzīti. — Kāpēc tā? Vai es tev vairs nepatīku?

Dīdrihs protestēja. — Es pilnīgi apzinos atbildību, kas uz manis gulstas.

— Atbildību? — Agneze jautāja. — Kāda atbildība? Esmu tevi mīlējusi trīs gadus. Tu jau to nezināji. Tas laikam bija liktenis!

Dīdrihs, sabāzis rokas kabatās, apsvēra, ka tāds ir vieglprātīgu meiteņu liktenis. Taču viņš labprāt vēlējās vēlreiz dzirdēt šo atzīšanos. — Tātad mani, patiešām tikai mani tu esi mīlējusi?

— Es redzēju, ka tu man neticēji. Cik tas bija briesmīgi, kad es jutu, tu vairs nenāksi un visam beigas. Briesmīgi! Cik reizes es dzīros tev rakstīt, pie tevis iet. Un katrreiz man zuda drosme, jo es taču tev vairs nepatiku. Es savārgu tiktāl, ka tētim nācās ar mani doties ceļojumā.

— Uz kurieni tad? — Dīdrihs apjautājās. Taču Ag-neze, nekā neatbildējusi, atkal pievilka viņu sev klāt.

— Mīli mani! Man nav nekā cita, izņemot tevi!

Dīdrihs samulsis domāja: «Tad nu gan tev nav pārāk

daudz.» Kopš Agneze bija pierādījusi savu mīlu, viņa Dīdriha acīs likās daudz ko zaudējusi. Turklāt viņš nolēma, ka meitenei, kas kaut ko tādu pieļauj, nevar lāgā ticēt.

— Un Mālmanis? — Dīdrihs dzēlīgi jautāja. — Kaut kas ar viņu taču bija. Lai nu paliek, — viņš piemetināja, pamanījis, ka Agneze šausmās saslejas; viņš mēģināja savu aplamību izlabot; paskaidroja, ka esot vēl gluži apmāts no laimes.

Viņa ģērbās ļoti gausi. — Tavs tēvs gan nevar ne iedomāties, kur tu esi palikusi, — Dīdrihs atgādināja. Agneze tikai paraustīja plecus. Kad meitene bija saģērbusies un viņš jau pavēra durvis, tā vēl brīdi palika stāvot un pameta atpakaļ istabā ilgu, biklu skatienu.

— Varbūt, — viņa ieminējās, kā runādama pati ar sevi, — es vairs nekad te neatnākšu. Man tāda sajūta, ka es šonakt nomiršu.

— Kāpēc tā? — Dīdrihu tas nepatīkami aizskāra. Agneze klusēdama atkal kļāvās klāt, piespieda lūpas pie viņa lūpām, pieglaudās viņa krūtīm un palika tā nekustīgi stāvot. Dīdrihs pacietīgi gaidīja. Tad viņa atbrīvojās, atvēra acis un teica:

— Nedomā, ka es no tevis kaut ko prasu. Esmu tevi mīlējusi, tagad man viss vienalga.

Dīdrihs piedāvāja braukt ar ormani, taču Agneze gribēja iet kājām. Ceļā viņš apjautājās par viņas ģimeni

un ciliem paziņām. Tikai pienākot pie Belaliansa laukuma, viņš kļuva nemierīgs un piesmakušā balsi izmeta:

— Protams, es nedomāju atteikties no sava pienākuma attiecībā pret tevi. Vienīgi pagaidām — tu saproti — es vēl nekā nepelnu, man jābeidz studijas un mājās jāiepazīstas ar uzņēmumu . . .

Agneze atbildēja pateicīgi un mierīgi, kā saņēmusi komplimentu:

— Būtu jauki, ja es kādreiz varētu kļūt tava sieva.

Kad viņi iegriezās Blihera ielā, Dīdrihs apstājās. Viņš

nedroši ieminējās, ka tagad viņam būtu labāk iet atpakaļ. Agneze jautāja:

— Tu baidies, ka mūs varētu kāds ieraudzīt? Tam nav nozīmes, jo man taču mājās jāpaskaidro, ka satiku tevi un mēs kopā gaidījām kafejnīcā, kamēr atkal atjaunos satiksmi.

«Tā nu gan var melot,» Dīdrihs nodomāja. Viņa piebilda:

— Svētdien noteikti atnāc uz pusdienām.

Tas nu bija par traku, Dīdrihs aizsvilās. — Es, lai ... Pie jums? . . .

Viņa rāmi un viltīgi pasmaidīja. — Kā tad citādi. Ja nu mūs kādreiz redzētu ... Vai tad tu negribētu, lai es atkal pie tevis aizietu?

O, jā, to viņš gribētu gan. Tomēr Agnezei nācās viņu pierunāt, kamēr viņš apsolīja atnākt. Pie Agnezes mājas Dīdrihs atvadījās, pieklājīgi palocīdamies, spēji pagriezās un nodomāja: «Cik tādi sievieši gan ir briesmīgi viltīgi! Ilgi es vis noķēpāšos!» Pie tam viņš ar nepatiku attapās, ka laiks doties uz iedzeršanu. Nezin kāpēc gribējās iet mājās. Kad Dīdrihs aizvēra aiz sevis istabas durvis, tad palika to priekšā stāvot, cieši lūkodamies tumsā. Pēkšņi pacēlis rokas un pavērsis seju augšup, viņš dziļi ievilka elpu:

— Agnez!

Dīdrihs jutās pārvērties, viegls, kā atbrīvojies no zemes smaguma. «Esmu ārkārtīgi laimīgs,» viņš domāja. «Tik skaisti vairs dzīvē nekad nebūs!» Pēkšņi viņš apzinājās, ka līdz šim, līdz šim brīdim ir visu nepareizi uztvēris, nepareizi vērtējis. Tur nu viņi patlaban dzer

un ir par sevi augstās domās. Žīdi vai bezdarbnieki, kas viņam gar tiem, kāpēc tie jānīst? Dīdrihs bija gatavs viņus mīlēt! Vai tiešām viņš, viņš pats bija tas, kas bija pavadījis dienu cilvēku drūzmā, uzskatīdams tos par ienaidniekiem? Tie bija cilvēki — Agnezei taisnība! Vai tiešām tas bija viņš, kas dažu vārdu dēļ piekāva cilvēku, plātījās, meloja, muļķīgi uzvedās un beidzot saplēstām drānām un kā bez prāta metās dubļos kāda jātnieka priekšā, ķeizara priekšā, kas viņu izsmēja? Dīdrihs atskārta, ka līdz Agnezes atnākšanai dzīvojis nevarīgu, bezjēdzīgu un nožēlojamu dzīvi. Dīvainas tieksmes, apkaunojošas jūtas un neviena, ko viņš būtu mīlējis — līdz ieradās Agneze! «Agnez! Jaukā Agnez, tu nemaz nenojaut, kā es tevi mīlu!» Taču viņai tas jāzina. Dīdrihs juta, ka nekad vairs nespēs tā pateikt kā šai brīdī, un viņš uzrakstīja vēstuli. Viņš rakstīja, ka arī trīs gadus nemitīgi uz viņu gaidījis, bet ka viņam nebijis nekādu cerību, tāpēc ka viņa esot pārāk skaista, pārāk cēla un laba; ka visu to par Mālmani viņš pats sev iestāstījis aiz gļēvulības un spīts; ka viņa ir svētā, un tagad, kad viņa nokāpusi pie tā no saviem augstumiem, tas guļot pie viņas kājām. «Pacel mani, Agnez, es varu būt stiprs, es to jūtu un gribu lev veltīt visu savu dzīvi!» — Dīdrihs raudāja, iespiedis seju dīvāna spilvenā, kur vēl jauta Agnezes smaržu un, elsojot kā bērns, iemiga.

No rīta viņš gan jutās izbrīnījies un pārsteigts, ka neatrodas gultā. Dīdrihs atcerējās savas dzīves lielo notikumu, un viņa sirds priekā pamira. Bet pamodās arī aizdomas, ka viņš nepatīkami pārspīlējis. Dīdrihs izlasīja vēstuli vēteeiz — tas jau viss bija jauki un patiešām, iegūstot tik lielisku meiteni, varēja zaudēt sajēgu. Būtu viņa šeit, varētu apmīļot! Taču vēstuli labāk nesūtīt. Tas būtu neapdomīgi. Var vēl gadīties, ka trāpās Gepela kungam rokās ... Dīdrihs ieslēdza vēstuli rakstāmgaldā. «Pat paēst es vakar aizmirsu!» Viņš lika sev atnest bagātīgas brokastis. «Un smēķēt arī negribēju, lai neizzustu viņas smarža. Tās taču ir muļķības. Tā nevar.» Viņš aizsmēķēja cigāru un devās uz laboratoriju. To, kas bija uz sirds, viņš nolēma neizteikt vis vārdos — jo tik skaļi vārdi nav vīrišķīgi un piedienīgi — bet ska-

ņās. Viņš noīrēja klavieres un pēkšņi ar jūtami lielākiem panākumiem nekā klavieru stundās ļāvās Šuberta un Bēthovena mūzikai.

Svētdien, kad viņš piezvanīja pie Gepelu durvīm, tās atvēra Agneze pati. — Kalpone nevar pamest pavardu, — viņa aizbildinājās, taču īsto iemeslu pauda Agnezes acis. Dīdrihs samulsis palūkojās uz sudraba aproci, ko viņa šķindināja, gribēdama tai pievērst Dīd-riha uzmanību.

— Vai tu to neatceries? — Agneze čukstus jautāja. Viņš nosarka.

— Tā, ko Mālmanis uzdāvināja?

— Nē, tu! Esmu to uzlikusi pirmo reizi.

Steidzīgi un cieši paspiedusi viņam roku, Agneze atvēra durvis uz viesistabu. Gepela kungs pagriezās šurp. — Rau, tur, šķiet, ieradies mūsu bēglis? — Bet, tiklīdz viņš ieraudzīja Dīdrihu, viņa sejas izteiksme pārvērtās un viņš nožēloja savu familiaritāti.

— Nudien, es nebūtu jūs pazinis, Heslinga kungs!

Dīdrihs pavērās Agnezē izteiksmīgu skatienu: «Redzi

nu? Viņš ievēroja, ka es vairs neesmu nekāds muļķa puika.»

— Pie jums viss pa vecam, — Dīdrihs secināja un apsveicinājās ar Gepela kunga māsām un svaini. Īstenībā viņam visi likās stipri novecojuši, īpaši Gepela kungs, kas vairs nebija tik možs kā agrāk un kam tuklie vaigi ļengani nokarājās. Bērni bija pastiepušies garāki un kāda cilvēka, šķiet, istabā trūka.

— Tā gan, — nobeidza Gepela kungs iesākto sarunu, — laiks paiet, bet labi draugi atkal atrodas.

«Ja vien tu zinātu, kā,» Dīdrihs samulsis nicinoši nodomāja, iedams pie galda. Ēdot teļa gaļu, viņš beidzot atcerējās, kas viņam toreiz bija sēdējis pretī. Tā krustmāte, kas uzpūtīgi bija apvaicājusies, ko tad viņš studējot, un kas neatšķīra fiziku no ķīmijas. Agneze, sēdēdama viņam pa labi, paskaidroja, ka šī krustmāte esot jau kopš diviem gadiem mirusi. Dīdrihs nomurmināja līdzjūtību un klusībā nodomāja: «Tad nu tā arī vairs negvelzīs.» Viņam likās, ka šeit visi būtu tādi kā nosodīti un nomākti un viņu vienīgo liktenis pacēlis nopel-

niem atbilstošā augstumā. Viņš palūkojās Agnezē no augšas ar īpašnieka vērtējošo skatienu.

Uz saldo ēdienu nācās gaidīt, gluži tāpat kā toreiz. Agneze nemierīgi pagrieza galvu pret durvīm, Dīdrihs pamanīja, ka viņas skaistās, gaišās acis satumsa, it kā būtu noticis kas nopietns! Viņu pēkšņi pārņēma dziļa līdzjūtība, liels maigums. Piecēlies un piegājis pie durvīm, viņš uzsauca:

— Marija! Krēmu!

Kad viņš atgriezās pie galda, Gepela kungs pacēla pret viņu savu glāzi. — Tā jūs darījāt arī agrāk. Jūs taču esat šeit kā savās mājās. Vai ne tā, Agnez? — Agneze pateicās ar skatienu, kas silti ielīksmoja Dīdriha sirdi. Vajadzēja saņemties, lai acis nekļūtu miklas. Cik labvēlīgi uzsmaidīja radi! Svainis saskandināja ar viņu. Kādi sirsnīgi cilvēki! Un Agneze, jaukā Agneze viņu mīl! Viņš nav pelnījis tik lielu laimi! Skaļi ierunājas sirdsapziņa, viņš neapzināti izjuta vēlēšanos vēlāk parunāt ar Gepela kungu.

Diemžēl, pēc pusdienām Gepela kungs atkal uzsaka sarunas par nemieriem. Kad nu beidzot tikuši vaļā no Bismarka nomācošās varas, nevajadzējis gan kaitināt strādniekus ar plātigām runām. Tas jaunais cilvēks (tā Gepels dēvēja ķeizaru!) ar savām runām vēl uztrieks mums revolūciju kaklā .. . Dīdrihs uzskatīja par savu pienākumu jaunatnes vārdā, kas uzticami un stingri stāv par savu cildeno jauno ķeizaru, šādus paļājumus uz visstingrāko nesodīt. Viņa majestāte ir pats izteicies: «Priecāšos par tiem, kas grib man būt izpalīdzīgi, bet tos, kas nostājas pretī, es iznīcināšu!» To sakot, Dīdrihs centās zibsnīt ar acīm. Gepela kungs noteica, ka gan jau laiks rādīšot.

— Šajos grūtajos laikos, — Dīdrihs piebilda, — ikvienam jābūt savu uzdevumu augstumos. — Un nostājās pozā, lai Agneze varētu viņu vēl labāk apbrīnot.

— Kāpēc grūti laiki? — Gepela kungs jautāja. — Grūti tie ir tikai tāpēc, ka mēs paši cits citam sarūgtinām dzīvi. Es esmu ar saviem strādniekiem vienmēr labi sapraties.

Dīdrihs izteica apņēmību mājās, savā uzņēmumā, ieviest gluži citu kārtību. Sociāldemokrātiem tur nebūs

vietas, un svētdienās ļaudis ies baznīcā. — Arī to vēl? — Gepela kungs brīnījās. To viņš nevarot no saviem ļaudīm prasīt, jo pats ejot uz baznīcu vienīgi Lielajā piektdienā. — Kam man viņus krāpt? Kristietība jau ir laba, bet tam visam, ko mācītājs stāsta, taču vairs neviens netic. — Dīdriha seja pauda pārākuma apziņu.

— Mans mīļais Gepela kungs, varu jums pateikt tikai vienu — tam, kam uzskata par pareizu ticēt kungi tur augšā un it īpaši mans godājamais draugs asesors fon Barnims, tam ticu arī es — neatkarīgi ne no kā cita. Tas ir viss, ko es jums varu pateikt.

Svainis — viņš bija ierēdnis, pēkšņi pārsviedās Dīdriha pusē. Gepela kungs bija tumši piesarcis, kad ieradās Agneze ar kafiju. — Nu, kā garšo mani cigāri? — Gepela kungs uzsita Dīdriham pa ceļgalu. — Redziet nu, šādos jautājumos mēs saprotamies.

Dīdrihs nodomāja: «Tāpēc, ka es tagad, tā sakot, piederu pie ģimenes.»

Viņš sāka izturēties vienkāršāk, un kļuva īsti mājīgi. Gepela kungs apjautājās, kad Dīdrihs beigšot studijas un iegūšot doktora grādu, viņš nevarēja iedomāties, ka darbs par ķīmijas jautājumiem varot ilgt divus gadus un vēl vairāk. Dīdriha plašos paskaidrojumus, attēlojot grūtības, ar kādām sasniedzami rezultāti, neviens nesaprata. Viņam radās iespaids, ka Gepela kungs it kā ar kādu nolūku gaida viņa zinātnisko grādu. Šķiet, arī Agneze to juta, jo iejaucās sarunā un novirzīja to uz citu pusi. Kad Dīdrihs bija atvadījies, viņa izgāja tam līdz priekšnamā un pačukstēja: — Rīt pulksten trijos pie tevis.

Spējā prieka uzplūdā viņš satvēra Agnezi un noskūp^ stīja turpat durvju priekšā, lai gan tuvumā kalpone šķindināja traukus. Agneze skumji iejautājās: — Vai tad tu nemaz par to nedomā, kas ar mani notiktu, ja tagad kāds nāktu? — Dīdrihs jutās vainīgs un par pierādījumu, ka viņa piedevusi, pieprasīja vēl vienu skūpstu. Viņa nevairījās.

Pulksten trijos Dīdrihs mēdza atgriezties no kafejnīcas uz laboratoriju. Šoreiz viņš jau pulksten divos bija atkal savā istabā. Un tiešām, Agneze atnāca jau pirms trijiem. — Mēs abi neesam varējuši šo brīdi sagaidīt!

Kā mēs mīlam viens otru! — Bija jaukāk nekā pirmo reizi, daudz jaukāk. Ne asaru, ne baiļu, un istabā staroja saule. Dīdrihs atraisīja Agnezes saules apspīdētos matus un iegremdēja tanīs seju.

Agneze palika tik ilgi, kamēr kļuva gandrīz jau par vēlu iet iepirkties, ar ko viņa bija mājās aizbildinājusies. Viņai vajadzēja steigties. Dīdrihs, ātri soļodams līdzās, bija norūpējies, ka tas varētu viņai kaitēt. Taču Agneze piesarkusi smējās un saukāja Dīdrihu par savu lāci. Ik reizes, kad viņa atnāca, parasti tā beidzās diena. Laimes pārpilna diena. Gepela kungs ievēroja, ka Agneze jūtas labāk nekā jebkad agrāk, un tas vērta viņu pašu jaunāku. Ari svētdienas ik reizes pagāja līksmāk. Apciemojums ieilga līdz vakaram, un tad tika pagatavots punšs. Dīdrihs spēlēja Šubertu vai arī kopā ar svaini dziedāja studentu dziesmas, un Agneze pavadīja uz klavierēm. Mirkļiem abi saskatījās, viņiem likās, it kā tiktu svinēti svētki viņu laimei.

Reizēm laboratorijā ienāca kalpotājs un ziņoja Dīdri-ham, ka laukā gaidot kāda dāma. Viņš tūdaļ cēlās augšā un, juzdams kolēģu saprotošos skatienus, aiz lepnības nosarka. Abi klaiņoja pa ielām, dažreiz iegāja kafejnīcā, citreiz panoptikumā, un, tā kā Agnezei patika gleznas, arī Dīdrihs iepazinās ar gleznu izstādēm. Agneze mēdza apstāties kādas gleznas, kādas jaukas, valdzinošas, īpaši skaistas dabas ainavas priekšā un labu laiku pievērtām acīm sapņot, savus sapņojumus uzticot, arī Dīdriham.

— Ielūkojies labi cieši, tu redzēsi, tas nemaz nav ietvars, tie ir vārti ar zelta pakāpieniem, pa tiem mēs nokāpsim lejā un iesim pa šo ceļu tālāk, līdz, apgājuši apkārt vilkābeļu krūmiem, iekāpsim laivā. Jūti, kā tā šūpojas? Tas tāpēc, ka mēs velkam rokas pa ūdeni; ūdens ir tik silts. Tur pāri pretī, kalna pakājē, tas baltais plankums, tu jau zini, tā ir mūsu māja, turp mēs braucam. Vai redzi? Redzi?

— Jā, jā, — Dīdrihs cītīgi apgalvoja. Viņš samiedza acis un redzēja visu, ko vien Agneze gribēja. Aizrāvās tik ļoti, ka satvēra viņas roku, lai noslaucītu sausu. Tad, apsēdušies kaut kur nostūrī, runāja par nākotnes ceļojumiem, bezrūpīgo laimi saulainā tālē, par mūžīgu

mīlu. Dīdrihs ticēja tam, ko runāja. Sirds dziļumos viņš gan zināja, ka nolemts darbam un praktiskam dzīves veidam, kur neatliek daudz laika jūsmošanai. Taču tas, ko viņš tagad runāja, tika teikts vislielākās patiesības vārdā, kādu vien viņš pazina. īstais Dīdrihs, tas, kādam viņam vajadzētu būt, runāja patiesību. Bet Agneze, kad viņi piecēlās un devās tālāk, izskatījās bāla un nogurusi. Meitenes skaistās, zeltainās acis mirgoja tik savādi, ka Dīdrihs jutās nomākts, bet viņa klusā drebošā balsī jautāja: — Ja nu mūsu laiva apgāztos?

— Tad es tevi izglābtu! — Dīdrihs apņēmīgi attrauca.

— Bet krasts ir tālu un ūdens ļoti dziļš.

Dīdrihs nezināja ko teikt.

— Mums būtu jānoslīkst. Saki, — vai tu labprāt mirtu kopā ar mani?

Dīdrihs palūkojās viņā un tad aizvēra acis.

— Jā, — viņš nopūtās.

Taču vēlāk viņš šo sarunu nožēloja, jo saprata, kāpēc pēkšņi Agneze iekāpa ormanī un brauca mājās. Drudžains sārtums klāja meitenes seju līdz pat pierei un viņa negribēja, ka Dīdrihs dzird viņu klepojam. Tagad Dīdrihs nožēloja visu pavadīto pēcpusdienu. Tādi pārdzīvojumi nebija veselīgi, neko nedeva un sagādāja neērtības. Profesors jau bija dabūjis zināt par dāmas apciemojumiem. Turpmāk vairs tā nedrīkstēja būt, ka savu iedomu dēļ Agneze atrāva viņu no darba. Viņš to saudzīgi pateica. — Tev droši vien taisnība, — viņa piekrita. — Kārtīgiem cilvēkiem nepieciešamas noteiktas stundas. Taču ja nu man jānāk pulksten pussešos, bet vismīļāks tu man esi jau ap pulksten četriem?

Dīdrihs noprata izsmieklu, varbūt pat nicinājumu un kļuva rupjš. Mīļākā, kas kavē viņa karjeru, viņam vispār neder. Tā viņš vis neesot iedomājies šīs attiecības. Agneze lūdza piedot. Viņa neuzstādīšot nekādas prasības un gaidīšot viņa istabā. Ja viņam nebūšot laika, ak, lai viņš nemaz ar neuztraucoties! Dīdrihs sakaunējās un atmaidzis kopā ar Agnezi sāka gausties par pasauli, kur nevalda mīla vien. — Vai tas vajadzīgs? — Agneze jautāja. — Tev ir mazliet naudas, man arī. Kāpēc dzīties pēc karjeras un tā sevi nopūlēt? Mēs varētu tik jauki dzīvot. — Dīdrihs piekrita, taču vēlāk ņēma ļaunā.

Tagad viņš lika Agnezei gaidīt, gandrīz tīšuprāt. Pat politisko sapulču apmeklēšanu viņš uzskatīja par nepie^ ciešamu pienākumu, ko nedrīkst aizkavēt satikšanās. Kādā maija vakarā, atgriežoties mājās ar novēlojumu, viņš sastapa pie durvīm kādu jaunekli brīvprātīgo formas tērpā, kurš vērās viņā vilcinādamies. — Dīdrihs

Heslinga kungs?--Jā gan, — Dīdrihs stomījās,

— jūs .. . tu . . . jūs liekas esat Volfgangs Buka kungs?

Necigas lielā vīra jaunākais dēls beidzot bija paklausījis tēvam un nācis apciemot Dīdrihu. Dīdrihs veda ciemiņu līdz augšā, neatrazdams ātrumā nekādu ieganstu, lai viņu noraidītu, bet istabā sēdēja Agneze! Dīdrihs runāja priekšnamā skaļi, lai viņa dzirdētu un paslēptos. Drebošu sirdi viņš vēra vaļā durvis. Istabā nebija neviena; arī viņas cepure nebija gultā; taču Dīdrihs zināja gan — meitene nupat vēl bija te bijusi. Viņš to manīja, redzēdams krēslu, kas neatradās gluži savā vietā, juta, ka telpā bija tikko kā liegi noplandījusi viņas kleita. Agnezei vajadzēja būt mazajā skabūzi, bez loga, kur atradās mazgājamais galds. Viņš pastūma uz priekšu krēslu, samulsumā īgni murminot kaut ko par saimnieci, kas nav uzkopusi. Volfgangs Buks iebilda, ka viņš esot droši vien ieradies nereizē. — Ak, nē! — apgalvoja Dīdrihs, aicinādams ciemiņu apsēsties, un uzlika galdā konjaku. Buks atvainojās, ka ieradies neparastā laikā; karadienesta dēļ neesot citas iespējas. — To es zinu, — Dīdrihs pārtrauca un, lai netiktu izjautāts, pasteidzās pateikt, ka savu gadu jau nokalpojis. Viņš esot sajūsmā par karavīru dzīvi, vienīgi tā esot īsta. Laimīgs tas, kas varot tur palikt pavisam! Diemžēl, viņa ģimenes pienākumi to neļaujot. Buks rāmi un skeptiski smaidīja, kas Dīdriham nemaz nepatika. — Nu jā, virsnieki — mazākais atrodies labi audzinātu cilvēku sabiedrībā.

— Vai tad jūs satiekaties ar viņiem? — Dīdrihs dzēlīgi iejautājās. Taču Buks vienkārši paskaidroja, ka dažreiz tiekot ielūgts virsnieku sanāksmēs. Viņš paraustīja plecus. — Eju tāpēc, ka uzskatu par noderīgu iepazīties ar dažādu novirzienu cilvēkiem. Tai pašā laikā es daudz satiekos ar sociālistiem. — Viņš atkal pasmaidīja. — Proti, dažreiz es domāju kļūt par ģenerāli, citu

reizi atkal par strādnieku kustības vadītāju. Pats esmu ziņkārīgs, kurai pusei pievienošos. — Un viņš izdzēra otru glāzi konjaka. «Pretīgs cilvēks,» DIdrihs domāja, «un Agneze sēž tumšajā kambarī.» Viņš sacīja: — Ar jūsu līdzekļiem jūs jau varat likt sevi ievēlēt reihstāgā vai ari izdomāt ko citu, kas jums patīk. Man jāpievēršas praktiskam darbam. Starp citu, sociāldemokrātiju es uzskatu par savu ienaidnieku, jo tā ir ķeizara ienaidnieks.

— Vai jūs par to esat pārliecināts? — apjautājās Buks. — Es drīzāk turu ķeizaru aizdomās par slepenu mīlestību pret sociāldemokrātiju. Viņš pats būtu labprāt kļuvis par pirmo strādnieku kustības vadoni, tikai šie neesot to gribējuši.

DIdrihs sašuta. Tas esot apvainojums viņa majestātei. Taču Buks mierīgā garā turpināja: — Vai jūs neatceraties, kā viņš Bismarkam draudēja, ka nerūpēšoties par bagātnieku militāro aizsardzību? Vismaz sākumā viņš juta pret bagātniekiem tikpat lielu apslēptu naidu kā strādnieki — kaut ari, protams, aiz citiem iemesliem, jo viņam grūti samierināties ar to, ka vēl kādam varētu būt vara.

Pēc Dldriha sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņš protestēs, taču Buks pasteidzās pateikt: — Lūdzu nedomājiet, — viņš strauji iebilda, — ka es runāju aiz naida. Gluži otrādi, aiz maiguma: savā ziņā naidīga maiguma.

— Nesaprotu, — atteica DIdrihs.

— Nu, redziet, maigumu, kādu jūt pret cilvēku, kurā saskata sava paša vājības, vai, ja gribat, tikumus. Katrā ziņā mēs, jaunie, esam visi tādi paši kā mūsu ķeizars — vēlamies izjust savu individualitāti un tomēr gluži labi zinām, ka nākotne pieder masām. Otra Bismarka vairs nebūs, nebūs ari Lasala. Iespējams, ka spējīgākie no mums ir tie, kas tiecas to vēl noliegt. Ķeizars jau nu katrā ziņā cenšas to noliegt. Un būtu jau ari noziegums sevi augstu nenovērtēt, ja klēpī iekritusi tik liela vara. Taču dziļi dvēselē viņu droši vien māc šaubas par lomu, kādu tas uzņēmies.

— Lomu? — DIdrihs jautāja. Buks to nemaz neievēroja.

— Tā var viņu tālu novest, jo uz mūsdienu pasauli

lai jāiedarbojas sasodīti paradoksāli. Šī pasaule ne no viena paša negaida vairāk kā no sava kaimiņa. Nozīme ir tikai vidus mēra līmenim, nevis atsevišķiem izņēmumiem un vismazāk jau nu personībām.

— Atļaujiet! — Didrihs saslējās. — Un vācu impērija, kas tā būtu bez personībām? Hohencolerni visi ir diži cilvēki. — Buks aikaljskumji un skeptiski pasmaidīja. — Tad viņiem jābūt piesardzīgiem. Un mums arī. Ķeizaru atbilstoši savam stāvoklim nodarbina tie paši jautājumi, kas mani. Vai lai kļūstu ģenerālis un visu savu dzīvi ievirzu kara plāksnē, kura, jādomā, nekad vairs nebūs? Vai arī tautas vadonis, iespējams, ģeniāls, lai gan lauta jau ir tikusi tiktāl, ka var iztikt bez ģēnijiem? Abos gadījumos būtu romantika un, kā zināms, romantika noved pie bankrota. — Buks vienu pēc otras izdzēra divas glāzītes konjaka.

Tātad, par ko lai es kļūstu?

«Par alkoholiķi,» nodomāja Didrihs. Viņš apsvēra, vai viņa pienākums nebūtu sadot Bukam pa cepuri. Bet Bukam bija mugurā formas tērps. Troksnis varētu arī izbiedēt Agnezi, viņa iznāktu, — un kas tad notiktu! Katram gadījumam viņš nolēma Buka prātojumus iegaumēt. Un cilvēks ar šādu domāšanas veidu gudro par karjeru! Didrihs atcerējās, ka skolā Buka vācu sacerējumi, kuros sprēgāja asprātība, viesa viņā neskaidru, bet dziļu neuzticību. «Kā tad,» viņš domāja, «tāds tas arī palicis. Mākslinieka daba. Visa ģimene tāda.» Vecā Buka sieva esot bijusi ebrejiete un senāk aktrise. Un Didrihs, tagad atceroties, jutās pazemots vecā Buka augstprātīgās labvēlības dēļ tēva bērēs. Ari jaunais viņu nemitīgi ar visu pazemoja — ar savu pārākuma apziņu runā, uzvedību, pazīšanos ar virsniekiem. Vai tad viņš bija kāds fon Barnima kungs, vai? Ari viņš bija tikai no Necigas. «Es neciešu visu ģimeni!» Un Didrihs samiegtām acīm vēroja šo tuklo seju ar maigi izliekto degunu un mikli spīguļojošajām, domīgajām acīm. Buks piecēlās. — Nu, mājās mēs atkal tiksimies. Nākošajā vai aiznākošajā semestrī es nokārtošu pārbaudījumu, un tad man nekas cits neatliek kā tēlot Ne-cigā advokātu ... Un jūs? — viņš jautāja. Didrihs krasi paskaidroja, ka nevarot zaudēt laiku un vēl vasara do-

mājot pabeigt savu disertāciju. Tad viņš pavadīja Buku gaitenī. «Un tomēr muļķis vien tu esi,» viņš nodomāja. «Nemaz nemani, ka pie manis sēž meitene.» Dīdrihs atgriezās istabā apmierināts ar savu pārākumu pār Buku un arī par Agnezi, kas tumsā nekurnēdama sēdēja un gaidīja.

Taču, atverot durvis, viņš ieraudzīja Agnezi atkritušu krēslā, strauji elpojam un ar kabatas drāniņu aizturam kāsu. Viņa pavērās Dīdrihā sasarkušām acīm. Viņš noprata — meitene bija tur gandrīz vai noslāpusi un raudājusi — kamēr viņš šeit dzēra un tērgāja. Dīdrihu tūlīt pārņēma dziļa kauna apziņa. Agneze viņu mīlēja! Tur nu tā bija sēdējusi un visu pacietusi — jo ļoti viņu mīlēja! Viņš jau dzīrās ieplest rokas, nomesties viņas priekšā ceļos un raudot lūgt piedošanu. Taču vēl laikā attapās aiz bailēm no scēnas un tai sekojoša sentimentalitātes uzplūduma, kas atkal atraus vairākas dienas no darba un dos viņai virsroku. Nē, to lai Agneze negaida! Jo, protams, viņa ar nodomu visu pārspīlēja. Viņš pavirši noskūpstīja meiteni uz pieres: — Tu esi jau šeit? Es nemaz nemanīju, ka tu atnāci. — Viņa sarāvās, grasījās kaut ko teikt, bet neteica neko. Tad Dīdrihs pastāstīja, ka nupat tikai pavadījis kādu ciemiņu. — Tāds žīdu puika, nez ko par sevi iedomājas! Vienkārši pretīgi! — Dīdrihs staigāja šurp turp pa istabu. Lai nebūtu jāraugās Agnezē, viņš sāka staigāt aizvien ātrāk un runāt straujāk. — Tie ir mūsu niknākie ienaidnieki! Tie ar tā dēvēto smalko izglītību, kuri aptraipa visu, kas mums, vāciešiem, svēts! Tādam žīdu puikam vajadzētu būt priecīgam, ka mēs viņu paciešam. Lai kaļ savus pandektus un nevārsta muti! Nospļaujos par viņa cildenajām grāmatelēm! — Dīdrihs kliedza vēl skaļāk, lai aizvainotu ari Agnezi. Taču Agneze klusēja un tāpēc viņš uzsāka tiešu uzbrukumu. — Tas viss ir tāpēc vien, ka tagad katrs var man te uzglūnēt. Mūžīgi man tevis dēļ jākvern šai skabūzī.

Agneze bikli iebilda: — Mēs neesam jau sešas dienas redzējušies! Svētdien tu atkal neatnāci. Es baidos, ka tu mani vairs nemīli. — Viņš apstājās meitenes priekšā un augstprātīgi paskaidroja: — Mans mīļais bērns, tas, ka es tevi mīlu man šķiet nav vairs tev jāat-

kārto. Bet cits jautājums, vai tāpēc lai man būtu patika katru svētdienu noraudzīties, kā tavas tantes tamborē, un spriedelēt ar tavu tēvu par politiku, no kuras viņš neko nejēdz. — Agneze nodūra galvu. — Agrāk bija tik jauki. Tu jau tik labi sapraties ar tēti. — Dīdrihs pagrieza viņai muguru un lūkojās ārā pa logu. Tur jau bija tas suns aprakts: viņš baidījās no pārāk labas saprašanās ar Gepela kungu. Dīdrihs bija dabūjis zināt no sava vecā grāmatveža Setbīra, ka ar Gepela uzņēmumu iet uz leju. Viņa celuloze vairs nekam nederēja, Setbīrs to vairs pie viņa nepasūtīja. Protams, ka šai gadījumā Gepelam tāds znots kā Dīdrihs būtu īsti pa prātam. Dīdrihs juta, ka šie cilvēki viņu lenc. Ari Agneze! Dīdriham bija aizdomas, ka viņa ir ar veco uz vienu roku. Sašutis viņš no jauna tai pievērsās: — Un tad, mīļais bērns, godīgi sakot, nevienam nav daļas gar to, ko mēs darām, un tāpēc tavu tēvu te labāk nejauksim iekšā. Tādas attiecības kā mūsējās nav ko saistīt ar ģimeņu draud^bu. Manas morālās jūtas prasa šajos jautājumos ievērot skaidrību.

Pagāja kāds mirklis, tad Agneze, it kā tikai tagad visu aptvērusi, piecēlās. Meitene, tumši piesarkusi, devās uz durvīm. Dīdrihs viņu panāca. — Agnez, tā taču nebija domāts. Tas tikai tāpēc, ka es tevi pārāk cienu ... Un es jaū varu svētdien atkal aiziet. — Viņa klausījās stingu seju. — Nu, esi atkal mīļa, — Dīdrihs lūdza. — Tu pat nenoņem cepuri. — Agneze noņēma cepuri. Viņš uzstāja, lai viņa apsēžas uz dīvāna, un viņa apsēdās. Arī noskūpstīja Dīdrihu, kā viņš to vēlējās. Taču tai pašā laikā, kamēr viņas lūpas smaidīja un skūpstīja, acis palika vienaldzīgas, neizteiksmīgas. Pēkšņi viņa tik spēji apkampa Dīdrihu, ka viņš nobijās, vai tā nav naida izpausme; bet drīz vien pārliecinājās, ka tā mīl viņu dedzīgāk nekā jebkad.

— Šodien bija jauki, vai ne? Ko saka mans mazais, mīļais meitens? — Dīdrihs runāja miermīlīgi un labsirdīgi.

— Visu labu, — viņa izmeta, aši tverdama somiņu un lietussargu, kamēr viņš vēl ģērbās.

— Kāpēc tu tik ļoti steidzies? Vairāk es taču nekā nevaru tevis labā darīt. — Viņa jau atradās pie dur-

vīm. Pēkšņi, atspiedusies ar plecu pret stenderi, palika nekustīgi stāvam. — Kas noticis? — Kad Dīdrihs pienāca tuvāk, viņš pamanīja, ka Agneze raud. Viņš pastiepa roku: — Kas tev ir, Agnez? — Raudas vērtās skaļas un elsojošas un vairs negribēja rimties. — Agnez, — laiku pa laikam ierunājās Dīdrihs, — kas tad pēkšņi gadījies, mēs taču bijām tik laimīgi. — Un piebilda gluži bezpalīdzīgi: — Vai esmu tev kaut ko nodarījis? — Elsodama un šņukstēdama viņa izmeta: — Es nevaru. Atvaino. — Dīdrihs aiznesa viņu uz dīvāna. Kad raudāšana aprima, Agneze kaunīgi ieminējās, — Piedod! Es neesmu vainīga! — Vai tad es esmu vainīgs? — Nē, nē. Tie tikai nervi. Piedod!

Līdzjūtīgi un pacietīgi Dīdrihs pavadīja Agnezi līdz ormanim. Vēlāk gan arī šī lēkme viņam likās pa daļai ar nodomu tēlota, tikai līdzeklis, lai viņu pilnīgi sasaistītu. Un Dīdrihu vairs nepameta sajūta, ka tiek austs intrigu tīkls, kas apdraud viņa brīvību un nākotni. Lai pret to aizsargātos, viņš, līdzko noskaņojums atmaiga, tūdaļ, uzsverot savu vīrišķīgo patstāvību, centās izturēties skarbi un vēsi. Svētdienās pie Gepeliem viņš, gluži kā ienaidnieku zemē, nemitīgi uzmanījās, izturējās nevainojami un atturīgi. Viņam jautāja, kad īsti būšot gatavs zinātniskais darbs? Iespējams, ka atrisināšot to rit, iespējams, ka pēc diviem gadiem, viņš pats nezinot. Dīdrihs uzsvēra, ka arī turpmāk palikšot finansiāli atkarīgs no savas mātes. Vēl ilgi viņam neatlikšot nekam citam laika kā vienīgi uzņēmumam. Un, kad Gepela kungs atgādināja arī dzīves ideālās vērtības, Dīdrihs skarbi attrauca: — Vēl vakar pārdevu savu Šilleru. Es jau neesmu ķerts un neļaušu sevi nekādām blēņām apmāt. — Pamanot pēc šādiem vārdiem sev pievērstas Agnezes klusās, skumjās acis, viņu uz brīdi pārņēma sajūta, it kā to būtu teicis kāds cits un viņš pats staigātu kā pa miglu, runātu aplam un rīkotos pret savu gribu. Bet tas pārgāja.

Agneze nāca ik reizes, tiklīdz viņš aicināja, un gāja prom, kad viņam bija jāstrādā vai arī jādodas uz iedzeršanu. Kopš Dīdrihs reiz, apstājies desu tirgotavas skatloga priekšā, atzinās, ka šāda apskate viņam sagādājot māksliniecisku baudu, viņa vairs neaicināja to

līdz aplūkot gleznas un pasapņot. Beidzot Dīdrihs pats ievēroja, cik reti viņi tiekas. Viņš pārmeta, ka Agneze neuzstājas, lai redzētos biežāk. — Agrāk tu biji gluži citāda. — Es gaidu, — Agneze atteica. — Ko tad? — Ka arī tu būsi tāds kā senāk. O! Es zinu gluži labi, ka tas notiks.

Baidīdamies no strīda, Dīdrihs neteica nekā. Tomēr notika tā, kā Agneze bija paredzējusi. Zinātniskais darbs bija beidzot galā un tika atzīts par labu; vēl tikai atlika viens nenozīmīgs mutvārdu eksāmens, tāpēc Dīdrihs, kā jau dzīves krustceļos, atradās pacilātā jūtoņā. Kad Agneze, pasniegdama rozes, viņu apsveica, viņš sāka raudāt, apgalvodams, ka nekad, nekad nebeigšot viņu mīlēt. Viņa pastāstīja, ka tēvs nupat kā uz vairākām dienām devies izbraukumā veikala darījumos.

— Un tagad tik brīnumjauks laiks ... — Dīdrihs tūlīt pat uztvēra: — Tas jāizmanto! Tāda izdevība mums vēl nav bijusi! — Viņi nolēma kaut kur aizbraukt. Agneze bija dzirdējusi par kādu apvidu ar nosaukumu Mitenvaldi *, tur vajadzēja būt tik vientulīgi un romantiski, kā jau norādīja pats vārds. — Mēs visu dienu būsim kopā!

— Un nakti arī, — Dīdrihs piebilda.

Jau stacija, no kuras sākās ceļojums, atradās patālu, un vilciens bija mazs un veclaicīgs. Vagonā viņi bija divi vien; pamazām satumsa, un vagona pavadonis iededzināja blāvu gaismu; cieši apkampušies, abi klusēdami platām acīm lūkojās pa logu uz līdzenajiem, vienmuļajiem laukiem. Izkāpt tepat, iet kājām tālu prom un aizmaldīties vilinošajā tumsā! Viņi gandrīz izkāpa pie kāda ciemata ar nedaudzām mājām. Vagona pavadonis smiedamies viņus aizturēja, vai tad viņi domājot salmos pārgulēt. Beidzot īstā stacija. Te atradās viesnīca ar plašu saimniecību, lielu viesistabu, kur zem griestu baļķiem karājās petrolejas lampas; brašs saimnieks, šķelmīgi smaidīdams, Agnezi uzrunāja ar «godātā kundze». Dīdrihs un Agneze samulsuši jutās kā sazvērnieki. Pēc vakariņām abi būtu labprāt tūlīt gājuši augšā savā istabā, taču neuzdrošinājās un rātni pārlapoja saimnieka atnestos žurnālus. Tiklīdz viņš pagrieza mu-guru, abi saskatījās un vienā mirkli jau atradās uz

* Mežvidus.

kāpnēm. Vēl istabā nebija iedegta gaisma, vēl durvis stāvēja vaļā, bet viņi jau iekrita viens otra apkampienos.

Agri no rīta pa logu iespīdēja saule. Lejā pagalmā knābājās vistas un, plivinādamas spārniem, lēca uz galda lapenes priekšā. — Ēdīsim tur brokastis! — Viņi nokāpa lejā. Cik brīnum silts! No šķūņa vēdīja reibinoša siena smarža. Kafija un maize garšoja labāk kā jebkad. Sirds bija tik līksma, visa dzīve likās plaši pavērusies. Nolēma iet labi tālu; saimniekam vajadzēja nosaukt ceļus un ciemus. Abi priecīgu sirdi slavēja šo māju un guļvietas. Vai viņi esot savā kāzu ceļojumā? — Kā tad! — un abi līksmi smējās.

Galvenā ceļa bruģa akmeņu asās malas bija pavērstas uz augšu un jūlija saulē raibi spīguļoja. Mājas izskatījās sagumušas, greizas un tik mazas, ka ceļš starp tām atgādināja akmeņiem pārklātu lauku. Sīktirgotāja durvju zvaniņš vēl ilgi nevarēja rimties, kad svešie ienāca veikalā. Nedaudzie gājēji, pa daļai pilsētnieciski ģērbušies, slēpās ēnā un atskatījās uz Agnezi un Dīd-rihu, kas gāja lepni, jo izskatījās šeit elegantākie. Ag-neze pamanīja modes ateljē ar cepurēm smalkām dāmām. — Neticami! Tādas Berlīnē valkāja pirms trim gadiem! — Pa izļodzītiem vārtiem viņi beidzot tika laukā no ciema. Pļāva labību. Debesis bija zilas un blīvas, bezdelīgas šaudījās pa tām, gluži kā peldēdamas pa rāmu ūdeni. Zemnieku mājas tur pāri aiz lauka grima svelmaina trīsuļojoša gaisa plūsmā, tālumā melnēja mežs ar zilgiem ceļiem. Agneze un Dīdrihs saķērās rokās un, iepriekš nebilduši ne vārda, sāka dziedāt dziesmu par ceļotājiem bērniem, ko atcerējās vēl no skolas laikiem. Dīdrihs centās dziedāt pēc iespējas basā, lai Agneze viņu apbrīnotu. Kad vārdus tālāk vairs nezināja, tad pagriezās viens pret otru un ejot saskūpstījās.

— Es tikai tagad īsti redzu, cik tu esi skaista, — Dīdrihs priecājās, maigi lūkodamies Agnezes piesarkušajā sejā ar zeltainajām skropstām un zeltaini starojošām acīm. — Vasara ir mans gadalaiks, — Agneze ievilka dziļi elpu, tā ka viņas vaļīgā blūzīte piepūtās kā buras. Slaika, šaurām gūžām, zilu, plīvojošu šallīti ap pleciem, viņa gāja uz priekšu. Dīdriham kļuva par karstu,

viņš novilka svārkus, tad vesti un beidzot atziņas, ka būtu labi pasēdēt ēnā. Paēnu viņi atrada nenopļauta lauka malā, zem vēl smaržojoša akāciju krūma. Ag-neze apsēdās un nolika Dīdriha galvu sev klēpī. Viņi draiskojās un jokojās, līdz Agneze pēkšņi pamanīja, ka viņš aizmidzis.

Dīdrihs pamodās, pavērās visapkārt un, ieraudzījis Agnezes seju, atplauka smaidā. — Mīļais, — viņa smējās, — cik tev jauks un muļķīgs izskats. — Piedod, es taču neesmu vairāk par piecām minūtēm gulējis, — nē, patiesi, veselu stundu! Vai tev bija garlaicīgi? — Taču Agneze jutās vēl vairāk pārsteigta, ka pagājis tik ilgs laiks. Dīdrihs pacēla galvu, atbrīvodamies no rokas, ko viņa bija uzlikusi tam aizmiegot uz matiem.

Atpakaļ abi devās pāri laukiem. Ceļā gulēja kaut kas tumšs; palūkojušies viņi zālē ieraudzīja vecu vīru kažokādas cepurē, rūsganā jakā un samta biksēs, kas arī jau metās rūsganas. Viņš bija savilcies kamolā un aptinis bārdu ap ceļgaliem. Viņi noliecās zemāk, lai to tuvāk apskatītu un tad tikai pamanīja, ka tas jau labu laiku bija viņos raudzījies melnām, spīguļojošām acīm. Neviļus viņi pielika soli, un, skatieniem sastopoties, viņu acīs pavīdēja tādas kā pasakā pārdzīvotas baismas. Abi paraudzījās visapkārt — viņi atradās plašā, svešā apvidū, mazā pilsēta tālumā saules tveicē dīvaini snauda, un debesis likās tādas, it kā viņi būtu jau dienām ilgi ceļā.

Cik dēkainas pusdienas viesnīcas lapenē, saule, vistas, atvērtais virtuves logs, pa kuru Agnezei pasniedza šķīvjus! Kur palikusi pedantiskā Blihnera ielas kārtība, kur Dīdriha pierastais alus galds. — Es vairs no šejienes prom neiešu, — Dīdrihs paziņoja. — Arī tevi nelaidīšu. — Un Agneze attrauca: — Jā, kāpēc tad lai mēs ietu? Es uzrakstīšu tētim vēstuli un nosūtīšu ar draudzenes starpniecību, — viņa ir apprecējusies un dzīvo Kistrinā. Tad viņš domās, ka esmu tur.

Vēlāk viņi izgāja vēl pastaigāties, uz citu pusi, kur burzguļoja ūdens un pie apvāršņa vīdēja triju vējdzirnavu spārni. Kanālā šūpojās laiviņa, viņi to noīrēja un īrās prom. Pretī peldēja gulbis. Gulbis un laiva bez skaņas aizslīdēja viens otram garām. Zem krūmu nolīku-

šajiem zariem laiva apstājās un Agneze pēkšņi iejautājās par Dīdriha māti un māsām. Viņš teica, ka tās vienmēr bijušas pret viņu labas un ka mīlot tās. Lūgšot, lai māsas atsūtot fotogrāfijās, esot izaugušas skaistas, vai arī varbūt ne skaistas, bet rātnas un piemīlīgas gan. Emmija lasot dzejas tāpat kā Agneze. Dīdrihs esot nodomājis gādāt par abām un izdot pie vīriem. Bet māti paturēšot pie sevis, jo esot parādā tai pateicību par visu labo dzīvē, iekams ieradusies Agneze. Un viņš pastāstīja par krēslas stundām, par pasakām pie Ziemsvētku eglītes bērnībā un pat par lūgšanām «no sirds». Agneze klausījās, aizmirsusi visu. Beidzot nopūtās. — Es gribētu iepazīties ar tavu māti, savu neesmu pazinusi. — Dīdrihs viņu līdzjūtīgi, bikli noskūpstīja, ar mulsu netīras sirdsapziņas nojautu. Viņš juta — tagad būtu sakāms tas, kas Agnezei sniegtu pilnīgu mierinājumu uz visiem laikiem. Taču viņš vilcinājās, nespēja. Agneze ielūkojās viņam dziļi acīs: — Es zinu, — viņa lēnām teica, — ka sirdī tu esi labs cilvēks. Tikai dažreiz tev jādara citādi. — Dīdrihs satrūkās. Tad it kā atvainojās: — Šodien man nemaz nav no tevis bailes.

— Vai tad citreiz tev ir bailes? — viņš jautāja, juzdamies vainīgs.

— Esmu vienmēr baidījusies no pārāk līksmiem un pārgalvīgiem cilvēkiem. Senāk man bieži likās, ka es netieku savām draudzenēm līdz, draudzenes to manīs un mani nicinās. Taču viņas to nemanīja. Bērnībā man bija lellīte ar lielām, zilām stikla acīm un, kad mana māte nomira, man vajadzēja sēdēt blakus istabā līdzās lellei. Tā manī vienmēr lūkojās stingu skatienu, plaši ieplestam, nežēlīgām acīm, kas it kā teica: «Tava māte ir mirusi, tagad visi tevī lūkosies tā kā es. Es būtu to labprāt noguldījusi uz muguras, lai tā aizvērtu acis. Taču neuzdrīkstējos. Vai tad es būtu varējusi ari cilvēkus noguldīt uz muguras? Visiem ir tādas acis un dažreiz ... — viņa paslēpa seju Dīdriham pie pleca, — dažreiz pat tev.

Dīdriham aizžņaudzās kakls, viņš pārvilka ar roku Agnezei pār matiem un drebošā balsī izmeta: — Agnez, mīļā Agnez, tu nemaz nezini, kā es tevi mīlu ... Man

bija bailes no tevis, jā, man! Trīs gadus es ilgojos tevis, taču tu biji pārāk skaista, cildena, pārāk laba ... — Viņa sirds atmaiga, viņš atklāja visu, ko bija tai uzrakstījis pēc tās pirmā apciemojuma vēstulē, kas vēl gulēja galda atvilktnē. Agneze, pacēlusi galvu, klausījās viņā, sajūsmā pavērtām lūpām. Viņa klusi iegavilējās: — Es to zināju, tāds tu esi, tu esi tāds pats kā es!

— Mēs esam kā viens, — Dīdrihs cieši pievilka Ag-nezi sev klāt, taču pats satrūkās par izteikto. «Tagad viņa gaida», viņš domāja. «Tagad man būtu jārunā.» Viņš dzīrās to darīt, taču jutās kā paralizēts. Dīdriha roku skāviens pamazām atslāba ... Agneze sakustējās: viņš saprata, — nu viņa vairs negaida. Viņu rokas atraisījās, bet viņi nepalukojās viens otrā. Pēkšņi Dīdrihs, paslēpis seju rokās, sāka raudāt. Agneze nejautāja kālab, tikai mierinoši glāstīja viņam matus. Tas ilga labu laiku.

Raudzīdamās viņam pāri, tālumā, Agneze ierunājās: — Vai tad es cerēju, ka tā varētu turpināties mūžīgi? Tam vajadzēja ļauni beigties, tāpēc ka bija pārāk skaisti.

Viņš izmisis satraucās: — Nekas jau nav beidzies! — Agneze jautāja: — Vai tu tici laimei?

— Ja man tevi jāzaudē, tad ne!

— Tu aiziesi, dzīve tevi paņems, un tu mani aizmirsīsi, — viņa klusi runāja.

— Tad labāk mirt! — Un Dīdrihs pievilka viņu sev klāt. Agneze čukstēja viņam pie auss:

— Paraugies, kāds ūdens plašums visapkārt, kā ezerā! Mūsu laiva pati atraisījusies no krasta un izvedusi mūs klajumā. Vai atceries vēl to gleznu? Un ezeru, pa kuru mēs reiz jau sapņos braukājām? Kurp gan? — Un vēl klusāk viņa piebilda: — Bet kurp tagad?

Dīdrihs neatbildēja vairs. Cieši apkampušies, kopā sakļautām lūpām viņi liecās atmuguriski aizvien zemāk pie ūdens. Vai viņa to lieca lejup? Vai tas viņu vilka? Nekad vēl viņi nebija jutušies tik vienoti. Dīdrihs zināja: tagad bija labi. Viņš nebija ne pietiekami cēlsirdīgs bijis, ne paļāvīgs, ne drosmīgs, lai dalītos savā dzīvē ar Agnezi. Tagad viņš bija to panācis, nu ir viss labi.

Pēkšņs grūdiens — viņi pielēca kājās. Dīdrihs bija tik spēcīgi parāvies, ka Agneze atstreipuļoja atpakaļ un nokrita laivas dibenā. Viņš pārvilka ar roku pār pieri. — Kas noticis? — Vēl sastindzis aiz bailēm un it kā juzdamies aizvainots, viņš izvairījās uzlūkot Ag-nezi. — Tik neuzmanīgi laivā nedrīkst uzvesties. — Viņš nepalīdzēja Agnezei piecelties, tūlīt satvēra airus un īrās atpakaļ.

Agneze raudzījās uz krastu. Reiz viņa pacēla uz Dīd-rihu acis, taču uztvēra tik aizdomīgu un skarbu skatienu, ka sarāvās.

Tumstošajā novakarē viņi steidzās aizvien ātrāk un ātrāk pa ceļu atpakaļ. Beidzot gandrīz skrēja. Un tikai tad, kad bija pietiekami tumšs un vairs nevarēja saskatīt viens otra seju, sāka runāt. Rīt no rīta varbūt atgriezīsies Gepela kungs. Agnezei jātiek mājās ... Kad viņi pienāca pie viesnīcas, tālumā jau iesvilpās vilciens. — Ne paēst nevarēs! — ar liekuļotu neapmierinātību noteica Dīdrihs. Pa galvu pa kaklu savākuši mantas, samaksājuši, viņi metās prom. Vilciens sāka kustēties, līdzko viņi iekāpa. Laime, ka vajadzēja atvilkt elpu un apspriest visu, pēdējā stundas ceturksnī steigā padarīto. Tad arī tas bija izrunāts un abi sēdēja vientulīgi pie blāvās lampas gaismas, apstulbuši kā pēc lielas neveiksmes. Vai tumšie lauki tur aiz loga tiešām būtu kādreiz aicinājuši un solījuši laimi? Vēl tikai vakar? Ceļa atpakaļ nebija. Vai beidzot neparādīsies pilsētas ugunis, kas sniegtu atvieglojumu?

Nonākuši pilsētā, abi nosprieda, ka nav nozīmes braukt ar vienu ormani. Dīdrihs iekāpa tramvajā. Rokas un skatieni pavirši sastapās.

— Uf! — Dīdrihs nopūtās, palicis viens. — Tas nu būtu nokārtots. «Tikpat labi varēja iziet greizi,» viņš nodomāja. Un sašutis piebilda: «Histēriska persona!» Pati droši vien būtu turējusies pie laivas. Viņam būtu vienam pašam jāizpeldas. Visu šo triku sadomājusi tik tāpēc vien, ka par vari grib tikt pie vīra. «Cik tie sie-vieši viltīgi un neapvaldīti, tur mums līdz netikt. Šoreiz viņa mani, nudien, vēl trakāk vazāja aiz deguna nekā toreiz ar Mālmani. Nu man pietiks mācības visam mūžam. Bet tagad beigas!» — Un apņēmīgiem soļiem viņš

devās pie jaunteitoņiem. Turpmāk Dīdrihs katru vakaru pavadīja tur un dienā mācījās, gatavodamies eksāmenam, taču aiz piesardzības nevis mājās, bet laboratorijā. Atgriežoties mājās, kāpšana augšā sagādāja grūtības, vajadzēja sev atzīties, ka sirds satraukti dauzījās. Vilcinādamies viņš vēra vaļā istabas durvis — neviena; un, kaut arī pirmajā mirklī atviegloti uzelpoja, taču beigās katrreiz apjautājās saimniecei, vai kāds nav meklējis viņu. Neviens nebija meklējis.

Bet pēc divām nedēļām Dīdrihs saņēma vēstuli. Nevilcinādamies atvēra. Grasījās nelasītu iemest rakstāmgalda atvilktnē, bet tūlīt pat izvilka to laukā un, turēdams tālu prom no sejas, steigšus, aizdomu pilniem skatieniem šur tur pārslīdēja pār rindiņām. «Esmu tik nelaimīga ...» — Pazīstam! — norūca Dīdrihs. «Neuzdrošinos aiziet pie tevis ...» — Tava laime! — «Cik briesmīgi, ka mēs esam atsvešinājušies ...» — Labi, ka vismaz to atzīsti. — «Piedod man to, kas noticis, vai arī nekas nav noticis?...» — Pietiekami! — «Es nespēju vairs tālāk dzīvot...» — Jau atkal sākas? — Un viņš iemeta — šoreiz galīgi, vēstuli atvilktnē, pie otras, kurā kādā naktī uztraukumā bija sarakstījis tik daudz neprātību, bet, par laimi, to netika nosūtījis.

Nedēļu vēlāk, naktī atgriezdamies mājās, Dīdrihs izdzirda aiz sevis soļus, kas nez kāpēc skanēja dīvaini. Viņš apsviedās atpakaļ — kāds stāvs, it kā pie zemes pieaudzis, mazliet pacēlis rokas, turēja tās pastieptas uz priekšu. Vēl slēdzot vaļā ārdurvis un ieejot namā, viņš redzēja to krēslā stāvam. Ienācis istabā, Dīdrihs neiededza gaismu. Viņš kauņējās apgaismot istabu, kas bija piederējusi tai, kas tagad, stāvēdama tumsā, vērās augšā. Lija. Cik stundas tā bija gaidījusi? Protams, tā joprojām tur vēl stāv, neatteikdamās no savas pēdējās cerības. Tas nebija izturams! Viņš dzīrās atraut vaļā logu — bet metās atpakaļ. Tad pēkšņi atradās uz kāpnēm ar ārdurvju slēdzeni rokā. Vēl īstā laikā viņš paguva atgriezties atpakaļ. Pēc tam aizslēdza durvis un izģērbās. «Vairāk izturības, mans mīļais!» Šoreiz nevarētu vairs tik viegli tikt vaļā. Bez šaubām, .meitēna ir žēl, bet galu galā viņa pati taču bija tā gribējusi. «Pirmām kārtām man ir pienākumi pašam pret sevi.» No

rīta, slikti izgulējies, viņš pat ņēma stipri ļaunā, ka tā vēlreiz mēģinājusi izsist viņu no sliedēm. Tieši tagad, kad zināja, ka viņš gatavojas pārbaudījumam! Šāda negodīga rīcība ir Agnezei raksturīga. Un ar šo teātri naktī, lūdzējas lomu lietū, viņas tēlam tagad piemita kaut kas aizdomīgs un baismīgs. Dīdrihs uzskatīja viņu par pilnīgi pagrimušu. «Nekādā gadījumā vairs nedrīkst nevienu soli piekāpties!» viņš nozvērējās un nolēma īso laiku, kamēr vēl te jāpaliek, pāriet dzīvot citur, «pat ja tas būtu saistīts ar naudas izdošanu». Laimīgā kārtā kāds kolēģis tieši meklēja istabu; Dīdrihs nezaudēja nekā un tūlīt pat pārgāja dzīvot tālu prom pilsētas ziemeļu pusē. Drīz pēc tam viņš izturēja pārbaudījumu. Jaunteitonija viņam par godu sarīkoja agro rīta kausu, kas ieilga līdz pat vakaram. Mājās viņam pateica, ka istabā viņu gaidot kāds kungs. «Tas būs Vībelis,» nodomāja Dīdrihs, «viņam taču mani jāapsveic.» Un, cerību apreibināts, pārlika: «Varbūt tas ir asesors fon Barnims?» — atvēra durvis un atsprāga atpakaļ. Tur stāvēja Gepela kungs.

Arī Gepela kungs nezināja ko teikt: — Frakā? — viņš tad jautāja, un vilcinādamies piebilda: — Vai jūs varbūt bijāt pie manis?

— Nē, — Dīdrihs atteica un nobijās no jauna. — F.s tikai nokārtoju savu doktora eksāmenu.

— Ak tā, apsveicu! — Gepels atbildēja. Un tad Dīdrihs ar grūtībām izdabūja: — Kā tad jūs uzzinājāt manu jauno adresi? — Protams, savai agrākajai saimniecei jūs to nebijāt pateicis, bet ir jau vēl citas iespējas. — Un viņi palūkojās viens otram acīs. Gepels bija runājis mierīgā balsī, taču Dīdrihs saklausīja tanī briesmīgus draudus. Domas par katastrofu viņš bija pastāvīgi no sevis atvairījis, bet tagad tā nebija novēršama. Viņam vajadzēja apsēsties.

— Redziet, — Gepels iesāka, — esmu atnācis tāpēc, ka Agnezei nemaz ar neiet labi.

— Ai, ai, — Dīdrihs liekuļoja līdzjūtību. — Kas tad viņai kaiš? — Gepela kungs norūpējies šūpoja galvu. — Sirds streiko, bet, protams, tie ir vienīgi nervi... Protams, — viņš atkārtoja, veltīgi gaidījis, ka Dīdrihs ko piebilstu. — Un tagad nu viņa skumst aiz garlaicības,

es gribētu viņu uzmundrināt. Arā viņa nedrīkst iet. Atnāciet taču atkal reiz pie mums, rīt ir svētdiena.

«Glābts!» Dīdrihs uzelpoja. «Viņš nekā nezina.» Prieks viņam piešķīra diplomāta spējas; viņš pakasīja pakausi. — Es jau biju fcieši nodomājis jūs apciemot. Bet tagad man steidzīgi jādodas mājās, mūsu vecais veikala vadītājs ir saslimis. Nevaru pat aiziet atvadīšanās vizītēs pie saviem profesoriem, rīt no rīta braucu prom.

Gepels uzlika viņam roku uz ceļgala. — Jums vajadzētu pārdomāt, Heslinga kungs. Dažreiz ir pienākumi arī pret draugiem.

Viņš runāja lēnām un tik neatlaidīgi raudzījās Dīd-riham acīs, ka Dīdrihs novērsa skatienu. — Ja vien es varētu, — viņš murmināja. Gepels pārtrauca:

— Jūs varat. Vispār jūs varat visu, kas šai gadījumā nepieciešams.

— Kā tā? — Dīdrihs gluži vai sastinga. — Jūs ļoti labi zināt — kā, — atteica Agnezes tēvs un, pastūmis mazliet atpakaļ krēslu, piebilda: — Jūs taču, cerams, nedomājat, ka Agneze mani šurp atsūtījusi. Gluži otrādi, man vajadzēja apsolīt, ka es nedarīšu nekā un likšu jūs mierā. Bet tad es apsvēru, ka tas gan būtu gluži aplam, ja mēs abi vēl ilgāk spēlētu slēpšanos, kur taču esam labi pazīstami, jo es pazinu jūsu nelaiķa tēvu, tad vēl mūsu veikalnieciskie sakari un tā joprojām.

«Veikalnieciskie sakari ir pārtraukti, mīļais,» Dīdrihs nodomāja. Viņš sagatavojās cīņai.

— Es nepavisam nespēlēju ar jums slēpšanos, Gepela kungs.

— Nu, tātad. Viss labākā kārtībā. Es jau saprotu, neviens jauns cilvēks, īpaši mūsdienās, nemetas laulības dzīvē, iepriekš labi neapsvēris. Bet ja jau apstākji tik labvēlīgi kā pašreiz, vai ne tā? Mūsu uzņēmumiem ir cieša saskare, un, ja esat nodomājis tēva veikalu paplašināt, tad Agnezes pūrs nāks īsti laikā. — Un ar to pašu elpas vilcienu, bet nedroši, Dīdrihā skatīdamies, turpināja: — Tiesa, acumirklī es varu skaidrā dot tikai divpadsmit tūkstošus, bet celulozi jūs varat dabūt, cik vien vajadzīgs.

«Redzi nu!» Dldrihs nodomāja. «Un tos divpadsmit tūkstošus ari tev nāksies aizņemties, ja vien kāds dos.» — Jūs esat mani pārpratis, Gepela kungs, — viņš paskaidroja. — Es nemaz nedomāju precēties. Tam būtu vajadzīgi pārāk lieli līdzekļi.

Gepela kungs smiedamies, bet ar bailēm acīs iebilda: — Es varētu vēl pacensties ...

— Lai paliek, — Dīdrihs cēli noraidīja.

Gepels aizvien vairāk samulsa.

— Jā, ko tad jūs gribat?

— Es? Neko. Es domāju, ka jums kaut ko vajag, ja esat atnācis pie manis.

Gepels saņēmās. — Tā nevar, mīļais Hesling. Pēc visa tā, kas noticis. Un turklāt vēl tāpēc, ka jau tik ilgi turpinās.

Dīdrihs, nicīgi savilcis muti, palūkojās uz Agnezes tēvu no augšas.

— Tātad jūs zinājāt?

— Nebiju pārliecināts, — nomurmināja Gepels. Un Dīdrihs augstprātīgi noteica:

— Būtu jau arī pārāk dīvaini.

— Es uzticējos savai meitai.

— Tā nu iznāk vilties, — Dīdrihs atteica, izšķīries par visu, kas vien noderētu aizsardzībai. Gepela piere metās sārta. — Es uzticējos arī jums.

— Tas ir, turējāt mani par vientiesi? — Dīdrihs sabāza rokas kabatās un atgāzās krēslā.

— Nē! — Gepels pielēca kājās. — Bet es neturēju jūs par tādu nelieti, kāds esat!

Dīdrihs mierīgi piecēlās. — Vai sniegsiet man gandarījumu? — viņš jautāja. Gepels kliedza:

— To jūs gribētu gan! Pavest meitu un nošaut tēvu! Tad jūsu gods būtu pilnīgs!

— Ko nu jūs saprotat goda jautājumos! — Arī Dīdrihs sāka uztraukties. — Es neesmu jūsu meitu pavedis. Es darīju to, ko viņa gribēja, un tad vairs nevarēju tikt no viņas vaļā. To viņa mantojusi no jums. — Viņš sašuta: — Kas var galvot, ka jūs jau no paša sākuma neesat ar viņu uz vienu roku? Ierīkojāt lamatas!

Gepels izskatījās tā, it kā nupat sāks vēl stiprāk kliegt. Pēkšņi viņš satrūkās un parastā, tikai trīcošā

balsi turpināja: — Mēs pārāk iekarstam, bet jautājums ir nopietns. Esmu Agnezei apsolījis, ka nezaudēšu savaldīšanos.

DIdrihs nicinoši iesmējās. — Redziet nu, ka jūs melojat! Pirmīt jūs teicāt, ka Agneze nemaz nezina, ka esat šeit.

Tēvs vainīgi pasmaidīja. — Ar labu vienmēr var atrast saprašanos. Vai ne tā, mans mīļais Hesling?

Taču Dīdriham likās bīstami atkal salabt.

— Velns lai parauj, kas es jums par mīļo Heslingu! — viņš brēca. — Jums es esmu doktora kungs!

— Ak tā, — Gepels gluži apstulba. — Tā laikam būs pirmā reize, kad jūs tā kāds godās? Jā, varat būt lepns, ka radusies šāda izdevība.

— Vai gribat varbūt aizskart arī manas kārtas godu? — Gepels atmeta ar roku.

— Neko es negribu aizskart. Nevaru tikai saprast, ko mēs esam jums nodarījuši, mana meita un es. Vai tad tiešām jums vajag pūrā tik daudz naudas?

Dīdrihs juta, ka nosarkst. Tāpēc viņš uzstājās vēl skarbāk.

— Ja jūs katrā ziņā gribat zināt — mana morālā apziņa liedz man precēt meiteni, kas nevar doties laulībā nevainīga.

Gepels acīm redzot grasījās atkal sašust, taču vairs tikko valdīja asaras.

— Ja jūs būtu šodien pēcpusdienā redzējis viņas bēdas! Atzinās, tāpēc ka nespēja vairs izturēt. Man liekas, viņa pat mani vairs nemīl, vienīgi jūs. Ko tad jūs gribat, esat taču viņai pirmais.

— Kā lai es to zinu? Pirms manis pie jums mēdza ciemoties kāds kungs, vārdā Mālmanis. — Un, kad Gepels, it kā saņēmis belzienu pa krūtīm, atrāvās atpakaļ, viņš sacīja:

— Kā tad, ko tur var zināt? Kas reiz melojis, tam vairs nevar ticēt.

Tad piebilda: — Neviens nevar prasīt, lai es tādu izvēlos par savu bērnu māti. Man ir pārāk attīstīta sabiedriskās atbildības apziņa. — Un pagriezās prom. Pie-tupies pie ceļa somas, kas stāvēja atvērta, Dīdrihs sāka kravāt iekšā mantas.

Viņš dzirdēja aizmugurē Agnezes tēvu patiesi raudam — un nevarēja noliegt, ka ari pats jutās aizkustināts, gan cēli vīrišķīgo uzskatu dēj, ko bija atklājis, gan Agnezes un viņas tēva bēdu dēļ, ko pienākums neļāva remdināt, gan savas mīlas sāpīgo atmiņu un visas šīs likteņa traģēdijas dēļ... Sirdij sažņaudzoties, viņš klausījās, kā Gepela kungs atvēra durvis, aizvēra tās, dzirdēja, kā viņš šļūcošiem soļiem aizgāja pa gaiteni, un dzirdēja noklaudzam ārdurvis. Tad viss bija galā — un Dīdrihs, pārkritis pār savu gandrīz piekravāto ceļa somu, rūgti raudāja. Vakarā viņš spēlēja Šuberta kompozīcijas.

Ar to tad jūtām bija gandarīts, vajadzēja būt stipram. Dīdrihs apsvēra, vai Vībelis jel kādreiz būtu kļuvis tik sentimentāls. Pat tāds nejēga kā Mālmanis, kas neko nezināja no studentu dzīves goda likumiem, bija viņam pamācījis, ko nozīmē nesaudzīga enerģija. Ka arī citi dvēseles dziļumos varētu pārdzīvot vājuma brīžus, viņam likās pilnīgi neiedomājami. Vienīgi viņš bija no mātes mantojis šādu dabu, un Agneze, tikpat negudra kā viņa māte, būtu viņu pataisījusi pilnīgi nederīgu šim skarbajam laikam. Skarbais laiks — šie vārdi pastāvīgi atsauca Dīdriha atmiņā bezdarbnieku drūzmu «Unter den Linden» bulvārī, sievietes, bērnus, trūkumu, bailes, satraukumu — un tas viss apvaldīts, apvaldīts tiktāl, ka atskan urā saucieni; vara, visu aptveroša, necilvēcīga vara, gluži kā ar pakaviem samin cilvēkus, stinga, žilbinoša vara.

«Ko lai dara,» viņš nopūtās ar jūsmīgu padevību. «Tādam jābūt!» Jo ļaunāk tiem, kas tādi nav — tie nonāk zem pakaviem. Vai Gepeliem, tēvam un meitai, varēja būt kādas prasības pret viņu? Agneze ir pilngadīga, un bērnu viņš tai nav pagādājis. Tātad? «Es būtu muļķis, ja sev par ļaunu darītu to, ko darīt mani neviens nevar piespiest. Arī man neviens nekā par velti nedod.» Dīdrihs izjuta lepnu prieku par to, cik daudz jau sasniedzis sevis veidošanā. Korporācija, karadienests, imperiālisma gars bija viņu izaudzinājuši derīgu dzīvei. Viņš apņēmās mājās, Necigā, savus godīgi apgūtos principus likt lietā un kļūt par celmlauzi jaunajam laika garam. Lai šo lēmumu atzīmētu arī ārēji, Dīdrihs nākošajā

rītā devās uz Mitela ielu pie gplma friziera Habija un pārveidoja savu ārieni tā, kā to pēdējā laikā bieži bija novērojis pie virsniekiem un augstāko aprindu kungiem. Līdz šim šāda veida mode viņam bija likusies pārāk dižciltīga, lai to atdarinātu. Viņš lika ūsas ar saiti atsiet taisnā leņķī, un, kādu laiku tā paturētas, tās slējās stīvi gaisā. Kad tas bija paveikts, viņš tikko vairs sevi spogulī pazina. Atsegtajai mutei, īpaši, ja lūpu kaktiņus savilka uz leju, piemita kaut kas plēsonīgs, kaķim līdzīgs, ūsu gali sniedzās līdz pat acīm, kuras Dīdriham pašam iedzina bailes, it kā tās zibsnītu visaugstākās varas vaigā.

TREŠĀ NODAĻA

Lai izvairītos no turpmākās Gepela ģimenes uzmācības, Dīdrihs nekavējoties aizbrauca. Vagona kupejā bija neciešams karstums. Tā kā Dīdrihs te bija gluži viens, viņš pamazām novilka svārkus, vesti un kurpes. Dažas pieturas pirms Necigas iekāpa divas dāmas, šķiet, ārzemnieces, kas acīm redzot jutās aizskartas Dldriha flaneļa krekla dēļ. Viņam savukārt tās likās pretīgi elegantas. Dāmas kādā nesaprotamā valodā izteica pārmetumus, bet viņš paraustīja plecus un uzlika zeķēs apautās kājas uz sēdekļa. Viņas aizspieda degunus un sauca pēc palīdzības. Ieradās vagona pavadonis, tad virskonduktors, taču Dīdrihs uzrādīja viņiem otrās klases biļeti un aizstāvēja savas tiesības. Viņš pat lika ierēdnim noprast, lai tik neapdedzinot vēl pirkstus, nekad nevarot zināt, ar kādiem cilvēkiem gadoties sadurties. Pēc tam kad Dīdrihs bija izcīnījis uzvaru un dāmas izgājušas laukā, viņu vietā ienāca cita. Dīdrihs viņu cieši aplūkoja, taču viņa gluži vienkārši izvilka no savas somas desas luņķi un, uzsmaidīdama Dīdriham, ņēmās kost desā. Tad viņš nomierinājās, plati smaidīdams, atbildēja izrādītajām simpātijām un uzrunāja to. Izrādījās, ka viņa ir no Necigas. Kad Dīdrihs pateica savu vārdu, viņa līksmi iesaucās, ka viņi esot seni paziņas. — Vai tā? — Dīdrihs viņu pētoši apskatīja — pilnīgo, sārto seju ar biezajām lūpām un mazo, izaicinoši uzrauto deguntiņu, stipri gaišos matus, glīti, kārtīgi un gludi sasukātus, maigo, tuklo kaklu un cimdos tērptās rokas, kuru pirkstiņi turēja desu un paši bija līdzīgi sārtām

desiņām. — Nē, — pazīt es jūs gan nepazīstu, taču jūs izskatāties apbrīnojami apetītlīga. Kā smuki nomazgāts sivēntiņš. — Un Dīdrihs satvēra viņu ap vidu. Tai pašā brīdī viņu ķēra pļauka. — Pamatīgi, — viņš noteica, paberzēdams vaigu. — Vai jums ir daudz tādu krājumā? —

— Pietiks visiem nekauņām. — Viņa smējās pilnā kaklā un nekautrīgi pamirkšķināja ar mazajām actiņām.

— Jūs varat dabūt gabalu desas, bet citu neko. — Neviļus Dīdrihs salīdzināja veidu, kādā viņa atvairījās, ar Ag-nezes nevarību un nodomāja: «Tādu, rau, varētu mierīgu prātu precēt.» Beigās viņa pati nosauca savu vārdu un, kad viņš tomēr uzvārdu nevarēja atcerēties, apjautājās par māsām. Pēkšņi viņš iesaucās: — Gusta Daim-hena! — Un abi vai plīsa aiz smiekliem. — Jūs taču man pastāvīgi dāvinājāt jūsu papīrfabrikā no lupatām noārdītās pogas. To es, doktora kungs, nekad neaizmirsīšu! Vai zināt, ko es ar tām darīju? Savācu un, kad māte man deva naudu pogām, pirku sev konfektes.

— Vai re, cik jūs esat praktiska! — Dīdrihs bija sajūsmā. — Jūs vienmēr rāpāties pie mums pāri žogam, mazā palaidne, bikses lielākoties jums kājās nebija un, kad svārki pavilkās augšup, tad šis tas bija redzams.

Viņa iespiedzās; smalks cilvēks tādas lietas nepieminot. — Tagad tas viss būs vēl skaistāks ticis, — Dīdrihs piebilda. Viņa pārstāja smieties.

— Tagad esmu saderinājusies.

Saderinājusies ar Volfgangu Buku! Dīdrihs ar manāmu vilšanos sejā apklusa. Tad atturīgi piezīmēja, ka pazīstot Buku. Viņa piesardzīgi apjautājās: — Jums laikam viņš liekas mazliet pārspīlēts? Bet Buki arī ir ļoti smalka ģimene. Nu ja, citiem atkal ir vairāk naudas, — viņa piebilda. Dīdrihs pārsteigts viņā pavērās. Gusta pamirkšķināja. Dīdrihs dzīrās kaut ko vaicāt, bet nu pietrūka drosmes.

īsi pirms Necigas Daimhenas jaunkundze jautāja:

— Un vai jūsu sirds, doktora kungs, vēl ir brīva?

— No saderināšanās esmu vēl paguvis izbēgt. — Viņš svarīgi pamāja. — Ai! Tas jums man jāpastāsta, — Gusta iesaucās. Bet viņi patlaban iebrauca stacijā.

— Cerams, ka mēs drīz atkal tiksimies, — Dīdrihs beidzot

sacīja. — Varu jums tikai pateikt, ka jaunam vīrietim bieži vien gadās iekļūt sasodīti bīstamā situācijā. Ar vienu pašu «jā» vai «nē» viss mūžs ir sagandēts.

Abas Dīdriha māsas bija atnākušas pretī uz staciju. Ieraudzījušas Gustu Daimhenu, viņas sākumā saviebās, taču tad piesteidzās klāt un palīdzēja iznest mantas. Tikko palikušas ar Dīdrihu vienatnē, māsas paskaidroja savu dedzību. Proti, Gusta saņēmusi mantojumu, viņa tagad esot miljonāre! Vai redz ko! Aiz pārāk lielas cienības viņš bija gluži satrūcies.

Māsas pastāstīja sīkāk. Kāds vecs radinieks Magde-burgā esot Gustai norakstījis visu naudu, tāpēc ka viņa to kopusi. — Un to viņa arī pelnījusi, — paskaidroja Emmija, — viņš esot uz beigām bijis trakot pretīgs. — Magda piebilda: — Un vispār, var jau iedomāties, kas tur notika, jo Gusta taču veselu gadu bija ar viņu viena.

Dīdriham saskrēja asinis galvā. — Jaunas meitenes tā nerunā! — viņš sašutis iesaucās un, kad Magda apgalvoja, ka to pašu sakot arī Inga Tīca, Meta Harniša un, nudien, visi, viņš noteica: — Tad es kategoriski pieprasu, lai jūs uzstātos pret šādām runām. Iestājās klusuma brīdis. Emmija ieminējās: — Gusta taču ir jau saderinājusies. — To es zinu, — Dīdrihs noburkšķēja.

Viņiem nāca pretī paziņas. Dīdrihs, dzirdēdams sevi uzrunājam ar «doktora kungs», lepni saslējās un gāja tālāk ar Emmiju vienā un Magdu otrā pusē, kuras iesā-nis apbrīnoja viņa modernās ūsas. Mājās Heslinga kundze sagaidīja dēlu atplestām rokām un slāpēs iztvīkuša cilvēka kliedzienu, kas vēl pēdējā brīdī sagaidījis glābiņu. Un Dīdrihs nemaz to nebija paredzējis, bet arī viņam bija jāraud. Pēkšņi viņš izjuta brīža svinīgumu — pirmo reizi ienākot mājā kā īstenais ģimenes galva. Pabeidzis studijas, ieguvis doktora grādu un izraudzīts vadīt uzņēmuma un ģimenes likteņus pēc saviem cēlajiem apsvērumiem. Viņš saņēma mātes un māsu rokas savējās un teica nopietnā balsī: — Es nekad neaizmirsīšu, ka dieva priekšā nesu par jums atbildību.

Bet Heslinga kundze bija nemierīga. — Vai esi sagatavojies, mans dēls? — viņa jautāja. — Mūsu ļaudis tevi gaida. — Dīdrihs izdzēra savu alus glāzi un pa priekšu ģimenei devās lejā. Pagalms bija tīri uzposts,

ieeju fabrikā greznoja zaļumu vītnes, ielokā apņemdamas uzrakstu: «Esiet sveicināts!» Durvju priekšā stāvēja vecais grāmatvedis Setbirs. — Labdien, doktora kungs. Es neuzgāju augšā, jo man bija vēl šis tas jāpabeidz.

— Šodien jau nu varējāt to arī atlikt, — Dīdrihs atteica un devās Setbīram garām. Lupatu telpā viņš ieraudzīja strādniekus. Visi stāvēja kopā bariņā — divpadsmit strādnieku, kas apkalpoja holenderu un papīra griežamo mašīnu, turpat arī trīs kantora darbinieki un sievietes, kuru uzdevums bija lupatu šķirošana. Vīrieši nokremšļojās, iestājās klusuma brīdis, tad vairākas sievietes izstūma priekšā mazu meiteni, kas, turēdama izstieptā rociņā puķu pušķi, spalgā balstiņā apsveica doktora kungu un vēlēja viņam laimes. Dīdrihs cienīgi saņēma puķu pušķi, tad bija viņa reize nokremšļoties. Viņš pagriezās pret savējiem, cieši palūkojās acīs strādniekiem, visiem pēc kārtas, arī mehāniķim ar melnu bārdu, kaut gan šā cilvēka acu skatiens viņam bija netīkams, un sāka: — Ļaudis! Tā kā esat mani padotie, tad es gribu jums tikai pateikt, ka turpmāk tiks strādāts, kā nākas. Esmu nodomājis darbam piedot citu tempu. Pēdējā laikā, kopš šeit trūka saimnieka acs, dažs labs no jums varbūt iedomājās, ka var likties uz auss. Taču tie ir rūgti maldi, it īpaši es runāju par vecajiem strādniekiem, tiem, kas šeit bijuši jau mana nelaiķa tēva laikā.

Vēl skaļākā, vēl griezīgākā balsī, uzsvērdams katru vārdu un lūkodamies vecajā Setbīrā, viņš teica:

— Tagad es pats turu stūri rokās. Mans kurss ir pareizs, es vedu jūs pretī laimīgam laikam. Tiem, kas man šai uzdevumā grib palīdzēt, būšu pateicīgs, taču tos, kas stāsies pretī, es noslaucīšu no ceļa.

Viņš mēģināja pazibsnit ar acīm, ūsas saslējās vēl augstāk.

— Šeit noteicējs ir tikai viens, un tas esmu es. Esmu atbildību parādā vienīgi savas sirdsapziņas un dieva priekšā. Es vienmēr izturēšos pret jums ar tēvišķīgu labvēlību. Taču jebkurš pretestības mēģinājums atdursies pret manu nelokāmo gribu. Gadījumā, ja atklātos, ka . ..

Dīdrihs cieši uzlūkoja mehāniķi ar melno bārdu, kura sejas izteiksme viņam likās aizdomīga.

— ... jūsu vidū būtu kāds, kas uzturētu sakarus ar sociāldemokrātu aprindām, tad to pašu bridi starp mums viss būs izbeigts. Jo manās acīs ikviens sociāldemokrāts ir mana uzņēmuma un manas tēvijas ienaidnieks ... Tā, tagad nu ķerieties atkal pie darba un pārdomājiet labi, ko es jums teicu.

Viņš spēji pagriezās un, smagi elsdams, devās prom. Apskurbis pats no saviem skaļajiem vārdiem, Dīdrihs vairs nevienu neredzēja. Samulsuši un bijīgi piederīgie viņam sekoja, bet strādnieki, vēl ilgi klusēdami, cits citu uzlūkoja, iekams ķērās pie alus, kas šai dienai par godu bija uzlikts galdā.

Uzgājis augšā, Dīdrihs izklāstīja mātei un māsām savus nākotnes nodomus. Fabrika jāpaplašina, jāpiepērk klāt kaimiņu māja. Jābūt spējīgiem konkurēt. Vietu saules pusē! Vecais Klisings tur, Gauzenfeldas papīra fabrikā, laikam iedomājas, ka mūžīgi viņa rokās būs visi veikala darījumi? ... Beidzot Magda uzdrošinājās apjautāties, kur viņš ņemšot naudu, bet Heslinga kundze pārtrauca meitas nekautrīgo iejaukšanos. — Tavam brālim tas labāk zināms nekā mums. Daža laba meitene būtu laimīga iegūt Dīdriha sirdi... — viņa piesardzīgi piebilda un izbijusies, ka dēls saskaitīsies, aizlika roku mutei priekšā. Bet Dīdrihs vienīgi nosarka. Tad viņa uzdrīkstējās dēlu apkampt. — Man jau būtu neizsakāmi sāpīgi, — viņa šņukstēja, — ja mans dēls, mans mīļotais dēls pamestu savu māju. Atraitnei tas ir it īpaši smagi. Arī virsinspektora Daimhena kundze to tagad jutīs, jo viņas Gusta precas ar Volfgangu Buku.

— Varbūt arī ne, — iebilda vecākā, Emmija. — Jo Volfgangam esot kaut kas ar kādu aktrisi. — Heslinga kundzei gluži aizmirsās apsaukt meitu: — Kur viņai tagad taču tik daudz naudas! Stāsta, ka vesels miljons!

Dīdrihs nicīgi izmeta, ka Buku viņš pazīstot, tas neesot pie pilna prāta. — Jādomā, ka šis stulbums ir iedzimts. Vecais taču arī apprecējās ar aktrisi.

— Sekas skaidri redzamas, — pievienojās Emmija, — Par viņa meitu, Lauera kundzi, jau visādi runā.

— Bērni! — Heslinga kundze bailīgi lūdzās. Bet Dīd-rihs viņu nomierināja.

—Lai, māt, ir laiks parādīt viņu īsto seju! Esmu tādos ieskatos, ka Buki jau sen vairs nav cienīgi tā stāvokļa, kādu šeit pilsētā ieņem. Ja ir līdz pamatiem izkurtējusi ģimene.

— Vecākā dēla Morica sieva, — Magda apgalvoja, — ir gluži prasta zemniece. Nesen abi bija pilsētā, arī viņš kļuvis īsts zemnieks. — Emmija sašutumā piebalsoja:

— Nu, un vecā Buka brālis? Pastāvīgi elegants, tāpat viņa piecas neprecētās meitas! Viņiem zupu nes no ļaužu ēdnīcas. Es to skaidri zinu.

— Ļaužu ēdnīcu jau ierīkoja Buka kungs, — Dīdrihs paskaidroja. — Un uzņēmās arī aizgādību par atbrīvotajiem noziedzniekiem un nezin ko vēl. Gribētos jautāt, kad īsti viņš atrod laiku pats saviem veikala darījumiem.

— Es nemaz nebrīnītos, — Heslinga kundze pievienojās, — ja tur nekā liela vairs nebūtu. Kaut arī, protams, pret Buka kungu jūtu vislielāko cienību, viņš taču ir tik ievērojams.

Dīdrihs rūgti iesmējās: — Kāpēc tad īsti? Mēs esam uzaudzināti bijāšanā pret veco Buku. Necigas ievērojamākais cilvēks! Četrdesmit astotajā gadā notiesāts uz nāvi!

— Tavs tēvs vienmēr mēdza teikt, ka tas arī ir vēsturiska apmēra nopelns.

— Nopelns? — Dīdrihs iesaucās. — Pietiek zināt, ka cilvēks ir pret valdību, un viņš jau manās acīs ir zudis. Valsts nodevība lai būtu nopelns?

Un viņš sāka pārsteigtajām sievietēm dedzīgi klāstīt savus politiskos uzskatus. Šie vecie demokrāti, kas joprojām vēl izturas kā noteicēji, ir vārda tiešā nozīmē Necigas negods! Gļēvi, bez jebkādām patriotisma jūtām, pretrunā ar valdību! Izsmiekls laika garam! Tā iemesla pēc, ka reihstāgā sēž vecais apgabaltiesas padomnieks Kīlemans, bēdīgi slavenā Eižena Rihtera draugs, šeit neveicas ar veikaliem un neviens nedabū naudu. Protams, ka tādai brīvdomātāju ligzdai nepaplašinās ne dzelzceļa tīklu, ne arī iekārtos garnizonu.

Ne iedzīvotāju skaits pieaug, ne arī palielinās apgrozība! Maģistrātā vienmēr tās pašas pāris ģimenes, kā jau zināms, sadala savā starpā visus pasūtījumus un citiem vairs nekas nepaliek pāri. Gauzenfeldas papīra fabrika apgādā visu pilsētu, tāpēc ka tās īpašnieks Kli-sings arī ir no tās pašas vecā Buka bandas!

Magda zināja vēl kaut ko pastāstīt. — Nesen atcēla vietējā pulciņa amatieru izrādi, tāpēc ka bija saslimusi Buka kunga meita Lauera kundze. Tas jau esot popisms.

— Nepotisms, — Dīdrihs bargi pārlaboja. Viņš izvalbīja acis. — Un turklāt Lauers ir sociālists. Bet lai Buka kungs piesargās! Mēs viņam raudzīsimies uz pirkstiem!

Heslinga kundze pacēla rokas kā lūgšanā. — Mīļais dēls, apsoli man, ka tu apciemosi ari Buka kungu, kad iesi pilsētā ar vizītēm. Viņam tomēr ir tik liels iespaids. — Taču Dīdrihs neapsolīja nekā. — Cili arī grib teikt savu vārdu! — viņš iesaucās.

Tomēr šajā naktī Dīdrihs gulēja nemierīgi. Jau pulksten septiņos viņš nogāja lejā fabrikā un tūlīt sacēla traci par vakardienas nenovāktajām alus pudelēm. — Kas tā par žūpošanu, te nav nekāds krogs. Setbīra kungs, tas taču ir paredzēts noteikumos. — Noteikumos? — vecais grāmatvedis jautāja. — Mums tādu nemaz nav. — Dīdrihs nezināja, ko teikt; viņš ieslēdzās ar Setbīru kantorī. — Nav noteikumu? Tad, protams, nav ko brīnīties. — Kas tie par smieklīgiem pasūtījumiem, ar ko jūs te noņematies? — un viņš izsvaidīja vēstules pa pulti. — Kā redzams, bijis pats pēdējais laiks man iejaukties. Uzņēmums jūsu rokās pagrimst.

— Pagrimst, jaunais kungs?

— Es esmu jums «doktora kungs»! — Un viņš pavēlēja noteikt zemākas preču cenas nekā citās fabrikās.

— To mēs nespēsim, — Setbīrs iebilda. — Vispār tik lielus pasūtījumus kā Gauzenfelda mēs nemaz nevaram izpildīt.

— Un tāds gribot būt veikalnieks? Tad mēs gluži vienkārši uzstādīsim vēl mašīnas.

— Tas maksā naudu, — Setbīrs aizrādīja.

— Aizņemsimies! Es parūpēšos, lai te rastos cits

spars. Jums būs ko pabrīnīties. Ja negribēsiet mani atbalstīt, es tikšu galā viens pats.

Setbīrs šūpoja galvu. — Ar jūsu tēvu, jaunais kungs, es vienmēr saprātos. Uzņēmumu mēs kopīgiem spēkiem dabūjām tik tālu.

— Ņemiet vērā, ka tagad ir citi laiki. Esmu pats sava uzņēmuma vadītājs.

Setbīrs nopūtās: — Tāda ir tā trauksmainā jaunatne ... — Bet durvis aiz Dīdriha jau bija aizcirtušās. Viņš izgāja cauri telpai, kur mehāniskie trumuļi, skaļi klaudzēdami, mazgāja hlorā lupatas, un dzīrās ieiet istabā, kurā atradās lielais holenders. Durvīs viņš negaidot sastapās ar melnbārdi mehāniķi. Dīdrihs sarāvās un būtu gandrīz vai pagriezis strādniekam ceļu, taču, iekams tas paguva izvairīties, pagrūda to ar plecu. Tusnīdams viņš vēroja holendera darbošanos, veltņu griešanos, nažus, kas saplucināja audumu. Vai tik strādnieki, kas apkalpo mašīnu, slepus nesmīn, ka viņš izbijies no melnā tēviņa? «Nelietis, nekaunīgs suns! Tāds jāizmet laukā!» Dīdrihu sagrāba dzīvniecisks naids — gaišādainā naids pret kalsno, melnīgsnējo citas rases cilvēku, ko viņš labprāt uzskatītu par zemāku un kas likās baismīgs. Dīdrihs iedegās dusmās.

— Veltnis nepareizi nostādīts, naži slikti strādā! — Ļaudis viņu tikai klusēdami uzlūkoja, tāpēc viņš uzsauca: — Mehāniķi! — Un, kad melnbārdis ienāca, uzkliedza: — Palūkojieties, kas tā par cūcību! Veltnis nolaists pārāk zemu uz nažiem, jūs sagraizīsiet man visu materiālu. Jūs atbildēsiet par zaudējumiem!

Mehāniķis noliecās pār mašīnu. — Zaudējumu nav nekādu, — viņš mierīgi paskaidroja, taču Dīdrihs arī tagad nebija drošs, vai tas savā melnajā bārdā neņirdz. Mehāniķa skatiens šķita tāds kā drūmi izsmejošs. Dīdrihs to nevarēja ciest, pārstāja zibsnīt acīm un tikai svaidījās ar rokām. — Jūs atbildēsiet!

— Kas tad noticis? — jautāja Setbīrs, izdzirdīs traci. Tad viņš paskaidroja īpašniekam, ka audums nemaz netiekot pārāk sasmalcināts un ka tā ir vienmēr darīts. Strādnieki māja ar galvām, mehāniķis mierīgi stāvēja turpat. Dīdrihs apzinājās, ka nav pietiekami kompetents, lai ielaistos strīdā, tāpēc vienīgi iesaucās: — Tad

turpmāk lūgšu darīt citādi! — Un viņš spēji aizgriezās prom.

Iegājis lupatu šķirotavā, viņš atguvies lietpratīgi noraudzījās sieviešu darbā, kuras pie garo galdu režģiem šķiroja lupatas. Kāda maza tumšace raibā lakatiņā sadomāja viņam uzsmaidīt, taču smaids atdūrās pret tik skarbu skatienu, ka meitene nobijās un saguma pār darbu. Krāsainas skrandas bira laukā no maisiem, saimniekam skatoties, sieviešu čalošana apklusa, un siltajā, smacīgajā gaisā nebija vairs dzirdams nekas cits kā vienīgi klusa asmeņu džinkstēšana, kas, iedzīti galdā, grieza nost pogas. Te Dīdrihs, pētīdams centrālās apkures radiatorus, izdzirda aizdomīgu troksni. Viņš paliecās aiz maisu grēdas — un parāvās atpakaļ, nosarcis, ar drebošām ūsām. — Tas nu ir par traku! — viņš sauca. — Nāciet laukā! — Izlīda kāds jauns strādnieks. — Sievišķis arī! — Dīdrihs kliedza. — Vai ilgi būs jāgaida? — Un, kad beidzot meitene parādījās, viņš iesprieda rokas sānos. — Jauki gan, neko teikt! Viņa fabrika bija ne vien krogs, bet vēl kas labāks! Dīdrihs brēca tik skaļi, ka visi saskrēja apkārt. — Nu, Setbīra kungs, droši vien arī tā tika vienmēr darīts? Apsveicu jūs ar sasniegumiem. Tātad ļaudis šeit paraduši izmantot darba laiku, lai aiz maisiem lakstotos. Kā puisis tika te iekšā? — Strādnieks atteica, ka meitene esot viņa līgava. — Līgava? Šeit nav nekādu līgavu, šeit ir tikai strādnieki. Jūs abi zogat manu darba laiku, par ko es jums maksāju. Cūkas jūs esat, turklāt vēl zagļi! Es jūs izmetīšu ārā un nodošu tiesai par atklātu netikumību!

Dīdrihs palūkojās izaicinoši visapkārt.

— Es prasu šeit ievērot vācu kārtību un tikumus. Sapratāt? — Viņa skatiens ķēra mehāniķi. — Un es to panākšu, vaibstieties, cik gribat! — viņš kliedza.

— Es neesmu vaibstījies, — mehāniķis mierīgi atbildēja. Taču Dīdrihs vairs ilgāk nespēja valdīties. Beidzot radies iegansts viņam uzbrukt.

— Jūsu uzvešanās man jau sen liekas aizdomīga! Jūs nepildāt savus pienākumus, citādi es nesadurtos ar tādiem kā šie abi.

— Es neesmu nekāds uzraugs, — mehāniķis piemetināja.

— Jūs pastāvīgi lecat acīs, pieradināt sev padotos pie izlaidības. Un gatavojat apvērsumu! Kā jūs vispār

sauc?

— Napoleons Fišers, — vīrs atteica. Dīdrihs sastomījās.

— Nap ... Arī tas vēl! Jūs esat sociāldemokrāts?

— Jā.

— Tā jau es domāju. Jūs esat atlaists.

Viņš pievērsās strādniekiem: — Ņemiet to vērā! — Un sparīgiem soļiem izgāja laukā. Pagalmā viņu skriešus panāca Setbīrs. — Jaunais saimniek! — Viņš bija ļoti uztraucies un negribēja nekā teikt, iekams aiz viņiem aizvērās kantora durvis. — Jaunais saimniek, — grāmatvedis sacīja, — tā nevar, šis cilvēks ir apvienības biedrs. — Tāpēc lai tik taisās prom! — Dīdrihs atteica. Setbīrs paskaidroja, ka tā nevarot, jo tad visi pametīšot darbu. Dīdrihs to nespēja saprast. Vai tad visi esot apvienības biedri? Nē. Nu, tātad. Tad Setbīrs pastāstīja, ka viņi baidoties no sarkanajiem, nevarot paļauties pat uz vecajiem strādniekiem.

— Es viņus visus izmetīšu ārā! — Dīdrihs sauca. — Izmetīšu kā korķus, lai ne smakas nepaliek!

— Ja vien mēs tad citus dabūtu vietā, — Setbīrs bažījās, tikko manāmi smaidīdams un raudzīdamies no sava zaļā acu aizsarga apakšas uz jauno saimnieku, kas, dusmās skraidīdams pa istabu, klupa uz mēbelēm. Viņš kliedza:

— Vai es esmu vai neesmu saimnieks savā fabrikā? Es gribētu redzēt...

Setbīrs ļāva viņam iztrakoties un tad ieminējās:

— Doktora kungam nav Fišeram nekas jāsaka, viņš neaizies, viņš zina, ka tas mums sagādātu pārāk daudz nepatikšanu.

Dīdrihs vēlreiz ļāva vaļu dusmām.

— Tā gan. Tātad man vajadzēs lūgties, lai viņš parāda žēlastību un paliek. Napoleona kungs! Vai man nav jāielūdz viņš svētdien uz pusdienām? Būtu jau arī man pārāk daudz goda!

Asinis bija viņam saskrējušas galvā, istabā, likās, trūka gaisa, un viņš atrāva vaļā durvis. Patlaban mehāniķis gāja garām. Dīdrihs nolūkojās viņam nopakaļ;

naids padarīja viņu redzīgāku, nekā parasti, viņš pamanīja gan strādnieka līkās, vājās kājas, gan uz priekšu sagumušos kaulainos plecus un garās rokas — un tagad, kad mehāniķis sarunājās ar strādniekiem, ievēroja, ka zem plānās, melnās bārdas kustas spēcīgi žokļi. Kā Dīdrihs ienīda šo muti un šīs mezglainās rokas! Melnais nelietis bija jau sen pagājis garām, bet Dīdriham vēl joprojām sitās degunā šā cilvēka sviedru smaka.

— Paraugieties, Setbīr, priekšķepas tam nokarājas līdz pat zemei, drīz tas rāpos uz visām četrām un grauzīs riekstus. Esiet mierīgs, tam mērkaķim mēs aizliksim kāju priekšā! Napoleons! Jau vārds vien ir tīrā provokācija. Bet lai viņš saturas, jo tas nu ir skaidrs, ka viens no mums abiem, — Dīdrihs izvalbīja acis, — paliks guļot.

Paceltu galvu Dīdrihs izgāja no fabrikas. Ģērbies melnos svārkos, viņš dzīrās apliecināt savu cieņu un apciemot pilsētas ievērojamākos ļaudis. Lai nokļūtu pie birģermeistara doktora Sefelveisa Šveinihena ielā, viņš varēja doties no Meizes ielas pa Vuherera ielu, kas tagad tika dēvēta par Ķeizara Vilhelma ielu. Tā Dīdrihs arī grasījās darīt, taču izšķirošajā brīdī, gluži kā pēc norunas, ko slēpis pats no sevis, viņš tomēr iegriezās Fleišhaueru ieplakā. Abi pakāpieni vecā Buka kunga mājas priekšā bija visas pilsētas iedzīvotāju un to priekšgājēju kāju nodeldēti. Zvaniņš pie dzeltenajām stikla durvīm, vēl ilgi šķindēdams, atbalsojās telpās. Tad tika atvērtas kādas durvis un atskanēja vecās kalpones šļūcošie soļi. Bet vēl viņa nebija paguvusi atnākt līdz ārdurvīm, kad no kabineta izsteidzās namatēvs un pats atvēra ciemiņam durvis. Viņš vilkšus ievilka Dīdrihu, kas cītīgi klanījās, aiz rokas iekšā.

— Mans mīļais Hesling! Es jūs gaidīju, man stāstīja, ka jūs esot atbraucis. Esiet tad nu sveicināts Ne-cigā, mīļais doktora kungs!

Dīdriham to pašu brīdi acīs sariesās asaras un viņš stomīdamies izmeta: — Jūs esat pārāk laipns, Buka kungs. Protams, ka galvenokārt un vispirms gribēju apciemot jūs, lai apliecinātu, ka es vienmēr un visur ...

ka es vienmēr un visur ... esmu gatavs jums pakalpot, — viņš pabeidza priecīgi kā labs skolnieks. Vecais buka kungs vēl joprojām cieši turēja viņa roku savējā, kas bija silta, viegla un maiga.

— Pakalpot... — viņš pats piebīdīja Dīdriham krēslu. — To jūs, protams, nedarīsiet manā labā, bet pilsētas iedzīvotāju labā, kuri jums būs pateicīgi. Domāju, ka varu jums apsolīt, ka drīzā laikā jūs ievēlēs pilsētas domniekos, jo ar to tiks gandarīts cienījamai ģimenei. Un tad jau, — vecais Buks turpināja ar plašu un svinīgu žestu, — es paļaujos uz jums, ka jūs labi drīz dosiet mums iespēju apsveikt sevi maģistrātā.

Dīdrihs palocījās, aplaimoti smaidīdams, it kā jau tiktu apsveikts. — Mūsu pilsētas noskaņojums, — Buka kungs turpināja, — es neteikšu, ka tas ir viscaur labs ... — viņš iegremdēja savu balto ķīļbārdiņu zīda kaklautā. — Bet vēl ir vietas diezgan, — bārdiņa atkal iznira, — un, dievs dos, patiesi liberāliem cilvēkiem tās pietiks vēl ilgam laikam.

Dīdrihs pasteidzās apliecināt: — Esmu, protams, pilnīgi liberāls.

Sirmais Buks pārvilka ar roku pār papīriem uz rakstāmgalda. — Jūsu nelaiķa tēvs bieži sēdēja man šeit pretī un it īpaši bieži toreiz, kad iekārtoja savu papīra fabriku. Man bija liels prieks, ka varēju viņam būt izpalīdzīgs. Runa bija par strautu, kas tagad plūst caur jūsu pagalmu.

Dīdrihs ierunājās izjustā balsī: — Cik bieži, Buka kungs, tēvs man stāstīja, ka par strautu, bez kura mēs nemaz nevarētu pastāvēt, mums jāpateicas vienīgi jums.

— Nē, ne jau vienīgi man, bet mūsu pašvaldības taisnīgajai izpratnei, kur gan ... — vecais Buka kungs pacēla savu balto rādītāja pirkstu un dziļi ielūkojās Dīdriham acīs, — zināmi cilvēki un zināma partija tiecas daudz ko pārveidot, ja vien spētu. — Skaļāk un ar patosu viņš piebilda: — Ienaidnieks stāv vārtu priekšā, mums jāturas kopā.

Buks kādu brīdi klusēja un tad turpināja vienkāršāk, viegli smaidīdams: — Vai jūs, godājamais doktora

kungs, neesat līdzīgā stāvokli kā toreiz jūsu tēvs? Vai jūs netiecaties paplašināt uzņēmumu? Jums nav šai ziņā kādi nodomi?

— Protams, ir. — Un Dīdrihs cītīgi izklāstīja, kādām pārmaiņām jānotiek. Vecais Buks uzmanīgi klausījās, māja ar galvu, paņēma šķipsniņu tabakas ... Beidzot viņš ierunājās: — Man ir skaidrs tik daudz, ka pārbūve prasīs ne vien lielus izdevumus, bet, iespējams arī, radīs grūtības ar pilsētas būvju uzraudzības policiju, ar kuru man, starp citu, iznāk saskarties maģistrātā. Palūkojieties, mans mīļais Hesling, kas ir šeit uz mana rakstāmgalda.

Un Dīdrihs pazina sīku sava un tam aizmugurē esošā zemesgabala zīmējumu. Dīdriha apmulsušais izskats izraisīja namatēva apmierinātu smaidu. — Es varu parūpēties, lai nerastos nekādas grūtības. — Un, atbildot Dīdriha pateicības vārdiem, viņš sacīja: — Palīdzot tikt uz priekšu katram mūsu draugam, mēs pakalpojam vispārībai. Jo tautas partijas draugi ir visi, izņemot tirānus.

To pateicis, vecais Buka kungs atlaidās ērtāk atzveltnes krēslā un saņēma rokas. Sasprindzinājums sejā izzuda, viņš šūpoja galvu gluži kā vectētiņš. — Bērnībā jums bija skaistas, gaišas cirtas.

Dīdrihs noskārta, ka sarunas oficiālā daļa beigusies. — Es atceros, — viņš atļāvās piebilst, — kā, mazs zēns būdams, nācu šurp pie jums, lai spēlētu ar jūsu dēla kungu Volfgangu zaldātus.

— Jā, jā. Un tagad viņš atkal spēlē zaldātu.

— A! Viņu ir ļoti iemīļojuši virsnieki. To viņš man pats teica.

— Man būtu paticis, mīļais Hesling, kaut viņam bijis vairāk jūsu praktisko dotību ... Nu, gan jau paliks rāmāks, kad es viņu apprecināšu.

— Man liekas, — Dīdrihs turpināja, — ka jūsu dēlam piemīt kaut kas ģeniāls. Tāpēc viņš nav ne ar ko apmierināts, viņš nezina, vai izvēlēties ģenerāļa vai kādu citu ievērojamu profesiju.

— Bet tikmēr viņš, diemžēl, nododas muļķībām. — Vecais vīrs lūkojās laukā pa logu. Dīdrihs neuzdrošinājās izrādīt ziņkārību.

— Muļķībām? Nemaz negribas tam ticēt, jo man viņš vienmēr imponējis tieši ar savu saprātu. Jau senāk, ar saviem domrakstiem. Un tas, ko jūsu dēls man nesen stāstīja par mūsu ķeizaru, ka viņš īstenībā labprāt būtu pats pirmais strādnieku vadonis ...

— Lai dievs pasargā no tā strādniekus!

— Kā tā? — Dīdrihs jutās ļoti pārsteigts.

— Tāpēc, ka tas viņiem nāktu par ļaunu. Mums, pārējiem, jau arī tas nav atnesis labumu.

— Bet mums taču, pateicoties Hohencolerniem, ir vienota vācu valsts.

— Mums tās nav, — vecais Buka kungs negaidīti strauji piecēlās no krēsla. — Jo, lai pierādītu mūsu vienotību, mums vajadzētu būt brīvai gribai, — bet vai tā mums ir? «Jūs teicāties vienoti esam, bet vieno jūs verdzības gars.» — Šos vārdus septiņdesmit pirmā gada pavasarī uzvaras apreibinātajiem uzsauca Hervergs, kas bija tāpat izglābies no nāves kā es. Ko gan viņš teiktu tagad!

Dzirdot par šo balsi no viņpasaules, Dīdrihs spēja vienīgi nomurmināt: — Ak jā, jūs esat četrdesmit astotā gada notikumu dalībnieks!

— Mans mīļais, jaunais draugs, jūs gribat teikt — aplamnieks un uzvarētais. Jā! Mūs uzvarēja, jo bijām pietiekami muļķi, lai ticētu šai tautai. Mēs ticējām, ka tā pati sasniegs visu to, ko tagad saņem no saviem kungiem kā atalgojumu par vergošanu. Mēs iedomājāmies to varenu, bagātu, ar izpratni par pašas stāvokli un ticību nākotnei. Mēs neredzējām, ka tai bez politiskām zināšanām, kuru tai ir mazāk nekā visām pārējām tautām, lemts pēc īsa uzplaukuma pakļauties pagātnes varām. Jau mūsu laikā bija par daudz tādu, kas, nerūpēdamies par vispārēju labklājību, darbojās vienīgi paši savās interesēs un jutās apmierināti, kad, sildīdamies kāda labvēlības saulītē, varēja apmierināt savas necilās prasības pēc baudpilnas dzīves. Kopš tā laika viņu skaits ir simtkāršojies, jo rūpes par sabiedrības interesēm viņus vairs nenomāc. Jūsu kungi jau ir zemi pārvērtuši par lielvalsti un, kamēr jūs naudu pelnāt, kā protat, un izdodat, kā gribat, viņi jums vai, pareizāk, sev, uzbūvēs arī vēl floti, kuru mēs toreiz būtu varējuši

paši sev uzbūvēt. Mūsu dzejnieks jau toreiz zināja to, kas jums vēl tikai tagad esot jāiegaumē: «Un Kolumba dzītajās vagās ir Vācijas nākotnes ceļš!»

— Bismarks jau nu gan ir labu tiesu paveicis, — Dīdrihs iebilda ar nelielu uzvaras prieku.

— Tas taisnība, ka viņš to drīkstēja darīt! Un turklāt viņš visu darīja tikai faktiski, bet formāli sava valdnieka vārdā. Tad jau, uzdrošinos teikt, mēs, četrdesmit astotā gada censoņi, bijām godīgāki, jo arī es toreiz pats atbildēju par to, ko biju uzdrīkstējies.

— Zinu gan, jūs bijāt uz nāvi notiesāts, — Dīdrihs piebilda, no jauna zaudēdams drosmi.

— Mani notiesāja tāpēc, ka es aizstāvēju nacionālās sapulces suverenitāti pret separātu varu un vadīju tautas sacelšanos, lai sekmētu tās pašaizsargāšanos. Mūsu sirdīs izauklētā vācu vienība — tā bija pienākums sirdsapziņas priekšā, ikviena pienākums, par ko arī katrs pats nesa atbildību. Nē! Mēs negodājām nevienu tā saukto vācu vienības radītāju. Kad es toreiz uzvarēts un nodots šeit mājas augšstāvā kopā ar saviem pēdējiem draugiem gaidīju ķeizara karavīrus, tad es biju — dižs vai necils — tikai cilvēks, kas pats radījis savu ideālu, viens no daudzajiem, taču cilvēks. Kur tie ir mūsdienās?

Vecais vīrs apklusa, it kā saspringti gaidīdams atbildi. Dīdriham sametās karsti. Viņš juta, ka nedrīkst vairs ilgāk klusēt, un ierunājās: — Vācu tauta, paldies dievam, nav vairs prātnieku un dzejnieku tauta, tā tiecas pēc moderniem un praktiskiem mērķiem. — Vecais vīrs pamodās no savām domām un norādīja uz griestiem.

— Toreiz visa pilsēta zināja ceļu uz manām mājām. Tagad te ir tik vientuļi kā vēl nekad; beidzot aizgāja arī Volfgangs. Es pamestu visu, bet, jaunais cilvēk, mums jācienī mūsu pagātne — kaut arī esam bijuši uzvarēti.

— Neapšaubāmi, — Dīdrihs piekrita. — Un bez tam jūs vēl joprojām esat varenākais cilvēks pilsētā. Mēdz teikt, ka pilsēta pieder Buka kungam.

— To jau es nemaz negribu, es gribu, lai tā pieder pati sev. — Viņš ievilka dziļi elpu. — Tas ir sarežģīts

gājiens, gan jūs pamazām to iepazīsiet, kad būsiet ieskatījies mūsu pārvaldē. Proti, arvien neatlaidīgāk mums uzmācas valdība un tās dižciltīgie pilnvarotie. Tagad mums grib uzlikt par pienākumu dot gaismu muižniekiem, kas pilsētai nemaksā nekādas nodevas, drīz mums vajadzēs viņiem izbūvēt ceļus. Galu galā atņems vēl mums pašpārvaldi. Gan jūs redzēsiet, mēs dzīvojam aplenktā pilsētā.

Dīdrihs iecietīgi pasmaidīja. — Tik ļauni jau nu nevar būt, jo mūsu ķeizars taču ir moderna personība.

— Tā ja, — atteica vecais Buka kungs. Viņš piecēlās, pašūpoja galvu un tomēr nesacīja nekā. Tad sniedza Dīdriham roku.

— Mījais doktor, es tikpat augstu cienīšu jūsu, kā cienīju jūsu tēva draudzību. Pēc mūsu sarunas man radusies cerība, ka mēs sapratīsimies visos jautājumos.

Vecā vīra zilās acis raudzījās tik silti, ka Dīdrihs iezvēla sev pa krūtīm: — Esmu pārliecināts liberālis!

— Galvenokārt brīdinu jūs no apgabala prezidenta fon Vulkova. Tas mums, šeit pilsētā, ir uzsūtīts ienaidnieks. Maģistrāts tikai tad vēršas pie viņa, ja citādi nav iespējams. Es pats tieku pagodināts tādā veidā, ka šis kungs ar mani nesasveicinās.

— Ko! — Dīdrihs bija no tiesas sašutis.

— Buka kungs jau vēra vaļā durvis, taču, šķiet, vēl kaut ko apsvēra. — Pagaidiet! — Viņš steigšus devās pie saviem grāmatu plauktiem, noliecās un iznira no to putekļainajām dzīlēm ar nelielu, gandrīz kvadrātveidīgu grāmatiņu rokā. Piesarcis, ar apslēptu mirdzumu acis viņš ātri iegrūda to Dīdriham rokā. — Ņemiet! Tie ir mani «Trauksmes zvani»! Gadījās būt arī dzejniekam — toreiz. — Un viņš izstūma Dīdrihu saudzīgi ārā.

Pa Fleišhaueru ieplaku nācās diezgan stāvus kāpt augšā, taču tāpēc vien vēl Dīdriham nebūtu bijis jāelš. Sākumā viņš bija gluži apmulsis, taču pamazām radās sajūta, ka ļāvis sevi piemuļķot. «Vecs pļāpa, vairāk nekas, putnu biedēklis, un es uzķēros!» Viņam neskaidri paplaiksnījās atmiņā bērnība, kad vecais Buka kungs,

kas bijis notiesāts ar nāves sodu, izraisīja viņā tādu pašu godbijību un līdzīgas baismas kā policists uz stūra vai pils spoks. «Vai tad es mūžam palikšu tāds mīkstčaulis? Cits nebūtu ļāvis ar sevi tā apieties!» Turklāt nepatīkamas sekas varēja būt tam, ka viņš uz daudziem kompromitējošiem izteicieniem neatbildēja nemaz vai arī tikai izvairīgi iebilda. Dīdrihs izgudroja trāpīgas atbildes nākošajai reizei. «Tas viss bija tikai lamatas! Viņš tiecās mani notvert un padarīt nekaitīgu ... Bet gan viņš redzēs!» Dīdrihs, braši soļodams pa Ķeizara Vilhelma ielu, savilka roku kabatā dūrē. «Pagaidām ar viņu jāsatiek, bet, lai piesargās, kad es būšu spēcīgāks!»

Birģermeistara māja bija pārkrāsota ar eļļas krāsu, un spoguļstikla rūtis žilbinoši spīguļoja. Durvīs viņu sagaidīja piemīlīga istabene. Pa kāpnēm, kur laipns porcelāna zēns turēja rokā lampu, un cauri priekšistabai, kurā gandrīz katras mēbeles priekšā bija izklāts neliels paklājiņš, Dīdrihu ieveda ēdamistabā. Te sienas bija apsistas ar gaišu koku un pie tām karājās ēstgribu ierosinošas gleznas, zem kurām birģermeistars un vēl kāds kungs sēdēja pie otrajām brokastīm. Doktors Še-felveiss sniedza Dīdriham bālu roku un nopētīja viņu, raudzīdamies pāri pensnejam. Tomēr nekad nevarēja zināt, kam īsti pievērstas birģermeistara acis, tik nenosakāms bija to skatiens, turklāt tās šķita tikpat blāvas kā seja un plīvojošā, plānā vaigu bārda. Birģermeistars vairākkārt dzīrās runāt, līdz beidzot iedomājās pateikt kaut ko vispārēju. — Skaistas rētas, — viņš konstatēja un vērsās pie otra kunga: — Vai jums tā neliekas?

Pret šo otru Dīdrihs pagaidām izturējās ļoti atturīgi, jo tas stipri vien izskatījās pēc ebreja. Taču birģermeistars iepazīstināja: — Asesors Jadaszona kungs, no prokuratūras, — un tad, protams, nācās sasveicināties, kā pieklājas.

— Sēdieties tikai klāt, — aicināja birģermeistars, — mēs tieši kā sākam. — Viņš ielēja Dīdriham porteru un piebīdīja šķīvi ar laša sloksnītēm. — Sieva un sievasmāte nav mājās, bērni skolā, īstais laiks vecpuišiem, prozit!

Pagaidām ebrejam līdzīgā kunga uzmanību saistīja vienīgi istabene. Kamēr tā kārtoja galdu asesora tu-

vumā, viņa roka no galda bija pazudusi. Kad meitene izgāja ārā, viņš grasījās uzsākt sarunu par sabiedriskiem jautājumiem, taču birģermeistars neļāva sevi pārtraukt. — Manas dāmas pirms pusdienām neatgriezīsies, jo sievasmātei jāiet pie zobārsta. Es jau zinu, ar viņu grūti tikt galā, bet tikmēr māja pieder man. — Viņš izņēma no bufetes pudeli liķiera, uzlielīja to pats, ļāva paslavēt viesiem un turpināja vienmuļi cildināt savu priekšpusdienas idili, pa brīdim košļādams kādu kumosu. Taču pamazām, par spīti šim laimīgajam stāvoklim, viņa seja apmācās aizvien vairāk, jo viņš saprata labi, ka saruna tā vairs turpināties nevar, un pēc mirkļa vispārēja klusuma apņēmīgi ieminējās:

— Es pieņemu, doktor Heslinga kungs .. . mana māja jau nav jums tuvu kaimiņos, tāpēc liktos pilnīgi saprotams, ka jūs pirms manis esat apciemojuši dažus citus.

Dīdrihs nosarka, iekams vēl nebija izteicis melus. «Dabūs zināt,» viņš laikus atguvās un sacīja: — Es tiešām atļāvos ... Tas ir, protams, mans pirmais apmeklējums bija domāts jums, birģermeistara kungs. Vienīgi aiz godbijības pret mana tēva piemiņu, kurš tik ļoti cienīja veco Buka kungu ...

— Saprotams, pilnīgi saprotams. — Birģermeistars nozīmīgi pamāja ar galvu. — Buka kungs ir vecākais no mūsu nopelniem bagātajiem pilsētas iedzīvotājiem un tāpēc viņa iespaids ir neapšaubāms.

— Pagaidām! — negaidīti skarbā balsī attrauca ebrejam līdzīgais kungs no prokuratūras, izaicinoši uzlūkodams Dīdrihu. Birģermeistars noliecās pār savu siera šķēli. Dīdrihs nevarīgi mirkšķināja ar acīm. Taču Ja-daszona kunga skatiens neatlaidīgi prasīja atzīšanos, un Dīdrihs nomurmināja kaut ko par «cienību, kas ir jau asinīs», un pat pieminēja bērnības atmiņas, kas būtu vainojamas, kāpēc viņš vispirms apciemojis Buka kungu. Turklāt viņš baismu pārņemts vēroja asesora kunga milzīgās, sarkanās atkārušās ausis. Jadaszona kungs mierīgi ļāva Dīdriham stomīties un beidzot asi, kā apsūdzētajam, kas sapinies savos paskaidrojumos, atcirta:

— Zināmos gadījumos cienība ir tikai tāpēc vien, lai no tās atradinātos.

Dldrihs samulsa, tad izšķīrās par saprotošiem 'smiekliem. Birģermeistars, vārgi smaidīdams, ar samierinošu žestu piebilda:

— Asesors doktors Jadaszona kungs labprāt dzen jokus, ko personīgi viņa raksturā sevišķi augstu vērtēju. Taču mans stāvoklis uzliek man par pienākumu raudzīties uz visu objektīvi un bez priekšnoteikumiem. Un tad nu man jāsaka, no vienas puses...

— Sāksim tūlīt ar otru pusi! — pārtrauca asesors Ja-daszons. — Man, valsts iestādes pārstāvim un pastāvošās iekārtas pārliecinātam piekritējam, šis Buka kungs un viņa domubiedrs reihstāga deputāts Kīlemans, spriežot pēc viņu pagātnes un pārliecības, ir vienkārši dumpinieki, vairāk nekas. Es savas domas neslēpju, tas nav vācieša cienīgi. Dibināt ļaužu ēdnīcas, — lūdzu, bet labākā barība tautai ir valstisks noskaņojums. Arī ārprātīgo nams mēdz būt gluži noderīga iestāde.

— Bet tāda, kas ir ķeizaram padevīga! — papildināja Dīdrihs. Birģermeistars māja nomierinoši ar rokām.

— Kungi! — viņš lūdza. — Kungi! Ja mēs gribam runāt atklāti, tad jau gan taisnība, ka ar visu pilsonisko cienību pret minētajiem kungiem, no otras puses, tomēr ...

— No otras puses, — bargi atkārtoja Jadaszons.

— ... jāizsaka visdziļākā nožēla par mūsu, diemžēl, tik nelabvēlīgām attiecībām ar valdības pārstāvjiem — kaut arī es lūdzu ņemt vērā, ka apgabala prezidenta fon Vulkova kunga neparasti skarbā attieksme pret pilsētas iestādēm ...

— Pret naidīgi noskaņotām apvienībām! — Jadaszons iestarpināja. Dīdrihs atļāvās iebilst: — Esmu caurcaurēm liberāls cilvēks, taču man jāsaka ...

— Pilsētai, kas nepievērš uzmanību valdības taisnīgām prasībām, — turpināja asesors, — nav ko brīnīties, ja pret to izturas noraidoši.

— No Berlīnes līdz Necigai, — Dīdrihs apgalvoja,

— varētu nokļūt uz pusi īsākā laikā, ja mums būtu labākas attiecības ar kungiem, kam vara rokās.

Birģermeistars ļāva abiem netraucēti pabeigt savu duetu, viņš bija bāls, un acis aiz pensneja turēja pievērtas. Pēkšņi, paraudzījies savos viesos, viņš vāri pasmaidīja.

— Mani kungi, nepūlieties, es zinu, ka citur valda laikmetīgāks noskaņojums nekā pilsētas iestādēs. Ticiet, tā nebija mana vaina, ka toreiz, pagājušā gada manevru laikā, kad viņa majestāte apciemoja mūsu provinci, tam netika nosūtīta apsveikuma telegrama ...

— Maģistrāta atteikšanās bija galīgi nevāciska, — Jadaszons konstatēja.

— Nacionālais karogs jātur augstu pacelts, — uzstājās Dīdrihs. Birģermeistars pacēla rokas pret debesīm.

— Kungi, es to zinu. Taču esmu tikai maģistrāta priekšsēdētājs un man, diemžēl, jāpilda tā lēmumi. Pārveidojiet apstākļus! Doktors Jadaszona kungs vēl atcerēsies mūsu strīdu ar valdību skolotāja sociāldemokrātā Retiha dēļ. Es nevarēju šo cilvēku sodīt. Fon Vulkova kungam ir zināms, — birģermeistars piemiedza aci,

— ka citādi es to būtu darījis.

Kāds brīdis pagāja klusējot un citanf citu vērojot. Jadaszons skaļi šņāca, it kā ar dzirdēto viņam pilnīgi pietiktu. Taču Dīdrihs nespēja vairs ilgāk valdīties. — Liberālisms ir sociāldemokratisma iedīglis! — viņš sauca.

— Tādi cilvēki kā Buks, Kīlemans un Eižens Rihters padara mūsu strādniekus nekaunīgus. Mans uzņēmums prasa no manis vissmagāko uzupurēšanos darba un atbildības ziņā un te nu vēl konflikti ar strādniekiem. Un kāpēc? Tāpēc, ka mēs neesam vienoti cīņā ar sarkanajām briesmām un ir tādi darbadevēji, kas peld pa sociālisma straumi, kā, piemēram, Buka kunga znots. Lauera kungs dalās fabrikas ienākumos ar strādniekiem. Tas ir netikumiski! — Dīdrihs pazibsnīja ar acīm. — Jo grauj kārtību, un es esmu tādos ieskatos, ka šajos grūtajos laikos mums kārtība nepieciešama vairāk par visu citu, tāpēc mums vajadzīga stingra vadība, tāda, kādu ieviesis mūsu lieliskais jaunais ķeizars. Es paskaidroju, ka visur un vienmēr stāvu par viņa majestāti... —* To dzirdot, abi pārējie kungi palocījās, Dīdrihs tiem atbildēja, turpinādams zibsnīt ar acīm. Pretstatā demokrātiskam murgojumam, kam vēl pieķērusies izmirstošā paaudze, ķeizars esot jaunatnes pārstāvis, visindividuālākā personība, apveltīta ar iepriecinošu, rosmes bagātu raksturu un augstākā mērā īpatnēju domāšanas veidu. — Pavēlniekam jābūt vienam! Visās nozarēs! —

Dīdrihs klaji apliecināja savus stingros un krasos uzskatus un paziņoja, ka arī Necigā pašos pamatos jāiznīcina vecais, apsūnojušais brīvdomātāju gars.

— Nāk jauns laikmets!

Jadaszons un birģermeistars klusēdami noklausījās visu, kas Dīdriham bija sakāms; likās, ka Jadaszona ausis kļūst aizvien lielākas. Tad viņš ieķērcās: — Arī Necigā ir ķeizaram uzticīgi vācieši! — Un Dīdrihs vēl skaļāk: — Bet tos, kas nav, mēs kādreiz papētīsim tuvāk. Tad būs skaidrs, vai zināmām ģimenēm vēl pienākas tas stāvoklis, kādu tās ieņem. Nemaz nerunājot par veco Buku, — kas tad ir viņa tuvinieki? Dēli — viens kļuvis par zemnieku, otrs uzdzīvo, znots sociālists un meita esot...

Visi trīs saskatījās. Birģermeistars iespiedzās un piesarka.

Aiz prieka viņam velšus pārvēlās pār lūpām: — Un kungi nemaz vēl nezina, ka Buka kunga brālis ir bankrotējis!

Šī ziņa tika uzņemta ar skaļu gandarījumu. Tas ar tām piecām elegantajām meitām! «Harmonijas» priekšsēdētājs! Bet ēdienu — to Dīdrihs zināja — viņi ņēma no ļaužu ēdnīcas. Pēc tam birģermeistars vēlreiz ielēja liķieri un pasniedza cigārus. Pēkšņi viņš vairs nešaubījās, ka sagaidāmas krasas pārmaiņas. — Pēc pusotra gada notiks pārvēlēšanas reihstāgā. Līdz tam laikam kungiem nāksies papūlēties.

Dīdrihs ieteica: — Uzskatīsim, ka mēs trīs jau tagad esam sākotnēja vēlēšanu komiteja!

Jadaszons paskaidroja, ka pirmām kārtām nepieciešams sazināties ar apgabala prezidentu fon Vulkova kungu. — Pilnīgi slepeni, — pamirkšķinājis piebilda birģermeistars. Dīdrihs nožēloja, ka «Necigas Avīze», pilsētas lielākais laikraksts, pauž liberāļu uzskatus. — 2īdu lapele! — Jadaszons noteica. Turpretim valdībai uzticamajam apgabala laikrakstam neesot pilsētā nekāda iespaida. Bet vecais Klisings Gauzenfeldā piegādājot papīru abiem laikrakstiem. Dīdriham likās iespējams ar vecā Klisinga starpniecību, kurš bija ieguldījis «Necigas Avīzē» naudu, ietekmēt šā laikraksta virzienu. Ja vien pabaidītu, ka viņš citādi varētu zaudēt

apgabala laikrakstu. — Jo Necigā jau ir vēl viena papīra fabrika, — smīnēdams piemetināja birģermeistars. Ienāca istabene un paziņoja, ka viņai jāklājot galds pusdienām, tūlīt pārnākšot godātā kundze, — un ari kapteiņa kundze, viņa piebilda. Izdzirdis šo titulu, birģermeistars nekavējoties piecēlās. Galvu nokāris, viņš pavadīja viesus un, par spīti baudītajam alkoholam, viņa seja bija bāla kā krīts. Kāpnēs birģermeistars pavilka Dīdrihu aiz piedurknes. Jadaszons bija palicis iepakaļ, un varēja dzirdēt, ka kalpone klusu iespiedzas. Pie ārdurvīm jau zvanīja.

— Mīļais doktora kungs, — čukstēja birģermeistars, — cerams, ka jūs nebūsiet mani pārpratis. Lai vai kas, man, protams, pirmām kārtām ir svarīgas tikai pilsētas intereses. Pats par sevi saprotams, ka es pat nedomāju uzsākt kaut ko tādu, kas būtu pretrunā ar organizācijām, kuru priekšgalā atrasties man ir gods.

Viņš nozīmīgi pamirkšķināja. Vēl iekams Dīdrihs attapās, ienāca dāmas, un birģermeistars palaida vaļā Didriha piedurkni, lai steigtos tām pretī. Birģermeistara sieva, novārgušu un rūpju izvagotu seju, tikko paguva sasveicināties, kad jau steidzās izšķirt bērnus, kas bija sakāvušies. Turpretim viņas māte, galvas tiesu garāka par meitu un vēl saglabājusi jaunības svaigumu, stingru skatienu aplūkoja piesarkušās birģermeistara viesu sejas. Tad viņa Junonas gaitā devās pie znota, kurš acīm redzot saruka mazāks ... Asesors doktors Jadaszons jau bija paguvis pazust, Dīdrihs cītīgi klanījās, taču neviens viņu neievēroja, tāpēc viņš arī pasteidzās sekot asesoram. Bet, izgājis uz ielas, Dīdrihs jutās nomākts; viņš nemierīgi paraudzījās visapkārt, neklausījās, ko teica Jadaszons, un pēkšņi metās atpakaļ. Viņam nācās vairākkārt spēcīgi raustīt zvanu, jo iekšā neganti trokšņoja. Visa ģimene vēl atradās kāpņu telpā, kur bērni klaigādami grūstījās un pieaugušie skaļi sarunājās. Birģermeistara kundze izteica vēlēšanos, lai vīrs kaut ko uzsākot pie direktora pret kādu skolotāju, kas nelāga apejoties ar viņu dēlu. Turpretim kapteiņa kundze pieprasīja, lai znots panākot, ka šo skolotāju paaugstina, jo viņa sievai esot liela ietekme pagrimušo jaunavu Betlemes patversmes pārvaldē. Birģermeistars

lūdzoši stiepa rokas gan pret sievu, gan sievasmāti. Beidzot viņam izdevās iebilst kādu vārdu.

— No vienas puses... — viņš uzsāka.

Bet te jau Dīdrihs bija satvēris viņu aiz piedurknes. Vairākkārt atvainodamies pret dāmām, viņš pavilka birģermeistaru sānis un drebēdams čukstēja: — Godājamais birģermeistara kungs, es gribētu novērst pār-, pratumus. Tāpēc atļaušos atkārtot, ka esmu caurcaurēm liberāls.

Doktors Šefelveiss izklaidīgi apstiprināja, ka viņš par to esot tikpat pārliecināts kā pats par savu liberālo noskaņojumu. Viņu jau sauca prom, un Dīdrihs aizgāja ar mazliet vieglāku sirdi. Jadaszons sagaidīja viņu smīnēdams.

— Nobijāties? Nav vērts! Ar mūsu pilsētas galvu nav iespējams sevi sakompromitēt, viņš ir vienmēr kā pats mīļais dieviņš — to pusē, kas varenāki. Šodien es tikai gribēju noskaidrot, cik tālu viņš jau ielaidies ar fon Vulkova kungu. Nav tik ļauni, varam jau šo to sev atļauties.

— Lūdzu neaizmirstiet, — Dīdrihs atturīgi aizrādīja, — ka esmu Necigas iedzīvotājs un, protams, arī liberālis.

Jadaszons pavērās viņā iesānis. — Jaunteitonija? — viņš jautāja. Un, kad Dīdrihs pārsteigts pagriezās pret viņu, ieprasījās: — Kā tad klājas manam vecajam draugam Vībelim?

— Jūs pazīstat viņu? Viņš bija mans krāsu tēvs!

— Vai pazīstu! Mēs bijām nešķirami.

Dīdrihs satvēra Jadaszona pastiepto roku un savukārt spēcīgi paspieda to. — Vai redz ko! Nu tātad! — Un abi roku rokā devās uz rāts pagrabiņu paēst pusdienas.

Tur bija vientuļi un valdīja krēsla; tika aizdedzināta lampa, un, kamēr atnesa zupu, abi kavējās atmiņās par vecajiem studiju biedriem. Resnais Deličs! Dīdrihs ar aculiecinieka precizitāti pastāstīja par viņa traģisko nāvi. Pirmā glāze rauentalerieša tika klusi veltīta viņa

piemiņai. Izrādījās, ka arī Jadaszons pieredzējis februāra nemierus un toreiz, tāpat kā Dīdrihs, sapratis varas vērtību un nozīmi. — Viņa majestāte parādīja tādu drosmi, — jūsmoja asesors, — ka elpa aizrāvās. Nudien, es vairākkārt baidījos, ka ,.. — Viņš apklusa, abi nodrebinādamies palūkojās viens otram acīs. Lai atvairītu domas par drausmīgo iespēju, viņi pievērsās vīnam. — Atļauj man... — Jadaszons pacēla glāzi. — Un uz tavu, — Dīdrihs attrauca. Bet Jadaszons piebilda: — Arī uz mīļo tuvinieku! —

— Mājās leposies, to dzirdot, — Dīdrihs atteica.

Tad Jadaszons, kaut arī ēdiens atdzisa, nodevās sīkai

ķeizara rakstura cildināšanai. Lai mietpilsoņi, pēlēji un žīdi kritizē viņu, cik tikai uziet, bet visumā lieliskais jaunais ķeizars ir visindividuālākā personība, apveltīta ar iepriecinošu, rosmes bagātu raksturu un augstākā mērā īpatnēju domāšanas veidu. Dīdriham likās, ka arī pats jau izteicis līdzīgu uzskatu, un viņš apmierināts pamāja. Viņš apsvēra, ka dažreiz cilvēka āriene maldina un īsti vācisks noskaņojums nemaz nav katrā ziņā atkarīgs no ausu lieluma. Abi iztukšoja glāzes uz labām sekmēm cīņā par troni un altāri, pret jebkura veida un vienalga kā maskētu sacelšanos.

Tā saruna atkal novirzījās uz notikumiem Necigā. Abi bija vienis prātis, ka jaunajam nacionālajam garam, kam jāiekaro pilsēta, nav vajadzīga nekāda cita programa kā vien viņa majestātes vārds. Politiskās partijas, kā viņa majestāte pats bija izteicies, bija vecas grabažas. «Es zinu tikai divas partijas, to, kas par mani un kas pret mani,» viņš reiz sacīja, un tā bija taisnība. Necigā, diemžēl, nozīmīgāka bija tā partija, kas pret viņu, taču tam vajadzēja mainīties, un proti, — Dīdrihs par to nešaubījās — ar Karavīru apvienības starpniecību. Kaut gan Jadaszons pats nebija šai apvienībā, viņš apņēmās Dīdrihu iepazīstināt ar vadošajiem darbiniekiem. Pirmām kārtām ar mācītāju Cillihu, Jadaszons korporācijas biedru, īstu vācieti. Pie tā jāaiziet tūlīt pat pēc pusdienām. Viņi dzēra uz mācītāja veselību. Dīdrihs dzēra arī uz sava kapteiņa veselību, uz kapteiņa, kas no stingra priekšnieka bija kļuvis par viņa labāko draugu.

— Karadienesta gads ir tas laiks, ko es vismazāk

gribētu no sava mūža svītrot. — Jau stipri sasarcis, Dīd-rihs negaidot iesaucās:

— Un tik cildenas atmiņas šie demokrāti grasās mums sagandēt!

Vecais Buks! Aiz niknuma Dīdriham pēkšņi aizrāvās valoda, un viņš murmināja: — Tāds cilvēks neļaus mums dienēt, tāds saka, mēs esot kalpi! Tāpēc, ka viņš reiz piedalījies revolūcijā ...

— Tas nemaz nav taisnība, — Jadaszons piemetināja.

— Vai tāpēc mums visiem jāļauj sevi notiesāt uz nāvi? Būtu viņi tam, mazākais, nocirtuši galvu! .. . Ho-hencolerni esot mums bijuši par postu!

— Viņam droši vien, — Jadaszons norija krietnu malku.

— Bet es saku, — Dīdrihs izvalbīja acis, — ka noklausījos visā viņa nekrietnajā muldēšanā vienīgi, lai noskaidrotu, kāda gara cilvēks viņš ir. Esiet mans liecinieks, asesora kungs! Ja vecais intrigants iedomātos apgalvot, ka esmu viņa draugs un atbalstu viņa nekaunīgos majestātes apvainojumus, tad esiet mans liecinieks, ka jau šobrīd protestēju pret to!

Dīdrihs nosvīda, iedomājoties celtniecības komisiju un palīdzību, ko vajadzēja no tās dabūt... Negaidot viņš nometa uz galda kādu grāmatiņu — nelielu, gandrīz kvadrātveida grāmatiņu un nicinoši skaļi iesmējās.

— Pantiņus viņš arī raksta!

Jadaszons to pārlapoja. — Dzejoļi. No cietuma. Lai dzīvo republika! «Jauneklis dīķmalā gulēja, skumji bij raudzīties viņā ...» Kā tad, tādi jau viņi bija, — gādāt par noziedzniekiem un graut iekārtu. Sentimentāls apvērsums. Aizdomīgs spriešanas veids un gļēva nostāja. Nu mēs, paldies dievam, esam citādi.

— Cerēsim, — Dīdrihs noteica. — Korporācija mūsos ieaudzinājusi vīrišķību un ideālismu, ar to pietiek, mums panti nav jākaļ.

— «Nost ar jūsu altārsvecēm!» — deklamēja Jadaszons. — Tas domāts manam draugam Cilliham. Nu jau viņš būs paguvis nosnausties, varam iet.

Mācītāju viņi sastapa, dzerot kafiju. Viņš grasījās tūlīt pat izsūtīt sievu un meitu no istabas laukā. Jadaszons galanti aizkavēja namamāti un dzīrās arī meitai

noskūpstīt roku, bet viņa pagrieza muguru. Dīdrihs pacilātā garastāvoklī neatlaidīgi uzstājās, lai dāmas paliek, un to viņam arī izdevās panākt. Dīdrihs apgalvoja, ka Neciga pēc Berlīnes liekoties ārkārtīgi klusa. — Arī šejienes dāmas ir atpalikušas. Goda vārds, cienījamā jaunkundze, jūs esat šeit pirmā, kas varētu mierīgi pastaigāties pa «Unter den Linden» bulvāri un neviens cilvēks neteiktu, ka esat no Necigas. — Tad viņš dabūja zināt, ka tā patiesi reiz bijusi Berlīnē un pat Ro-nahera krodziņā. Dīdrihs atcerējās kādu tur dzirdētu kupleju, ko gan uzdrīkstējās viņai pačukstēt vienīgi pie auss: «Mūsu mīļās, skaistās dāmas atjauj acīm skatīt rāmas...» Mācītāja meita pameta viņā šķelmīgu mirkli, tāpēc Dīdrihs pakutināja viņai ar ūsām kaklu. Viņa uzlūkoja Dīdrihu lūdzoši, bet tad viņš apliecināja, ka viņa esot «mīļš kukainītis». Nodurtām acīm meita paglābās pie mātes, kas visu bija novērojusi. Mācītājs bija iegrimis ar Jadaszonu nopietnā sarunā. Viņš gaudās, ka Necigā pret baznīcas apmeklēšanu izturoties nedzirdēti nevērīgi.

— Trešajā svētdienā pēc Lieldienām, vai jūs saprotat, trešajā svētdienā pēc Lieldienām man nācās sprediķot vienīgi ķesterim un trim vecām dāmām no Jaunavu patversmes. Pārējiem bija influence.

Jadaszons piemetināja: — Ņemot vērā to vēso, lai neteiktu naidīgo izturēšanos, kāda ir mūsu valdošajai partijai pret baznīcu un reliģiju vispār, jābrīnās arī par tām trim dāmām. Kāpēc viņām neaiziet labāk uz liberāla doktora Heiteifela lekciju?

Mācītājs pielēca no krēsla. Viņš tā šņāca, ka viņa bārda likās it kā piepūtusies un garie svārki trauksmaini noplandījās. — Asesora kungs! — viņš grūšus izgrūda. — Šis cilvēks ir mans svainis, un tā atriebība ir mana, saka tas kungs.

lai gan šis cilvēks ir mans svainis — mana paša māsasvīrs, es varu dievu to kungu vienīgi lūgt, jā, rokas lauzīdams, lūgt, lai beidzot viņa rīkste to šaustu. Jo citādi tam kungam vajadzēs kādu dienu pār visu Ne-cigu likt nolīt piķim un zēvelei. Kafiju, vai jūs saprotat, kafiju Heiteifels pasniedz par velti, lai tik cilvēki nāk un pārdod savas dvēseles. Un tad viņš tiem stāsta,

ka laulība neesot sakraments, bet līgums — tikpat kā pasūtīt uzvalku. — Mācītājs aiz sarūgtinājuma iesmējās.

— Fui! — Dīdrihs zemā balsī iesaucās. Un, kamēr Jadaszons apliecināja mācītājam savu kristīgā cilvēka nostāju, Dīdrihs kāda atzveltnes krēsla aizsegā atkal atsāka uzbrukumu Kēthenai. — Kēthenas jaunkundz, — viņš piebilda, — varu jums noteikti apgalvot, ka man laulība patiesi nozīmē sakramentu.

— Kaunieties, doktora kungs, — atteica Kēthena.

Dīdriham sametās karsts. — Neskatieties manī tādām

acīm! — Kēthena nopūtās. — Jūs esat ārkārtīgi rafinēts. Droši vien neesat labāks par asesoru Jadaszona kungu. Jūsu māsas man jau stāstīja, ko tik visu jūs Berlīnē esat pastrādājis. Viņas taču ir manas labākās draudzenes.

— Tad jau mēs drīz redzēsimies?

— Jā, «Harmonijā». Bet neiedomājieties, ka es jums kaut drusku ticu. Jūs taču ieradāties stacijā reizē ar Gustu Daimhenu.

— Kāda tam nozīme? — jautāja Dīdrihs. Viņš iebilda pret visiem secinājumiem, kādus varētu izdarīt par šo gluži nejaušo tikšanos. Turklāt Daimhenas jaunkundze jau esot saderinājusies.

— Ko nu! — Kēthena novilka. — Vai nu tai kāda bēda par to, koķetē, cik uziet.

Arī mācītāja kundze to apstiprināja. Vēl šodien viņa esot redzējusi Gustu laka kurpēs un mēļas krāsas zeķēs. Tas nenozīmējot neko labu. Kēthena sašķobīja lūpiņas.

— Nu, bet mantojums ...

Šaubas, kas izskanēja šajos vārdos, samulsināja Dīd-rihu, un viņš apklusa. Mācītājs nupat kā bija pievienojies asesoram, ka nepieciešams reiz apspriest baznīcas stāvokli Necigā pamatīgāk, un lūdza, lai sieva pasniedz mēteli un cepuri. Kāpnēs bija jau tumšs. Tā kā mācītājs ar asesoru gāja pa priekšu, tad Dīdriham radās iespēja vēlreiz izdarīt uzbrukumu Kēthenas kaklam. Viņa gurdenā balsī apliecināja: — Tā kutināt ar ūsām šeit Necigā neprot neviens, — kas viņam sākumā glaimoja, bet mirkli vēlāk izraisīja nepatīkamas aizdomas. Tad viņš palaida Kēthenu vajā un pazuda. Jadaszons viņu

lejā sagaidīja un klusi pamācīja: — Drošāk! Vecais nav nekā manījis, un māte izliekas, ka neredz, — un nekautrīgi pamirkšķināja.

Pagājuši garām Marijas baznīcai, kungi grasījās iet uz tirgus laukumu, taču mācītājs palika stāvam un pameta ar galvu atpakaļ. — Kungi droši vien zina, kā saucas ieliņa pa kreisi no baznīcas, zem arkas? Nevis ieliņa, bet tumšā ala vai, pareizāk, zināmais nams tanī.

— «Mazā Berlīne», — sacīja Jadaszons, jo mācītājs nekustējās ne no vietas.

— «Mazā Berlīne», — mācītājs atkārtoja, sāpīgi smaidīdams, un, vēlreiz svētās dusmās pacēlis rokas, tā ka vairāki cilvēki atskatījās, iesaucās: «Mazā Berlīne!» ... Manas baznīcas paspārnē. Tāda māja! Un maģistrāts negrib mani uzklausīt, izsmej mani. Taču tas izsmej vēl kādu, — mācītājs atkal sāka iet uz priekšu, — un tas neļaus par sevi smieties.

Arī Jadaszons bija tādās domās, ka viņš neļaus par sevi smieties. Kamēr pārējie dedzīgi sprieda, Dīdrihs pamanīja no rātsnama puses nākam Gustu Daimhenu. Viņš cēli pacēla cepuri, bet viņa, sveicienu atņemot, vīzdegunīgi pasmaidīja. Dīdrihs ievēroja, ka Kēthenai Cillihai ir tikpat gaiši mati un tāds pats nekautrīgi uzrauts deguntiņš. Īstenībā bija gluži vienalga, vai tā, vai šī. Guste gan atšķiras ar piemīlīgu apaļīgumu. «Un tā neko nepieļaus. Tūlīt cērt pļauku.» Viņš atskatījās — no mugurpuses viņa izskatījās sevišķi apaļa un gāja šūpodamās. Šai mirklī Dīdrihs izšķīrās — viņa vai neviena!

Gustu bija pamanījuši arī abi runātāji.

— Vai tā nebija virsinspektora Daimhena kundzes meitiņa? — mācītājs jautāja un piebilda: — Mūsu Bet-lemes patversme pagrimušām jaunavām vēl joprojām gaida ziedojumus no krietniem cilvēkiem. Vai Daim-henas jaunkundze pieder pie krietnajiem? Stāsta, viņa esot mantojusi miljonu.

Jadaszons steidzās paskaidrot, ka šis apgalvojums esot stipri pārspīlēts. Dīdrihs iebilda, ka labi zinot apstākļus, viņas mirušais tēvocis esot ar cigoriņiem nopelnījis vairāk, nekā to varot iedomāties. Viņš

Īli

nemitējās to apgalvot, kamēr asesors apsolīja noskaidrot patiesību Magdeburgas tiesas namā. Tad Dīdrihs apmierināts apklusa.

— Starp citu, — Jadaszons piemetināja, — nauda tikpat nonāks Buku rokās, tas ir, noderēs apvērsumam. — Taču arī šai jautājumā Dīdrihs zināja vairāk. — Mēs ar Daimhenas jaunkundzi reizē atbraucām šurp, — viņš runāja it kā aplinkus. — Ak tā, — Jadaszons novilka. — Vai drīkstu apsveikt? — Dīdrihs paraustīja plecus, kā dzirdot netaktisku piezīmi. Jadaszons atvainojās: viņš esot tikai domājis, jaunais Buks ...

— Volfgangs? — Dīdrihs jautāja. — Mēs abi Berlīnē tikāmies ik dienas. Viņš tur dzīvo ar kādu aktrisi.

Mācītājs nosodoši nokremšļojās. Pašreiz viņi bija atnākuši pie teātra laukuma, mācītājs pārlaida bargu skatienu teātra ēkai. — «Mazā Berlīne» gan atrodas manas baznīcas tuvumā, taču vismaz tumšā nostūrī. Šis netikumības templis ieperinājies atklātā laukumā un mūsu dēliem un meitām — viņš norādīja uz darbinieku ieeju, kur stāvēja daži teātra ļaudis, — jāsatiekas aci pret aci ar pagrimušajiem.

Dīdrihs norūpējies izteica dziļu nožēlu, bet Jadaszons sašuta par «Necigas Avīzi», kas bija līksmojusi, ka pēdējās sezonas lugās minēti četri ārlaulības bērni, un uzskatījusi to par progresu!

Viņi iegriezās Ķeizara Vilhelma ielā un sasveicinājās ar vairākiem kungiem, kas patlaban gāja iekšā masonu ložas namā. Kad viņi bija slaidi paceltās platmales atkal uzlikuši galvā un paši pagājuši tālāk, Jadaszons ieminējās:

— Vajadzēs ievērot šos kungus, kas vēl nododas brīvmūrniecības netikumam. Viņa majestāte to nosoda uz visstingrāko.

— Kas attiecas uz manu svaini Heiteifelu, tad es nebrīnos pat par visbīstamāko sektantismu, — noteica mācītājs.

— Nu, un Lauera kungs? — Dīdrihs aizrādīja. — Cilvēks, kam netrūkst nekaunības dalīties ienākumos ar strādniekiem? No tāda var visu ko sagaidīt.

— Neticamākais ir tas, — Jadaszons apgalvoja, — ka apgabaltiesas padomnieks Friče arī sastopams šajā žīdu sabiedrībā — karaliskās apgabaltiesas padomnieks roku iokā ar augļotāju Konu. Mēs ir Kons. — Jadaszons aizbāza īkšķus aiz vestes.

Dīdrihs ieteicās: — Tā kā viņš ar Lauera kundzi... — un aprāvās, aizrādīdams, ka tad jau gan esot skaidrs, kāpēc šie cilvēki vienmēr tiesā dabū taisnību. — Viņi turas kopā un taisa intrigas. — Mācītājs Cillihs pat nomurmināja kaut ko par orģijām, kuras viņi tur tai mājā rīkojot un kuru laikā esot notikušas neticamas lietas. Bet Jadaszons zīmīgi pasmaidīja:

— Nu, laimīgā kārtā fon Vulkova kungs raugās viņiem tieši pa logu iekšā. — Un Dīdrihs atzinīgi pamāja uz valdības ēkas pusi.

Turpat blakus, kara apgabala pārvaldes priekšā, šurp un turp staigāja kāds sargkareivis. — Sirds krūtīs gavilē, redzot spīguļojam ieroci tik braša puiša rokās! — iesaucās Dīdrihs. — Šādā veidā mēs tos neliešus saturam grožos.

Jāsaka gan, ka ierocis nespīguļoja, jo metās krēsla. Strādnieki, pulciņos atgriezdamies no darba, spraucās cauri pūlim, kas devās vakara pastaigā. Jadaszons ieteica nosvinēt krēslas stundu un izdzert kausu alus tepat aiz stūra pie Klapša. Tur bija mājīgi un ap šo laiku tukšs. Klapšs bija arī no uzticamajiem, kas tikmēr, kamēr meita nesa alu, dedzīgi pateicās par gaužām svētīgo darbu viņa dēlu labā ticības mācību stundās. Vecākais esot gan atkal zadzis cukuru, toties naktī neesot varējis gulēt un tik skaļi sūdzējis dievam savu grēku, ka Klapšs to dzirdējis un varējis dēlu nopērt. Ar to saruna novirzījās uz valsts ierēdņiem, kurus Klapšs apgādāja ar brokastīm un par kuriem zināja pastāstīt, ko viņi dara svētdienās baznīcā ejamā laikā. Jadaszons kaut ko piezīmēja, un tai pašā laikā viņa kreisā roka pazuda aiz Klapšas jaunkundzes muguras. Dīdrihs apspriedās ar mācītāju Cillihu par kristīgas strādnieku biedrības dibināšanu, viņš apzvērēja: — Kurš no manējiem negribēs iestāties, izlidos ārā! — Šīs izredzes mācītāju uzmundrināja; pēc tam kad Klapšas jaunkundze bija vairākkārt atnesusi alu un konjaku,

viņa garastāvoklis kļuva tikpat možs un apņēmīgs, kādu viņa sarunas biedri bija sasnieguši tikai pa visu dienu.

— Lai mans svainis Heiteifels, — viņš iesaucās, ieplā-dams ar delnu pa galdu, — sprediķo, cik grib, par radniecību ar mērkaķiem, man tikpat baznīca būs atkal pilna!

— Un ne jūsu vien, — apgalvoja Dīdrihs.

— Baznīcu Necigā jau nu gan ir par daudz, — mācītājs atzina. Taču Jadaszons atcirta: — Par maz, dieva kalp, par maz! — Un piesauca Dīdrihu par liecinieku, kā šis jautājums atrisināts Berlīnē. Arī tur baznīcas stāvējušas tukšas, kamēr viņa majestāte teicis savu vārdu.

— «Gādājiet,» ķeizars bija teicis kādai pilsētas iestāžu delegācijai, «lai Berlīnē tiktu celtas baznīcas.» Nu tās tiek celtas, reliģija ir atkal aktuāla, darbs kūsā. — Un visi — mācītājs, krodzinieks, Jadaszons un Dīdrihs bija sajūsmināti par monarha dziļo dievticību. Te atskanēja šāviens.

— Šauj! — Jadaszons pirmais pielēca kājās; visi nobāluši raudzījās cits citā. Domās Didriham pazibēja Napoleona Fišera, mehāniķa, kalsnā seja ar melno bārdu, kurai cauri vīdēja pelēcīgaāda, un viņš nomurmināja:

— Sacelšanās! Sākas! — Arā bija dzirdama skrejošu soļu dipoņa; pēkšņi visi paķēra cepures un metās laukā.

Tur jau bija sapulcējušies cilvēki un bailīgi spiedās lokā, sākot ar apgabala kara pārvaldes ēku līdz masonu ložas kāpnēm. Pāri pretī, tur, kur loks nebija noslēdzies, kāds gulēja ielas vidū ar seju pret zemi. Kareivis, kas pirmīt tik braši bija staigājis turp un atpakaļ, tagad nekustīgi stāvēja savas sargbūdas priekšā. Ķivere bija nošķiebusies, bāls, pavērtu muti, viņš blenza guļošajā, turēdams šauteni aiz stobra un skardams ar laidi zemi. Pūlī, kur bija galvenokārt strādnieki un zemāko kārtu sievietes, varēja dzirdēt apslāpētu murdēšanu. Pēkšņi kāds vīrietis skaļā balsī iesaucās: — Oho! — un tūlīt iestājās dziļš klusums. Dīdrihs un Jadaszons, aši saskatīdamies, apsvēra brīža kritisko stāvokli.

Pa ielu šurp skrēja policists un viņam pa priekšu plīvojošiem svārkiem kāda meiča, jau no tālienes saukdama:

— Tur viņš guļ! Kareivis šāva!

Viņa pieskrēja, nometās ceļos, sāka kratīt guļošo:

— Celies! Celies taču!

Mirkli pagaidīja. Likās, ka nokritušā kājas būtu paraustījušās, tomēr viņš palika guļam uz bruģa izplestām kājām un rokām. Tad meitene skaļi iebrēcās:

— Kārli! — Sauciens izskanēja tik spalgi, ka visi sarāvās. Arī sievietes sāka kliegt, vairāki vīrieši metās uz priekšu dūrēs savilktām rokām. Pūlis bija pieaudzis; starp pajūgiem, kas netika uz priekšu, spraucās cauri vēlāk pienākušie, un šajā draudīgajā drūzmā atrisušiem, vējā plandošiem matiem, sāpēs pārvērstu, asarās mirkstošu seju, vaimanāja un kliedza meitene, taču kliedzieni nebija dzirdami, tos apslāpēja troksnis.

Vienīgais policists, izpletis rokas, centās atbīdīt pūli atpakaļ, citādi tas būtu uzgrūdies guļošajam virsū. Policists veltīgi sauca, lai izklīst, kāpa cilvēkiem uz kājām un, neapjēgdams, ko iesākt, raudzījās apkārt pēc palīdzības.

Un palīdzība nāca. Valdības namā atvērās logs, parādījās milzīga bārda, un atskanēja balss, drausmīga basa balss, kuru sadzirdēja ikviens, kaut arī vārdus nesaprata, jo tā nodārdēja kā attāla lielgabalu dunoņa, pārspēdama nemiera pilno murdoņu.

— Vulkovs! — Jadaszons noteica. — Beidzot!

— Ko tas nozīmē! — grandēja no augšas. — Kurš te atļaujas manas mājas priekšā celt tādu traci? — Un, tā kā troksnis jau aprima, turpināja:

— Kur postenis?

Lielākā daļa cilvēku tikai tagad pamanīja, ka sargkareivis stāvēja ierāvies jo dziļi savas būdas kaktiņā un redzams bija vienīgi šautenes stobrs.

— Nāc, draudziņ, laukā! — pavēlēja bass no augšas.

— Tu esi izpildījis savu pienākumu. Viņš tevi izaicināja. Viņa majestāte tevi apbalvos par drošsirdību. Saprati?

Saprata visi un apklusa, kā ūdeni mutē ieņēmuši, pat meitene. Tāpēc pavēle nogranda vēl graujošāk:

— Uz vietas izklīst, vai arī es likšu šaut!

Vēl mirklis, un daži jau metās prom. Nošķīrās strādnieku bariņš un, brīdi vilcinājušies, nokārtām galvām pagāja gabalu tālāk. Apgabala prezidents vēl nokliedza lejup:

— Paške, atsauciet ārstu!

Tad logs tika atkal aizcirsts ciet. Toties valdības nama priekšā sākās kustība. Pēkšņi ieradās rosīgi kungi, no visām pusēm saskrēja bars policistu, sāka dunkāt palikušos cilvēkus un bez vajadzības klaigāt. Dīdrihs ar abiem biedriem, paslēpušies aiz sava stūra, ieraudzīja pāri pretī uz brīvmūrnieku ložas nama kāpnēm stāvam vairākus cilvēkus. Nupat no viņu vidus iznāca doktors Heiteifels. — Esmu ārsts, — viņš teica skaļi, steigšus pārgāja pāri ielai un pārliecās pār ievainoto. Pagrieza to augšpēdus, atpogāja vesti un pielika ausi tam pie krūtīm. Sai brīdī visi apklusa, pat policisti mitējās kliegt; meitene stāvēja līdzās, paliekusies uz priekšu, ierāvusi galvu plecos, kā vairīdamās no sitiena, un piespiedusi dūri pie sirds, it kā šī būtu tā sirds, kas draudētu apstāties.

Heiteifels piecēlās. — Cilvēks ir miris, — viņš noteica. Tai pašā brīdī viņš pamanīja meiteni, kas sagrīļojās. Ārsts pasniedzās, lai atbalstītu viņu, taču meitene jau atkal nostājās taisni; viņa lūkojās lejup mirušajam sejā un noteica vienīgi: — Kārli. — Tad vēl klusāk: — Kārli. — Heiteifels paraudzījās visapkārt un jautāja: — Ko darīt ar meiteni?

Te panācās uz priekšu Jadaszons. — Asesors Jadas-zons no prokuratūras, — viņš nosauca savu vārdu.

— Meitene jāapcietina. Tā kā viņas mīļākais ir izaicinājis sargkareivi, rodas aizdomas, ka arī viņa vainojama šajā nosodāmajā rīcībā. Mēs izdarīsim izmeklēšanu.

Divi policisti, kuriem viņš bija pamājis, jau satvēra meiteni. Heiteifels pacēla balsi: — Asesora kungs, esmu ārsts un paskaidroju, ka meitenes stāvoklis nepieļauj viņu apcietināt. — Apcietiniet taču arī mirušo! — kāds ieminējās. Tad Jadaszons ieķērcās:

— Fabrikant Lauera kungs, noliedzu kritizēt manus oficiālos rīkojumus!

Arī pēc Dīdriha izturēšanās kļuva redzams, ka viņš stipri satraukts. — O! . .. A! . .. Tas taču ir! — Viņš bija gluži bāls, uzsākdams: — Kungi... Kungi, man ir iespējams ... Es pazīstu šos cilvēkus: kā tad, vīrieti un meiteni. Esmu doktors Heslings. Abi līdz šai dienai bija

nodarbināti manā fabrikā. Man vajadzēja viņus atlaist atklātas netikumiskas uzvedības dēļ.

— Ahā! — novilka Jadaszons. Mācītājs Cillihs sakustējās. — Tas patiesi ir dieva pirksts, — viņš noteica. Fabrikants Lauers spēji piesarka līdz pat savai sirmajai ķīļbārdai, viņa druknais augums niknumā nodrebēja.

— Par to dieva pirkstu varētu strīdēties. Skaidrs vienīgi tas, doktor Heslinga kungs, ka šis cilvēks zaudējis savaldīšanos tāpēc, ka viņam bija ķērusies pie sirds atlaišana no darba. Viņam bija sieva, varbūt arī bērni.

— Viņi nemaz nebija precējušies, — iebilda Dīdrihs, savukārt sašutis. — To viņš man pats pateica.

— Kāda tam nozīme? — Lauers jautāja. Te nu mācītājs pacēla pret debesīm rokas. — Vai tad mēs nu tiešām esam tik tālu nonākuši, — viņš iesaucās, — ka nav vairs nekādas nozīmes, vai tiek vai netiek ievēroti dieva noliktie morāles likumi?

Lauers aizrādīja, ka būtu nepiedienīgi debatēt par morāles likumiem uz ielas un vēl tādā brīdī, kad te ar valsts iestāžu atļauju kāds guļ nošauts, un pievērsās meitenei, lai piedāvātu darbu savā uzņēmumā. Tikmēr bija ieradušies ātrās palīdzības rati; mirušo pacēla augšā, bet, kad nestuves stūma ratos, meitene, pamodusies no sastinguma, metās pāri tām, un, iekams viņu paguva aizkavēt, nestuves izslīdēja no sanitāru rokām, un meitene, krampjaini pieķērusies mirušajam, spalgi kliedzot, novēlās kopā ar to uz ielas bruģa. Tikai ar lielām grūtībām viņu atrāva no līķa un iecēla ormaņa ratos. Ārsts, kas bija ieradies ar ātro palīdzību, aizbrauca viņai līdz.

Jadaszons draudoši piegāja pie fabrikanta Lauera, kas grasījās reizē ar Heiteifelu un pārējiem brīvmūrniekiem doties tālāk. — Vienu acumirkli, lūdzu! Jūs iepriekš izteicāties, ka te ar valsts iestāžu atļauju, — es piesaucu kungus par lieciniekiem, ka jūs lietojāt šādu izteicienu, — tātad ar valsts iestāžu atļauju kāds ir nošauts. Man gribētos jautāt, vai tas varbūt nozīmē, ka jūs neatzīstat šo iestāžu rīcību par pareizu?

— Ak tā, — novilka Lauers, palūkodamies viņā. — Jums gribētos arī mani likt apcietināt?

— Pie tā paša, — Jadaszons turpināja spalgā,

griezīgā balsī, — daru jums zināmu, ka sargkareivis, kas nošauj kādu, kurš viņam uzmācas, izpelnās valdošās aprindās atzinību un uzslavu un tiek apveltīts ar goda zīmēm un apbalvojumiem, kā tas pUms dažiem mēnešiem notika ar Liku. Sargieties kritizēt visaugslākās varas rīcību!

— Neesmu nevienu kritizējis, — Lauers atteica. — Līdz šim esmu izpaudis savu neapmierinātību vienīgi tur tam kungam ar draudīgajām ūsām.

— Ko? — Dīdrihs jautāja, vēl joprojām lūkodamies ielas bruģī, kur bija gulējis nošautais un atradās nedaudz asiņu. Beidzot viņš saprata, ka tiek izaicināts.

— Tādas ūsas ir viņa majestātei! — viņš cieši noteica. — Tas ir pēc vāciešu modes. Turklāt es neielaižos nekādās pārrunās ar darba devēju, kas atbalsta sacelšanos.

Lauers jau saniknots vēra muti, kaut arī vecā Buka brālis, Heiteifels, Kons un apgabaltiesas padomnieks Friče dzīrās viņu vilkt prom un Dīdriham līdzās cīņas gatavībā snaikstījās Jadaszons un mācītājs Cillihs, kad ātriem soļiem tuvojās kājnieku daļa, ielenca ielu, kas jau bija tukša, un leitnants, kurš vadīja daļu, uzaicināja kungus doties tālāk. Visi steigšus paklausīja; viņi vēl redzēja, kā leitnants piegāja pie sargkareivja un pakratīja tam roku.

— Bravo! — Jadaszons iesaucās. Un Heiteifels piebilda: — Rīt savukārt puisi slavinās un apdāvinās ar naudu kapteinis, majors un pulkvedis.

— Pilnīgi pareizi! — Jadaszons piezīmēja.

— Bet... — Heiteifels apstājās. — Kungi, mēģināsim taču saprasties. Vai tam visam ir kāda nozīme? Tikai tāpēc vien, ka šis lauku antiņš nesaprata joku? Vajadzēja pajokot, labsirdīgi pasmieties, un strādnieks, kas viņu aizskāra, būtu attapies, tas taču viņa biedrs, tāds pats nabaga zellis kā viņš. Bet viņam liek šaut. Un tad seko skaļi vārdi.

Apgabaltiesas padomnieks Friče bija tādās pašās domās un ieteica būt mērenākiem. Tad Dīdrihs, vēl bāls, noteica satriecošā balsī: — Tautai jājūt vara! Lai izjustu ķeizarisko varu, ar cilvēka dzīvību nav samaksāts par dārgu!

- Ja vien tā nav jūsējā, — Heiteifels piebilda. Bet Didrihs piespieda roku pie krūtīm:

— Kaut arī manējā!

Heiteifels paraustīja plecus. Tālāk ejot, Dīdrihs mēģināja paskaidrot mācītājam Cilliham, ar kuru bija palicis kādu soli iepakaļ, savas izjūtas. — Es, — viņš runāja, aiz satraukuma elsdams, — šai notikumā izjūtu kaut ko tieši lielisku, tā sakot, majestātisku. Ka šādu nekauņu var gluži vienkārši nošaut, bez sprieduma, uz ielas, visiem redzot! Iedomājieties tikai: pēkšņi mūsu mietpilsoniskajā dūksnājā atgadās kaut kas tāds — varonīgs! Te nu var redzēt, ko nozīmē vara!

— Ja tā ir no dieva žēlastības, — papildināja mācītājs.

— Protams. Kā tad! Tāpēc jau es tagad jūtu reliģiozu pacilātību. Dažreiz tomēr dabū redzēt, ka ir augstāka vara. spēki, kam mēs visi esam pakļauti. Tā, piemēram, pagājušajā februārī Berlines juku laikā, kad viņa majestāte ar tik fenomenālu aukstasinību uzdrīkstējās doties pie satracinātiem nemierniekiem: nu, es jums saku ... — Pārējie bija palikuši stāvot pie rātsnama pagrabiņa, tāpēc Dīdrihs pacēla balsi: — Ja toreiz ķeizars būtu licis armijai ielenkt «Unter den Linden» bulvāri un pavēlējis šaut mums visiem virsū, un tikai šaut, es...

— Jūs būtu saucis «urā», — pabeidza Heiteifels.

— Un jūs ne? — jautāja Dīdrihs un mēģināja pazib-snīt ar acīm. — Es ceru, ka mēs visi esam nacionāli domājoši.

Fabrikants Lauers jau atkal dzīrās kaut ko pārsteidzīgu atbildēt, taču viņam neļāva. Viņa vietā Kons atteica:

— Nu, nacionāli domājošs esmu arī es. Bet vai tad mēs uzturam savu armiju šādu joku dēļ?

Didrihs viņu nomēroja ar acīm.

— Jūsu armiju, jūs teicāt? Preču nama īpašniekam Kona kungam ir sava armija! Kungi, vai jūs dzirdējāt? — Viņš augstprātīgi smējās. — Es līdz šim zināju, ka vienīgi viņa majestātei ķeizaram ir armija!

Heiteifels ieminējās kaut ko par tautas tiesībām, bet Dīdrihs aprautā, pavēlošā balsī ar uzsvaru paziņoja, ka

nevēloties nekādu šķietamu ķeizaru. Tauta, kas netiekot ar stingru roku valdīta, esot nolemta morālai bojā ejai ... Tikmēr viņi bija iegājuši pagrabiņā; Lauers ar saviem draugiem jau bija ieņēmuši vietas. — Nu, vai tad jūs neapsēdīsieties pie mums? — jautāja Dīdriham Heiteifels. — Galu galā jau mēs visi esam liberāli cilvēki. — Didrihs stingri noteica: — Liberāli jau nu gan. Bet svarīgos nacionālos jautājumos es nepieļauju kompromisu. Es atzīstu tikai divas partijas, kuras viņa majestāte pats noteicis — tā, kas ir par viņu, un tā, kas ir pret viņu. Un tad nu, protams, šķiet, ka man pie jūsu galda nav vietas.

Viņš stīvi palocījās un devās tālāk pie kāda brīva galdiņa. Jadaszons un mācītājs Cillihs viņam sekoja. Tuvumā sēdošie atskatījās; iestājās vispārējs klusums. Apskurbis no pārdzīvotā, Dīdrihs nosprieda pasūtīt šampanieti. Pie galda iepretī sačukstējās, tad kāds atbīdīja krēslu, tas bija apgabaltiesas padomnieks Friče. Viņš atvadījās, piegāja pie Dīdriha galdiņa, lai paspiestu roku viņam, Jadaszonam un Cilliham, un devās laukā.

— Pareizi darīts, — piezīmēja Jadaszons. — Viņš saprata vēl īstā laikā sava stāvokļa aplamību. — Dīdrihs piebilda: — Labāk būtu bijis šķirties pilnīgi. Kam nacionālos jautājumos ir tīra sirdsapziņa, tam no šiem ļautiņiem patiesi nav ko baidīties. — Bet mācītājs Cillihs likās samulsis. — Taisnīgajam daudz jācieš, — viņš nopūtās. — Jūs nemaz nezināt, cik Heiteifels ir liels intrigants. Lai dievs pasarg, kādas šausmas viņš stāstīs par mums rīt. — Dīdrihs sarāvās. Doktoram Heiteifelam, lai vai kā, bija zināma Dīdriha dzīves tumšā lapas puse, kad viņš mēģināja tikt vaļā no karadienesta! Ārsts bija viņam atsūtījis ironisku vēstuli ar atteikumu izsniegt slimības apliecību! Dīdrihs atradās viņa varā, viņš varēja to iznīcināt. Spējās bailēs Dīdrihs iedomājās, ka varbūt atklāsies pat notikums no skolas dzīves, kad doktors Heiteifels viņam zieda rīkli un pārmeta gļēvulību. Dīdrihs nosvīda. Un vēl jo bravurīgāk pasūtīja omārus un šampanieti.

Pie brīvmūrnieku galdiņa no jauna uzvirda satraukums par jaunā strādnieka traģisko nāvi. Ko gan iedomājas šie militāristi un junkuri, kas viņus komandē!

Viņi izturas kā iekarotā zemē! Un, kad galvas bija jau pietiekami iekarsušas, kungi nonāca tiktāl, ka pieprasīja pilsonībai, kas īstenībā ir visu vērtību ražotāja, vadošo lomu valstī. Lauera kungs vēlējās zināt, ar ko tad īsti valdošā kasta ir pārāka par citiem cilvēkiem. — Tā nav pārāka pat ne rases ziņā, — viņš apgalvoja. — Jo visi viņi ir sajaukušies ar žīdiem, arī firstu dzimtas. — Un piebilda: — Lai mans draugs Kons to neņem man ļaunā.

Bija pēdējais laiks iejaukties. Dīdrihs to juta. Aši izmetis vēl vienu glāzi šampanieša, viņš piecēlās, sparīgiem soļiem pagāja līdz telpas vidum un, nostājies zem gotiskās lustras, skarbi ierunājās:

— Fabrikant Lauera kungs, atļaujos jums jautāt, vai ar firstu dzimtām, kuras, pēc jūsu personīgajiem uzskatiem, esot sajaukušās ar žīdiem, jūs esat domājis arī vācu firstu dzimtas?

Lauers atbildēja mierīgi, gandrīz vai draudzīgi: — Protams.

— Tā, — stiepti noteica Dīdrihs un dziļi ievilka elpu, gatavodamies izšķirošajam triecienam. Lokāla viesiem visapkārt saspringti klausoties, viņš jautāja:

— Un vai pie šādām jauktām vācu firstu dzimtām jūs pieskaitāt arī to, kuru man nav vajadzības vārdā saukt? — Dīdrihs to pateica triumfējošā balsī, pilnīgi drošs, ka pretinieks samulsīs, stomīsies, palīdīs zem galda. Taču viņš sastapās ar iepriekš neparedzētu cinismu.

— Nu kā tad, — Lauers atteica.

Tagad Dīdrihs aiz šausmām apjuka. Viņš paraudzījās visapkārt — vai pareizi dzirdējis? Taču visu sejas to skaidri apliecināja. Tad viņš paziņoja, ka fabrikas īpašnieks redzēšot gan, kādas sekas būšot šādam apgalvojumam, un, kaut cik saņēmies, atgriezās draudzīgajā nometnē. Tai pašā brīdī ienāca atkal Jadaszons, kurš nez kur bija pazudis.

— Es nedzirdēju, kas šeit nupat norisa, — viņš tūlīt uzsāka. — Taču gribu precīzi konstatēt, jo tālākā notikumu attīstībā tam var būt liela nozīme. — Un lika sev visu sīki izstāstīt. Dīdrihs to darīja jo dedzīgi; viņš

pieskaitīja pie saviem nopelniem, ka iedzinis ienaidnieku strupceļā. — Nu viņš mums ir rokā!

— Katrā ziņā, — apstiprināja Jadaszons, izdarījis vajadzīgās atzīmes.

No durvju puses stīvām kājām tuvojās vecāks kungs piktiem sejas vaibstiem. Viņš sveicināja uz abām pusēm un jau grasījās piemesties pie nemiernieku pārstāvjiem. Bet Jadaszons vēl paguva viņu notvert. — Major Kun-ces kungs! Uz vienu vārdu! — Asesors runāja ar viņu pusbalsī, norādīdams ar acīm pa labi un pa kreisi. Majors, likās, svārstījās neziņā. — Dodiet man savu godavārdu, asesora kungs, ka tā tiešām tika teikts? — Kamēr Jadaszons to darīja, pie viņiem pienāca Buka kunga brālis, slaids un elegants, un, nevērīgi smaidīdams, piedāvājās majora kungam visu pienācīgi izskaidrot. Taču majors izteica nožēlu, — šādiem teicieniem katrs paskaidrojums esot lieks, un viņa seja kļuva atbaidoši drūma. Tomēr viņš vēl ar nožēlu nolūkojās pāri pretī uz savu pierasto galdu. Tad, izšķirošajā brīdī, Dīdrihs izcēla no spainīša šampanieša pudeli. Majors to ievēroja un paklausīja savai pienākuma apziņai. Jadaszons iepazīstināja: — Fabrikas īpašnieks doktors Heslinga kungs.

Dīdrihs un majors, cik vien spēka, stingri sarokojās. Cieši un uzticīgi kungi raudzījās viens otram acīs. — Doktora kungs, — majors ierunājās, — jūs esat izturējies kā īsts vācietis. — Nošvīkstēja kājas, pastūmās krēsli, pacēlās šampanieša glāzes, un tad visi dzēra. Did-rihs tūlīt pat pasūtīja jaunu pudeli. Majors tukšoja savu glāzi, tiklīdz tā tika piepildīta, un starp malkiem apgalvoja, ka arī viņš esot īsts uzticams vācietis. — Kaut arī mans ķeizars mani jau atbrīvojis no aktīvā karadienesta ...

— Majora kungs, — Jadaszons paskaidroja, — pēdējā laikā strādāja kara apgabala vietējā pārvaldē.

— ... šeit vēl pukst veca karavīra sirds, — majors uzsita ar plaukstu pa krūtīm, — un antipatriotiskas tendences es apkarošu vienmēr. Ar uguni un zobenu! — viņš kliedza, uzsizdams ar dūri pa galdu. Tai pašā acumirklī viņam aiz muguras dziļi palocījās un steigšus pa-

zuda preču nama īpašnieks Kons. Buka kunga brālis vispirms devās uz tualetes istabu, lai viņa aiziešana neizskatītos pēc bēgšanas. Toties jo skaļāk noskanēja Ja-daszona — ahā! — Majora kungs, ienaidnieks ir iznīcināts. — Mācītāju Cillihu vēl joprojām urdīja nemiers.

— Heiteifels ir palicis. Es viņam neuzticos.

Bet Dīdrihs, pasūtīdams trešo pudeli, ņirdzīgi atskatījās uz Laueru un doktoru Heiteifelu, kas, vientulīgi sēdēdami, nokaunējušies raudzījās savās alus glāzēs.

— Vara ir mūsu rokās, — viņš noteica, — un tie kungi (ur to labi zina. Viņi vairs nemaz nedumpojas par to, ka sargkareivis ir šāvis. Viņiem tāds izskats, it kā viņi baidītos, ka pašiem drīz pienāks kārta. Un pienāks arī! — Dīdrihs solījās iesniegt prokuratūrā sūdzību pret Laueru par viņa teiktajiem vārdiem. — Un es gādāšu par to, lai tiktu ierosināta izmeklēšana, — Jadaszons apgalvoja. — Es personīgi pārstāvēšu sūdzētāju galvenajā procesā. Kungi zina, ka es nevaru būt liecinieks, jo notikumu laikā nebiju klāt.

— Gan mēs to purvu reiz nosusināsim, — apgalvoja Dīdrihs un pievērsās jautājumam par Karavīru apvienību, kurai jākļūst par uzticamo vāciešu un ķeizaram padevīgo vīru galveno atbalstu. Majora sejas izteiksme kļuva oficiāla. Kā tad, viņš bija Karavīru apvienības valdes loceklis. Viņam jākalpo ķeizaram vēl joprojām, kā vien var. Viņš bija ar mieru ieteikt Dīdrihu uzņemt biedrībā, lai nacionālie elementi gūtu pastiprinājumu. Jo līdz šim, — tur nav ko slēpt — arī te bija pārsvarā sasodītie demokrāti. Pēc majora domām, valsts iestādes izturas pārāk saudzīgi pret apstākļiem Necigā. Ja majoru pašu būtu ievēlējuši par apgabala komandantu, tad viņš gan lūkotos vēlēšanu laikā rezerves virsnieku kungiem uz pirkstiem, par to viņš galvo. — Taču, tā kā mans ķeizars man, diemžēl, šo iespēju atņēmis ... — Lai viņu uzmundrinātu, Dīdrihs no jauna ielēja glāzē šampanieti. Kamēr majors dzēra, Jadaszons pieliecās pie Dīdriha un čukstēja: — Neticiet viņam neviena vārda! Viņš ir nelietīgs suns un luncinās vecā Buka priekšā. Mums viņam jāiedveš cienība pret sevi.

Dīdrihs to darīja bez kavēšanās. — Ar apgabala prezidentu fon Vulkova kungu man, protams, jau ir

formāla noruna: — Unr tā kā majors iepleta acis, viņš piebilda:

— Nākošajā gadā, majora kungs, ir reihstāga vēlēšanas. Tad nu mūs, lojālos, sagaida smags darbs. Cīņa jau sākas.

— Lai iet! — majors īgni norūca. — Prozit!

— Prozit! — Dīdrihs atbildēja. — Bet, mani kungi, lai arī cik stipras būtu graujošās tendences mūsu zemē, mēs esam spēcīgāki, jo mums ir aģitators, kāda mūsu pretiniekam nav, un tas ir viņa majestāte.

— Bravo!

— Viņa majestāte uzstādījis visai savai valstij, tātad ari Necigai, prasību, ka iedzīvotājiem jābūt modriem. Un tāda ir arī mūsu vēlēšanās!

Jadaszons, majors un mācītājs Cillihs apliecināja savu modrību, sizdami dūres uz galda, izkliegdami piekrišanas saucienus un cits citam uzdzerdami. Majors sauca: — Mums, virsniekiem, viņa majestāte ir teicis: «Šie ir tie, uz kuriem es varu paļauties!»

— Un mums, — kliedza mācītājs Cillihs, — viņš ir teicis: «Kad baznīcai būs nepieciešama valdības palīdzība . ..

Varēja justies pilnīgi brīvi, jo no pagrabiņa visi jau sen bija aizgājuši; Lauers un Heiteifels bija nepamanīti pazuduši un aizmugures velvēs jau izdzēsta gaisma.

— Viņš arī teicis... — Dīdrihs piepūta vaigus, sārtus kā uguns; ūsas viņam dūrās acīs, bet viņš tomēr vēl meta zibenīgus skatienus, — «Mūsu zvaigznēs ierakstīta tirdzniecības zīme!» Un tā tas arī ir! Viņa diženajā vadībā mēs esam cieši apņēmušies veikt darījumus!

— Un gūt karjeru! — ieķērcās Jadaszons. — Viņa majestāte ir teicis, ka ikviens, kas grib viņam būt palīdzīgs, tiks laipni saņemts. Vai kāds varbūt domā, ka tas uz mani neattiecas? — Jadaszons jautāja izaicinoši; viņa ausis bija pietvīkušas sarkanas. Majors no jauna ierēcās:

— Un mans ķeizars var uz mani paļauties kā pats uz sevi. Viņš mani pārāk agri aizsūtījis prom; kā godīgs vācietis es to viņam saku skaidri un gaiši acīs. Kad tracis sāksies, es viņam vēl būšu vajadzīgāks par vajadzīgu. Pat nedomāju sava mūža atlikušajos gados šaut

vienīgi ar petardēm biedrības ballēs. Esmu cīnījies pie Sedanas!

— Apžēliņ, ļautiņi, un es taču ar! — tumšajā kaktā atskanēja smalka, spiedzīga balss, un no ēnainajām velvēm iznira mazs vecītis plīvojošiem, baltiem matiem. Vecītis pieklunkuroja pie galda; briļļu stikliem spīguļojot, kaistošiem vaigiem viņš iesaucās: — Majors Kun-ces kungs! Vai redz ko! Vecais karabiedr, pie jums jau izskatās gluži tāpat kā toreiz Francijā. Es jau vienmēr esmu teicis: jādzīvo jautri un pāris gadiņu ilgāk! — Majors iepazīstināja ar viņu: — Ģimnāzijas skolotājs Kīn-hena kungs. — Kā tas esot gadījies, ka viņš tumšajās velvēs aizmirsts, moži pētīja mazais sirmgalvis. Sākumā viņš esot sēdējis kopā ar kādu kompāniju. — Droši vien biju mazliet iesnaudies, un tad tie sasodītie draņķi aizlaidās. — Miegs nemaz nebija mazinājis baudīto dzērienu izraisīto dedzību, lielīgi spiegdams, viņš ņēmās atgādināt majoram kopīgās gaitas bargajā gadā. — Brīvie strēlnieki! — viņš sauca, un no viņa krunkainās bezzobu mutes tecēja slienas. — Tā tik bija banda! Kungi redz, man vēl tagad ir stīvs pirksts, to man pārkoda kāds brīvais strēlnieks. Tik tāpēc vien, ka es viņam gribēju maķenīt ar savu zobenu pagriezt rīkli. Tāds nekaunīgs nelietis! — Viņš rādīja pirkstu pie galda sēdošajiem un izraisīja apbrīnas saucienus. Dīd-riha jūsmai gan pievienojās izbailes; viņš neviļus iedomājās sevi brīvprātīgā strēlnieka vietā; mazais, dedzīgais sirmgalvis uzmeties ar ceļgaliem viņam uz krūtīm un pielicis asmeni pie kakla. Dīdriham vajadzēja uz mirkli iziet ārā.

Kad viņš atgriezās, majors un skolotājs Kīnhens, viens otru pārkliegdami, stāstīja par kādu mežonīgu kauju. Neko nevarēja saprast. Taču Kīnhens spiedza aizvien spalgāk, nomākdams majora dobjo balsi, kamēr piespieda viņu apklust un varēja netraucēti plātīties! — Nē, vecais draugs, jūs esat gudra galva. Ja jūs būsiet tintē, tad tik lēti vairs ārā netiksiet. Bet, lai tur saka, ko grib, tai mājai, kur toreiz bija iesēdušies brīvprātīgie strēlnieki, uguni pielika Kīnhens. Es izmantoju kara viltību un izlikos beigts, tie muļķi nekā nepamanīja. Un, kad nu viss dega, tad, protams, šiem katra

patika uz tēvijas aizstāvēšanu bija zudusi un nu tik sprukt ārā, nu tik sofgipē [2]. Tad nu jums vajadzēja redzēt mūs, vāciešus. Kā šie grasās rāpties pa mūri zemē, mēs tik šaujam virsū! Kā šie lēca, gluži kā tādi truši!

Kinhenam nācās pārtraukt savu domu lidojumu; viņš smiedamies spalgi spiedza, bet galda biedri dārdoši rēca.

Kīnhens atvilka elpu. — Nelieši bija mūs ari traki nokaitinājuši! Un sievieši! Nē, kungi, kaut ko tik velnišķīgu kā franču sievietes pasaule nav redzējusi. Verdošu ūdeni gāza mums virsū. Sakiet paši, — vai īsta dāma tā darīs? Kad dega, viņas meta bērnus pa logu laukā un vēl gribēja, lai mēs tos saķertu. Smukas nav, bet dumjas gan! Tad nu mēs arī tos mazos knišļus ķērām uz durkļiem. Un tad nāca kārta dāmām! — Kīnhens sarāva ģikts savilktos pirkstus, kā turēdams laidi, un lūkojās augšup, it kā tur vēl būtu kāds uzdurams. Viņa briļļu stikli mirgoja, viņš turpināja melst. — Beidzot gadījās kāds stipri resns sievišķis, tas ar priekšpusi nekādi nevarēja izspraukties pa logu, tāpēc pamēģināja, vai nevarēs ar dibenpusi. Čabulīte neiedomājās par Kīnhenu. Es neesmu slinks, uzkāpju uz pleciem diviem biedriem un kutinu ar durkli viņas resno franču . ..

Nevarēja vairs neko dzirdēt, piekrišana izpaudās pārāk skaļi. Skolotājs vēl piebilda: — Katru reizi Seda-nas gadadienā es to klāstu cēliem vārdiem savai klasei. Zēniem jāzina, kādi varoņi bijuši viņu tēvi.

Visi bija vienis prātis, ka tas var vienīgi veicināt jaunās paaudzes nacionālo domāšanas veidu, un saskandināja ar Kīnhenu. Vispārējā sajūsmā neviens nebija ievērojis, ka pie galda pienācis vēl viens viesis. Ja-daszons pēkšņi pamanīja vienkāršo, sirmo vīrieti ho-hencolernu mētelī un labvēlīgi viņam pamāja.

— Nāciet tik tuvāk, Notgrošena kungs!

— Kas jūs esat? — Dīdrihs, cēlu jūtu pārņemts, valdonīgi uzsauca.

Svešais palocījās.

— Notgrošens, «Necigas Avīzes» redaktors.

— Tātad bada kandidāts, — Dīdrihs pazibsnīja ar

acīm. — Paklīduši ģimnāzisti, inteliģentais proletariāts — mūsu bieds!

Visi smējās, redaktors pazemīgi smējās līdz.

— Viņa majestāte ir jūs apzīmogojusi, — Dīdrihs noteica. — Sēdieties vien!

Viņš pat ielēja Notgrošenam šampanieti, un tas, izrādīdams pateicību, izdzēra. Skaidru prātu, bet samulsis viņš lūkojās apkārtējā sabiedrībā, kuras pašapziņa, palielinoties tukšo pudeļu skaitam uz grīdas, bija stipri pieaugusi. Viņu tūlīt pat atkal aizmirsa. Redaktors pacietīgi gaidīja, kamēr kāds apjautājās, kā tas gadījies, ka viņš ieradies šeit nakts vidū. — Man taču avīze jādabū gatava, — viņš paskaidroja svarīgi, kā mazs ierēdnis. — Kungi jau gribēs rīt no rīta izlasīt avīzē, kā tas bijis ar to nošauto strādnieku.

— To mēs zinām labāk par jums, — Dīdrihs sauca. — Jūs jau izzīžat visu tikai no savām bada ķetnām.

Redaktors vainīgi smaidīja un padevīgi klausījās, kā visi cits par citu atstāstīja notikušo. Kad troksnis bija norimis, viņš uzsāka: — Tā kā tur tas kungs . ..

— Doktors Heslings, — Dīdrihs skarbi pārtrauca.

— Nolgrošens, — nomurmināja redaktors. — Jūs pirmīt minējāt ķeizara vārdu, kungus droši vien interesēs, ka saņemts jauns ziņojums.

— Es aizliedzu jebkuru kritizēšanu! — Dīdrihs uzstājās. Redaktors saguma un pielika roku pie sirds. — Ir runa par kādu ķeizara vēstuli.

— Kas droši vien atkal ar nodevīgu starpniecību uzkritusi uz jūsu rakstāmgalda? — Dīdrihs vaicāja. Not-grošens kā zvērēdams pacēla roku. — Ķeizars pats to licis nodot atklātībai. Rīt no rīta jūs to lasīsiet avīzē. Šeit ir korektūra!

— Plājiet tik vaļā, doktor, — noteica majors. — Kā tā, — doktors? Vai jūs esat doktors? — Dīdrihs iesaucās. Taču visi interesējās vienīgi par vēstuli; lapiņu izrāva redaktoram no rokām. — Bravo! — iesaucās Ja-daszons, kas vēl kaut cik spēja lasīt. — Viņa majestāte nostājas pozitīvā kristielisma pusē. — Mācītājs Cillihs tik spēji iegavilējās, ka sāka žagoties. — Tas ir Heitei-felam, kā radīts! Beidzot pārgudrie nekauņas, hik, dabūs, kā nākas! Viņi jau lien pētīt atklāsmes jautājumu.

To es pats tikko saprotu, hik, un esmu taču studējis teoloģiju! — Skolotājs Kīnhens pavicināja lapiņas augstu gaisā. — Kungi! Es nebūtu es, ja neliktu vēstuli nolasīt klasē un uzrakstīt par šo tematu domrakstu!

Dīdrihs bija dziļi nopietns. — Patiesi, Hamurabi bija dieva kalps! Es gribētu redzēt, kurš uzdrīkstēsies to noliegt! — Un viņš pazibsnīja ar acīm visapkārt. Notgro-šens ierāva galvu plecos. — Nu, un ķeizars Vilhelms Lielais! — Dīdrihs turpināja. — Par to nu es īpaši lūdzu nebilst ne vārda! Ja tas nebija dieva kalps, tad dievs vispār nezina, kas ir kalps!

— Gluži manas domas, — apstiprināja majors. Laimīgā kārtā neviens arī neko neiebilda, jo Dīdrihs bija gatavs uz visu. Pieķēries pie galda, viņš rausās augšā no krēsla. — Bet mūsu lieliskais jaunais ķeizars? — viņš draudīgi jautāja. No visām pusēm atskanēja: — Personība . . . Kvēls raksturs . . . Vispusīgs . . . Oriģināls domātājs. — Dīdrihs nebija apmierināts.

— Es proponēju nosaukt arī viņu par kalpu!

Priekšlikums tika pieņemts.

— Un es proponēju telegrāfiski paziņot viņa majestātei mūsu lēmumu.

— Atbalstu priekšlikumu! — majors rēca. Dīdrihs konstatēja: — Vienbalsīgi jūsmīgi pieņemts! — un atkrita krēslā. Kīnhens un Jadaszons kopīgiem spēkiem ķērās pie telegramas sacerēšanas. Tiklīdz viņi kaut ko uzrakstīja, tūlīt pat nolasīja.

— Kāda Necigas rātspagrabiņā sapulcējusies sabiedrība . . .

— Sapulce, kas notur sēdi, — pieprasīja Dīdrihs. Rakstītāji turpināja:

— Nacionāli domājošu cilvēku sapulce ...

— Nacionāli, hik, un kristīgi, — papildināja mācītājs Cillihs.

— Nē, vai tad kungi tiešam doma ... — rāmi un lūdzoši apjautājās Notgrošens. — Man likās, ka tas ir tikai joks.

Te nu Dīdrihs saskaitās.

— Mēs nemēdzam jokoties ar svētām lietām! Vai man būs tas jums, inteliģentais plikadīda, vēl skaidrāk jāpasaka?

Taču Notgrošena padevīgi paceltās rokas liecināja par pilnīgu paklausību, tāpēc Dldrihs tūlīt pat nomierinājās un uzsauca: — Prozit! — Turpretim majors brēca tā, ka likās, viņš tūlīt pārsprāgs: — Mēs esam tie, uz kuriem viņa majestāte var paļauties! — Jadas-zons lūdza palikt klusu un nolasīja:

— «Necigas rātspagrabiņā sapulcējusies sabiedrība, nacionāli un kristīgi domājoši cilvēki, nosūta jūsu majestātei savu vienprātīgo, jūsmīgo cildinājumu sakarā ar jūsu majestātes atzīto atklāsmes reliģiju. Mēs apliecinām mūsu dziļāko nicinājumu pret jebkura veida sacelšanos un saskatām pie mums Necigā šodien notikušajā sargkareivja drosmīgajā rīcībā iepriecinošu apstiprinājumu tam, ka jūsu majestāte ne mazāk par Hamu-rabi un ķeizaru Vilhelmu Lielo ir dieva kalps. — Visi aplaudēja, un Jadaszons, juzdamies glaimots, pasmaidīja.

— Parakstīties! — sauca majors. — Vai arī varbūt kādam no kungiem ir vēl kas ko piebilst? — Notgro-šens nokremšļojās. — Tikai vienu pašu vārdiņu un gluži pazemīgi.

— Tas nu nebūtu vajadzīgs, — noteica Dīdrihs. Redaktors bija iedzēries un kļuvis drošs, viņš šūpojās krēslā un bez iemesla smējās sīkiem smiekliem.

— Kungi, es jau negribu neko iebilst pret sargkareivi. Esmu pat vienmēr bijis tādās domās, ka tāpēc kareivji ir, lai šautu.

— Nu, tātad.

— Jā, bet vai mēs zinām, ka arī ķeizars domā tāpat?

— Pats par sevi saprotams! Gadījums ar Liku!

— Precedenti jau nu ir — hi-hi — gluži jauks numurs, bet mēs visi taču zinām, ka ķeizars ir oriģināls domātājs un — hi-hi — impulsīvas dabas. Viņš labprāt vis neļauj sev aizsteigties priekšā. Ja es gribētu avīzē uzrakstīt, ka jūs, doktor Heslinga kungs, būsiet ministrs, tad — hi-hi — jūs tas tieši nebūtu vis. — 2ī-diska izlocīšanās! — sauca Jadaszons. Redaktors sašuta. — Augstos baznīcas svētkos es ikreiz ievietoju pusotras slejas garu rakstu par reliģiskām pārdomām. Sargkareivi var arī apvainot slepkavībā. Tad mēs esam iekrituši.

Iestājās klusuma brīdis. Majors domīgi nolika zīmuli sānis. Dīdrihs to satvēra. — Vai mēs esam vai neesam nacionāli noskaņoti ļaudis? — Un ar plašu vēzienu parakstījās. Visus pārņēma sajūsma. Notgrošens gribēja parakstīties tūlīt otrais.

— Uz telegrāfu!

Dīdrihs lika, lai rīt viņam atsūta rēķinu, un visi devās prom. Notgrošenu pēkšņi pārņēma pārmērīga cerību jūsma. — Ja man izdosies nodrukāt ķeizarisko atbildi, tad esmu vīrā!

— Redzēsim, vai man vēl ilgi nāksies rīkot labdarības svētkus! — rūca majors.

Mācītājs Cillihs jau domās redzēja, kā ļaudis viņa baznīcā spiedās kā negudri un pūlis apmētāja akmeņiem Heiteifelu. Kīnhens jūsmoja par asinspirtīm Necigas ielās. Jadaszons ķērca: — Vai kāds varbūt šaubās par manu uzticību ķeizaram? — Un Dīdrihs izsaucās: — Lai vecais Buks piesargās! Tāpat arī Klisings Gauzenfeldā! Mēs mostamies no snaudas!

Kungi gāja ļoti taisni i/slējušics, tikai dažreiz viens vai otrs negaidot pašāvās gabaliņu uz priekšu. Ar spieķiem visi trokšņaini vilka pār nolaistajām žalūzijām un cits par citu dziedāja taktī «Sardzi pie Reinas». Uz stūra pie apgabaltiesas stāvēja policists, taču, par laimi, nepakustējās. — Vai jums kaut ko vajadzēja, draudziņ? — iesaucās Notgrošens, kas uzvedās kā vaļā palaists kumeļš. — Mēs sūtām ķeizaram telegramu! — Pie pasta nama mācītāju Cillihu, kuram bija visvārgākais kuņģis, pārsteidza nelaime. Kamēr citi viņam centās palīdzēt, Didrihs piezvanīja un nodeva iznākušajam ierēdnim telegramu. Kad ierēdnis to bija izlasījis, viņš vilcinādamies uzlūkoja Dīdrihu, taču sastapās ar tik nikni zibošām acīm, ka sarāvās un darīja, kā pavēlēts. Dīdrihs tikmēr turpināja bez sevišķas vajadzības zibsnīt ar acīm, sastindzis kā akmens tēls — ķeizara stājā, kad tam fliģeladjutants ziņo par sargkareivja varoņdarbu un civilā kabineta šefs nodod cildinājuma telegramu. Dīdrihs juta galvā ķiveri, piesita ar plaukstu pie sāniem, kur mēdz būt zobens un sacīja: — Esmu ļoti spēcīgs! — Telegrāfists nodomāja, ka izdevis nepareizi naudu un pārskaitīja vēlreiz. Dīdrihs to paņēma, piegāja pie galda

un uzmeta pāris rindu uz kāda papīra. Tad iebāza papīru kabatā un atgriezās pie pārējiem.

Tie tikmēr bija sameklējuši mācītājam ormani, viņš patlaban brauca prom un raudādams māja pa lodziņu, kā atvadīdamies uz mūžu. Jadaszons nogriezās pie teātra ap stūri, kaut gan majors rēca viņam nopakaļ, ka viņa māja taču esot gluži uz citu pusi. Tad pēkšņi pazuda arī majors, un Dīdrihs viens pats ar Notgrošenu nonāca pie Lutera ielas. Apstājies «Valhallas» teātra priekšā, redaktors vairs negribēja ne soli iet tālāk, bet tūlīt pat nakts vidū doties apskatīt «elektrisko brīnumu», sievieti, kas metot dzirkstis. Dīdriham nācās stingri noņemties, kamēr izdevās pārliecināt, ka pašreiz šādām frivolitālēm nav īstais laiks. Bet, tikko pamanījis «Ne-cigas Avīzes» namu, Notgrošens tūlīt pat aizmirsa «elektrisko brīnumu». — Apturēt! — viņš sauca. — Apturēt mašīnu! Noteikti jāiespiež nacionāli noskaņoto pilsoņu telegrama! . . . Jūs taču gribēsiet to rīt no rīta izlasīt avīzē, — viņš sacīja garām ejošam naktssargam. Tad Dīdrihs viņu cieši satvēra pie rokas.

— Ne tikai šo telegramu vien, — viņš pateica aši un klusi. — Man ir vēl kāda cita, — un izvilka no kabatas lapiņu. — Nakts telegrāfists ir mans vecs paziņa, viņš man to uzticēja. Jums stingri jāapsola neteikt ne vārda, kā esat pie tās ticis, citādi šis cilvēks var vēl zaudēt darbu.

Tā kā Notgrošens nekavējoties apsolīja visu, Dīdrihs, papīrā nelūkodamies, teica:

— Tā ir adresēta pulka štābam, un pulkvedim pašam par to jāpaziņo sargkareivim, kas šodien nošāva strādnieku. Telegramā teikts: «Par drosmi, ko esi parādījis, apkarojot iekšējo ienaidnieku, izsaku tev savu ķeizarisko atzinību un ieceļu par jefreitoru . ..» Pārliecinieties pats. — Un Dīdrihs sniedza redaktoram lapiņu. Taču Notgrošens tajā nepalūkojās, viņš tikai blenza kā sastindzis Dīdrihā, viņa stīvajā stājā, ūsās, kas dūrās acīs, šais acīs, kas meta zibšņus.

— Man gandrīz liekas pašreiz ... — stostījās Not-grošens. — Jums tik liela līdzība ar . .. ar ...

CETURTĀ NODAĻA

Didrihs būtu, gluži kā labajos Jaunteitonijas laikos, aizgulējies un nokavējis pusdienas, bet pienāca rāts pagrabiņa rēķins, un tas bija pietiekami liels, tāpēc vajadzēja piecelties un iet uz kantori. Viņam bija pavisam nelāgi ap dūšu un turklāt arī nepatikšanas, pat paša ģimenē. Māsas pieprasīja savu mēneša naudu tualetēm un, kad viņš paskaidroja, ka pašreiz tās nav, atgādināja veco Set-bīru, kuram vienmēr bijusi nauda. Šim sacelšanās mēģinājumam Dīdrihs enerģiski pretojās. No dzeršanas skarbā, čērkstošā balsi viņš paziņoja māsām, ka tām nākšoties vēl pie daudz kā pierast. Protams, Set-bīrs neko citu nav zinājis, kā tikai dot, un tāpēc pavisam aizlaidis fabriku postā. — Ja es jums šodien izmaksātu jūsu daļu, jūs būtu pārsteigtas, cik tā ir maza. — To sakot, viņš izjuta, cik ļoti netaisnīgi ir tas, ka viņam kādreiz būs jādalās ar māsām ienākumos. «To vajadzētu novērst,» viņš pārlika. Māsas turklāt sāka izturēties izaicinoši. — Tātad mēs nevaram samaksāt šuvējai, bet doktora kungs dzer šampanieti par simt piecdesmit markām. — Te nu Dīdriha seja tā pārvērtās, ka bailes bija viņu uzlūkot. Viņa vēstules tiek atplēstas! Viņu izspiego! Viņš nebija mājās noteicējs, bet vergs, nēģeris, kas strādā vaiga sviedros, lai dāmas varētu augu dienu slinkot! Viņš kliedza un dauzīja ar kājām grīdu, ka glāzes trinkšķēja. Heslinga kundze vaimanādama lūdzās, māsas runāja vēl pretī tikai aiz bailēm, bet Dīdrihs nebija nomierināms. — Ko jūs atļaujaties?

Zosis tādas. Ko jūs zināt, varbūt šis simt piecdesmit malkas ir spīdošs kapitāla ieguldījums! Jā gan, kapitāla ieguldījums! Vai jūs domājat, ka es dzertu ar šiem idiotiem šampanieti, ja man nekā no viņiem nevajadzētu? Par to jums šeit Necigā vēl nav jausmas, tas ir jaunais kurss, tas ir ... — Dīdrihs atrada īsto vārdu. — Tas ir plašs vēriens! Plašs vēriens!

Un durvis aiz viņa aizcirtās. Heslinga kundze dēlam piesardzīgi sekoja un, kad viņš viesistabā ieslīga dīvāna stūrī, saņēma viņa roku: — Mans mīļais dēls, es esmu ar tevi. — Turklāt viņa tā uzlūkoja Dīdrihu, it kā gatavotos ar viņu «lūgt no visas sirds». Dīdrihs pieprasīja marinētu siļķi un sāka pikti sūroties, cik grūti esot Necigā ieviest jauno garu. Kaut vismaz šeit, pašu mājā, nenomāktu viņa spējas! — Man ir lieli nodomi ar jums, bet, laipni lūdzu, atstājiet to manā ziņā. Vienam jābūt noteicējam. Protams, ka nepieciešama uzņēmība un plašs vēriens. Setbīrs šim nolūkam neder. Kādu laiku es vēl ļaušu vecajam stiept gumiju, bet tad lai iet, kur grib.

Heslinga kundze rāmā balsī izteica pārliecību, ka gan jau viņas mīļais dēls savas mātes dēļ vienmēr labi zināšot, kas darāms; tad Dīdrihs devās uz kantori un uzrakstīja vēstuli Ešveileras mašīnu fabrikai Bišli un Ko, pasūtot jaunu «Meiera sistēmas patentēto divkāršo ho-lenderu». Viņš pameta vēstuli uz galda neaizlīmētu un izgāja laukā. Kad Dīdrihs atgriezās, Setbīrs stāvēja pie savas pults un — nebija šaubu — raudāja; no zaļā acu aizsarga uz vēstules ritēja asaras. — Jums vajadzēs to likt vēlreiz pārrakstīt, — Dīdrihs vēsi aizrādīja. Tad Setbīrs saņēmās:

— Jaunais saimniek, mūsu vecais holenders gan nav nekāds patentēts holenders, bet tas vēl ir no jūsu nelaiķa tēva jaunības laikiem, ar to viņš sāka un ar to tika uz augšu ...

— Nu un man savukārt ir vēlēšanās tikt uz augšu pašam ar savu holenderu, — attrauca Dīdrihs.

— Vecais vēl bija mums pietiekami labs, — gaudās Setbīrs.

— Man gan ne.

Setbīrs apzvērēja, ka tas esot tikpat labs kā paši jaunākie, kurus slavējot vienīgi žilbinošas reklāmas. Kad Dīdrihs nebija pārliecināms, Setbīrs pavēra durvis un pasauca: — Fišer! Panāciet mazliet šurp! — Dīdrihs kļuva nemierīgs. — Ko jums vajag no tā? Es nevēlos, ka tas jaucas iekšā! — Bet Setbīrs apgalvoja, ka mehāniķis esot strādājis lielās rūpnīcās un varot būt par liecinieku. — Nu, Fišer, pasakiet doktora kungam, ko spēj mūsu holenders! — Dīdrihs negribēja klausīties, viņš skraidīja šurp un turp pārliecībā, ka šis cilvēks izmantos izdevību, lai viņu kaitinātu. Bet gluži pretēji — Napoleons Fišers sāka cildināt Dīdriha izpratni un tad pateica par veco holenderi visnelabvēlīgāko, ko vien par to varētu teikt. Ja ticētu Napoleonam Fišeram, tad liktos, ka viņš jau grasījies pamest šeit darbu tāpēc vien, ka viņam nepatika vecais holenders. Dīdrihs nokremšļojās — viņam patiesi esot uzsmaidījusi laime, ka neesot zaudējis nenovērtējamos Fišera kunga pakalpojumus; bet mehāniķis, neievērodams viņa ironiju, paskaidroja pēc zīmējuma prospekta visas jaunā patentētā holendera priekšrocības, galvenokārt ļoti ērto apkalpošanu. — Kad tik jums mazāk darba! — ņirdza Dīdrihs. — Citu rūpju man nav. Pateicos, jūs varat iet.

Kad mehāniķis bija aizgājis, Setbīrs un Dīdrihs uz ilgāku laiku iegrima katrs savā darbā. Pēkšņi Setbīrs jautāja: — Un kur mēs ņemsim naudu ko samaksāt? — Dīdrihs tumši piesarka; arī viņš visu laiku par to vien domāja. — Ko niekus! — viņš sauca. — Samaksāsim! Pirmkārt es sarunāšu garu nodošanas termiņu, un tad, — ja jau es pasūtu tik dārgu holenderi, — vai jūs domājat, ka es nezinu, kāpēc tā daru? Nē, mans mīļais, tad man jābūt noteiktām izredzēm uz drīzu uzņēmuma paplašināšanos, par ko es pašreiz vēl negribu neko tuvāk izteikties.

Un Dīdrihs, par spīti iekšējām šaubām, izgāja no kantora stingriem soļiem. Šis Napoleons Fišers, ārā ejot, bija vēlreiz atskatījies ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņam būtu izdevies šefu pamatīgi iegāzt. «Ienaidnieku ielenkumā,» — domāja Dīdrihs un izslējās vēl taisnāks, «tur tikai parādās mūsu spēks. Gan jau es viņus satriekšu.» Ienaidniekiem jādabū zināt, ar ko tiem darīšana, tāpēc Dldrihs stājās pie kāda nodoma izpildīšanas, kas viņam bija ienācis prātā, jau no rīta pamostoties; viņš devās taisnā ceļā pie doktora Heiteifela. Ārstam pašreiz bija slimnieku pieņemšanas laiks, un viņš lika Dīdriham gaidīt. Pēc tam aicināja savā kabinetā, kur viss — gan īpatnējā smaka, gan priekšmeti atgādināja senos nepatīkamos apmeklējumus. Heiteifels paņēma no galda laikrakstu, aprauti iesmējās un teica:

— Nu, jūs laikam esat atnācis, lai svinētu uzvaru. Divi panākumi vienā rāvienā! Te ir jūsu šampanieša apslacītais cildinājums, — nu, un ķeizara telegrama sargkareivim, kas, no jūsu viedokļa raugoties, vairs neliek neko citu vēlēties.

— Kāda telegrama? — Dīdrihs jautāja. Heiteifels to parādīja. Dīdrihs lasīja: «Par drosmi, ko Esi parādījis, apkarojot iekšējo ienaidnieku, izsaku Tev Savu Ķeizarisko atzinību un ieceļu par jefreitoru.» Redzot tele-gramu nodrukātu, Dīdriham tā likās neapšaubāmi īsta. Viņš pat jutās aizkustināts un ar vīrišķīgu atturību noteica: — Tā teiktu ikviens nacionāli apzinīgs cilvēks.— Heiteifels paraustīja plecus, un Dīdrihs ievilka elpu.

— Ne jau tāpēc esmu šurp atnācis, bet lai noskaidrotu mūsu abu attiecības. — Tās Jau nu gan ir pietiekami skaidras, — atteica Heiteifels. — Nē, nemaz ar ne. — Dīdrihs apgalvoja, ka vēlētos noslēgt goda pilnu mieru. Viņš esot gatavs darboties saprātīga liberālisma garā, ja vien tikšot cienīta viņa stingri nacionālā pārliecība un uzticība ķeizaram. Heiteifels to visu noraidīja kā tukšus vārdus, un tad nu Dīdrihs zaudēja savaldību. Viņš bija šā cilvēka varā; ar zināmā dokumenta palīdzību tas varēja Dīdrihu izbazunēt par gļēvuli! Nicinošais smaids ārsta dzeltenīgajā ķīniskajā sejā, neslēptā pārākuma apziņa, tas bija neatlaidīgs mājiens. Taču runāt tas nerunāja, bet turēja zobenu draudīgi paceltu virs Dīdriha galvas. Šāds stāvoklis vairs nebija izturams!

— Es prasu, — Dīdrihs aiz satraukuma aizsmakušā balsī uzsāka, — lai jūs atdodat manu vēstuli. — Kādu vēstuli? — Heiteifels brīnījās. — To, ko es jums rakstīju sakarā ar karaklausību, kad mani iesauca. — Ārsts atcerējās.

— Ak jā, jūs gribējāt izlocīties!

1— Tā jau es domāju, ka jūs manus neapdomātos izteicienus iztulkosiet man aizvainojošā veidā. Es vēlreiz prasu, lai jūs atdodat manu vēstuli. — Un Dldrihs draudoši paspēra soli uz priekšu. Heiteifels nepakustējās.

— Lieciet mani mierā! Jūsu vēstules man vairs nav.

*— Dodiet savu goda vārdu!

1— Uz pavēli es to nemēdzu dot.

— Tad es brīdinu, ka jūsu nelojālajai rīcībai var būt visai nepatīkamas sekas. Ja jūs kādā izdevīgā gadījumā iedomāsieties ar šo vēstuli man sagādāt nepatikšanas, tad būsiet pārkāpis noteikumu — glabāt amata noslēpumus. Es iesūdzēšu jūs medicīniskajā inspekcijā, pieprasīšu, lai jūs tiktu sodīts, un izlietošu visu savu ietekmi, lai jūs nomelnotu! — Un nevaldāmā satraukumā, gandrīz neskanīgi viņš iesaucās: — Jūs redzat, ka esmu gatavs uz visu! Mūsu starpā iespējama vairs tikai cīņa uz dzīvību un nāvi!

Doktors Heiteifels viņā ziņkārīgi pavērās un pašūpoja galvu; sakustējās arī viņa ķīnieša ūsas, un viņš teica:

*— Jūs esat aizsmacis.

Dīdrihs atrāvās atpakaļ un stomīdamies izmeta:

‘— Un kas jums par daļu?

— Nekāda, — atteica ārsts. — Tas mani interesē tikai tāpēc, ka es jau agrāk to paredzēju.

— Ko tad? Esiet tik laipns — izsakieties skaidrāk! — Taču Heiteifels atteicās to darīt. Dīdrihs pazibsnīja ar acīm. — Es kategoriski prasu, lai jūs izpildāt savu ārsta pienākumu.

Viņš neesot Dīdriha ārsts, Heiteifels paskaidroja. Tad Dīdriha valdonīgā uzstāšanās pagaisa un viņš sāka žēlā balsī taujāt:

— Dažreiz jau man sāp kakls. Vai jūs domājat, ka tas pasliktināsies? Vai tas ir bīstami?

— Ieteicu jums griezties pie speciālista.

— Bez jums jau neviena cita nav! Dieva dēj, daktera kungs, neņemiet grēku uz savas sirdsapziņas, man taču jāuztur ģimene.

— Tad jums vajadzētu mazāk smēķēt un mazāk dzert. Vakar vakarā tika par daudz.

— Ak tā! — Dīdrihs saslējās. — Jūs nenovēlat man šampanieti. Un tās uzticības apliecinājuma adreses dēļ.

— Nejautājiet man neko, ja domājat, ka mani pamudina negodīgi apsvērumi.

Taču Dīdrihs jau lūdzās atkal. — Pasakiet, mazākais, vai man draud saslimšana ar vēzi?

Heiteifels turpināja tikpat stingri. — Nu tā, jūs jau vienmēr bijāt skrofulozs un rahitisks. Jums vajadzēja mierīgi palikt karadienestā, tad jūs nebūtu tā izplūdis.

Beidzot ārsts bija ar mieru Dīdrihu izmeklēt un ķērās pie balsenes ieziešanas; Dīdriham trūka elpas, viņš bailēs valbīja acis un ieķērās ārstam rokā. Heiteifels izvilka otiņu. — Tādā veidā jau nu es, protams, neko neizdarīšu. — Viņš ņirdzīgi iespurdzās. — Jūs esat tāds pats kā senāk.

Tiklīdz Dīdrihs tika atkal pie elpas, viņš pasteidzās pazust no šī moku kambara. Pie izejas vēl asarām acīs viņš saskrējās ar asesoru Jadaszonu. — Kas tad nu? — apjautājās Jadaszons. — Vai jums mūsu plītēšana nākusi par ļaunu? Un tad arī atradis kur iet, pie Heitei-fela!

Dīdrihs apgalvoja, ka jūtoties lieliski. — Bet tad uztrauca gan mani šis cilvēks! Aizgāju pie viņa, jo uzskatīju par pienākumu dzirdēt nomierinošus paskaidrojumus par Lauera vakardienas izteicieniem. Runāt ar Laueru pašu tādam korektam cilvēkam kā man, protams, sagādā maz prieka.

Jadaszons ieteica iegriezties Klapša alus krodziņā.

— Es tātad aizeju, — Dīdrihs turpināja krodziņā, — apņēmies visu notikušo izskaidrot ar to, ka minētais kungs piedzēries, ļaunākā gadījumā ar īslaicīgu prāta aptumšošanos. Bet ko jūs domājat, — kas notiek? Heiteifels uzvedas nekaunīgi. Izrāda pārākumu. Ciniski kritizē mūsu cildināšanas adresi un, jūs neticēsiet, pat viņa majestātes telegramu.

— Jā, un tad? — jautāja Jadaszons, glaudīdams Klap-šas jaunkundzei muguru.

— Man nav vairs nekāda «un tad»! Esmu ar šo kungu ticis galā uz mūžīgiem laikiem! — iesaucās Dīdrihs, par spīti sāpīgai apziņai, ka trešdien atkal jādodas ieziest rīkli.

— Bet es ne, — Jadaszons atcirta. Un, atbildot Dīd-riha vaicājošam skatienam, noteica: — Ir kāda iestāde, tā saucamā ķeizariskā prokuratūra, kas par tādiem ļautiņiem kā šie Lauera un Heiteifela kungi stipri vien interesējas. — To pateicis, viņš palaida Klapšas jaunkundzi vaļā, likdams saprast, ka viņa var iet prom.

— Ko jūs ar to domājat? — apjautājās Dīdrihs, nepatīkami aizskarts.

— Domāju ierosināt sūdzību par majestātes apvainošanu.

— Jūs?

— Tieši tā, es. Prokurors Feifers ir slimības atvaļinājumā, esmu viņa vietā. Un kā jau es tūlīt pēc vakardienas notikuma, lieciniekiem dzirdot, konstatēju, — ka šai delikātajā brīdī neesmu bijis klāt, tātad nekas nevar mani kavēt uzstāties par sūdzētāju tiesas procesā.

— Bet ja neviens neko neziņos?

Jadaszons nikni pasmaidīja. — Tas mums, paldies dievam, natf vajadzīgs ... Starp citu, atgādināšu jums, ka jūs pats vakar vakarā piedāvājāties mums par liecinieku.

— Nekā nezinu, — Dīdrihs steidzīgi attrauca.

Jadaszons uzsita viņam uz pleca. — Es ceru, ka jūs

visu atcerēsieties, kad ar zvērestu būs jāapliecina savi vārdi. — Tad nu Dīdrihs sašuta. Viņš runāja tik skaļi, ka Klapšs slepus pabāza galvu pa durvīm. — Asesora kungs, man jābrīnās, ka jūs manus personīgos izteicienus ... Acīm redzot jums ir nodoms ar politiska procesa palīdzību ātrāk tikt par prokuroru. Bet es gribētu zināt, kas man par daļu gar jūsu karjeru.

— Nu, un man gar jūsu?

— Tad tā. Mēs esam pretinieki?

— Ceru, ka iztiksim bez tā. — Un Jadaszons paskaidroja, ka Dīdriham neesot nekāda pamata baidīties no tiesas procesa. Visi liecinieki par rātsnama pagrabiņā notikušo teiks to pašu ko viņš, pat Lauera draugi. Dīdrihs nekādā gadījumā neaizies par tālu .. . Diemžēl, tas jau esot noticis, Dīdrihs sacīja, jo galu galā tas taču esot viņš, kam ar Laueru izcēlies tracis. Bet Jadaszons viņu nomierināja. — Kāda tam nozīme? Ir runa par to, vai inkriminētos vārdus Lauers ir teicis vai nav. Jūs gluži vienkārši, tāpat kā pārējie kungi, nodosiet savu liecību; ja gribat, piesardzīgi.

— Ļoti piesardzīgi! — Dīdrihs apstiprināja. Un, pamanot velnišķīgo izteiksmi Jadaszona sejā, vaicāja: — Kāda iemesla pēc man tik godīgs cilvēks kā Lauers jāgrūž cietumā? Jā, godīgs cilvēks! Jo politiskā pārliecība, manuprāt, nav nekāds negods!

— It īpaši ne, ja runa ir par vecā, jums vēl pagaidām nepieciešamā Buka znotu, — Jadaszons pabeidza, un Dīdrihs nokāra galvu. Šis karjerists viņu nekaunīgi izmantoja, un viņš nekā nevarēja darīt. Tici nu draudzībai! Dīdrihs vēl lieku reizi konstatēja, ka visi ir slīpētāki un brutālāki par viņu. Vajadzēja paveikt milzu uzdevumu — kļūt enerģiskākam. Viņš izslējās krēslā taisni un pazibsnīja ar acīm. Vairāk arī neuzdrīkstējās; ar šādu cilvēku no prokuratūras nekad nevarēja būt drošs .. . Arī Jadaszons sāka runāt par kaut ko citu.

— Vai jūs jau zināt, ka pārvaldē un pie mums tiesā klīst dīvainas baumas sakarā ar viņa majestātes tele-gramu pulka komandierim? Proti, pulkvedis apgalvojot, ka viņš neesot nekādu telegramu saņēmis.

Dīdrihs iekšķīgi nodrebēja, tomēr sacīja stingrā balsī: — Bet tā jau bija nodrukāta avīzē! — Jadaszons viltīgi pasmīnēja. — Kas viss tik tur netiek drukāts! — Viņš lika Klapšam, kas atkal bija pabāzis pa durvīm savu pliko pakausi, atnest «Necigas Avīzi». — Paskatieties, šai laikraksta numurā vispār nav nekā, kas neattiektos uz viņa majestāti. Ievadraksts satur viņa augstības atklāsmes reliģijas apliecinājumu. Tad telegrama pulkvedim, vietējās ziņās par sargkareivja varoņdarbu un nodaļā «Dažādi» trīs anekdotes par ķeizarisko ģimeni.

— Tie gan ir jauki stāstiņi, — piezīmēja Klapšs, valbīdams acis.

— Neapšaubāmi! — Jadaszons apstiprināja, un Dīdrihs piebilda: — Pat tādai liberāļu kūdītājai lapelei jāatzīst viņa majestātes varenība.

— Taču pie šīs teicamās uzcītības ir ļoti iespējams, ka redakcija viņa augstības telegramu ievietojusi vienu numuru par ātru — vēl pirms tās nosūtīšanas. — Pilnīgi izslēgts! — Dīdrihs nolēma. — Tas ir nenoliedzami viņa majestātes rakstības stils. — Arī Klapšs to apstiprināja. Jadaszons piekāpās: — Nu jā... Nekad jau nevar zināt, tāpēc mēs ari neatsaucam. Kaut ari pulkvedis nav saņēmis, «Necigas Avīze» varēja saņemt tieši no Berlīnes. Vulkovs uzaicinājis pie sevis redaktoru Notgro-šenu, bet šis atsakās sniegt kādu izziņu. Prezidents nospļāvies un bija atnācis pats pie mums, lai apspriestos, kā piespiest Notgrošenu atzīties. Beidzot mēs šo domu atmetām un nolēmām labāk gaidīt atsaukumu no Berlīnes — tāpēc, ka nekad jau nevar zināt.

Klapšu aizsauca uz virtuvi, un Jadaszons piebilda: — Savādi, vai ne? Visiem šis notikums liekas aizdomīgs, bet neviens negrib neko uzsākt tāpēc, ka šinī gadījumā — šinī īpašajā gadījumā, — Jadaszons ar uzsvaru viltīgi skaidroja, un viss viņa izskats, pat ausis izskatījās viltīgas, — tieši neiedomājamais var izvērsties par patiesu notikumu.

Dīdrihs apstulba — ne sapņos viņš nebija varējis iedomāties tādu traku nodevību. Jadaszons ievēroja viņa izbailes un samulsis mēģināja izlocīties. — Nu, starp mums runājot, tam cilvēkam ir savas vājās puses. — Dīdrihs vēsi un draudoši atcirta: — Vakar vakarā jums tas, šķiet, vēl nebija zināms. — Jadaszons taisnojās, ka šampanietis, proti, iznīcinot kritikas spējas. Vai tad doktors Heslinga kungs pārējo kungu sajūsmu esot uztvēris tik nopietni? Lielāku pēlēju par majoru Kunci vispār esot grūti atrast.. . Dīdrihs atstūmās ar visu krēslu atpakaļ, viņam pārskrēja drebuļi pār kauliem, it kā viņš atrastos kādā laupītāju bedrē. Cieši un stingri viņš noteica: — Es ceru, ka par visu pārējo kungu nacionālo domāšanas veidu varu būt tikpat pārliecināts kā pats par savu, ko nekādā gadījumā nevienam neļaušu apšaubīt.

Jadaszona balss atkal kļuva skarba. — Ja šīs šaubas domātas man, tad ar pienācīgo sašutumu tās noraidu. — Un tik ķērcoši, ka Klapša galva no jauna parādījās durvju spraugā, viņš iesaucās: — Es esmu ķeizariskais asesors doktors Jadaszons un pēc jūsu vēlēšanās atrodos jūsu rīcībā.

Dīdriham nācās nomurmināt, ka tā jau neesot domāts. Tad viņš samaksāja. Atvadīšanās bija vēsa.

Atceļā Dīdrihs smagi pūta. Vai nevajadzēja pret Ja-daszonu izturēties laipnāk? Tam gadījumam, ja Notgro-sens izpļāpātos? Kaut gan viņš ir Jadaszonam vajadzīgs tiesas procesā pret Laueru! Katrā ziņā bija labi, ka viņš tagad skaidri pazina šā kunga īsto dabu. — «Viņa ausis man jau pašā sākumā iedvesa neuzticību. Ar tādām ausīm tomēr nevar būt patiesi nacionāls cilvēks.»

Mājās viņš tūlīt pat metās lasīt Berlīnes laikrakstu «Vietējās Ziņas». Tur jau bija lasāmas anekdotes par ķeizaru, kuras rīt parādīsies «Necigas Avīzē», vai arī parīt, visam nepietika vietas. Dīdrihs trīsošām rokām meklēja tālāk ... Te! Viņam vajadzēja apsēsties. — Vai tu nejūties labi? — jautāja Heslinga kundze. Dīdrihs ieplestām acīm raudzījās burtos kā pasakā, kas vēršas īstenībā. Tur tas stāvēja rakstīts, starp citiem neapšaubāmiem ziņojumiem, vienīgajā laikrakstā, ko lasīja pats ķeizars! Iekšķīgi, dvēseles dziļumos, tā, ka Dīdrihs pats tikko sadzirdēja, viņš čukstēja: «Mana telegrama.» Trauksmainā laimes izjūtā viņam aizrāvās elpa. Vai tas var būt? Vai viņš patiesi būtu paredzējis to, ko ķeizars teiks? Vai dzirde būtu uztvērusi no tāda tāluma? Smadzenes darbojušās vienoti ar ...? Viņu sagrāba domas par neaptveramu mistisku varbūtību iespēju ... Taču vēl varēja parādīties atsaukums, vēl viņu varēja nogrūst atpakaļ parastajā nebūtībā! Nakts pagāja bailēs un gaidās, un no rīta viņš steigšus tvēra Berlīnes «Vietējās Ziņas». Anekdotes. Pieminekļa atklāšana. Runa. «Ziņojumi no Necigas.» Par jefreitora Erni la Paholkes godināšanu sakarā ar viņa drosmi, apkarojot iekšējo ienaidnieku. Visi virsnieki ar pulkvedi priekšgalā spieduši viņam roku. Jefreitors saņēmis naudas apbalvojumus. «Kā zināms, ķeizars jau vakar telegrāfiski paaugstinājis uzticīgo karavīru par jefreitoru.» Tā tur bija rakstīts. Nevis atsaukums, nē — apstiprinājums! Dīd-riha vārdus viņš pārvērta par saviem un izpildīja to, ko Dīdrihs bija pateicis priekšā!!... Dīdrihs plaši izklāja laikraksta lapu: kā spogulī viņš tanī skatīja sevi, un plecus viņam greznoja sermuļu apmetnis.

Diemžēl, šo uzvaru un Dīdriha pacelšanos galvu reibinošos augstumos nedrīkstēja neviens dabūt zināt, taču jau pietika viņu uzlūkot vien, dzirdēt noteiktos vārdus, redzēt viņa stingro stāju un pavēlošo skatienu. Viņam ierodoties, apklusa kā ģimenes locekļi, tā cilvēki fabrikā. Pat Setbīram nācās atzīt, ka uzņēmumā valda lielāka rosme.

Jo staltāk un cēlāk uzstājās Dīdrihs, jo, vēl vairāk pērtiķim līdzīgi sagumis, viņam garām zagās Napoleons Fišers uz priekšu nolīkušām rokām, glūnošu skatienu un atņirgtiem zobiem, ar melnu, retu bārdu apaugušu seju — gluži kā pats savaldītā apvērsuma iemiesojums ... Šis bija īstais laiks sākt uzbrukumu Gustai Daimhenai. Dīdrihs devās viņu apciemot.

Virsinspektora Daimhena kundze saņēma viņu viena pati, sēdēdama uz sava vecā plīša dīvāna, tērpusies brūnā zīda kleitā ar košām lentītēm; kā veļas mazgātājai sarkanās, pietūkušās rokas viņa turēja izplestiem pirkstiem uz vēdera, lai ciemiņam nemitīgi acu priekšā spīguļotu jaunie gredzeni. Samulsumā viņš sāka tos skaļi apbrīnot, bet Daimhena kundze labprāt paskaidroja, ka viņai un tāpat viņas Gustai tagad, paldies dievam, visa pietiekot. Viņas tikai vēl nezinot, vai iegādāties senvācu vai Luija stila iekārtu. Dīdrihs dedzīgi ieteica senvācisko, viņš esot to redzējis Berlīnē vissmalkākajās mājās. Taču Daimhena_ kundze šim padomam neuzticējās. — Kas zina, vai jūs esat bijis pie tik smalkiem ļaudīm kā mēs. Kā tad, zinu jau, kā tas ir, kad izliekas, ka nez kas būtu, bet patiesībā nekā nav. — Dīdrihs samulsis klusēja, bet Daimhena kundze ar gandarījumu bungāja sev pa vēderu. Par laimi, skaļi čaukstot tērpam, istabā ienāca Gusta. Dīdrihs veikli pielēca no atzveltnes krēsla un čērkstošā balsī apsveica: — Godājamā jaunkundzi — Tad cēli noskūpstīja Gustai roku. Gusta skaļi smējās. — Ko nu māžojaties^ — Bet tūlīt arī viņu nomierināja. — Uzreiz var redzēt, ka smalks cilvēks. Leitnants fon Bricena kungs arī tā uzvedas.

— Jā, jā, — piebilda Daimhena kundze, — pie mums mēdz ciemoties visi virsnieku kungi. Vēl vakar es teicu Gustai, — teicu, ka mēs varētu uz katra sēdekļa izšūt pa barona kronim, jo uz visiem kāds no viņiem jau sēdējis.

Gusta saviebās. — Bet, kas attiecas uz ģimenēm un citādi vispār, Neciga tomēr ir traki mietpilsoniska. Es gudroju pāriet dzīvot uz Berlīni. — Bet Daimhena kundze domāja citādi. — Kāpēc cilvēkiem sagādāt šādu gandarījumu? — viņa iebilda. — Vēl šodien vecā Har-nišaf ieraudzījusi manu zīda kleitu, aiz skaudības vai pušu plīsa.

— Tāda jau māte ir, — Gusta gaudās. — Tikai grib plātīties. Bet man taču jādomā arī par manu līgavaini. Vai jūs zināt, ka Volfgangs nolicis valsts eksāmenu? Ko lai tāds iesāk te, Necigā? Berlīnē viņš ar mūsu lielo naudu var tikt uz augšu. — Dīdrihs piebalsoja: — Viņš jau vienmēr cerējis kļūt par ministru vai ko tamlīdzīgu, — un mazliet ironiski piebilda: — Tas jau esot pavisam viegli.

Gusta tūlīt pat naidīgi saspringa. — Vecā Buka kunga dēls nav vis kā kurš katrs, — viņa dzēlīgi attrauca. Dīdrihs ar pieklājīgu pārākuma izteiksmi sejā izklāstīja, ka mūsdienās, lai gūtu panākumus, nepieciešami citādi priekšnoteikumi nekā tie, kurus var radīt vecā Buka iespaids — personīgā uzstāšanās, plašs vēriens un galvenokārt stingra nacionāla stāja. Meitene viņu vairs nepārtrauca un pat lūkojās ar cieņu uz viņa saskrullētajiem ūsu galiem. Apzinoties, ka atstājis labu iespaidu, Dīdrihs pārāk aizrāvās. — Nekā no tā visa es vēl Volfgangā Buka kungā neesmu manījis, — viņš sacīja.

— Viņš tikai filozofē un kritizē un vispār pārāk jautri dzīvojot... Nūjā, — viņš pabeidza, — viņa māte jau arī bijusi aktrise. — Un Dīdrihs lūkojās prom, kaut arī juta, ka Gūstas bargais skatiens meklē viņa acis.

— Ko jūs gribat ar to teikt? — viņa jautāja.

Viņš likās izbrīnījies. — Es? Neko. Tikai pasacīt, kā bagāti jaunieši Berlīnē dzīvo. Buki taču ir aristokrātiska ģimene.

— Es domāju gan, — Gusta skarbi attrauca. Daimhena kundze žāvādamās atgādināja par šuvēju; Gusta nogaidoši raudzījās Dīdrihā, un tam neatlika nekas cits kā piecelties un palokoties atvadīties. Ņemot vērā saspringto noskaņojumu, viņš vairs neuzdrīkstējās skūpstīt dāmām roku. Priekšistabā Gusta viņu panāca.

— Varbūt jūs man tagad pateiksiet, ko domājāt ar to aktrisi?

Dīdrihs papleta muti, tad, ievilka elpu un, tumši nosarcis, atkal to aizvēra. Tik tikko viņš neatklāja to, ko māsas bija stāstījušas par Volfgangu Buku. DIdrihs līdzjūtīgi ieminējās: — Gūstas jaunkundze, mēs taču esam tik veci paziņas, — es tikai gribēju teikt, ka Buks nav jums piemērots. Viņš, tā sakot, iedzimtības ceļā mantojis no mātes nevēlamas īpašības. Vecais jau arī bijis uz nāvi notiesāts. Un kas tad citādi vēl Bukiem tāds būtu? Ticiet man, nekad nevajag ieprecēties ģimenē, ar kuru iet uz leju. Tas ir grēks pret sevi pašu, — viņš piebilda. Gusta stāvēja, iespriedusi rokas sānos.

— Uz leju? Un ar jums laikam gan iet augšup? Tāpēc vien, ka jūs rātsnama pagrabiņā piedzeraties un sagādājat cilvēkiem nepatikšanas? Visa pilsēta runā par jums, un jūs vēl piekasāties tik smalkai ģimenei. Uz leju! Kas manu naudu dabūs, tas vispār neies uz leju. Jums tikai skauž, — vai jūs domājat, ka es to nezinu? — un viņa lūkojās DIdrihā niknām, asaru pilnām acīm. DIdrihs jutās ļoti nomākts, viņš būtu labprāt nometies ceļos, skūpstījis viņas tuklos, mazos pirkstiņus un asaras no acīm — bet vai tad to drīkstēja? Tikmēr Gusta, savilkusi tuklo, sārto seju nicīgā izteiksmē, pagriezās un aizcirta durvis. DIdrihs bailēs pukstošu sirdi vēl kādu brīdi pastāvēja, tad, apzinādamies savu niecību, gausi vilkās prom.

Vēlāk Dīdrihs apsvēra, ka viņam šeit nekas nebūtu bijis darāms, ka viņam gar visu to nav nekādas daļas, Gusta ar visu savu naudu ir tomēr tikai tāda branga zoss, vairāk nekas — un tas viņu nomierināja. Un, kad vēl kādā vakarā Jadaszons pastāstīja, ko dabūjis zināt Magdeburgas tiesā, tad DIdrihs gavilēja. Piecdesmit tūkstoš mārku, ne vairāk! Un tāda izturēšanās kā grāfienēm? Protams, meitene, kas spējīga uz šādu krāpšanu, labāk piedienēja pagrimušajiem Bukiem nekā tik nelokāmam un uzticīgam cilvēkam kāds ir Dīdrihs. Tad jau Kēthena Cilliha bija vairāk vērts. Arēji līdzīga Gus-tai un gandrīz tikpat valdzinoša, turklāt vēl jautra un labsirdīga. Dīdrihs sāka biežāk ierasties pie viņas uz tasīti kafijas un cītīgi aplidot. Kēthena brīdināja viņu no Jadaszona, kam Dīdrihs varēja vienīgi ar prieku piekrist. Tāpat viņa ļoti nelabvēlīgi atsaucās par Lauera kundzi, kas ar apgabaltiesas padomnieku Friči...

Attiecībā uz Lauera tiesas procesu Kēthena Cilliha bija vienīgā, kas pilnīgi nostājās Dīdriha pusē.

Taču šis notikums grasījās izvērsties Dīdriham visai bīstams. Jadaszons bija panācis, ka prokuratūra uzdeva izmeklēšanas tiesnesim nopratināt tās nakts notikuma lieciniekus, un, lai arī cik atturīgas bija Dīdriha atbildes tiesnesim, pārējie uzskatīja viņu par vainīgu, ka iekūlušies tādās nepatikšanās. Kona un Fričes kungs izvairījās no viņa; Buka kunga brālis, sevišķi pieklājīgs cilvēks, neatņēma viņa sveicienu; Heiteifels turpināja nežēlīgi ieziest Dīdriham rīkli, taču izvairījās no jebkādām privātām sarunām. Tai dienā, kad dabūja zināt, ka fabrikantam Laueram tiesa piesūtījusi apsūdzības rakstu, Dīdrihs rātsnama pagrabiņā pie sava galda nesastapa nevienu cilvēku. Skolotājs Kīnhens patlaban vilka mugurā mēteli, Dīdrihs vēl paguva viņu notvert aiz piedurknes. Bet Kīnhenam nebija nemaz laika, viņam vajadzēja uzstāties ar runu liberālo vēlētāju biedrībā pret jauno militāro likuma projektu. Viņš izmuka, un Dīdrihs vīlies atcerējās to uzvaras vainagoto nakti, kad uz ielas bija plūdušas iekšējā ienaidnieka asinis, bet šeit šampanietis un kad starp nacionāli domājošiem Kīnhens bija visdedzīgākais. Tagad viņš uzstājas pret mūsu slavenās armijas palielināšanu!... Vientuļš un pamests Dīdrihs pavadīja krēslas stundu, lūkodamies alus kausā, kad ieradās majors Kunce.

— Skat tik, majora kungs, — uzrunāja viņu Dīdrihs ar mākslotu jautrību, — jūs nemaz vairs ne redz, ne dzird.

— Toties jūs jo vairāk, — norūca majors, paliekot stāvot tāpat mētelī un cepurē, un paraudzījās visapkārt kā tuksnesī. — Neviena cilvēka!

— Varbūt drīkstu jūs uzaicināt uz glāzi vīna, — uzdrošinājās Dīdrihs, bet tika skarbi noraidīts. — Paldies, neesmu vēl sagremojis jūsu šampanieti. — Majors pasūtīja alu un sēdēja klusēdams ar atbaidošu sejas izteiksmi.

Vienīgi, lai pārtrauktu neciešamo klusēšanu, Dīdrihs apjautājās: — Nu, un kas ir ar Karavīru apvienību, majora kungs? Es cerēju, ka dabūšu kaut ko zināt par savu uzņemšanu.

Majors, ne vārda nebildis, ilgi lūkojās Dīdrihā, it kā gribētu ar acīm viņu aprit. — Ak tā! Jūs cerējāt. Jūs droši vien arī cerējāt, ka sagādāsiet man lielu godu, ievilkdami savā skandalozā afērā.

— Manā? — Dīdrihs stomījās. — Jā gan, cienītais! Jūsu! — dārdināja majors. — Fabrikantam Lauera kungam paspruka kāds lieks vārds, tas var atgadīties pat vecam karavīram, kas ķeizaram par godu ļāvis lodēm sevi sakropļot. Bet jūs smalkā veidā izaicinājāt Lauera kungu uz nepārdomātiem izteicieniem. Esmu gatavs to apliecināt izmeklēšanas tiesnesim. Laueru es pazīstu — viņš piedalījies karagājienā Francijā un pieder pie mūsu Karavīru apvienības. Bet jūs, cienītais, kas jūs tāds esat? Kā lai es zinu, vai jūs vispār esat bijis karadienestā? Dodiet šurp savus dokumentus!

Dīdrihs steigšus iebāza roku krūšu kabatā. Ja majors pavēlētu, viņš nostātos miera stāvoklī. Majors turēja karadienesta apliecību tālu no acīm. Pēkšņi aizmetis dokumentu prom, viņš nikni nokremšļojās. — Nu, kā tad! Zemessargs ar ieroci. Vai tad es neteicu? Droši vien plakanā pēda. — Dīdrihs stāvēja bāls, trīsēja pie katra majora vārda un lūdzoši stiepa pret viņu roku. — Majora kungs, dodu jums savu goda vārdu, ka esmu dienējis. Vienīgi nelaimes gadījuma dēļ, kas man tikai dara godu, biju spiests pēc trim mēnešiem izstāties ...

— Pazīstam tādus nelaimes gadījumus ... Maksāt!

— Citādi es būtu pavisam palicis armijā, — Dīdrihs vēl piebilda lūdzošā balsī. — Es dienēju ar sirdi un dvēseli, pajautājiet manai priekšniecībai.

— Sveiki. — Majoram jau mētelis bija mugurā.

— Gribu jums vēl tikai pateikt vienu: — Kas pats nav dienējis, tam nav ne tik, cik melns aiz naga daļas gar to, ka citi izsaka apvainojumus viņa majestātei. Majestātei par tādiem ļautiņiem, kas nav dienējuši, nav ne silts, ne auksts ... Gricmaher, — viņš uzsauca krodziniekam,

— jums vajadzētu savus klientus labāk pavērot. Viena tāda apmeklētāja dēļ, kas šeit uzturas pārāk bieži, Lauera kungs tika gandrīz apcietināts, un man ar visu stīvo kāju jāierodas tiesā kā apsūdzības lieciniekam un jāsaplēšas ar visu pasauli. Labdarības balle ir jau atteikta, esmu palicis bez darba, bet, kad atnāku šurp, — majors atkal pameta skatienu visapkārt kā tuksnesī, — te nav neviena cilvēka. Izņemot, protams, to nodevēju! — kliedza viņš vēl uz kāpnēm.

— Majora kungs, goda vārds, — Dīdrihs skrēja viņam pakaļ, — es neesmu ziņojis, tas viss ir pārpratums. — Majors jau bija laukā pa durvīm, bet Dīdrihs vēl sauca: — Mazākais, lūdzu, esat diskrēts!

Viņš noslaucīja no pieres sviedrus. — Gricmahera kungs, jums taču jāsaprot... — viņš asarainā balsī runāja un pasūtīja vīnu, un krodzinieks nu saprata visu.

Dīdrihs dzēra un skumji šūpoja galvu. Viņš nevarēja aptvert visjas šīs neveiksmes. Viņa nodomi bija labi, vienīgi ienaidnieku viltība tos nomelnojusi... Te ieradās apgabaltiesas padomnieks doktors Friče, vilcinādamies paraudzījās visapkārt un, kad pārliecinājās, ka Dīdrihs ir tiešām viens, pienāca klāt. — Doktor Heslinga kungs, — viņš teica, sniegdams roku, — jūs tā izskatāties, it kā nāktu no bērēm. — Lielā uzņēmumā jau vienmēr atgadās kāda neveiksme, — murmināja Dīdrihs. Bet, pamanījis Fričes sejā līdzjūtību, atkusa pilnīgi. — Jums es varu pateikt, padomnieka kungs, atgadījums ar Lauera kungu man ir sasodīti nepatīkams.

— Viņam vēl vairāk, — Friče pabargi atteica. — Ja nebūtu pārliecības, ka par bēgšanas mēģinājumu nevar būt ne runas, tad mums vajadzētu viņu šodien pat apcietināt. — Viņš ievēroja, ka Dīdrihs nobāla, un piebilda: — Kas, pat mums, tiesnešiem, būtu bijis nepatīkami. Mēs jau arī esam tikai cilvēki. Bet, protams ... — Viņš sakārtoja pensneju, un viņa seja pieņēma vienaldzīgu izteiksmi. — Likums jāievēro. Ja Lauers minētajā vakarā — es pats biju jau prom — patiesi tik nedzirdētā veidā apvainojoši izteicies par viņa majestāti, kā tas sacīts sūdzībā, par kuras galveno liecinieku esat izvirzīts jūs ...

— Es? — Dīdrihs izmisa. — Es nekā neesmu dzirdējis. Ne vārda!

— Jūsu izmeklēšanas tiesnesim nodotā liecība runā tam pretī.

Dīdrihs samulsa. — Pirmajā brīdī nevar saprast, ko lai saka. Bet, kad es tagad visu notikušo atceros, tad man liekas gan, ka mēs visi bijām pietiekami stingri iedzēruši. It īpaši es.

— It īpaši jūs, — Friče atkārtoja.

— Jā, un tad es laikam uzstādīju Lauera kungam āķīgus jautājumus. Ko viņš man atbildēja, to es tagad vairs nevarētu apzvērēt. Tas jau vispār bija tikai tāds joks.

— Ak tā — joks. — Friče atviegloti uzelpoja. — Bet kas tad jūs kavē to gluži vienkārši pateikt tiesnesim? —• Viņš pacēla pirkstu. — Protams, es ne mazākā mērā negribu iespaidot jūsu liecību.

Dīdrihs ierunājās skaļāk: — Jadaszons to pieminēs! — Un pastāstīja par šī kunga mahinācijām, kurš tīšu prātu notikuma laikā pazudis, lai nebūtu jāiet par liecinieku; pēc tam tūlīt savācis materiālus apsūdzībai un, ļaunprātīgi izmantodams klātesošo nespēju atbildēt par savu rīcību, jau iepriekš noteicis, kas viņiem jāliecina. — Mēs ar Lauera kungu turam viens otru par goda vīriem. Kā šis žīds uzdrīkstas mūs kūdīt vienu pret otru!

Friče nopietni paskaidroja, ka šeit neesot nozīmes Jadaszona personai, bet vienīgi valsts prokuratūrai. Tiesa gan, Jadaszons varbūt mazliet pārcenšas. Klusākā balsī viņš piemetināja: — Redziet, tāpēc jau mēs ar žīdiem labprāt negribam kopā strādāt. Tāds vis neko nejautās, kādu iespaidu uz tautu atstās tas, ka izglītots cilvēks, darba devējs, tiek notiesāts par viņa majestātes apvainošanu. Viņa radikālisms nicina praktiskus apsvērumus.

— Viņa žīdiskais radikālisms, — Dīdrihs papildināja.

— Viņš, daudz neprātodams, izvirza sevi pirmajā vietā, kaut gan es, protams, nenoliedzu, — viņš nešaubās, ka ievēro arī amata un nacionālās intereses.

— Ko vēl ne? — Dīdrihs iesaucās. — Zemisks karjerists, kas spekulē ar mūsu svētākām jūtām!

— Vai nebūs pārāk skarbi teikts... — Friče apmierināti smaidīja. Viņš pabīdīja krēslu tuvāk. — Pieņemsim, es būšu izmeklēšanas tiesnesis — ir gadījumi, kad zināmā mērā rodas iemesls atteikties no savu pienākumu pildīšanas.

— Jūs esat ļoti draudzīgs ar Laueru ģimeni, — Dīdrihs nozīmīgi pamāja. Pēc Fričes sejas nekas nebija nolasāms. — Bet jūs saprotat, ar to es vēl tikai apstiprinātu zināmās baumas.

— Tā nevar, — Dīdrihs nolēma. — Tas būtu pretrunā ar jebkuru goda izpratni.

— Man neatliek nekas cits, kā pildīt savu pienākumu mierīgi un lietišķi.

— Būt lietišķam nozīmē būt vācietim, — Dīdrihs noteica.

— It īpaši tāpēc, ka es ceru, liecinieku kungi bez vajadzības manu uzdevumu nepadarīs grūtāku.

Dīdrihs pielika roku pie sirds. — Padomnieka kungs, ikviens var aizrauties, ja aizskartas augstākās jūtas. Es esmu impulsīvas dabas cilvēks. Taču es nekad neaizmirstu, ka par visu atbildu dieva priekšā. — Viņš nolaida acis. Un vīrišķīgā balsī iesaucās: — Arī mani var pārņemt nožēla. — Ar to, likās, Fričem pietika, jo viņš tūlīt samaksāja. Kungi nopietni un saprotoši paspieda viens otram roku.

Jau nākošajā dienā Dīdrihu uzaicināja pie izmeklēšanas tiesneša un viņš atradās Fričes priekšā. «Paldies dievam,» Dīdrihs nodomāja un noliecināja vaļsirdīgi un lietišķi. Šķiet, arī Friče bija vienīgi norūpējies par patiesību. Sabiedrības doma gan palika partejiski no-svērusies par labu apsūdzētajam. Nemaz nerunājot par sociāldemokrātisko «Tautas balsi», kas atļāvās pat zobgalīgus izlēcienus par Dīdriha privāto dzīvi; droši vien tas bija Napoleona Fišera roku darbs. Bet arī citkārt rāmā «Necigas Avīze» tieši tagad atreferēja Lauera kunga uzrunu saviem strādniekiem, kurā fabrikas īpašnieks paskaidroja, ka taisnīgi dalās sava uzņēmuma peļņā ar visiem tiem, kas tur strādā, — vienu ceturtdaļu ierēdņiem, otru — strādniekiem. Astoņu gadu laikā, neieskaitot algas un izpeļņas, viņi sadalījuši savā starpā simt trīsdesmit tūkstošu mārku lielu summu. Tas atstāja labvēlīgu iespaidu visplašākās aprindās. Dīdrihs visur sadūrās ar nosodošiem skatieniem. Pat redaktors Notgrošens, kam viņš pieprasīja paskaidrojumu, atļāvās zobgalīgi pasmaidīt un izmest kaut ko par sociālo progresu, ko nacionālas frāzes nespējot aizkavēt. Sevišķi nepatīkamas bija veikalnieciskā rakstura sekas. Netika izpildīti pasūtījumi, par kuriem Dīdrihs bija drošs. Preču nama īpašnieks Kons paziņoja gluži atklāti, ka saviem Ziemas svētku katalogiem esot izvēlējies Gauzenfeldas papīra fabriku tāpēc, ka viņam jāievērojot savu pircēju prasības un politiskos jautājumos jāizturoties atturīgi. Dīdrihs tagad kantorī ieradās vienmēr ļoti agri, lai šāda veida vēstules notvertu, taču Setbīrs parasti tur atradās jau pirms viņa, un vecā prokūrista pārmetošā klusēšana Dīdrihu satracināja vēl vairāk. — Es pametīšu visu to būdu! — viņš kliedza, — Gribu tad redzēt, kur paliksiet jūs un strādnieki. Es ar savu doktora diplomu varu kaut vai rīt dabūt direktora vietu ar četrdesmit tūkstošiem mārku lielu algu. Es uzupurējos jūsu labā! — viņš kliedza uz strādniekiem, kad viņi pretēji noteikumiem dzēra fabrikā alu. — Es piemaksāju tikai tāpēc vien, lai neviens nebūtu jāatlaiž.

Ap Ziemas svētkiem viņam tomēr vajadzēja uzteikt apmēram trešdaļai strādnieku; Setbīrs pierādīja ar skaitļiem, ka citādi gada sākumā nebūs iespējams izdarīt laikā visus maksājumus, jo viņiem taču bija vajadzējis aizņemties divus tūkstošus mārku iemaksai par jauno holenderi; un Setbīrs palika pie sava, kaut arī Dīdrihs grasījās tvert tintnīcu. Palikušo strādnieku sejās Dīdrihs vēroja neuzticību un nicinājumu. Tiklīdz vairāki sanāca kopā, Dīdriham likās, ka dzird vārdu «nodevējs». Napoleona Fišera mezglainās, melnām spalvām apaugušās rokas vairs nenokarājās tik zemu un likās, sejā tam būtu ieviesies sārtums.

Pēdējā adventes svētdienā — apgabaltiesa bija nupat paziņojusi tiesas dienu — mācītājs Cillihs Marijas baznīcā sprediķoja par bībeles tematu: «Mīliet savus ienaidniekus.» Dīdrihs satrūkās jau pie pirmajiem vārdiem. Drīz viņš manīja, ka arī draudzi pārņēmis nemiers. «Tā atriebība ir mana, saka tas kungs.» Mācītājs Cillihs nepārprotami to izkliedza Heslingu sola virzienā. Emmija un Magda sarāvās gluži maziņas, Heslinga kundze šņukstēja. Dīdriha acis draudoši atbildēja skatieniem, kas viņu taustīja. «Bet, kas alkst atriebības, taps tiesāts!» Te nu visi pagriezās pret Dīdrihu, un viņš sa-kņupa.

Mājās māsas sarīkoja traci. Sabiedrībā pret viņam izturoties slikti. Nekad vairs jauno virsskolotāju Hel-ferihu nesēdinot līdzās Emmijai, viņš ievērojot vairs vienīgi tikai Metu Harnišu, un Emmija gan zinot, kāpēc tā esot. — Tāpēc, ka tu viņam esi par vecu, — paskaidroja Dīdrihs. — Nē, tāpēc, ka tu esi mūsu reputāciju izpostījis! — Buka kunga piecas brāļameitas mūs vairs nesveicina! — iesaucās Magda. — Jūs dabūsiet no manis piecas pļaukas! — Dīdrihs metās starpā. — Lai nu tas paliek! Mums jau pietiek ar to vienu tiesas procesu. — Tad viņš zaudēja pacietību. — Jūs? Kāda jums daļa gar manu politisko cīņu!

— Tavu politisko cīņu dēļ mēs vēl paliksim vecmeitās!

— Tās jau jūs esat. Jūs te pa mājām grozāties bez darba, es jūsu dēļ noņemos vaiga sviedros un tad vēl iedomājaties nonicināt un sagandēt man manus svētākos pienākumus! Tad esiet tik laipnas un vācieties! Manis pēc ejiet strādāt par auklēm! Un, kaut arī Heslinga kundze lauzīja rokas, Dīdrihs izmetās laukā un aizcirta durvis.

Tā pienāca skumīgie Ziemas svētki. Māsas un brālis nerunāja ne vārda viens ar otru. Heslinga kundze neiznāca no aizslēgtās istabas, kur viņa pušķoja eglīti, ne reizes citādi kā saraudātām acīm. Svētvakarā, kad viņa tur ieveda savus bērnus, viņai vienai pašai nācās drebošā balsī dziedāt «Kluso nakti». — To Dīdels dāvina savām mīļajām māsām! — viņa sacīja un palūkojās lūdzoši, lai viņš nedusmotos par meliem. Emmija un Magda samulsušas pateicās brālim, un viņš tikpat apjucis aplūkoja dāvanas, ko it kā būtu saņēmis no māsām. Dīdrihs tagad nožēloja, ka, par spīti Setbīra neatlaidīgajam padomam, atcēlis parasto eglītes dedzināšanu strādniekiem, lai tā sodītu nepakļāvīgos. Tagad viņš būtu varējis pasēdēt kopā ar strādniekiem. Šeit, ģimenē, viss bija vienīgi samākslotu vecu, pārdzīvotu noskaņu uzsildīšana. īsta svētku sajūta rastos tad, ja te būtu kāda, kuras nebija klāt — Gusta .. . Karavīru apvienība bija viņam slēgta, un rātsnama pagrabiņā viņš nevienu nesastaptu, vismaz nevienu draugu. Dīdrihs jutās pamests, nesaprasts un vajāts. Cik tāls likās bezbēdīgais Jaunteitonijas laiks, kad, sēžot garās rindās, visi sirsnīgi un draudzīgi dziedāja un dzēra alu. Tagad, skarbajā dzīvē, neviens drosmīgs komiltonis vairs necirta otram goda pilnas brūces, bet vienīgi nodevīgi konkurenti ķērās cits citam pie rīkles. «Es neiederos šai nežēlīgajā laikā,» domāja Dīdrihs, ēzdams no sava šķīvja marcipānu un sapņaini lūkodamies eglītes svecītēs. «Es taču neapšaubāmi esmu labs cilvēks. Kāpēc viņi mani velk iekšā tik pretīgos darījumos kā šis tiesas process un kaitē man vēl arī veikalnieciskos pasākumos, tā ka es, ak kungs un dievs, nevarēšu samaksāt par pasūtīto holenderi.» To domājot, viņam auksts pārskrēja pār kauliem, acīs sariesās asaras, un, lai māte, kas laiku pa laikam bailīgi pameta acis uz viņa rūpju pilno seju, tās neredzētu, viņš iezagās tumšajā blakus istabā. Dīdrihs atbalstīja rokas uz klavierēm un, paslēpis seju plaukstās, šņukstēja. Otrā istabā Emmija un Magda strīdējās par cimdu pāri un māte neuzdrīkstējās izšķirt, kam tie domāti. Dīdrihs šņukstēja. Visur tikai neveiksmes — politikā, veikala darījumos un mīlestībā. «Kas man vēl atliek?» Dīdrihs atvēra klavieres. Viņu kratīja drebuļi, viņš jutās tik bezgala vientuļš, ka baidījās trokšņot. Skaņas radās pašas no sevis, rokas slīdēja pār taustiņiem gandrīz neapzināti. Tautas melodijas, Bēthovens un studentu dziesmas cita pēc citas izskanēja krēslainajā istabā, tā piešķirot tai mājīgumu un siltumu un tīkami gurdinot apziņu. Reiz viņam likās, ka pār matiem būtu pārslīdējusi kāda roka. Vai varbūt viņš sapņoja? Nē, uz klavierēm pēkšņi atradās pilna alus glāze. Labā māte! Šuberts, cildenums, dzimtenes jūsma . .. Valdīja klusums, bet viņš to nemanīja, līdz noskanēja sienas pulkstenis — bija pagājusi viena stunda! — Tie bija mani Ziemas svētki, — noteica Dīdrihs un iegāja blakus istabā pie pārējiem. Viņš jutās mierīgs un stiprināts. Māsas vēl joprojām bija sabozušās cimdu dēļ. Dīdrihs, pārmetis viņām negausību, iebāza tos kabatā, lai apmainītu sev.

Rūpes par holenderi viņu smagi nomāca visu svētku laiku. Seštūkstoš mārku par jaunu Meiera sistēmas patentēto holenderi! Naudas nebija un pašreizējos apstākļos to arī nevarēja nekur dabūt. Tas bija neizprotams liktenis, nožēlojama cilvēku un notikumu pretestība, kas Dīdrihu sarūgtināja. Kad Setbīra nebija klāt, viņš nikni klabināja rakstāmpults vāku un meta uz grīdas vēstuļu mapes. Jaunajam saimniekam, kas uzņēmuma vadību saņēmis savās stingrajās rokās, vajadzēja taču bez ierunām ieviest jaunus pasākumus, panākumi gaidīt gaidīja uz viņu, notikumiem vajadzēja piemēroties viņa personībai! ... Dusmu uzliesmojumiem sekoja mazdūšība. Dīdrihs sagatavojās katastrofas iespējamībai. Viņš apgājās piesardzīgi ar Setbīru — varbūt tas varēs arī šoreiz līdzēt. Pazemojās sarunā ar mācītāju Cillihu un lūdza, lai pasaka cilvēkiem, ka sprediķis, par kuru visi ļaudis runāja, nav mērķēts uz viņu. Mācītājs apsolīja, acīm redzot to nožēlodams un sievas bargo skatienu apšaudīts, kura viņa solījumu vēl apstiprināja. Tad vecāki pameta Dīdrihu ar Kēthenu vienus pašus, un Dīdrihs savā nomāktībā bija viņiem tik ļoti pateicīgs, ka gandrīz vai bildināja Kēthenu. Kēthenas «jā» vārds, kas gaidīt gaidīja uz viņas mīļajām, biezajām lūpiņām, būtu bijis panākums, sagādātu sabiedrotos cīņā ar naidīgo pasauli. Bet nenomaksātais holenders! Tas aprītu ceturtdaļu pūra naudas ... Dīdrihs nopūtās, viņam vajadzēja atkal doties uz kantori; Kēthena saknieba lūpas, «jā» vārdiņu neizteikusi.

Kāds lēmums bija jāpieņem, jo drīzumā vajadzēja pienākt holenderam. Dīdrihs sacīja Setbīram: — Es ieteiktu viņiem to piegādāt noteiktā laikā, citādi bez liekas runāšanas atdošu atpakaļ. — Taču Setbīrs atgādināja zināmo paradumu, kas atļauj fabrikām dažas dienas pagarinājuma. Un, kaut arī Dīdrihs sparīgi pukojās, Setbīrs palika nelokāms. Starp citu, mašīna ieradās tieši noteiktajā laikā. Vēl tā nebija izpakota, kad Dīdrihs jau plosījās, cik jaudas. — Tā ir par lielu! Viņi man garantēja, ka tā būšot mazāka par veco. Kāpēc tad man jāpērk, ja es nevaru pat ietaupīt telpu! — Un, tiklīdz holenders bija uzstādīts, Dīdrihs ar metramēru rokā apgāja tam visapkārt. — Tas ir par lielu! Es neļaušu sevi apvest ap stūri! Jūs apliecināsiet, Setbīr, ka tas ir par lielu! — Taču Setbīrs ar nesatricināmu godīgumu pierādīja kļūdu Dīdriha aprēķinos. Elsdams Dīdrihs pagāja tālāk, lai apsvērtu jaunu uzbrukuma plānu. Viņš pieaicināja Napoleonu Fišeru. — Kur tad ir montieris?

Vai tad viņi nav atsūtījuši mums montieri? — Un Dīd-rihs pārskaitās. — Es taču to pieprasīju! — viņš meloja. — Tie nu gan prot! Es nebrīnīšos, ja man nāksies par montieri ik dienas maksāt divpadsmit markas un viņš pat neparādīsies. Kas tad nu man tagad to nelaimes putnu samontēs?

Napoleons Fišers apgalvoja, ka viņš to varot. Dīdrihs pēkšņi sāka viņam izrādīt lielu labvēlību. — Jūs taču pats saprotat, labāk es maksāju jums tās virsstundas, nekā izmetu savu naudu svešam cilvēkam. Galu galā jūs esat te vecs strādnieks. — Napoleons Fišers sarauca uzacis, bet neteica nekā. Dīdrihs pieskārās viņa plecam. — Redziet, mīļais draugs, — viņš runāja pusbalsī, — es, proti, esmu šai holenderā vīlies. Uzņēmumos prospektā tas izskatījās citādi. Veltnim vajadzēja būt daudz platākam, kur tad radīsies tā lielākā darbības jauda, ko viņi mums solīja? Kā jums liekas? Vai jums šķiet, ka skrej rieva būs laba? Baidos, ka masa paliks uz vietas. — Napoleons Fišers uzlūkoja Dīdrihu gan pētoši, bet arī jau saprotoši. Viņš vilcinādamies ierunājās, ka mašīna būtu jāizmēģina. Dīdrihs izvairījās no viņa skatiena un izlikās, ka aplūko mašīnu, reizē arī uzmudinoši runādams: — Labs ir. Jūs mašīnu samontēsiet, es jums maksāšu par virsstundām ar divdesmit piecu procentu uzcenojumu un tad, ar dieva palīgu, iedarbiniet to. Gan jau mēs redzēsim, kas tā par mantu.

— Jādomā gan, manta diez kāda vis nebūs, — mehāniķis atteica, acīm redzot atbalstīdams Dīdrihu. Pats nezinādams, kā tas bija noticis, Dīdrihs satvēra viņa roku, Napoleons Fišers bija draugs, glābējs! — Panāciet man līdz, mīļais, — viņa balsī bija dzirdams aizkustinājums. Viņš ieveda Napoleonu Fišeru mājā, Heslinga kundzei vajadzēja pacienāt viņu ar glāzi vīna, un Dīdrihs neskatīdamies iespieda viņam rokā piecdesmit markas. — Es paļaujos uz jums, Fišer, — viņš apgalvoja. — Ja nebūtu jūs, kas zina, tā fabrika mani smalki iegāztu. Esmu jau viņiem divus tūkstošus mārku iegrūdis rīklē.

— Tās viņiem būs atkal jāatdod, — mehāniķis iztapīgi sprieda. — Jūs arī tā domājat? — Dīdrihs neatlaidās.

Un jau nākošajā dienā pēc pusdienas pārtraukuma, ko Napoleons Fišers bija izmantojis izmēģinājumiem ar holenderu, viņš paziņoja savam darba devējam, ka jaunā mašīna nekam neder. Biezā masa neplūda cauri, nācās izpalīdzēt ar menti, kā pie jebkura visvecākās konstrukcijas holendera. — Tātad skaidra krāpšana! — sauca DIdrihs. Turklāt holenderam vajadzēja vairāk nekā divdesmit zirgspēku. — Tas ir pretēji līgumam! Vai mums tas tiešām jāpacieš, Fišer?

— Tas mums nav jāpacieš, — izlēma mehāniķis, glaudīdams ar saviem mezglainajiem pirkstiem tumšo, apaugušo zodu. Dīdrihs pirmo reizi cieši paskatījās viņā.

— Tad jūs varēsiet apliecināt, ka holenders neatbilst noteikumiem, kādi bija paredzēti pasūtījumā?

Napoleona Fišera plānajā bārdā pavīdēja viegls smaids. — Varēšu, — viņš apstiprināja. Dīdrihs pamanīja smaidu. Tāpēc vēl jo brašāk pagriezās, lai ietu. — Nu, tad viņi dabūs just, ar ko viņiem darīšana! — Viņš tūlīt pat aizrakstīja uz Ešveileru firmai Bišli un Ko sparīgu vēstuli. Atbilde pienāca nekavējoties. Viņa iebildumi neesot saprotami, jaunais patentētais Meiera sistēmas holenders esot jau uzstādīts un izmēģināts vairākās papīra fabrikās, kuru saraksts šeit tiekot pievienots. Par ņemšanu atpakaļ un divi tūkstošu mārku atmaksu nevarot būt ne runas, gluži otrādi, līgumā paredzētā atlikusī summa jānomaksājot nekavējoties. Dīdrihs rakstīja vēlreiz, šoreiz vēl kategoriskāk un draudēja ar tiesu. Tagad firma Bišli un Ko mēģināja viņu nomierināt un ieteica izmēģināt vēlreiz. — Nobijušies, — noteica Napoleons Fišers un atņirdza zobus, kad Dīdrihs parādīja vēstuli. — Tiesāties viņi negrib, jo viņu holenderu vēl nekur pietiekami nepazīst. — Tā ir, — piekrita Dīdrihs. — Mums viņi ir rokā! — Un stingrā uzvaras apziņā viņš krasi noraidīja jebkuru izlīgumu un piedāvāto cenu pazeminājumu. Kad pēc tam vairākas dienas nekas nenotika, viņu pārņēma nemiers. Varbūt tie tagad tomēr gaidīja, ka viņš iesūdzēs? Varbūt paši to darīs? Dīdriha acis nedroši vairākas reizes dienā meklēja Napoleona Fišera glūnošo atbildes skatienu. Viņi vairs nerunāja viens ar otru. Bet reiz priekšpusdienā, kad Dīdrihs ap pulksten vienpadsmitiem sēdēja pie

otrajām brokastīm, kalpone pasniedza vizītkarti — Fridrihs Kīnasts, Ešveileras firmas Bišli un Ko prokūrists, un, kamēr Dīdrihs kartīti vēl grozīja rokā, apmeklētājs jau nāca iekšā pa durvīm.

Durvīs viņš palika stāvot. — Pardon, būs noticis pārpratums. Man norādīja nākt šurp, uz mājām, bet es esmu ieradies veikala darīšanās.

Dīdrihs jau bija izlēmis. — Es saprotu gan, bet tam nav nozīmes, lūdzu, nāciet tuvāk! Esmu doktors Hes-lings. Te mana māte un manas māsas Emmija un Magda.

Svešais panācās tuvāk un palocījās dāmām. — Fridrihs Kīnasts, — viņš nomurmināja. Viņš bija liela auguma, gaišu bārdu, ģērbies brūnā vilnas drānas uzvalkā. Visas trīs dāmas padevīgi smaidīja. — Vai drīkstu jums piedāvāt brokastis? — Heslinga kundze jautāja. Un Dīdrihs apvaicājās: — Protams, Kīnasta kungs taču ēdīs kopā ar mums?

— Es neteikšu nē, — sacīja Bišli un Ko pārstāvis, berzēdams rokas. Magda piedāvāja viņam žāvētu siļķi, ko viņš sāka slavēt, vēl iekams bija dakšu pielicis pie mutes.

Dīdrihs jautāja, labsirdīgi smiedamies:

— Nedzēris jau arī droši vien labprāt nerunājat par veikala darīšanām? — Smējās arī Kīnasta kungs. — Kārtojot veikala darījumus, esmu vienmēr skaidrs. — Dīdrihs pasmaidīja. — Nu tad jau mēs sapratīsimies. Atkarībā no tā, kā... — Un Kīnasta šķelmīgi izaicinošos vārdus pavadīja Magdai pievērsts skatiens. Viņa nosarka.

Dīdrihs ielēja viesim alu. — Jums droši vien vēl ir kas cits kārtojams Necigā? — Kīnasta atbilde skanēja atturīgi: — Nekad nevar zināt.

It kā aplinkus Dīdrihs ieminējās: — Ar Klisingu Gau-zenfeldā jums nekas neiznāks, uzņēmumā liels klusums. — Viesis neko neteica, un Dīdrihs domāja: «Tas ir atsūtīts tikai holendera dēļ, tiesas process tiem neder vis!» Te viņš pamanīja, ka Magda un firmas Bišli un Ko pārstāvis reizē dzer un pāri glāzēm raugās viens otram acīs. Emmija un Heslinga kundze sēdēja kā sastingušas. Dīdrihs tusnīdams pārliecās pār savu šķīvi; pēkšņi viņš sāka slavēt ģimenes dzīvi. — Jums laimējies, mīļais

Kīnasta kungs, jo otrās brokastis ir mūsu jaukākā stunda. Kad darba laikā uznāk šeit augšā, tad atkal dabū just, tā sakot, ka esi arī cilvēks. Jā, un tas ir vajadzīgs!

Kīnasts apstiprināja, ka tas ir vajadzīgs. Uz Heslinga kundzes jautājumu, vai esot precējies, viņš atbildēja noliedzoši un lūkojās uz Magdas matu celiņu, jo viņa bija noliekusi galvu.

Dīdrihs piecēlās un sasita papēžus. — Kīnasta kungs, — viņš teica čērkstošā balsī, — esmu jūsu rīcībā.

— Kīnasta kungs paņems varbūt vēl cigāru, — piedāvāja Magda. Viņa pati to aizdedzināja, un viesis, daudzsološi viņai uzsmaidīdams, izteica cerību, ka varbūt vēl gadīšoties izdevība apliecināt dāmām savu goddevību. Taču pagalmā viņa runas veids krasi mainījās. — Jā, tās nu arī ir tādas vecas, šauras telpas, — viņš piezīmēja vēsi un nevērīgi. — Jums vajadzētu redzēt mūsu uzņēmumu.

— Tādā nostūrī kā Ešveilerā, — Dīdrihs attrauca tikpat nicinoši, — tā nav nekāda māksla. Pamēģiniet šeit noplēst namu kvartālus! — Un tad skarbā balsī pavēloši uzsauca, lai ierodas mehāniķis un iedarbina jauno holenderu. Napoleons Fišers kavējās, un Dīdrihs metās pie viņa. — Vai jūs esat kurls palicis, vai? — Bet, tiklīdz atradās tam blakus, tā kliegšana apklusa un rāmā, lūdzošā balsī, aiz sasprindzinājuma ieplestām acīm viņš izdvesa: — Fišer, es pārdomāju visu, esmu ar jums apmierināts, sākot ar pirmo, paaugstināšu jūsu algu uz simt astoņdesmit markām. — Napoleons Fišers īsi un saprotoši pamāja, un viņi aizgāja katrs uz savu pusi. Dīdrihs tūlīt pat sāka atkal kliegt. Ļaudis ir smēķējuši! Strādnieki apgalvoja, ka tie esot viņa paša cigāra dūmi, ko viņš saožot. Firmas Bišli un Ko pārstāvim Dīdrihs paskaidroja: — Es gan esmu apdrošināts, bet kārtībai jābūt. Lieliska rūpnīca, ko?

— Novecojies agregāts, — atteica Kīnasta kungs, dzedri palūkodamies uz mašīnām. — Zinu, cienītais, — Dīdrihs ironiski pārtrauca, — bet katrā ziņā tikpat labas kā jūsu holenders. — Nevērojot Kīnasta iebildumus, viņš turpināja noniecināt vietējās rūpniecības darba spējas. Jaunu iekārtu viņš iegādāšoties tad, kad došoties ceļojumā uz Angliju. Viņš strādājot ar plašu vērienu. Kopš pats nostājies uzņēmuma priekšgalā, tas esot vareni uzplaucis. — Un man ir iespēja to paplašināt vēl vairāk, — DIdrihs plātījās. — Tagad man noslēgti līgumi ar divdesmit apgabala laikrakstiem. Berlīnes preču nami mani vispār pataisa traku ... — Kī-nasts dzēlīgi pārtrauca:

— Tad jūs laikam esat tieši patlaban visu nodevis, jo es nekur neredzu gatavu produkciju.

DIdrihs sašuta. — Cienītais kungs, — vai zināt ko? Vēl vakar es izsūtīju visiem mazākajiem noņēmējiem apkārtrakstu: kamēr nebūs pabeigta mana jaunceltne, nevaru nekādus pasūtījumus pieņemt.

Abiem kungiem atnāca pakaļ mehāniķis. Jaunais patentētais holenders bija līdz pusei piepildīts, bet papīra masa valstījās ļoti gausi, strādnieks ar menti palīdzēja. Dīdrihs turēja pulksteni rokā. — Redziet nu. Jūs apgalvojāt, ka jūsu holenderā masa apgrozās divdesmit, trīsdesmit sekundēs; es esmu jau saskaitījis piecdesmit... Mehāniķi, laidiet masu laukā! ... Kas tad ir, ka nemaz neiet uz priekšu!

Kīnasts pārliecās pār rezervuāru, tad izslējās un saprotoši pasmīnēja. — Protams, ja vārstuļi pieblīvēti pilni... — Un cieši paskatījās Dīdriham acīs, kurš novērsās: — Kas ar mašīnu vēl darīts, es uzreiz nevaru pateikt. — Dīdrihs pēkšņi, tumši piesarcis, sašuta: — Vai jūs varbūt gribat teikt, ka es ar savu mehāniķi...

— Es nekā neesmu teicis, — Kīnasts pārtrauca.

— To es arī nekādā gadījumā nepieļautu. — Dīdriha acis meta zibšņus. Taču Kīnastu tas, šķiet, nemaz neietekmēja, viņa skatiens palika tikpat vienaldzīgs, kā bijis, un pie zoda uz abām pusēm pāršvīkātajā bārdā slēpās tas pats viltīgais smīns. Ja viņš būtu nodzinis bārdu un saskrullējis ūsas līdz pat acīm, tad izskatītos ļoti līdzīgs Dīdriham. Viņš bija vara! Tāpēc Dīdrihs uzstājās enerģiski. — Mans mehāniķis ir sociāldemokrāts, būtu smieklīgi iedomāties, ka viņš man izdarītu kādu pakalpojumu. Starp citu, es kā rezerves virsnieks daru jūs uzmanīgu uz sekām, kādas var izraisīt jūsu piezīme!

Kīnasts izgāja pagalmā. — Liecieties mierā, doktora kungs, — viņš dzestri pārtrauca. — Veikala darījumos man galva ir vienmēr skaidra, to es jums jau teicu brokastojot. Tagad man tikai vēlreiz jāatkārto, ka mēs piegādājām jums labas kvalitātes holenderu un nedomājam to ņemt atpakaļ. — To mēs vēl redzēsim, — Dīdrihs iebilda. Laikam gan Bišli un Ko domājot, ka tiesas process sevišķi labi ietekmēšot viņu jaunās produkcijas ieviešanu? — Un tehniskajā literatūrā es ievietošu tai īpašu rekomendāciju. — Kīnasts paskaidroja, ka izspiešanas mēģinājumi viņu neietekmējot. Dīdrihs attrauca: — Ģeķus, kas nav spējīgi dot gandarījumu, mēdz vienkārši izmest laukā! — Šai brīdī pāri pretī, mājas durvīs, parādījās Magda.

Viņai mugurā bija uz Ziemas svētkiem dāvinātā kažok-jaciņa, un sārtajā sejā rotājās smaids. — Vai kungi vēl joprojām nav beiguši? — viņa šķelmīgi vaicāja. — Laiks ir tik jauks, pirms pusdienām mazliet jāpastaigājas. A propos, — viņa kā nevilšus ieminējās, — māte jautā, vai Kīnasta kungs būšot vakariņās. — Kad Kīnasts paskaidroja, ka, diemžēl, viņam jāatsakoties, Magda uzsmaidīja neatlaidīgāk. — Vai arī man jūs to atteiksiet? — Kīnasts rūgti iesmējās. — Es neteiktu ne, jaun-kundz, bet vai tad es zinu, ko jūsu brāļa kungs... — Dīdrihs, smagi vilkdams elpu, šņāca. Magda lūdzoši viņā palūkojās. — Kīnasta kungs, — viņš izdabūja,

— es priecāšos. Varbūt mēs vēl arī sapratīsimies. — Kīnasts izteica līdzīgu cerību un ar inteliģentam cilvēkam atbilstošu laipnību piedāvājās jaunkundzi kādu gabaliņu pavadīt. — Ja manam brālim nav iebildumu, — Magda piemetināja manierīgi un ironiski. Dīdrihs atļāva arī to, un tad viņš pārsteigts noskatījās, kā māsa ar firmas Bišli un Ko prokūristu devās pastaigā. Kur viņa to visu bija iemācījusies?

Kad Dīdrihs atnāca pusdienās, viņš izdzirda viesistabā māsas skarbi sarunājamies. Emmija pārmeta Magdai, ka tās uzvedība esot nekaunīga. — Tā taču nemēdz darīt.

— Ak tā! Man būs tev jāprasa atļauja, — iesaucās Magda. — Tas tev nemaz nenāktu par ļaunu. Vispār man ir kārta pirmajai! — Un kas tev vēl uz sirds? — Magda nicinoši smējās. Brālim ienākot, viņa tūlīt pat apklusa. Dīdrihs neapmierināts pavalbīja acis; taču Heslinga kundze veltīgi lauzīja, meitām neredzot, rokas — iejaukties sieviešu tračos viņš turēja par sevis necienīgu.

Pusdienas ēdot, sarunas ritēja par viesi. Heslinga kundze cildināja solīdo iespaidu, kādu viņš atstājis. Emmija piebilda: — Ja nu tāds komijs vēl nebūtu solīds. — Ar dāmām sarunāties viņš nemaz neprotot. Magda sašutusi apgalvoja pretējo. Un, tā kā visi gaidīja Dīdriha izšķirošo vārdu, viņš to pateica. Kas attiecoties uz uzvedību un goda izpratni, tad šajā ziņā tiešām esot daudz ko vēlēties. Akadēmiskā izglītība tomēr neesot ne ar ko aizstājama; — Bet veikalnieks, protams, viņš ir ļoti labs. — Emmija vairs nespēja savaldīties.

— Ja Magda sadomās ar šo cilvēku precēties, tad es paziņoju, ka starp mums viss izbeigts. Viņš kompotu ēda ar nazi!

— Viņa melo! — Magda sāka šņukstēt. Dīdriham sametās māsas žēl, viņš uzkliedza Emmijai:

— Precies kaut vai ar hercogu un liec mūs mierā!

Emmija nolika nazi un dakšiņu un izgāja laukā. Vakarā īsi pirms darba beigām kantorī ienāca Kīnasta kungs. Viņš bija ģērbies vizītsvārkos un izturējās drīzāk kā viesos atnācis cilvēks, nevis veikalnieks. Abi, kā norunājuši, neko neapsprieda, kamēr vecais Setbīrs savāca savus papīrus. Kad viņš, pametis neuzticīgu skatienu, izgāja, Dīdrihs piezīmēja:

— Veco esmu pielicis pie darījumiem, kas izbeidzami. Svarīgāko veicu pats.

— Nu, un vai esat pārdomājis, ko mēs darīsim? — jautāja Kīnasts.

— Un jūs? — Dīdrihs attrauca. Kīnasts saprotoši pamirkšķināja.

— Manas pilnvaras gan tik tālu nesniedzas, bet es to ņemu uz savas galvas. Dodiet ar to holenderu dieva vārdā atpakaļ. Vai tad nu kāds defekts neatradīsies!

Dīdrihs saprata un apsolīja: — Jūs to atradīsiet.

Kīnasts lietišķi piebilda:

— Tā kā mēs esam jums nākuši pretī, jūsu pienākums būs turpmāk visas mašīnas pasūtīt vienīgi pie mums. Acumirkli! — viņš lūdza, jo Dīdrihs atkal grasījās lēkt kājās. — Un turklāt jūs atlīdzināsiet mūsu zaudējumus

un manus ceļa izdevumus ar pieci simti markām, ko mēs atvilksim no jūsu iemaksas.

— Bet paklausieties, tā taču ir izspiešana! — Dīdriha taisnīguma sajūta izraisīja skaļu sašutumu. Arī Kīnasts jau atkal pacēla balsi. — Doktora kungs! ... — Dīdrihs ar piespiešanos savaldījās un uzlika prokūristam roku uz pleca. — Iesim nu tagad augšā, dāmas gaida. — Kīnasts jau rāmāk piebilda: — Līdz šim mēs esam gluži labi sapratušies. — Gan jau tās mazās nesaskaņas arī nolīdzināsies, — apsolīja Dīdrihs.

Augšā, dzīvoklī, smaržoja kā svētkos. Heslinga kundze žilbināja acis ar savu melno atlasa kleitu. Magdas mežģiņu blūzīte bija caurspīdīgāka nekā tērpi, ko tā parasti ģimenes vidū atļāvās valkāt. Tikai Emmijas apģērbs un izskats bija pelēks un ikdienišķs. Magda, ierādījusi ciemiņam vietu, apsēdās viņam pa labi, un, tiklīdz visi bija apsēdušies un nokremšļojušies, viņa tūlīt drudžaini mirdzošām acīm noteica:

— Nu tagad gan kungi būs pabeiguši savus muļķīgos veikala darījumus. — Dīdrihs apstiprināja, ka viņiem izdevies lieliski vienoties. Bišli un Ko esot izpalīdzīgi cilvēki.

— Mums taču ir milzu uzņēmums, — paskaidroja prokūrists. — Tūkstoš divsimt strādnieku un ierēdņu, vesela pilsēta ar savu viesnīcu klientiem. — Viņš ielūdza Dīdrihu: — Atbrauciet, varēsiet padzīvot pie mums smalki un par velti. — Un, tā kā Magda nolasīja vai katru vārdu viņam no lūpām, viņš sāka slavēt savu ieņemamo amatu, neierobežotās tiesības, savrupmāju, no kuras pusi pats apdzīvojot. — Kad apprecēšos, dabūšu arī mājas otru pusi.

Dīdrihs pārdroši iesmējās. — Tad jau jums atliek vienīgi tikai apprecēties. Prozit!

Magda nodūra acis, un Kīnasta kungs mainīja sarunas tematu. Vai Dīdrihs zinot, kāpēc viņš esot tik viegli piekāpies? — Es tūlīt pat nopratu, doktora kungs, ķa ar jums būs vēlāk iespējams veikt lielus pasākumus, kaut arī tagad vēl šeit viss ir tik sīks, — viņš iecietīgi piebilda. Dīdrihs dzīrās klāstīt savas darbības lielo vērienu un pierādīt iespējas, ar kādām uzņēmums paplašināms, bet Kīnasts neļāva sevi pārtraukt. Viņa specialitāte esot cilvēku pazīšana. Veikala biedrus vajagot katrā ziņā apciemot ar! viņu mājās. — Ja nu viss izrādoties tik priekšzīmīgs kā šeit...

Tieši tobrīd istabā tika ienests smaržojošs zoss cepetis, pēc kura Heslinga kundze jau vairākkārt slepus nemierīgi bija lūkojusies. Viņa nekavējoties pieņēma tik vienaldzīgu izskatu, it kā zoss šai mājā būtu gluži parasta parādība. Tomēr Kīnasta kungs ar izteiksmīgu klusuma brīdi parādīja savu atzinību. Heslinga kundze īsti neizprata, vai viņa acis tiešām kavējās pie zoss, vai arī aiz tās kairinošajiem garaiņiem pie Magdas caurspīdīgās blūzes. Te viņš novērsa skatienu un satvēra glāzi. — Un tāpēc — uz Heslingu ģimenes, uz godājamās mājasmātes un viņas ziedošo meitu veselību! — Magda iz-rieza krūtis, lai uzskatāmāk pierādītu, cik tā ziedoša, toties Emmija izskatījās jo plakanāka. Kīnasta kungs arī vispirms saskandināja ar Magdu.

Dīdrihs atbildēja tostam. — Mēs esam vāciska ģimene. To, ko esam uzņēmuši savā mājā, mēs uzņemam arī savās sirdīs. — Viņa acīs iezagās asaras, un Magda atkal piesarka. — Un, kaut arī mūsu māja ir vienkārša, mūsu sirdis ir uzticīgas. — Viņš uzdzēra viesim, kas savukārt apliecināja, ka vienmēr esot cienījis vienkāršību, «it īpaši tādās mājās, kur jaunas meitenes».

— Vai ne tā? — Heslinga kundze piemetināja. — Kur tad citādi lai jaunam cilvēkam rodas drosme? ... Manas meitas šuj visu pašas. — Tā Kīnasta kungam radās iegansts noliekties pie Magdas blūzes, lai to pienācīgi cildinātu.

Ēdot desertu, Magda nomizoja viesim apelsīnu un viņam par godu pielika pie lūpām glāzi ar tokajieti. Kad pēc tam visi devās viesistabā, Dīdrihs palika stāvot durvīs, aplicis rokas abām māsām ap pleciem. — Tā ja, Kīnasta kungs, — viņš izjustā balsī ierunājās. — Palūkojieties labi, tā ir ģimenes idile! — Magda gluži padevīgi piekļāvās viņam pie pleca. Emmija mēģināja izrauties un tāpēc saņēma dunku pa muguru. — Tā mēs dzīvojam vienmēr, — Dīdrihs turpināja. — Es visu dienu strādāju savējo labā, un vakari mūs vieno šeit lampas mājīgajā gaismā. Cilvēki un mūsu tā sauktās sabiedrības kliķe mūs tikpat kā nevilina, mums pietiek pašiem ar sevi.

Tagad Emmijai izdevās tikt vaļā; bija dzirdams, ka viņa aizcirta kādas durvis. Toties jo aizkustinošāki izskatījās Dīdrihs un Magda, kad abi apsēdās pie blāvi apgaismotā galda. Kīnasta kungs domīgi raudzījās uz punšu, ko Heslinga kundze, rāmi smaidīdama, ienesa milzīgā boles traukā. Kamēr Magda piepildīja ciemiņa glāzi, Dīdrihs sāka klāstīt, ka šāda norobežošanās klusā mājas dzīvē došot viņam iespēju kādreiz savas māsas labi izprecināt. — Uzņēmuma uzplaukums nāk par labu māsām, fabrika pieder arī viņām, neieskaitot skaidro pūra naudu; un, ja nu tad kāds no maniem nākošajiem svaiņiem vēl gribēs ieguldīt uzņēmumā savu kapitālu ...

Bet Magda, pamanījusi Kīnasta kunga sejā iezoga-mies nemieru, novirzīja sarunu uz citu pusi. Viņa apjautājās par viņa paša ģimeni, vai viņš esot gluži viens. Kīnasta kunga acīs tūdaļ pamirdzēja aizkustinājums, un viņš pievirzījās Magdai tuvāk. Dīdrihs sēdēja, iedzēra pa malkam un grieza īkšķus vienu ap otru. Vairākkārt viņš mēģināja piedalīties abu sarunā, bet likās, tie jutās tā, it kā būtu te gluži vieni. — A, tad jūs esat laimīgi savu gadu jau nodienējis, — Dīdrihs labvēlīgi noteica un brīnījās par mājieniem, ko Heslinga kundze aiz abu mugurām viņam rādīja. Viņš attapās tikai tad, kad viņa izzagās pa durvīm, un, paņēmis savu glāzi ar punšu, iegāja tumšajā blakus istabā pie klavierēm. Mazliet paimprovizējis, viņš nevilšus pārgāja uz studentu dziesmām un dārdošā balsī sāka dziedāt: «Ne velna tie nezin, kas brīvība ir.» Nodziedājis līdz galam, Dīdrihs paklausījās; taču blakus istabā bija tik kluss, it kā tur visi būtu aizmiguši, un, kaut arī viņš labprāt būtu vēl sev iesmēlis boli, pienākuma sajūta lika no jauna uzsākt: «Uz alus mucas pagrabā.»

Te panta vidū viesistabā apgāzās krēsls un atskanēja skaļš, nepārprotams šmaukšķis. Vienā lēcienā Dīdrihs atradās tur. — Vai redz ko, — viņš skaļi un braši noteica. — Liekas, jums ir nopietni nolūki. — Pārītis atraisījās no apskāviena. — Es nesaku nē, — Kīnasts paskaidroja. Dīdrihs pēkšņi jutās dziļi aizkustināts. Cieši lūkodamies Kīnastam acīs, viņš kratīja tam roku, ar otru pievilkdams sev klāt Magdu. — Tas tik ir pārsteigums! Kīnasta kungs, dariet manu māšeli laimīgu! Es būšu jums abiem vienmēr labs brālis, kāds esmu bijis līdz šim, to es, šķiet, drīkstu apgalvot.

— Un, acis slaucīdams, viņš uzsauca pa durvīm:

— Māt! Kaut kas ir atgadījies! — Heslinga kundze gan stāvēja turpat pie durvīm, taču aiz pārāk liela satraukuma viņai neklausīja kājas. Atbalstījusies uz Dīdriha rokas, viņa grīļodamās ienāca, apkrita Kīnasta kungam ap kaklu un izplūda asarās. Tikmēr Dīdrihs klauvēja pie Emmijas aizslēgtajām durvīm. — Emmij, iznāc, kaut kas noticis! — Beidzot durvis atsprāga vaļā, un Emmija parādījās dusmās piesarkušu seju. — Kāpēc tu man neļauj gulēt? Zinu jau labi, kas noticis. Turpiniet savas piedauzības bez manis! — Un viņa būtu atkal aizcirtusi durvis, ja Dīdrihs neieliktu spraugā kāju. Viņš bargi norādīja, ka ar savu nepiedienīgo uzvešanos esot pelnījusi pati palikt bez vīra. Viņš neļāva māsai pat apģērbties, bet vilkšus aizvilka sev līdz tādu, kāda viņa bija — nakts tērpā, vaļā atraisītiem matiem. Priekšistabā viņa izrāvās. — Tu pataisi mūs smieklīgus, — viņa nošņācās un Dīdriham pa priekšu augstu paceltu galvu, ironiski vērojošu skatienu iegāja pie saderinātiem. — Vai tad tam katrā ziņā vajadzēja notikt tik vēlā naktī? — viņa jautāja. — Tā jau ir, laimīgie stundas neskaita. — Kī-nasts raudzījās meitenē — viņa bija lielāka par Magdu, sasarkusī seja izskatījās pilnīgāka, jo to apņēma vaļā palaistie garie, biezie mati. Kīnasts paturēja viņas roku savējā ilgāk, nekā tas būtu nepieciešams; viņa to atvilka, tad Kīnasts ar redzamām šaubām pievērsās Magdai. Emmija, triumfējoši smaidīdama, pameta uz māsu skatienu, pagriezās un, stalti izslējusies, izgāja no istabas, bet Magda nobijusies satvēra savu saderināto pie rokas. Tobrīd ieradās Dīdrihs ar pilnu punša glāzi rokā un izteica vēlēšanos sadzert ar jauno svaini tubrālības.

No rīta Dīdrihs aizgāja viņam pakaļ uz viesnīcu, lai aizvestu izdzert kādu kausu alus. — Esi tik laipns un līdz pusdienām apvaldi savas ilgas pēc sievišķīgā! Tagad mums, vīriešiem, jāpārrunā daži vārdi savā starpā. — Klapša krodziņā viņš izklāstīja apstākļus.

— Laulību dienā divdesmit piecus tūkstošus skaidrā — dokumentus var apskatīt kaut kurā brīdī, un kopīgi ar Emmiju ceturtā daļa fabrikas. — Tātad tikai astot-daļa, — Kīnasts precizēja, bet Dīdrihs attrauca: — Vai man varbūt par velti jūsu dēļ jāplēšas? Iestājās netīkams klusums.

Dīdrihs no jauna mēģināja uzlabot garastāvokli.

— Prozit, Fridrih!— Prozit, Dīdrih! — atsaucās Kīnasts. Tad, šķiet, Dīdrihs kaut ko iedomājās. — Tas jau nu ir tavās rokās — palielināt savu daļu, ja tu ieguldītu naudu. Kā ir ar taviem ietaupījumiem? Kur tev tik liela alga! — Kīnasts paskaidroja, ka principā viņš nesakot nē. Taču pagaidām viņu saistot līgums ar Bišli un Ko. Turklāt šogad esot sagaidāms lielāks algas paaugstinājums, tāpēc tagad uzteikt darbu būtu noziegums pašam pret sevi. — Un, ja es iedotu naudu, man arī būtu jāstrādā uzņēmumā. Ar visu manu lielo uzticību, tev, mīļais Dīdrih ...

Dīdrihs saprata! Kīnasts savukārt ierosināja: — Ja tu pūra naudā izmaksātu piecdesmit tūkstošus! Magda tad atteiktos no savas uzņēmuma daļas. — Bet tam atkal noteikti pretojās Dīdrihs. — Tas būtu pretrunā ar mana nelaiķa tēva pēdējo gribu, ko es turu svētu. Un plašais vēriens, ar kādu es strādāju, var Magdas tiesu dažos gados pataisīt desmitkārt lielāku, nekā tu tagad prasi. Nekad es neatļaušos tā nodarīt pāri savai nabaga māsai. — Svainis mazliet pavīpsnāja. Dīdriha ģimenes tuvības jūtas darot viņam godu, taču ar plašo vērienu vien esot maz līdzēts. Dīdrihs manāmi aizkaitināts attrauca, ka, paldies dievam, par sava uzņēmuma vadību, izņemot dievu, viņš esot atbildīgs vienīgi pats sev.

— Divdesmit pieci tūkstoši skaidrā un astotā daļa tīrā ienākuma, tas ir viss. — Kīnasts bungāja pa galdu.

— Nezinu, vai ar tādiem noteikumiem varēšu tavu māsu ņemt. Pēdējo vārdu es vēl neesmu teicis. Dīdrihs paraustīja plecus, un viņi izdzēra atlikušo alu. Kīnasts devās līdz uz mājām pusdienās; Dīdrihs jau bija baidījies, ka viņš izvairīsies. Par laimi, Magda bija saposusies vēl kairinošāk nekā iepriekšējā vakarā, — «it kā zinātu, kas likts uz spēles,» domāja Dīdrihs, apbrīnodams māsu. Kad galdā parādījās saldais ēdiens, Magda bija Kīnastu atkal tiktāl iejūsminājusi, ka viņš izteica vēlēšanos nosvinēt kāzas pēc viena mēneša. — Tavs pēdējais vārds? — Dldrihs paķircināja. Par atbildi Kī-nasts izvilka no kabatas gredzenus.

Pēc pusdienām Heslinga kundze uz pirkstgaliem izgāja no istabas, kur sēdēja saderinātie; arī Dīdrihs dzīrās pazust, taču viņu uzaicināja doties līdz pastaigā. — Kurp tad mēs iesim, un kur ir māte un Emmija? — Emmija bija atteikusies doties līdz, un tāpēc arī Heslinga kundze palika mājās. — Citādi tas, vai zini, atstātu sliktu iespaidu, — Magda paskaidroja. Dīdrihs pievienojās māsas uzskatam. Viņš pat norausa putekļus no viņas kažokjaciņas, kas bija pielipuši, ieejot fabrikā. Brālis izturējās pret Magdu ar cienību, tāpēc ka viņai bija panākumi.

Viņi devās virzienā uz rātsnamu. Nav nekāda nelaime, ja cilvēki redz. Pats pirmais gan, ko viņi Meizes ielā satika, bija Napoleons Fišers. Viņš atņirdza zobus pret saderinātajiem un izteiksmīgi pamāja Dīdriham, kā apliecinādams, ka viss skaidrs. Dīdrihs tumši piesarka; viņš labprāt būtu šo cilvēku apturējis un šepat uz ielas sacēlis traci, — bet vai to drīkstēja? «Tā bija rupja kļūda, ka es ielaidos ar šo slīpēto proletārieti! Būtu ticis galā arī bez viņa! Tagad viņš ložņā mājas tuvumā, lai man atgādinātu, ka esmu viņa nagos. Nonāks vēl tiktāl, ka es piedzīvošu izspiešanu.» Paldies dievam, ka starp abiem viss bija norisinājies tikai zem četrām acīm. Tas, ko Napoleons Fišers par viņu apgalvotu, būtu neslavas celšana. Dīdrihs liks viņu gluži vienkārši ietupināt. Lai vai kā, viņš tik ļoti nīda šo cilvēku par to, ko tas zināja, ka viņam ar visu divdesmit grādu salu sametās karsts un nosvīda piere. Dīdrihs atskatījās. Vai tad tiešām neviens ķieģelis neuzkritīs Napoleonam Fišeram uz galvas?

Tiesas ielā Magda secināja, ka gājiens izdevies, jo pie apgabaltiesas padomnieka Harniša mājas loga stāvēja Meta Harniša un Inga Tīca, un Magda skaidri zināja, ka viņu sejas, pamanot Kīnastu, pauda lielu nemieru. Ķeizara Vilhelma ielā šodien, diemžēl, bija patukšs, vienīgi majors Kunce un doktors Heiteifels, iedami uz «Harmoniju», no tālienes pameta ziņkārīgu skatienu. Taču uz Šveinihena ielas stūra atgadījās kaut kas tāds, ko Dīdrihs nebija iepriekš paredzējis; tepat viņiem pa priekšu gāja Daimhena kundze ar Gustu. Magda tūlīt pat pielika soli un sāka aizrautīgāk runāt. Patiesi, Gusta atskatījās, un Magdai radās izdevība pateikt: — Virs-inspektora kundze, atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu līgavaini Kīnasta kungu. — Līgavainis tika apskatīts un, liekas, atzīts par labu, jo Gusta, palikusi ar DIdrihu divus soļus iepakaļ, apjautājās ne bez cieņas: — Kur tad jūs to izrāvāt? — Dīdrihs atjokoja: — Jā, tik tuvu kā jūs jau nu katra vis savējo neatrod. Toties solīdāks gan. — Jūs jau atkal sākat? — Gusta iesaucās, taču bez naida. Viņa pat atbildēja Dīdriha skatienam un viegli nopūtās. — Manējais jau pastāvīgi, dievs zina, kur atrodas. Tā vien liekas, ka es būtu atraitne. — Gusta domīgi noraudzījās Magdai pakaļ, kas gāja, pieķērusies Kīnastam pie rokas. Dīdrihs šo domu apstiprināja:

— Kas miris, lai paliek miris. Vēl ir diezgan dzīvo. — Viņš gāja Gustai tik tuvu, ka viņai bija jāiet cieši gar nama sienu, un lūkojās viņai nogaidoši acīs — tiešām, viņas mīļā, tuklā seja īsu brīdi pauda labvēlību.

Diemžēl, viņi jau bija pienākuši pie Šveinihena ielas septiņdesmit septītā nama, un vajadzēja atvadīties. Tā kā aiz Sakšu vārtiem iela beidzās, Magda ar brāli un Kīnasta kungu pagriezās atkal atpakaļ. Magda, atspiedusies uz saderinātā rokas, uzmundrinoši izmeta brālim: — Nu, kā ir? — Dīdrihs piesarka un noelsās:

— Kas tur nu lai būtu! — Magda smējās.

Tukšajā, jau tumšas krēslas pielijušajā ielā viņiem kāds nāca pretī. — Vai tas nav...? — Dīdrihs šaubīdamies jautāja. Cilvēks tuvojās — drukns, acīm redzot vēl jauns, lielu, mīkstu platmali galvā, eleganti ģērbies, bet iedams lika kājas uz iekšu. — Patiesi, Volfgangs Buks! — Dīdrihs vīlies nodomāja: «Un Gusta izliekas, ka viņš būtu nez kādā pasaules malā. Man viņa jāizārstē no melošanas!»

— Tas esat jūs, — Jaunais Buks spieda Dīdriham roku. — Es priecājos. — Es arī, — Dīdrihs atteica, par spīti vilšanās sajūtai Gūstas dēļ, un iepazīstināja svaini ar savu skolas biedru. Buks apsveica saderinātos un tad sāka iet tiem nopakaļus līdzās Dīdriham. — Jūs laikam gribējāt doties pie savas līgavas? — Dīdrihs apvaicājās. — Viņa ir mājās, mēs viņu pavadījām.

— Tā? — Buks paraustīja plecus. — Gan jau to paspēšu, — viņš flegmatiski novilka. — Patlaban esmu priecīgs, ka man atkal reiz gadījies jūs sastapt. Mūsu saruna Berlīnē, mūsu vienīgā saruna, vai ne tā — bija tik interesanta.

Arī Dīdriham tagad tā likās, kaut gan toreiz tā bija viņu tikai kaitinājusi. Šī satikšanās viņu padarīja možāku. — Jā, esmu savu pretvizīti palicis jums parādā. Jūs taču labi zināt, cik Berlīnē maz laika. Šeit gan tā ir papilnam. Garlaicība, ko? Ja iedomājas, ka te nāksies nodzīvot mūžu. — Un Dīdrihs norādīja uz nemīlīgo namu rindu. Volfgangs Buks, pacēlis maigi izliekto degunu, ievilka gaisu, — likās, viņš to garšoja ar savām biezajām lūpām, un viņa acīs iegūla dziļdomīga izteiksme. — Dzīve Necigā, — viņš gausi novilka. — Nu ja, tā jau notiks. Mums nav iespējams dzīvot sensācijām vien. Starp citu, arī šeit tādas atgadās. — Buks aizdomīgi pasmaidīja. — Sensācija, ko izraisīja sargkareivis, radījusi ļoti lielu interesi.

— Ak tā ... — Dīdrihs izrieza krūtis. — Jūs jau atkal grasāties pelt. Es daru jums zināmu, ka šai gadījumā esmu pilnīgi viņa majestātes puse.

Buks atmeta ar roku. — Liecieties mierā! Es viņu pazīstu.

— Es vēl labāk, — apgalvoja Dīdrihs. — Kas stāvējis aci pret aci ar viņu divatā vien, — tā kā es pagājušā gada februārī Tīrgartenā pēc lielajiem nemieriem, — un redzējis šo aci zibsnam, šo Fridriha aci, nu, man jums jāsaka — tas tic mūsu nākotnei.

— Mūsu nākotnei... Tāpēc, ka acs pazibsnījusi. — Buka vaigi un lūpu kaktiņi noslīga smagi un melanholiski lejup. Dīdrihs nošņācās: — Zinu, jūs neticat mūsu laikos personībai. Citādi būtu kļuvis par Bismarku vai Lasalu.

— Galu galā to es varētu sev atļauties. Protams. Gluži tikpat labi kā viņš. Kaut arī ārējie apstākļi jnan nav tik labvēlīgi. — Viņa valoda vērsās dzīvāka un pārliecinošāka. — Galvenais jau mums nav tas, vai mēs tiešām pasaulē daudz pārveidojam, bet gan lai radītu sev apziņu, ka to darām. Tam nepieciešams vienīgi talants, un tas viņam ir.

DIdrihu pārņēma nemiers, viņš paskatījās visapkārt.

— Mēs gan esam šeit divi vien, tur priekšējiem ir nopietnākas runas, bet es tomēr nezinu...

— Jums pastāvīgi liekas, ka man pret viņu ir kādi iebildumi. Viņš man patiesi nav nesimpātiskāks kā es pats sev esmu. Viņa vietā es šai gadījumā ar jefreitoru Liku un mūsu Necigas sargposteni būtu izturējies tikpat nopietni. Kas tad tā par varu, kas netiek apdraudēta? Pretsparu jūtot, jau tikai rodas sevis apziņa. Kas ar viņu notiktu, ja viņam nāktos atzīt, ka sociāldemokrātijai nav pret viņu nekādu iebildumu, vienīgi tā vēlas mazliet saprātīgāku nopelnītā sadali.

— Oho! — Dīdrihs novilka.

— Vai ne? Jums rastos sašutums. Un viņam ar. Vilkties notikumiem astē, nebūt to izraisītājam, bet būt vienīgi tanīs iekļautam — vai tas ir paciešams? ... Iekšķīgi justies neierobežotam! — un tai pašā reizē nespēt izraisīt pat naidu citādi kā ar vārdiem un žestiem. Jo kam tad pēlēji piesienas? Kas tad tāds nopietns noticis? Arī Lika gadījums ir tikai žests. Roka nolaižas, un viss ir atkal kā iepriekš — bet aktieris un publika pārdzīvojuši sensāciju. Un tikai tas, mans mīļais Hesling, mums visiem šobaltdien vajadzīgs. Viņš pats, tas, par ko mēs runājam, būtu visvairāk pārsteigts, ticiet man, ja karš, ar kuru viņš pastāvīgi biedē, vai arī revolūcija, ko sev simtiem reižu iztēlojies, reiz patiesi izceltos.

— Uz to jums nenāksies ilgi gaidīt! — Dīdrihs iesaucās. — Un tad jūs redzēsiet, ka visi nacionālie vācieši cieši un uzticīgi stāv par savu ķeizaru!

— Protams! — Buks aizvien biežāk raustīja plecus.

— Tas ir parastais noskaņojums, kādu viņš pats noteicis. Jūs ļaujat viņam sev diktēt, bet sabiedrības domu virziens tik labi noregulēts kā nekad. Un darbi? Mūsu laikmets, cienītais laikabiedr, nav notikumiem bagāts. Lai prastu pārdzīvot, pirmām kārtām jādzīvo, bet darbošanās ir tik ļoti bīstama.

Dīdrihs izslējās. — Vai jūsu pārmetums gļēvulībā izteikts sakarā ar? ... — Es neesmu devis nekādu morālisku novērtējumu. Esmu tikai aplūkojis mušu laika vēsturisku patiesību, kas mūs visus interesē. Starp citu, mēs neesam vainojami. Tas, kas darbojas uz skatuves, ir visus savus pasākumus beidzis, jo ticis ar tiem galā. Ko tad dzīves tiešamība vēl no viņa prasa? Jūs laikam gan nezināt, kuru vēsture minēs par mūsu laikmeta tipisko pārstāvi?

— Ķeizaru! — Dīdrihs attrauca.

— Nē, — Buks iebilda, — aktieri.

Te nu Dīdrihs sāka tā smieties, ka pa priekšu ejošie saderinātie metās katrs uz savu pusi un atskatījās. Pašreiz viņi bija nonākuši Teātra laukumā, pūta dzestrs vējš, un visi devās tālāk.

— Protams, — Dīdrihs izdabūja pār lūpām, — man jau pašā sākumā vajadzēja saprast, kāpēc jūs tik traki runājat. Jums taču ir sakari ar teātri-. — Viņš uzsita Bukam uz pleca. — Vai varbūt jūs pats jau tur darbojaties?

Buka acīs paplaiksnījās nemiers; viņš atbrīvojās no rokas, kas viņam bija uzsitusi uz pleca, ar kustību, ko Dīdrihs atzina par nebiedrisku. — Es? Ak nē, — Buks sacīja un, pēc tam kad viņi līdz Tiesas ielai bija nogājuši, īgni klusēdami, turpināja: — Jā. Jūs laikam vēl nezināt, kāpēc es esmu Necigā.

— Jādomā jūsu līgavas dēļ.

— Arī tas. Bet galvenokārt tāpēc, ka esmu uzņēmies sava svaiņa Lauera aizstāvēšanu.

— Jūs esat? o.. Lauera tiesas procesā? ... — Dīdri-ham aizrāvās eipa, viņš palika stāvot.

— Nu ja, — Buks paraustīja plecus. — Vai tas jūs pārsteidz? Nesen man atļāva strādāt par advokātu Ne-cigas apgabaltiesā. Vai tad mans tēvs nav jums nekā teicis?

— Es jūsu tēva kungu reti satieku ... Es vispār nekur neeju. Darbs .. . Sī saderināšanās ... — Dīdrihs apjucis stomījās. — Tad jau jūs laikam allaž... Vai tad jūs esat pilnīgi pārnācis šurp uz dzīvi?

— Tikai pagaidām, tā es domāju.

Dīdrihs saņēmās. — Man jāatzīstas, ka es jau bieži neesmu jūs lāgā sapratis, bet vismazāk gan pašreiz, kad jūs pastaigājaties ar mani cauri vai visai Necigai.

Buks, acis mirkšķinādams, palūkojās uz Dīdrihu. — Kaut gan rītdienas tiesas procesā esmu aizstāvis un jūs — galvenais apsūdzības liecinieks? Tas jau ir tikai gadījums. Lomas varēja būt iedalītas arī otrādi.

— Atjaujiet! — Dīdrihs sašuta. — Katram ir sava vieta. Ja jūs nejūtat cienību pret savu profesiju ...

— Cienību? Ko jūs gribat teikt? Es priecājos par izdevību aizstāvēt, to es nenoliedzu. Jūs pabrīnīsieties, kad es plāšu vaļā. Jums, doktora kungs, es pateikšu daudz nepatīkama; cerams, jūs man to neņemsiet ļaunā, tas man ir nepieciešams, lai radītu iespaidu.

Dīdrihs nobijās. — Piedodiet, advokāta kungs, — vai tad jūs esat iepazinies ar manu liecību? Tā nemaz nav Laueram tik nelabvēlīga.

— Atļaujiet to man pašam zināt, — Buka ironiskā sejas izteiksme Dīdrihu satrauca.

Runādami viņi bija nonākuši Meizes ielā. «Tiesas sēde!» Dīdrihs tusnīdams domāja. Pēdējo dienu satraukumā viņš bija to aizmirsis, tagad likās, ka pēkšņi būtu jāliekas uz operācijas galda. Tātad Gusta, šī viltīgā bes-tija, tīšuprāt nebija neko teikusi par savu saderināto; lai viņam, Dīdriham, briesmas uzbruktu pēdējā mirklī! ... Dīdrihs atvadījās no Buka, vēl iekams viņi bija nonākuši pie mājām. Kaut tikai Kīnasts nekā nemanītu! Buks aicināja vēl kaut kur aiziet. — Liekas, jūs sevišķi neilgojaties pēc savas līgavas? — Dīdrihs jautāja. — Patlaban mani vairāk vilina glāzīte konjaka, — atbildēja Buks. Dīdrihs nicīgi iesmējās. — Tā, šķiet, jūs vienmēr vilina. — Lai tikai Kīnastam nekas nenāktu ausīs, viņš vēlreiz pagriezās ar Buku atpakaļ. — Redziet, — Buks negaidot ierunājās, — mana līgava — arī tā pieder pie jautājumiem, ar kuriem es vēršos pie likteņa. — Un, atbildot uz Dīdriha — «Kā tad tā?» — viņš atteica: — Proti, ja es tiešām būšu Necigas advokāts, tad Gustai Daimhenai pie manis īstā vieta. Bet kā lai es to zinu? Citam gadījumam, ja tāds varētu manā dzīvē būt, man Berlīnē ir vēl kāda cita sieviete ...

— Esmu dzirdējis — kāda aktrise. — Dīdrihs nosarka Buka vietā, kas tik ciniski par to runāja. — Tas ir, — viņš nostostījās, — es nekā neesmu teicis.

— Tātad jūs zināt, — Buks pabeidza. — Tagad nu ir tā, ka esmu pagaidām tur saistīts un nevaru veltīt Gustai tik daudz uzmanības, kā tas būtu vajadzīgs. Vai jūs nevarētu mazliet parūpēties par nabaga meitēnu? — viņš jautāja mierīgi un draudzīgi.

— Es lai...

— Tā sakot, mazliet pamaisīt manā katlā, kur man sautējas desiņas ar kāpostiem, kamēr esmu vēl citur aizņemts. Mums taču vienam pret otru simpātijās.

— Pateicos, — Dīdrihs atteica dzedri. — Tik lielas manas simpātijās katrā ziņā nav. Uzdodiet to kādam citam! Man tomēr pret dzīvi ir nopietnāka attieksme. — Viņš pameta Buku un devās prom.

Dīdrihs jutās sašutis ne vien par šā cilvēka morāles trūkumu, bet arī par viņa necienīgo familiaritāti, pēc tam kad nupat atkal reiz bija pierādījis, cik viņiem pretēji uzskati kā teorijā, tā dzīvē. Neciešams cilvēks, no kura nevar tikt gudrs! «Kas viņam ir pret mani rīt padomā?»

Mājās Dīdrihs iedegās dusmās. — Mērglis, ne cilvēks! Un uzpūtīgs turklāt! Lai dievs pasargā mūs no tik graujoša principu trūkuma; tā ir pirmā pazīme, ka ģimene izvirst! — Viņš pārliecinājās, ka Kīnastam tiešām vakarā jābrauc prom. — Nekā satraucoša Magdai tev nebūs ko rakstīt, — viņš smējās. — Manis pēc, lai pilsētā viss iet juku jukām, es palieku pie savas ģimenes un savā kantorī.

Taču, tikko Kīnasts bija prom, viņš sāka Heslinga kundzei izteikt pārmetumus. — Kur ir paziņojums, ka man rīt jāierodas tiesā? — Viņai nācās atzīties, ka draudīgo rakstu paslēpusi. — Es negribēju, ka tas samaitā tev svētku noskaņojumu, mans mīļais dēls. — Taču Dīdrihs nemaz neklausījās. — Kā tad — mīļais dēls. Aiz mīlestības pret mani laikam arvien sliktāks ēdiens tiek likts galdā, izņemot tikai gadījumā, kad atnāk kāds viesis, saimniecības naudu jūs izmetat par savām lupatām. Vai jūs domājat, es ticēšu blēņām, ka Magda savu mež-ģiņu blūzi pati šuvusi? To jūs varat tam ēzelim iestāstīt! — Magda mēģināja iebilst pret šādu sava līgavaiņa apvainošanu, taču tas nelīdzēja. — Ciet labāk klusu! Tava kažokjaka arī ir pa pusei zagta. Jūs esat ar kalponi uz vienu roku. Kad es viņu sūtu pēc sarkanvīna, viņa atnes lētāku, un atlikumu jūs paturat sev...

Visas trīs sievietes bija izbijušās, bet Dīdrihs sāka kliegt vēl skaļāk. Emmija apgalvoja, viņš tāpēc tā trakojot, ka rit izblamēšoties visas pilsētas priekšā. Tad Dīdriham atlika vēl vienīgi nosviest uz grīdas šķīvi. Magda piecēlās, devās uz durvīm un atskatījusies uzsauca: — Paldies dievam, tu man vairs neesi vajadzīgs! — To pašu brīdi Dīdrihs jau atradās māsai blakus. — Apdomā labāk, ko tu runā! Ja tev beidzot izdevies dabūt vīru, tad tikai pateicoties man un tādēļ, ka es uzupurējos. Tavs līgavainis tā kaulējās par pūru, ka man jau nelabi sametās. Tu vispār esi tikai piedeva!

Te viņš saņēma spēcīgi cirstu pliķi un, iekams vēl paguva atjēgties, Magda jau bija ieslēgusies savā istabā. Pēkšņi apklusis, Dīdrihs berzēja vaigu. Viņš sašuta gan vēl, taču virsroku guva gandarījuma sajūta. Krize bija garām.

Naktī Dīdrihs cieši apņēmās ierasties tiesā ar nokavēšanos un ar savu izturēšanos parādīt, cik ļoti maz viņu skar notiekošais. Taču viņš nevarēja mājās nociesties; ieejot norādītajā sēžu zālē, tur pašlaik vēl apsprieda gluži citu prāvu. Jadaszons, kas savā melnajā amata tērpā izskatījās tik neparasti bargs, patlaban noņēmās, lai kādam strādnieku pusaudzim tiktu piespriesti divi gadi darba namā. Tiesa piesprieda gan tikai vienu gadu, bet jaunais zēns sāka tā vaimanāt, ka Dīdriham, kurš jau bija tik satraukts, aiz līdzjūtības sametās slikta dūša. Viņš izgāja no zāles un devās uz tualetes istabu, kaut arī uz durvīm bija rakstīts: «Vienīgi priekšsēdētāja kungam!»

Mazu brītiņu vēlāk ieradās arī Jadaszons. Pamanījis Dīdrihu, viņš dzīrās tūlīt atkal pazust, taču Dīdrihs nekavējoties apjautājās, kas tas darba nams tāds esot un kas noziedzniekiem tur jādarot. Jadaszons vienīgi noteica: — Ja mums arī par to vēl būtu galva jālauza! —■ un tūlīt pazuda. Jūtot šausminošo bezdibeni, kāds pavēries starp Jadaszonu, kurš šeit pārstāv varu, un viņu pašu, kas uzdrīkstējies pieiet tās milzu riteņiem par tuvu, Dīdrihs iekšķīgi savilkās vēl vairāk čokurā. Viņš bija rīkojies ar godīgiem apsvērumiem, pārliecīgā centībā cildinot varu; lai vai kā, tagad vajadzēja izturēties piesardzīgi, lai tā nesagrābtu un nesamaltu, jāsagumst un jāsaraujas gluži maziņam, varbūt ka tomēr izdodas izsprukt no tās nagiem. Kaut varētu drīzāk atkal nodoties savai personīgajai dzīvei vien! Dīdrihs apņēmās uz priekšu domāt vienīgi par savu sīko, bet acīm redzamo pašlabumu.

Gaitenī tagad stāvēja cilvēki — labākā sabiedrība un arī mazāk izmeklēta publika. Piecas Buka meitas, tā izgreznojušās, it kā viņu svaiņa Lauera process būtu ģimenei liels pagodinājums, trieca vienā pulciņā ar Kēt-henu Cillihu, viņas māti un birģermeistara Šefelveisa kundzi. Turpretim birģermeistara sievasmāte neizlaida znotu no acīm un, spriežot pēc skatieniem, ar kādiem viņa apveltīja Buka kunga brāli, viņa draugu Konu un Heiteifelu, varēja noprast, ka viņa cenšas birģermeistaru noskaņot pret Bukiem. Majors Kunče, ģērbies formas tērpā, sadrūvējies stāvēja turpat un nebilda ne vārda. Patlaban ieradās arī mācītājs Cillihs un skolotājs Kīnhens, bet, pamanījuši lielo sabiedrību, palika stāvot aiz kāda pīlāra. Redaktors Notgrošens — pelēcīgs un neievērojams — staigāja no cita pie cita. Veltīgi Dīdrihs lūkojās pēc kāda, ar kuru varētu turēties kopā. Tagad viņš nožēloja, ka bija aizliedzis savējiem nākt šurp. Viņš palika stāvam krēslā gaiteņa līkumā un tikai piesardzīgi palūkojās no turienes apkārt. Pēkšņi viņš atrāvās atpakaļ — Gusta Daimhena ar savu māti! Viņu tūlīt pat ielenca Buka meitas, kā savas partijas vērtīgu pastiprinājumu. Gandrīz tai pašā brīdī aizmugurē atvērās kādas durvis un gaitenī ienāca Volfgangs Buks, beretē un amata tērpā, laka kurpēs apautās kājas viņš lika stipri uz iekšu. Volfgangs Buks smaidīja svinīgi kā pieņemšanā, paspieda katram roku un savai līgavai to noskūpstīja. Būšot ļoti interesanti, viņš solīja, prokurors esot pienācīgā noskaņojumā un viņš pats arī. Tad viņš piegāja pie saviem ataicinātajiem lieciniekiem un sāka sačukstēties. Šai brīdī visi apklusa, jo kāpņu galā parādījās apsūdzētais Lauera kungg ar sievu. Birģermeistara kundze apkrita viņai ap kaklu — cik viņa esot drosmīga! — Kas tad ir? — Lauera kundze attrauca zemā, skanīgā balsī. — Mums nav sev ko pārmest, vai ne, Kārli? — Protams, ne, Judīt, — Lauers piebalsoja. Bet tieši šobrīd garām gāja apgabaltiesas padomnieks Friče.

Iestājās klusums. Kad viņš un vecā Buka kunga meita sasveicinājās, cilvēki cits citam pamirkšķināja un birģermeistara sievasmāte izmeta piezīmi, gan paklusu, bet noprotamu no acīm.

Tikmēr Volfgangs Buks bija pamanījis Dīdrihu krēslainajā stūrī, izvilcis viņu laukā un pievedis pie savas māsas. — Mī]ā Judīt, es nezinu, vai tu jau pazīsti mūsu godājamo ienaidnieku, doktoru Heslinga kungu. Šodien viņš mūs iznīcinās. — Taču Lauera kundze nesmējās, neatņēma arī Dīdriha sveicienu, tikai aplūkoja viņu ar neslēptu ziņkārību. Nācās grūti izturēt šo tumšo acu skatienu un vēl jo grūtāk tāpēc, ka Lauera kundze bija tik skaista. Dīdrihs juta, ka viņam sejā saplūda asinis, skatiens sāka maldīties apkārt, un viņš nomurmināja: — Advokāta kungs, šķiet, jokojas. Te slēpjas kāds pārpratums ... — Tad gaišajā sejā saraucās uzacis, lūpu kaktiņi izteiksmīgi noslīdēja lejup un Judīte Lauere pagrieza Dīdriham muguru.

Ienāca kāds tiesas kalpotājs. Volfgangs Buks līdzās savam svainim Laueram devās uz sēžu zāli; durvis nebija pietiekami plati atvērtas, tāpēc visi steigā spiedās iekšā, labākās sabiedrības daļa mazāk izmeklēto publiku atstūma nost. Piecu māsu Buku apakšsvārki, uz priekšu virzoties, skaļi čaukstēja. Dīdrihs tika iekšā pēdējais; viņam nācās apsēsties liecinieku solā līdzās majoram Kuncem, kas tūdaļ pavirzījās gabaliņu tālāk. Apgabaltiesas priekšsēdētājs Špreciuss pēc izskata līdzīgs vecai, noplukušai klijai, paziņoja sēdi par atklātu un izsauca lieciniekus, lai atgādinātu zvēresta nopietnību, pie kam Dīdriha seja tūlīt pieņēma tādu pašu izteiksmi kā senāk ticības mācības stundās. Apgabaltiesas padomnieks Harnišs kārtoja aktu mapes un lūkojās publikā pēc savas meitas. Vairāk uzmanības saistīja vecais apgabaltiesas padomnieks Kīlemans, kas bija piecēlies no slimības gultas un sēdēja pa kreisi no priekšsēdētāja. Visi sprieda, ka viņš izskatoties slikti, birģermeistara sievasmāte apgalvoja, ka viņš nolikšot reihstāga mandātu, bet viņa nevarot saprast, kam palikšot lielā nauda, kad viņš nomiršot. Liecinieku solā mācītājs Cillihs izteica cerību, ka vecais savus miljonus atstāšot baznīcas būvei, taču skolotājs Kīnhens to, skaļi čukstot, apšaubīja: — Tas ari pēc nāves neizlaidīs neko no rokām, vienmēr cieši turējis savējo un, ja vien iespējams, ar! svešo... — Priekšsēdētājs lika lieciniekiem atstāt sēžu zāli.

Liecinieku istabas nebija, tāpēc tie visi atkal sapulcējās gaiteni. Heiteifela, Kona un Buka kungs juniors novietojās kādā loga nišā; Dīdrihs, majora nikno acu vajāts, nodevās mokošām domām: «Tagad nopratina apsūdzēto. Kaut es zinātu, ko viņš runā! Es tikpat labprāt gribētu, lai viņu attaisno, kā jūs!» Veltīgi Dīdrihs mēģināja apliecināt mācītājam Cilliham savu rāmo noskaņojumu, viņš jau vienmēr esot teicis, ka notikums ir uzpūsts. Cillihs apmulsis novērsās, bet Kīnhens, steigdamies prom, novilka caur zobiem: — Nu, pagaidi tik, draudziņ, gan mēs tevi mācīsim dīdīties. — Visu nosodījums smagi nomāca Dīdrihu. Beidzot parādījās tiesas kalpotājs. — Doktors Heslinga kungs!

Dīdrihs saņēmās, lai pienācīgi paietu garām skatītājiem. Saspringtu skatienu viņš raudzījās uz priekšu; Lauera kundzes acis tagad bija pievērstas viņam. Dīdrihs gāja, elsdams un mazliet grīļodamies. Pa kreisi, līdzās piesēdētājam, kas pētīja savus nagus, draudīgi iz-slējies, stāvēja Jadaszons. Gaisma, krizdama no loga aizmugurē, spīdēja cauri viņa atkarenajām ausīm, kas kvēloja asins sarkanumā, un sejā bija lasāma tik nelokāma prasība paklausīt, ka Dīdrihs novērsa acis. Pa labi, mazliet zemāk, apsūdzētajam priekšā, nevērīgi sēdēja Volfgangs Buks, atbalstījies ar dūrēm pret resnajām gūžām, no kurām bija noslīdējis amata tērps, — ar tik apzinīgu un možu skatu, it kā būtu pats gaismas nesējs. Tiesas priekšsēdētājs Špreciuss norunāja Dīdri-ham priekšā zvērestu, katrreiz tikai pa diviem vārdiem. Dīdrihs tos paklausīgi atkārtoja; tad viņam vajadzēja attēlot tā vakara notikumus rātspagrabiņā. Viņš uzsāka:

— Mēs bijām satrauktā garastāvoklī, pāri pretī pie galda sēdēja ...

Viņš jau sāka stomīties, un publikā atskanēja smiekli. Špreciuss izslējās, pacēla gaisā savu klijas knābi un piedraudēja, ka liks atstāt zāli. — Vairāk jūs nekā nezināt? — viņš pikti jautāja. Dīdrihs aizbildinājās, ka sakarā ar veikala un citiem satraukumiem, viņam viss notikušais palicis tikai neskaidri atmiņā. — Tad, lai atsvaidzinātu jūsu atmiņu, es nolasīšu jūsu liecību izmeklēšanas tiesnesim. — Un priekšsēdētājs lika pasniegt protokolu. No tā Dīdrihs nepatīkami pārsteigts dabūja zināt, ka viņš izmeklēšanas tiesnesim — apgabaltiesas padomniekam Fričem skaidri un gaiši apliecinājis, ka apsūdzētais smagi apvainojis vārdiem viņa majestāti ķeizaru. Ko viņš varot te piebilst? — Var jau būt, — Dīdrihs murmināja, — bet tur bija vairāki kungi. Vai tieši apsūdzētais būtu bijis tas, kas to teicis... — Špre-ciuss pārliecās pāri tiesas galdam. — Pārdomājiet labi, jūs esat devis zvērestu! Citi liecinieki apgalvo, ka jūs gluži viens pats esot piegājis pie apsūdzētā un starp jums diviem vien notikusi minētā saruna. — Vai es tas būtu bijis? — Dīdrihs, tumši piesarkdams, jautāja. Visa zāle sāka nevaldāmi smieties; pat Jadaszons savilka seju nicinošā grimasē. Špreciuss jau pavēra muti, lai uzbrēktu, kad piecēlās Volfgangs Buks. Viņa gļēvā seja ar redzamu piepūli pieņēma enerģisku izteiksmi, un viņš jautāja Dīdriham: — Jūs tanī vakarā bijāt droši vien stipri piedzēries? — Prokurors un priekšsēdētājs tūlīt pat metās starpā. — Es pieprasu, lai šo jautājumu nepieļauj! — spalgi ierēcās Jadaszons. — Advokāta kungs, — ķērca Špreciuss, — jautāt jūs varat vienīgi man, vai es šos jautājumus uzstādīšu lieciniekam, ir mana darīšana! — Taču Dīdriham par izbrīnu, abi bija uzdūrušies apņēmīgam pretiniekam. Volfgangs Buks palika stāvot, skanīgā runātāja balsī cēla iebildumus pret priekšsēdētāja rīcību, kas ierobežo aizstāvja tiesības, un pieprasīja tiesas lēmumu par to, vai tiesāšanas procesa kārtība atļauj viņam tiešus jautājumus lieciniekiem. Veltīgi Špreciuss draudīgi slēja gaisā līko degunu, neko nevarēja darīt, bija vien jāiet kopā ar četriem tiesnešiem uz apspriežu istabu. Buks pameta visapkārt triumfējošu skatienu, māsīcas bez skaņas rādīja ar rokām, ka aplaudē, bet tikmēr bija ienācis arī viņa tēvs, un varēja redzēt, ka vecais Buks dēlam nosodoši pamāja. Apsūdzētais savukārt ar niknumu apoplektiskajā sejā spieda savam aizstāvim roku. Dīdrihs, atrazdamies visu uzmanības centrā, centās izturēties braši un paraudzījās visapkārt. Bet, ak vai, Gusta Daimhena izvairījās viņa skatiena! Vienīgi vecais Buks labvēlīgi pamāja — Dīdriha liecība bija viņam patikusi. Viņš pat centās no šaurās tribīnes ejas pastiept Dīdriham savu mīksto, balto roku. — Es jums pateicos, mīļais draugs, — viņš sacīja. — Jūs izturējāties tāf kā to viss notikušais prasa. — Dīdriham viņa pamestībā un lielā vīra labvēlības aizkustinātam acīs sariesās asaras. Tikai tad, kad Buka kungs bija atkal apsēdies savā vietā, Dīdrihs attapās, ka pūlas šeit viņa labā. Un arī viņa dēls Volfgangs nemaz nebija tik nevarīgs kā Dīdriham bija licies. Politiskās sarunas viņš acīm redzot tikai tāpēc vien risinājis, lai tās šeit izmantotu un vērstu pret Dīdrihu. Uzticības, īstas vāciskas uzticības šai pasaulē nebija, ne uz vienu nevarēja paļauties. — «Vai man vēl ilgi būs šeit jāgarlaikojas un jāļauj sevī blenzt?»

Par laimi, tiesa atgriezās. Vārgais Kīlemans pameta uz veco Buku nožēlas pilnu skatienu, un Špreciuss, manāmi valdīdamies, nolasīja tiesas lēmumu. Palika neizšķirts, vai aizstāvim ir tiesības jautāt tieši, jo pats jautājums, vai liecinieks bijis toreiz piedzēries, nav pieļaujams, tāpēc ka neattiecas uz lietu. Pēc tam priekšsēdētājs vaicāja, vai prokurora kungam esot vēl kāds jautājums lieciniekam.

— Pagaidām nav, — Jadaszons nicīgi norūca, — bet es ieteicu liecinieku vēl neatlaist. — Un Dīdrihs drīkstēja apsēsties. Jadaszons pacēla balsi. — Bez tam es proponēju tūlīt pat ataicināt izmeklēšanas tiesnesi doktoru Friči, kurš varēs pastāstīt, kādās domās par apsūdzēto bijis liecinieks Heslings senāk. — Dīdrihs nobijās, bet publikā visi pagriezās pret Judīti Laueri; pat abi asesori pie tiesneša galda pavērās uz to pusi... Ja-daszona vēlēšanos izpildīja.

Tad zālē tika iesaukts un nozvērināts mācītājs Cillihs, un nu savukārt viņam vajadzēja ziņot par atgadījumu tai naktī. Viņš paskaidroja, ka notikumi toreiz esot risinājušies pārāk strauji un iespaidi nomākuši viņa kristīgā cilvēka sirdsapziņu. Jo tieši tai vakarā Necigas ielās plūdušas asinis, kaut arī patriotiskos nolūkos. — Tas neattiecas uz šo gadījumu, — pārtrauca Špreciuss. Šai brīdī zālē ienāca apgabala prezidents fon Vulkova kungs mednieka tērpā, lieliem, dubļainiem zābakiem kājās. Visi atskatījās, priekšsēdētājs palocījās no savas vietas, un mācītājs Cillihs nodrebēja. Priekšsēdētājs un prokurors pārmaiņus viņu neatlaidīgi prašņāja, Jadas-zons pat ar atbaidoši viltīgu izteiksmi sejā aizrādīja:

— Mācītāja kungs, man jau nav jums kā garīdzniekam īpaši jāatgādina zvēresta svētums. — Tad Cillihs sa-kņupa un atzinās, ka esot gan dzirdējis vārdus, par kuriem apsūdzētais tiek apvainots. Apsūdzētais pielēca kājās un trieca ar dūri pret solu. — Neesmu ķeizara vārdu nemaz pieminējis! Es sargājos to darīt! — Aizstāvis nomierināja viņu ar rokas mājienu: — Mēs pierādīsim, ka vienīgi liecinieka doktora Heslinga provokatoriskais nolūks bijis par ieganstu apsūdzētā izteicieniem, kas šeit tiek sagrozīti atkārtoti. — Pagaidām viņš lūdzot priekšsēdētāja kungu pajautāt lieciniekam Cilliham, vai viņš neesot baznīcā nolasījis sprediķi, kas nepārprotami bijis vērsts pret liecinieka Heslinga musinājumiem. Mācītājs Cillihs muimināja, ka viņš esot vispār aicinājis uz mieru, tādējādi izpildot savu reliģijas pārstāvja pienākumu. Tagad Buks gribēja zināt kaut ko citu.

— Vai liecinieks Cillihs neesot pēdējā laikā ieinteresēts būt labās attiecībās ar galvenās apsūdzības liecinieku doktoru Heslingu, jo viņa meita... — Jadaszons krasi pārtrauca: viņš protestējot pret šādu jautājumu. Spreciuss atzina to par nepieļaujamu, un zālē bija dzirdama sieviešu nosodoša murmināšana. Apgabala prezidents noliecās pār solu pie vecā Buka un skaidri un saprotami noteica: — Jūsu dēls gan taisa pigorus!

Tikmēr tika ieaicināts liecinieks Kīnhens. Mazais večuks ātri iedrāzās zālē, viņa briļļu stikli mirgoja; jau durvīs viņš pasteidzās nosaukt savu uzvārdu un nodarbošanos, un zvērestu noskandināja tekoši, neļaudams teikt priekšā. Taču pēc tam no viņa nevarēja vairs izdabūt neko citu, kā vienīgi to, ka tai vakarā esot augstu bangojusi nacionālā sajūsma. Vispirms sargposteņa slavas pilnais varoņdarbs! Tad lieliskā vēstule viņa majestātei ar pozitīvās kristietības apliecinājumu! — Kā norisinājies tracis ar apsūdzēto? Jā, tiesnešu kungi, par to es nezinu nekā. Tieši tobrīd es biju mazliet aizsnaudies. — Bet pēc tam taču par to tika runāts! — uzstājās priekšsēdētājs. — Es nerunāju! — Kīnhens sauca: — Es stāstīju vienīgi par mūsu slavas pilnajiem varoņdarbiem septiņdesmitajā gadā. Franktireri, es teicu, tā tik bija banda! Te mans stīvais pirksts, tajā iekoda viens frank-tirers tik tāpēc vien, ka es viņam ar savu zobenu mazdrusciņ grasījos pakutināt kaklu. Tāda nekrietnība! — un Kīnhens dzīrās rādīt pirkstu visiem pēc kārtas pie tiesnešu galda. — Ejiet! — ieķērcās Špreciuss un vēlreiz piedraudēja, ka liks publikai atstāt zāli.

Stīvi, kā ar koka kājām, ienāca majors Kunce; zvērestu viņš norunāja tā, it kā mestu Špreciusam acīs smagus apvainojumus. Tūlīt, bez garas runāšanas viņš paskaidroja, ka ar visu šo traci viņam neesot nekā kopēja, viņš ienācis rātspagrabiņā tikai vēlāk. — Varu vienīgi teikt, ka doktora Heslinga kunga izturēšanās ož pēc denunciācijas.

Taču kopš kāda laiciņa zālē oda gluži pēc kaut kā cita. Neviens nesaprata, no kurienes tas nāca; ikviens no zālē sēdošajiem, neuzticīgi raudzīdamies savā kaimiņā, piespiedis pie deguna mutautiņu, neuzkrītoši pavirzījās gabaliņu tālāk. Priekšsēdētājs ošņāja gaisu, un vecais Kīlemans, kam zods jau sen balstījās pret krūtīm, miegā nemierīgi sakustējās.

Kad Špreciuss aizrādīja, ka tie, kas majoram Kuncem toreiz atstāstījuši notikušo, esot taču bijuši nacionāli domājoši cilvēki, majors attrauca, ka tas viņam esot vienalga, jo ar doktoru Heslingu viņš nemaz neesot bijis pazīstams. Taču te iejaucās Jadaszons; viņa ausis kvēloja — asā balsī viņš skaldīt noskaldīja: — Liecinieka kungs, es vēršos pie jums ar jautājumu, — vai jūs toties neesat ar apsūdzēto pārāk labi pazīstams? Varbūt jūs pateiktu, vai viņš pirms astoņām dienām nav jums aizdevis simt markas? — Zāle aiz bailēm sastinga klusumā, un visi ieplestām acīm raudzījās uz majoru, kas stāvēja savā formas tērpā un murmināja atbildi. Jadaszona drosme nepalika bez iespaida. Viņš nekavējoties izmantoja šo panākumu, un rezultātā majors Kunce atzinās, ka visu nacionāli domājošo un arī viņa paša sašutums par Lauera vārdiem esot bijis neviltots. Neapšaubāmi apsūdzētais esot runājis par viņa majestāti. Te nu Volfgangs Buks vairs nespēja savaldīties. — Tā kā priekšsēdētāja kungs neatrod par vajadzīgu apsaukt, kad prokurora kungs apvaino pats savus lieciniekus, tad, protams, ari mums tas ir vienalga! — Špre-ciuss tūlīt pat viņam sadeva. — Aizstāvja kungs! Tā ir mana darīšana, vai es aizrādu, vai neaizrādu! — To jau es ari saku, — Buks mierīgi turpināja. — Kā nopratināšanās, tā ari pēc tam mēs esam apgalvojuši un pierādīsim ar lieciniekiem, ka apsūdzētais nemaz nav par ķeizaru runājis. — Es sargājos to darīt! — skaļi iesaucās apsūdzētais. Buks turpināja: — Ja nu tomēr atzītu, ka tā ir bijis, tad es pieprasu nopratināt kā lietpratēju Gotu almanaha izdevēju, lai viņš paskaidro, kuru vācu firstu dzīslās rit ebreju asinis. — To pateicis, Buks atkal apsēdās, apmierināts ar sensācijas izraisīto šalkoņu, kas atskanēja zālē. Kāds dobjā basā nodārdināja: — Nedzirdēti! — Špreciuss jau grasījās apsaukt, bet vēl laikā attapās, ka tas bijis Vulkovs. Pat Kīlemans pamodās no trokšņa. Tiesneši sabāza kopā galvas, tad priekšsēdētājs paziņoja, ka aizstāvja ierosinājums tiek noraidīts tāpēc, ka patiesības pierādījums neesot vajadzīgs. Pārkāpuma atzīšanai pietiekot ar konstatēto necieņas izrādīšanu. Buks bija satriekts, viņa tuklie vaigi nokarājās bērnišķīgās skumjās. Bija dzirdami paklusi smiekli, birģermeistara sievasmāte smējās nekautrēdamās. Dīdrihs, sēdēdams liecinieku solā, jutās viņai pateicīgs. Bailīgi ieklausīdamies, viņš juta, kā pamazām sabiedrības domas mainās un gluži nemanot pielāgojas tiem, kas izveicīgāki un kam ir vara. Viņš saskatījās ar Ja-daszonu.

Patlaban runāja Notgrošens. Pelēcīgs un neievērojams viņš pēkšņi atradās te un uzstājās veikli kā īsts orators. Visi, kas viņu pazina, brīnījās, — tik pašpārliecināts viņš nekad nebija redzēts. Redaktors zināja visu, smagi pierādīja apsūdzētā vainu, un viņa vārdi plūda tik tekoši, it kā viņš lasītu ievadrakstu; ja nu vienīgi, tad priekšsēdētājs starp rindkopām ar atzinību kā paraugskolniekam izteica repliku. Buks atguvies atgādināja viņam «Necigas Avīzes» nostāju Lauera gadījumā. Bet redaktors atbildēja: — Mēs esam liberāls, tātad bezpartejisks laikraksts. Mēs atspoguļojam sabiedrības domu. Tā kā patlaban šeit sabiedrības doma ir apsūdzētajam nelabvēlīga,,, — Jādomā, viņš bija gaitenī ievācis ziņas. Buks ironiski aizrādīja: — Es konstatēju, ka lieciniekam ir diezgan dīvaina dotā zvēresta izpratne. — Taču Notgrošens nebija iebiedējams. — Es esmu žurnālists, — viņš paskaidroja un piebilda: — Lūdzu priekšsēdētāja kungu mani pasargāt no aizstāvja apvainojumiem. — Špreciuss nelika sevi lūgt un vēlīgi ļāva redaktoram aiziet.

Pulkstenis nosita divpadsmit. Jadaszons aizrādīja priekšsēdētājam, ka izmeklēšanas tiesnesis doktors Friče gaidot tiesas aicinājumu. Friči iesauca un, tiklīdz viņš parādījās durvīs, tā visu acis pievērsās te viņam, te Judītei Lauerei. Viņa izskatījās vēl bālāka, melnās acis iepletās vēl lielākas, klusi un neatlaidīgi tās sekoja Fričem, taču viņš izvairījās no tām. Visi secināja, ka arī viņš neizskatoties labi, bet viņa gaita pauda apņēmību. Dīdrihs ievēroja, ka Friče šim gadījumam no savām divām sejas izteiksmēm bija izvēlējies oficiālo.

Kādu iespaidu iepriekšējā izmeklēšanā uz viņu esot atstājis liecinieks Heslings? Savus paskaidrojumus liecinieks esot sniedzis vēl nesen pārdzīvotā iespaidā pilnīgi labprātīgi un patstāvīgi. Liecinieka vārdu patiesība, ko vēlākā izziņā esot bijis viegli pārbaudīt, neesot apšaubāma. Ka liecinieks šodien nevarot vairs visu labi atcerēties, izskaidrojams ar pašreizējo satraukumu ... Un apsūdzētais? — Zāle saspringa. Friče norija siekalas. Apsūdzētais, par spīti daudzajiem smagajiem apvainojumiem, esot atstājis drīzāk labvēlīgu iespaidu.

— Vai jūs, ņemot vērā pretrunīgos liecinieku izteikumus, uzskatāt apsūdzēto par spējīgu izdarīt viņam inkriminēto noziegumu? — jautāja Špreciuss.

— Apsūdzētais ir izglītots cilvēks, viņš būs sargājies lietot tieši apvainojošus vārdus.

— To saka apsūdzētais pats, — stingri aizrādīja priekšsēdētājs. Friče sāka runāt ātrāk. Apsūdzētais bija pieradis sabiedriskajā darbībā apvienot autoritāti ar progresīviem principiem. Acīm redzot viņš uzskatīja sevi par tālredzīgāku un spējīgu kritiskāk spriest nekā vairums cilvēku. Tāpēc iespējams, ka satrauktā stāvoklī — strādnieka nošaušana viņu bija satraukusi — izteica savus politiskos uzskatus veidā, kas ārēji

varbūt ir nevainojams, taču ļauj saskatīt apvainojošo nodomu.

Varēja manīt, ka priekšsēdētājs un prokurors uzelpoja. Apgabaltiesas padomnieki Harnišs un Kīlemans pameta skatienus publikā, kas manāmi saviļņojās. Ase-sors pa kreisi vēl joprojām pētīja savus nagus, pa labi sēdošais, jauns cilvēks, domīgu seju vēroja apsūdzēto, kas atradās turpat viņam priekšā. Apsūdzētā rokas bija krampjaini ieķērušās sola atzveltnē un acis, brūnās, izspiedušās acis pievērstas sievai. Taču viņa neatlaidīgi raudzījās uz Friči, pavērtu muti, nepievēršot uzmanību apkārtnei, ar ciešanu, kauna un nespēka izteiksmi sejā. Birģermeistara sievasmāte skaidri dzirdami noteica: — Un viņai ir divi bērni. — Pēkšņi likās, ka Lauers būtu saklausījis šos čukstus, sev pievērstos skatienus, kas vairījās sastapties ar viņa acīm. Viņš saguma, stipri piesarkusī seja tik pēkšņi nobāla, ka jaunais asesors nobijies sakustējās savā krēslā.

Dīdrihs, juzdamies aizvien labāk, liekas, bija vienīgais, kas sekoja priekšsēdētāja un izmeklēšanas tiesneša dialogam. Ak šis Friče! Nevienam, pat ne Dīdriham viss šis notikums aiz labi zināmiem iemesliem sākumā nebija tik mokošs. Vai tad viņš nemēģināja Dīdriha liecību gandrīz vai pretlikumīgi iespaidot? Un protokolētais Dīdriha izteikums tomēr izrādījās smags apvainojums un vēl jo vairāk paša Fričes liecība. Viņš izturējās tikpat nesaudzīgi kā Jadaszons. Ciešās un īpatnējās saites ar Laueru ģimeni nemaz nebija spējušas aizkavēt no uzdevuma — aizsargāt varu. Kāda mācība Dīdriham ... Arī Volfgangs Buks to izjuta, tikai citādā veidā. Viņš raudzījās no lejas uz Friči ar tādu seju, it kā viņam nupat būtu kļuvis slikti.

Kad izmeklēšanas tiesnesis nedabiskā, līganā gaitā devās uz izeju, zālē sačukstēšanās vērtās skaļāka. Birģermeistara sievasmāte, pamādama ar lorneti apsūdzētā sievas virzienā, noteica: — Tad nu gan ir kompānija! — Neviens nekā neiebilda. Pamazām Lauerus sāka pamest viņu liktenim. Gusta Daimhena kodīja lūpas, Kēthena Cilliha aši pavērās Dīdrihā. Doktors Šefelveiss pieliecās pie Buku ģimenes galvas, paspieda roku un noteica saldā balsī: — Es ceru, mīļais draugs un labvēli, ka viss vēl beigsies labi.

Priekšsēdētājs pavēlēja tiesas kalpotājam: — Ielaidiet liecinieku Konu! — Bija pienākusi kārta lieciniekiem, kas apsūdzēto aizstāvēja. Priekšsēdētājs, saraucis degunu, ievilka gaisu. — Te nelabi ož, — viņš noteica.

— Kreke, atveriet tur, aizmugurē, logu! — Un nopētīja vienkāršo publiku, kas sēdēja saspiedusies pēdējās rindās. Turpretim priekšējās rindās bija daudz brīvas vietas un visvairāk ap apgabala prezidentu fon Vulkovu sasvīdušajā mednieka vamzī... Pa atvērto logu plūda stindzinošs aukstums, un iebraukušie žurnālisti, kas tur bariņā bija apsēdušies, neapmierināti protestēja. Taču vajadzēja Špreciusam tikai pavērst savu putna knābi uz to pusi, lai viņi ierautu galvas svārku apkaklēs.

Jadaszons uzvaroši raudzījās lieciniekam pretī. Špre-ciuss ļāva viņam brīvi runāt, tad Jadaszons nokremšļojās; viņš turēja rokā kādu dokumentu. — Lieciniek, Kon, — viņš uzsāka, — jūs esat preču nama īpašnieks, jums pieder šis preču nams kopš 1889. gada? — Un negaidot ievaicājās: — Vai jūs atzīstat, ka ap to pašu laiku viens no jūsu preču piegādātājiem, vārdā Lēmans, izdarīja pašnāvību, nošaujoties kādā no jūsu veikala telpām? — Un viņš ar ļaunu apmierinājumu palūkojās uz Konu, tāpēc ka šo vārdu iespaids bija pārsteidzošs. Kons nervozi sakustējās un sāka cīnīties pēc elpas.

— Atkal tā pati vecā neslavas celšana! — viņš iespiedzās. — Tas taču nemaz ar nenotika manas vainas dēļ! Viņš bija nelaimīgi apprecējies! Es jau reiz tiku iedzīts ar šo trako gadījumu postā, un nu šis cilvēks sāk atkal! — Arī aizstāvis protestēja. Špreciuss pavērsa līko degunu pret Konu. — Prokurora kungs nav nekāds «cilvēks»! Un par izteicienu «neslavas celšana» tiesa uzliek lieciniekam disciplināru sodu piecdesmit mārku apmērā. — Ar to Konu atlaida. Nopratināja Buka kunga brāli. Viņam Jadaszons noprasīja bez aplinkiem: — Lieciniek Buk, kā visiem zināms, jūsu veikals neko neienes, — no kā jūs dzīvojat? — Te nu izcēlās tik spēcīga kurnēšana, ka Špreciuss nekavējoties metās starpā:

— Prokurora kungs, vai tas tiešām pieder pie lietas? — Taču Jadaszons nepadevās. — Priekšsēdētāja kungs,

prokuratūra ieinteresēta pierādīt, ka liecinieks ir saimnieciskā ziņā atkarīgs no saviem radiniekiem, it īpaši no sava apsūdzētā svaiņa. Pēc tā var spriest, cik liela ticamība piešķirama liecībai.

Garais, elegantais Buks stāvēja noliektu galvu. — Ar to pietiek, — paskaidroja Jadaszons, un Spreciuss atļāva lieciniekam aiziet. Viņa piecas meitas daudzo skatienu iebiedētas saspiedās uz sola kopā gluži kā jēru pulciņš negaisā. Vienkāršā publika pēdējās rindās naidīgi smējās. Spreciuss vēlīgi aicināja pie kārtības un lika iesaukt liecinieku Heiteifelu.

Tiklīdz Heiteifels pacēla roku zvērestam, Jadaszons ar dramatisku žestu izstiepa pret viņu savējo:

— Es gribētu vispirms lieciniekam jautāt, vai viņš atzīst, ka atbalstījis un pat pastiprinājis izteikumus, kas apvainojoši skāruši viņa majestāti.

— Es nekā neatzīstu, — Heiteifels attrauca. Jadaszons norādīja uz iepriekšējās izmeklēšanas protokolu un turpināja paceltā balsī: — Es prasu tiesas lēmumu, lai šis liecinieks netiktu nopratināts, tāpēc ka ir aizdomas par viņa līdzdalību. — Un vēl griezīgākā balsī pavēstīja: — Liecinieka domāšanas veids tiesai, protams, ir zināms. Liecinieks pieder pie tiem, ko viņa majestāte ar pilnām tiesībām sauc par ļautiņiem bez tēvijas. Turklāt tas cītīgi piedalās pastāvīgās sanāksmēs, kuras dēvē par «Brīvo cilvēku svētdienas svinēšanu» un kuras nodarbojas ar viskrasākā ateisma popularizēšanu, kas vien jau pietiekami raksturo viņa attieksmes pret kristīgo monarhu. — Un Jadaszona ausis kvēloja ugunīgi, kā pati ticības apliecība. Volfgangs Buks piecēlās, skeptiski pasmaidīja un piezīmēja, ka prokurora kunga reliģiskai pārliecībai acīm redzot piemītot mūka stingrība, tāpēc nevarot vēlēties, lai viņš ticētu nekristīgajam. Bet tiesa gan būšot citādās domās un noraidīšot prokurora prasību. Tad Jadaszons draudoši izslējās. Par viņa personas izsmiešanu viņš prasot, lai aizstāvim tiktu uzlikts disciplinārs sods simt mārku apmērā. Tiesa aizgāja apspriesties. To pašu brīdi zālē sākās satraukta domu izmaiņa. Doktors Heiteifels, sabāzis rokas kabatās, neatlaidīgi raudzījās Jadaszonā, kas tagad, palicis bez tiesas aizsardzības, paniskās bailēs atkāpās līdz sienai.

Palīdzība ieradās Dīdriha personā, kam ievājadzējās klusām kaut ko svarīgu pateikt prokurora kungam ... Tiesas vīri jau nāca atpakaj. Liecinieka Heiteifela nopratināšana pagaidām tika atlikta. Aizstāvim uzlika astoņdesmit mārku lielu disciplināro sodu par prokurora kunga izsmiešanu.

Turpmākajā Heiteifela nopratināšanā iejaucās aizstāvis, vēlēdamies zināt, kā liecinieks, būdams apsūdzētā intīms draugs, novērtē viņa ģimenes dzīvi. Heiteifels sakustējās, zāle iešalcās — visi saprata. Bet vai Špreciuss atļaus atbildēt uz šo jautājumu? Viņš bija jau pavēris muti, lai celtu iebildumus, bet vēl laikus attapās, ka no sensācijas nedrīkst izvairīties — un Heiteifels plaši cildināja priekšzīmīgo Laueru ģimenes dzīvi. Aiz nepacietības drebēdams, Jadaszons vai aprija liecinieka vārdus. Beidzot ar neizsakāmu triumfu balsī viņš varēja jautāt. Vai liecinieks varbūt paskaidrošot tuvāk, kāda rakstura sievietes tās esot, kas viņam sniedzot informāciju par ģimenes dzīvi, un vai viņš nemēdzot apmeklēt māju, ko tautā saucot par «Mazo Berlīni»? Un, vēl runājot, viņš pārliecinājās, ka ir tiesnešu, ir dāmu sejas publikā pauda dziļu sašutumu. Galvenais aizstāvības liecinieks bija iznīcināts. Heiteifels vēl mēģināja iebilst: — Prokurora kungam jau tas būs zināms. Mēs droši vien esam tur tikušies. — Bet tas noderēja vienīgi Špre-ciusam par ieganstu uzlikt Heiteifelam disciplināro sodu piecdesmit mārku apmērā. — Lieciniekam jāpaliek zālē, — priekšsēdētājs beidzot nolēma. — Viņš būs vēl tiesai vajadzīgs, lai turpinātu noskaidrot apstākļus. — Heiteifels paziņoja: — Man turpretim tas, kas notiek šeit, ir pilnīgi skaidrs, un es labprāt pamestu šo iestādi. — Tūlīt pat piecdesmit markas pārvērtās par simt.

Volfgangs Buks palūkojās nemierīgi visapkārt. Likās, viņš ar lūpām sajustu noskaņojumu zālē; Buks saviebās, it kā šis noskaņojums izpaustos dīvainajā smakā, kas, tiklīdz aizvēra logu, atkal bija jūtama. Viņš manīja, ka simpātijās, ar kādām viņu saņēma, ir zudušas un notrulinājušās, ka cīņas līdzekļi izlietoti veltīgi; neko labu nevēstīja arī aiz izsalkuma gari izstiepušās sejas, žāvas, tiesnešu nepacietība; tie slepus lūkojās pulkstenī. Buks pielēca kājās; jāglābj, kas vēl glābjams! Un enerģiskā balsi viņš ieteica nopratināt pārējos lieciniekus pēcpusdienas sēdē. — Tā kā prokurora kungs ir pārvērtis par sistēmu apšaubīt ticamību mūsu lieciniekiem, tad esam gatavi pierādīt apsūdzētā labo slavu ar ievērojamo Ne-cigas iedzīvotāju izteikumiem. Neviens cits kā birģermeistars doktors Šefelveisa kungs apliecinās tiesai, kādi sabiedriskie nopelni ir apsūdzētajam. Apgabala prezidents fon Volkova kungs nevarēs atteikties apstiprināt patiesību par viņa lojālo un ķeizaram uzticīgo domu gaitu.

— Nu, nu, — norūca dārdošs bass tālāk, brīvajā telpā. Buks pacēla balsi.

— Par apsūdzētā sociālajiem sasniegumiem liecinās visi viņa strādnieki.

Un Buks, skaļi vilkdams elpu, apsēdās. Jadaszons vēsi izmeta: — Aizstāvja kungs ieteic tautas nobalsošanu. — Tiesneši čukstus apspriedās, un Špreciuss paziņoja, tiesa nolēmusi ievērot vienīgi to aizstāvja prasības daļu, kas attiecas uz birģermeistara doktora Šefelveisa nopratināšanu. Tā kā birģermeistars atradās zālē, viņu tūlīt pat izsauca.

Tikai ar grūtībām birģermeistars tika laukā no sava sola. Sieva un sievasmāte turēja viņu katra no savas puses ciet un steidzīgi pamācīja un uzstādīja prasības, kas acīm redzot bija pretrunā, jo birģeimeistars pienāca pie tiesas galda manāmi samulsis. Kādus uzskatus apsūdzētais paudis sabiedriskajā darbā? Doktors Šefel-' veiss varēja teikt tikai labu. Tā, piemēram, apsūdzētais pilsētas kolēģijā uzstājies par to, lai tiktu atjaunota senā, slavenā bīskapa māja, kur glabājas spalvas, kuras, kā zināms, Mārtiņš Luters izrāvis velnam no astes. Tiesa gan, apsūdzētais atbalstījis ari «Brīvās biedrības» nama celšanu, ar ko nenoliedzami izpelnījies daudz pārmetumu. Veikalnieku dzīvē apsūdzētais tiekot augstu cienīts, sociālās reformas, ko viņš ieviesis savā fabrikā, izraisījušas vispārēju apbrīnu, — kaut arī mēdzot iebilst, ka tās pārmērīgi kāpinot strādnieku prasības un tādā veidā varbūt tomēr veicinot apvērsumu. — Vai liecinieka kungs, — jautāja aizstāvis, — uzskata par iespējamu apsūdzēto vainot viņam inkriminētajā noziegumā? — No vienas puses, — Sefelveiss minstījās, — protams, ne. — Bet no otras puses? — jautāja prokurors. — No otras puses, protams, — liecinieks sacīja.

Pēc šīs atbildes birģermeistaram Jāva iet atpakaļ, abas dāmas sagaidīja viņu vienādi neapmierinātas, priekšsēdētājs grasījās paziņot sēdi par slēgtu, bet Jadaszons nokremšļojās. Viņš ieteicot vēlreiz nopratināt liecinieku doktoru Heslingu, kas vēloties papildināt savus izteikumus. Špreciuss neapmierināti vārstīja plakstiņus, publika, kas nupat dzīrās celties no soliem, sāka skaļi iebilst. Bet Dīdrihs jau stingriem soļiem bija panācies uz priekšu un sāka skaidrā balsī runāt. Pēc pamatīgām pārdomām viņš esot nonācis pie lēmuma, ka pilnībā uzturot spēkā visu, ko teicis iepriekšējā izmeklēšanā, un atkārtoja to, tikai krasāk un plašāk. Viņš sāka ar strādnieka nošaušanu un atstāstīja Lauera un Heiteifela kungu kritiskās piezīmes. Klausītāji, aizmirsuši, ka jādodas prom, sekoja dažādo uzskatu sadursmei, sākot ar asinīm slacīto Ķeizara Vilhelma ielu līdz pat rāts pagrabiņam, redzēja pretinieku rindas gatavojamies izšķirošajai kaujai, Dīdrihu gluži kā ar paceltu zobenu iznākam priekšā zem gotiskās lustras un izaicinām apsūdzēto cīņā uz dzīvību un nāvi.

— Jo, godājamie tiesnešu kungi, es vairs nenoliedzu, es viņu izaicināju. Vai viņš teiks vārdu, pie kura es viņam varēšu piesieties? Viņš to pateica, un, godājamie tiesnešu kungi, es viņam piesējos un ar to izpildīju vienīgi savu pienākumu un izpildītu to arī tagad, kaut man sabiedriskā un veikalnieciskā ziņā rastos vēl vairāk neveiksmju, kā man nācies ciest pēdējā laikā. Nesavtīgais ideālisms, godājamie tiesnešu kungi, ir vācieša privilēģija, vācietis no tās neatkāpsies, kaut arī daudzo ienaidnieku priekšā dažbrīd zūd drosme. Pirmīt es vilcinājos ar liecības nodošanu, tas nebija vienīgi tikai atmiņas trūkums, kā to savā labsirdībā izskaidroja izmeklēšanas tiesnesis, tas bija arī — es atzīstos — varbūt saprotama izvairīšanās no cīņas smaguma, ko man vajadzēja uzņemties. Bet es to uzņemos, jo neviens cits kā vien viņa majestāte, mūsu cildenais ķeizars, to prasa no manis... — Dīdrihs runāja tekoši, jūsmīgi, un visi klausījās, elpu aizturējuši. Jadaszonam likās, ka liecinieks sāk aizēnot viņa sagaidāmo apsūdzības beigu runas iespaidu un pameta nemierīgu mirkli uz priekšsēdētāju. Taču Špreciuss acīm redzot nedomāja Dīdrihu pārtraukt. Paslējis gaisā savu klijas knābi, acis nemirkšķinādams, viņš raudzījās Dīdriha stingrajā sejā, zvērojošās acīs. Pat vecais Kīlemans, lūpu atkāris, klausījās. Un Volfgangs Buks, paliecies savā krēslā uz priekšu, lūkojās augšup uz Dīdrihu sasprindzis, lietpratīgā atzinībā un naidīgas jūsmas pilnām acīm. Tā tik bija runa! Panākumi neapšaubāmi. Sensācija! — Kaut mūsu pilsoņi, — Dīdrihs sauca, — beidzot pamostos no ilgās snaudas un nepamestu cīņu ar pretvalstiskiem elementiem vienīgi valstij un tās iestādēm, bet paši pieliktu roku! Tāda ir viņa majestātes pavēle, un vai tad es, godājamie tiesnešu kungi, drīkstēju vilcināties? Apvērsuma tīkotāji ceļ galvas, cilvēku varza, kas nav cienīgi saukties par vāciešiem, uzdrīkstas mīdīt dubļos svēto monarha personu... — Vienkāršajā publikā kāds iespurdzās. Špreciuss draudīgi pacēla savu klijas knābi, solīdams smējējam piespriest sodu. Jadaszcns nopūtās. Tagad, protams, Špreciusam vairs nebija iespējams liecinieku pārtraukt.

Diemžēl, Necigā ķeizariskajam cīņas saucienam bijusi visai niecīga atbalss! Šeit mēdzot aizvērt acis un ausis briesmu priekšā, valdot novecojusi, mietpilsoniska demokrātijās un humanitātes izpratne, kas nolīdzinot ceļu nepatriotiskajiem dievišķīgās kārtības ienaidniekiem. Šeit vēl nesaprotot spraigu nacionālu domu gaitu, plaša vēriena imperiālismu. — Mūslaiku cilvēka uzdevums ir pievērst arī Necigu jaunā laikmeta garam, kā to vēlas mūsu cildenais, jaunais ķeizars, kas aicina ikvienu uzticamu pavalstnieku, vai tas dižciltīgs vai vienkāršs mirstīgais, pildīt viņa augsto gribu. — Un Dīdrihs nobeidza: — Tāpēc, godājamie tiesnešu kungi, mans pienākums bija nešaubīgi vērsties pret apsūdzētā mēģinājumu apvainot. Esmu rīkojies bez personīga naida, vienīgi lietas labā. Būt vācietim nozīmē būt lietišķam! Un es no savas puses, — viņš pazibsnīja ar acīm uz Lauera pusi, — atzīstu to, ko esmu darījis, jo tas izriet no nevainojamā dzīves veida un no tā, ka paša ģimenē augstu vērtē godu un nepazīst ne melu, ne izvirtības.

Zāle saviļņojās. Dīdrihs, aizrāvies no cēlo domu klāstīšanas, apreibis no panākumiem, joprojām turpināja zibošām acīm lūkoties apsūdzētajā. Pēkšņi viņš atrāvās atpakaļ — apsūdzētais trīcēdams un grīļodamies, atbalstīdamies pret sola atzveltni, rausās augšā, viņa acis bija izvalbītas un pielijušas asinīm, zods trīcēja, it kā viņu būtu ķērusi trieka. — O! — atskanēja sieviešu balsis satrauktu šausmu gaidās. Taču Lauers paguva vienīgi Dīdriha virzienā izgrūst dažas aizsmakušas skaņas; aizstāvis bija saķēris viņu pie elkoņa un kaut ko runāja. Tikmēr priekšsēdētājs paziņoja, ka prokurora kungs sāks savu apsūdzības runu pulksten četros, un pazuda kopā ar piesēdētājiem. Dīdrihs, gluži apskurbis, pēkšņi atradās Kīnhena, Cilliha, Notgrošena vidū, kas viņu apsveica. Sveši cilvēki spieda roku — par notiesāšanu neesot ko šaubīties, Lauers varot gatavoties ceļam. Majors Kunce atgādināja panākumiem bagātajam Dīdriham, ka viņu starpā nekad neesot bijusi nesaprašanās. Gaitenī, tuvu garām Dīdriham, kuru patlaban bija ielencis pulciņš dāmu, pagāja vecais Buks. Viņš vilka rokā savus melnos cimdus un, neatbildējis uz sveicienu, jo Dīdrihs neviļus palocījās, lūkojās jaunajam cilvēkam tieši sejā, lūkojās neatlaidīgi, pētoši un skumji, tik skumji, ka arī Dīdrihs, par spīti savam triumfam, bēdīgi noraudzījās viņam pakaļ.

Pēkšņi Dīdrihs ievēroja, ka Buka piecām meitām netrūkst nekaunības viņu cildināt. Viņas čaloja, čauksti-nāja brunčus un apjautājās, kāpēc viņš neesot uz tik aizraujošu tiesas sēdi paņēmis līdz māsas. Dīdrihs augstprātīgu skatienu nomērīja no galvas līdz kājām pēc kārtas visas piecas grezni tērptās zostiņas un stingri un noraidoši paskaidroja, ka ir notikumi, kas tomēr svarīgāki par kādu teātra izrādi. Pārsteigtas viņas aizgāja prom. Gaitenis kļuva tukšāks, beidzot vēl parādījās Gusta Daimhena. Gusta dzīrās doties pie Dīdriha, bet viņu jau smaidīdams, it kā nekas nebūtu noticis, panāca Volfgangs Buks, kas gāja kopā ar apsūdzēto un viņa sievu. Gusta pameta uz Dīdrihu ašu skatienu, kas lika viņa sirdij maigi ietrīsēties. Viņš paslēpās aiz kāda pīlāra un pukstošu sirdi palaida uzvarētos garām.

Kad Dīdrihs grasījās iet projām, no kancelejas iznāca apgabala prezidents fon Vulkova kungs. Dīdrihs cepuri rokā nostājās koridora malā un īstajā brīdī sasita papēžus, — tiešām, Vulkovs palika stāvam. — Nu tad tā! — atskanēja no viņa bārdas dzijumiem, un viņš uzsita Dīd-riham uz pleca. — Jūs esat uzvarējis. Ļoti lietderīgs domu virziens. Mēs vēl tiksimies. — Un devās tālāk savos netīrajos zābakos, sviedrainajās mednieka drēbēs, šūpodams vēderu un pamezdams aiz sevis uzbāzīgo, derdzīgo smaku, kas pa visu tiesas procesa laiku bija valdījusi zālē.

Lejā pie izejas vēl joprojām stāvēja birģermeistars ar sievu un sievasmāti, kura katra no savas puses centās viņu pārliecināt un kuru prasības viņš bāls un bezcerīgs mēģināja saskaņot.

Mājās jau viss bija zināms. Viņas visas trīs bija priekštelpā gaidījušas līdz sēdes beigām un Meta Har-niša bija atstāstījusi tur notiekošo. Heslinga kundze klusēdama, asarām acīs, apkampa dēlu. Māsas stāvēja mazliet samulsušas, jo vēl vakar bija nicinoši izteikušās par Dīdriha lomu tiesas procesā, kas nu bija izrādījusies tik spoža. Taču Dīdrihs kā cēls uzvarētājs to piedeva, lika pusdienās atnest vīnu un paskaidroja, ka šī diena nodrošinot uz visiem laikiem māsu sabiedrisko stāvokli Necigā. — Buka piecas dāmas sargāsies uz ielas jūs nepamanīt. Tās varēs būt laimīgas, ja jūs atņemsiet sveicienu. Lauera notiesāšana, — apgalvoja Dīdrihs, esot vairs tikai formalitāte. Tā esot nolemta un reizē ar to arī Dīdriha neatturamā augšup kāpšana.

— Tiesa gan, — un viņš noliecās pār savu glāzi, — par spīti tam, ka es izpildīju savu pienākumu, varēja iziet greizi, un tad, manas mīļās, būsim atklāti, tad es laikam būtu izputējis un līdz ar to arī Magdas precības! — Magda nobāla, bet brālis viņai paplikšķināja pa roku.

— Tagad mēs esam lepni tikuši cauri. — Un, pacēlis glāzi, ar vīrišķīgu noteiktību sacīja: — Kāds liktenīgs pagrieziens ar dieva žēlastību! — Viņš lika māsām uzposties un nākt līdz. Heslinga kundze lūdza viņu atbrīvot, jo ļoti baidoties no uztraukumiem. Šoreiz Dīdrihs gaidīja, māsas varēja ģērbties, cik ilgi gribēja. Kad viņi iegāja, visi jau atradās zālē, bet tie bija citi cilvēki.

Nebija neviena no Buku ģimenes, nebija arī Gūstas Daimhenas, Heiteifela, Kona, neviena brīvmūrnieku ložas piederīgā, liberāļu vēlētāju biedrības. Viņi atzina sevi par uzvarētiem! Pilsēta to zināja, visi traucās šurp, lai būtu klāt pie sakāves; mazāk izmeklētā publika bija pavirzījusies uz priekšu līdz priekšējiem soliem. Tie, kurus no kādreizējās kliķes vēl varēja sastapt — Kīn-hens un Kunce, bija norūpējušies, lai ikviens viņu vaibstos saskatītu labos nodomus. Sēdēja arī dažas aizdomīgas personas — jauni ļaudis nogurušām, bet izteiksmīgām sejām, vairākas jaunas sievietes ar uzkrītošu ārieni un īpaši skaistu sejas krāsu; tie visi sasveicinājās ar Volfgangu Buku. Pilsētas teātris! Bukam nebija trūcis nekaunības uzaicināt tos noklausīties viņa aizstāvības runu.

Tiklīdz kāds nāca pa durvīm, apsūdzētais steigšus grieza uz to pusi galvu. Lauers gaidīja savu sievu! «Viņš cer, ka tā vēl nāks!» Dīdrihs domāja. Bet viņa nāca — vēl bālāka kā no rīta, apsveica vīru ar lūdzošu skatienu, klusu apsēdās kāda sola galā un pievērsa acis taisni tiesas galdam, rāmi un lepni, gluži kā savam liktenim .., Tiesneši ienāca zālē. Priekšsēdētājs atklāja sēdi un deva vārdu prokurora kungam.

Jadaszons bez kavēšanās uzsāka ļoti sparīgi runāt, bet pēc dažiem teikumiem, vairs neatradis kāpinājuma, atstāja ar savu runu pabālu iespaidu; pilsētas teātra aktieri nicinoši sasmaidījās. Jadaszons, to pamanījis, sāka plātīties ar rokām tā, ka amata tērps plīvoja, balss aizrāvās, ausis kvēloja. Izkrāsojušās meičas tik nevaldāmi smējās, ka pārkrita pār sola atzveltni. — Vai tad Špre-ciuss nekā nemana? — jautāja birģermeistara sievasmāte. Taču tiesa gulēja. Dīdrihs sirdī gavilēja; viņš jutās atriebts! Jadaszons nevarēja pateikt nekā jauna, ar ko Dīdrihs jau nebūtu sasniedzis kulmināciju. Tā bija sasniegta, to zināja Vulkovs, zināja arī Špreciuss, tāpēc gulēja vaļējām acīm. Vislabāk to juta prokurors pats, — jo skaļāk viņš uzstājās, jo nedrošāks kļuva. Kad Jadaszons beigās pieprasīja divus gadus cietuma, visi, ko viņš bija garlaikojis, jutās neapmierināti, kā likās, arī tiesneši. Vecais Kīlemans iekrākdamies uztrūkās no miega. Špreciuss vairākkārt pavārstīja plaksti-

ņus, lai aizdzītu snaudu un tad sacīja: — Vārds aizstāvja kungam.

Volfgangs Buks lēnām piecēlās. Viņa dīvainie draugi atzinīgi sačukstējās, un Buks, nepievērsdams uzmanību Špreciusa knābjveidīgajam degunam, mierīgi nogaidīja, kamēr iestājās klusums. Tad nevērīgi, it kā gatavodamies tikt ar visu galā pāris minūtēs, paziņoja, ka tiesas izmeklēšana sniegusi apsūdzētajam labvēlīgu ainu. Prokurora kungs gluži nepamatoti domājot, ka liecinieku izteicieniem, kas bijuši negatīvi tikai tāpēc, ka bīstami aizskarta liecinieku personiskā dzīve, būtu kāda nozīme. Vai, pareizāk, tiem ir nozīme tāpēc, ka lieliski pierāda apsūdzētā nevainību, jo tik daudzi cilvēki, kas pazīstami kā patiesības mīļotāji, tikai ar šantāžas... — Tālāk viņš, protams, netika. Kad priekšsēdētājs bija nomierinājies, Buks aukstasinīgi turpināja. Pat, ja gribot uzskatīt par pierādītu, ka apsūdzētais tiešām izteicis viņam inkriminētos vārdus, tad tomēr jēdzienam par sodāmību šeit neesot vietas, jo liecinieks doktors Hes-lings vaļsirdīgi atzinies, ka apzināti un ar iepriekšēju nodomu apsūdzēto provocējis. Drīzāk rodoties jautājums, vai liecinieks Heslings, provokatoriski rīkodamies, neesot īstais noziedzīgās rīcības ierosinātājs, ko viņš paveicis ar kāda cita negribētu palīdzību, apzināti izmantodams tā satraukumu. Aizstāvis ieteica prokurora kungam tuvāk iepazīties ar liecinieku Heslingu. Te daudzi pievērsās Dīdriham, un viņam sametās karsts. Tomēr priekšsēdētāja nicīgā sejas izteiksme viņu no jauna iedrosmināja.

Buka balss skanēja maigi un silti. Nē, viņš nevēlot lieciniekam Heslingam Jaunu, jo uzskatot to par kāda daudz augstāk stāvoša upuri. — Kāpēc mūsu laikos ir tik daudz sūdzību, kas skar majestātes apvainošanu? Man teiks: sakarā ar tādiem notikumiem kā strādnieka nošaušana. Nē, es atbildēšu, vainojamas ir runas, kas šiem notikumiem seko. — Špreciuss jau pastiepa kaklu, sagatavojis savu knābi ciršanai, bet nolēma pagaidīt. Buks mierīgi turpināja, viņš piešķīra balsij vīrišķību un spēku.

— Draudi un pārspīlētas prasības no vienas puses izraisa tūlīt pretsparu no otras. Princips: kas nav ar mani, ir pret mani — novelk krasu robežu starp majestātes pielūdzējiem un apvainotājiem.

Te nu Špreciuss izslēja gaisā savu degunu. — Aizstāvja kungs, es nedrīkstu pieļaut, ka jūs šeit kritizējat ķeizara teikto. Ja jūs tāpat turpināsiet, tad tiesa jums uzliks disciplināru sodu.

— Es pakļaujos priekšsēdētāja kunga rīkojumam, — Buks sacīja, un vārdi viņa mutē vērtās vienmēr gludāki un nozīmīgāki. — Es tātad nerunāšu par valdnieku, bet par pavalstnieku, kuru tas veido; ne par Vilhelmu Otro, bet par liecinieku Heslingu. Jūs viņu redzējāt! Parasts cilvēks ar vidusmēra gara spējām, atkarīgs no apkārtnes un apstākļiem, mazdūšīgs, kamēr notikumi risinājās viņam nelabvēlīgi, un ļoti pašapzinīgs, tiklīdz tie mainījās.

Dīdrihs, sēdēdams savā solā, smagi elpoja. Kāpēc Špreciuss viņu neaizsargā? Tas būtu bijis viņa pienākums! Viņš ļauj atklātā sēdē nonicināt nacionāli domājošu cilvēku — un kam? Aizstāvim, graujošu tendenču profesionālam pārstāvim! Nē, valstī kaut kas nebija kārtībā ... Palūkojoties uz Buku vien, viņā viss sāka vārīties. Tas bija ienaidnieks, antipods; te bija tikai viena iespēja — iznīcināt! Sī aizskarošā cilvēcība Buka tuklajā profilā! Varēja just iecietīgo labvēlību, ar kādu viņš veidoja vārdus, lai raksturotu Dīdrihu.

— Tādi kā viņš, — Buks klāstīja, — visos laikos bijuši tūkstošiem. Tie nodevās saviem veikaliem, un tiem bija sava politiska pārliecība. Tas, kas pienācis klāt un izveidojis jaunu tipu, ir vienīgi žests — plātīgā uzstāšanās, iedomātas individualitātes cīņas spars, vēlēšanās par katru cenu atstāt iespaidu, kaut arī uz citu rēķina. Citādi domājošie tiek nosaukti par nācijas ienaidniekiem, kaut arī to būtu divas trešdaļas nācijas. Iespējamas šķiru intereses, bet tās ir romantikas izkropļotas. Romantiska pazemošanās valdnieka priekšā, kam jāpiešķir savam pavalstniekam no savas varas tik daudz, lai turētu paklausībā vēl zemāk stāvošus. Un, tā kā īstenībā nav un arī likums neparedz ne tādu kungu, ne pavalstnieku, tad visa sabiedriskā dzīve iegūst ākstīgu nokrāsu. Pasaules uzskats ietērpts maskā, ražojot skārdu vai papīru, skan krustnešu runas un papes zobens tiek izvilkts, aizstāvot tādu jēdzienu kā «majestāte», kuru neviens cilvēks vairs, izņemot pasakās, neuztver nopietni. Majestāte ... — Buks ar baudu atkārtoja šo vārdu, un daži no klausītājiem juta tādu pašu baudu. Teātra ļaudis, kas, protams, vairāk dzirdēja vārdus, ne to saturu, klausījās saspringti, atzinīgi murminādami. Citiem Buka runa bija pārāk izsmalcināta, un likās savādi, ka tanī neieskanējās nekas no dialekta. Bet Špreciuss bija piecēlies no krēsla un alkatīgi ķērca. — Aizstāvja kungs, es pēdējo reizi uzaicinu jūs neaizskart debatēs monarha personu. — Publika satraucās. Tiklīdz Buks atkal pavēra muti, kāds mēģināja aplaudēt, Špreciuss vēl laikus paguva pasliet gaisā degunu. Tā bija viena no meitenēm ar uzkrītošo ārieni.

— Priekšsēdētāja kungs, — sacīja Buks, — pirmais pieminēja monarha personu. Bet, ja nu tā ir nosaukta, tad es varu, nenostādot tiesu neērtā stāvoklī, konstatēt, ka pilnība, ar kādu šī persona pašreizējos apstākļos pauž un pārstāv valsts noskaņojumu, iegūst gandrīz vai pielūgšanas cienīgu nozīmi. Es nosaukšu ķeizaru — un priekšsēdētāja kungs, esmu pārliecināts, mani nepārtrauks — par liela vēriena mākslinieku. Ko es varētu vēl cildenāku pateikt? Mēs nezinām nekā augstāka... Tieši tāpēc nedrīkstētu pieļaut, ka ikviens vidusmēra cilvēks viņu atdarina. Lai troņa mirdzumā neapšaubāmi Vienīgā personība tēlo, lai runā, mēs negaidām arī neko vairāk no tās kā runas, lai zibsnī acīm, žilbina, lai izaicina iedomāto dumpinieku naidu un partera aplausus, kas ar visu to neaizmirst savu sīkpilsoņa dzīves īstenību ...

Dīdrihs notrīsēja, un visiem pavērās vaļā mutes un iepletās acis, it kā Buks staigātu pa virvi starp diviem torņiem. Vai viņš kritīs? Špreciusa putna knābis atvēzējies gatavojās ciršanai. Taču aizstāvja sejā neviens vaibsts nepauda ironiju, tajā paplaiksnījās tāda kā rūgtuma pilna jūsma. Pēkšņi Buka mutes kaktiņi noslīga lejup, likās, viņu būtu apņēmusi blāva un pelēcīga gaisma.

— Bet tāds Necigas papīra fabrikants? — Buks jautāja. Viņš nebija nokritis, viņam atkal bija pamats zem kājām! Tagad visi pagriezās pret Dīdrihu un daži pat smaidīja. Smaidīja arī Emmija un Magda. Buks prata radīt iespaidu, un Dīdriham vajadzēja, diemžēl, atzīt, ka viņu vakardienas saruna uz ielas bijusi šās uzstāšanās ģenerālmēģinājums. Dīdrihs saguma zem runātāja atklātā izsmiekla.

— Papīra fabrikantiem šodien ir tieksme piesavināties lomas, kam viņi nav fabricēti. Izsvilpsim viņus! Viņiem nav talanta! Mūsu sabiedriskās dzīves estētiskais līmenis, ko Vilhelma Otrā valdīšana pacēlusi slavas pilnos augstumos, var ar tādiem izpildītājiem kā liecinieks Heslings vienīgi zaudēt... Un reizē ar estētisko, godājamie tiesnešu kungi, ceļas vai grimst arī morālais līmenis. Viltus ideāli izraisa negodīgas paražas, politiskajai krāpšanai seko pilsoniskā.

Buks bija runājis skarbā balsī. Tagad pirmo reizi viņš to pacēla līdz patosam.

— Jo, godājamie tiesnešu kungi, es neaprobežojos ar mehānisko doktrīnu, ko tā iemīļojusi tā sauktā apvērsuma partija. Liela cilvēka paraugs izraisa pasaulē vairāk pārmaiņu nekā visi ekonomiskie likumi. Bet posts un bēdas, ja šo paraugu pārprot! Tad var gadīties, ka valstī sāk ieviesties jauns tips, kas stingrībā un apspiešanā neredz vis skumjo pāreju uz cilvēciskākiem apstākļiem, bet pašas dzīves jēgu. Pēc dabas vārgs un rāms viņš cenšas būt stingrs un noteikts, iedomādamies, ka tāds bijis Bismarks. Un, nepamatoti ņemdams par paraugu kādu vēl augstāk stāvošu personu, sāk uzvesties trokšņaini un nesolīdi. Nav šaubu — viņa godkāres uzvara noderēs veikalnieciskiem darījumiem. Vispirms viņa apsvērumu komēdija novedīs cietumā majestātes apvainotāju. Gan jau tad vēlāk redzēs, kāds labums no tā iegūstams. Godājamie tiesnešu kungi!

Buks izpleta rokas, kā tiekdamies ar savu togu apņemt visu pasauli, viņa seja bija koncentrēta kā likteņu lēmējam. Un viņš darīja, ko spēja.

— Jūs esat suverēni, un jūsu suverenitāte ir visu-pirmā un varenākā. Jūsu rokās ir atsevišķa cilvēka liktenis. Jūs varat viņu atgriezt dzīvei vai arī morāli nogalināt — ko nespēj neviens valdnieks. Bet atsevišķo cilvēku kopums, kurus jūs atzīstat vai arī gremdējat, veido paaudzi. Un tādējādi jums ir vara pār mūsu nākotni. Uz jums gulstas liela atbildība, vai turpmāk tādi cilvēki kā apsūdzētais pildīs cietumus un subjekti līdzīgi lieciniekam Heslingam būs nācijas valdošā daļa. Izšķirieties starp viņiem! Izšķirieties starp karjerismu un centīgu darbu, starp komēdiju un patiesību! Starp cilvēku, kas prasa upurus, lai pats varētu izcelties, un cilvēku, kas nes upurus, lai citiem būtu labāk! Apsūdzētais ir paveicis to, ko spējuši tikai nedaudzi — atteicies no savas kundzības, piešķirdams tiem, kas atradās zemāk par viņu, līdzīgas tiesības, jūtu siltumu un cerības prieku. Un vai gan tas, kas savā tuvākajā tik ļoti ciena sevi pašu, būtu spējīgs necienīgi runāt par ķeizara personu?

Klausītāji atvilka elpu. Ar citādu izjūtu tie nolūkojās uz apsūdzēto, kas sēdēja, atbalstījis galvu rokās, uz viņa sievu, kas stingi raudzījās uz priekšu. Daudzi šņukstēja. Pat priekšsēdētājs izskatījās samulsis. Viņš vairs nevārstīja plakstiņus, bet vērās platām acīm apkārt, it kā Buks viņu turētu savā varā. Vecais Kīlemans cienīgi māja ar galvu, un Jadaszona sejā varēja manīt nervozu raustīšanos.

Taču Buks, aizrāvies ar panākumiem, pārcentās. — Pilsoņu pamošanās! — viņš iesaucās. — Patiesi nacionāls spriešanas veids! Tāda Lauera klusa darbība paveic vairāk nekā pat slavena aktiera simtiem skanīgu monologu!

Tūlīt pat Špreciuss atkal sāka virināt plakstiņus, un bija redzams, ka viņš attapies, kas īsti notiek, un apņemas otrreiz vairs neuzķerties uz makšķeres. Jadaszons smīnēja, un zālē vairums juta, ka aizstāvis ir zaudējis. Vispārējā satraukumā priekšsēdētājs ļāva aizstāvim pabeigt apsūdzētā cildināšanu.

Kad Buks apsēdās, aktieri dzīrās aplaudēt, bet Špreciuss pat neslēja gaisā līko degunu, viņš tikai pameta uz to pusi garlaikotu skatienu un apjautājās, vai prokurora kungs vēloties ko iebilst. Jadaszons nicinoši atteicās, un tiesneši steigšus devās apspriesties. — Uz spriedumu nebūs ilgi jāgaida, — noteica Dīdrihs, paraustīdams plecus, kaut arī Buka runas iespaidā viņš jutās stipri nomākts. — Paldies dievam! — nopūtās birģermeistara sievasmāte. — Liekas vai neticami, ka vēl pirms piecām minūtēm šie ļaudis gandrīz ieguva virsroku. — Viņa norādīja uz Laueru, kas slaucīja seju, un Buku, kuram aktieri tagad patiesi vēlēja laimes.

Tiesneši jau nāca atpakaļ, un Špreciuss paziņoja spriedumu: seši mēneši cietuma — kas visiem likās dabisks atrisinājums. Turklāt Lauers zaudēja tiesības uz saviem sabiedriskajiem amatiem.

Priekšsēdētājs pamatoja šo spriedumu ar to, ka, konstatējot noziegumu, neesot jāpierāda apvainojošais nodoms. Tāpēc arī jautājums, vai notikusi provokācija, esot bez nozīmes. Gluži otrādi: tas, ka apsūdzētais uzdrīkstējies tā runāt nacionāli domājošiem lieciniekiem dzirdot, viņa vainu tikai padziļinot. Apsūdzētā apgalvojumu, ka viņš teikto neesot attiecinājis uz ķeizaru, tiesa atzinusi par nepamatotu. — Tiem, kas sacīto dzirdēja, ņemot vērā viņu politisko pārliecību un labi zinot apsūdzētā antimonarhistiskos uzskatus, vajadzēja rasties iespaidam, ka apvainojums vērsts pret ķeizaru. Un, ja apsūdzētais aizbildinās, ka sargājies no tā, lai izteiktu kaut ko apvainojošu par viņa majestāti, tad tas nozīmē, ka viņš nav vis gribējis izvairīties no paša apvainojuma, bet gan no tam sekojošā kriminālā soda.

Tas visus pārliecināja, Lauera aizbildināšanās likās saprotama, bet viltīga. Notiesāto tūlīt pat apcietināja; kad arī tas bija redzēts un pagājis, publika sāka izklīst, neskopodamās ar viņam adresētām nelabvēlīgām piezīmēm. Nu jau gan Lauers bija pazudis cilvēks, jo kas tad pusgada laikā, kamēr viņam jāsēž, notiks ar uzņēmumu. Saskaņā ar spriedumu viņš nebija arī vairs pilsētas domnieks. Ne no viņa vairs kāds labums, ne ļaunums! Buku iedomīgajai bandai tā ir laba mācība. Visu acis meklēja noziedznieka sievu, bet viņa bija pazudusi.

— Pat roku vīram nepasniedza! Smalki gan!

Turpmāko dienu notikumi izraisīja vēl bargāku nosodījumu. Judīte Lauere bija nekavējoties sakravājusi savas ceļa somas un devusies uz dienvidiem. Uz dienvidiem! — Kamēr pašas vīrs sēdēja tur augšā, cietumā, kur zem restota loga staveja sargs. Un — cik dīvaina sagadīšanās!

Apgabaltiesas padomnieks Friče pēkšņi paņēma atvaļinājumu. Doktors Heiteifels bija saņēmis no Dženovas viņa sūtītu atklātni, ko rādīja visiem — laikam, lai liktu aizmirst sava paša uzvedību. Nebija vairs gandrīz nekādas vajadzības izprašņāt ne Laueru kalpotājus, ne nabaga pamestos bērnus — viss bija skaidrs! Skandāls bija tik liels, ka «Necigas Avīze» ievietoja brīdinājumu «augšējam tūkstotim» — neatbalstīt ar izlaidīgu uzvedību sacelšanās iespēju. Kādā citā rakstā Notgro-šens aprādīja, ka esot nepareizi pārmērīgi cildināt reformas, kādas, piemēram, ieviestas Lauera fabrika. Jo, ko tad strādnieki ar savu līdzdalību ieguvuši? Pēc Lauera paša aprēķina caurmērā pat ne astoņdesmit mar-kas gadā. To viņiem varēja piešķirt arī Ziemsvētku dāvanas veidā. Bet, protams, tad tā vairs nebūtu demonstrācija pret pastāvošo sabiedrisko iekārtu. Tad ari fabrikas īpašnieka pretmonarhistiskais noskaņojums, kādu konstatējusi tiesa, nekā neiegūtu. Un, ja Lauera kungs ir cerējis uz strādnieku pateicību, tad tagad viņam būs atvērušās acis, protams, Notgrošens piebilda, ja pieņem, ka viņš cietumā dabūs lasīt sociāldemokrātu laikrakstu. Jo tas pārmet viņam, ka ar savu vieglprātīgo majestātes apvainojumu viņš padarījis nedrošu vairāku simtu strādnieku eksistenci.

Uz jaunajām pārmaiņām «Necigas Avīze» atsaucās vēl citādi, stipri zīmīgā veidā. Tās izdevējs Tīcs griezās pie Heslinga, lai viņš uzņemtos kādu daļu papīra piegādes. Laikraksta tirāža pieaugusi un Gauzenfelda esot pašlaik pārslogota ar pasūtījumiem. Dīdrihs tūlīt pat nodomāja, ka aiz tā slēpjas pats vecais Klisings. Viņš bija laikraksta līdzīpašnieks, bez viņa ziņas tur nenotika nekas. Ja Klisings kaut ko izlaida no rokām, tad acīm redzot aiz bailēm zaudēt vēl vairāk. Apgabala laikrakstus! Apgabala pārvaldes pasūtījumus! Bailes no Vulkova — tas bija īstais iemesls. Kaut gan vecais tikpat kā nemaz vairs nenāca uz pilsētu, viņš droši vien būs padzirdējis, ka Dīdrihs ar savu liecību pievērsis sev prezidenta uzmanību. Vecais papīra zirneklis, kas tur no sava kakta izstiepis tīklu pār visu provinci un pat vēl tālāk, sajūt briesmas un satraucas. — Iedomājas, ka ir mani apmierinājis ar «Necigas Avīzi»! Bet tik lēti viņš no manis vaļā netiks. Šajos grūtajos laikos! Viņam nav ne jausmas par manu plašo vērienu. Ja vien Vulkovs mani atbalstītu, es pārņemtu visu Klisinga darba lauku! — Dīdrihs skaļi noteica, tik spēcīgi triekdams ar dūri pa pulti, ka Setbīrs satrūkās. — Sargieties no uztraukumiem! — Dīdrihs ņirdza. — Jūsu vecumā, Setbīr! Es nenoliedzu, agrāk jūs esat pūlējies firmas labā. Bet ar holenderu izgāja greizi, jūs mani iebiedējāt, un tagad tas man noderētu «Necigas Avīzei». Jums vajadzētu atpūsties, darbs vairs nevedas.

Pie tiesas procesa sekām, kādas Dīdrihs dabūja izjust, piederēja arī majora Kunces vēstule. Viņš izteica vēlēšanos noskaidrot kādu nožēlojamu pārpratumu un darīja zināmu, ka augsti cienījamam doktora kungam neesot vairs nekādu šķēršļu, lai iestātos Karavīru biedrībā. Dīdrihs, sava triumfa aizkustināts, vismīļāk būtu tūlīt pat satvēris vecā karavīra rokas. Laimīgā kārtā viņš uzmanīgi apvaicājās un dabūja zināt, ka vēstuli ierosinājis sūtīt pats Vulkova kungs. Apgabala prezidents bija pagodinājis ar savu apciemojumu Karavīru biedrību un brīnījies, ka neredz šeit doktoru Heslingu. Tad Dīdrihs īsti apjauta, kāda vara ir Vulkova rokās. Un rīkojās atbilstoši. Uz majora privāto ziņojumu viņš atbildēja ar oficiālu rakstu biedrībai un pieprasīja, lai pie viņa atnāk personīgi ar uzaicinājumu divi valdes locekļi, proti, majors Kunce un profesors Kīnhens. Un viņi atnāca. Dīdrihs tos pieņēma kantorī, kur gaidīja arī citi apmeklētāji, ko viņš tīšuprāt bija pasūtījis uz šo laiku, un nodiktēja tiem adresi, kuras pasniegšana izšķirtu goda pilnā piedāvājuma likteni. Šai adresē bija teikts, ka Dīdrihs, par spīti visiem apmelojumiem, ar apbrīnojamu drosmi parādījis patiesi vācisku un ķeizaram padevīgu stāju. Viņa iejaukšanās esot palīdzējusi dot jūtamu triecienu Necigas tumšajiem elementiem. Šai cīņā, kas prasījusi vislielākos personīgos upurus, Dīdrihs sevi parādījis kā skaidri izteiktu vāciska rakstura cilvēku.

Dīdriha uzņemšanas svinībās Kunce nolasīja adresi, un Dīdrihs asarainā balsī atzina sevi par šādas cildinā-sanas necienīgu. Ja Necigā nacionālais jautājums tiekot labvēlīgi risināts, tad par to bez dieva jāpateico-ties vēl kādai augstāk stāvošai personai, kuras cildenajiem norādījumiem viņš savukārt ar prieku paklausot... Visi, arī Kunce un Kīnhens, jutās aizkustināti. Vakars bija svinīgs. Dīdrihs pasniedza biedrībai kausu un uzstājās ar runu, kurā pieminēja grūtības, ar kādām jaunais militārais likumprojekts sadūries reihstāgā.

— Vienīgi mūsu asi trītais zobens, — Dīdrihs iesaucās,

— nodrošina mūsu stāvokli pasaulē, un šo zobenu saglabāt asu ir viņa majestātes ķeizara aicinājums! Kad ķeizars sauks, tas izlidos no maksts! Lai tie tur reihstāgā, kas iedomājas bāzt sprunguļus riteņos, piesargās, ka netrāpa viņus pirmos. Mani kungi, ar viņa majestāti nav ko jokot, jūs varat man ticēt. — Zvērojošām acīm Dīdrihs nozīmīgi pamāja ar galvu, it kā zinātu vēl kaut ko vairāk. Tai pašā brīdī viņam galvā tiešām uzplaiksnīja doma. — Nesen Brandenburgas vietējā landtāgā ķeizars skaidri un gaiši pateica reihstāgam savu viedokli. Viņš teica: «Ja tie nelieši nedos man kareivjus, tad te vairs ne smakas no viņiem nepaliks!» — Šie vārdi izraisīja sajūsmu, un, kad Dīdrihs bija ar visiem, kas viņam uzdzēra, saskandinājis, viņš nebutu vairs varējis pateikt, vai tas bija viņa paša, vai varbūt tomēr ķeizara teiciens. Šie vārdi izstaroja tik spēcīgu varas nojausmu, ka Dīdrihs tos izjuta kā īstus. .. Nākošajā dienā tie bija nodrukāti «Necigas Avīzē» un jau vakarā «Vietējo Ziņu» laikrakstā. Naidīgi noskaņoti laikraksti pieprasīja atsaukumu, taču tas netika dots.

PIEKTĀ NODAĻA

VĒL Dīdriha krūtīs nebija aprimušas šo cildeno jūtu trīsas, kad Emmija un Magda saņēma fon Vulkova kundzes ielūgumu uz pēcpusdienas tēju. Tas droši vien notika teātra izrādes dēļ, ko apgabala prezidenta kundze bija nodomājusi uzvest nākošajā «Harmonijas» vakarā; Emmijai un Magdai vajadzēja piedalīties izrādē. Abas atgriezās mājās piesarkušas aiz prieka — fon Vulkova kundze bijusi sevišķi labvēlīga, pati nemitīgi likusi viņām uz šķīvjiem cepumus. Inga Tīca aiz skaudības vai pušu plīsīs, lugā piedalīsies arī virsnieki! Nepieciešami īpaši tērpi, ja Dīdrihs varbūt iedomājas, ka viņas ar savām piecdesmit markām ... Bet Dīdrihs atvēlēja māsām neierobežotus līdzekļus. Nekas no tā, ko viņas pirka, nelikās brālim pietiekami skaists. Viesistaba bija piekrauta ar lentām un mākslīgām puķēm, māsas zaudēja vai galvu, jo brālis iejaucās visur; te ieradās ciemiņš, Gusta Daimhena.

— Es taču vēl nemaz neesmu tā īsti apsveikusi laimīgo līgavu, — viņa mēģināja labvēlīgi pasmaidīt, acīm bažīgi šaudoties pār lentām un puķēm. — Tas arī laikam domāts tam nejēdzīgajam uzvedumam? — viņa jautāja. — Volfgangam stāstīts par to, viņš saka, tas esot nedzirdēti muļķīgs. — Magda attrauca: — Ko tad lai viņš citu saka, ja tu nepiedalies. — Un Dīdrihs piebilda: — Ar to viņš cenšas sevi attaisnot, ka jūs viņa

dēļ netiekat ielūgta pie Vulkoviem. — Gusta nicinoši nosmējās: — Vulkovi mūs neinteresē, bet uz «Harmonijas» sarīkojumu mēs aiziesim par spīti. — Vai tad labāk nebūtu ļaut, lai mazliet izgaist tiesas procesa iespaids? — Dīdrihs līdzjūtīgi uzlūkoja Gustu. — Mīļā Gūstas jaunkundze, mēs taču esam tik veci paziņas, ka uzdrošinos jums aizrādīt, — jūsu attiecības ar Bukiem jums pašreiz sabiedrībā maz noder. — Gusta mirkšķināja acis, varēja redzēt, ka viņa pati jau par to domājusi. Magda piebilda: — Paldies dievam, ar manu Kī-nastu ir citādi. — Te Emmija piemetināja: — Bet Buka kungs ir interesantāks. Nesen viņa runas laikā es raudāju kā teātrī. — Un vispār! — Gusta iedrosmināta iesaucās. — Vēl vakar viņš man iedāvināja šo somiņu. — Viņa pacēla gaisā apzeltīto somiņu, uz ko Emmija ar Magdu jau labu laiku slepus lūkojās. Magda dzēlīgi izmeta: — Viņš laikam daudz nopelnīja ar aizstāvēšanu. Mēs ar Kīnastu esam par taupību. — Taču Gusta jutās gandarīta. — Nu tad es jūs vairs ilgāk netraucēšu, — viņa noteica. Dīdrihs gāja Gustai līdz pa kāpnēm lejā. — Es pavadīšu jūs uz mājām, ja būsiet rātna, — viņš piedāvājās, — bet iepriekš man vēl jāiemet acis fabrikā. Tūlīt būs maiņas beigas. — Es jau varu iet līdz, — Gusta nolēma. Lai viņai imponētu, Dīdrihs pieveda viņu tieši pie lielās papīra mašīnas. — Kaut ko tādu jūs vēl nebūsiet redzējusi? — Un svarīgā balsī Dīdrihs ņēmās skaidrot par rezervuāru sistēmu, veltņiem un cilindriem, pār kuriem visas telpas garumā plūda masa — sākumā šķidra, tad vienmēr biezāka — un mašīnas viņā galā lielos rituļos tinās gatavais papīrs. Gusta pašūpoja galvu. — Nē, lai saka viens cilvēks! Un šitāds troksnis! Un kāds karstums!

Dīdrihu radītais iespaids vēl neapmierināja, un tāpēc viņš sameklēja ieganstu, lai uzbrēktu strādniekiem, un, kad tuvumā parādījās Napoleons Fišers, tad vienīgi tas bija pie visa vainīgs. Abi kliedza, cenzdamies pārspēt mašīnas troksni. Gusta nekā nesaprata; bet Dīdrihs slepenās bailēs saskatīja mehāniķa retajā bārdiņā kā vienmēr to pašu smīnu, kas atgādināja par līdzdalību gadījumā ar holenderu un nozīmēja jebkuras autoritātes atklātu noliegšanu. Jo vairāk Dīdrihs iekaisa, jo mierīgāk izturējās mehāniķis. Šis miers bija sacelšanās! Šņākdams un drebēdams Dīdrihs atvēra durvis uz sai-ņotavu un aicināja Gustu ieiet. — Šis cilvēks ir sociāldemokrāts! — viņš paskaidroja. — Tāds nelietis spējīgs pat pielikt uguni. Bet es viņu neatlaižu — tagad vēl ne tik! Redzēsim, kurš ir stiprāks. Ar sociāldemokrātiju es tikšu galā! — Un, ievērojis, ka Gusta viņu apbrīnodama uzlūko, vaicāja: — To jūs gan laikam nebūtu varējusi iedomāties, cik bīstams postenis ir tādiem kā man. Mana devīze ir: bez bailēm un uzticīgi. Redziet, es aizstāvu šeit mūsu svētākos nacionālos guvumus tikpat uzticīgi kā mūsu ķeizars. Tam nepieciešams vairāk drosmes nekā skaistām runām tiesu sēdēs.

Gusta ar bijīgu sejas izteiksmi tam piekrita. — Te ir vēsāks, — viņa aizrādīja, — it īpaši pēc tās elles tur līdzās. Sievietes šeit var būt apmierinātas. — Tās? — Dīdrihs attrauca. — Tām šeit ir tīrā paradīze! — Viņš pieveda Gustu pie galda: viena strādniece šķiroja loksnes, otra pārbaudīja un trešā bez mitas skaitīja līdz pieciem simtiem. Viss norisa neizprotamā ātrumā; loksnes nepārtraukti bez pretestības kā pašas no sevis lidoja cita aiz citas, pretī darbīgajām rokām, kas likās sakusušas ar nebeidzamo tām pāri plūstošo papīra straumi: roķas, pirksti, sievietes pašas, viņu acis, smadzenes, sirdis. Tas viss bija un pastāvēja tikai tādēļ vien, lai loksnes lidotu ... Gūsta nožāvājās — kamēr Dīdrihs klāstīja, ka šīs sievietes, strādādamas uz akorda, atļaujoties nejēdzīgas paviršības. Viņš jau grasījās sacelt brēku, jo pamanīja lidojam lapu, kurai bija noplests stūrītis, bet pēkšņi Gusta ar manāmu spītību ierunājās:

— Nemaz neiedomājieties, ka Kēthena Cilliha par jums sevišķi interesējas... Vismaz ne vairāk kā par dažiem citiem, — viņa piebilda, un uz Dīdriha apmulsušo jautājumu, ko viņa ar to gribot teikt, tikai dzēlīgi pasmaidīja. — Es tomēr jūs lūdzu, — viņš atkārtoja. Gūstas sejā atkal atspoguļojās labvēlība. — Es to saku vienīgi jūsu labā, jo liekas, ka jūs nekā nemānāt? Piemēram, ar asesoru Jadaszonu? Bet Kēthena jau vispār ir tāda. — Gusta skaļi iesmējās, jo Dīdrihs izskatījās kā apliets ar ūdeni. Viņa gāja tālāk, un Dīdrihs sekoja.

— Ar Jadaszonu? — viņš satraukti pārjautāja. Te ma-šinu troksnis apklusa, noskanēja zvans, ziņodams par darba beigām, un pāri pagalmam jau devās prom strādnieki. Dīdrihs paraustīja plecus. — Tas, ko Cillihas jaunkundze dara, mani neskar, — viņš paskaidroja.

— Vienīgi žēl vecā mācītāja, ja viņa tiešām ir tāda. Vai tad jūs to noteikti žināt? — Gusta raudzījās prom.

— Pārliecinieties taču pats! — Dīdrihs, juzdamies glaimots, iesmējās.

— Lai gāze paliek degot! — viņš uzsauca mehāniķim, kas gāja garām. — Es pats nodzēsīšu. — Pašreiz lupatu nodaļas durvis bija plaši atvērtas, strādnieces gāja projām. — O! — iesaucās Gusta, — cik tur ir romantiski! — Jo viņa krēslainajā telpā ieraudzīja it kā raibiem plankumiem klātus pelēkus pakalnus un tiem pāri veselu zaru mežu. — Ak, — viņa noteica, pieiedama tuvāk,

— tāpēc ka šeit tik tumšs, man likās... Tie jau ir vienīgi maisi ar lupatām un apkures caurules. — Un Gusta saviebās. — Dīdrihs dzina prom strādnieces, kas pretēji noteikumiem bija apsēdušās atpūsties uz maisiem. Vairākas, tikko pabeigušas darbu, jau adīja, citas ēda.

— Tas jums paUktu gan, — viņš šņāca. — Sildīties uz mana rēķina! Arā! — Viņas gausi, neteikdamas ne vārda, bez iebilduma piecēlās un smagnēji aizslāja savos vīriešu zābakos garām svešajai dāmai, pret kuru visas pagriezās trulā ziņkārībā, kā ganāmpulks, izplatīdams ap sevi izgarojumus, kādos dzīvoja. Dīdrihs sekoja vērīgi katrai ar acīm, kamēr visas bija ārā. — Fišer! — viņš pēkšņi iesaucās. — Kas tai resnai tur zem lakata? — Mehāniķis ar savu parasto viltīgo smīnu atbildēja: — Viņa ir stāvoklī, vairāk nekas! — Dīdrihs neapmierināti novērsās. — Man likās, ka nu esmu vienu notvēris, — viņš paskaidroja Gustai. — Proti, viņas zog lupatas. Tā gan. Suj no tām bērnu drēbītes. — Un, pamanījis, ka Gusta nicīgi sarauc degunu, piebilda:

— Proletāriešu bērniem tās ir vēl pārāk labas!

Ar cimdoto roku pirkstgaliem Gusta pacēla no grīdas kādu lupatiņu. Pēkšņi Dīdrihs satvēra viņas roku un cimda pavērumā alkatīgi noskūpstīja. Gusta satrūkusies pavērās visapkārt. — Ak tā, visi jau ir prom. — Viņa pašapzinīgi iesmējās. — Es jau tūlīt domāju, kas tad jums tagad vēl darāms fabrikā. — Dīdriha seja bija izaicinoša. — Nur un jūs? Kāpēc īsti jūs esat šodien atnākusi? Laikam pamanījāt, ka nemaz neesmu tik zemē metams? Protams, jūsu Volfgangs... Ne jau katrs var tā izgāzties kā viņš nesen tiesas sēdē. — Bet Gusta sašutumā atcirta: — Palieciet labāk klusu, nekad jūs nebūsiet tik smalks kā viņš. — Taču sievietes acis runāja citu valodu. Dīdrihs to redzēja; viņš satraukti iesmējās. — Jūs jau viņam esat ļoti vajadzīga! Vai zināt arī, par ko viņš jūs tur? Par katlu ar desiņām un kāpostiem, un es lai tanī pamaisot! — Nu jūs melojat, — nicinoši iesaucās Gusta, taču Dīdrihs vairs nebija apturams. — Viņam gan liekoties, ka desu un kāpostu pārāk maz. Sākumā viņš arī, protams, domājis, ka jūs esat mantojusi miljonu. Bet par piecdesmit tūkstoš mar-kām tik smalks cilvēks nav dabūjams. — Te nu Gusta vairs nespēja pār sevi valdīt. Dīdrihs atrāvās atpakaļ, tik bīstama likās situācija. — Piecdesmit tūkstoši! Jūs jau esat prātu zaudējis? Kā jūs uzdrīkstaties to teikt! Man bankā guļ trīssimt piecdesmit tūkstoši pavisam kārtīgos vērtspapīros! Piecdesmit tūkstoši! Es sūdzēšu tiesā to, kas par mani izplata tik apvainojošas baumas! — Gustai acis bija pilnas asaru; Dīdrihs murmināja atvainošanos. — Liecieties mierā, — Gusta nošņauca degunu. — Volfgangs zina ļoti labi, ko var no manis sagaidīt. Bet jūs pats, jūs ticējāt šīm blēņām. Tāpēc arī uzvedāties kā nekauņa! — viņa iesaucās. Viņas rožainie tuklie vaidziņi trīsēja aiz dusmām un mazais strupais deguntiņš bija kļuvis gluži balts. Dīdrihs atguvās.

— Tas tikai pierāda, ka jūs man patīkat arī bez naudas! — Gusta iekoda apakšlūpu zobos. — Kas zina, — viņa, lūkodamās caur pieri, pikti un nedroši ierunājās.

— Tādiem kā jūs piecdesmit tūkstoši arī ir nauda.

Dīdrihs pieklājības pēc kādu brīdi neteica nekā.

Gusta izvilka no savas zeltītās somiņas pūdera kārbiņu un apsēdās. — Jūs mani tiešām esat pārāk satraucis! — Taču mirkli vēlāk viņa jau atkal smējās. — Vai varat man vēl kaut ko parādīt jūsu tā saucamajā fabrikā? — Viņš zīmīgi pamāja. — Vai jūs zināt, uz kā tagad sēžat? — Nu, uz kāda lupatu maisa. — Bet uz kāda! Šajā kaktā, te aiz maisiem es reiz notvēru kādu strādnieku ar meiteni, kad viņi... Jūs saprotat. Protams, abi izlidoja no fabrikas un vakarā, jā, tai pašā vakarā, — Dīd-rihs pacēla pirkstu, viņa acīs paplaiksnījās likteņa lēmuma baismas, — puisis tika nošauts un meitene zaudēja prātu. — Gusta uzlēca kājās. — Vai tā? ... Ak dievs, tas bija tas strādnieks, kas izaicināja sargkareivi? ... Tātad aiz maisiem viņi? ... — Gūstas skatiens pārslīdēja pār maisiem, it kā meklētu tur asins pēdas. Patvērumu meklēdama, Gusta bija pienākusi Dīdriham tuvu klāt. Pēkšņi viņi ieskatījās viens otram acīs: tanīs iezibējās vienas un tās pašas neizdibināmās šausmas, kādas izraisa vai nu netikumība, vai pārdabiskas parādības. Abi skaļi elpoja viens otram sejā. Gusta uz mirkli pievēra acis, tad viņi jau bija novēlušies uz maisiem un, cieši piekļāvušies viens pie otra, slīdēja lejup cauri tumšajai telpai, rokām vicinādami, spārdīdamies, elsdami un pūzdami, gluži kā slīkdami.

Gusta pirmā izrausās no tumsas. Viņa iespēra Dīdriham sejā ar kāju, aiz kuras tas mēģināja viņu saturēt, un uzleca augšā, ka nobrīkšķēja vien. Kad arī Dīdrihs bija laimīgi uzrausies kājās, abi tusnīdami nostājās viens pret otru. Gusta aizgūtnēm elsoja, Dīdriha krūtis viļņojās kā vētrā. Gusta pirmā atguva valodu. — Ar mani tādus jokus atmetiet! Kā jūs vispār uzdrīkstaties! — Un aizvien ar lielāku rūgtumu turpināja: — Es taču jums teicu, ka man ir trīssimt piecdesmit tūkstošu! — Dīdrihs ar rokas kustību norādīja, ka atzīst savu aplamo uzvedību. Bet Gusta iesaucās: — Un kā es izskatos! Vai lai es tāda varbūt eju cauri pilsētai? —• Viņš no jauna satrūkās un nevarīgi iesmējās. Viņa piecirta kāju pie zemes. — Vai tad jums sukas nav? — Dīdrihs paklausīgi devās uz durvīm. — Tā kā lai jūsu māsas nekā nemanītu, — Gusta nosauca viņam pakaļ,

— citādi rīt ļaudis trīs gar mani mēles. — Viņš aizgāja tikai līdz kantorim un, kad atgriezās, Gusta atkal sēdēja uz maisa, paslēpusi seju rokās, un pa viņas mīļo, tuklo pirkstu starpām ritēja asaras. Dīdrihs palika stāvot, paklausījās viņas šņukstos, un pēkšņi arī pats sāka raudāt. Mierinošām kustībām viņš tīrīja Gūstas drēbes.

— Nav taču nekas noticis, — viņš nemitīgi atkārtoja. Gusta piecēlās. — Tas tikai vēl trūka! — Viņa noraudzījās Dīdrihā ar ironiju. Tad arī Dīdrihs sadūšojās.

— Jūsu līgavaiņa kungam jau tas nav jāzina, — viņš izmeta. — Un kaut arī viņš zinātu! — Gusta atcirta un iekoda sev lūpā.

Pārsteigts par šādu atbildi, Dīdrihs klusēdams turpināja ar suku tīrīt drēbes, vispirms Gūstas, tad, kamēr viņa sakārtojās, savas. — Nu, iesim! — Gusta skubināja. — Papīra fabriku es vis tik drīz vairs neapciemošu. — Dīdrihs pavērās viņai zem cepures. — Kas zina, — viņš iebilda, — jo tam, ka jūs savu Buku mīlat, es kopš kāda brīža vairs neticu. — Gusta spēji iesaucās: — Mīlu gan! — un ar to pašu elpas vilcienu apjautājās: — Kas tas tāds?

Dīdrihs paskaidroja: — Tas ir skalojamais toveris, pa šo reni mēs pludinām lupatas; pogas un viss pārējais, kā redzat, nogulsnējas. Strādnieki, protams, atkal visu pametuši nenovāktu. — Gusta ar lietussarga galu pabakstīja kaudzē. — Gada laikā mums uzkrājas vairāki maisi atkritumu! — viņš piebilda. — Un kas tas? — Gusta, aši satvērusi kaut ko, kas mirgoja, jautāja. Dīd-rihs iepleta acis — Briljanta poga! — Viņa pagrozīja to gaismā, tā spīguļoja. — Un pat īsta! Ja jums bieži gadās tādi atradumi, tad jūsu veikals nemaz nav tik slikts! — Vajadzēs gan to atdot, — Dīdrihs šaubīdamies apsvēra. Gusta iesmējās. — Kam tad? Atkritumi taču pieder jums! — Arī Dīdrihs pasmaidīja. — Nu, briljanti jau nu gluži ne. Gan jau mēs izpētīsim, no kurienes tas nācis. — Gusta pavērās viņā caur pieri. — Jūs nu gan esat dumjš. — Viņš atbildēja pārliecinoši: — Nē, es esmu tikai godīgs cilvēks! — Gusta paraustīja plecus. Viņa lēnām novilka kreiso cimdu un pielika briljantu pie mazā pirkstiņa. — Tas ir jāiestrādā gredzenā! — pēkšņi attapusies, viņa iesaucās, ilgi aplūkoja savu roku un nopūtās: — Nu, lai to atrod citi! — Un negaidot iemeta briljantu atpakaļ lupatās. — Vai jums prāts? — Dīdrihs noliecās, nevarēja to uzreiz ieraudzīt un elsdams, nometies uz ceļiem, sāka steigšus vandīties pa lupatām. — Paldies dievam! — Dīdrihs pasniedza briljantu Gustai, bet Gusta to neņēma. — Es novēlu to strādniekam, kas rīt pirmais ieraudzīs. Strādnieks nu gan iebāzīs briljantu kabatā, varat būt drošs, tas nebūs tāds muļķis. — Es arī ne, — Dīdrihs paskaidroja. — Jo droši vien briljants būtu tomēr aizmests. Tādā gadījumā nebūs nekorekti... — Viņš atkal pielika briljantu Gustai pie mazā pirkstiņa. — Un, ja arī nebūtu korekti, tas jums tik labi piestāv. — Gusta jutās pārsteigta: — Kā tā? Vai tad jūs gribat man to dāvināt? — Jūs taču atradāt, tad jau man... — viņš nomurmināja. Gusta iegavilējās. — Tas būs mans skaistākais gredzens! — Kāpēc? — Dīdrihs jautāja satraukumā un cerībā. Gusta izvairījās: — Tā, vispār... — Un, pametusi žiglu skatienu, noteica: — Tāpēc, vai zināt, ka tas nekā nemaksā. — Dīdrihs nosarka, un abi, mirkšķinādami acis, lūkojās viens otrā. — Ak mans dievs! — Gusta pēkšņi iesaucās. — Laikam ir jau ļoti vēls. Jau septiņi? Ko lai es saku mātei? ... Zinu, teikšu, ka biju pie krāmu tirgotāja, atradu šo briljantu un viņš, domādams, ka tas nav īsts, paņēma tikai piecdesmit feniņus! — Viņa pavēra savu zeltīto somiņu un iemeta tanī briljantu. — Tātad visu labu... Bet pēc kā jūs izskatāties! Sasieniet vismaz kārtīgi kaklasaiti. — Un runādama jau izdarīja to pati. Viņš juta Gūstas siltās rokas zem zoda, viņas biezās, valgās lūpas kustējās tepat pavisam tuvu. Dīd-riham sametās karsts, viņš aizturēja elpu. — Tā, — noteica Gusta un apņēmīgi dzīrās iet prom. — Es tikai nodzēsīšu gāzi, — viņš uzsauca. — Pagaidiet! — Es jau gaidu! — atbildēja Gusta, izgājusi ārā; taču, kad Dīdrihs iznāca pagalmā, viņas te vairs nebija. Samulsis un skaji sarunādamies pats ar sevi, viņš noslēdza fabriku: — Lai nu kāds saka, vai tas ir instinkts vai aprēķins? — Dīdrihs noraizējies pašūpoja galvu par Gustai piemītošo mūžam neatminamo sievišķību.

«Iespējams, ka attiecības ar Gustu sāk iet uz labo pusi,» Dīdrihs prātoja, «kaut gan gausi. Tiesas procesa izraisītie notikumi atstājuši uz viņu iespaidu, taču vēl nepietiekamu.» Arī Vulkovs nelikās vairs ne zinis. Pēc apgabala prezidenta daudzsološās uzstāšanās Karavīru apvienībā, Dīdrihs katrā ziņā sagaidīja, ka turpmāk vai nu prezidents ar viņu gribēs tuvāk iepazīties, vai uzticēs kādu uzdevumu, — viņš pats nevarēja iedomāties, kādā veidā un ko. Varbūt tas notiks «Harmonijas» ballē, vai gan citādi māsām būtu piešķirtas lomas prezidenta kundzes lugā? DIdriham, kurš alka darboties, viss likās pārāk gauss. Tas bija nemiera un trauksmes laiks. Mudžēt mudžēja cerības, izredzes, plāni; katra jauna diena, kas sākās, izraisīja vēlēšanos visu to piepildīt tūlīt pat, bet diena pagāja, un viss palika, kā bijis. Dīdrihu sagrāba tieksme kustēties. Vairākkārt gadījās, ka viņš neaizgāja vis kā parasts izdzert savu alus kausu, bet devās bez mērķa pastaigā ārpus pilsētas, kas agrāk ar viņu nekad nebija gadījies. Viņš devās prom no pilsētas centra un, sperdams enerģiskus soļus, aizslāja līdz pievakarē tukšās Meizes ielas galam, tad turpināja iet pa garo Gebelhena ielu, gar priekšpilsētas iebraucamām vietām, kur vezumnieki gan iejūdza, gan izjūdza zirgus, un ari garām cietumam. Tur augšā, cietumsarga un restotā loga apsargāts, sēdēja Lauera kungs, kas to ne sapņos nebija varējis iedomāties. «Jo augstu kāpj, jo zemu krīt,» nodomāja Dīdrihs. «Ko sēsi, to pļausi.» Un, kaut arī Dīdrihs visai labi zināja notikumus, kas fabrikas īpašnieku bija noveduši cietumā, viņam Lauers tagad likāč apzīmogots ar Kaina zīmi, atbaidošs noziedznieks. Reiz Dīdrihs šķita pamanījis cietuma pagalmā kādu stāvu. Bija jau pārāk tumšs, bet varbūt tomēr? ... Dīdriham pārskrēja drebuļi pār muguru, un viņš steigšus pielika soli.

Aiz pilsētas vārtiem šoseja vpda uz Šveinihena pilskalnu, kur kādreiz mazo Dīdrihu kopā ar Heslinga kundzi bija tīksmīgi šausminājis pils spoks. Šādas bērnišķības viņam tagad bija svešas; viņš labāk katru reizi nogriezās tūlīt aiz vārtiem pa Gauzenfeldas ielu. Tas notika nevilšus un nedroši, jo nebūtu bijis patīkami, ja kāds viņu pārsteigtu šai ceļa gabalā. Taču Dīdrihs nespēja arī no tā atturēties — lielā papīra fabrika pievilka viņu kā aizliegta paradīze, viņam vajadzēja pieiet tai klāt dažu soļu attālumā, apiet apkārt, paglūnēt pāri mūrim ... Reiz vakarā Dīdrihu šai nodarbībā izbiedēja balsis, kas tumsā skanēja jau gluži tuvu. Viņam tikko vēl atlika laika pietupties grāvī. Un, kamēr šie cilvēki, jādomā, fabrikas darbinieki, kas bija aizkavējušies, pagāja garām slēptuvei, Dīdrihs samiedza acis, aiz bailēm un ari tāpēc, ka juta — to alkatīgā splguļošana varētu viņu nodot.

Nokļuvis atkal pie pilsētas vārtiem, Dldrihs vēl joprojām nespēja apvaldīt strauji pukstošo sirdi un palūkojās visapkārt, kur varētu tikt pie glāzes alus. Turpat vārtu nostūrī atradās «Zaļais eņģelis», viens no visnelādzīgākajiem krodziņiem, gadu gaitā sašķiebies, netīrs un ar ļaunu slavu. Patlaban velvētajā ejā pazuda kāda sieviete. Dīdrihs pēkšņā piedzīvojumu kārē metās viņai pakaļ. Šķērsojot sarkanīgu gaismas loku, ko meta kāda zirgu staļļa lākturis, sieviete dzīrās jau tā aizplīvuroto seju vēl aizsegt ar uzroci, taču Dīdrihs jau bija viņu pazinis. — Labvakar, Cillihas jaunkundze! — Labvakar, doktora kungs! — Un tā nu abi stāvēja ieplestām mutēm. Kēthena Cilliha, pirmā atguvusies, sāka kaut ko runāt par bērniem, kuri dzīvojot šai mājā un kurus tai vajagot aizvest uz tēva svētdienas skolu. Dīdrihs grasījās kaut ko iebilst, bet Kēthena neļāva tam runāt un vēl steidzīgāk turpināja stāstīt. Nē, bērni jau gan īstenībā šeit nedzīvojot vis, bet viņu vecāki nākot uz krodziņu un vecāki nedrīkstot nekā zināt par svētdienas skolu, jo esot sociāldemokrāti... Viņa melsa bez apstājas, un Dīdrihs, ko sākumā krimta paša netīrā sirdsapziņa, saprata, ka Kēthenas situācija ir vēl neapskaužamāka. Tādēļ viņš nemaz necentās paskaidrot, kāpēc īsti atrodas «Zaļajā eņģelī», un vienkārši ieteica pagaidīt bērnus viesistabā. Kēthena nobijusies atteicās kaut ko iebaudīt, bet Dīdrihs savas varas apziņā pasūtīja arī viņai alu. — Prozit! — Viņš pacēla kausu, bet viņa sejā bija jaušamas ironiskas atmiņas par viņu pēdējo tikšanos mājīgajā mācītājmājas viesistabā, kad abi gandrīz vai bija saderinājušies. Kēthena aiz sava plīvura sarka un bālēja, un izlaistīja alu. Viņa visu laiku nevarīgi grasījās iet prom, bet Dīdrihs bija viņu iestūmis aiz galda kaktā un pats plati nosēdies priekšā. — Tagad jau nu bērniem drīz jānāk! — viņš noteica labsirdīgi. Taču to vietā ieradās Jadaszons: gluži negaidot viņš tur stāvēja kā pārakmeņojies. Arī abi pārējie nekustējās. «Tātad tomēr!» nodomāja Dīdrihs. Liekas, ka Jadaszona galvā šaudījās līdzīgas pārdomas; neviens no abiem kungiem nezināja, ko teikt. Kēthena atkal uzsāka par bērniem un svētdienas skolām. Viņa runāja lūdzoši un gandrīz vai raudāja. Jadaszons īgni klausījās un, nežēlīgu skatienu lūkodamies Dīdrihā, pat izmeta dažus vārdus par to, ka zināmas situācijas viņam liekoties pārāk komplicētas.

— īstenībā tas viss taču ir ļoti vienkārši, — Dīdrihs teica, — Cillihas jaunkundze meklē šeit bērnus, un mēs abi viņai palīdzam.

— Vai viņa kādu dabūs, to nevar zināt, — Jadaszons dzēlīgi teica, un Kēthena piebilda: — Un no kā, arī ne.

Kungi nolika kausus atpakaļ uz galda. Kēthena bija pārstājusi raudāt, pat atcēlusi no sejas plīvuri un neparasti gaišām acīm lūkojās gan uz vienu, gan otru. Viņas balss ieskanējās atklāti, drosmīgi. — Ja jau nu jūs abi esat šeit, — viņa turpināja, paņemdama no Jadaszona portsigara cigareti un vienā rāvienā iztukšodama Dīd-riha konjaka glāzi. Tagad bija Dīdriha reize apmulst. Jadaszonam, liekās, Kēthenas otrā seja nebija sveša. Abi turpināja apmainīties divdomībām, kamēr Dīdrihs vairs nevarēja valdīt sašutumu par Kēthenas uzvedību. — Šodien nu gan kļūst skaidrs, kas jūs esat par putnu! — viņš iesaucās, uzsizdams ar dūri pa galdu. To pašu brīdi Kēthena atguva savu sabiedriskās dāmas izskatu: — Ko jūs ar to gribat teikt, doktora kungs? — Un Jadaszons papildināja: — Es ceru, ka jūs neesat gribējis aizskart šīs dāmas godu! — Es tikai gribēju teikt, — Dīdrihs stomījās, — ka tagad Cillihas jaunkundze man patīk daudz labāk. — Aiz nevarības viņš valbīja acis. — Nesen, kad mēs gandrīz vai saderinājāmies, viņa man ne tuvu tā nepatika. — Kēthena sāka aizgūtnēm smieties, tik sirsnīgi, kā to Dīdrihs līdz šim vēl nebija dzirdējis. Viņam sametās silti ap . sirdi, tāpēc pats pievienojās šiem smiekliem, tad arī Jadaszons, un visi trīs, sēdēdami krēslos, locījās aiz smiekliem un pieprasīja vēl konjaku.

— Nu man gan jāiet, — Kēthena atguvās, — citādi tēvs atnāks vēl pirms manis mājās. Viņš apmeklē slimniekus un izdala tiem parasti šādas bildītes. — Viņa izvilka no savas ādas somiņas divas raibas kartītes. — Še jums arī. — Jadaszons dabūja grēcinieci Magdalēnu, Dīdrihs — aitiņu ar ganu; tomēr viņš nebija apmierināts. — Es arī gribu grēcinieci. — Kēthena meklēja, bet vairs nevienu neatrada. — Apmierinieties vien ar aitu, — viņa nolēma, un visi devās prom, Kēthena vidū, abiem ieķērusies elkoņos. Grīļodamies, mezdami lielus līkumus, visi trīs dziedādami kādu Kēthenas uzsāktu baznīcas dziesmu, klunkuroja uz priekšu pa vāji apgaismoto Gebelhena ielu. Pie stūra Kēthena paskaidroja; ka viņai jāsteidzas, un pazuda šķērsieliņā. — Dzīvo vesels, aitas galva! — viņa uzsauca Dīdriham, kurš veltīgi mēģināja viņai traukties pakaļ. Jadaszons turēja Dīd-rihu ciet un pēkšņi, lai pārliecinātu, ka viss bijis tikai nevainīgs joks, sāka runāt savā prokurora balsī. — Es gribētu konstatēt, ka te nav nekā, kas varētu radīt pārpratumus.

— Man pat prātā nenāk te kaut ko pārprast, — Dīd-rihs attrauca.

— Un, ja man, — Jadaszons turpināja, — butu priekšrocība un izredzes nodibināt ar Cillihu ģimeni tuvākas attiecības, tad šis atgadījums mani nekādā ziņā neiespaidotu. Uzskatu par godpilnu pienākumu to pateikt.

— Es pratīšu jūsu korekto rīcības veidu pilnā mērā novērtēt. — Kungi sasita papēžus, paspieda viens otram roku un izšķīrās.

Kēthena un Jadaszons atvadoties bija apmainījušies ar slepenām zīmēm; Dīdrihs bija pārliecināts, ka viņi tagad atkal nekavējoties sastapsies «Zaļajā eņģelī». Pacilātā garastāvoklī viņš pavēra vaļā ziemas mēteli, viņam bija izdevies atklāt bīstamus slazdus un tai pašā laikā, ievērojot visstingrāko pieklājību, tikt laukā no ķezas. Viņš izjuta pret Jadaszonu pat cienību un simpātijās. Arī viņš pats būtu līdzīgi rīkojies. Vīrieši šai ziņā saprotas. Bet šitas sievišķis! Kēthenas otrā daba, mācītāja meitiņa, kas negaidot atklāja savu izlaidīgās sievietes seju, šī viltīgā divkosība, tik sveša tam krietnumam, ko Dīdrihs apzinājās glabājam pats savas sirds dziļumos, tik ļoti satrauca, it kā viņš būtu ielūkojies bezdibenī. Viņš atkal aizpogāja mēteli. Tātad bija vēl arī citas pasaules ārpus pilsoniskās, bez tās, kur tagad mita Lauera kungs.

Dīdrihs elsdams apsēdās mājās pie vakariņu galda. Viņa garastāvoklis likās tik draudīgs, ka visas trīs sievietes saspringti klusēja. Heslinga kundze saņēma drosmi: — Vai tev negaršo, mans mīļais dēls? Dldrihs neko neatbildēja, bet uzbrēca māsām. — Ar Kēthenu Cillihu jūs vairs nesatiksieties! — Redzēdams, ka abas iepletušas acis, viņš piesarka un draudoši izmeta: — Tā ir kritusi sieviete! — Taču māsas sarauca tikai lūpiņas, un pat baismīgie mājieni, ko viņš nodārdināja, neatstāja uz tām dziļāku iespaidu. — Tu laikam runā par Jadas-zonu? — beidzot aukstasinīgi apjautājās Magda. Dīd-rihs vai palēcās. Tātad viņas zināja un piedalījās sazvērestībā — protams, kā visas sievietes. Arī Gusta Daim-hena! Tā jau reiz par to bija uzsākusi runu. Viņam vajadzēja noslaucīt pieri. Magda ieminējās: — Ja tev varbūt bija nopietni nodomi ar Kēthenu, mums taču tu neko neprasīji. — Par atbildi Dīdrihs, lai nezaudētu prestižu, tā pagrūda galdu, ka visi iekliedzās. Viņš aizliedzot tā runāt, šāda veida aizdomām neesot pamata. Vēl taču, cerams, esot godīgas meitenes arī. Heslinga kundze drebošā balsī lūdzās: — Tev tikai jāpalūkojas uz savām māsām, mans mīļais dēls. — Un Dīdrihs palūkojās arī; viņš mirkšķināja acis un pirmo reizi ar bailēm apsvēra, kā šie abi sievišķīgie radījumi, kas bija viņa māsas, līdz šim veidojušas savu dzīvi... — Ak, ko nu, — viņš secināja un lepni izslējās, — jūs vienkārši jāsaņem stingrāk grožos. Kad man būs sieva, tā dabūs trūkties! — Māsas smaidīdamas saskatījās, un Dīdrihs sabijās, jo bija domājis par Gustu Daimhenu, un varbūt arī viņas ar savu smaidu domāja par Gustu. Ticēt nevarēja nevienai. Dīdrihs domās redzēja Gustu: gaiša, tuklu, sārtu seju, pilnīgās lūpas pavērusi, viņa rādīja tam mēli. Tā nesen bija darījusi Kēthena Cilliha, uzsaukdama viņam: «Dzīvo vesels, aitasgalva!» — un Gusta, kas ārēji bija viņai tik līdzīga, mēli rādīdama, manāmi piedzērusi, izskatītos gluži tāpat!

Magda patlaban ieminējās: — Kēthena, protams, ir pamatīga muļķe, bet var jau saprast, ja tik ilgi jāgaida un neviens negadās.

Emmija nekavējoties metās starpā. — Uz ko tu īsti mērķē? Ja Kēthena būtu bijusi mierā ar kaut kādu Kī-nastu, tad arī viņai droši vien vairs nevajadzētu gaidīt.

Magda savas taisnības apziņā tikai izrieza krūtis.

— Un vispār, — Emmija nometa salveti un piecēlās,

— kā tu vari tūlīt ticēt tam, ko vīrieši runā par Kēthenu. Tas ir pretīgi, vai tad mēs visi esam nespēcīgi pret viņu tenkām? — Sašutusi viņa apsēdās kaktā un sāka lasīt. Magda paraustīja vienīgi plecus — kamēr Dīdrihs bailīgi un veltīgi meklēja kādu ieganstu, lai pajautātu, vai varbūt arī Gusta Daimhena? ... Ja tik garš saderināšanās laiks? ... — Gadās situācijas, — viņš paskaidroja,

— kas pierāda, ka tās nav tenkas. — Tad Emmija nometa grāmatu. »

— Un kaut arī! Kēthena dara, kas viņai patīk! Mums, meitenēm, ir tādas, pašas tiesības izbaudīt savas alkas pēc dzīves kā jums. Vīriešiem vajadzētu būt priecīgiem, ja viņi pēc tam vēl mūs dabū!

Dīdrihs piecēlās. — Lai es šādas runas savā mājā nedzirdētu, — viņš stingri noteica un tikmēr zibsnīja uz Magdu ar acīm, kamēr viņa pārstāja smieties.

Heslinga kundze atnesa Dīdriham cigāru. — Par savu Dīdeli es esmu droša, ka viņš tādu ne mūžam neprecēs, — un mierinādama noglāstīja dēlu. Dīdrihs atbildēja ar uzsvaru: — Es nemaz nevaru iedomāties, māt, ka īsts vācietis būtu spējīgs rīkoties citādi.

— Ak, visi jau nav tādi ideālisti kā mans mīļais dēls. — Heslinga kundze glaimoja. — Daudzi vairāk domā par mantu un reizē ar naudu iegūst arī vēl kaut ko pūrā, gar ko cilvēki trin mēles. Dēla pavēlošā skatiena pamudināta, Heslinga kundze bailīgi turpināja tēr-gāt. — Piemēram, Daimhens. Kungs dievs, nu jau viņš ir miris un viņam vienalga, bet savā laikā tika daudz runāts. — Tagad visi trīs jautājoši pievērsās mātei.

— Nu jā, — viņa bailīgi piemetināja. — Par Daimhena kundzi un Buka kungu. Gusta taču ieradās pasaulē par agru.

Pēc šī paziņojuma Heslinga kundzei nācās paglābties aiz krāsns aizslietņa, jo visi trīs reizē metās pie viņas.

— Kaut kas nedzirdēts! — sauca Emmija un Magda.

— Kā tad tur bija? — Bet Dīdrihs pērkondimdošā balsī aizliedza sievietēm pļāpāt. — Ja jau mēs esam klausījušās tavās vīriešu pļāpās! — sauca māsas, cenzdamās viņu aizstumt prom no krāsns aizslietņa. Māte, lauzīdama rokas, noraudzījās šajā kņadā. — Es taču neesmu nekā teikusi, bērni! Tikai toreiz par to visi runāja un Buka kungs Daimhena kundzei uzdāvināja arī pūru.

— Tad redz no kurienes! — Magda iesaucās. — Lūk, kādi tie Daimhenu ģimenes tēvoču mantojumi! Paskat, no kurienes tās zelta rokas somiņas!

Dīdrihs aizstāvēja Gūstas mantojumu. — Tas ir no Magdeburgas!

— Un līgavainis? — Emmija jautāja. — Vai tas arī no Magdeburgas?

Pēkšņi visi apklusa un lūkojās cits citā kā ar mietu pa pieri dabūjuši. Tad Emmija gluži rāmi atgriezās atpakaļ uz dīvāna un pat paņēma atkal grāmatu. Magda sāka novākt galdu. Dīdrihs piegāja pie krāsns aizslietņa, aiz kura bija pietupusies Heslinga kundze. — Vai nu tu redzi, māt, kurp tas noved, ja nepievalda mēli? Tu taču neapgalvosi, ka Volfgangs Buks prec pats savu māsu? — Aiz aizslietņa žēlabaini atskanēja: — Es taču neesmu vainīga, mans mīļais dēls. Sen jau biju aizmirsusi šo veco notikumu, un nav jau arī zināms, cik tur patiesības. Neviens cilvēks vairs neko nezina. — Emmija savas grāmatas aizsegā izmeta: — Gan jau vecais Buka kungs zinās, kur viņš tagad ņem naudu dēlam. — Un Magda, locīdama galdautu, noteica: — Daudz kas atgadās. — Te nu Dīdrihs pacēla rokas, it kā piesaukdams debesis. Vēl laikus viņš apspieda sašutumu, kas draudēja viņu nosmacēt. — Vai tad es esmu iekļuvis starp laupītājiem un slepkavām? — viņš lietišķi apjautājās un stingriem soļiem devās uz durvīm. Tur viņš pagriezās atpakaļ. — Es, protams, nevaru aizkavēt, lai jūs savas smalkās ziņas neizbazunētu pa pilsētu. Kas attiecas uz mani, tad es paskaidrošu, ka man ar jums nav nekā kopēja. Ievietošu to laikrakstā. — Un viņš izgāja laukā.

Dīdrihs negāja vis uz rāts pagrabiņu, bet sēdēja vientuļi pie Klapša, pārdomādams par pasauli, kur šādas šausmas iespējamas. Protams, pret to ar korektu rīcību vien nebija nekas panākams. Kas grib Bukiem atņemt viņu apkaunojošo laupījumu, nedrīkst atturēties arī no stiprākiem līdzekļiem. «Ar dzelzs dūri,» viņš pie sevis skarbi noteica, lūkodamies alus kausā, un, pasūtot ceturto kausu, vāciņa klaudzināšana skanēja kā zobena šķindoņa .. . Pēc kāda brīža Dīdrihs vairs nesēdēja tik bargi sasprindzis; radās šaubas. Viņa iejaukšanās panāks to, ka visa pilsēta rādīs ar pirkstiem uz Gustu Daimhenu. Neviens vīrietis, kas kaut cik ievēro pieklājības normas, vairs tādu meiteni neprecēs. To Dīdri-ham teica viņa paša izjūtas, pierastā audzināšana vīrišķības un ideālisma garā. Žēl! Žēl Gūstas trīssimt piecdesmit tūkstošus mārku, kas tagad paliks pamestas bez īpašnieka un neizlietojamas. Bija laba izdevība tām tādu sagādāt... Dīdrihs ar sašutumu atvairīja šīs domas. Viņš tikai pildīja savu pienākumu! Viņam jāaizkavē noziegums. Lai tad sieviete pati zin, kā izkļūt no šīs vīru cīņas. Kas gan ir no šiem radījumiem, kuri — Dīd-rihs bija dabūjis par to pārliecināties — spējīgi uz jebkuru nodevību. Vēl vienīgi piektais alus kauss un lēmums bija gatavs.

No rīta, dzerot kafiju, Dīdrihs izrādīja lielu interesi par māsu tualetēm «Harmonijas» ballei. Atlikušas vairs tikai divas dienas, un vēl nekas nav gatavs! Mājas šuvēju bija tik grūti notvert, viņa tagad strādāja pie Bukiem, Tīciem, Harnišiem un nez kur vēl visur citur. So meiteni aicināja visur, un tas viesa Dīdrihā gandrīz vai apbrīnu. Viņš piedāvājās pats aiziet, un, lai tur vai kas, šuvēju atvest. Kaut arī ar pūlēm, bet viņam tas arī izdevās. Otrajās brokastīs viņš ieradās tik klusu, ka pat neiztraucēja sarunu līdzās dzīvojamā istabā. Tieši patlaban šuvēja lika noprast, ka gaidāms skandāls, kas noteikti pārspēšot visu līdz šim piedzīvoto. Māsas, šķiet, nemaz nesaprata, par ko ir runa, un, kad beidzot tika minēti vārdi, viņas sašuta un nespēja ticēt. Heslinga kundze gaudās visvairāk, kā Gerices jaunkundze varot tā domāt. Turpretim šuvēja apgalvoja, ka to zinot jau visa pilsēta. Viņa patlaban nākot no birģermeistara Še-felveisa kundzes, kuras māte tieši pieprasot, lai znols kaut ko darot šai jautājumā. Taču arī vēl tad šuvējai nācās grūti dāmas pārliecināt. Dīdrihs bija drīzāk iedomājies, ka viss norisināsies otrādi. Viņš bija apmierināts ar savējiem. Bet vai tad tiešām sienām bijušas ausis? Bija gandrīz vai jātic, ka slēgtā telpā radušās baumas pacēlušās kopā ar dūmiem pa krāsns skursteni un izklīdušas pa visu pilsētu.

Taču Dīdriham joprojām nebija miera. Viņš teica sev, ka darbaļaužu veselīgā izpratne ir zināmos apstākļos faktors, ko var atzīt un pat izmantot. Līdz pat pusdienas laikam viņš turējās Napoleona Fišera tuvumā, pēkšņi — jau bija atskanējis zvans — pie velmējamās mašīnas kāds spalgi iekliedzās, Dīdrihs un mehāniķis, reizē piesteigušies, atbrīvoja kādai jaunai strādniecei roku, ko bija ierāvis tērauda veltnis. No rokas plūda tumšas asinis; Dīdrihs lika tūlīt pat piezvanīt uz pilsētas slimnīcu. Un, kaut arī pašam, uzlūkojot roku, metās slikta dūša, tikmēr negāja prom, kamēr cietušai izdarīja pagaidu pārsiešanu. Paklusu vaidēdama, meitene aiz šausmām, nevarīgām acīm vērās apkārt kā jauns ievainots dzīvnieks. Dīdriha draudzīgos jautājumus par mājas apstākļiem viņa nesaprata. Strādnieces vietā atbildēja Napoleons Fišers. Tēvs pametis ģimeni, māti slimība piesaistījusi pie gultas, meitene uzturēja sevi un mazo brālīti un māsiņu. Viņai bija tikai četrpadsmit gadu. — To pēc izskata nevarot teikt, — sprieda Dīdrihs. Starp citu, strādnieces esot bieži brīdinātas, kā jāizturas pie mašīnas. — Nelaimē vainojama viņa pati, mani tas neskar. Nu, — viņš piebilda maigāk, — panāciet man līdz, Fišer!

Kantorī viņš pielēja divas glāzītes konjaka. — Tas noderēs uz izbailēm ... Sakiet man atklāti, Fišer, vai jums liekņs, ka man vajadzēs maksāt? Mašīnas aizsardzības ierīce taču ir kārtībā? — Un, redzēdams, ka mehāniķis rausta plecus, vaicāja: — Jūs gribat teikt, ka man vajadzēs tiesāties? To es nedarīšu, es maksāšu bez tiesas.

Napoleons Fišers neizpratnē atņirdza savus lielos, dzeltenos zobus, un Dīdrihs turpināja: — Jā, tāds nu es esmu. Jūs laikam domājāt, ka to var vienīgi Lauera kungs? Kas attiecas uz viņu, tad jau tagad jūsu pašu partijas avīze atvērusi jums acis, kāda ir tā viņa strādnieku mīlestība. Es, protams, nesēdēšu cietumā par viņa majestātes apvainošanu un tāpēc mani strādnieki nepaliks bez maizes gabala, es izvēlēšos praktiskākus līdzekļus, lai parādītu savu sociālo pārliecību. — Viņš ieturēja svinīgu klusuma brīdi. — Un tāpēc esmu nolēmis visu laiku, kamēr meitene gulēs slimnīcā, maksāt viņai to pašu algu, ko līdz šim. Cik viņai jāmaksā? — viņš aši iejautājās.

— Viena marka piecdesmit.

— Nu jā... lai viņa guļ vien divus mēnešus. Kaut trīs mēnešus... Bez sava gala jau nu nevar.

— Meitenei ir tikai četrpadsmit gadu, — Napoleons Fišers atkārtoja, lūkodamies caur pieri. — Viņa var pieprasīt atlīdzību par sakropļojumu. — Dīdrihs nobijies sāka sēkt.

Napoleons Fišers jau atkal, kā parasti, neizprotami ņirdza un lūkojās uz saimnieka dūri, kas bailīgi slēpās kabatā. Dīdrihs izvilka roku. — Paziņojiet strādniekiem par manu augstsirdīgo lēmumu! Tas jums nepatīk? Protams, jūs viņiem labāk stāstāt par kapitālistu nelietībām. Jūsu sapulcēs tagad droši vien skan varenas runas par Buka kungu.

Dīdrihs nelikās ne redzot, ka Napoleons Fišers izskatījās samulsis. — Es jau arī domāju, ka tas nav diez cik labi, — viņš turpināja, — ja kāds precina savam dēlam tieši to meiteni, ar kuras māti viņam pašam ir kas bijis un turklāt vēl pirms meitas dzimšanas... Bet...

Napoleona Fišera seja pauda satraukumu.

— Bet! ... — Dīdrihs ar uzsvaru atkārtoja. — Man ļoti nepatiktu, ja mani strādnieki trītu gar šo gadījumu mēles un, ja jūs, Fišer, varbūt sakūdītu strādniekus pret pilsētas iestādēm tāpēc vien, ka viens maģistrāta padomnieks kaut ko nodarījis, ko neviens nevar pierādīt. — Viņš sašutumā novicināja dūri pa gaisu. — Par mani jau tērgāja, ka esmu izraisījis tiesas procesu pret Laueru. Es negribu, lai mani varētu kaut kur vainot, maniem strādniekiem jāuzvedas rāmi.

Dīdriha balss ieskanējās draudzīgāk, un viņš pieliecās mehāniķim tuvāk klāt. — Nu, un tā kā man jūsu iespaids ir zināms, Fišer ...

Pēkšņi viņa dūre pavērās un plaukstā vizēja trīs lieli zelta gabali.

Napoleons Fišers pameta skatienu, un viņa seja saraucās, kā ieraugot pašu nelabo. — Nē! — viņš iesaucās, — un vēlreiz ne! Savu pārliecību es negrozīšu! Arī par visas pasaules bagātībām ne!

Viņa acis bija kļuvušas sarkanas, balss ķērcoša. Dīd-rihs parāvās atpakaļ; tik tuvu viņš vēl nekad nebija ielūkojies sejā pašam protesta garam. — Patiesībai jātiek atklātai! — spiedza Napoleons Fišers. — Par to gādāsim mēs, proletārieši, — to jūs nespēsiet, doktora kungs, aizkavēt! Valdošās šķiras kauna darbi...

Dīdrihs steigšus ielēja viņam vēl glāzīti konjaka.

— Fišer, — viņš uzstājās, — naudu es jums piedāvāju par to, lai šai notikumā netiktu pieminēts mans vārds. — Taču Napoleons Fišers viņu noraidīja; tā seja pauda dziļu lepnumu.

— Piespiedu liecības, doktora kungs, mums nav vajadzīgas. Mums ne. Tam, kurš mūs apgādā ar aģitācijas materiālu, nav ko baidīties.

— Tad jau viss kārtībā, — Dīdrihs atviegloti nopūtās.

— Es jau zināju, Fišer, ka jūs esat liels politiķis. Un tāpēc par meiteni, es runāju par cietušo strādnieci... Es jums nupat izdarīju pakalpojumu, paziņodams par Buka cūcībām ...

Napoleons Fišers, juzdamies glaimots, atņirdza zobus.

— Tā kā doktora kungs mani uzskata par lielu politiķi ... Es vairs nepieminēšu par atlīdzību sakropļojuma dēļ. Augstāko aprindu aizkulišu dzīve ir mums tomēr svarīgāka par ...

— ... par šādu meiteni, — pabeidza Dīdrihs. — Jūs vienmēr spriežat kā politiķis.

— Vienmēr, — Napoleons Fišers apstiprināja.

— Visu labu, doktora kungs. — Viņš devās laukā, bet Dīdrihs secināja, ka proletāriskajai politikai ir savas priekšrocības. Un iebāza trīs zelta gabalus atkal kabatā.

Nākošās dienas vakarā visi spoguļi, cik vien mājās bija, tika sanesti viesistabā. Emmija, Magda un Inga Tīca grozījās to prieķšā tikmēr, kamēr viņām sāka sāpēt kakli, tad viņas satraukti piemetās uz kāda krēsla maliņas. — Mans dievs, ir taču laiks! — Bet Dīdrihs bija cieši apņēmies neaiziet atkal par agru, kā tas bija gadījies Lauera tiesas sēdē. Viss personīgais iespaids nav ne velna vērts, ja ierodas par agru. Kad beidzot visi devās ceļā, Inga Tīca atvainojās vēlreiz Heslinga kundzei, ka ieņēmusi viņas vietu karietē. Un Heslinga kundze atkārtoti mierināja: — Mans dievs, es to daru ar prieku. Esmu pārāk veca tik lielām ballēm. Izpriecājieties labi, bērni! — Un asarām acis apkampa meitas, kas vēsi atvairījās, jo labi zināja, ka mātei ir vienīgi bailes, tāpēc ka tagad nekur nerunāja ne par ko citu, kā par drausmīgajām tenkām, pie kurām viņa pati vainojama.

Braucot Inga tūlīt pat atkal uzsāka par to pašu. — Jā, šie Buki un Daimheni! Mani tikai interesē, vai viņiem pietiks nekaunības šovakar ierasties. — Magda mierīgi iebilda: — Tas tiem jādara. Citādi rodas iemesls domāt, ka tā ir patiesība. — Kaut arī, — attrauca Emmija.

— Tā ir viņu pašu darīšana. Mani tas nemaz neuztrauc.

— Mani arī ne, — piebilda Dīdrihs. — Es īstenībā to dzirdu šovakar pirmo reizi no jums, Tīcas jaunkundz.

Tad Inga Tīca vairs nespēja valdīties. Nevarot taču izturēties tik vienaldzīgi pret tādu skandālu. Vai viņš varbūt domājot, ka viņa esot to visu izdomājusi. — Bukiem jau sen krājas degošas ogles virs galvas — viņu pašu kalpotāji to labi zina. — Tātad kalpotāju tērgā-šana, — Dīdrihs noteica, savkārt viegli piegrūzdams Magdai, kas bija viņam piebikstījusi ar celi. Un tad jau arī vajadzēja izkāpt un iet lejup pa kāpnēm, kas savienoja Ķeizara Vilhelma ielas jauno daļu ar zemāk guļošo veco Rikes ielu. Dīdrihs lādējās, jo smidzināja lietus, samērcēdams balles kurpes, turklāt «Harmonijas» durvju priekšā, naidīgi blenzdami, stāvēja strādnieki. Vai tad, kad cēla augstāk visu šo pilsētas daļu, nevarēja noplēst arī šo graustu? Esot jāsaglabā vēsturiskais «Harmonijas» nams, it kā pilsētai nebūtu līdzekļu uzbūvēt centrā modernu, pirmklasīgu sabiedrisku ēku. Šai vecajā kārbā jau smakoja pēc trūdiem! Un pie pašas ieejas dāmām pastāvīgi paspruka smiekli, jo tur stāvēja draudzības statuja, kurai bija gan galvā augsta parūka, bet citādi vairāk nekā. — Uzmanīgi, — Dīdrihs brīdināja uz kāpnēm, — mēs varam vēl izkrist cauri. — Abu šauro kāpņu loki sniedzās augšup kā divas aiz vecuma novājējušas rokas. Brūngansārtais koks bija izbalējis. Augšā pie balustrādes, kur loki savienojās, vēl joprojām ar spodro marmora smaidu sejā varēja redzēt parūkaino birģermeistaru, kurš to visu bija atstājis pilsētai un ari bijis viens no Bukiem. Dīdrihs naidīgi raudzījās viņam garām.

Plašajā spoguļu galerijā likās viss gluži kluss, tās dziļumā bija redzama tikai viena vienīga dāma, šķiet, ka viņa pa kādu durvju spraugu lūkojās zālē — un pēkšņi meitenes sagrāba šausmas: izrāde bija sākusies! Magda raudādama metās cauri galerijai. Tad dāma, pielikusi pirkstu pie lūpām, pagriezās atpakaļ. Tā bija fon Vulkova kundze, lugas autore. Viņa satraukti smaidīja un čukstēja: — Viss norit labi, mana luga patīk. Jūs nākat tieši laikā, Heslinga jaunkundzes, ejiet vien pārģērbties. — Tiesa gan! Emmijai un Magdai bija jāpiedalās tikai otrajā cēlienā. Arī Dīdrihs bija kā apmāts. Kamēr māsas kopā ar Ingu Tīcu, kurai vajadzēja viņām palīdzēt, steidzās cauri blakus telpām uz garderobi, Dīdrihs nosauca prezidenta kundzei savu vārdu un palika neziņā stāvot. — Tagad jūs nedrīkstat ieiet, tas traucētu, — viņa nolēma. Dīdrihs nomurmināja atvainošanos un, valbīdams acis, sadūrās ar savu noslēpumaino, bālo atspulgu blāvajos spoguļos sienās starp uzgleznotajām vīnstīgām. Sienu maigi dzeltenīgā laka bija stipri atlupusi un panno zīmējumos dzisa seju un puķu krāsas... Vulkova kundze aizvēra kādas mazas durvis, likās, ka pa tām būtu kāds ienācis — gane ar lentām izrotātu zizli. Viņa aizvēra durvis ļoti piesardzīgi, lai tikai netraucētu izrādi, tomēr gaisā pacēlās nedaudz putekļu, it kā tas būtu bijis pūderis no uzgleznotās ganes matiem.

— Šī māja ir tik romantiska, — fon Vulkova kundze čukstēja. — Vai jums arī tā nešķiet, doktora kungs? Kad palūkojas šeit spogulī, tad liekas, ka redzi sevi kri-nolinā. — Dīdrihs, jo vairāk samulsis, pavērās viņas platajā, kuplajā kleitā. Vulkova kundzes kailie pleci bija kaulaini un sagumuši uz priekšu, mati gaiši un uz deguna uzlikts pensnejs.

— Jūs šeit lieliski iederaties, prezidenta kundze .., Grāfienes kundze, — viņš pārlaboja sevi un manīja, ka tiek ar smaidu apbalvots par drosmīgo glaimu. Ne jau katrs būtu fon Vulkova kundzei tik trāpīgi atgādinājis, ka viņa ir dzimusi grāfiene Cizeviča!

— Patiesi, — viņa piebilda, — nemaz nevar ticēt, ka šī māja savā laikā nav vis celta izmeklētai sabiedrībai, bet vienīgi lāga Necigas iedzīvotājiem. — Viņa iecietīgi pasmaidīja.

— Jā, tas ir komiski, — apstiprināja Dīdrihs, palokoties pievilkdams kāju. — Bet tagad šeit neapšaubāmi vienīgi grāfienes kundze jūtas kā savās mājās.

— Jums, protams, ir attīstīta skaistuma izpratne, — fon Vulkova kundze sprieda un, tā kā Dīdrihs to apstiprināja, tad nolēma, ka viņš nedrīkst palaist garām visu pirmo cēlienu, bet viņam jānoskatās izrādē pa durvju spraugu. Fon Vulkova kundze pati jau sen dega aiz nepacietības. Viņa norādīja ar vēdekli uz skatuvi. — Majors Kunces kungs tūlīt ies no skatuves nost. Nav jau nekāds labais aktieris, bet ko lai dara, viņš ir «Harmonijas» valdes loceklis un atklājis cilvēkiem mana sacerējuma māksliniecisko nozīmi. Dīdrihs pazina majoru tūlīt pat, jo viņš nemaz nebija izskatā pārvērties; tikmēr lugas sacerētāja tekoši un veikli iepazīstināja ar notikumiem uz skatuves. Jaunā zemnieku meitene, ar kuru Kunce sarunājās, bija viņa ārlaulības meita, tātad grāfa meita, tāpēc arī luga saucās «Slepenā grāfiene». Patlaban Kunce, kā parasti, savā īgnajā runas veidā atklāja meitenei šos apstākļus. Tāpat viņš paziņoja, ka apprecinās viņu ar kādu nabadzīgu brālēnu un norakstīs pusi no saviem īpašumiem. Par to nu, kad viņš bija aizgājis, meitenei un tās audžumātei, lādzīgajai rentnieka sievai, bija lielie prieki.

— Kas tad ir tā drausmīgā sieviete? — Dīdrihs neapdomīgi iejautājās. Fon Vulkova kundze jutās pārsteigta.

— Tā taču ir komisko veceņu lomu tēlotāja no pilsētas teātra. Mums nebija neviena šai lomai, bet mana vīra brāļameita labprāt spēlē ar viņu.

Dīdrihs satrūkās, ar drausmīgo sievieti viņš bija domājis brāļameitu. — Jūsu brāļameitiņa ir apburoša, —1 viņš pasteidzās apgalvot, sajūsmināti vērdamies uz tuklo, sārto seju, kas, likās, bija uztupināta tieši uz pleciem — tie bija nepārprotami Vulkovu pleci! — Un arī talantīga, — viņš drošības dēļ piebilda. Fon Vulkova kundze čukstēja: — Skatieties vērīgi! — Un uz skatuves uznāca asesors Jadaszons. Kāds pārsteigums! Viņš bija uzvilcis bikses ar asi iegludinātām vīlēm, impozantu ketaveju ar milzīgu kaklasaiti un atbilstoša lieluma sarkanu spīguļojošu akmeni. Bet, lai arī kā akmens spīguļoja, Jadaszona ausis to pārspēja. Tā kā mati viņam bija nupat kā īsi apcirpti, galva plakana, tad ausis tik netraucēti stāvēja atkarus, ka gluži kā divi lukturi apgaismoja viņa grezno tērpu. Rokas dzeltenos cimdos viņš turēja tā ieplestas, it kā pašreiz pieprasītu daudzus gadus ieslodzījuma, un tiešām pagalam samulsušajai brāļameitai un vaimanājošai komiskajai vecenei viņš svieda acīs negantus vārdus ... Fon Vulkova kundze čukstēja: — Ļauns raksturs.

— Un kāds vēl, — pārliecinoši pievienojās Dīdrihs.

— Vai tad jūs esat lasījis manu lugu?

— Ak tā. Nē. Bet es jau manu, kurp viņš tiecas.

Proti, Jadaszons, vecā grāfa Kunces dēls un mantinieks, bija slepeni noklausījies sarunu un nemaz nedomāja daļu no saviem dieva piešķirtajiem īpašumiem atdot pusmāsai. Viņš valdonīgi pieprasīja, lai viņa nekavējoties piekāpjas, citādi likšot viņu apcietināt kā negodīgu mantojuma tīkotāju un Kunci nodošot aizbildniecībā.

— Tad nu gan nekaunība, — Dīdrihs izmeta. — Tā taču ir viņa māsa. — Lugas rakstniece paskaidroja:

— Nu ja. Bet, no otras puses, viņam ir taisnība, ja muižas grib pārvērst par dzimtīpašumiem. Viņš tomēr gādā par visu dzimtu, kaut arī kādam atsevišķam nākas ciest. Protams, slepenajai grāfienei tas ir traģiski.

— Ja tā labi apdomā... — Dīdrihs jutās ļoti iepriecināts. Šis aristokrātiskais redzes viedoklis bija arī viņam izdevīgs, jo viņš nejuta ne mazāko tieksmi, izprecinot Magdu, dalīties uzņēmuma peļņā.

— Grāfienes kundze, jūsu luga ir pirmšķirīga, — Dīdrihs izjusti noteica. Bet fon Vulkova kundze bailīgi pavilka viņu aiz piedurknes, — publikā atskanēja troksnis, cits švīkāja ar kājām, cits šņaukājās, un vēl kādam paspruka smiekli. — Viņš pārspīlē, — lugas autore novaidējās. — Es viņam to vienmēr esmu teikusi.

Jadaszons patiesi uzvedās neciešami. Brāļameitu ar komisko veceni viņš bija iespiedis kaktā aiz galda un piedārdināja visu skatuvi ar savas grāfa personības nesavaldības izpausmi. Jo vairāk zāle izrādīja neapmie-rinātlbu, jo izaicinošāk Jadaszons izturējās uz skatuves. Tagad, lai viņu apklusinātu, pat atskanēja šņākoņa, jā, daudzi šņākādami pagriezās atpakaļ pret durvīm, aiz kurām drebēja fon Vulkova kundze. Iespējams, ka tas notika tādēļ, ka durvis čīkstēja, bet lugas autore atlēca nost, pazaudēja pensneju un nevarīgās šausmās gramstījās pa gaisu, kamēr Dīdrihs to viņai pasniedza. Viņš mēģināja fon Vulkova kundzi mierināt. — Tas nekas, Jadaszons taču laikam drīz aizies? — Viņa piespieda ausi pie aizvērtajām durvīm. — Jā, paldies dievam, — zobiem klabot, fon Vulkova kundze izdabūja. — Tagad viņš beidza, un mana brāļameita ar komisko veceni bēgs prom un tad, ziniet, nāks atkal Kunce ar leitnantu.

— Ak kāds leitnants arī piedalās? — Dīdrihs godbijīgi jautāja.

— Jā, tas ir vēl ģimnāzists, apgabaltiesas priekšsēdētāja Špreciusa kunga dēls, ziniet, tas trūcīgais radinieks, kuru vecais grāfs grib izprecināt savai meitai. Viņš apsola vecajam grāfam, ka meklēs slepeno grāfieni pa visu pasauli.

— Pilnīgi saprotams, — Dīdrihs piemetināja. — Tas ir viņa paša interesēs.

— Jūs redzēsiet, kāds cildens cilvēks.

— Bet Jadaszonam, grāfienes kundze, ja drīkstu atļauties šo piezīmi, tam gan jums nevajadzēja ļaut spēlēt, — Dīdrihs pārmetoši, ar slepenu gandarījumu ieminējās. — Kaut vai to pašu ausu dēļ.

Fon Vulkova kundze jutās nomākta:

— Es nebiju domājusi, ka uz skatuves tās atstās tādu iespaidu. Vai jums šķiet, ka luga negūs piekrišanu?

— Grāfienes kundze! — Dīdrihs piespieda roku pie sirds. — Ar tādu lugu kā «Slepenā grāfiene» gan nevar tik viegli izgāzties!

— Vai ne? Teātrī taču galvenais ir mākslinieciskā vērtība.

— Protams. Kaut gan šādas ausis arī atstāj lielu iespaidu, — Dīdrihs domīgi novilka.

Fon Vulkova kundze lūdzoši iesaucās:

— Un turklāt otrais cēliens ir vēl daudz labāks! Tas norisinās kāda uzpūtīga fabrikanta ģimenē, kur slepenā

225

15 — Pavalstnieks

grāfiene kalpo par istabmeitu. Tur ir arī mūzikas skolotājs, prasts cilvēks, vienu no fabrikanta meitām viņš pat ir noskūpstījis, un nu bildina grāfieni, ko viņa, protams, krasi noraida. Mūzikas skolotājs! Kā to var!

Dīdrihs pievienojās, ka tas ir pilnīgi neiespējams.

— Bet nu redziet, cik tālāk traģiski: meita, kas ļāvusi sevi mūzikas skolotājam skūpstīt, kādā ballē saderinās ar leitnantu, un, kad nu šis leitnants ierodas fabrikanta mājā, tad izrādās, ka tas ir tas pats leitnants, kas ...

— Ak, dievs, grāfienes kundze! — Dīdrihs tik daudzu sarežģījumu satriekts kā aizsargādamies pastiepa rokas. — Kā gan jūs spējat to visu izdomāt?

Lugas autore tīksmīgi smaidīja.

— Jā, tas ir ļoti interesanti — vēlāk to nemaz vairs nevar aptvert. Tāds noslēpumains talants! Dažreiz man liekas, ka esmu to mantojusi.

— Vai jūsu godājamā ģimenē ir tik daudz rakstnieku?

— Nav gan. Bet nez vai es būtu sacerējusi «Slepeno grāfieni», ja mans dižais sencis nebūtu izcīnījis uzvaru kaujā pie Krehenverdas. Galu galā visu noteic tas, kādas asinis rit dzīslās!

Izdzirdis pieminam kauju, Dīdrihs palocījās un vairs neuzdrošinājās neko jautāt.

— Tagad priekškars drīz aizvērsies, — fon Vulkova kundze sacīja. — Vai jūs dzirdat kaut ko?

Viņš nedzirdēja neko. Vienīgi lugas autorei neeksistēja ne durvis, ne sienas. — Tagad leitnants zvēr slepenajai grāfienei mūžīgu uzticību, — viņa čukstēja. — Tā. — Un pēkšņi nobāla. Tūlīt gan viņa stipri piesarka; atskanēja aplausi, ne pārāk vētraini, tomēr aplausi. Durvis tika no iekšpuses atvērtas. Priekškars atvērās vēlreiz, un, kad jaunais Špreciuss un Vulkova brāļa meita panāca uz priekšu, aplausi kļuva skaļāki.

Pēkšņi no kulisēm izsteidzās Jadaszons, nostājās abiem priekšā, un pēc viņa sejas izteiksmes varēja noprast, ka viņš gaida atzinību, taču publikā atskanēja šņākuļošana. Fon Vulkova kundze sašutusi novērsās. Birģermeistara sievasmātei Sefelveisa kundzei un apgabaltiesas padomnieka Harniša kundzei, kas fon Vulkova kundzei vēlēja laimes, viņa izmeta: — Asesors

Jadaszona kungs kā prokurors ir neciešams. Es to pateikšu savam vīram.

Dāmas tūlīt pasteidzās šo teicienu izplatīt tālāk un guva lielus panākumus. Pēkšņi spoguļgalerijā radās atsevišķas grupiņas, kas sprieda par Jadaszona ausīm.

— Prezidenta kundze ir dūšīgi strādājusi, bet Jadaszona ausis ... — Taču, kad dabūja zināt, ka Jadaszons otrajā cēlienā vairs neiznāks, visi jutās vīlušies. Pie Dīdriha pienāca Volfgangs Buks ar Gustu Daimhenu. — Vai esat dzirdējis? — viņš jautāja. — Jadaszonam jāizpildot kāds dienesta akts un jākonfiscējot savas ausis. — Dīd-rihs noraidoši paskaidroja: — Es nemēdzu jokoties, ja kādam klājas jauni. — Tai pašā reizē viņš cītīgi vēroja Bukam un viņa pavadonei veltītos skatienus. Abus ieraugot, visu sejas atdzīvojās; Jadaszons bija aizmirsts. Cauri troksnim no durvju puses atskanēja skolotāj* Kīnhena smalkā, spiedzīgā balss; varēja dzirdēt tādus vārdus kā «kauns un negods». Mācītāja Cilliha sieva bija viņam mierinoši uzlikusi roku uz elkoņa, tāpēc viņš pagriezās šurp un tagad bija skaidri saprotams:

— Vārda īstā nozīmē — kauns un negods!

Gusta atskatījās; viņas acis savilkās šaurā spraudziņā.

— Tur viņi arī runā par to, — viņa noslēpumaini noteica.

— Par ko? — Dīdrihs nomurmināja.

— Gan jau mēs zinām. Un kas to ir papūtis, es arī zinu.

Dīdrihs nosvīda. — Kas jums? — Gusta jautāja. Buks, šķielēdams pa sāndurvīm uz bufeti, vienaldzīgi novilka:

— Heslings ir piesardzīgs politiķis, viņš negrib labprāt dzirdēt, ka birģermeistars gan no vienas puses ir labs vīrs, bet no otras puses arī sievasmātei nevar neko atteikt.

Dīdrihs tumši piesarka.

— Kāda neģēlība! Kā gan iespējams šādu neģēlību izgudrot!

Gusta iespurdzās. Buks palika mierīgs kā bijis.

— Pirmkārt, tā liekas ir taisnība, jo birģermeistara kundze ir viņus abus pārsteigusi un to uzticējusi kādai draudzenei. Turklāt tas jau tāpat bija skaidrs.

Gusta noteica: — Jums jau nu, doktora kungs, tas nekad nebūtu ienācis prātā. — Un mīlīgi pavērās līgavainī. Dīdrihs pazibsnīja ar acīm. — Aha! — viņš cienīgi novilka. — Tagad man ir viss skaidrs! — Un pagrieza abiem muguru. Tātad viņi paši sacer nelietības, turklāt vēl par birģermeistaru! Dīdrihs gāja augsti paceltu galvu. Viņš pievienojās Kīnhena grupai, kas virzījās uz bufetes pusi, pamezdama aiz sevis platu tikumiska sašutuma vilni. Birģermeistara sievasmāte piesarkušu seju zvērēja, ka «šī sabiedrība» turpmāk nesperšot vairs ne soli pār viņas mājas slieksni, tādam uzskatam pievienojās vairākas citas dāmas, kaut arī preču nama īpašnieks Kona kungs atrunāja no tā, jo vēl šaubījās un apgalvoja, ka šāda tikumībai pretrunīga rīcība esot pilnīgi neiespējama tik uzticamam vecam liberālim, kāds ir Buka kungs. Skolotājs Kīnhens turpretim sprieda, ka pārāk krass radikālisms arī apdraudot morāli. Pat doktors Heiteifels, kas taču svētdienās rīkoja brīvi domājošu cilvēku sanāksmes, piezīmēja, ka radniecības apziņas, varētu teikt, nepotisma, vecajam Bukam nekad neesot trūcis. — Pēc piemēriem nav tālu 'jāmeklē. Un, ja viņš tagad, lai saglabātu naudu ģimenē, tiecas savus laulībā dzimušos bērnus saprecināt ar ārlaulības, tad to, mani kungi, es medicīniski diagnoscētu kā senāk vēl apvaldītu rakstura īpatnību, kas tagad izpaužas vecuma ekscesā. — Dāmu sejās parādījās bailes, un mācītāja Cilliha kundze aizsūtīja Kēthenu uz garderobi pēc mutautiņa.

Iedama uz garderobi, Kēthena pagāja garām Gustai Daimhenai, taču nepasveicināja, bet nolaida acis; Gusta samulsa. Pie bufetes stāvošie to bija ievērojuši un izteica neapmierinātību, reizē arī līdzjūtību. Gustai nāksies izjust, ko nozīmē nicinoši izturēties pret sabiedrisko morāli. Kaut arī atzina, ka viņa varbūt ir piekrāpta un ļauni iespaidota. Bet virsinspektora Daimhena kundze taču zināja un tika brīdināta. Birģermeistara sievasmāte stāstīja par savu apciemojumu pie Gūstas mātes un par veltīgajām pūlēm kaut ko izdibināt un izvilināt no vecās, nejūtīgās sievietes, kurai laikam likumīgas saites ar Buku ģimeni nozīmētu jaunības sapņu piepildījumu ...

— Nu un advokāts Buka kungs! — iespiedzās Kīn-hens. Patiesi, vai tas varbūt iedomājas kādu ticam, ka nekā nav zinājis par jauno kauna traipu, kas gulstas uz viņa ģimeni? Vai viņš varbūt nav zinājis par noziegumiem Laueru mājā? Un tomēr viņš nevilcinājās atklāti tiesas sēdē mazgāt savas māsas un svaiņa netīro veļu tik tādēļ vien, lai liktu par sevi runāt! Doktors Heitei-fels, ko vēl joprojām urdīja nemiers vērst par labu savu izturēšanos tiesas sēdē, paskaidroja: — Tas jau nav aizstāvis, tas ir komediants! — Un, kad Dīdrihs aiz-' rādīja, ka Bukam ir savi, kaut ari apstrīdami, uzskati politikā un morālē, viņam atbildēja: — Doktora kungs, jūs esat viņa draugs. Jums dara godu tas, ka viņu aizstāvat, bet mūsu acīs jūs viņu nenomazgāsiet baltu. — Tad Dīdrihs noraizējies atkāpās, gan iepriekš vēl pametis skatienu uz redaktoru Notgrošenu, kas pieticīgi ēda šķiņķa maizīti un visu dzirdēja.

Pēkšņi iestājās klusums, jo zālē, tuvu pie skatuves, meiteņu ielenkts, parādījās vecais Buka kungs. Likās, viņš izskaidroja sienu gleznojumus, aizgājušo dienu dzīvi, kas izbalējusi un līksma apņēma visu zāli, — pilsētas apkārtni, kāda tā toreiz bijusi, ar tagad izzudušām pļavām un dārziem un cilvēkiem, kuri šai svētku namā kādreiz trokšņaini saimniekojuši, bet nu, aizsaukti nebūtībā, ziņkāri noraugās paaudzē, kas šeit skaļi priecājas ... Pašreiz pat šķita, ka meitenes un vecais vīrs ir līdzīgi tēliem gleznojumos. Tieši virs viņu galvām bija redzami pilsētas vārti un kāds kungs parūkā, amata ķēdi ap kaklu nē ca pa tiem — tas pats, kura marmora attēls stāvēja kāpņu galā. Piemīlīgajā, puķēm bagātajā birzītē, kas, šķiet, zaļoja tur, kur tagad atradās Gauzenfeldas papīra fabrika, dejodami viņam steidzās pretī jautri bērni, pārmeta pār plecu puķu vītni un dzīrās ar to viņu pagriezt apkārt. Sārtu, sīku mākonīšu atspulgs apstaroja vecā vīra līksmo seju. Tikpat līksmi patlaban smaidīja arī vecais Buka kungs, meitenes bija viņu ielenkušas kā dzīvā vainagā un raustīja uz visām pusēm. Buka kunga bezrūpība nebija saprotama, tā kaitināja. Vai tad viņš jau bija savu sirdsapziņu tiktāl notrulinājis, ka savu ārlaulības meitu ... — Mūsu meitas tomēr nav nekādi ārlaulības bērni, — noteica preču nama īpašnieka Kona kundze. — Mana Sidonija roku rokā ar Gustu Daim-henu!,,,

Buks un meitenes nemaz nemanīja, ka beidzot ap viņiem palikusi tukša telpa. Priekšā stāvēja naidīgu cilvēku mūris; acis jau sāka zvērot un drosme auga augumā. — Pārāk ilgi šī ģimene valdījusi savos augstumos. Viens jau sēž cietumā, drīz būs kārta otrajam! ... — Tas jau ir īsts plēsoņa! — Skanēja čuksti un no tālāka kakta kāds teica: — Es vairs nespēju uz to ilgāk noraudzīties! — Pēkšņi vispārējas noskaņas ietekmē divas dāmas atšķīrās no pārējiem un steidzīgi šķērsoja tukšo telpu. Harniša kundze, veldamās uz priekšu savā sarkanajā samta kleitā ar šlepi, tieši pie mērķa sadūrās ar dzelteni tērpto Kona kundzi, ar līdzīgu tvērienu viena sagrāba savu Sidoniju, otra savu Metu, un kāds gandarījums, kad abas atkal bija atgriezušās! — Es biju tuvu ģībonim, — iesaucās mācītāja Cilliha kundze, kad, paldies dievam, ieradās arī Kēthena.

Labā oma atkal bija atgriezusies, daži pajokojās par veco grēcinieku un salīdzināja viņu ar grāfu prezidenta kundzes lugā. Tiesa gan, Gusta nebija nekāda slepenā grāfiene; sacerējumā prezidenta kundzei par prieku varēja arī šādiem apstākļiem simpatizēt. Turklāt tur tie vēl bija paciešami, jo grāfienei nācās precēties vienīgi ar savu brālēnu, kamēr Gustai...

Vecais Buka kungs, neredzēdams vairs savā tuvumā nevienu, izņemot nākamo vedeklu un vienu no savām brāļameitām, acīm redzot bija izbrīnījies — jā, juzdamies pamests un ievērodams sev pievērstus skatienus, viņš manāmi samulsa. Ļaudis pasteidzās uz to cits citam norādīt, un Didrihs pat jautāja sev, vai tad Heslinga kundzes vecās tenkas, kas zin, būtu varbūt pamatotas. Redzot, kā paša radītais fantoms iemiesojies, pieņem vienmēr draudošāku izskatu un sāk izlaist nagus, viņam pašam sametās baigi. Šoreiz tas nebija vērsts pret kaut kādu Laueru, bet pret veco Buka kungu, Dīdriha bērnības dienu viscienījamāko personību, pilsētas diženo vīru, Necigas pilsoniskās apziņas iemiesojumu, četrdesmit astotā gada notikumos nāvei nolemto. Dīdrihs juta sirdī kaut ko saceļamies pret pārdrošo soli. Turklāt tas likās neprātīgi; tāds cirtiens kā šis vecajam vīram vēl nepadarīs neko. Bet, ja dabūs zināt, kas ir baumas palaidis, tad Dīdriham jāsagatavojas uz to, ka visi nostāsies pret viņu ... Lai vai kā, cirtiens tas bija un trāpīgs arī. Tagad tā nebija vairs tikai irstoša ģimene, kura kā smaga nasta nomāca veco Buka kungu — brālis bankrota priekšā, znots cietumā, meita ceļojumā ar mīļāko, viens no' dēliem kļuvis par prastu zemnieku, otram apšaubāms dzīves veids un uzskati — tagad nu pirmo reizi sašķobījušies pamati zem viņa paša kājām. Nost ar viņu, lai Dīdrihs varētu pakāpties! Tomēr Dīdrihu sagrāba tādas bailes, ka viņš sajuta tās pat vēderā un pasteidzās uzmeklēt blakus telpas.

Viņš metās skriet, jo atskanēja jau otrā cēliena zvans, un sadūrās krūtīs ar birģermeistara sievasmāti, kurai bija tikpat liela steiga, gan cita iemesla pēc. Viņa vēl paguva sasniegt mērķi īstā laikā, lai neļautu znotam iet un aizsargāt Buku ar savu autoritāti, uz ko viņu mudināja sieva. Lai tu, būdams birģermeistars, aizstāvētu šādu skandālu! — Aiz satraukuma viņa bija aizsmakusi. Turpretim sieva ar savu smalko, spalgo balstiņu nemitējās atkārtot, ka Buki, lai tur vai kas, esot šeit vissmalkākā ģimene un vēl vakar Millija Buka iedevusi brīnum skaistu piegrieztni. Slepeni dunkādamas, viņas to raustīja katra uz savu pusi; birģermeistars pārmaiņus piekrita te vienai, te otrai, pelēkā vaigubārda plīvoja gan .pa kreisi, gan pa labi un acis šaudījās kā zaķim. Viesi, garām ejot, piegrūda cits citam un čukstus atkārtoja to pašu joku, ko Dīdriham bija pastāstījis Volfgangs Buks. Ievērojot tik svarīgus notikumus, Dīdrihs aizmirsa savas vēdergraizes, palika stāvot un sevišķi izaicinoši sveicināja. Birģermeistars saslējās, pameta savas dāmas un pasniedza Dīdriham roku. — Priecājos jūs redzēt, mīļais doktor Hesling, jauki svētki, vai ne tā?

Taču Dīdrihs nemaz nelikās manām šo doktora Še-felveisa iemīļoto nenozīmīgo sirsnības izpausmi. Viņš saslējās un zibošām acīm kā pats liktenis teica:

— Birģermeistara kungs, domāju, ka man nav tiesības atstāt jūs neziņā par to .. .

— Par to? ... — doktors Šefelveiss jautāja, kļūdams bāls.

— Kas notiek, — skarbi pabeidza Dīdrihs.

Birģermeistars lūdzoši izstiepa rokas. — Es jau zinu. Tas ir tas kļūmīgais gadījums ar mūsu visu cienījamo ... es gribēju teikt — ar vecā Buka cūcībām, —- viņš slepeni pačukstēja. Dīdrihs palika atturīgs kā bijis.

— Kaut kas vairāk. Jūs nedrīkstat sevi vēl ilgāk maldināt, birģermeistara kungs, tas attiecas tieši uz jums.

— Jaunais cilvēk, man tomēr jālūdz ...

— Esmu jūsu rīcībā, birģermeistara kungs.

Doktors Sefelveiss maldījās, cerēdams, ka sašutums

līdzēs vairāk nekā lūgšanas atvairīt šo rūgto kausu! Viņš bija Dīdriha varā; spoguļgalerija tagad bija tukša, arī abas dāmas pazuda tālāk, burzmā.

— Buks un kompānija dod prettriecienu, — Dīdrihs lietišķi paskaidroja. — Viņi ir atmaskoti un tagad atriebjas.

— Man? — Birģermeistars palēcās.

— Tenkas, es atkārtoju, visnekrietnākās tenkas tiek par jums izplatītas. Neviens pats tām neticētu, bet mūsu politisko cīņu laikā ...

Viņš nepabeidza un tikai paraustīja plecus. Doktors Sefelveiss izskatījās manāmi sarucis. Viņš dzīrās palūkoties Dīdriham acīs, taču novērsa skatienu. Tad Dīdrihs ierunājās tiesneša balsī:

— Birģermeistara kungs! Vai atceraties mūsu pirmo sarunu jūsu mājā ar asesoru Jadaszona kungu. Es jau toreiz jums sacīju, ka pilsētu pārņems jauns gars. Gļēvā demokrātismā laiks ir pagājis! Mūsu laikmets prasa stingru nacionālu stāju! Jūs tikāt brīdināts!

Doktors Sefelveiss sāka taisnoties.

Sirdī es vienmēr esmu bijis jūsu pusē, mīļais draugs, vēl jo vairāk tāpēc, ka esmu dedzīgs viņa majestātes cienītājs. Mūsu lieliskais jaunais ķeizars ir tik oriģināls domātājs ... impulsīvs ... un ...

— Visindividuālākā personība, — Dīdrihs stingri nobeidza.

— Personība ... — birģermeistars atkārtoja. — Bet, tā kā mans stāvoklis prasa ievērot abu pušu ieskatus, varu jums arī tagad to pašu teikt: gādājiet jaunus faktus!

— Un mans tiesas process? Esmu viņa majestātes ienaidniekus sakāvis, kā nākas!

— Neesmu jūsu ceļā stājies. Esmu jūs pat apsveicis.

— Man tas nav zināms.

— Vismaz klusībā.

— Mūsu dienās, birģermeistara kungs, jāizšķiras atklāti. Viņa majestāte ir pats teicis — «Kas nav ar mani, ir pret mani!» Mūsu pilsētas iedzīvotājiem beidzot jāatmet snauduļošana un pašiem jāpieliek roka cīņā ar dumpīgiem elementiem.

To dzirdot, Sefelveiss nodūra acis. Toties jo valdonīgāk izslējās Dīdrihs.

— Bet ko dara birģermeistars? — viņš nodārdināja, un jautājums draudoši klusajā telpā atbalsojās vēl tik ilgi, kamēr doktors Sefelveiss uzdrīkstējās pacelt uz viņu acis.- Runāt viņš nespēja; Dīdriha izskats — zvērojošās acis, izspūrušie, gaišie mati un pieblīdusī seja padarīja viņu mēmu. Viņu tirdīja drudžainas un mulsas domas: «No vienas puses, no otras puses,» — un, nemitīgi mirkšķinādams acis, birģermeistars vērās tagadējās jaunatnes dzīvā attēlā, kas zināja, ko gribēja, nākošā bargā laikmeta pārstāvī!

Dīdrihs lejup noslīgušiem lūpu kaktiņiem ļāva sevi apbrīnot. Viņš izbaudīja vienu no tiem brīžiem, kad jutās pāraudzis pats sevi un garā darbojās kādas augstākas varas vārdā. Birģermeistars bija augumā garāks, taču Dīdrihs noraudzījās uz viņu no augšas, gluži kā sēdētu valdnieka tronī. — Drīzumā mums būs pilsētas domnieku vēlēšanas: tad nu viss ir jūsu varā, — viņš cienīgi un aprauti aizrādīja. — Lauera process ir sabiedrības uzskatos radījis apvērsumu. Tiem ir bailes no manis. Kas grib man palīdzēt, laipni lūdzu, bet kas nostāsies pret mani...

Doktors Sefelveiss nenogaidīja teikuma beigas. — Esmu gluži tādos pašos ieskatos, — viņš steigšus čukstēja, — Buka kunga draugi nedrīkst vairs tikt ievēlēti.

— Tas ir jūsu pašu interesēs. Nelabvēlīgi noskaņotie apdraud jūsu labo slavu, birģermeistara kungs! Kas ar jums notiktu, ja labi domājošie vairs neuzstātos pret nejēdzīgajām tenkām? — Iestājās klusuma brīdis, un doktors Sefelveiss trīsēja; tad Dīdrihs uzmundrinoši atkārtoja: — Viss ir jūsu varā. — Birģermeistars nomurmināja: — Jūsu enerģija un cienījamā pārliecība patiesi ...

— Mana augsti cienījamā pārliecība!

— Protams... Bet politiskos jautājumos jūs esat karstgalvis, mans jaunais draugs. Pilsēta vēl nav sasniegusi jūsu iecerēto stāvokli. Kā jūs domājat tikt ar to galā?

Neko neatbildējis, Dīdrihs pēkšņi pavirzījās atpakaļ un svinīgi palocījās. Durvīs stāvēja Vulkovs. Viņš nāca, līgani šūpodams vēderu, uzlika savu melno ķetnu doktoram Šefelveisam uz pleca un nodārdināja: — Nu, kas tad ir, birģermeistariņ, gluži viens pats? Jūsu domnieki jūs laikam izmetuši laukā? — Doktors Šefelveiss vārgi piebalsoja viņa smiekliem. Dīdrihs, stipri norūpējies, atskatījās uz zāles durvīm, kas vēl stāvēja vajā. Viņš piegāja pie Vulkova tā, lai prezidentu no turienes neredzētu, un kaut ko pačukstēja, pēc kam prezidents novērsās un sakārtoja apģērbu. Tad viņš pagriezās pret Dīdrihu: — Jūs patiešām esat ļoti noderīgs cilvēks, doktoriņ.

Dīdrihs, juzdamies glaimots, pasmaidīja. — Jūsu atzinība, prezidenta kungs, mani aplaimo.

Vulkovs vēlīgi piemetināja: — Jums, protams, arī citādi ir lielas spējas. Mēs par to kādreiz parunāsim. — Viņš piebāza Dīdriham tuvāk savu plankumaino seju ar slāviskajiem vaigu kauliem un, iepletis šaurās mon-goliskās acis, kurās spīguļoja nevaldāmi viltīga varaskāre, tikmēr blenza Dīdriham sejā, kamēr tas sāka tusnīt. Šāds panākums Vulkovu, šķiet, apmierināja. Viņš izsukāja spoguļa priekšā bārdu, taču tūdaļ to atkal sajauca pret frakas apkaklīti, jo turēja galvu nodūris kā vērsis, un uzsauca: — Nu tad nav ko gaidīt! Tas tin-geltangels jau droši vien sācies? — Un ar Dīdrihu vienā pusē, birģermeistaru otrā, dzīrās sparīgi traucēt izrādi, kad no bufetes puses atskanēja vārga balstiņa: — Ak dievs, Otiņ! — Aha, tur viņa ir, — nomurmināja Vulkovs un devās pretī sievai. — Tā jau es domāju, kad tik tālu būs, tad notrūksies. Vairāk kavalērista drosmes, mana cienījamā Frīda!

— Ak dievs, Otiņ, mani māc briesmīgas bailes!

Pagriezusies pret abiem pārējiem kungiem, viņa steigšus, kaut arī drebēdama, sāka tērzēt: — Es zinu gan, cīņā būtu jādodas priecīgāku sirdi.

— It īpaši, — Dīdrihs atjautīgi piebilda, — ja uzvara ir droša. — Un bruņnieciski palocījās. Fon Vulkova kundze pieskārās viņam ar vēdekli.

— Doktors Heslinga kungs jau izrādes sākumā man šeit kavēja laiku. Viņam ir skaistuma izpratne un pat spējas dot noderīgus aizrādījumus.

— Esmu manījis, — Vulkovs attrauca un, kamēr Dīdrihs pārmaiņus pateicīgi klanījās gan viņam, gan Vulkova kundzei, piebilda: — Paliksim labāk tūlīt pat bufetē.

— Tāds bija arī mans kaujas plāns, — trieca fon Vulkova kundze. — Vēl jo vairāk tāpēc, ka esmu tagad atklājusi, ka šeit ir mazas durtiņas, kas veras uz zāli. Man sagādā prieku, ka varu noraudzīties visā notiekošajā no malas, kas man ir tik nepieciešams, un tomēr būt au tait.

— Birģermeistariņ, — Vulkovs paklakšķināja ar mēli, — jums arī vajadzētu pasūtīt omāru salātus. — Viņš pavilka doktoru Šefelveisu aiz auss un piebilda: — Pilsētas biržas jautājumā maģistrātam atkal bijusi nožēlojama loma.

Birģermeistars paklausīgi ēda un rāmi klausījās, kamēr Dīdrihs, stāvēdams fon Vulkova kundzei blakus, lūkojās uz skatuvi. Tur patlaban Magdai Heslingai bija mūzikas stunda, un skolotājs, virtuozs ar tumšām cirtām, viņu dedzīgi skūpstīja, ko Magda, liekas, nemaz neņēma ļaunā. «Labi, ka Kīnasts to neredz,» nodomāja Dīdrihs, taču arī pats jutās aizskarts. Viņš ieminējās:

— Vai grāfienes kundzei neliekas, ka mūzikas skolotājs tēlo pārāk naturālistiski?

Fon Vulkova kundze jutās dīvaini pārsteigta: — Gluži tā jau es biju iecerējusi.

— Es arī tikai domāju ... — Dīdrihs minstinājās un satrūkās, jo durvīs uz skatuves parādījās Heslinga kundze, vai arī kāda cita, viņai līdzīga dāma. Ieradās arī Emmija un pārītis bija pieķerts, sākās kliegšana un vaimanas. Tāpēc Vulkova balss ieskanējās skaļāk:

— Nekā nebij, birģermeistariņ. Ar veco Buku jūs šoreiz nevarat aizbildināties. Kaut arī viņš toreiz bija izdabūjis cauri pilsētas darba biržu, visu taču nosaka projekta realizēšana, un tā jau ir jūsu ziņā.

Doktors Šefelveiss dzirās kaut ko sacīt, bet Magda brēca, ka nemaz nedomājot precēties ar šo cilvēku, tam esot pietiekami laba arī istabas meita. Autore piezīmēja:

— To viņai vajadzēja vēl vulgārāk pateikt. Tie taču ir iznireļi.

Un DIdrihs saprotoši pasmaidīja, kaut gan jutās ļoti samulsis par apstākļiem šai mājas dzīvē, kas atgādināja viņa paša ģimeni. Iekšķīgi viņš bija Emmijas pusē, kas uzstājās, ka šim skandālam jādara tūlīt pat gals, un iesauca istabā kalponi. Bet, kad nu kalpone iznāca uz skatuves, tad, velns ar ārā, tā izrādījās slepenā grāfiene! Klusumā, kas iestājās, viņai parādoties, iedārdējās Vulkova bass:

— Liecieties nu mierā ar savām blēņām par sociālajiem pienākumiem. Vai tad dzīt postā lauksaimniecību nozīmē būt sociālam?

Publikā vairāki pagriezās atpakaļ; lugas autore nobijusies čukstēja: — Otiņ, dieva dēļ!

— Kas noticis? — Viņš pienāca pie durvīm. — Lai tik pamēģina šņākāt!

Neviens nešņākāja. Viņš atkal pievērsās birģermeistaram:

— Ar savām darba biržām jūs atraujat mums, aus-trumu muižniekiem, strādniekus, tas ir skaidrs. Un tad vēl, jūsu nožēlojamās biržās jums ir pat strādnieku pārstāvji — turklāt vēl starpnieki lauksaimniecībai. Kurp tad jūs īsti stūrējat? Uz laukstrādnieku koalīciju. Vai nu jūs redzat, birģermeistariņ? — Vulkova ķetna uzgūlās uz Šefelveisa padevīgā pleca. — Mēs jūsu viltības atklāsim. Nekā nebūs!

Uz skatuves Vulkova brāļameita runāja, pievērsusies publikai, jo fabrikanta ģimenei nevajadzēja to dzirdēt:

— Kā? Es, grāfa meita, lai precu mūzikas skolotāju? Ne prātā nenāk. Šie ļaudis man sola pūru, bet lai naudas dēļ pazemojas citi. Es zinu, kādus pienākumus man uzliek dižciltība.

Te atskanēja aplausi. Harniša kundze un Tīca kundze slaucīja asaras, ko bija izraisījusi grāfienes cēlsir-dība. Taču asaras sāka atkal ritēt, tiklīdz brāļameita ieminējās:

— Bet ak vai! Kur es, būdama kalpone, atradīšu tikpat dižciltīgu cilvēku.

Birģermeistars acīm redzot bija uzdrīkstējies kaut ko iebilst, jo Vulkovs dārdināja: — Es nedomāju ciest zaudējumus tādēļ, lai būtu mazāk bezdarbnieku. Mana nauda ir mana nauda.

Te nu Dīdrihs vairs nespēja atturēties un, palokoties viņam, pateicās. Bet arī lugas autore pamatoti attiecināja viņa paklanīšanos uz sevi.

— Es zinu, — viņa jutās aizkustināta, — šī vieta man ir padevusies.

— Tā ir māksla, kas aizkustina sirdi, — konstatēja Dīdrihs. Magda un Emmija aizcirta klavieru vāku un durvis, tāpēc viņš papildināja: — Un ļoti dramatiska. — Tad tūlīt pasteidzās pateikt uz otru pusi:

— Nākošajā nedēļā tiks ievēlēti divi pilsētas domnieki, Lauera un Buka juniora vietā. Labi, ka tas pats protas.

— Tad tikai gādājiet, lai tur tiek iekšā godīgi cilvēki, — Vulkovs pamācīja, — jums jau esot labas attiecības ar «Necigas Avīzi».

Dīdrihs, kā uzticēdams noslēpumu, pazemināja balsi. — Es pagaidām vēl atturos, prezidenta kungs. Nacionālajam uzdevumam tā ir labāk.

— Paskat, — Vulkovs noteica un tiešām palūkojās cieši Dīdrihā.1— Jūs laikam pats gribat tikt ievēlēts? — viņš jautāja.

— Es labprāt nestu šo upuri. Mūsu pilsētas apvienībās ir pārāk maz nacionālā ziņā uzticamu biedru.

— Un ko jūs darīsiet, kad būsiet iekšā?

— Gādāšu, lai nebūtu darba biržu.

— Nu jā, — Vulkovs novilka, — kā jau nacionāls cilvēks.

— Man kā virsniekam, — runāja uz skatuves leitnants, — nav paciešams, mīļā Magda, ka šai meitenei, kaut arī viņa ir vienkārša kalpone, tiek nodarīts pāri.

Pirmā cēliena leitnants, nabadzīgais brālēns, kuram vajadzēja precēt slepeno grāfieni, bija Magdas līgavainis. Varēja just, ka skatītāji aiz sasprindzinājuma dreb.

Lugas autore to apzinājās pati. — Arī izdoma ir mana stiprā puse, — viņa uzticēja DIdriham, kas patiesi bija apmulsis. Doktoram Šefelveisam nebija laika nodoties dramatiskā sacerējuma emocijām; viņš jutās apdraudēts.

— Neviens, — viņš cītīgi apgalvoja, — neapsveiktu līksmāk šādu garu... — Vulkovs viņu pārtrauca.

— Zinām jau, birģermeistariņ. Līksmi apsveikt, ja tas neko nemaksā, jūs protat.

Dīdrihs piebilda: — Bet vajag novilkt stingru robežu starp ķeizaram uzticīgajiem un dumpiniekiem!

Birģermeistars lūdzoši pacēla rokas. — Kungi! Nepārprotiet mani, esmu gatavs uz visu. Bet ar šādu robežu nav nekas līdzēts, jo šeit, pie mums, tā nozīmē vienīgi to, ka gandrīz visi, kas nebalso par liberāļiem, balso par sociāldemokrātiem.

Vulkovs, īgni burkšķēdams, paņēma no bufetes desu. Dīdriha paļāvība bija nesatricināma.

— Ja pienācīgas vēlēšanas nerodas pašas, tās ir jārada!

— Kādā veidā? — apjautājās Vulkovs.

Vulkova brāļameita savukārt sauca publikai:

— Viņam taču jāredz, ka esmu grāfiene, viņam, kas cēlies no tā paša dižciltīgā celma!

— O! Grāfienes kundze! — Dīdrihs ieminējās. — Esmu tiešām ziņkārīgs, vai viņš to pamanīs?

— Protams, — attrauca autore. — Viņi pazīs viens otru jau pēc labajām manierēm vien.

Un tiešām, kad Emmija un Magda, tāpat arī iedomātā Heslinga kundze, ēda sieru ar nazi, leitnants un brāļameita saskatījās. Dīdriham palika mute vaļā. Publikā fabrikanta ģimenes neuzvedība izraisīja jautrību. Buka meitas, Kona kundze un Gusta Daimhena, visas līksmoja. Arī Vulkovs ieinteresējās, viņš nolaizīja taukus no pirkstiem un konstatēja: — Frīda, vari priecāties, šie smej.

Patiesi lugas autore apbrīnojami atplauka. Viņa atvilka elpu, acis aiz pensneja drudžaini spīguļoja, krūtis cilājās un pati vairs nespēja nosēdēt uz vietas. Tagad viņa uzdrīkstējās nostāties bufetes istabas durvīs; tūlīt pat daudzi ziņkārīgi atskatījās, un birģermeistara sievasmāte pamāja ar roku. Fon Vulkova kundze satraukti uzsauca pār plecu:

— Kungi, kauja ir vinnēta!

— Ja mums arī tik viegli veiktos, — atteica viņas vīrs. — Nu, tātad, doktor, kā jūs domājat savaldīt ne-cigiešus?

— Prezidenta kungs! — Dīdrihs pielika roku pie sirds. — Neciga kļūs ķeizaram padevīga, par to es varu likt galvu un mantu ķīlā.

— Lieliski, — atteica Vulkovs.

■— Jo, — Dīdrihs turpināja, — mums ir aģitators, kuru es gribētu nosaukt par pirmklasīgu, jā gan, par pirmklasīgu, — viņš atkārtoja, ietverdams šai vārdā visu diženo, — un tas ir viņa majestāte pats!

Doktors Šefelveiss tūlīt sasprindzināja atmiņu. — Visindividuālākā personība, — viņš izdabūja. — Oriģināls. Impulsīvs.

— Tā ja, — noteica Vulkovs. Viņš atspiedās ar dūrēm pret ceļgaliem un ar rūpju pilnu kanibāla izskatu blenza grīdā. Pēkšņi abi pārējie pamanīja, ka apgabala prezidenta kungs caur pieri glūn viņos.

— Kungi, — viņš atkal sastomījās, — nu, es jums kaut ko pateikšu. Man liekas, ka reihstāgs tiks atlaists.

Dīdrihs un doktors Šefelveiss, pastiepuši kaklus uz priekšu, čukstēja: — Prezidenta kungs zina?...

— Es biju nesen medībās pie sava brālēna fon Kvi-cina kunga kopā ar kara ministru.

Dīdrihs palocījies kaut ko nomurmināja, pats nezinādams ko. Viņš taču bija to paredzējis. Jau savā uzņemšanas dienā Karavīru apvienībā viņš bija atkārtojis viņa majestātes vārdus — un vai tikai atkārtojis? Dīdrihs bija skaidri un gaiši teicis: «No viņiem te vairs ne smakas nepaliks!» Un nu tam vajadzēja notikt, gluži tā, it kā viņš pats izrīkotu. Nojausma par mistisko lika viņam nodrebēt... Tikmēr Vulkovs runāja:

— Ar Eiženu Rihteru un tamlīdzīgiem kungiem mums nav vairs pa ceļam. Ja viņi militāro likumprojektu nepieņems, tad cauri ir. — Un Vulkovs pārvilka ar dūri sev pār lūpām, it kā gribētu šos neliešus aprīt.

Dīdrihs atguvās. — Tas ir... tas jau ir plašs vēriens! Neapšaubāmi tā ir viņa majestātes personiskā iniciatīva! — Doktors Šefelveiss nobālēja. — Tad atkal reihs-tāga vēlēšanas? Un es tā priecājos, ka mums jau ir savs uzticams deputāts... — Viņš satrūkās vēl vairāk.

— Kā tad, protams, Kīlemans jau arī ir Rihtera kunga draugs...

— Paļātājs! — Dīdrihs elsa. — Dzimtenes noliedzējs! — Dīdriha acis zvēroja. — Prezidenta kungs! Tagad reizi par visām reizēm Necigā ar šiem ļaudīm viss būs izbeigts. Ļaujiet man tikai tikt par domnieku, birģermeistara kungs! — Un kas tad? — jautāja Vulkovs. Dīdrihs to nezināja. Par laimi, zālē notika kāds starpgadījums; tur bīdīja krēslus un kāds lika atvērt lielās durvis — tas bija pats Kīlemans. Vecā vīra slimības pārņemtais smagnējais augums steigšus aizsnāja pa spoguļgaleriju. Pie bufetes sēdošie nosprieda, ka kopš tiesas procesa viņš ir vēl vairāk sakrities.

— Viņš būtu Laueru labprāt attaisnojis, tikai tiesnešu balsu vairākums bija pret, — piezīmēja Dīdrihs. Doktors Šefelveiss prātoja: — Nierakmeņi gan laikam beigās noved pie sabrukuma! — Un Vulkovs asprātīgi piebilda: — Nu, un reihstagā mēs esam viņa nierakmeņi.

Birģermeistars iztapīgi smējās. Bet Dīdrihs iepleta acis. Viņš pieliecās prezidentam pie auss un čukstēja:

— Viņa testaments!

— Nu, un tad?

— Viņš iecēlis pilsētu par savu mantinieci, — svarīgi paskaidroja doktors Šefelveiss. — Jādomā, ka mēs ar šo naudu uzcelsim zīdaiņu namu.

— Tā gan? — Dīdrihs nicīgi iespurdzās. — Nacionālāku mērķi jūs nevarējāt izdomāt?

— Ak tā, — Vulkovs atzinīgi pamāja Dīdriham.

— Cik tad viņam ir tā skanošā?

— Mazākais pusmiljona, — atbildēja birģermeistars un apliecināja: — Es būtu laimīgs, ja varētu ...

— Var ļoti vienkārši, — Dīdrihs apgalvoja.

Te zālē iešalcās smiekli, kas pilnīgi atšķīrās no iepriekšējiem. Tie skanēja brīvi, ar īpašu gandarījuma prieku. Lugas autore bēgšus iemetās aiz bufetes; jā, pat likās, ka viņa būtu gatava ielīst bufetē iekšā ... — Vi-sužēlīgais dievs! — viņa vaimanāja. — Viss pagalam. — Kas nu? — novilka viņas vīrs un draudīgi iestājās durvīs. Bet pat arī tas vairs nespēja apslāpēt jautrību. Magda bija teikusi grāfienei: «Veicīgāk kusties, muļķa čāča, lai leitnanta kungs dabū kafiju. — Kāda cita balss pārlaboja: «tēju», Magda atkārtoja: «kafiju», otra balss neatkāpās no teiktā, Magda arī. Publika noprata, ka starp viņu un suflieri noticis pārpratums. Par laimi, leitnants glāba situāciju un, saskandinājis piešus, noteica: «Lūdzu abus,» — pēc tam smiekli kļuva iecietīgāki. Bet autore bija sašutusi. — Kāda publika! Ir un paliek kā mežoņi! — viņa izspieda caur zobiem.

— Neveiksme vienmēr iespējama, — Vulkovs pamirkšķināja Dīdriham.

Dīdrihs tikpat nozīmīgi atbildēja: — Tikai ne tad, ja ir savstarpēja saprašanās, prezidenta kungs.

Pēc tam viņš nolēma labāk pilnīgi pievērsties lugas autorei un viņas sacerējumam. Lai tikmēr birģermeistars nodod savus draugus un apņemas vēlēšanās izpildīt visus Vulkova noteikumus.

— Mana māsa ir tīrā zoss, — pukojās Dīdrihs. — Gan es viņai pateikšu pāris vārdus!

Fon Vulkova kundze nicīgi pasmaidīja. — Nabaga bērns, viņa dara, ko spēj. Taču no skatītāju puses tā patiesi ir nedzirdēta nekaunība un nepateicība. Nupat vēl tikai tie tika apgaroti un iedvesmoti cēliem ideāliem!

Dīdrihs pārliecinoši apliecināja: — Grāfienes kundze, šo rūgto atziņu, jūs, liekas, neesat guvusi viena pati. Tā tas ir vienmēr sabiedriskajā dzīvē. — Viņš atcerējās cilvēku cēlās izjūtas toreiz pēc viņa sadursmes ar majestātes apvainotāju un pārbaudījumus, kas pēc tam bija sekojuši. — Tomēr beidzot pastāvīgi uzvar prasība pēc taisnā, — viņš konstatēja.

— Vai ne? — tikpat kā saule starp mākoņiem viņas sejā paplaiksnījās smaids. — Pēc labā, patiesā, skaistā.

Fon Vulkova kundze pasniedza Dīdriham savu šauro roku. — Mans draugs, man liekas, ka mēs saprotamies ... — Un Dīdrihs, apzinādamies brīža nopietnību, palocījās un roku drosmīgi noskūpstīja. Viņš piespieda plaukstu pie krūtīm un sirsnīgā balsī izdvesa: — Ticiet man, grāfienes kundze ...

Brāļameita un jaunais Špreciuss tagad bija palikuši vieni uz skatuves; pazinuši viens otrā nabadzīgo brālēnu un pazemoto grāfieni, viņi saprata, ka ir viens otram nolemti, un kopīgi jūsmoja par spožo nākotni, kad zem zeltā mirgojošiem griestiem kopā ar pārējiem izredzētajiem pazemīgi un reizē lepni, viņa majestātes saules apstaroti... Te Dīdrihs izdzirda lugas autori nopūšamies.

— Jums es varu pateikt, — viņa vēlreiz nopūtās. *— Man šeit tik ļoti trūkst galma. Ja tā, kā es, kopš dzimšanas pieder pie galma aristokrātijas ... Un tagad nu ...

Aiz viņas pensneja paspīguļoja divas asaras. Šī ielū-košanās pasaules vareno traģēdijā tik ļoti satrieca Dīd-rihu, ka viņš izslējies saspringa. — Grāfienes kundze! — viņš runāja savaldīgi un aprauti. — Slepenā grāfiene tātad esat... — Viņš izbijās un apklusa.

Patlaban birģermeistars vienmuļā balsī klāstīja apgabala prezidentam, ka Kīlemans vairs nekandidēšot un liberāļi nolēmuši uzstādīt doktora Heiteifela kandidatūru. Viņš bija vienis prātis ar Vulkovu, ka jāuzsāk kaut kas, lai to aizkavētu, vēl iekams neviens nezina par sagaidāmo reihstāga atlaišanu ...

Beidzot Dīdrihs atkal uzdrīkstējās klusi un piesardzīgi pajautāt:

— Grāfienes kundze, bet vai nav tiesa, — viss būs atkal labi? Viņi apprecēsies?

Savaldīgi un ar taktu fon Vulkova kundze jau iegrožoja familiāro jūtu uzplūdu. Brīvi tērzēdama, viņa paskaidroja:

— Mans dievs, mīļais doktor, ko jūs gribat, nelaimīgais naudas jautājums! Liekas, ka nav iespējams, lai jaunie ļaudis paliktu laimīgi kopā.

— Viņi taču var tiesāties! — iesaucās Dīdrihs, aizskarts savās taisnības jūtās. Bet fon Vulkova kundze sarauca degunu. — Fi donc! Ar to būtu tikai panākts tas, ka jaunais grāfs, tātad Jadaszons, nodotu savu tēvu aizbildniecībā. Trešajā cēlienā, ko jūs vēl redzēsiet, viņš ar to draud leitnantam, šis skats man liekas ir izdevies. Vai leitnants to var pieļaut? Un dzimtīpašuma sadrumstalošana? Jūsu aprindās tā varbūt arī varētu. Bet mums daudz kas nav iespējams.

Dldrihs palocījās. — Tur augšā, protams, valda tādi jēdzieni, kas mūsu saprātam nav apgūstami. Un arī tiesu iestādēm ne, — viņš piebilda. Lugas autore liegi pasmaidīja.

— Un tā nu, redziet, leitnants korekti atsakās no slepenās grāfienes un apprecas ar fabrikanta meitu.

— Magdu?

— Jā. Un slepenā grāfiene apprecas ar mūzikas skolotāju. Tā vēlas augstākas varas, mīļais doktora kungs, kam mums, — viņas balsī ietrīsējās skumjas, — ir jāpakļaujas.

Dīdriham vēl kaut kas radīja šaubas, taču viņš tās paturēja pie sevis. Leitnants būtu varējis slepeno grāfieni apprecēt arī bez naudas, tas dziļi apmierinātu Dīdriha maigo, idilisko dvēseli. Bet ak vai! Šis bargais laikmets tā vis nedomāja.

Priekškars aizvērās, skatītāji pamazām atguvās no aizgrābtības, lai tad jo siltāk apsveiktu kalponi un leitnantu, kuriem, kā jau tas, diemžēl, bija paredzams, nācās arī vēl uz priekšu paciest sūro likteni un atteikties no galma dzīves.

— Patiesi, cik bezgala žēl! — sūkstījās Harniša un Kona kundzes.

Pie bufetes Vulkovs beidza savu apspriedi ar birģermeistaru:

— Gan mēs to bandu vedīsim pie prāta!

Tad viņa ķetna smagi uzgūlās Dīdriham uz pleca. — Nu, doktor, vai mana sieva jau ielūdza jūs uz tasīti tējas?

— Protams, un nāciet labi drīz! — apgabala prezidenta kundze pasniedza viņam roku skūpstam, un Dīd-rihs aplaimots devās prom. Vulkovs pats vēlas viņu atkal satikt! Kopā ar Dīdrihu viņš grasās iekarot Necigu!

Kamēr prezidenta kundze spoguļgalerijā sarīkoja pieņemšanu un pateicās par laimes vēlējumiem, Dīdrihs radīja attiecīgo noskaņojumu. Šo uzdevumu viņam sarežģīja Heiteifels, Kons, Harnišs un vēl daži kungi, jo, kaut arī piesardzīgi, tie lika saprast, ka uzskata lugu par tīrām blēņām. Lai viņus apklusinātu, Dīdriham nācās aizrādīt uz plašo vērienu trešajā cēlienā. Tā kā redaktors Notgrošens steidzās, jo laikraksts bija jāparaksta iespiešanai, tad Dīdrihs viņam sīki nodiktēja visu, ko bija uzzinājis no lugas autores. — Bet, ja jūs, papīru smērētāj, sarakstīsiet blēņas, tad es jūsu muldējumu iegrūdīšu jums pašam nāsīs! — Notgrošens pateicās un atvadījās. Skolotājs Kīnhens savukārt, noklausījies sarunu, satvēra Dīdrihu aiz svārku pogas un spiedza: — Paklausieties, godājamais! Bet to nu gan jums arī vajadzēja pastāstīt mūsu tenku vācelei! — Redaktors, izdzirdis sevi pieminam, atgriezās atpakaļ, un Kīnhens turpināja: — Proti, mūsu ļoti godājamās apgabala prezidenta kundzes lieliskā sacerējuma tēma jau kādreiz tikusi izmantota un to nav darījis nekāds mazais gars, bet mūsu dižmeistars Gēte savā «Ārlaulības meitā». Nu un tas taču ir augstākais cildinājums, kādu vien iespējams lugas autorei pateikt.

Dīdrihs apšaubīja Kīnhena atklājuma lietderību, bet neuzskatīja par vajadzīgu to viņam pateikt. Mazais sirmgalvis plīvojošiem matiem jau spraucās cauri drūzmai un, tūlīt arī goddevīgi pasveicinājis fon Vulkova kundzi, atklāja viņai sava salīdzinošā pētījuma rezultātus. Tiesa, tādu sakāvi, kādu tam nācās piedzīvot, nebija paredzējis arī Dīdrihs. Lugas autore salti aizrādīja: ‘— Jūsu novērojums, skolotāja kungs, varēja rasties vienīgi aiz pārpratuma. Vai tad «Ārlaulības meita» ir vispār Gētes darbs? — viņa jautāja, neticīgi saraukdama degunu. Kaut gan Kīnhens to apstiprināja, tas viņam nekā nelīdzēja.

— Katrā ziņā jūs esat žurnālā «Omulīgā māja» lasījis manu romānu, un to es esmu dramatizējusi. Visi mani sacerējumi ir oriģināldarbi. Es ceru, — viņa palūkojās visapkārt, — ka kungi pratīs mani aizstāvēt pret ļaunprātīgām baumām.

Ar to tad saruna ar Kīnhenu bija galā. Viņš pagāja nostāk un aizgūtnēm smagi elpoja. Dīdrihs ar nievājošu žēlastību atgādināja viņam par Notgrošenu, kas ar savu bīstamo informāciju jau bija ceļā, un Kīnhens metās pakaļ, lai novērstu ļaunāko.

Kad DIdrihs pagrieza galvu, aina zālē bija izmainījusies: ne vien prezidenta kundze, arī vecais Buka kungs rīkoja pieņemšanu. Tas bija pārsteidzoši, un te nu varēja iepazīt cilvēku raksturus. Viņus nomāca apziņa, ka iepriekš ļāvuši brīvu vaļu saviem instinktiem. Svinīgi nopietnām sejām cits pēc cita viņi tuvojās vecajam vīram, it kā nekas nebūtu noticis. Tik spēcīgs vēl ari pēc smagajiem satricinājumiem bija esošās, no senām dienām atzītās varas spēks. DIdrihs pats atrada par pareizu uzkrītoši neatpalikt no vairākuma. Pārliecinājies, ka Vulkovs jau aizbraucis, viņš piegāja Bukam klāt. Vecais sēdēja patlaban viens atzveltnes krēslā, kas viņam bija nolikts skatuves priekšā; viņa baltā roka dīvaini maigi nokarājās pār atzveltni; viņš pacēla acis uz Dīdrihu.

— Te nu jūs esat, mans mīļais Hesling. Esmu bieži vien nožēlojis, ka jūs neatnākat, — vienkārši un iecietīgi skanēja apsveikums. Dīdrihs juta tūlīt pat acīs sa-riešamies asaras. Viņš pasniedza roku, priecādamies, ka Buka kungs to paturēja mazliet ilgāk savā, un nomurmināja kaut ko par darbu, rūpēm un «godīgi runājot» — jo pēkšņi viņu bija pārņēmusi neatvairāma tieksme pēc godīguma — par apsvērumiem un šaubām.

— Tas ir jauki, — atzina vecais Buka kungs, — ka jūs neliekat man pat minēt, bet atzīstaties. Jūs esat jauns un jūsu rīcību nosaka tā gara pamudinājums, kas pašreiz valda. Es negribētu pakļauties vecuma neiecietībai ...

Dīdrihs nodūra acis. Viņš saprata: tā bija piedošana par tiesas procesu, kas vecā Buka znotam laupīja pilsonisko godu, un šī lielā laipnība un reizē — nevērība Dīdrihu smacēja. Buka kungs gan ieminējās:

— Es cienu cīņu un pazīstu to pārāk labi, lai ienīstu kādu, kas cīnās pret manējiem. — Tad Dīdrihs bailēs, ka tas varētu aizvest pārāk tālu, nolēma sākt visu noliegt. Viņš pats nezinot... Gadoties iepīties tādos pasākumos ... Vecais Buka kungs viņam izlīdzēja: — Es zinu, jūs meklējat un neesat vēl atradis pats sevi.

Viņa sirmā ķīļbārda iegrima zīda kaklautā. Kad tā atkal bija iznirusi, Dīdrihs saprata, ka tagad sekos kaut kas jauns. — Jūs tomēr nenopirkāt to māju, kas atrodas aiz jūsu īpašuma. Jādomā, ka tagad jūsu plāni ir citādi? — vaicāja Buka kungs.

«Viņš zina visu,» prātoja Dīdrihs un jau redzēja atklātus savus visslepenākos nodomus.

Vecais Buka kungs pasmaidīja viltīgi un labsirdīgi. 1— Varbūt jūs esat nodomājis savu fabriku vispirms pārvietot un tikai tad paplašināt? Varu iedomāties, ka vēlaties savu zemes gabalu pārdot un gaidāt tikai uz zināmu gadījumu — ko arī es ņemu vērā, — viņš piebilda un, pametis uz Dīdrihu īsu skatienu, noteica:

— Pilsēta grasās iekārtot zīdaiņu namu.

«Ak tu suns!» nodomāja Dīdrihs. «Viņš spekulē uz sava labākā drauga nāvi!» Tai pašā brīdī viņš saprata, kas būtu ieteicams Vulkovam, lai iekarotu Necigu!.., Viņš sāka tusnīt.

— Nekādā gadījumā ne, Buka kungs. Savu tēva mantojumu es prom nedošu!

Tad vecais Buka kungs vēlreiz saņēma viņa roku.

— Es neesmu nekāds kārdinātājs, — viņš mierināja.

— Jūsu jūtas dara jums godu.

«Ēzelis,» pukojās Dīdrihs.

— Mēs pameklēsim sev zemes gabalu citur. Jā, varbūt arī jūs piedalīsieties šai pasākumā. Nesavtīgu kopīga darba darītāju, mīļais Hesling, mēs tik viegli nelaižam prom — arī tad ne, ja tas kādu brīdi liekas novirzījies no pareizā ceļa.

Viņš piecēlās.

— Ja esat nodomājis iekļūt pilsētas domniekos, tad es jūs atbalstīšu.

Dīdrihs blenza viņā un nekā nesaprata. Vecā Buka kunga acis spulgoja zilas un dziļas, viņš piedāvāja Dīd-riham goda amatu, ko Dīdrihs bija atņēmis viņa znotam. Vai nospļauties, vai nolīst kādā kaktā? Dīdrihs uzskatīja par labāku sasist papēžus un korekti izteikt pateicību.

— Jūs redzat, — Buka kungs atteica, — kopīgi uzdevumi un mērķi saista vecus un jaunus un pat arī tos, kuru vairs nav.

Viņš norādīja ar roku uz sienām, uz bijušo paaudzi, kas izbālējusi un līksma raudzījās no saviem krāsainajiem dziļumiem. Viņš uzsmaidīja meitenēm krinolinos

un tai pašā reizē ari vienai no savām brāļameitām un Mētai Harnišai, kas gāja garām, un, kad Buka kungs pagrieza seju pret veco birģermeistaru, kas starp puķēm, bērnu ielenkts, nāca pa pilsētas vārtiem laukā, Dīdrihs ievēroja abu lielo līdzību. Buka kungs norādīja uz atsevišķām figūrām uzgleznotajā sabiedrībā.

— Par to tur esmu daudz dzirdējis. So dāmu es vēl pazinu. Vai šis garīdznieks neizskatās pēc mācītāja Cil-liha? Nē, starp mums nevar būt nekāda nopietna atsvešināšanās, jau no seniem laikiem mūs saista citu ar citu kopīgas vēlēšanās un tieksmes pēc progresa, mūs ir saistījuši jau tie, kas mums atstāja šo «Harmoniju».

«Jauka harmonija gan,» nodomāja Dīdrihs, lūkodamies visapkārt, kā tikt prom. Vecais Buka kungs, kā parasti, bija pārgājis no nopietnām sarunām uz sentimentālu tērgāšanu. «Lai tur vai kas, bet vienmēr parādās viņa literāta daba,» nosprieda Dīdrihs.

Tieši patlaban pagāja garām Gusta Daimhena un Inga Tīca. Gusta bija iekārušies draudzenei elkonī un Inga lielījās ar saviem piedzīvojumiem aiz kulisēm. — Kādas bailes mēs pārdzīvojām, kad viņi nemitējās atkārtot: tēju, kafiju, kafiju, tēju. — Gusta savukārt paziņoja: — Nākošo reizi Volfgangs uzrakstīs daudz skaistāku lugu, un tad es arī piedalīšos. — Bet Inga atbrīvojās no viņas rokas, un sejā viņai iegūla bikli noraidoša izteiksme. — Tā? — viņa novilka, un pēkšņi Gūstas tuklajā sejā nozuda bezrūpīgā dedzība. — Kāpēc tad ne? — viņa jautāja sašutusi, ar asarām balsī. — Kas tad nu tev atkal lēcies?

Dīdrihs, kas būtu varējis viņai to pateikt, steigšus pievērsās atkal vecajam Buka kungam, kurš turpināja tērgāt.

— Tie paši draugi, kas toreiz, arī tagad, arī tie paši ienaidnieki. Savā nišā pie vārtiem jau stipri izbalējis dzelzs jātnieks, visu bērnu bieds, Don Antonio Man-rike, baismīgais jātnieku ģenerāli, tu, kas Trīsdesmito gadu karā izlaupīji mūsu nabaga Necigu; ja Rīkes iela nebūtu nosaukta tavā vārdā, kā gan tad būtu izskanē- • jusi pēdējā atbalss par tevi... Arī viens no tiem, kam nepatika mūsu liberālisms un kas tiecās mūs iznīcināt.

Pēkšņi veco Buka kungu sāka kratīt klusi smiekli. Viņš satvēra Dldriha roku.

— Vai viņam nav līdzība ar mūsu fon Vulkova kungu?

Dldriha sejas izteiksme kļuva vēl atturīgāka, taču vecais kungs to nemanīja, viņam bija labs garastāvoklis un patlaban iešāvās vēl kaut kas prātā. Viņš pamāja, lai Dīdrihs panāk līdz aiz kāda zaļojošu augu pudura un parādīja uz sienas divus gleznojumus — kādu jaunu ganu, kas ilgodamies bija izstiepis rokas, un viņpus strauta gani, kura dzīrās lēkt strautam pāri. Vecais kungs čukstēja: — Kā jūs domājat, vai viņi tiks abi kopā? To vairs tikai nedaudzi zina. Es vēl zinu. — Viņš paskatījās visapkārt, vai neviens nenovēro, un pēkšņi pavēra kādas mazas durvis, ko nekad nebūtu iespējams atrast. Gane uz durvīm tuvojās mīļotajam. Vēl mazliet un aiz durvīm tumsā viņai droši vien vajadzēja iekrist viņam rokās... Vecais kungs norādīja uz istabu, ko bija atklājis. — Tā saucas «Mīlestības stūrītis». — Laternas gaisma no kāda pagalma apspīdēja pa neaizsegto logu spoguli un kušeti ar tievām kājām. Vecais Buka kungs dziļi ieelpoja smacīgo gaisu, kas nezin pēc cik ilga laika plūda laukā no telpas, un, nogrimis domās, smaidīja. Tad viņš aizvēra mazās durvis.

Bet Dīdrihs, kurš par to visu maz interesējās, pamanīja kaut ko tuvojamies, kas solīja daudz vairāk satraucoša. Tas bija apgabaltiesas padomnieks Friče — viņš bija ieradies. Jādomā, ka viņa atvaļinājums bija beidzies, viņš atgriezies no dienvidiem un atnācis šurp, kaut arī mazliet nokavējies un bez Judītes Laueres, kuras atvaļinājums turpināsies tik ilgi, kamēr vīrs sēdēs cietumā. Visur, kur viņš, liekas, juzdamies nebrīvi un gorīdamies gāja garām, cilvēki sačukstējās un katrs, ko viņš sveicināja, slepus paglūnēja uz veco Buka kungu. Friče, jādomā, saprata, ka viņam šai jautājumā kaut kas jādara, viņš pārvarēja sevi un devās uz priekšu. Buka kungs, nekā nenojauzdams, pēkšņi ieraudzīja viņu sev blakus. Viņš kļuva gluži bāls; Dīdrihs satrūkās un nevilšus pastiepa uz priekšu rokas. Taču nekas nenotika, vecais vīrs jau bija savaldījies. Viņš stāvēja tik taisni izslējies, ka mugura liecās vai atpakaļ, un vēsi,

acis nenovērsdams, raudzījās uz cilvēku, kas bija aizvedis viņa meitu.

— Jau atpakaļ, apgabaltiesas padomnieka kungs? — viņš skaļi jautāja.

Friče mēģināja jautri smaidīt. — Tur bija gan skaistāks laiks, municipālpadomnieka kungs. Nu, un kur tad māksla!

— No tās mums šeit ir tikai atspulgs, — vecais vīrs, neizlaizdams Friči no acīm, norādīja uz sienām. Viņa izturēšanās atstāja iespaidu uz vairumu no tiem, kas no tālienes domāja ieraudzīt viņu satriektu. Vecais izturējās cēli un reprezentatīvi, kaut arī šai situācijā zināma neapvaldība būtu piedodama. Viņš pārstāvēja veco autoritāti, viens pats pārstāvēja irstošo ģimeni, svītu, kuras vairs nebija. Daudz zaudējis, šai acumirklī viņš ieguva daža laba simpātijās... Dīdrihs vēl dzirdēja viņu skaidri un saprotami sakām: — Vienīgi tāpēc, lai saglabātu šo namu un šos gleznojumus, man izdevās panākt to, ka mūsu jaunās ielas dabūja citu virzienu. Ir jau iespējams, ka gleznojumiem ir vienīgi vēsturiska vērtība. Bet darbs, kas spēj savam laikmetam un tā parašām saglabāt ilgu mūžu, ir vērts, lai tiktu pats saglabāts. — Tad Dīdrihs klusiņām pazuda, viņš kaunējās Fričes dēļ.

Birģermeistara sievasmāte apjautājās Dīdriham, ko vecais Buka kungs teicis par «Slepeno grāfieni». Apdomājies Dīdrihs atzinās, ka tas nav nemaz lugu pieminējis. Abi jutās vīlušies.

Tobrīd Dīdrihs pamanīja, ka Kēthena Cilliha izsmejoši raugās šurp, un tieši viņa nedrīkstēja to atļauties. — Nu, Kēthenas jaunkundz, — viņš krietni skaļi noteica. — Kādas ir jūsu domas par «Zaļo eņģeli»? — Taču viņa attrauca vēl skaļāk: — «Zaļais eņģelis»? Vai tas esat jūs? — Un smējās viņam tieši acīs. — Jums, nudien, vajadzētu būt drusku piesardzīgākai, — Dīdrihs sarauca pieri. — Tieši vai jūtu pienākumu brīdināt jūsu tēvu.

— Tēt! — nekavējoties sauca Kēthena. Dīdrihs nobijās. Par laimi, mācītājs nedzirdēja.

— Pats par sevi saprotams, ka es tūlīt pat pastāstīju tētim par mūsu nelielo pastaigu. Kas tad tur liels, tas jau bijāt vienīgi jūs.

Kēthena atļāvās sev pārāk daudz. Dīdrihs sāka tusnīt.

— Nu un skaistu ausu mīļotājiem tur bija vēl Jadas-zons. — Pamanījis, ka tas meiteni aizskāris, viņš piebilda: — Nākošajā reizē «Zaļajā eņģeli» mēs nokrāsosim tās viņam zaļas, tas rada noskaņojumu.

— Ja jūs domājat, ka galvenais ir ausis... — Kēt-henas skatienā bija tik daudz nicinājuma, ka Dīdrihs apņēmās uzstāties ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Viņi atradās pie zaļajiem istabas augiem. — Kā jūs domājat, — viņš jautāja, — vai gane pārlēks pāri strautam un aplaimos ganu?

— Aitasgalva, — Kēthena atteica. Dīdrihs izlikās nedzirdam un, piegājis pie sienas, to aptaustīja. Tad viņš atrada durvis.

— Vai redzat? Viņa lec.

Kēthena pienāca tuvāk un ziņkārīgi pabāza galvu slepenajā istabā. Pēkšņi pagrūsta, viņa jau atradās iekšā. Dīdrihs aizcirta durvis un, strauji elsdams, nesakot ne vārda, metās pie Kēthenas.

— Laidiet mani laukā, es skrāpēšu! — viņa iesaucās un mēģināja spiegt. Taču aiz smiekliem nespēja pretoties un arvien vairāk tuvojās kušetei. Cīņā saskaroties ar viņas kailajām rokām un pleciem, Dīdrihs pilnīgi zaudēja savaldību. — Nu tā, — viņš dvesa, — tagad tik jūs redzēsiet. — Pie katra iekarotā soļa viņš atkārtoja: — Tagad tik jūs redzēsiet! Vai es vēl būšu aitasgalva? Aha, ja cilvēkam ir godīgi nolūki un tas iedomājas, ka meitene krietna, tad tas ir aitasgalva. Tagad nu būs. — Ar pēdējo grūdienu Dīdrihs uzstūma Kēthenu uz kušetes. — Ai, — viņa smieklos vai smaka nost:

— Kas tad nu tagad notiks?

Negaidot Kēthena sāka aizstāvēties gluži nopietni. Viņa parāvās uz priekšu; laternas gaismas strēle, kas ieplūda pa neaizklāto logu, apgaismoja viņas sagumzīto apģērbu, bet aiz piepūles it kā pietūkusī seja bija pavērsta pret durvīm. Dīdrihs pagrieza galvu — tur stāvēja Gusta Daimhena. Viņa raudzījās kā sastingusi, Kēt-henai vai acis sprāga no pieres laukā, un Dīdrihs, nometies ceļos uz kušetes, gandrīz vai izmežģīja kaklu ... Beidzot Gusta aizvēra durvis un apņēmīgiem soļiem devās pie Kēthenas.

— Ak tu nekrietnā maita! — viņa izgrūda no visas sirds.

— Pati esi maita! — Kēthena ātri atguvās. Gusta nespēja neko vairāk, kā vienīgi plātīt muti. Viņa novērsa acis no Kēthenas un pavērās uz Dīdrihu — tik apjukusi un sašutusi, ka viņas acis mikli iespulgojās. Dīdrihs steidzās apgalvot: — Gūstas jaunkundz, tas jau ir tikai joks! — Taču tas neko nelīdzēja. Gusta klāja vaļā:

— Jūs jau es pazīstu, no jums jau to var sagaidīt.

— Tā, tu viņu pazīsti, — Kēthena zobgalīgi izmeta. Viņa piecēlās, un Gusta pievirzījās viņai vēl tuvāk. Tikmēr Dīdrihs, izmantodams gadījumu, pieņēma cienīgu stāju un atkāpās, lai ļautu dāmām visu nokārtot pašām.

— Un man kaut kas tāds jāredz! — sauca Gusta, un Kēthena attrauca:

— Tu nekā neesi redzējusi! Kāpēc tev vispār jāskatās? Arī Dīdriham tas jau sāka likties dīvaini, vēl jo vairāk tāpēc, ka Gusta klusēja. Acīm redzot Kēthena guva virsroku. Viņa atmeta galvu un teica: — Man vispār par tevi jābrīnās. Lai nu kurš, tu būtu labāk klusējusi!

Gusta tūlīt satraucās. — Es? — viņa stiepti jautāja.

— Ko tad es daru?

Kēthena pēkšņi klīrīgi sastomījās, un Dīdrihu sagrāba bailes.

— Gan jau tu pati zināsi. Man ir neērti par to runāt.

— Es nekā nezinu, — Gusta novilka žēlā balsī.

— Nemaz nevarētu iedomāties, ka kaut kas tāds vispār iespējams, — Kēthena sarauca degunu. Gustai zuda pacietība. — Nu man diezgan! Kas jums visiem lēcies?

Dīdrihs ieteica: — Vislabākais būs, ja mēs tagad iesim no šejienes prom. — Bet Gusta piecirta kāju.

— Es nesperšu ne soli, kamēr nedabūšu zināt. Visu vakaru manu, ka uz mani blenž tā, it kā es būtu krupi norijusi.

Kēthena novērsās. — Nu, redzi nu! Esi priecīga, ka tevi neizmeta laukā kopā ar tavu pusbrāli Volfgangu.

— Ar ko? ... Manu pusbrāli... Kāpēc pusbrāli?

Dziļajā klusumā Gusta smagi elsoja un viņas skatiens klīda visapkārt. Pēkšņi viņa bija sapratusi. — Tāda nekaunība! — viņa sašutusi iesaucās. Pār Kēthenas seju pletās baudkārs smaids. Dīdrihs, savukārt kā zvērēdams, pacēla noraidoši rokas. Gusta norādīja ar pirkstu uz Kēthenu. — To esat jūs, skuķi, izdomājuši! Jums skauž mana nauda!

— Pfu, — Kēthena nicīgi novilka. — Tava nauda mums nu gan nav vajadzīga, ja tur kaut kas tāds pielipis.

— Tā taču nav taisnība! — Gusta iespiedzās. Pēkšņi viņa vaimanādama pārkrita pār kušeti. — Ak dievs, ak dievs, ko mēs esam izdarījuši!

— Redzi nu, — Kēthena bez mazākās līdzjūtības noteica.

Gusta šņukstēja aizvien skaļāk; Dīdrihs pieskārās viņai pie pleca. — Gūstas jaunkundz, jūs taču negribēsiet, ka te kāds ienāk. — Viņš gudroja, kā varētu to mierināt. — To jau nekad nevar zināt. Jūs neizskatāties abi nemaz līdzīgi.

Šāds mierinājums Gustu satrauca vēl vairāk. Viņa pielēca kājās un pārgāja uzbrukumā. — Tu ... tu jau vispār esi smalka kaziņa, — viņa šņāca, pievērsusies Kēthenai. — Es pateikšu par tevi, — ko redzēju!

— Tā jau tev ticēs! Tādai neviens vairs netic. Par mani katrs zina, ka esmu godīga.

— Godīga! Sakārto, mazākais, savu kleitu!

— Tik nešpetna kā tu ...

— Esi vienīgi vēl tu!

Te abas sabijās, aprāvās un palika kā sastingušas stāvot viena otrai pretī, tuklās sejas, tik ļoti līdzīgas, pauda naidu un bailes, krūtis izriestas, pleci uzrauti, rokas iespiestas sānos — tā vien likās, ka gaisīgās balles kleitas tūlīt pajuks. Gusta izmēģināja vēl vienu uzbrukumu; — Es tomēr pateikšu!

Tad Kēthena vairs nevaldīja pār sevi. — Nu tad tikai pasteidzies, citādi es aiziešu ātrāk un pastāstīšu visiem, ka nevis tu, bet es atvēru durvis un jūs abus pieķēru.

Gusta nespēja vairs neko citu, kā vienīgi blisināt acis, un Kē-thena, pēkšņi atguvusies, piebilda: — Nu jā, tas man jādara aiz pienākuma pret sevi. Tev tam vairs nav nekādas nozīmes.

Bet Dīdrihs, saskatījies ar Gusti, deva tai kādu mājienu, un viņa skatiens slīdēja tālāk, līdz atdūrās pret briljantu uz mazā pirkstiņa, ko abi bija kopīgi izvilkuši no lupatām. Dīdrihs bruņnieciski pasmaidīja, un Gusta, tumši piesarkusi, piegāja tik tuvu, ka gandrīz vai atbalstījās pret viņu. Kēthena aizzagās pie durvīm. Noliecies pār Gūstas plecu, Dīdrihs klusu teica: — Jūsu līgavainis gan pamet jūs ilgi vienu. — Ak, tas .. . — viņa atteica. Viņš pieliecās vēl mazliet vairāk un piespieda seju viņai pie pleca. Gusta nekustējās. — Žēl, — Dīdrihs noteica un tik negaidot atrāvās atpakaļ, ka Gusta zaudēja līdzsvaru. Viņa pēkšņi saprata, ka stāvoklis ir krasi izmainījies. Viņas nauda vairs nebija trumpis, tai nebija vērtības; tāds cilvēks kā Dīdrihs bija vairāk vērts. Šai brīdī Gusta izskatījās suniski padevīga. Dīdrihs apdomīgi noteica: — Jūsu līgavaiņa vietā es gan rīkotos citādi.

Kēthena ļoti piesardzīgi atkal aizvēra durvis un atgriezās atpakaļ, pielikusi pirkstu pie lūpām.

— Vai zināt ko? Izrāde ir atkal sākusies — jau labu laiku, man šķiet.

— Ak dievs! — iesaucās Gusta, un Dīdrihs noteica:

— Nu tad mēs esam iesprukuši lamatās.

Viņš aptaustīja sienas, meklēdams izeju, pabīdīja pat kušeti sānis. Taču, neko neatradis, sašuta.

— Nudien, tās ir lamatas. Un šāda veca grausta dēļ Buka kungs mainījis visu ielu virzienu. Gan viņš vēl piedzīvos, ka es to nojaukšu! Jātiek tikai par domnieku!

Kēthena iespurdzās. — Ko jūs pūšat? Šeit taču ir gluži omulīgi. Tagad mēs varam darīt, ko gribam. — Un viņa pārlēca pāri kušetei. Tad arī Gusta saņēmās un grasījās lēkt pāri, bet aizķērās. Dīdrihs viņu satvēra. Arī Kēthena iekārās viņam rokā. Viņš pamirkšķināja abām. — Nu ko tad mēs darīsim? — Kēthena attrauca: — Tas jums jāzina. Mēs jau nu tagad visi trīs pazīstam cits citu. — Un ko zaudēt mums arī vairs nav, — piebilda Gusta. Un viņi visi sāka skaļi smieties.

Kēthena pēkšņi sašuta. — Paklausieties! Es šai spogulī izskatos līdzīga savai nelaiķa vecmāmiņai.

— Tas ir gluži melns.

*— Un pilnīgi sasvītrots.

Viņi piebāza pie spoguja sejas, lai blāvajā laternas gaismā izlasītu izteicienus un mīlināmos vārdus, kas kopā ar veciem gadu skaitļiem bija ieskrāpēti gan cieši savītās sirdīs, stiklā ieskrambātajās vāzēs, amoretos un pat uz kapu plāksnēm. — Uz šīs urnas, te apakšā, — nu kaut kas traks! — iesaucās Kēthena. — «Nu tik sākas mūsu ciešanas ...» Kāpēc? Tāpēc, ka viņi te uzkavējušies? Tie nu gan bijuši traki.

— Mēs neesam traki, — apgalvoja Dīdrihs. — Gūstas jaunkundz, jums taču ir briljants. — Viņš uzzīmēja trīs sirdis, virs tām kaut ko uzrakstīja un lika meitenēm atšifrēt, ko tas nozīmē. Abas spiegdamas novērsās, un viņš lepni noteica: — Tāpēc jau šī istaba saucas par Mīlestības stūrīti.

Pēkšņi Gusta satraukti iekliedzās. — Kāds skatās!

Aiz spoguļa bija pastiepusies kāda spokaina, bāla galva! ... Kēthena jau atradās pie durvīm. — Nāciet atpakaļ! — sauca Dīdrihs. — Tas ir tikai uzzīmēts.

Spogulis bija vienā pusē pavirzīts nost no sienas, to varēja pastumt vēl vairāk, un tad parādījās viss cilvēka augums.

— Tā ir tā pati gane, kas otrpus durvīm lec pār strautu.

■— Tagad jau viņai viss pagājis, — paskaidroja Dīdrihs, jo gane sēdēja un raudāja. Spoguļa otrā pusē gans devās prom.

— Un tur var tikt laukā! — Dīdrihs norādīja uz kādu gaišu plaisu sienā, pataustīja, un durvis zem tapetēm pavērās.

— Šī ir izeja, kad viss jau pagājis, — viņš piezīmēja, iedams pa priekšu. Viņam aizmugurē Kēthena ironiski piezīmēja:

— Man nekas nav pagājis.

— Man arī ne, — sērīgi piebalsoja Gusta.

Dīdrihs izlikās to nedzirdam; viņš pārliecinājās, ka atrodas vienā no mazajiem saloniem aiz bufetes. Steigšus iegājis spoguļu galerijā, viņš neuzkrītoši iejuka drūzmā, kas patlaban plūda laukā no zāles. Visus bija satraucis slepenās grāfienes traģiskais liktenis, kura beidzot tomēr bija apprecējusies ar mūzikas skolotāju. Harniša kundzei, Kona kundzei, birģermeistara sievasmātei, visām bija saraudātas acis; Jadaszons, jau atgri-mējies, ieradās plūkt laurus, bet dāmas viņu nemaz nesaņēma laipni. — Jūs, asesora kungs, esat vainīgs, ka lā iznācis! Galu galā viņa taču bija jūsu paša māsa.

— Piedodiet, manas dāmas! — Un Jadaszons ņēmās aizstāvēt savu likumīgā grāfa mantinieka viedokli. Meta Harniša aizrādīja:

— Taču tik izaicinošam jau jums nemaz nebija jāizskatās.

To pašu brīdi visu skatieni pievērsās viņa ausīm; kāds smieklos iespurdzās, un veltīgi Jadaszons spiedzīgā balsī jautāja, kas tad īsti esot noticis; Dīdrihs paņēma viņu pie elkoņa un ar saldās atriebības jūtās pukstošu sirdi aizveda turp, kur prezidenta kundze, dedzīgi pateikdamās majoram Kuncem par viņa nopelniem lugas uzvedumā, atvadījās no viņa. Taču tai pašā brīdī, kad fon Vulkova kundze pamanīja Jadaszonu, tā pagrieza viņam gluži vienkārši muguru. Jadaszons palika kā pienaglots stāvam, Dīdrihs nevarēja viņu vairs dabūt ne soli tālāk.

— Kas noticis? — viņš liekulīgi jautāja. — Ak jā, prezidenta kundze, — jūs viņai nepatikāt. Jūs nebūsiet vairs prokurors. Jūsu ausis pārāk dūrās visiem acīs.

Lai arī uz ko Dīdrihs bija sagatavojies, bet ieraudzīt tik ķēmīgu grimasi Jadaszona sejā viņš nebija cerējis. Kur palikusi augstprātīgā iznesība, ar ko Jadaszons pastāvīgi dižojās? — Es jau tā domāju... — viņš izdvesa gluži klusu, bet likās, ka atskanētu baismīgs brēciens ... Tad viņš sakustējās, sāka uz vietas mīņāties un runāt.

— Kas jums nekait smieties, jūs nezināt ko jūsu seja ir vērts! Jūsu seju, neko vairāk, un desmit gadu laikā es būšu ministrs.

— Nu, nu, — šaubījās Dīdrihs. Un piebilda: — Visa seja jums nemaz nav vajadzīga, vienīgi tikai ausis.

— Vai gribat man tās pārdot? — jautāja Jadaszons, palūkodamies Dīdrihā tādām acīm, ka viņš satrūkās. — Vai tad to var? — nedroši jautāja Dīdrihs. Jadaszons, ciniski smiedamies, jau tuvojās Heiteifelam. — Jūs taču esat speciālists ausu jautājumos, doktora kungs ...

Heiteifels paskaidroja, ka tiešām, kaut ari pagaidām tikai Parīzē, tiekot izdarītas operācijas, kas samazinot uz pusi ausu apmērus. — Kāpēc tad tūlīt visas nost? — jautāja Heiteifels. — Pusi jūs varat mierīgi paturēt. — Jadaszons jau bija atguvies. — Lielisks joks! Izstāstīšu tiesā. Blēdis tāds! — Un paplikšķināja Heiteifelam pa vēderu.

Dīdrihs tikmēr pievērsās savām māsām, kas, pārģērbušās ballei, nāca laukā no garderobes. Abas tika apsveiktas ar panākumiem, un viņas stāstīja par piedzīvojumiem uz skatuves. — Tēja — kafija. Mans dievs, cik tas bija satraucoši! — tērgāja Magda. Arī Dīdrihs dalījās māsu panākumos. Viņš gāja starp abām, Magda bija iekārušies viņam elkonī, turpretim Emmijas roku viņam nācās saturēt ar varu. Viņa šņāca: — Nespēlē komēdiju. — Starp smiekliem un apsveikumiem Dīdrihs sēca: — Tev gan patiesi bija maza loma, bet esi priecīga, ka vispār kaut ko dabū. Paskaties uz Magdu! — Tiešām, Magda mīļi pieglaudās brālim, likās, ka viņa ir ar mieru tikmēr demonstrēt vienotās ģimenes laimi, kamēr vien brālis to vēlēsies. — Mazā, — viņš sacīja ar maigu cienību, — tu esi guvusi panākumus. Bet varu tev apgalvot, ka es arī. — Viņš pat glaimoja. — Tu izskaties šodien tik piemīlīga. Gandrīz vai par labu Kī-nastam. —* Pēc tam kad prezidenta kundze, jau prom-iedama, viņiem bija vēl vēlīgi pamājusi, māsas un brālis redzēja vienīgi vispadevīgākā izskata sejas. Zāli atbrīvoja no krēsliem; aiz palmām paslēpies orķestris uzsāka polonēzi. Dīdrihs svinīgi palocījās Magdas priekšā un, iekšķīgi gavilēdams, devās ar viņu dejot tūlīt pat aiz majora Kunces, kas vadīja polonēzi. Tā viņi pagāja garām Gustai Daimhenai, kas sēdēja. Viņa sēdēja līdzās kroplajai Kīnhenas jaunkundzei un noraudzījās tiem pakaļ, it kā dabūjusi pērienu. Viņas izskats atstāja uz Dīdrihu tikpat netīkamu iespaidu kā Lauera kunga izskats cietumā.

— Nabaga Gusta! — nopūtās Magda. Dldrihs sarauca pieri. — Jā, jā, tādas, lūk, ir sekas.

— Bet īstenībā, — un Magda pašķielēja uz brāli augšup, — sekas kam?

— Tas ir gluži vienalga, mans bērns, tagad tas nu tā ir.

— Dīdel, tev vajadzētu viņu tomēr vēlāk uzlūgt uz valsi.

— To es nedrīkstu. Man jāievēro pienākums pašam pret sevi. — Tad viņš nekavējoties izgāja no zāles. Patlaban jaunais Špreciuss, kas tagad vairs nebija leitnants, bet atkal ģimnāzists, uzaicināja dejot kroplo Kīnhenas jaunkundzi. Jādomā, viņas tēva dēļ. Gusta Daimhena palika sēžot... Dīdrihs izgāja cauri blakus istabām, kur vecāki kungi spēlēja kārtis, saņēma garu degunu no Kēthenas Cillihas, kuru pārsteidza aiz durvīm ar kādu aktieri, un nonāca bufetē. Tur pie galdiņa sēdēja Volfgangs Buks un zīmēja piezīmju grāmatiņā zālē sēdošās mātes.

— Ļoti talantīgi, — atzina Dīdrihs. — Vai jūs esat uzzīmējis arī savas līgavas jaunkundzes portretu?

— Šai ziņā viņa mani neinteresē, — noraidīja Buks tik flegmatiski, ka Dīdrihs sāka šaubīties, vai arī viņa piedzīvojums ar Gustu Mīlestības stūrītī varētu viņas līgavaini interesēt.

— Jūs vispār nevar saprast, — viņš jutās vīlies.

— Toties jūs nevar pārprast, — atteica Buks. — Toreiz tiesā jūsu garā monologa laikā es būtu jūs labprāt uzzīmējis.

— Man pietika ar jūsu runu, tas bija mēģinājums, kaut arī laimīgā kārtā neizdevies, padarīt mani un manu rīcību plašākās sabiedrības acīs par neuzticamu un smieklīgu.

Dīdrihs pazibsnīja ar acīm. Buks to izbrīnījies ievēroja. — Man liekas, jūs esat apvainojies. Bet es taču neteicu nekā slikta. — Buks, domīgi un jūsmīgi smaidīdams, pašūpoja galvu. — Vai mēs neizdzertu kopā pudeli šampanieša? — viņš jautāja.

— Vai nu tieši ar jums ... — Dīdrihs šaubījās, bet piekāpās. — Tiesa ar savu spriedumu pierādīja, ka jūsu

pārmetumi bija vērsti ne vien pret mani, bet arī pret visiem nacionāli domājošiem cilvēkiem. Ar to es uzskatu jautājumu par noskaidrotu.

— Tātad dzersim šampanieti? — jautāja Buks. Viņš pierunāja Dīdrihu ar viņu saskandināt. — Jums taču jāatzlst, godājamais Hesling, ka tik pamatīgi kā es vispār neviens nav ar jums nodarbojies ... Tagad es varu jums pateikt: jūsu loma tiesā mani interesēja vairāk nekā mana paša. Vēlāk, mājās, es spoguļa priekšā mēģināju to atdarināt.

— Manu lomu? Jūs laikam gribat teikt — manu pārliecību? Tiesa gan, jums mūsu laikmeta reprezentatīvais tips ir aktieris.

— To es attiecināju uz kādu citu. Bet vai jūs redzat, cik labi es protu novērot... Ja man rīt nevajadzētu aizstāvēt veļas mazgātāju, kas esot Vulkoviem nozagusi apakšbikses, varbūt es tēlotu Hamletu. ProzitI

— Prozit! Tam jau nu, protams, nav vajadzīga nekāda pārliecība!

— Ak dievs, arī man tāda ir. Bet vienmēr viena un tā pati? ... Tad jūs man ieteiktu aktiera profesiju? — Buks jautāja. Dīdrihs jau pavēra muti, lai to apstiprinātu, bet pienāca Gusta, un viņš nosarka, jo Buka jautājums bija izraisījis domas tieši par viņu. Buks sapņaini turpināja: — Tikmēr manas desiņas ar kāpostiem piedegtu, un tas tomēr ir tik gards ēdiens. — Gusta, piezagusies uz pirkstgaliem no mugurpuses, aizsedza viņam ar rokām acis un jautāja: — Uzmini, — kas? — Te jau tas ir, — Buks papliķēja Gustai roku.

— Kungi, liekas, jūtas labi? Vai lai es atkal pazūdu? — apvaicājās Gusta. Dīdrihs pasteidzās viņai atnest krēslu, kaut gan īstenībā būtu labāk palicis vienatnē ar Buku; drudžainais mirdzums Gūstas acīs nevēstīja neko labu. Viņa runāja steidzīgāk, nekā parasti.

— Īstenībā jūs lieliski saderat kopā, vienīgi uzvedaties pārāk ceremoniāli.

— Tā ir savstarpējas cieņas parādīšana, — paskaidroja Buks. Dīdrihs samulsa un pateica kaut ko, kas pārsteidza viņu pašu. — Patiesībā — katru reizi, kad mēs šķiramies, esmu nikns uz jūsu līgavaiņa kungu, bet, nākošo reizi tiekoties, es priecājos. — Viņš saslējās.

— Proti, ja es nebūtu nacionālists, tad viņš mani par tādu pataisītu.

— Un, ja es tāds būtu, — rāmi smaidīdams, teica Buks, — tad viņš mani no tā atradinātu. Tas, lūk, ir visvaldzinošākais.

Bet Gustu acīm redzot māca citas rūpes; viņa izskatījās bāla un, ievilkusi elpu, uzsāka:

— Tagad es tev, Volfgang, kaut ko pastāstīšu. Saderēsim, ka tu paģībsi?

— Rozes kungs, glāzīti konjaka! — sauca Buks. Kamēr viņš jauca konjaku ar šampanieti, Dīdrihs satvēra Gūstas roku un, izmantodams apstākli, ka dejas mūzika patlaban bija ļoti skaļa, lūdzoši čukstēja: — Jūs taču nedarīsiet nekādas muļķības? — Gusta nicīgi smējās.

— Doktoram Heslingam bailes! Viņam tas liekas pārāk nekrietni, bet es domāju, ka tas ir tikai jocīgi. — Un, skaļi smiedamās, viņa jautāja: — Ko tu teiksi? Tavam tēvam esot ar manu māti... tu saproti. Un tāpēc mēs ar tevi esot... tu saproti?

Buks lēnām pašūpoja galvu un tad savilka muti smaidā. — Lai jau! — Tad Gusta pārstāja smieties.

— Kā tā — lai jau?

— Nu, ja necigieši tam tic, tad, jādomā, viņiem tas nav nekas jauns, tātad ir bez kādas nozīmes.

— Ar tukšu runāšanu nav nekas līdzēts, — iebilda Gusta. Dīdrihs nolēma, ka arī viņam te savs vārds sakāms:

— Kļūdīšanās iespējama visur, bet nekad nedrīkst ignorēt citu cilvēku domas.

Gusta aizrādīja: — Viņš pastāvīgi domā, ka ir par labu šai pasaulei. — Dīdrihs turpināja: — Mēs dzīvojam bargā laikmetā. Kas sevi neaizsargā, tam jāiet bojā. — Un Gusta skumjā sajūsmā iesaucās:

— Doktors Heslings nav tāds kā tu! Viņš mani ir aizstāvējis! Es varu to pierādīt, to man pateica Meta Har-niša, jo viņai beidzot vajadzēja runāt. Viņš vispār bija vienīgais, kas mani aizstāvēja. Ja viņš būtu tavā vietā, tad ietekmētu tos, kas uzdrīkstas par mani tik nekrietni runāt.

Dīdrihs ar galvas mājienu to apstiprināja. Buks nemitīgi grozīja savu glāzi un spoguļojās tanī. Pēkšņi viņš to atstūma.

— Kas tad jums saka, ka es arī labprāt kādu krietni nenomizotu pagrābtu vienu, bez īpašas izvēles, jo visi jau ir apmēram vienādi stulbi un nekrietni? — Un Buks samiedza acis. Gusta paraustīja kailos plecus.

— Tā mēdz teikt, bet viņi nemaz nav tik stulbi, viņi labi zina, ko grib ... Visstulbākais izrādās tas gudrākais, — viņa izaicinoši pabeidza, un Dīdrihs ironiski pamāja. Te Buks pavērās viņā tādām acīm, kas pēkšņi likās neprātīgas. Cieši savilktās, drebošās dūres viņš žņaudzīja sev ap kaklu. — Taču ja es, — viņa balss pēkšņi aizsmaka, ja es notvertu to, kas visu uzsācis, kas perina sevī visu nekrietno un ļauno, ja es notvertu to, kas ir visa necilvēcīgā, visa zemiskā... — Dīdrihs, tikpat balts kā viņa frakas krekls, sāniski nošļūca no krēsla un soli pa solim kāpās atpakaļ. Gusta iekliedzās un paniskās bailēs atrāvās pie sienas. — Tas ir konjaks! — uzsauca viņai Dīdrihs. Bet Buka acu skatiens, kas pauda visdrausmīgāko nelaimi un šaudījās no viena pie otra, pēkšņi aizplīvurojās. Viņš pamirkšķināja un jautri pa-zibsnīja ar acīm.

— Esmu pie šī maisījuma, diemžēl, pieradis, — viņš paskaidroja. — Tas tāpēc, lai jūs redzētu, ka mēs arī tā protam.

Dīdrihs atkal trokšņaini apsēdās. — Jūs tomēr esat tikai komediants, vairāk nekas, — viņš sašutis izmeta.

— Vai jums tā liekas? — jautāja Buks, un viņa acis iespīguļojās vēl nebēdīgāk. Gusta sarauca degunu. — Nu, tad uzjautrinieties vien, — viņa noteica un grasījās iet prom. Šai brīdī pienāca apgabaltiesas padomnieks Friče un palocījās Gustai un Bukam. Vai advokāta kungs atļaušot viņam dejot ar līgavas jaunkundzi ko-tiljonu? Viņš runāja ļoti pieklājīgi, nomierinošā balsī. Buks, saraucis uzacis, neko neatbildēja. Gusta jau tikmēr bija pieķērusies Fričem pie elkoņa.

Buks, nogrimis domās, sarauktu pieri noraudzījās viņiem pakaļ. «Tā jau nu ir,» domāja Dīdrihs, «maz prieka satikt šādu kungu, kas nupat kā bijis ar māsu izpriecas braucienā, bet nu aizrauj prom no galda līgavu, taču nekā nevar darīt, citādi skandāls izvērtīsies vēl lielāks, jo pati saderināšanās jau ir skandāls ...»

Buks satraukti paziņoja: — Vai zināt, ka man tikai tagad tā pa īstam rodas vēlēšanās apprecēties ar Daim-henas jaunkundzi? Es neuzskatīju mūsu saderināšanos par ... diez cik sensacionālu, bet Necigas iedzīvotāji to pārvērš gandrīz vai par pikantēriju.

Dīdrihs gluži vai apstulba par šādu secinājumu. — Ja jums tā liekas ... — viņš nomurmināja.

— Kāpēc tad ne? Jūs un es, mēs, divi pretēji poli, ieviešam šeit mūsu no morāles brīvā laikmeta progresīvās tendences. Mēs radām rosību. Laika gars šeit pastaigājas vēl filca tupelītēs pa ielām.

— Mēs pieliksim tam piešus, — solīja Dīdrihs.

— Prozit!

— Prozit! Bet manus piešus! — Dīdrihs pazibsnīja ar acīm. — Jūsu skepse un gļēvais domu veids nav laikmetīgi. Ar garu, — viņš nicīgi iespurdzās, — mūsu laikos nekas nav panākams. Nākotne, — Dīdrihs uzsita ar dūri pa galdu, — pieder nacionālajai rosmei!

Buks ar piedodošu smaidu jautāja: — Nākotne? Te, lūk, ir kļūdīšanās. Nacionālā rosme ir pēdējo simt gadu laikā sevi pārdzīvojusi. Tas, ko mēs redzam un* kas mums būs vēl jāpieredz, ir tās pirmsnāves krampji un jūtamā trūdu smaka. Nekāds labais gaiss tur vis nav sagaidāms.

— Neko citu no jums es negaidīju, kā vien to, ka jūs visu, kas svēts, iemīdāt dubļos.

— Svēts! Neaizskarams! Teiksim labāk tūlīt — mūžīgs! Vai ne? Ārpus jūsu nacionālisma ideāliem nekad nekādas dzīves vairs nebūs. Iespējams, ka tāda bija senāk, tai tumšajā vēstures periodā, kas jūs vēl nepazina. Tagad esat jūs un pasaulē viss sasniegts. Nāciju uzpūtība un naids, tas ir mērķis, par kuru augstāka nav.

— Mēs dzīvojam bargā laikmetā, — Dīdrihs nopietni apstiprināja.

— Ne tik daudz bargā kā pārkaļķotā ... Es nedomāju vis, ka tie cilvēki, kas dzīvoja Trīsdesmitgadu kara laikā, ticēja sava arī ne pārāk maigā laikmeta negrozāmībai. Un esmu pārliecināts, ka tie, kas bija pakļauti rokoko laikmeta patvaļai, uzskatīja to par pārvaramu, citādi viņi nebūtu izraisījuši revolūciju. Kur vēstures gaitā, ko mēs vēl varam domās pārstaigāt, ir tāds laikmets, kas sevi apzīmētu par permanentu un dižotos mūžības priekšā ar savu nožēlojamo aprobežotību? Laikmets, kas māņticīgi nopeltu ikvienu, kurš nebūtu no tā apmāts? Ja cilvēks nav nacionāli domājošs — tas izraisa jūsos vairāk šausmas nekā naida! Bet tie, kam nav tēvijas, min jums uz papēžiem. Rau, tur, zālē, vai redzat?

Dīdrihs tik strauji pagriezās atpakaļ, ka izlēja savu šampanieti. Vai tad te būtu ielauzies Napoleons Fišers ar savējiem? ... Buks klusi no visas sirds smējās. — Neuztraucieties, es to saku vienīgi par nerunīgajiem ļaudīm uz sienām. Kāpēc viņi liekas tik līksmi? Kas dod viņiem tiesības uz šiem puķēm nokaisītajiem ceļiem, vieglo soli un harmoniju? Ak! Mani draugi! — Buks pacēla savu glāzi pret dejotājiem zālē. — Jūs, cilvēcības un gaišās nākotnes draugi, augstsirdīgi un sveši nacionālās radu būšanas drūmajam egoismam: dvēseles, kas mītat visā plašā pasaulē, atgriezieties! Pat mūsu vidū vēl ir tādi, kas jūs gaida!

Buks izdzēra; Dīdrihs ar nicinājumu ievēroja, ka viņš raud. Kaut arī tūlīt pat viņa sejā paplaiksnījās šķelmība. — Jūs, mani laika biedri, droši vien nezināt, kas tā par lenti tur grezno krūtis birģermeistaram, kurš starp amatvīriem un ganēm tik valdzinoši smaida? Krāsas ir izbalējušas; jūs laikam domājat, ka tas ir jūsu? Taču tas ir franču trijkrāsainais karogs. Toreiz tas bija jauns un nepiederēja tikai vienai zemei vien, bet nozīmēja rītausmu visiem. Šīs krāsas valkāt nozīmēja viscēlāko domu gaitu; tas bija, kā jūs teiktu, stingri korekti. Prozit!

Dīdrihs bija paslepen atbīdījis savu krēslu un paglūnēja visapkārt, vai kāds nedzird. — Jūs jau esat piedzēries, — viņš nomurmināja un, lai glābtu situāciju, uzsauca: — Rozes kungs! Vēl vienu pudeli! — Viņš apsēdās ar cieņu iedvesošu stāju. — Liekas, jūs esat pilnīgi aizmirsis, ka kopš tā laika vēl bijis kāds, ko sauc par Bismarku!

— Ne viens vien, — atteica Buks. — Eiropa tika no visām pusēm dzīta šai šaurajā nacionālajā spraugā. Pieņemsim, ka no tās nebija iespējams izsprukt. Vēlāk apvāršņi kļūs plašāki... Bet vai jūs sekojāt savam Bis-markam, kad viņam vēl bija taisnība? Jūs ļāvāt sevi raustīt un bijāt ar viņu naidā. Un tikai tagad, kad jums jau vajadzēja būt tam laikam pāri, jūs ķeraties pie viņa bezspēcīgās ēnas. Jūsu nacionālā vielu maiņa ir bezgalīgi gausa. Kamēr jūs aptvērāt, ka jūsu priekšā ir liels vīrs, viņš jau pārstājis tāds būt.

— Jūs ar viņu vēl iepazīsieties! — solīja Dīdrihs. — Asinis un dzelzs ir un paliek visiespaidīgākais līdzeklis! Augstāka par tiesībām ir vara! — Viņš tumši piesarka, apliecinādams savu ticību. Taču arī Buks satraucās.

— Vara! Vara neļauj sevi pastāvīgi nēsāt uz durkļa kā iesmā uzdurta desa. Vienīgā reālā vara mūsdienās ir miers. Tēlojiet paši sev spēka komēdiju! Plātieties iedomāto ārējo un iekšējo ienaidnieku priekšā! Laimīgā kārtā darboties jums nav atļauts!

— Nav atļauts? — Dīdrihs pūta tā, it kā gribētu uzpūst liesmas.

— Viņa majestāte ir teicis: «Labāk lai iet bojā visi mūsu astoņpadsmit armijas korpusi un četrdesmit divi miljoni iedzīvotāju ...»

— «Jo tur, kur vācu ērglis! ...» — sauca Buks ar pēkšņu sajūsmu un vēl neprātīgāk turpināja: — «Nekādus parlamenta lēmumus! Vienīgais balsts ir armija!»

Dīdrihs negribēja atpalikt. — «Jūs esat aicināti pirmām kārtām pasargāt mani no ārēja un iekšēja ienaidnieka.»

— «Aizstāvēt pret valsts nodevēju bandu!» — kliedza Buks. — «Cilvēku varzu ...»

— «Kas nav cienīga saukties par vāciešiem!» — metās Dīdrihs starpā.

Un abi reizē iesaucās: «Šaut nost radiniekus un brāļus!»

Dejotāji, kas bija piegājuši pie bufetes, lai atspirdzinātos, sāka klausīties abu klaigās, viņi pieaicināja ari dāmas paraudzīties šādā varonīgā noreibumā. Pabāza galvas pat kāršu spēlētāji, un visi apbrīnoja Dīdrihu un viņa partneri; šūpodamies krēslos un ķerdamies pie galda malas, stiklainām acīm un atņirgtiem zobiem tie apmētāja viens otru stipriem vārdiem.

— «Viens ienaidnieks, un tas ir mans ienaidnieks!»

— «Valstī ir tikai viens kungs, nevienu citu es necietīšu!»

— «Es varu būt ļoti nepatīkams!»

Balsis aizrāvās.

— «Viltus humanitāte!»

— «Dievišķās pasaules kārtības ienaidnieki bez tēvzemes ...»

— «...jāiznīcina ar visām saknēm!»

Pret sienu aizlidoja pudele.

— «Satriekšu!»

— «Vācijas pīšļus!... No kājām!... Slavenās dienas!»

Te starp skatītājiem ieslīdēja kāds ar aizsietām acīm: Gusta Daimhena, kurai šādā veidā vajadzēja sameklēt kādu partneru. Viņa aptaustīja Dīdriha muguru un centās viņu piecelt no krēsla. Viņš stīvi pretojās un draudīgi atkārtoja: — Slavenās dienas! — Gusta norāva no acīm apsēju, nobijusies iepleta acis un aizskrēja meklēt viņa māsas. Arī Buks saprata, ka laiks iet prom. Ejot laukā, viņš neuzkrītoši atbalstīja draugu, tomēr nespēja aizkavēt Dīdrihu vēlreiz atgriezties durvīs pret dejojošo, blenzošo pūli, valdonīgi izslieties un, kaut arī stiklainu skatienu un bez acu zibsnīšanas, uzsaukt:

— Satriekšu!

Tad viņu noveda lejā un iesēdināja karietē.

Kad Dīdrihs ap pusdienas laiku, mocīdamies ar stiprām galvas sāpēm, iegāja viesistabā, viņš ļoti izbrīnījās, ieraudzījis, ka Emmija sašutusi dodas laukā. Bet vajadzēja Magdai tikai piesardzīgi šo to atgādināt, kad viņam jau viss bija skaidrs. — Vai tiešām es tā darīju? Nu ja, atzīstos, tur bija klāt dāmas. Ir dažādi veidi, kā parādīt savu vācisko stāju; dāmām redzot, tas ir kas cits ... Protams, šādos gadījumos jāpasteidzas visu nokārtot lojālākā un korektākā veidā.

Kaut gan Dīdrihs tikko spēja turēt acis vaļā, viņam bija skaidrs, kas noticis. Kamēr sadabūja parādes divjūgu, viņš apvilka vizītsvārkus, apsēja baltu kaklasaiti, uzlika galvā cilindru, tad iedeva kučierim Magdas sastādītu sarakstu un devās ceļā. Visur viņš centās satikt mājās dāmas; dažas viņš iztraucēja, pusdienas ēdot, un, labi neatšķirdams, vai runā ar Harniša kundzi, Daim-hena kundzi vai Tīca kundzi, noskaitīja aizsmakušā paģiru balsī:

— Es atzīstu ... Kā īsts vācietis, dāmām redzot... Vislojālākā un korektākā veidā ...

Pulksten pusdivos Dīdrihs bija atpakaļ un nopūzdamies apsēdās pie pusdienu galda. — Tas nu būtu nokārtots.

Pēcpusdienā tika veikts kāds smags uzdevums. Dīdrihs lika uznākt augšā dzīvoklī Napoleonam Fišeram.

— Fišera kungs, — viņš sacīja, norādīdams uz kādu krēslu, — es pieņemu jūs šeit un nevis kantorī, tāpēc ka Setbīra kungam par mūsu sarunu nav nekādas daļas. Runa ir par politiku.

Napoleons Fišers pamāja, it kā tā jau viņš arī būtu domājis. Likās, mehāniķis bija pie šādām familiārām sarunām jau pieradis, pēc pirmā Dīdriha aicinājuma viņš iebāza roku cigāru kastē un pat ērti pārlika vienu kāju pāri otrai. Dīdrihs nejutās ne tuvu tik pašapzinīgs; viņš sēca, tad nolēma tuvoties mērķim bez aplinkiem, brutāli un tieši. Bismarks arī tā bija darījis.

— Es, proti, gribu tikt domniekos, — viņš paziņoja,

— un tāpēc jūs man esat vajadzīgs.

Mehāniķis paglūnēja uz viņu. — Un man savukārt jūs, — viņš sacīja. — Jo es arī gribu tikt domniekos.

— Nu, paklausieties! Lai nu ko es no jums sagaidīju ...

— Jums droši vien jau atkal ir saujā pāris kronas? — Fišers atņirdza dzeltenos zobus. Viņš izsmēja gluži atklāti. Dīdrihs saprata, ka par vēlēšanu jautājumiem ar viņu būs grūtāk sarunāties nekā par sakropļoto strādnieci. — Proti, doktora kungs, — Napoleons sāka skaidrot, — viena no abām vietām ir manai partijai pilnīgi droša. Otru, jādomā, dabūs liberālie. Ja jūs gribat viņus izmest laukā, tad mēs jums esam vajadzīgi.

— Šai ziņā jums taisnība, — piekrita Dīdrihs.

— Manā pusē gan ir arī vecais Buks. Bet iespējams, viņa Jaudis nav tik lētticīgi, ka vēlēs mani, ja es uzstādīšu savu kandidatūru kā liberālis. Drošāk būs, ja es sarunāšu arī ar jums.

— Un es apmēram paredzu, kā jūs to varēsiet izdarīt, — paskaidroja Napoleons. — Es jau sen skatos, vai tad nu doktora kungs drīz nesāks uzstāties politiskajā arēnā.

Napoleons pūta dūmu gredzenus, tik ļoti pašapzinīgs viņš jutās.

— Jūsu tiesas process, doktora kungs, uzstāšanās Karavīru apvienībā un tamlīdzīgi, tas viss tīri labi noderēja kā reklāma. Bet politikā pats galvenais tomēr ir un paliek: cik balsu dabū.

Napoleons dalījās savā bagātīgajā pieredzē. Kad viņš sāka runāt par «nacionālo jezgu», Dīdrihs dzīrās viņu pārtraukt, taču Napoleons ātri vien viņu apklusināja.

— Ko jūs gribat? Mūsu partija zināmā mērā izturas ar padevīgu cieņu pret šo nacionālo jezgu. Katrā ziņā te veicami izdevīgāki darījumi nekā ar liberālajiem. Pilsoniskā demokrātijā drīz vien saruks, ka nebūs ko redzēt.

— Par to mēs gādāsim! — iesaucās Dīdrihs. Abi sabiedrotie aiz labpatikas smējās. Dīdrihs atnesa pudeli alus.

— Nu, bet... — novilka sociāldemokrāts un uzstādīja savas prasības: nepieciešams arodbiedrības nams, to ceļot, pilsētai partija jāpabalsta! ... — Dīdrihs pielēca kājās. — Un to jūs uzdrīkstaties prasīt man, nacionālam vācietim?

Fišers palika tikpat aukstasinīgs un ironisks, kā bijis. — Ja mēs tam nacionālajam vācietim nepalīdzēsim, lai viņš tiktu ievēlēts, ko tad viņš iesāks ar savu nacionālismu? — Un, lai arī kā Dīdrihs sašuta un lūdzās, vajadzēja vien uzrakstīt uz papīra lapas, ka ne vien viņš pats balsos par arodbiedrības namu, bet centīsies arī pārliecināt draudzīgos domniekus. Pēc tam viņš skarbi paziņoja, ka saruna beigusies, un izņēma mehāniķim no rokām alus pudeli. Bet Napoleons Fišers viņam pamirkšķināja. Vispār doktora kungs varot būt priecīgs, ka viņam esot darīšanas ar Napoleonu Fišeru un nevis ar partijas bodnieķeli Rilli. Rille aģitējot pats par savu ievēlēšanu un uz šādu kompromisu nebūtu iegājis. Partijā domas daloties, tāpēc Dīdriham esot pietiekami iemesla ar viņam tuvu stāvošās preses palīdzību atbalstīt Fišera kandidatūru. — Ja sveši ļaudis, piemēram, Rille, sāks bāzt degunu jūsu darīšanās, doktora kungs, tad tas jums vis diez kā nepatiks. Ar mums abiem ir citādi. Vai nu tik vien mēs esam kopā ziepes vārījuši!

To pateicis, viņš aizgāja, pametis DIdrihu savām izjūtām. «Vai nu tik vien esam kopā ziepes vārījuši!» domāja DIdrihs, un baiļu trīsas viņā mijās ar dusmu uzliesmojumiem. To uzdrīkstējās viņam pateikt šis suns, viņa paša kūlijs, kuru viņš ik brīdi varēja izmest uz ielas! Diemžēl, nevarēja vis, jo taisnība jau ir, — viņi bija kopā vārījuši ziepes. Holenders! Sakropļotā strādniece! Uzticēšanās vienu reizi izraisīja to arī turpmāk; tagad Dīdrihs un viņa strādnieks vairs nevarēja iztikt viens bez otra ne vien uzņēmumā, bet arī politikā. Vismīļāk Dīdrihs būtu sadarbojies ar šo bodnieķeli Rilli, bet tad būtu jābaidās, ka Napoleons Fišers aiz atriebības plās vaļā visu, ko zina. Dīdrihs jutās spiests viņam vēl palīdzēt cīņā ar Rilli. — Bet, — viņš pakratīja dūri pret griestiem, — mēs vēl runāsim. Un, kaut arī pēc desmit gadiem, taču norēķināsimies!

Pēc tam Dīdriham vēl nācās apciemot veco Buka kungu un padevīgi noklausīties viņa estētiskajā un godīgu izjūtu pilnajā runā. Toties viņš kļuva par liberāļu partijas kandidātu ... «Necigas Avīze», kas silti ieteica kādā rakstā vēlētājiem doktoru Heslinga kungu kā cilvēku, pilsoni un politiķi, kādā citā, gan sīkāk turpat tālāk nodrukātā, krasi uzstājās pret Napoleona Fišera kandidatūru. Sociāldemokrātiskajā partijā, diemžēl, tas jāatzīstot, esot pietiekami patstāvīgu amatnieku, tai neesot vajadzības pilsoniskajiem domniekiem uzspiest koleģiālu sadarbību ar vienkāršu strādnieku. Vai šai gadījumā doktoram Heslinga kungam būtu pilsētas pašvaldības paspārnē jāsastopas ar savu mehāniķi?

Šis pilsoniskā laikraksta izlēciens radīja sociāldemokrātu aprindās pilnīgu vienprātību; pat Rillem nācās atbalstīt Napoleonu, kurš lieliski sasniedza mērķi. Dīdrihs saņēma no partijas, kas bija viņu uzstādījusi, tikai pusi balsu, bet viņu izglāba sociāldemokrāti. Abi ievēlētie tika kopīgi ievesti sapulcē. Birģermeistars doktors Šefel-veiss viņus apsveica un norādīja, ka, no vienas puses, darbīgais pilsonības pārstāvis, no otras puses, augšup tiecošais strādnieks... Un jau nākošajā sēdē Dldrihs aktīvi piedalījās debatēs. Tika apspriests jautājums par Gebelhena ielas kanalizāciju. Daudziem vecajiem priekšpilsētas namiem vēl tagad, deviņpadsmitā gadsimta beigās, atejas bedres atradās nožēlojamā stāvoklī, un brīžiem to smaka pārplūdināja visu apkārtni. Savā apciemojuma reizē «Zaļajā eņģelī» Dīdriham bija izdevība par to pārliecināties. Tāpēc viņš tagad stingri uzstājās pret maģistrāta pārstāvja finansiālajiem un tehniskajiem apsvērumiem. Ja esot runa par kultūras goda jautājumu, tad nedrīkstot piekāpties sīku šķēršļu priekšā. — Vācija, tā ir kultūra! — iesaucās Dldrihs. — Kungi, to nav teicis neviens cits kā viņa majestāte ķeizars. Un kādā citā gadījumā viņa majestāte ir runājis sekojošus vārdus: «Cūcībām jādara gals.» Visur, kur redzam plaša vēriena rīcību, tur mums staro pretī viņa majestātes cildenais paraugs, un tāpēc, godājamie kungi...

— Urā! — iesaucās kāds pa kreisi, un Dīdrihs pamanīja ņirdzam Napoleonu Fišeru. Tad Dīdrihs izslējās un pazibsnīja ar acīm. — Pilnīgi pareizi! — viņš asi attrauca. — Tieši tā es gribēju pabeigt. Viņa majestātei ķeizaram — urā, urā, urā!

Iestājās mulss klusums, bet, tā kā sociāldemokrāti smējās, tad labajā pusē daži iesaucās «urā». Doktors Heiteifels iejautājās, vai dīvainā sakarība, kādā doktors Heslinga kungs pieminējis ķeizaru, neesot īstenībā viņa majestātes apvainošana, bet priekšsēdētājs pasteidzās satvert zvanu. Taču prese turpināja jautājumu apspriest tālāk. «Tautas Balss» apgalvoja, ka doktors Heslings ieviešot pilsētas domnieku sanāksmē visnicināmāko verdziskas izdabāšanas garu, turpretim «Necigas Avīze» uzskatīja viņa runu par vaļsirdīga patriota spirdzinošu domu izpausmi. Cik gadījums ir dziļi nozīmīgs, īsti skaidrs kļuva tikai tad, kad par to parādījās raksts Berlīnes «Vietējās Ziņās». Viņa majestātes laikraksts dedzīgi cildināja Necigas domnieka doktora Heslinga drosmīgo uzstāšanos. Tas ar gandarījumu secināja, ka jaunais, apņēmīgais nacionālais gars, ko ķeizars atbalstot, tagad sākot ieviesties ari provincē. Ievērojot ķeizara aizrādījumus, iedzīvotāji pamostoties no snaudas, krasāka kļūstot norobežošanās starp tiem, kas ir par un kas pret viņu. Kaut jo kuplākā skaitā mūsu pilsētu krietnie pārstāvji sekotu doktora Heslinga paraugam!

So «Vietējo Ziņu» numuru Dīdrihs bija nēsājis jau veselu nedēļu pie sirds, kad reiz, visklusākajā priekšpusdienas laikā, izvairīdamies iet pa Ķeizara Vilhelma ielu, no pagalma puses iezagās Klapša krodziņā, kur sastapās ar Napoleonu Fišeru un Rilli. Kaut gan te bija gluži tukšs, visi trīs apsēdās vistālākajā nostūrī; tiklīdz Klapšas jaunkundze bija atnesusi alu, viņu izsūtīja laukā, un pats Klapšs, klausīdamies aiz durvīm, dzirdēja vienīgi neskaidrus čukstus. Viņš mēģināja izlīdzēties ar paveramā lodziņa palīdzību, pa kuru, ja bija liels viesu saplūdums, mēdza pasniegt glāzes, bet Rille, kam šāda iekārta nebija sveša, aizcirta to viņa deguna priekšā ciet. Tomēr krodzinieks paguva ievērot, ka doktors Heslings bija pielēcis kājās un, liekas, grasījās iet prom. Tādam pasākumam viņš, nacionālists, nekad roku nepielikšot... Bet pēc tam Klapšas jaunkundze, pieaicināta saņemt naudu, tomēr redzējusi kādu papīru, ko visi trīs bija parakstījuši.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Emmija un Magda bija ieaicinātas uz tēju pie fon Vulkova kundzes, un Dīdrihs viņas pavadīja. Augstu paceltām galvām visi trīs gāja pa Ķeizara Vilhelma ielu; Dīdrihs atturīgi cēla cilindru, sveicinādams kungus, kas stāvēja uz brīvmūrnieku ložas nama kāpnēm un pārsteigti noraudzījās, kā viņš iegāja valdības ēkā. Sargkareivim viņš jautri pamāja ar roku. Augšā, garderobē, viņi sastapās ar virsniekiem un to dāmām, kurām abas Heslingu jaunkundzes jau bija pazīstamas. Saskandinādams piešus, leitnants fon Bricens palīdzēja Emmijai novilkt mēteli, un viņa tam pateicās, atskatīdamās pār plecu kā grāfiene. Pēc tam Emmija pamanījās uzkāpt Dīdriham uz kājas, lai viņam atgādinātu, cik bīstama atmosfēra šeit valda. Un tiešām, pēc tam kad bija izdevies pierunāt fon Bricena kungu ieiet salonā pa priekšu, sasveicinoties ar prezidenta

kundzi, jūsmīgi palocīties, pievilkt kāju un ar visiem iepazīties, — cik sarežģīts, reizē pagodinošs un bīstams bija uzdevums, sēžot uz krēsliņa, iespiestam starp dāmu kleitām, noturēt līdzsvarā tējas tasi, tai pašā laikā ar cildinošu smaidu sniegt tālāk cepumu šķīvi un ēdot izmest kādu glaimojošu vārdu par izdevušos «Slepenās grāfienes» uzvedumu, atzinīgi izteikties par prezidenta plašo vērienu pārvaldes darbībā vai ko nozīmīgu piebilst par sacelšanos un uzticību ķeizaram — un pie tam vēl barot Vulkovu suni, kas lūdzās kumosiņus. Ne runas nevarēja būt par kādu līdzību ar pieticīgā rāts pagrabiņa vai Karavīru apvienības ļaudīm; nācās ar izmocītu smaidu stingi vērties gaišajās, nespodrajās acīs kapteinim fon Kekericam, kam galvvidus vizēja kails, bet seja, sākot ar pieres apakšējo daļu, kvēloja sarkana kā uguns, un klausīties viņa tērgāšanā par apmācību laukumu. Un, kad, ai sasprindzinājumu meklējot atbildi uz jautājumu, vai karadienests ir nokalpots, uz pieres jau izspiedās sviedru lāses, tad negaidot blakus sēdošā dāma ar gludi uz augšu saglaustiem linu gaišiem matiem un saulē brūni iedegušu degunu sāka runāt par zirgiem... Šai reizē Dīdrihu izglāba Emmija, kas fon Bricena kunga atbalstīta, ar kuru viņai, liekas, bija draudzīgas attiecības, veikli metās sarunā par zirgiem, pārsteigdama ar lietpratīgiem izteicieniem un drosmīgi fantazēdama par jāšanu, ar ko it kā būtu nodarbojusies kādas krustmātes muižā. Kad leitnants uzaicināja Emmiju piedalīties ar viņu izjādēs, Emmija aizbildinājās ar nabaga Hes-linga kundzi, kas viņai to neļaujot. Dīdrihs savu māsu vairs nepazina. Viņas žilbinošais talants šeit pilnīgi aizēnoja Magdu, kurai taču bija izdevies saderināties. Ne gluži bez satraukuma sirdī Dīdrihs, tāpat kā toreiz, atgriežoties no «Zaļā eņģeļa», domāja par neizdibināmajiem ceļiem, kurus meitene, kad viņu neredz... Te viņš ievēroja, ka palaidis garām kādu prezidenta kundzes jautājumu un visi klusēdami gaida viņa atbildi. Dīdrihs, meklēdams palīdzību, raudzījās visapkārt, bet sadūrās vienīgi ar kādu liela portreta nepielūdzamu skatienu, ģīmetnē attēlotais — bāls, kā akmenī cirstu seju, huzāru formas tērpā, bija vienu roku iespiedis sānos; ūsu gali tam sniedzās līdz acu kaktiņiem, un tas meta pāri plecam zibošu, aukstu skatienu. Dīdrihs nodrebēja, aizrijās ar tēju, fon Bricena kungs paplikšķināja viņam pa muguru.

Kādai dāmai, kas līdz šim bija cītīgi nodevusies_ vienīgi ēšanai, tagad vajadzēja dziedāt. Viesi sadalījās pa grupiņām mūzikas istabā. Dīdrihs, stāvēdams pie durvīm, paslepus izvilka pulksteni, kad negaidot izdzirda aiz muguras ieklepojamies prezidenta kundzi. — Es zinu gan, godājamais doktor, ka jūsu laiks pieder nopietniem pienākumiem un ka jūs to nevarat upurēt mums un mūsu vieglajai, es gribētu teikt, pārāk vieglajai pačalošanai. Mans vīrs jūs gaida, nāciet vien! — Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa devās prom pa gaiteni, cauri kādai tukšai priekšistabai... Prezidenta kundze klusiņām pieklauvēja. Atbildes nebija, un viņa bailīgi atskatījās uz Dīdrihu, kam arī nebija diez cik lāgā ap sirdi. — Otiņ, — viņa čukstēja, maigi piespiedusies pie aizvērtajām durvīm. Pēc kāda klusuma brīža no turienes atskanēja baismīgs bass: — Te nav nekāda Otiņa! Pasaki saviem aitasgalvām, lai strebj tēju bez manis! — Fon Vulkova kundze, mazliet nobālusi, čukstēja: — Viņš ir tik ļoti aizņemts. Naidīgie elementi grauj viņa veselību... Diemžēl, man jādodas pie viesiem, kalpotājs jūs pieteiks. — Un viņa bija jau prom.

Ilgi un veltīgi Dīdrihs gaidīja kalpotāju. Te ieradās Vulkovu milzīgais suns, nicinoši, nelikdamies par Dīdrihu ne zinis, pagāja viņam garām un paskrāpēja pie durvīm. Tūlīt pat istabā atskanēja: — Šnap! Nāc iekšā! — Un dogs, uzlicis ķepu uz roktura, atvēra durvis. Taču suns aizmirsa tās aizvērt, un arī Dīdrihs atļāvās iespraukties istabā. Ietinies dūmu mākonī un pagriezis pret durvīm milzīgo muguru, Vulkovs sēdēja pie rakstāmgalda.

— Labdien, prezidenta kungs, — palocījies noteica Dīdrihs. — Kās tad nu, arī tu jau esi iemācījies tarkšķēt, Snap? — neatskatījies jautāja Vulkovs. Viņš salocīja papīru, nesteigdamies aizkūpināja jaunu cigāru ... «Nu būs,» nodomāja Dīdrihs. Bet Vulkovs sāka rakstīt kaut ko citu. Par Dīdrihu interesi izrādīja vienīgi suns. Acīm redzot tas uzskatīja, ka viesis šeit nemaz nav vēlams; nicinājums izvērtās naidā; atņirgtiem zobiem suns

apošņāja Dldriha bikses, īstenībā to vairs nevarētu saukt par apošņāšanu. Cik vien iespējams nedzirdami, Dīdrihs mīņājās no vienas kājas uz otru, un dogs draudoši, bet klusu ņurdēja, labi zinādams, ka citādi saimnieks viņu apsauks. Beidzot Dīdriham izdevās starp sevi un ienaidnieku iedabūt krēslu, pie kura cieši pieķēries, viņš grozījās visapkārt, drīz gausāk, drīz veicīgāk, nepārtraukti uzmanīdamies, lai suns nepiekristu klāt. Reiz Vulkovs mazliet pagrieza galvu, un Dīdriham likās, ka viņš smīnētu. Tad sunim šī rotaļa apnika un, piegājis pie saimnieka, viņš ļāva sevi glāstīt, pēc tam nogūlās lī dzās Vulkova krēslam un ar drosmīgu mednieka skatienu nomēroja Dīdrihu, kas slaucīja sviedrus.

«Lops tāds!» domāja Dīdrihs, un pēkšņi viņā uzvirmoja pretestības vilnis. Aiz sašutuma un biezajiem dūmiem viņam aizrāvās elpa, un, apspiezdams kāsu, viņš apsvēra: «Kas es esmu, ka man jāpakļaujas tādai patvaļai? Pēdīgais mašīnu eļļotājs man nejautu tā ar sevi apieties. Esmu doktors. Domnieks! Šim neaptēstajam lempim es esmu vairāk vajadzīgs nekā viņš man!» Viss, ko viņš šajā pēcpusdienā bija piedzīvojis, rādījās vistumšākajās krāsās. Par viņu bija smējušies, šis zeņķis, leitnants, bija viņam plikšķinājis pa muguru! Uzpūtīgie virsnieķeļi un dižciltīgie tītari visu laiku bija tēr-gājuši savas blēņas un pametuši viņu kā muļķi sēžam. «Bet kas uztur šos nekaunīgos plikadīdas? Mēs!» Pārliecība un jūtas, viss Dīdrihā pēkšņi sagruva, un no gruvešiem uzversmoja tādas kā naida liesmiņas.

«Cilvēku izsūcēji! Ieroču žvadzinātāji! Vīzdegunīgie nelieši... Kad mēs reiz darīsim galu visai šai bandai! ...» Pirksti paši no sevis sažņaudzās dūrēs, klusā niknuma lēkmē viņam viss likās satriekts un sadragāts: valstsvīri, armija, ierēdniecība, varas orgāni un arī pati vara. Vara, kas mūs samin un kurai mēs skūpstām kājas! Pret kuru mēs neko neiespējam, tāpēc ka visi to mīlam! Tā mums ir asinīs, jo mūsu asinīs ir padevība! Mēs esam atoms no tās, izzūdoša molekula no kaut kā, ko tā ir izspļāvusi! .. . Tur, no sienas, aiz zilganajiem dūmu mākoņiem raudzījās lejup tās bālā seja, stinga, naidpilna, acis meta zibeņus; Dīdrihs mežonīgā apmātībā pacēla dūri.

Šai brīdī ierūcās suns; no Vulkova puses nāca pērkon-dimdošs troksnis, ilgi, dārdoši grāvieni, un Dīdrihs stipri sabijās. Viņš nevarēja saprast, kas tā par lēkmi. Pamazām viņš atguva atkal agrāko pašapziņu un vēl tikai viegli drebēja. Prezidenta kungs bija aizņemts ar svarīgiem valsts darbiem. Nekā darīt, jāpagaida, kamēr viņš ievēro apmeklētāju, tad varēs apliecināt savu pareizo nostāju un parūpēties par veikala darījumiem ...

— Nu doktoriņ? fon Vulkova kungs apgriezās ar visu krēslu apkārt. — Kas tad ar jums notiek? Jūs jau topat īsts valstsvīrs. Sēdieties šajā goda vietā!

— Uzdrīkstos sev glaimot, — murmināja Dīdrihs. — Šo to jau esmu paveicis nacionālās lietas labā.

Vulkovs iepūta viņam tieši sejā biezu dūmu strūklu un tad piebāza gluži tuvu savas šaurās, pētoši ciniskās acis. — Pirmām kārtām, doktoriņ, jūs esat sasniedzis to, ka tikāt par domnieku. Kādā veidā, lai tas paliek jūsu ziņā. Lai vai kā, tas jums noderēja, jo jūsu fabrika jau neesot ne plika graša vērts. — Tā kā Dīdrihs sarāvās, tad Vulkovs dārdoši iesmējās. — Liecieties mierā, esat jau pašu cilvēks! Kā jūs domājat, ko es šeit uzrakstīju? — Lielā papīra lapa pazuda zem milzīgās ķepas, ko viņš uzplāja tai virsū. — Es te prasu ministram mazu grabulīti kādam doktoram Heslingam par viņa nopelniem pareizā noskaņojuma radīšanā Necigā... Par tik laipnu jūs mani gan laikam nemaz neturējāt? — viņš piebilda, jo Dīdrihs, gluži apžilbis un apstulbis, nezināja nekā cita, kā, sēdot krēslā, bez mitas klanīties. — Es patiesi nezinu, — viņš izmocīja. — Mani nenozīmīgie nopelni...

— Katrs sākums ir grūts, — noteica Vulkovs. *— Tas jau arī ir tikai paskubinājumam. Jūsu runai Lauera procesā nekas nekaitēja. Nu un jūsu — «lai dzīvo ķeizars» debatēs par kanalizāciju pilnīgi izsita no sliedēm anti-monarhistisko presi. Šā iemesla pēc jau trīs apvidos ierosināta sūdzība par viņa majestātes apvainošanu. Tad taču mums jāparāda jums sava atzinība.

Dīdrihs iesaucās: — Mans labākais atalgojums ir tas, ka «Vietējās Ziņas» pašas parūpējušās, lai manu pilsonisko vienkāršo vārdu skatītu viņa augstības acis.

— Nu paņemiet cigāru, — piebilda Vulkovs, un Dīd

rihs saprata, ka tagad sāksies runas par veikaliem. Vēl cēlo jūtu varā, viņam radās aizdomas, vai Vulkova labvēlībai nav kādi īpaši iemesli. Viņš, mēģinādams izzināt, vaicāja:

— Liekas, pilsēta tomēr asignēs vajadzīgo summu dzelzceļa līniiai līdz Racenhauzenai?

Vulkovs izstiepa kaklu. — Tā ir jūsu laime. Citādi mums būtu lētāks projekts, kuru realizējot Neciga paliktu pilnīgi nomaļus. Tad nu gādājiet, lai cilvēki nāk pie prāta! Tādā gadījumā jūs varētu dot gaismu arī Kvicina muižai.

— To nu maģistrāts tomēr negrib. — Dīdrihs lūdzoši pastiepa rokas. — Pilsētai tāpēc ceļas zaudējumi, un fon Kvicina kungs nemaksā mums nodokļus ... Bet tagad es esmu domnieks un kā nacionāls cilvēks ...

— Vēl kas nebūs! Citādi mans brālēns fon Kvicina kungs gluži vienkārši uzcels sev elektrostaciju, tas nieku vien maksās, — ko jūs domājat, pie viņa uz medībām brauc divi ministri, — un tad jums te, Necigā, nāksies ciest.

Dīdrihs izslējās taisns. — Esmu cieši apņēmies, prezidenta kungs, visiem naidīgajiem gariem par spīti, Necigā turēt augstu paceltu nacionālo karogu. — Un klusākā balsī piebilda: — No viena ienaidnieka mēs varam tikt vaļā, jā gan, no viena sevišķi bīstama: tas ir vecais Klisings Gauzenfeldā.

— Tas? — Vulkovs nicīgi iespurdzās. — Tas man ēd no rokas. Viņš piegādā papīru apgabala laikrakstiem.

— Bet ko jūs zināt, vai vēl vairāk papīra viņš nepiegādā naidīga virziena laikrakstiem? Šai ziņā, lai prezidenta kungs man piedod, esmu labāk informēts.

— Uz «Necigas Avīzi» tagad nacionālā ziņā var drošāk paļauties.

— Un, proti, — Dīdrihs nozīmīgi pamāja ar galvu, — kopš tās dienas, prezidenta kungs, kad vecais Klisings daļu papīra piegādes piedāvāja man, Gauzenfelda esot pārslogota. Protams, viņam bija bailes, ka es neapgādāju kādu konkurējošu nacionālu laikrakstu. Un varbūt viņš arī baidījās, — iestājās zīmīgs klusuma brīdis, — ka prezidenta kungs papīru apgabala laikrakstiem nepasūta kādā nacionālā uzņēmumā.

— Tātad jūs tagad apgādājat «Necigas Avīzi»?

— Nekad, prezidenta kungs, es tiktāl nenoliegšu savu nacionālo pārliecību, ka apgādāšu kādu laikrakstu, kamēr tur vēl saimnieko ar liberāļu naudu.

— Labs ir, — Vulkovs atspieda dūres pret gurniem. — Viss skaidrs. Jūs gribat «Necigas Avīzi» pārņemt savā ziņā. Tāpat arī apgabala laikrakstus. Jādomā, gribat arī apgādāt ar papīru pārvaldi. Vēl ko?

Un Dīdrihs lietišķi noteica:

— Prezidenta kungs, es neesmu Klisings un nedomāju uz apvērsuma ’rēķina iedzīvoties. Ja jūs, prezidenta kungs, arī kā Bībeles apvienības priekšsēdētājs atbalstītu manu pasākumu, uzdrīkstos teikt, ka nacionālisms ar to vienīgi iegūtu.

— Labs ir, — Vulkovs atkārtoja un pamirkšķināja. Dīdrihs izspēlēja savu trumpi.

— Prezidenta kungs! Ja Gauzenfelda paliek Klisinga ziņā, tā ir apvērsuma perēklis. Starp visiem astoņsimt strādniekiem nav neviena, kas vēlētu par ko citu nekā sociāldemokrātiem.

— Nu, un pie jums?

Dīdrihs iezvēla sev pa krūtīm. — Dievs ir mans liecinieks, ka es drīzāk šodien pat aiztaisītu savu bodīti ciet un paliktu ar savējiem postā un nabadzībā, nekā paciestu uzņēmumā kaut vienu, kas nav padevīgs ķeizaram.

— Stipri apsveicams domāšanas veids, — noteica Vulkovs. Dīdrihs pacēla uz viņu dzidri zilo acu skatienu. — Pie manis strādā vienīgi karadienestā nokalpojuši ļaudis, četrdesmit no tiem piedalījušies karā. Jauniešus es vispār vairs nenodarbinu, kopš tā gadījuma ar strādnieku, kuru, kā viņa majestāte bija izteicies, pildot goda pilno pienākumu, nogalināja sargpostenis, — pēc tam kad nelietis bija ar savu līgavu aiz manām lupatām ...

Vulkovs atmeta ar roku. — Jūsu pašu darīšana, dok-toriņ!

Bet Dīdrihs turpināja klāstīt. — Es nepieļaušu nekādu sazvērestību savos lupatu kalnos. Ar jūsu lupatām, es te domāju politiku, ir citādi. Tur sacelšanās var noderēt, lai no liberāļu lupatām pagatavotu baltu, ķeizaram

uzticīgu papīru. — Un viņš savilka seju dziļi nozīmīgā izteiksmē. Vulkovs nelikās pārsteigts, viņš ļauni smīnēja.

— Doktoriņ, es arī neesmu vakarējais. Klājiet vaļā, ko jūs tur esat ar savu mehāniķi izperinājuši!

Dīdrihs sagrīļojās, bet Vulkovs turpināja: — Vai tas arī ir no tiem vecajiem karotājiem, pilsētas domnieka kungs, ko?

Dīdriham izkalta mute, viņš redzēja, ka vairs nav kur sprukt. — Prezidenta kungs, — viņš teica apņēmīgi, tad klusu un steidzīgi piebilda: — Šis cilvēks grib ietikt reihstāgā un, pēc nacionālā redzes viedokļa spriežot, viņš ir labāks par Heiteifelu. Jo, pirmkārt, daudzi liberāļi aiz bailēm pāries pie nacionālistiem, un, otrkārt, ja tiks ievēlēts Napoleons Fišers, mēs uzcelsim Necigā ķeizara Vilhelma pieminekli. Man par to ir rakstisks pierādījums.

Viņš atlocīja un parādīja prezidentam kādu papīru. Vulkovs izlasīja, tad piecēlās, paspēra ar kāju prom krēslu un, pūzdams dūmu mutuļus, sāka staigāt pa istabu. — Tātad Kīlemans grasās nolikt karoti un no viņa pusmiljona pilsēta necels vis zīdaiņu namu, bet pieminekli ķeizaram Vilhelmam. — Viņš palika stāvot. — Iegaumējiet labi, godājamais, tas jūsu pašu interesēs! Ja no Necigas galu galā reihstāgā ievēlēs sociāldemokrātu, bet netiks uzcelts Vilhelma Lielā piemineklis, tad jūs vēl mani iepazīsiet. Es samalšu jūs kotletē! Pataisīšu tik maziņu, ka jūs ne zīdaiņa namā vairs neņems pretī!

Dīdrihs atvirzījās ar visu krēslu līdz pat sienai. — Prezidenta kungs! Visu, kas man ir, visu savu nākotni es upurēju nacionālajai idejai. Arī man var būt cilvēciskas kļūmes.

— Lai tad jums dievs ir žēlīgs!

— Un ja nu Kīlemans no saviem nierakmeņiem tomēr tiek vaļā?

— Atbildīgs esat jūs! Es arī riskēju ar savu galvu! — Vulkovs tā iezvēlās krēslā, ka nobrīkšķēja vien. Viņš nikni pūta dūmus. Kad dūmi izklīda, viņa garastāvoklis kļuva atkal jautrs. — Kā jau es «Harmonijas» ballē teicu, tā arī paliek. Šis reihstāgs ilgi vairs nenoturēsies,

sagatavojiet attiecīgi pilsētu! Palīdziet man cīņā pret Buku, un es palīdzēšu jums pret Klisingu!

— Prezidenta kungs! — Vulkova smaids uzbangoja Dīdrihā veselu cerību vilni; viņš vairs nespēja valdīties. — Ja jūs liktu viņam manīt, ka varbūt atņemsiet pasūtījumus! Pie lielā zvana viņš to nekārs, par to nav jābaidās, bet. sagatavosies. Iespējams, ka uzsāks sarunas ar...

— Ar savu pēcteci, — nobeidza Vulkovs. Tagad Dīd-rihs savukārt pielēca kājās un sāka skraidīt pa istabu. — Ja jūs zinātu, prezidenta kungs! Gauzenfelda ir, tā sakot, tūkstoš zirgspēku mašīna, un tur nu tā stāv un rūsē, tāpēc ka trūkst strāvas, — es gribu teikt, laikmetīga gara, plaša vēriena!

— Kā, liekas, jums netrūkst, — Vulkovs piebilda.

— Kalpojot nacionālajam uzdevumam, — apgalvoja Dīdrihs. Viņš atgriezās savā vietā. — Ķeizara Vilhelma pieminekļa komiteja justos laimīga, ja tai izdotos izlūgties jūsu labvēlību, prezidenta kungs, un, parādot šim pasākumam jūsu nenovērtējamo interesi, jūs uzņemtos goda priekšsēdētāja amatu.

— Lai iet! — noteica Vulkovs.

— Komiteja pratīs attiecīgi novērtēt sava goda priekšsēdētāja kunga pašaizliedzīgo darbību.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Vulkova balss draudīgi iegrandās, bet Dīdrihs savā pacilātībā to neievēroja.

— Šis jautājums ir jau pa daļai apspriests komitejā. Izteikta vēlēšanās pieminekli uzcelt kādā dzīvākā vietā un tam apkārt iekārtot tautas parku, lai tādā veidā uzskatāmi parādītu ciešās saites starp valdnieku un tautu. Un tā nu mēs prātojam par kādu lielāku zemes gabalu pilsētas centrā, arī apkārtējās ēkas tad būtu iegūstamas; tas ir Meizes ielā.

— Tā gan, Meizes ielā. — Vulkovs draudīgi sarauca uzacis. Dīdrihs sabijās, taču atpakaļceļa vairs nebija.

— Iekams pilsēta sāk ar šo jautājumu nodarboties, vajag nodrošināties ar minētajiem zemes gabaliem un aizkavēt neatļautu spekulāciju. Mūsu goda priekšsēdētāja kungam, protams, būtu tiesības pirmajam ...

To pateicis, Dīdrihs pavirzījās atpakaļ, negaiss sāka trakot. — Godājamais kungs! Par ko jūs mani turat?

Vai es esmu jūsu darījumu aģents? Kaut kas nedzirdēts, neredzēts! Nez kāds iznirelis iedomājas, ka ķeizariskais apgabala prezidents piedalīsies viņa netīrajās mahinācijās!

Necilvēcīgi rēkdams, Vulkovs nāca Dīdriham arvien tuvāk; bija stipri jūtams viņa miesas siltums un īpatnējā smaka. Dīdrihs kāpās atpakaļ. Arī suns bija pielēcis kājās un vaukšķēdams devās uzbrukumā. Istaba pēkšņi, likās, piegruva pilna šausmu un draudu.

— Jūs, godājamais, esat atļāvies smagi apvainot amatpersonu! — rēca Vulkovs, un Dīdrihs, taustīdamies aizmugurē pēc durvīm, vienīgi minēja, kurš viņam pirmais ķersies pie rīkles — suns vai prezidents. Viņa bailēs apkārt klīstošais skatiens atdūrās pret bālo seju pie sienas, kas draudēja un zibsnīja. Nu tā bija viņu sagrābusi aiz rīkles, vara! Viņš bija uzdrīkstējies draudzīgi nostāties tai līdzās. Tas viņu pazudināja, ar pastarās tiesas niknumu vara metās viņam virsū, lai samaltu miltos ... Atvērās durvis aiz rakstāmgalda, ienāca kāds vīrietis policista formas tērpā. Trīsošo Dīdrihu nekas vairs nespēja pārsteigt. Formā tērptā vīra ierašanās uzvedināja Vulkovu uz jaunām, drausmīgām domām. — Es likšu jūs tūlīt pat, ļerga tāds, apcietināt par mēģinājumu uzpirkt amatpersonu, par iestādes uzpirkšanas mēģinājumu, augstākās valsts iestādes visā apgabalā! Ietupināšu jūs cietumā, izputināšu, ka ne smakas vairs nepaliks pāri!

Uz svešo kungu no policijas šī pastarās tiesas bardzība likās nepavisam neatstāja tādu iespaidu kā uz Dīdrihu. Viņš nolika kādu papīru, ko bija atnesis, uz rakstāmgalda un atkal pazuda. Bet arī Vulkovs pēkšņi pagriezās prom; viņš atkal aizkūpināja savu cigāru. Dīdrihu viņš vairs neievēroja. Arī Šnaps pagāja tālāk, it kā viņš būtu vienīgi tukšs gaiss. Tad Dīdrihs uzdrīkstējās lūdzoši salikt rokas.

— Prezidenta kungs, — viņš grīļodamies čukstēja, — prezidenta kungs, atļaujiet man, prezidenta kungs, paskaidrot, ka noticis nožēlojams pārpratums. Es, labi pazīstams kā nacionāli domājošs cilvēks, nekad neuzdrīkstētos ... Kā man varētu ienākt prātā! ...

Dīdrihs gaidīja, taču neviens nelikās par viņu ne zinis.

*— Ja es būtu tīkojis pēc sava labuma, — viņš atsāka šoreiz mazliet skaidrāk, — nevis pastāvīgi ievērojis nacionālās intereses, tad šodien nestāvētu šeit, bet atrastos pie vecā Buka, jo vecais Buks gan piedāvāja, lai es pārdodot savu zemes gabalu pilsētai, liberāļu zīdaiņu namam. Taču es šo nekaunīgo prasību ar sašutumu noraidīju un devos tiešā ceļā pie jums, prezidenta kungs. Labāk, es nolēmu, lolot sirdī ķeizara Vilhelma Lielā pieminekli nekā zīdaiņu namu, kas varētu dot ko kabatai, un tp pašu saku skaļā balsī arī šeit.

Un, tā kā Dīdrihs arī patiesi skaļi ierunājās, Vulkovs atskatījās. — Jūs vēl joprojām esat šeit? — viņš jautāja. Un Dīdrihs atkal tikko spēja izdvest: — Prezidenta kungs...

— Kas jums vēl vajadzīgs? Es jūs vispār nepazīstu. Man nekad ar jums nekādu darīšanu nav bijis.

•— Prezidenta kungs, nacionālo interešu vārdā ...

— Man nav nekā kopēja ar zemes gabalu spekulantiem. Pārdodiet savu zemi un labi veicīgi, tad runāsim!

Dīdrihs nobāla un, juzdamies gluži pie sienas piespiests, izmocīja: — Vai tādā gadījumā paliks tā, kā runājām? Ordenis? Mājiens Klisingam? Goda priekšsēdētāja amats?

Vulkovs saviebās. — Labs ir. Bet pārdodiet tūlīt pat!

Dīdrihs cīnījās pēc elpas. — Es nesīšu šo upuri! — viņš izdvesa. — Jo augstākais, kas ķeizara padevīgam pavalstniekam piemīt, — tā ir mana ķeizaram uzticīgā pārliecība, kurai jābūt pāri jebkurām aizdomām.

— Kā tad, — noteica Vulkovs, un Dīdrihs devās prom, lepns par savu atkāpšanos, kaut arī ar nomācošu sajūtu, ka viņš kā sabiedrotais prezidentam ir tikpat netīkams kā viņam pašam mehāniķis.

Salonā Emmija un Magda gluži vienas šķirstīja kādu greznu sējumu. Viesi bija aizgājuši, un arī fon Vulkova kundze bija viņas pametusi, tāpēc ka vajadzēja pārģērbties rautam pie pulkveža fon Hafkes kundzes. — Mana saruna ar prezidentu noritēja abām pusēm ļoti apmierinošā garā, — Dīdrihs paziņoja un, izejot uz ielas, piebilda: — Te nu var redzēt, ko nozīmē, ja pārrunas notiek starp diviem lojāliem cilvēkiem. Mūsdienu žīdis-kajā veikalu pasaulē tas ir gluži svešs jēdziens.

Emmija, arī ļoti satraukta, paziņoja, ka mācīšoties jāt. *— Ja es tev došu tam naudu, — piebilda Dīdrihs, taču vienīgi kārtības labad, jo lepojās ar Emmiju. — Vai leitnantam fon Bricenam nav māsas? Tev vajadzētu iepazīties un pagādāt mums ielūgumus uz nākošo rautu pie pulkveža kundzes. — Tieši tobrīd pāri ielai gāja pulkvedis. Dīdrihs ilgi noraudzījās viņam pakaļ. — Es zinu gan, — viņš sacīja, — ka atskatīties nav pieklājīgi, bet, ko lai dara, ja tas ir kāds no augstākajām aprindām, kas tik ļoti pievelk!

Tomēr nolīgums ar Vulkovu Dīdriha rūpes vienīgi palielināja. Ko varēja sagaidīt, izpildot neapstrīdamo pienākumu — pārdodot savu māju — vienīgi cerības un izredzes: neskaidras izredzes, pārdrošas cerības ...

Laiks bija auksts; Dīdrihs svētdienā, kad jau metās krēsla, devās uz pilsētas parku un kādā nomaļā taciņā sastapās ar Volfgangu Buku.

— Es nu esmu izšķīries, — paziņoja Buks. — Pāriešu uz teātri.

— Un jūsu karjera? Jūsu precības?

— Esmu izmēģinājis, teātris ir labāks. Tur mazāk spēlē komēdiju un, vai zināt, attieksme pret darbu ir nopietnāka. Arī sievietes tur skaistākas.

— Kas tas par viedokli! — iebilda Dīdrihs. Taču Buks bija nopietns. — Man jāatzīstas, ka baumas par Gustu un mani bija amizantas. Taču jāņem vērā, lai arī cik tās aplamas, tās tomēr klīst, meitene cieš, un es nevaru viņu ilgāk kompromitēt.

Dīdrihs pameta uz viņu iesānis pētošu skatienu, jo viņam likās, ka Buks izmanto baumas, lai tiktu vaļā no Gūstas. — Vai tad jūs nesaprotat, — viņš nosodoši ieminējās, — ko jūs darāt? Ne pie viena cita viņa tagad, protams, vairs tik viegli netiks. Tādam nepieciešams sasodīti daudz bruņnieciskuma.

Buks to apstiprināja. — īsti laikmetīgam, plaša vēriena cilvēkam, — viņš nozīmīgi sacīja, — vajadzētu gūt sevišķu gandarījumu šādos apstākļos padarīt atkal meiteni sev līdzīgu un aizstāvēt viņu. Šai gadījumā, kur ir ari nauda, neapšaubāmi cildenums beidzot gūs uzvaru. Atcerieties Loengrlna dieva tiesu!

— Kāpēc Loengrīnu?

Buks vairs neatbildēja; viņi bija sasnieguši Sakšu vārtus, un tas kļuva nemierīgs. — Vai ienāksiet man līdz? — viņš jautāja. — Kur līdz? — Tepat, Sveinihena ielā septiņdesmit septiņi. Man taču jāpasaka tas viņai, jūs varbūt varētu ... — Te nu Dīdrihs iesvilpās caur zobiem.

— Jūs nu gan esat... Jūs vēl neesat viņai nekā teicis? Vispirms izklāstāt to pa pilsētu? Kā nu pats gribat, bet mani, mīļais, lieciet mierā, es nemēdzu citu cilvēku līgavām ziņot, ka saderināšanās atcelta.

— Izņēmuma veidā, — lūdza Buks. — Es nevaru scēnas paciest.

— Man ir savi principi, — iebilda DIdrihs. Buks centās pārliecināt: — Jums nav nekas jāsaka. — Vienīgi mēmā lomā mani morāliski jāatbalsta.

— Morāliski? — pārjautāja DIdrihs.

— Tā sakot, kā liktenīgās baumas pārstāvim.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Es jokoju. Mēs esam klāt, nāciet!

Un DIdrihs, Buka paskaidrojuma samulsināts, ne vārda neteicis, gāja līdz.

Daimhena kundze bija izgājusi, un Gusta mazliet aizkavējās iznākt. Buks gāja paraudzīt, ko viņa dara. Beidzot viņa nāca, bet viena pati. — Vai tad Volfgangs ari te nebija? — viņa jautāja.

Buks bija aizmucis.

— To es nesaprotu, — DIdrihs brīnījās. — Viņam taču bija jums kas ļoti svarīgs sakāms.

Gusta nosarka. Dīdrihs pagriezās uz durvju pusi. — Tādā gadījumā arī es atvadīšos.

— Ko tad viņš gribēja? — viņa prašņāja. — Tas gadās ļoti reti, ka viņš kaut ko grib teikt. Un kāpēc viņš atvedis jūs līdz?

— To es arī nesaprotu. Man pat jāsaka, nemaz neatzīstu, ka šādā gadījumā ņem līdzi liecinieku. Katrā ziņā mana vaina tā nav, sveiki.

Taču, jo vairāk Dīdrihs samulsa, jo uzstājīgāka kļuva Gusta.

— Man nav nekādas vēlēšanās, — viņš beidzot atzinās, — citu darīšanu dēļ iekulties nepatikšanās, turklāt vēl, ja šis cits aizmūk un izvairās no savu tiešo pienākumu pildīšanas.

Gūstas plati ieplestās acis sekoja katram vārdam, ko Didrihs sacīja. Kad bija izteikts pēdējais, viņa kādu brīdi stāvēja nekustīgi un tad pēkšņi aizklāja seju rokām. Gusta šņukstēja, varēja redzēt, ka vaigi uztūka un pa pirkstu starpām tecēja asaras. Kabatas lakatiņa viņai nebija; Gūstas sāpju aizkustināts, Dīdrihs aizdeva savu. — Galu galā, — viņš mierināja — nekas liels jau ar viņu nav zaudēts. — Bet Gusta sašuta. — Tā tikai jūs sakāt. Jūs jau esat tas, kurš pastāvīgi rīdīja pret viņu. Vairāk nekā dīvaini, ka viņš tieši jūs atsūtījis. *

— Kā jūs to domājat? — savukārt satraucās Dīdrihs.

Jums vajadzētu tikpat labi zināt, kā man, godājamā

jaunkundz, ko jūs no minētā kunga varējāt sagaidīt. Jo tur, kur ir izčākstējusi pārliecība, tur viss ir izčākstējis.

Ievērojis viņas ironisko skatienu, viņš turpināja vēl nosodošāk:

— Es jau jums teicu, ka viss tā beigsies.

— Tāpēc, ka jūs tā gribējāt, — viņa dzēlīgi attrauca. Un Dīdrihs ironiski piebilda: — Viņš jau pats man uzdeva, lai es pamaisot viņa katlā. Un, ja katls nebūtu ievīstīts čaukstošos papīros, tad viņš jau sen būtu ļāvis tam pārvārīties.

— Ja jūs zinātu! — Gusta vairs nevarēja savaldīties. — Tas jau ir tas, ko nevaru nekādi viņam piedot, — ka viņam viss vienmēr bija gluži vienalga, pat mana nauda!

Dīdrihs jutās satriekts. — Ar tādiem nevajag ielaisties, — viņš secināja. Tādiem nav nekāda satura, un viņi izslīd caur pirkstiem. — Viņš nozīmīgi pamāja ar galvu. — Kam nauda ir vienaldzīga, tas nesaprot dzīvi.

Gusta vārgi pasmaidīja. — Tad jau jūs to saprotat lieliski.

— Es ceru gan, — viņš noteica. Viņa pienāca tuvāk un, pamirdzot pēdējām asarām, pameta Dīdrihā skatienu.

— Taisnība jau nu jums bija. Vai jūs domājat, ka es par to uztraucos? — Viņa savilka lūpas. — Es jau viņu

vispār nemīlēju. Vienīgi gaidīju izdevību tikt vaļā. Tagad nu izrādās, ka viņš ir tāds nelietis un aiziet pats... Nu nekas, iztiksim ari bez viņa, — Gusta piebilda ar šķelmīgu skatienu. Bet Dldrihs paņēma vienīgi savu kabatas drānu, nekas cits viņu, šķiet, neinteresēja. Gusta saprata, ka viņš vēl joprojām ir tikpat stingros uzskatos kā toreiz «Mīlestības stūrītī», tāpēc tās izturēšanās kļuva vēl pazemīgāka.

— Jūs droši vien mērķējat uz manu stāvokli, kādā nu esmu iekūlusies.

— Es neesmu nekā teicis, — viņš atvairīja.

— Es taču neesmu vainīga, ja cilvēki par mani nekrietni runā! — Gusta klusu žēlojās.

— Es arī ne.

Gusta nokāra galvu. — Jā, es jau saprotu. Tāda kā es nav tā vērts, lai viņu paņem par sievu īsti smalks cilvēks ar nopietniem dzīves uzskatiem. — Un viņa caur pieri pašķielēja, lai redzētu, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši uz Dīdrihu.

Dldrihs sāka tusnīt. — Var arī būt... — viņš ieteicās un apklusa. Gusta pārstāja elpot. — Pieņemsim, ka, — viņš krasi uzsvēra katru vārdu, — kādam ir visnopietnākie dzīves uzskati un tai pašā laikā plašs, laikmetīgs vēriens, un, pilnīgi apzinādamies atbildību kā pret sevi, saviem nākamajiem bērniem, tā arī pret ķeizaru un tēviju, viņš paņem savā aizsardzībā nevarīgu sievieti un padara to sev līdzīgu.

Gūstas seja ar katru brīdi vērtās svētsvinīgāka. Salikusi kopā plaukstas, piešķiebusi galvu, viņa it kā lūgdamās vērās Dīdrihā. Liekas, ar to vēl nepietika, acīm redzot viņš prasīja kaut ko sevišķu, — un Gusta neveikli nokrita uz ceļiem. Tad Dldrihs viņai žēlīgi tuvojās. — Lai arī notiek! — viņš pazibsnīja ar acīm.

Šai brīdī istabā ienāca Daimhena kundze. — Kas tad nu? — viņa jautāja. — Kas noticis? — Un Gusta attapās: — Ak vai, māt, mēs meklējam manu gredzenu. — Tad arī Daimhena kundze nometās uz ceļiem. Dldrihs negribēja atpalikt. Kādu laiciņu klusēdama parāpojusi, Gusta iesaucās: — Rokā ir! — Un apņēmīgi piecēlās kājās.

— Māt, tev jāzin, ka esmu pārdomājusi.

Daimhena kundze, vēl cīnīdamās pēc elpas, nespēja tūlīt notikušo aptvert. Gusta un Dldrihs kopīgiem spēkiem visu izskaidroja. Beidzot viņa atzinās, ka sakarā ar ļaužu valodām jau pati par šādu iespēju iedomājusies. — Volfgangs vispār bija mazliet mīkstčaulīgs, — vienīgi tikai tad ne, ja drusku iemeta. Nu bet ģimene, tur jau nu Heslingi netiek ne tuvu.

To viņa vēl redzēšot, apgalvoja Dldrihs un paziņoja, ka nekas nav norunāts, iekams nav nokārtota arī praktiskā puse. Bija jāparāda dokumenti par Gūstas pūru, un tad viņš pieprasīja, lai manta būtu kopēja — par to, kā viņš tad naudu izlietošot, nevienam neesot nekādas daļas. Pie katra iebilduma Dldrihs tvēra jau durvju rokturi, un katrreiz Gusta rāmi un bailīgi pierunāja māti: — Vai tad lai rit visa pilsēta gvelž, ka viens mani pametis un otrs arī tūlīt aizlaidies?

Kad viss bija nokārtots, Dīdrihs kļuva jautrs. Viņš ēda kopā ar dāmām vakariņas un jau grasījās bez lielas runāšanas aizsūtīt kalponi pēc šampanieša. Tas apvainoja Daimhena kundzi, jo, protams, šampanietis viņai atradās pagrabā; to vēlējušies virsnieku kungi, kas pie viņām viesojušies. — Vispār jums ir vairāk laimes nekā saprašanas, jo Gusta būtu varējusi dabūt arī leitnantu fon Bricena kungu. — Dīdrihs apmierināti smējās. Viss izdevās labi. Viņš dabū lielu naudu un Emmija — leitnantu fon Bricenu! ... Bija ļoti jautri; dzerot otro pudeli, saderinātie vienā laidā kļāvās viens pie otra; viņu kājas bija savijušās līdz pat ceļgaliem, un Dīdriha roka pazudusi zem galda. Daimhena kundze otrpus galda, salikusi rokas, grieza vienu ap otru īkšķus. Pēkšņi atskanēja dārdošas skaņas, un Dīdrihs tūlīt pat paskaidroja, ka uzņemoties par to pilnīgu atbildību; tas esot parasts aristokrātiskās aprindās, viņš saejoties ar Vul-koviem.

Kāds pārsteigums, kad Necigā dabūja zināt par šīm pārmaiņām! Uz gratulantu jautājumiem, ko Dīdrihs domājot iesākt ar sievas pusotriem miljoniem, viņš atbildēja, ka nemaz nezinot. Iespējams, ka pāriešot uz Berlīni — tā esot piemērota plaša vēriena uzņēmumiem. Fabriku katrā ziņā viņš domājot izdevīgā gadījumā pārdot. — Papīra rūpniecība vispār pārdzīvo krīzi, šai

būdai Necigas centrā manos apstākļos nav vairs nekādas nozīmes.

Mājās valdīja saulains garastāvoklis. Māsas saņēma lielāku kabatas naudu, un mātei bija atļauts tik daudz aizkustinošu scēnu un apkampienu, cik vien viņa vēlējās; jā, viņš pat labprātīgi saņēma viņas svētību. Gusta pastāvīgi ieradās kā labais gars, rokas pilnas puķēm, konfektēm, sudraba somiņām. Likās, Dīdrihs viņai blakus soļotu pa puķēm. Dienas aizritēja lielā pacilātībā, gan iepērkoties, gan brokastīs ar šampanieti un vizītēs ar algotu, cēla izskata sulaini uz bukas, pie kam paši saderinātie karietē nemitīgi noņēmās viens ar otru.

Reiz kādā vakarā viņiem ienāca prātā jauka doma aiziet uz «Loengrīnu». Abām mātēm nācās piekāpties un palikt mājās; saderinātie, par spīti pieklājības likumiem, bija cieši nolēmuši vieni paši ieņemt vietas avanscēnas ložā. Platais sarkanā plīša dīvāns pie sienas, kur varēja patverties no citu skatieniem, bija izsēdēts un plankumains; tam piemita kaut kas šaubīgs un reizē pievilcīgs. Gusta apgalvoja, ka šī loža īstenībā piederot virsnieku kungiem un viņus šeit apciemojot aktrises.

— Ar aktrisēm mēs esam laimīgi galā, — paskaidroja Dīdrihs un ļāva noprast, ka vēl nesen viņam ar kādu dāmu no teātra, kuru viņš, protams, nevarot vārdā nosaukt ... Gūstas trauksmainos jautājumus īstā laikā pārtrauca diriģenta zižļa piesitieni. Abi ieņēma vietas.

— Hēnišs raustās vairāk nekā senāk, — Gusta tūlīt aizrādīja, pamādama lejup uz diriģentu. Dīdriham viņš likās gan neveselīgs, bet mākslinieciskā ziņā augsti vērtējams cilvēks. Melno, izspūrušo matu šķipsnas plīvoja virs platās, pelēcīgās sejas, un kustoties tauku maisiņi zem acīm raustījās līdz; takts tika rādīta ar visāda veida žestikulāciju, bet fraka un bikses ritmiski plandījās. Orķestrī valdīja liela rosība, tomēr Dīdrihs lika noprast, ka uvertīrām nepievērš nekādu uzmanību. — Vispār, — aizrādīja Gusta, — ja ir dzirdēts Loengrīns Berlīnē! ...

— Pavērās priekškars, un viņa jau nicīgi iesmējās.

— Ak kungs, kāda tā Ortruda! Rītakleitā un tik garā korsetē! — Dīdrihs vairāk pievērsās karalim zem ozola, kas acīm redzot bija visprominentākā personība. Viņa uzstāšanās nebija sevišķi iespaidīga; neapšaubāmi,

Vulkovs ar savu basa balsi un bārdu prata radīt lielāku efektu, bet tas, ko viņš teica, no nacionālā redzes viedokļa bija vienīgi apsveicams. «Vai austrumi, vai rietumi, mēs stāvēsim par tēviju.» Bravo! Ik reizes, izdziedot vārdu «vācu», viņš pacēla augšup roku, un mūzika savukārt iespaidu vēl pastiprināja. Arī citādi tā varen uzsvēra, kas jāklausās. Vareni — bija īstais vārds. Dīd-rihs vēlējās, kaut viņa runu debatēs par kanalizāciju būtu pavadījusi šāda mūzika. Herolds turpretim izraisīja viņā skumjas, tāpēc ka ar savu uzblīdušo alus dzērāja ārieni uz mata līdzinājās resnajam Deličam. Tas pamudināja Dīdrihu tuvāk ieskatīties karavīru sejās, un visur bija redzami jaunteitoņi. Viņu vēderi bija'kļuvuši lielāki, bārdas izaugušas garākas, un cīņai ar bargo laiku viņi bija ietērpušies dzelzs bruņās. Likās arī, ka ne visiem bija labvēlīgi dzīves apstākļi; dižciltīgie izskatījās kā sīki viduslaiku ierēdnīši krunkainām sejām un saliektiem ceļgaliem, vienkāršie mirstīgie vēl nepievilcīgāki, taču saskare ar viņiem neapšaubāmi notiktu, ievērojot izsmalcinātas manieres. Vispār Dīdrihs konstatēja, ka šajā operā tūlīt pat jūtas kā savās mājās. Vairogi un zobeni, daudz žvadzoša skārda, ķeizaram padevīgs domāšanas veids, «sveiks» un «lai dzīvo», augstu pacelti karogi un vāciskais ozols — radās vēlēšanās pašam piedalīties uzvedumā.

Turpretim brabantu sabiedrības sievietes varēja būt labākas. Gusta zobgalīgi jautāja, nez kura būtu tā, ar kuru viņš esot... — Varbūt tā kaza tur tai platajā kleitā? Vai varbūt tā resnā govs ar zelta stīpām uz ragiem? — Un Dīdrihs jau grasījās izšķirties par melno dāmu korsetē, kad īstā laikā vēl attapās, ka tieši viņa visā šai notikumā nebija bez vainas. Viņas vīrs Telra-munds pagaidām vēl uzvedās samērā korekti, bet acīm redzot arī te bija palaistas kādas sevišķi nožēlojamas tenkas. Diemžēl, vāciskā uzticība, pat šeit tik spoži pārstāvēta, nebija pasargāta no tumšmatainās rases — ebreju mahinācijām.

Elzai parādoties, izzuda visas šaubas, kurā pusē ir priekšrocības. Krietnajam karalim nebija vajadzības izturēties pārāk objektīvi — Elzas izteikti ģermāniskais tips, viļņojošie, gaišie mati, tīras rases uzstāšanās jau

pašā sākumā sniedza sevišķas garantijas. Dldrihs viņā cieši paskatījās, Elza pacēla acis un liegi pasmaidīja. Dldrihs tvēra pēc binokļa, bet Gusta izrāva viņam to no rokām. — Tātad tā ir Merē? — viņa čukstēja un, redzot, ka Dldrihs nozīmīgi smaida, izmeta: — Smalka gaume gan tev ir, es varu justies glaimota. Izburbējusi žī-diete! — Žldiete? — Merē! Protams, viņas vārds taču ir Mezerice un viņa ir četrdesmit gadus veca. — Dldrihs apjucis paņēma binokli, ko Gusta viņam ņirdzīgi piedāvāja, un pārliecinājās par viņas vārdu patiesību. Kā tad, ārējā spožuma pasaule! Vīlies Dldrihs atslēja muguru pret atzveltni. Taču, lai vai kā, Elzas šķīstā nojauta par sievišķīgajiem priekiem viņu tikpat stipri aizkustināja kā karali un dižciltīgos. Dieva tiesa ari viņam likās sevišķi noderīgs praktisks atrisinājums; šādā veidā neviens netiks sakompromitēts. Ka dižciltīgie šādā šaubīgā pasākumā neielaidīsies, to jau varēja paredzēt. Vajadzēja sagatavoties uz kaut ko ārkārtēju; mūzika darīja, ko spēja; tā tiešām sagatavoja skatītājus uz visu. Dīdriham mute bija pavērta pusvirus un acis raudzījās tik muļķīgi svētlaimīgas, ka Gusta slepus tikko valdīja smieklus. Tātad nu Dīdrihs bija tiktāl sagatavots, visi bija sagatavoti, nu Loengrīns varēja nākt. Viņš ieradās, izstarodams ap sevi gaismu, aizsūtīja prom apburto gulbi un kļuva vēl mirdzošāks. Karadraudze, dižciltīgie un karalis — visi bija tikpat samulsuši kā Dīdrihs. Vai nu par velti pasaulē bija augstākas varas ... Jā, visaugstākā vara bija pārstāvēta šeit, žilbinoši spīguļojot. Vienalga, vai nu gulbja, vai ērgļa spārns pie bruņu cepures — Elza gan zināja, kāpēc nokrita viņa priekšā uz ceļiem. Dīdrihs savukārt pazibsnīja ar acīm uz Gūstas pusi, kura mitējās smieties. Ari viņai bija zināms, kā tas ir, ja visi par kādu tenko, pirmais pametis, un nevar vairs nekur acis rādīt, tā ka vajadzētu braukt pavisam prom; te ierodas varonis un glābējs, ne nieka neiztaisa par visām tenkām un bildina! — Lai notiek! — sacīja Dīdrihs, pamādams uz ceļos nokritušo Elzu, kamēr Gusta nodurtām acīm, nožēlodama un padevīga atslējās pret viņa plecu.

Tālākais bija skaidrāks par skaidru. Telramunds uzvedās tieši neciešami. Pret varu necīnījās. Pret tās pār-

stāvi Loengrīnu pat karalis izturējās labākā gadījumā kā krietns sabiedrotais. Arī viņš dziedāja uzvaras himnu savam pavēlniekam. Valdošais uzskats tika skaļi cildināts, dumpiniekiem bija jānokrata vācu pīšļi no kājām.

Otrajā cēlienā, — Gusta vēl joprojām rāmi padevīga sūkāja pralinē konfektes, — aizkustinoši bija parādīts kontrasts starp valstiski noskaņoto spožajiem, veiksmīgajiem svētkiem grezni apgaismotajās pils telpās un abiem drūmajiem dumpiniekiem, kas gaužām panīkuši gulēja uz bruģa. «Ak, celies jel, tu manu tumšo dienu draugs.» Dīdriham likās, ka līdzīgā gadījumā pats reiz šos vārdus teicis. Ortruda izraisīja viņā personīgas atmiņas — nelietīgs sievišķis, ko tur teikt, bet kaut kas Dīdrihā saviļņojās, redzot, kā viņa savu zelli apvārdoja un pakļāva sev. Viņš sapņoja ... Salīdzinot ar Elzu, šo stulbo zosi, kuru viņa dancināja, kā gribēja, Ortrudai piemita kaut kas no enerģiskas un noteiktas dāmas. Tiesa gan, Elzu varēja precēt. «Kur laimi rast, ko nemāc šaubas,» jautāja Elza; un Dīdrihs pateica Gustai: — Cerēsim, ka atradīsim.

Tad nu resnais Deličs miegā atspirgušajiem dižciltīgajiem un karavīriem paziņoja, ka ar dieva žēlastību viņi tagad dabūjuši jaunu zemes valdnieku. Vēl vakar uzticīgi un godīgi stāvējuši Telramunda pusē, šodien viņi jau bija uzticīgi un godīgi Loengrīna pavalstnieki. Viņi neatļāvās sev nekādas īpašas domas un padevīgi pieņēma katru priekšlikumu. «Reihstāgu mēs arī dabūsim tiktāl,» nozvērējās Dīdrihs.

Taču, kad Ortruda grasījās ieiet katedrālē pirms Elzas, Gusta sašuta: — Tas nu ir par traku, es katru reizi par to uztraucos. Tagad, kur viņai nekā nav un vispār! ... — Žīdiska nekaunība, — nomurmināja Dīdrihs. Starp citu, gribot negribot viņam vajadzēja Loengrīnu, maigi izsakoties, nosaukt par nepiesardzīgu, kad viņš bez kāda apdoma ļāva Elzai izšķirt, vai atklāt savu vārdu, un līdz ar to iegrūst postā visu pasākumu. Pārāk daudz no sievietes prasīts. Un kālab? Karadraudzei nebija nekādas vajadzības pierādīt, ka, par spīti nodevējam Telramundam, viņam ir tīra sirdsapziņa un neaptraipīts gods, viņa nacionālais uzskats bija neapšaubāms.

Gusta apgalvoja, ka trešais cēliens būšot visskaistākais, bet par to viņai pienākoties vēl pralinē konfektes. Kad tās bija apgādātas, ieskanējās kāzu maršs, un Dīd-rihs to dūca līdz. Karadraudze svētku gājienā bez apbruņojuma un karogiem daudz zaudēja no sava spožuma, arī Loengrīnam labāk nevajadzēja vis rādīties kamzolī. Viņu redzot, Dīdrihu atkal pārņēma pārdomas par formas tērpa lielo nozīmi. Laimīgā kārtā dāmas ar savām šķebīgajām balsīm aizvācās prom. Bet karalis! Viņš neparko nevarēja šķirties no jaunā pāra, labinājās klāt un, liekas, vismīļāk būtu palicis turpat skatītāja lomā. Dīdriham karalis jau vienmēr bija licies pārāk gļēvs šim bargajam laikam, taču tagad viņš to gluži vienkārši nolamāja par lempi.

Beidzot viņš aizvācās, Loengrīns un Elza, apsēdušies uz dīvāna, baudīja «lieglaimi, ko piešķir vienīgi dievs». Sākumā viņi bija tikai piekļāvušies viens pie otra krūtīm, citādi atradās iespējami tālu viens no otra. Taču, jo vairāk viņi dziedāja, jo atstatums starp viņiem kļuva mazāks, bet sejas nemitīgi vērsās uz Hēniša pusi. Likās, ka Hēnišs ar savu orķestri viņus uzkurināja — tas bija saprotams, jo arī Dīdrihs ar Gustu savrupējā ložā paklusām strauji elpoja un raudzījās viens otrā dedzīgām acīm. Jūtas pakļāvās burvju skaņām, ko Hēnišs izvilināja līganām kustībām, bet rokas paklausīja jūtām. Dīdrihs ļāva rokai ieslīdēt starp krēsla atzveltni un Gūstas muguru, apņēma viņu lejpus muguras un apmāti čukstēja: — Kad es to ieraudzīju pirmoreiz, tūlīt sev teicu: — Vai nu šī, vai neviena.

Bet tobrīd burvestības loku iztraucēja kāds starpgadījums, kam, šķiet, bija lemts vēl ilgi nodarbināt Neci-gas mākslas mīļotāju prātus. Loengrīnam no kamzoļa apakšas izlīda krekls. Tikko viņš bija uzsācis: «Nu saldās smaržas elpu jūtam abi,» — tas izspraucās no kamzoļa, kas bija atpogājies vaļā. Kamēr Elza, stipri uztraukta, pogāja to ciet, zālē valdīja manāms satraukums, tad atkal klausītāji ļāvās burvestībai. Gusta aizrijās ar konfekti un tad sāka prātot: — Nez cik ilgi viņš jau to kreklu valkā? Un vispār viņam taču nav nekā līdz, gulbis ar visu bagāžu aizpeldēja prom! Dīdrihs viņu

stingri aprāja. — Tu esi uz mata tāda pati zostiņa kā Elza, — viņš konstatēja. Elza patlaban dzīrās visu sabojāt, jo nespēja sevi apvaldīt, lai neiztaujātu vīru par politiskiem noslēpumiem. Sacelšanās tika pilnā mērā satriekta, jo, ar dieva žēlastību, Telramunda gļēvais atentāts neizdevās, bet Dīdriham nācās atzīt, ka sievišķi, ja nepievilka grožus, rīkojas vēl graujošāk.

Tas kļuva pilnīgi skaidrs pēc dekorāciju maiņas. Ozols, karogi, visi nacionālisma atribūti atkal bija uz vietas. «Vācu zemi vācu zobens sargā, tas mūžos sevī vācu spēku glabā» — bravo! Bet Loengrīns nu patiesi liekas apņēmies atteikties no šīspasaules dzīves. Viņš arī varēja sacīt: «Par mani visi šaubījās.» Loengrīns apsūdzēja ir mirušo Telramundu, ir paģībušo Elzu. Neviens no abiem pretī nerunāja, tāpēc viņš būtu gluži viegli pierādījis savu taisnību, bet tad būtu vajadzējis arī viņa vārdam stāvēt ranga saraksta pašā sākumā. Jo tagad nu viņš sevi atklāja. Viņa vārda nosaukšana izraisīja visos, kas vēl nekad par viņu nebija nekā dzirdējuši, lielu satraukumu. Karadraudze nemaz nespēja nomierināties; liekas, tā būtu visu ko sagaidījusi, vienīgi ne to, ka viņa vārds ir Loengrīns. Toties jo neatlaidīgāk tā lūdza iemīļoto valdnieku vēl šoreiz neatteikties, jo tam būtu sevišķi smagas sekas. Taču Loengrīns bija aizsmacis un palika tikpat nepielūdzams, kā bijis. Starp citu, gulbis viņu jau gaidīja. Ortrudas pēdējais nekaunīgais izlēciens, visiem par prieku, lauza pašai sprandu. Diemžēl, arī Elza tūlīt pat krita kaujas laukā, ko Loengrīns pameta; gulbis tika atbrīvots no burvestības, un Loengrīnu aizveda prom spēcīgs balodis. Toties jaunais Gotfrīds, kas nupat bija ieradies, trijās dienās kļuva jau par trešo zemes valdnieku, kuru dižciltīgie un karadraudze, kā parasts, uzticīgi un godīgi cildināja.

— Redz, kā tas ir, — aizrādīja Dīdrihs, palīdzēdams Gustai uzvilkt mēteli. Visas šīs katastrofas, kas nebija nekas cits kā varas izpausmes, viņu pacilāja un deva gandarījumu. — Kas tad ir? — jautāja Gusta, noskaņota runāt pretī. — Tik tāpēc vien, ka viņa gribēja zināt, kas viņš ir? Uz to jau nu viņai bija tiesības, vienkārši pieklājība to prasīja. — Tam ir daudz dziļāka

jēga, — Dldrihs stingri aizrādīja. — Notikums ar Grālu nozīmē, ka valdnieks ir atbildīgs vienīgi dieva un savas sirdsapziņas priekšā. Nu, un mēs savukārt viņam. Ja ir runa par viņa majestātes interesēm, vari darīt, ko gribi, es neteikšu ne vārda, un ja ... — Dīdrihs ar žestu parādīja, ka līdzīga konflikta gadījumā, bez liekas domāšanas upurētu Gustu. Gustu pārņēma niknums. — Tā jau ir slepkavība! Tik tāpēc, ka Loengrīns ir lempis, bez mazākā temperamenta, man būtu jāiet bojā. Pat ne kāzu naktī Elzai no viņa nekas netika! — Un Gusta sarauca degunu, kā toreiz izejot no Mīlestības stūrīša, kur arī nebija nekas noticis.

Ceļā uz mājām saderinātie izlīga. — Lūk, māksla, kas mums nepieciešama! — iesaucās Dīdrihs. — Tā ir vācu māksla! — Jo te kā tekstā, tā mūzikā viņam likās izpildītas visas nacionālās prasības. Sacelšanās bija līdzvērtīga noziegumam, pastāvošais, atzītais tika spoži cildināts, dižciltība un dieva žēlastība vērtēta augstāk par visu, bet tauta, vienmēr neparedzētu notikumu pārsteigtais koris, padevīgi kāvās ar savu kungu ienaidniekiem. Kareivīgais sižets un mistiskās virsotnes, viss bija saglabāts. Saprotami un patīkami bija arī tas, ka šinī darbā skaistāks un iemīļotāks bija vīriešu dzimums. «Šo vīru uzlūkojot vien, sirds lieglaimē man pukst arvien,» dziedāja arī vīrieši kopā ar karali. Un mūzika savukārt pauda vīrišķīgu skaistumu, varonību, kaut arī fantāzijas bagāta, taču tā bija ķeizaram uzticīga arī kaislību brīžos. Kas spēja tam visam pretoties? Tūkstoš šādu operu izrāžu, un neatradīsies vairs neviens cilvēks, kas nebūtu nacionāls! Dīdrihs to pateica: — Arī teātris ir viens no maniem ieročiem. — Diez vai pat tiesas process par majestātes apvainošanu spētu pilsētas iedzīvotājus sparīgāk uzpurināt no snaudas. — Es ietupināju Laueru cietumā, bet tā priekšā, kas sarakstījis Loengrīnu, paceļu cepuri. — Viņš ieteica nosūtīt Vāgneram atzinības tele-gramu. Gustai nācās viņam paskaidrot, ka tas nav vairs iespējams. Pacēlies tik augstā domu lidojumā, Dīdrihs izteica savus uzskatus par mākslu vispār. Arī mākslā ir sava pakāpju kārtība. — Augstākā ir mūzika, tāpēc tā ir vāciešu māksla. Tai seko drama.

•— Kāpēc? — jautāja Gusta.

— Tāpēc, ka dažreiz tā saplūst ar muziķu, un tāpēc, ka tā nav jālasa, un vispār ...

— Un kas tālāk?

— Portretu glezniecība, protams, ķeizara portretu dēļ. Pārējais nav tik svarīgs.

— Un romāns?

— Tā nav māksla. Mazākais, paldies dievam, nav vāciešu māksla — to apliecina pats nosaukums.

Un tad pienāca kāzu diena. Abi to bija steidzinājuši: Gusta tenku dēļ, Dīdrihs aiz politiskiem motīviem. Lai viss noritētu iespaidīgāk, nolēma, ka laulāsies reizē ar Magdu un Kīnastu. Kad ieradās Kīnasts, šķīries no bārdas, saskrullējis ūsas līdz acīm, ar kurām arī jau prata zibsnīt, Dīdrihs viņā brīžiem nemierīgi nolūkojās. Pārrunās par Magdas ienākumu daļu viņā atklājās atbaidoša veikalnieciska daba. Dīdrihs nobažījies par uzņēmumu, kaut ari cieši apņēmies līdz galam izpildīt pienākumu pret sevi, tagad biežāk iedziļinājās savās veikalu grāmatās ... Pat kāzu dienas rītā, jau ietērpies frakā, viņš sēdēja kantorī; viņam ienesa vizītkarti: Kar-nauke, atvaļināts vecākais leitnants. — Nez ko tas grib, Setbīr? — Vecais grāmatvedis arī to nezināja. — Nu, vienalga. Virsnieku es nevaru noraidīt. — Un Dīdrihs pats devās pie durvīm.

Taču durvīs viņš sadūrās ar neparasti uzstājīgu kungu zaļganā, pie kakla cieši sapogātā vasaras mētelī, no kura pilēja ūdens. Pie svešā kājām, kas bija ieautas lakādas kurpēs ar smailiem purniem, vienā mirklī satecēja peļķe, no zaļās muižnieku platmalītes, ko viņš dīvainā kārtā paturēja galvā, plūda straumītes. — Vispirms mazliet jāapžāvējas, — svešais paziņoja un, negaidīdams Dīdriha uzaicinājumu, devās pie krāsns. Apstājies tur, viņš, griezīgi izrunādams «r» skaņu, apjautājās: — Tad pārdodiet gan, ko? Esat sprukās? — Dīdrihs sākumā nevarēja nekā saprast, tad pameta nemierīgu mirkli uz Setbīru. Grāmatvedis bija atkal pievērsies korespondencei. — Vecākais leitnanta kungs acīm redzot ir samainījis adreses, — Dīdrihs saudzīgi aizrādīja, taču tas nelīdzēja. — Blēņas. Skaidra bilde. Bez izlocīšanās. Pavēle no augšienes. Turēt muti un pārdot, citādi — lai dievs žēlīgs.

Šāds runas veids bija pārāk neparasts; Dldrihs beidzot saprata, ka, par spīti militārajai pagātnei, šā kunga pārspīlēti stingrā stāja nebija īsta un viņa acis izskatījās stiklainas. Tai pašā brīdī, kad Dīdrihs izdarīja šo secinājumu, svešais kungs noņēma zaļo muižnieka plāt-malīti un uzšļakstīja visu ūdeni Dīdriham uz frakas krekla. Dīdrihs protestēja pret šādu uzvedību, bet virsnieka kungs to ņēma stipri ļaunā. — Esmu jūsu rīcībā, — viņš čerkstēja. — Fon Kvicina un fon Vulkova kungs neatteiksies būt par maniem sekundantiem. — Un viņš tik cītīgi mirkšķināja acīm, ka Dīdrihs, nelabu nojauzdams, aizmirsis īgnumu, vienīgi pūlējās izdabūt vecāko leitnantu no istabas. — Mēs parunāsim laukā,— viņš čukstēja un, pret Setbīru pavērsies, noteica; — Piedzēries līdz nemaņai, jāmēģina tikt no tā vaļā. — Taču Setbīrs stāvēja sakniebtām lūpām, sarauktu pieri un šoreiz vairs nenoņēmās ar korespondenci.

Vecākais leitnanta kungs devās tieši pa durvīm laukā lietū. Dīdrihs viņam sekoja. — Tādēļ j*u nav jānaidojas, parunāties taču mēs varam. — Tikai pēc tam, kad arī Dīdrihs bija izlijis cauri slapjš, viņam izdevās svešo kungu atkal ievilināt fabrikā. Tukšajā mašīnu telpā vecākais leitnanta kungs ierēcās pilnā balsī: — Šņabi! Pērku visu, un šņabi ar! — Kaut arī strādniekiem sakarā ar kāzu svinībām bija brīva diena, Dīdrihs bailīgi apskatījās visapkārt; viņš pavēra durvis uz kambari, kur gulēja maisi ar hloru, un izmisīgi pūlējās iedabūt tur svešo kungu iekšā. Šeit bija neciešama smaka; svešais vairākkārt nošķaudījās, pēc tam sacīja: — Mani sauc par Karnauki, — kāpēc jūs tā smirdat?

— Vai jūs darbojaties kāda uzdevumā? — jautāja Dīdrihs. Svešais kungs arī to ņēma ļaunā. — Ko jūs ar to gribat teikt? .. . Ak tā, es pērku visu nekustamo. —* Sekodams Dīdriha skatienam, viņš aplūkoja savu salijušo vasaras mēteli. — Pārejošas grūtības, — viņš nomurmināja. — Esmu goda vīru starpnieks. Cieņas pilns uzdevums.

— Ko jūsu uzdevuma devējs sola?

— Apaļus simt divdesmit.

Un, lai arī kā Dīdrihs sašuta un šausminājās —1

zemesgabals esot divi simti tūkstošu vērts, vecākais leitnanta kungs palika pie sava: — Apaļus simt divdesmit.

— Nekas neiznāks, — Dīdrihs neuzmanīgi pagriezās uz durvju pusi; svešais tūlīt pat sparīgi devās uzbrukumā. Dīdriham nācās aizstāvēties, viņš nokrita uz hlora maisa un svešais uzgāzās viņam virsū. — Celieties augšā, — elsoja Dīdrihs, — hlors mūs applaucēs. — Vecākais leitnanta kungs iekaucās, it kā tam jau sviltu āda cauri drēbēm, un negaidot atkal atguva saspringto stāju. Viņš pamirkšķināja. — Prezidents fon Vulkovs ir neganti ieinteresēts, lai jūs to pārdotu, citādi visi veikali ar viņu pagalam. Mans brālēns Kvicins paplašina šeit visapkārt savu īpašumu. Viņš noteikti rēķinās ar jums. Apaļus simt divdesmit. — Dīdrihs bija vēl bālāks, it kā būtu palicis hlorā guļam, un mēģināja ko iebilst: — Simt piecdesmit. — Bet balss viņam atteicās klausīt. Tas bija pāri lojāla cilvēka saprašanai! Vulkovs, kas stingri sargā ierēdņa godu, nepiekukuļojams kā pastarā tiesa! ... Dīdrihs vēlreiz izmisīgi pārlaida acis pār šā Karnaukes, vecākā atvaļinātā leitnanta, augumu. Tad šo te sūtīja Vulkovs, tādās rokās viņam nācās nodot sevi. Vai tad toreiz nevarēja visu nokārtot zem četrām acīm, ar pienācīgu piesardzību un savstarpēju cieņu? Bet šie junkuri prot vienīgi cilvēkiem mesties pie rīkles; no veikala darījumiem viņiem joprojām nav nekādas jēgas. — Ejiet vien pie notāra, — čukstēja Dīdrihs, — es tūlīt nākšu. — Viņš izlaida vecāko leitnantu ārā pa durvīm. Bet, tiklīdz arī pats dzīrās iet prom, tā ceļā viņam nostājās vecais Setbīrs, vēl vienmēr sakniebtām lūpām. — Ko jūs vēlaties? — Dīdrihs jutās noguris.

— Jaunais saimniek, — vecais grāmatvedis uzsāka dobji, — par to, kas jums tagad ir padomā, es vairs nespēju atbildēt.

— Neviens to neprasa, — Dīdrihs izslējās. — Es pats zinu, ko daru. — Vecais vīrs lūdzoši pacēla rokas.

— Jūs to nezināt, jaunais saimniek! Es aizstāvu jūsu nelaiķa tēva un savu mūža darbu. Viss, pie kā jūs esat ticis, ir mūsu čaklā un solīdā darba rezultāts. Un, ja jūs reizēm pērkat dārgas mašīnas, reizēm atsakāties no pasūtījuma, tad tas ir līkloču kurss, ar ko jūs pazudināsiet uzņēmumu. Un tagad vēl pārdodat veco māju!

*— Jūs esat klausījies aiz durvīm. Vēl vienmēr nevarat paciest, ja kaut kas notiek bez jūsu ziņas. Pielūkojiet, ka nesaaukstējaties šeit, — Dīdrihs zobojās.

— Jūs nedrīkstat pārdot! — gaudās Setblrs. — Es nevaru noskatīties, ka mana vecā saimnieka dēls un mantinieks apdraud firmās solīdos pamatus un noņemas ar šaubīgiem pasākumiem.

Dīdrihs nomēroja viņu ar līdzcietīgu skatienu. — Plašais vēriens jūsu laikos, Setbīr, vēl nebija atklāts. Mūsu dienās cilvēki mēdz riskēt. Galvenais ir apgrozība. Vēlāk jūs sapratīsiet, kāpēc vajadzēja māju pārdot.

— Jā, arī jūs to sapratīsiet tikai vēlāk. Iespējams tad, kad būsiet bankrotējis, vai arī kad jūsu svainis Kīnasta kungs jūs iesūdzēs. Jūs esat izdarījis dažādas mahinācijas par ļaunu savām māsām un mātei! Ja vien es pateiktu Kīnasta kungam ... es varētu jūs iegrūst nelaimē, ja nejustu pret jums cieņu!

Vecais vīrs nevaldīja pār sevi. Viņš spiedza, apsarkušajos plakstiņos aiz niknuma pamirdzēja asara. Dīdrihs piegāja pie viņa klāt un piegrūda pie deguna dūri.

— Pamēģiniet tikai! Es noteikti pierādīšu, ka apzogat uzņēmumu un, proti, jau sen. Vai jūs domājat, ka es neesmu sagatavojies?

Arī vecais vīrs pacēla trīsošu dūri. Abi dusmās šņāca, Setbīrs valbīja asinīm pielijušās acis, Dīdrihs savukārt meta ar savējām zibšņus. Tad vecais grāmatvedis atkāpās. — Nē, tā nedrīkst. Es esmu vienmēr uzticīgi kalpojis savam vecajam kungam. Mana sirdsapziņa liek man, cik iespējams, saglabāt savus spēkus arī viņa pēctecim.

— Tas jums patiktu gan, — attrauca Dīdrihs cieti un auksti. — Esiet priecīgs, ka es neizmetu jūs uzreiz ārā. Uzrakstiet tūlīt pat lūgumu par atbrīvošanu no darba, esmu jau tam piekritis. — Un viņš devās prom.

Notāram Dīdrihs pieprasīja, lai pirkšanas līgumā pircējs tiek uzrādīts kā «nepazīstams». Karnauke ņirgājās.

— Nepazīstams, labi gan. Mēs taču pazīstam fon Kvicina kungu. — Arī notārs pasmaidīja. — Redzams, fon Kvicina kungs paplašina savus īpašumus. Līdz šim viņam piederēja vienīgi Meizes ielā mazais krodziņš «Pie vistas», bet viņš jau ved sarunas arī par abiem zemes gabaliem aiz jūsējā, doktora kungs. Tad viņa zemes robežas pienāks pie pilsētas parka un radīsies platība milzu apstādījumiem.

Dīdrihs jau atkal sāka trīsēt. Viņš klusi lūdza notāru, cik vien ilgi iespējams, turēt visu noslēpumā, tad atvadījās, piebilzdams, ka nedrīkstot zaudēt laiku. — Zinu, — aizturēja viņu vecākais leitnants. — Svētku diena, brokastis Reihshofa hotelī. Esmu sagatavojies. — Viņš pavēra zaļo mētelīti un norādīja uz savu saburzīto viesību uzvalku. Dīdrihs šausmās blenza viņā, mēģinādams aizstāvēties, bet leitnants atkal piedraudēja ar saviem sekundantiem.

Līgava bija jau nogaidījusies; citām dāmām dzēlīgi smaidot, abas mātes žāvēja viņai asaras. Arī šis līgavainis aizlaidies! Magda un Kīnasts jutās sašutuši un no Šveinihena ielas uz Meizes ielu skraidīja sūtņi... Beidzot! Kaut arī vecajā frakā, taču Dīdrihs ieradās. Viņš pat nekā nepaskaidroja. Dzimtsarakstu birojā un baznīcā varēja manīt līgavaiņa samulsumu. Visos kaktos sačukstējās, ka šāda veida saistībām nevar būt svētības. Arī mācītājs Cillihs pieminēja savā uzrunā, ka laicīgā manta ir pārejoša. Viņa vilšanās bija saprotama. Kēt-hena nemaz neieradās.

Pie kāzu galda Dīdrihs sēdēja kluss, acīm redzot domās vēl kavēdamies citur. Bieži viņš aizmirsa pat par ēdienu un blenza kaut kur gaisā. Vienīgi vecākajam leitnantam Karnaukem izdevās piesaistīt viņa uzmanību. Tiesa, leitnants darīja, ko spēja; jau pēc zupas viņš uzsauca līgavai tostu, pārējie viesi, ņemot vērā līdz šim izdzerto vīna daudzumu, vēl nespēja tikt viņam līdz. Dīdrihu vairāk satrauca dažas citas Karnaukes piezīmes, ko viņš izmeta, pamirkšķinot uz Dīdriha pusi, un kas, diemžēl, padarīja domīgu arī Kīnastu. Pienāca brīdis, ko Dīdrihs jau ar sirds drebēšanu bija paredzējis: Kīnasts piecēlās un lūdza atļauju parunāt ar viņu divatā ... Taču tobrīd leitnants pieskandināja pie glāzes un spēji pielēca kājās. Jau diezgan skaļais svētku troksnis pēkšņi apklusa; Karnaukes izstieptajos pirkstos šūpojās zila_ lente un tai galā krusts, kura malas spīguļoja zeltā ... A-a! Izsaucieni un apsveikumi. Dīdrihs izstiepa abas rokas, neiedomājama svētlaime atplūda no sirds

līdz kaklam; viņš runāja, vēl pats neapjēgdams ko. —- Viņa majestāte ... Nedzirdēta žēlastība ... Niecīgi nopelni, nesatricināma uzticība ... — Viņš vairākkārt palocījās un, kad Karnauke pasniedza krustu, piespieda roku pie sirds, aizvēra acis un sastinga — tā, it kā viņa priekšā stāvētu kāds cits, devējs pats.

Žēlsirdības apmirdzēts, Dīdrihs juta, ka tas ir glābiņš, ka tā ir uzvara. Vulkovs izpildīja līgumu. Vara neaizmirsa ar Dīdrihu noslēgto līgumu! Ceturtās šķiras ķeizara ordenis spīguļoja, un domās viņam atausa gan Vilhelma Lielā piemineklis, gan Gauzenfelda, gan uzņēmums un slava!

Pienāca laiks braukt. Satrauktajam un iebiedētajam Kīnastam tika pateikti daži vispārēja satura vārdi par brīnum skaisto nākotni, kas viņu sagaidot, par cildenajiem nodomiem sakarā ar viņu un visu ģimeni — un Dīdrihs ar Gustu prom bija.

Viņi ieņēma kupeju pirmajā klasē, Dīdrihs ziedoja trīs markas un aizvilka priekškarus. Viņa laimes apgarotā griba darboties necieta nekādu vilcināšanos, Gusta nekad nebija gaidījusi tik daudz temperamenta.

— Tu tomēr neesi tāds kā Loengrīns, — viņa konstatēja. Taču, kad viņa, jau slīgdama aizmirstībā, vēra ciet acis, Dīdrihs vēlreiz izslējās. Viņš stāvēja tās priekšā kā sastindzis, izgreznojies ar ordeni, zibsnīdams ar acīm.

— Iekams mēs sākam pašu galveno, — viņš kā skaldīt noskaldīja, — atcerēsimies viņa majestāti, mūsu vi-sužēlīgo ķeizaru. Jo tam ir dziļāka nozīme — lai mēs, godādami viņa majestāti, gādātu par brašiem karavīriem.

— O! — izdvesa Gusta, kuru spožums pie Dīdriha krūtīm sajūsmināja līdz aizkustinājumam. — Vai ■— tas — esi — tu — Dīdrih?

SESTĀ NODAĻA

CĪrihes hoteļa liftā doktors kungs Heslings un kundze no Necigas klusēdami uzlūkoja viens otru, jo viņus veda uz ceturto stāvu. Tas notika tā steidzīgā un piesardzīgā skatiena rezultātā, kādu pārvaldnieks bija abiem uzmetis. Dīdrihs paklausīgi izpildīja pieteikuma blanku un tikai tad, kad virssulainis aizgāja prom, viņā izraisījās sašutums par šejienes kārtību un Cīrihi vispār. Tas vērtās arvien skaļāks un beidzot viņš nolēma aizrakstīt Bedekeram. Bet, tā kā ar to vien vēl nebija pietiekami gandarīts, viņa dusmas vērsās pret Gustu — vainīga esot viņas cepure. Gusta savukārt vainoja Dīdriha «Hohencolernu» mēteli.

Tā, sasarkušām sejām, abi laulātie noskrēja lejā uz brokastīm. Durvīs viņi, pārējiem viesiem skatoties, elsdami apstājās — Dīdrihs smokingā, Gusta ar lentām, spalvām un sprādzēm rotātā cepurē, kas nešaubīgi iederējās apakšējā stāvā. Viņu paziņa virssulainis ar triumfu aizveda abus pie galda.

Ar Cīrihi, tāpat arī ar hoteli, abi samierinājās jau vakarā. Jo, pirmkārt, istaba ceturtā stāvā gan nebija no greznajām, toties lēta, un pie tam tieši iepretī laulāto gultām atradās gandrīz dabiska lieluma odaliska: brūnganais augums slīga greznā guļvietā, rokas paliktas zem galvas, puspievērtajās acīs valgs mirdzums. Vidū to dalīja uz pusēm ietvars, kas noderēja par ieganstu laulāto jokiem. Nākošajā dienā viņi juta svina smagumu

plakstos, ēda milzu porcijas un nemitīgi nodevās jautājumam, kas notiktu tad, ja odaliska nebūtu vis pārdalīta vidū uz pusēm, bet parādīta visa. Aiz noguruma viņi nokavēja vilcienu un atgriezās vakarā pēc iespējas agrāk savā lētajā un nogurdinošajā istabā. Šādam dzīves veidam nebija paredzamas beigas; Didrihs, tikko spēdams turēt vaļā acis, izlasīja laikrakstā, ka ķeizars esot ceļā uz Romu, lai apmeklētu Itālijas karali.

Nogurums bija ar rāvienu pazudis. Vingriem soļiem viņš devās pie portjē, uz kantori, tad uz liftu un, kaut gan Gusta vaimanāja, ka viņai no šīs steigas reibstot galva, ceļasomas bija jau sakravātas, un Didrihs vilka Gustu pa durvīm laukā. — Vai tad to vajadzēja? — viņa gaudās, — šeit taču tik laba gulta! Bet Didrihs pameta vienīgi ironisku skatienu uz odalisku. — Novēlu jums ari turpmāk jautri pavadīt laiku, cienījamā!

Aiz satraukuma viņš ilgi nevarēja aizmigt. Kamēr Gusta mierīgi krāca pie Dldriha pleca, viņš, traukdamies cauri naktij, domāja, ka šai pašā laikā pa citām sliedēm, bet tikpat trauksmaini tam pašam mērķim tuvojas ķeizars. Ķeizars un Didrihs sacentās ātrumā. Un, tā kā Dīd-riham jau vairākkārt dzīvē bija gadījies izteikt domas, kas mistiskā kārtā likās tādas pašas kā viņa augstībai, varbūt šai brīdī viņa majestāte domāja par Dīdrihu: zināja, ka uzticamais pavalstnieks arī steidzas viņam līdzās pāri Alpiem, lai šiem zaķpastalām svešzemniekiem reizi par visām reizēm parādītu, kas ir uzticība ķeizaram. Viņš pazibsnīja ar acīm uz pretējā solā guļošajiem, sīkajiem, melnīgsnējiem cilvēkiem, kuru sejas miegā izskatījās novārgušas. Lai tie iepazīstas ar ģermāņu varoņa garu!

Kad agri no rīta Milānā un pusdienas laikā Florencē kāpa laukā braucēji, Didrihs nespēja to aptvert. Viņš mēģināja, gan bez manāma panākuma, pāri palikušajiem ieskaidrot, kāds izcils notikums viņus sagaida Romā. Divi amerikāņi likās atsaucīgāki, un Didrihs triumfēja: — Nu, jūs laikam arī mūs apskaužat mūsu ķeizara dēļ! — Amerikāņi jautājoši saskatījās, taču nekā neatbildēja.

Tuvojoties Romai, Dldriha satraukums izpaudās nevaldāmā darbošanās kārē. Ielicis pirkstu pavērtajā itāliešu valodas sarunu grāmatā, viņš skraidīja pakal vilciena apkalpei, mēģinādams noskaidrot, kurš aizbrauks ātrāk, viņš vai ķeizars. Vīra satraukums pārņēma arī Gustu. — Dīdel! — viņa sauca. — Esmu spējīga paklāt viņam zem kājām savu ceļojuma plīvuri, lai viņš pa to ietu, un rozes no savas cepures es viņam arī nometīšu! — Ja nu viņš tevi ierauga un tu viņam iepaticies? — jautāja Dīdrihs un satraukti smaidīja. Gūstas krūtis sāka smagi viļņoties, viņa nolaida acis. Dīdrihs elsodams iesaucās lielā sasprindzinājumā: — Mans vīra gods ir man svēts, to es apliecinu. Taču šai gadījumā ... — Un viņš strupi pameta ar roku.

Tad abi laulātie bija sasnieguši mērķi, taču gluži citādi, nekā sākumā domājuši. Ierēdņi lielā apjukumā izraidīja pasažierus ārā no stacijas plašā laukuma viņā malā un ielās aiz tā, kuras tūlīt pat tika satiksmei slēgtas. Taču Dīdrihs nevaldāmā sajūsmā pārvarēja visus šķēršļus. Gustu, kas šausmās stiepa pēc viņa rokas, Dīdrihs pameta ar visām ceļasomām un metās prom. Viņš jau atradās laukuma vidū; divi kareivji ar spalvām izgreznotām cepurēm, spilgtajiem mundiera stūriem plīvojot, dzinās viņam pakaļ. Te vairāki kungi nokāpa no perona un kāda ekipāža brauca tieši Dīdriham virsū. Dīdrihs vicināja platmali un tik skaļi rēca, ka kungi ekipāžā pārtrauca sarunu. Tas, kas sēdēja pa labi, paliecās uz priekšu, un abi paskatījās viens uz otru — Dīdrihs un viņa ķeizars. Ķeizars auksti, pētoši pasmaidīja; ap acīm viņam savilkās krunciņas, un rievas pie mutes kaktiņiem noslīga zemāk. Dīdrihs kādu gabalu skrēja līdz plaši ieplestām acīm, nemitīgi kliegdams un platmali vicinādams; dažus mirkļus abi atradās tukša laukuma vidū zem koši zilajām debesīm, visapkārt svešam pūlim aplaudējot, gluži vieni paši — ķeizars un viņa pavalstnieks.

Un tad ekipāža pazuda tālāk karogiem greznotajā ielā, «lai dzīvo» saucieni izdzisa tālumā, un Dīdrihs, atvilkdams elpu un aizvērdams acis, atkal uzlika galvā platmali.

Gusta sparīgi māja viņam ar roku, un cilvēki, kas vēl joprojām te stāvēja, viņam ar jautri labvēlīgām sejām aplaudēja. Arī kareivji, kas bija dzinušies pakaļ, tagad smējās. Viens no viņiem pat izrādīja tik daudz labvēlības, ka sameklēja ormani. Aizbraucot Dīdrihs atsveicinājās no pūļa. — Tie ir kā bērni, — viņš stāstīja sievai. — Nu, un arī tikpat nevarīgi, — viņš piebilda un atzinās: — Berlīnē tas tomēr nebūtu izdevies... Kad es atceros nemierus «Unter den Linden» bulvārī, tur gan gāja mazliet raibāk. — Un viņš izslējās brašāk, jo tuvojās viesnīcai. Ievērojot šo stāju, viņi dabūja istabu otrajā stāvā.

Taču ar pirmajiem saules stariem Dīdrihs jau atkal bija uz ielas. — Ķeizars ceļas agri! — viņš teica Gustai, kas, iebāzusi degunu spilvenā, šņāca. Starp citu, izraudzītajam uzdevumam Gusta nederēja. Ar pirkstu bakstīdams pilsētas plānā, Dīdrihs nonāca Kvirinālā un palika tur stāvot. Klusais laukums slīpajos saules staros mirgoja viegli zeltains, iespaidīga un varena skaidrajās debesīs pacēlās pils, un tai iepretī, gaidīdams viņa majestāti, stāvēja Dīdrihs ar ķeizara ceturtās šķiras ordeni pie izrieztajām krūtīm. No pilsētas pa pakāpieniem augšup kalnā aizdipināja kazas un pazuda aiz strūklakas ar lielu jātnieka tēlu. Dīdrihs neskatījās apkārt. Pagāja divas stundas, ļaužu saradās aizvien vairāk, aiz sargbūdas parādījās kareivis, vienā no abiem portāliem rosījās šveicars un vairāk cilvēku gan iegāja tur, gan iznāca ārā. Dīdrihs kļuva nemierīgs. Viņš pienāca tuvāk fasādei un, ziņkārīgi lūkodamies iekšā, lēnām vilkās garām. Kad viņš to atkārtoja trešo reizi, šveicars, mazliet vilcinādamies, pacēla roku pie cepures. Dīdrihs palika stāvot un atņēma sveicienu, tāpēc ieguva šveicara uzticību. — Viss kārtībā, — viņš sacīja, aizlikdams mutei roku priekšā. Dīdrihs saprotoši klausījās šveicarā. Likās pilnīgi dabiski, ka viņu informē par ķeizara labsajūtu. Uz Dīdriha jautājumiem, kad ķeizars izbrauks un kurp dosies, viņš nekavējoties saņēma atbildi. Šveicaram pašam ienāca prātā, ka Dīdriham būs nepieciešams ormanis, lai pavadītu ķeizaru, un aizsūtīja tam pakaļ. Tikmēr bija salasījies pulciņš ziņkārīgo, un šveicars pagāja sānis; pa priekšu devās jātnieks, tad vaļējā ekipāžā, spīguļojošu ērgļotu ķiveri galvā, parādījās pats gaišmatainais ziemeļu valdnieks. Dīdriha platmale jau lidoja gaisā, kā pistoles šāviens noskanēja Dīdriha sauciens itāliešu valodā: — Lai dzīvo ķeizars! — Pulciņš apkārt stāvošo labprāt sauca līdz ... Taču Dīdrihs ar vienu lēcienu jau atradās kabrioletā, kas gaidīja, un metās prom ekipāžai pakaļ, uzmudinādams ormani ar skarbiem kliedzieniem un naudu, ko vicināja gaisā. Un, rau, — Dīdrihs jau bija tur, kad viņa majestāte vēl tikai piebrauca. Ķeizaram izkāpjot, jau atkal gaidīja pūlītis ļaužu, un atkal Dīdrihs, cik spēka, itāliski sauca ... Viņš stāvēja sardzē nama priekšā, kur bija iegājis ķeizars. Izrieztām krūtīm, uzzibsnīdams ar acīm katram, kurš uzdrīkstas tuvoties! Pēc desmit minūtēm no jauna bija sapulcējies vēl lielāks pūlītis, ekipāža izripoja pa vārtiem, un Dīdrihs sauca: — Lai dzīvo ķeizars! — tad, pūlim saucienu atbalsojot, viņš mežonīgā ātrumā traucās atpakaļ uz Kvirinālu. Sardzē. Ķeizars augstajā formas cepurē. Pūlītis. Cits mērķis, atgriešanās, cits formas tērps, atkal Dīdrihs, atkal jūsmīga sagaidīšana. Tā tas turpinājās, un nekad vēl Dīdrihs nebija baudījis skaistāku dzīvi. Viņa draugs šveicars paļāvīgi ziņoja, uz kurieni brauks. Gadījās ari, ka dažs labs ierēdnis, atdodams godu, kaut ko ziņoja, ko Dīdrihs labvēlīgi uzklausīja, vai arī kāds cits lūdza norādījumus — tad Dīdrihs tos sniedza gan nenoteikti, bet valdonīgi. Saule kāpa augstāk un augstāk, sakarsušo fasādu marmora plātņu priekšā, aiz kurām viņa ķeizars risināja sarunas, kas izlēma pasaules likteņus, Dīdrihs nekurnēdams pacieta svelmi un slāpes. Bet, lai arī kā viņš turējās, tā vien likās, ka vēders pusdienas tveicē slīd arvien zemāk, līdz pašam ielas bruģim un uz krūtīm jau kūst ķeizara ceturtās šķiras ordenis... Ormanis, kas aizvien jo biežāk pazuda tuvākajā krodziņā, beidzot, apbrīnodams vācieša varonīgo pienākuma sajūtu, atnesa vīnu. Ar jaunu sparu dzīslās abi metās nākošajā skrējienā, jo ķeizara rikšotāji nesās, cik jaudas. Lai aizsteigtos tiem priekšā, vajadzēja traukties pa šķērsielām, kuras izskatījās līdzīgas kanāliem un kurās retie gājēji nobijušies spiedās pie mūriem; vai atkal nācās izkāpt un pa galvu pa kaklu traukties augšā pa kādām kāpnēm. Taču īstajā brīdī Dīdrihs jau stāvēja sava pūlīša priekšgalā, sagaidīja izkāpjam pēc kārtas septīto formas tērpu un kliedza. Un ķeizars pagrieza galvu un smaidīja. Viņš pazina savu pavalstnieku! To, kas kliedza, to, kas vienmēr, neiztrūkstoši bija klāt. Dldrihs, visuaugstākā uzmanības pacilāts un iejūsmināts, meta acu zibšņus uz pūli, kas labvēlīgi un jautri visu vēroja.

Tikai tad, kad šveicars apgalvoja, ka viņa majestāte brokasto, Dīdrihs atļāvās padomāt par Gustu. — Kāds tu izskaties! — tā iesaucās, atkāpdamās pie sienas. Jo viņš bija sarkans kā tomāts, uzblīdis, gaišu un mežonīgu skatienu kā aizvēsturisko laiku ģermāņu karotājs uzvaras gājienā pa romāņu zemēm. — Šī ir diža, nacionālam uzdevumam veltīta diena! — viņš svarīgi paziņoja. — Viņa majestāte un es, mēs izcīnām morālas uzvaras! — Kā viņš stāvēja! Gusta aizmirsa savas izbailes un dusmas par ilgo gaidīšanu; viņa pienāca mīļi izstieptām rokām un pazemīgi piekļāvās viņam klāt.

Taču vienīgi īsu brīdi Dīdrihs ziedoja sev, — lai paēstu. Viņš zināja gan, ka ķeizars pēc pusdienām mēdz atpūsties; tātad jānostājas zem viņa logiem, neatkāpjoties ne soli. Viņš neatkāpās, un rezultāti rādīja, cik pareizi darījis. Vēl viņš nebija nostāvējis savā postenī, portālam iepretī, ne astoņdesmit minūtes, kad kāds apšaubāma izskata subjekts, izmantodams īslaicīgu šveicara aiziešanu, iezagās portālā, aizslēpās aiz kolonas un krēslainajā paslēptuvē sāka kalt postošus plānus. Bet Dīdrihs! Kā viesulis, ar spalgu cīņas saucienu metās pāri laukumam. Satrauktie gājēji drāzās pakaļ, piesteidzās sardze, portālā saskrēja kalpotāji — un visi apbrīnoja Dīdrihu, kurš, mežonīgi cīnīdamies, vilka laukā kādu, kas bija paslēpies. Abi tik sparīgi vicināja dūres, ka pat apbruņotā sardze netika viņiem klāt. Pēkšņi Did-riha pretinieks, kam izdevās atbrīvot labo roku, atvēzējies pacēla gaisā kādu bundžu. Dziļš klusums — tad, panikā iekaukdamies, visi metās uz izeju. Bumba! Met! ... Jau nomesta. Gaidot sprādzienu, tuvākie, jau iepriekš vaimanādami, krita pie zemes. Bet Dīdrihs — baltu seju, pleciem un krūtīm, stāvēja un šķaudīja. Viņš stipri oda pēc piparmētras. Drošsirdīgākie atgriezās un apošņāja viņu, kāds kareivis ar plīvojošām spalvām pie cepures piebāza viņam saslapinātu pirkstu un nogaršoja. Dīdrihs noprata, ko viņš pateica pūlim un kāpēc tūlīt pat visu sejas atplauka jautrā labvēlībā, jo kopš kāda brīža viņam pašam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka apbārstīts ar zobu pulveri. Kaut arī tā, viņš neaizmirsa briesmas, no kādām, pateicoties viņa modrībai, varbūt izdevies izbēgt ķeizaram. Atentāta rīkotājs gluži veltīgi mēģināja aizzagties prom: Dīdriha spēcīgā dūre nodeva viņu policistiem. Tie noskaidroja, ka noziedznieks ir vācietis, un lūdza Dīdrihu viņu nopratināt. Par spīti zobu pulverim, ar ko Dīdrihs bija nobērts, viņš veica savu uzdevumu ļoti apzinīgi. Šā cilvēka atbildēs, kurš zīmīgā kārtā izrādījās mākslinieks, nebija sevišķas politiskas noskaņas, bet ar savu dziļo necieņu un cinismu viņš pārāk skaidri atklāja savas dumpinieka tendences, kāpēc arī Dīdrihs stingri uzstājās par viņa apcietināšanu. Policisti viņu aizveda, iepriekš salutēdami Dīdriham, kuram tikko vairs atlika laika ļaut savam draugam šveicaram ar suku notīrīt drēbes. Jau bija pieteikta ķeizara iznākšana; Dīdriha personīgais dienests sākās no jauna.

Šis dienests to trenkāja bez atelpas apkārt līdz pusnaktij un beidzot aizveda pie vācu sūtniecības nama, kur viņa majestāte rīkoja pieņemšanu. Viņa augstības ilgāka uzturēšanās sūtniecībā deva Dīdriham iespēju uzlabot garastāvokli tuvējā krodziņā. Viņš uzrāpās durvju priekšā uz krēsla un vērsās pie tautas ar nacionāla gara pārpilnu uzrunu, kas gļēvajam pūlim noskaidroja stingras vadības un īsta, nevis marionešu ķeizara priekšrocības ... Cilvēkiem pietika tikai redzēt Dīdrihu sarkanās uguns apspīdētu, kas brīvi plīvoja gaismekļos Vācijas sūtniecības nama priekšā, pietika redzēt viņa plaši ieplesto, ūsu četrstūra apņemto muti, zibošās acis un kā akmenī kalto stāju, lai viņu saprastu, jo tie līksmoja, aplaudēja un sauca «lai dzīvo» ķeizaram ik reizes, kad to darīja Dīdrihs. Ar nopietnību, kas pauda arī draudus, Dīdrihs saņēma savam valdniekam un valdnieka neierobežotajai varai veltītos svešzemnieku cildinājumus, pēc tam nokāpa no krēsla un atgriezās pie galda dzert vīnu. Vairāki vietējie, gandrīz tikpat satraukti kā Dīdrihs, uzdzēra viņam un rīkojās tāpat kā viņš, tikai pēc savas zemes paraduma. Kāds no tiem atšķīra vakara laikrakstu ar milzīgu ķeizara attēlu un nolasīja aprakstu par starpgadījumu Kvirināla portālā, ko izraisījis kāds vācietis. Vienīgi ķeizara personīgajā dienestā kalpojošā ierēdņa aukstasinība pasargājusi no lielāka ļaunuma; bija ievietots arī šā ierēdņa attēls. Dīd-rihs to pazina tūlīt. Kaut arī līdzība bija maza un vārds iespiests gluži nepareizi, pēc sejas kontūrām un ūsām viņu varēja pazīt. Un nu Dīdrihs skatīja ķeizaru un sevi vienā laikraksta lapā, skatīja ķeizaru kopā ar sevi — viņa pavalstnieku, abi bija parādīti apbrīnošanai visai pasaulei. Tas gāja pāri viņa spēkiem. Dīdrihs miklām acīm piecēlās un uzsāka dziedāt «Sardzi pie Reinas». Tā nu notika, ka lētais vīns un pastāvīgi uzkurinātā sajūsma bija par iemeslu tam, ka Dīdrihs, saņemot ziņu par ķeizara iznākšanu no sūtniecības, vairs nejutās īsti skaidrā prātā. Viņš gan darīja visu, ko spēja, lai pildītu savu pienākumu. Šāvās līkloču lejā no Kapitola, paklupa un nokūleņoja pa kāpnēm. Apakšā uz ielās pudeles biedri gan viņu panāca, bet viņš stāvēja ar seju pret mūri. .. Lāpu gaisma un pakavu dipoņa — ķeizars! Pārējie grīļodamies klumburoja pakaļ, bet Dīdrihs — ko te līdzēja vairs stāja, — novēlās, kur stāvējis. Divi pilsētas sargi atrada viņu atbalstījušos pret mūri sēžam peļķē. Ieraudzījuši Vācijas ķeizara personīgā dienesta ierēdni, tie stipri norūpējušies noliecās pār viņu. Taču tūlīt pat saskatījās un sāka nevaldāmi smieties. Personīgā dienesta ierēdnis, paldies dievam, nebija miris, jo krāca, un peļķe, kurā viņš sēdēja, nebija asiņu peļķe.

Nākošajā vakarā svinīgajā teātra izrādē ķeizars izskatījās neparasti nopietns. Dīdrihs, to pamanījis, sacīja Gustai: — Tagad es zinu, kāpēc esmu izdevis tik lielu naudu. Gan tu redzēsi, mēs vēl piedzīvosim vēsturisku brīdi! — Un nojauta viņu nepievīla. Teātrī parādījās vakara laikraksti, un tika zināms, ka ķeizars atlaidis reihstāgu un aizbrauks vēl šai pašā naktī. Dīdrihs. tikpat nopietns kā monarhs, paskaidroja visiem, kas sēdēja tuvumā, šā notikuma svarīgo nozīmi. Dumpinieki nav kautrējušies noraidīt militāro likuma projektu! Nacionāli domājošie ir gatavi par savu ķeizaru iet cīņā uz dzīvību un nāvi! Dīdrihs apgalvoja, ka pats braukšot ar nākošo vilcienu mājās, un viņam tūlīt pastāstīja, ar kādu būtu labāk ... Ja kāds bija neapmierināts, tad tā bija Gusta. — Beidzot reiz izdevība pabūt

kur citur, un, paldies dievam, ir taču iespēja, var to atļauties. Kas tur par jēgu, ka man vajadzēja divas dienas no rīta līdz vakaram kvernēt hotelī un tad tūlīt atkal braukt atpakaļ tik tāpēc vien, ka... — Skatienā, ko viņa pameta uz ķeizarisko ložu, bija tik daudz sašutuma, ka Dīdriham nācās izlietot bardzību. Gusta arī pacēla balsi, visapkārt viņus sāka apsaukt, bet, kad Dīd-rihs, zibsnīdams ar acīm, vērsās tiem pretī, viņus abus ar Gustu uzaicināja atstāt teātri vēl labu laiku pirms vilciena atiešanas. — Šiem neliešiem nav ne mazākās jēgas par pieklājību, — Dīdrihs, izgājis ārā, skaļi šķendējās. — Vispār, es gribētu zināt, kas te ko redzēt. Vienīgi skaists laiks ... Nu tad priecājies, mazākais, vēl par tiem vecajiem krāmiem, kas te ik uz soļa mētājas apkārt! — viņš uzbrēca. — Es jau priecājos, — Gusta, atkal padevīga, žēli novilka. Un tad pēc zināma laika viņi sekoja ķeizara vilcienam. Gusta, kas steigā bija aizmirsusi savas sukas un sūkļus, pastāvīgi grasījās izkāpt. Lai piespiestu viņu paciesties trīsdesmit sešas stundas, Dīdriham nemitīgi nācās atgādināt nacionālo pienākumu. Tomēr, tiklīdz viņa beidzot atradās Necigā, tā bez kavēšanās skrēja meklēt sūkļus. Vajadzēja arī atbraukt tieši svētdienā! Par laimi, vismaz aptieka bija vaļā. Kamēr Dīdrihs stacijā gaidīja ceļasomas, Gusta jau devās turp. Taču viņa ilgi neatgriezās, un Dīdrihs gāja sievai pakaļ.

Aptiekas durvis stāvēja pusvirus, trīs pusaudži skatījās iekšā un smējās locīdamies. Dīdrihs, palūkodamies pāri viņu galvām, aiz brīnumiem vai sastinga — aptiekā aiz letes sakrustotām rokām un drūmu skatienu staigāja uz priekšu un atpakaļ viņa vecais draugs un komilto-nis Gotlībs Hornungs. Gusta patlaban sacīja: — Mani tomēr interesē, vai es drīz dabūšu zobu suku? — Tad Gotlībs Hornungs iznāca šaipus letes, vēl joprojām uz krūtīm sakrustotām rokām un Gustai pievērstu drūmu skatienu. — Jūs būsiet jau pēc manas sejas izteiksmes nopratusi, — viņš uzsāka oratora balsī, — ka man nav ne iespēja, ne vēlēšanās pārdot jums zobu suku. — Ak tā! — Gusta pavirzījās tālāk. — Bet jums taču te ir

pilns stikla trauks ar tām. — Gotlībs Hornungs smaidīja kā Lucifers. — Tas tēvocis tur augšā, — viņš atmeta galvu un norādīja ar zodu uz griestiem, aiz kuriem jādomā dzīvoja viņa principāls, — tas var šeit tirgoties, ar ko vien vēlas. Man tur ne silts, ne auksts. Es esmu studējis sešus semestrus un piederējis pie īsti smalkas korporācijas ne tādēļ, lai tagad te pārdotu zobu sukas.

— Un ko tad jūs te darāt? — jautāja Gusta, manāmi nobijusies. — Es nodarbojos ar receptūru! — majestātiski nodārdināja Hornungs. Gusta juta, ka cīņu zaudējusi, un pagriezās lai ietu. Taču vēl iedomājās paprasīt:

— Ar sūkļiem laikam ir tāpat? — Gluži tāpat, — apstiprināja Hornungs. Acīm redzot Gusta to vien bija gaidījusi, lai ne pa jokam noskaistos. Viņa izrieza krūtis un nupat dzīrās aizsvilt dusmās, bet Dīdrihs vēl laikus metās starpā. Viņš atzina, ka draugam taisnība, Jaunteito-nijas cieņa ir jāsargā un tās karogs jātur augstu. Ja nu kādam tomēr ievājagoties sūkļa, tad jau varot to paņemt pats un naudu nolikt — ko Dīdrihs arī darīja. Gotlībs Hornungs tikmēr pagāja pie malas un sāka svilpot, it kā atrastos šeit viens pats. Pēc tam Dīdrihs apvaicājās, kā draugam līdz šim klājies. Diemžēl, bijis daudz neveiksmju, jo viņš vienmēr esot atteicies pārdot sūkļus un zobu sukas, kāpēc jau atlaists no piecām aptiekām. Tomēr viņš esot apņēmies arī turpmāk aizstāvēt savu pārliecību, kaut vai šeit atkal nāktos zaudēt darbu.

— Nu, redzi, palūkojies, kur ir īsts jaunteitonis! — Dīdrihs sacīja Gustai, un viņa palūkojās Hornungā.

Tagad arī Dīdrihs vairs ilgāk nekavējās un pastāstīja, ko piedzīvojis un paveicis. Viņš norādīja uz ordeni, pagrozīja Gustu Hornungā priekšā un minēja viņas kapitāla lielumu. Ķeizars, kura ienaidnieki un apvainotāji ar Dīdriha gādību sēdēja aiz restēm, tika nupat Romā, atkal pateicoties Dīdriham, pasargāts no draudošām briesmām. — Lai izvairītos no panikas, kas var izcelties galmos un biržā, laikraksti spriež par notikušo vienīgi kā par pustraka cilvēka rīcību, bet, starp mums runājot, ir iemesls ticēt, ka bijusi noorganizēta plaša apmēra sazvērestība. Tu taču saproti, Hornung, ka nacionālās intereses prasa vislielāko atturību, jo tu jau arī droši vien esi nacionālists. — Protams, Hornungs tas bija, un tad jau Dīdrihs varēja pavēstīt par ārkārtīgi svarīgo uzdevumu, kas licis viņam tik pēkšņi pārtraukt kāzu ceļojumu. Necigā vajadzēja iedabūt nacionālistu kandidātu. Grūtības nav ko slēpt. Neciga esot liberāļu citadele, apvērsuma tīkotāji apdraudot pilsētas pamatus ... Te Gusta sāka dusmoties, ka braukšot ar ceļasomām mājās. Dīdrihs paguva vairs tikai draugam piekodināt, lai šo pašu vakaru atnākot ciemos, esot kas steidzami pārrunājams. Iekāpjot ormaņa ratos, viņš redzēja, ka viens no palaidņiem, kuri bija gaidījuši ārā, iegāja aptiekā un pieprasīja zobu suku. Dīdrihs iedomājās, ka Gotlībs Hornungs ar savu aristokrātisko noslieci, kas viņu tik ļoti traucēja pārdot sūkļus un zobu sukas, varēja kļūt par nozīmīgu sabiedroto cīņā ar demokrātiju. Taču šī bija pati sīkākā no viņa neatliekamajām rūpēm. Vecajai Heslinga kundzei tika atļauts nobirdināt tikai pāris asariņu, tad viņai atkal vajadzēja doties uz otro stāvu, kur senāk dzīvoja vienīgi kalpone un tika žauta veļa un kur tagad Dīdrihs bija novietojis māti un Emmiju. Pat nenomazgājis ceļa putekļus, viņš pa nomaļām ielām aizsteidzās pie prezidenta fon Vul-kova, tikpat piesardzīgi ataicināja pie sevis Napoleonu Fišeru un turklāt paguva arī visu nokārtot, lai bez kavēšanās satiktos ar Kunci, Kīnhenu un Cillihu.

Bija svētdienas pēcpusdiena, un tas kavēja viņa nodomu; majoru tikai ar grūtībām varēja aizdabūt prom no ierastās ķegļu partijas, mācītāju vajadzēja atrunāt no ģimenes pastaigas ar Kēthenu un asesoru Jadaszonu, bet ar skolotāju pašreiz noņēmās abi viņa pansionāri, kas jau bija paguvuši viņu pa pusei piedzirdīt. Beidzot izdevās visus sapulcināt Karavīru apvienības telpās, kur Dīdrihs, nezaudēdams laiku, paziņoja, ka jāuzstādot nacionālistu kandidāts un, ņemot vērā pašreizējo stāvokli, tas varot būt vienīgi majors Kunce. — Urā! — nekavējoties iesaucās Kīnhens, bet majora seja apmācās vēl tumšāka, nekā parasti. Vai tad viņu uzskatot par vientiesi, Kunce sirdījās. Vai domājot, ka viņš tik ļoti vēloties izgāzties! — Nacionālistu kandidāts Necigā, — kur tāds liksies, pat zināt negribas! Nacionāla izgāšanās skaidrāka par skaidru! — Dīdrihs turpretī nemaz tā nedomāja. — Mums ir Karavīru apvienība, lai kungi to neaizmirst! Karavīru apvienība ir nenovērtējama operatīva bāze. Ar tās palīdzību mēs, ja tā varētu teikt, taisnā līnijā nonāksim līdz ķeizara Vilhelma piemineklim, kur tad tiks izkarota uzvara. — Urā! — sauca atkal Kīnhens, taču abi pārējie vēlējās zināt, kas tur esot ar to pieminekli, un Dīdrihs atklāja savu nodomu, gan iz-gudrēm noklusēdams, ka tas radies līguma rezultātā ar Napoleonu Fišeru. Liberāļu zīdaiņu patversme, tik daudz viņš pastāstīja, lielu sajūsmu neradīja, liels vairums vēlētāju, ja tiem apsolītu, ka vecā Kīlemana mantojums tiks izlietots ķeizara Vilhelma piemineklim, pārietu nacionālistu pusē. Pirmkārt, tas sagādātu darbu lielākam skaitam amatnieku, pilsētā valdītu rosība, šāda pieminekļa iesvētīšana saistītu plašas aprindas, Necigai rastos iespēja tikt vaļā no savas nelāgās demokrātiskā muklāja slavas un iemantot visaugstāko žēlastību. Un Dīdrihs atcerējās savu norunu ar Vulkovu, ko arī saprātīgi noklusēja. — Taču tam cilvēkam, kas tik bezgala daudz mūsu visu labā darījis un paveicis, — viņš jūsmīgi norādīja uz Kunci, — tam mūsu mīļā, vecā pilsēta arī neapšaubāmi kādreiz uzcels pieminekli. Šis cilvēks un ķeizars Vilhelms Lielais nolūkosies viens otrā. — Un rādīs mēli viens otram, — pabeidza majors, stūrgalvīgi palikdams pie savas neticības. — Ja jūs domājat, ka necigieši tik to vien gaida, lai ierastos dižs cilvēks, kas viņus ar skanīgiem zvārguļiem ievestu nacionālajā nometnē, kāpēc tad jūs pats negribat tas būt? — Un viņš cieši raudzījās Dīdriham acīs. Bet Dīdriha acis tikai iepletās vēl godīgākā izbrīnā; viņš pielika roku pie sirds. — Majora kungs! Mana visiem zināmā ķeizaram uzticīgā nostāja ir man jau sagādājusi smagākus pārbaudījumus nekā kandidatūra reihstāgam, un šos pārbaudījumus, uzdrīkstos apgalvot, esmu izturējis. Es eju to cīnītāju priekšgalā, kas cīnās par taisnu lietu, un nebaidos no naidīgu elementu dusmām, un tāpēc esmu padarījis par neiespējamu baudīt pats savas uzupurēšanās augļus. Par mani necigieši nebalsotu, par manu ideju balsos un tāpēc es atkāpjos, jo būt lietišķam — nozīmē būt vācietim un atstāju jums, majora kungs, bez skaudības visu godu un priekus! — Radās vispārējs saviļņojums. Kīnhena «bravo» skanēja ar asarām balsī, mācītājs svinīgi māja ar galvu, un Kunce, manāmi satriekts, sēdēja, nodūris galvu. Dīdrihs jutās viegli un brīvi, viņš bija Jāvis runāt sirdij un parādījis uzticību, gatavību uzupurēties un vīrišķīgu ideālismu. Pāri galdam pastiepās Dīdriha gaišiem matiņiem apaugusī roka un majora tumši apspalvotā vilcinādamās, bet spēcīgi to paspieda.

Pēc tam kad bija runājusi sirds, visi četri atkal ņēma palīgā prātu. Majors apvaicājās, vai Dīdrihs esot ar mieru atlīdzināt gan par morāliem, gan materiālajiem zaudējumiem, kas viņam draudot tai gadījumā, ja viņš uzstāsies pret liberāļu kliķes kandidātu un tā, stādamās ceļā, viņu sakaušot. — Redziet nu! — un viņš pastiepa pirkstu pret Dīdrihu, kas, dzirdot šādu atklātu valodu, nezināja, ko teikt. — Gluži tik riktīga arī jums tā nacionālā būšana vis neliekas, un tas, ka jūs mani par vari gribat dabūt iekšā, cik es jūs pazīstu, doktora kungs, ir noteikti sakarā ar kādu no jūsu mahinācijām, no kurām es kā godīgs karavīrs, diemžēl, nekā nesaprotu. — Tad nu Dīdrihs pasteidzās godīgajam karavīram apsolīt ordeni, likdams noprast, ka saņemta Vulkova piekrišana, un nacionālais kandidāts bija beidzot pilnīgi iekarots ... Tikmēr mācītājs Cillihs sāka apsvērt, vai viņa stāvoklis pilsētā pieļauj uzņemties nacionālās vēlēšanu komitejas priekšsēdētāja amatu. Vai lai viņš radītu šķelšanos savā draudzē? Liberāļu kandidāts bija viņa paša svainis Heiteifels! Ja nu pieminekļa vietā uzceltu baznīcu! — Jo patiesi dievnami vajadzīgi vairāk nekā jebkad un manu sirdij tik dārgo Svētās Marijas baznīcu pilsēta pametusi pavisam novārtā, tā ka tā kuru katru brīdi var sabrukt uz galvas man un manai draudzei. — Dīdrihs nekavējoties apsolīja visus nepieciešamos remontus. Tikai ar vienu noteikumu, — lai mācītājs neļauj jaunās partijas atbildīgos posteņus ieņemt tiem elementiem, kas jau ar zināmām ārējām pazīmēm rada pamatotas šaubas par viņu nacionālās pārliecības īstumu. — Te nav ne runas par iejaukšanos ģimenes attiecībās, — piebilda Dīdrihs, uzlūkodams Kēthenas tēvu, kas acīm redzot bija sapratis, jo neteica ne vārda ... Bet arī Kīnhens, kas nu jau vairs nesauca «urā», gribēja runāt. Abiem pārējiem, kamēr viņi paši runāja, bija tikai ar varu izdevies to atturēt krēslāj tikko palaida skolotāju vaļā, tā viņš brāzmaini metās debatēs. Kur pirmām kārtām jāsakņojas nacionālajai pārliecībai? Jaunatnē! Un kā tas iespējams, ja ģimnāzijas rektors ir Buka kunga draugs. — Kaut ari man mēle nodiltu, es tomēr runāšu par mūsu varonīgajiem darbiem septiņdesmitajā gadā... — Lai vai kā, Kīn-hens vēlējās tikt par rektoru, un Dīdrihs to viņam augstsirdīgi apsolīja.

Pēc tam kad politiskā nostāja tika pieņemta uz tik veselīgiem interešu pamatiem, varēja ar tīru sirdsapziņu ļauties sajūsmai, ko, pēc mācītāja Cilliha domām, sūtīja dievs un kas ikkuram taisnīgam pasākumam piešķīra augstāko svētību, tāpēc kungi devās uz rāts pagrabiņu.

Rīta agrumā, kad visi četri atgriezās mājās, uz mūriem starp Heiteifela baltajiem un Napoleona Fišera sarkanajiem vēlēšanu uzsaukumiem jau rēgojās plakāti melnbaltsarkanos ietvaros, ieteicot majoru Kunces kungu kā «ķeizara partijas» kandidātu. Dīdrihs, cik vien stabili spēdams, nostājās pie viena no tiem, lasīja griezīgā tenora balsī: «Atlaistā reihstāga blēži, tēvzemes noliedzēji, bija uzdrīkstējušies atteikt mūsu cildenajam ķeizaram varas līdzekļus, kas viņam nepieciešami impērijas varenībai... Būsim mūsu dižā monarha cienīgi un sadragāsim viņa ienaidniekus! Vienīgā programa: ķeizars! Tie, kas par mani un kas pret mani: ķeizara partija un apvērsums! — Kīnhens, Cillihs un Kunce apstiprināja visu ar kliedzieniem; daži strādnieki, iedami uz fabriku, palika izbrīnā stāvot, un Dīdrihs, pagriezies pret viņiem, sāka izskaidrot nacionālo manifestu. — Strādnieki! — viņš iesaucās. — Jūs nemaz nezināt, kāda jums ir cūkas laime, ka esat vācieši. Visa pasaule mūs apskauž mūsu ķeizara dēļ, nule kā pārliecinājos par to pats ārzemēs. — Te Kīnhens nobungāja ar dūri pa plakātu dēli tušu, un visi četri kungi sauca «urā», bet strādnieki tikai noskatījās. — Vai gribat, lai ķeizars jums dāvina kolonijas? — jautāja Dīdrihs. — Nu, ko tad gaidīt! Uzasiniet viņam, lūdzams, zobenu! Nebalsojiet ne par vienu blēdi, tēvzemes noliedzēju, — tā kā tas nenotiktu, — bet vienīgi par ķeizara kandidātu majoru

Kunces kungu — citādi es ne nieka negalvoju par mūsu stāvokli pasaulē un jūs vēl piedzīvosiet, ka turpmāk algas dienās pārnesīsiet mājās par divdesmit markām mazāku algu! — Strādnieki klusēdami saskatījās un devās atkal tālāk.

Bet arī kungi nezaudēja laiku. Stīvām kājām Kunce ķērās pie uzdevuma noskaidrot stāvokli Karavīru apvienībā. — Vai tie zeļļi vēl iedomājas, — viņš iesaucās, — ka arī turpmāk varēs piederēt pie brīvajām arodbiedrībām! Gan mēs viņus atradināsim no liberālisma! Sākot ar šodienu, runāsim citādā tonī! — Mācītājs Cil-lihs apsolīja līdzīgi darboties kristīgās apvienībās, bet Kīnhens jau tagad priecājās par savu skolnieku lielo sajūsmu, kad tie joņos ar velosipēdiem pa pilsētu un gādās šurp vēlētājus. Taču visnerimstošākā pienākuma sajūta urdīja Dīdrihu. Viņš nedomāja par atpūtu; sievai, kas gulēja un sagaidīja viņu ar pārmetumiem, viņš atbildēja, pazibsnīdams ar acīm: — Mans ķeizars ir pa-žvadzinājis zobenu un, kad mans ķeizars žvadzina zobenu, tad nekādu laulības pienākumu vairs nav. Skaidrs? — Gusta strauji apsviedās uz otriem sāniem un līdzīgi tornim izslēja savu krāšņo pēlī paslēpto mugurpusi starp sevi un nelaipno vīru. Dīdrihs apspieda nožēlas jūtas, kas grasījās viņam uzmākties, un nekavējoties uzrakstīja brīdinājumu sakarā ar liberāļu zīdaiņu namu. «Necigas avīze» to ievietoja, kaut arī pirms divi dienām bija ar doktora Heiteifela rakstu zīdaiņu namu silti ieteikusi. Redaktors Notgrošens bija no savas puses piezīmējis, ka izglītotās pilsonības laikraksts uzskatot par pienākumu katru jaunu ideju nodot savu abonentu kulturālās sirdsapziņas pārbaudei. Un to tad arī Dīdrihs darīja visiznīcinošākā veidā. Kam, proti, šāds zīdaiņu nams galvenokārt domāts? Ārlaulības bērniem. Tātad ko tas atbalsta? Izvirtību. Vai mums tas vajadzīgs? Nepavisam ne, jo mēs, paldies dievam, neesam tik bēdīgā stāvoklī kā franči, kas pakļauti izmirstībai, tāpēc ka nodevušies demokrātiskai izvirtībai. Lai tie apbalvo ārlaulībā dzimušos, citādi viņiem pietrūks kareivju. Mēs turpretim neesam izkurtējuši, varam priecāties par lielu dzimstību! Mēs esam zemes sāls! — Un Dīdrihs izrēķināja «Necigas Avīzes» abonentiem, līdz kuram laikam tie un tiem līdzīgie sasniegs simt miljonus un cik ilgi būtu vēl jāgaida, līdz visa pasaule kļūs vāciska.

Ar to, pēc nacionālās komitejas domām, sagatavošanās darbi «ķeizara partijas» pirmajai vēlēšanu sapulcei bija paveikti. Tai vajadzēja notikt pie Klapša, kas bija uzposis zāli īsti patriotiskā garā. Egļu skuju apvīti mirdzēja transparenti: «Ķeizara griba ir augstākais bauslis», «Jums ir tikai viens ienaidnieks — tas ir mans ienaidnieks», «Par sociāldemokrātiju atbildu es», «Mans virziens ir pareizs», «Pilsoņi, mostieties no snaudas!» Par to, lai neviens nesnaustu, gādāja Kiapšs un Klap-šas jaunkundze, uzmanīdami, lai nekur netrūktu alus, un nevākdami tik rūpīgi, kā parasti filca paliktņus kaudzītēs. Tāpēc, kad priekšsēdētājs mācītājs Cillihs iepazīstināja sapulci ar majoru Kunci, viņu saņēma jau pacilātā noskaņā. Tiesa, Dīdrihs, sēdēdams, dūmos ietīts, prezidijā, ar nepatiku konstatēja, ka zālē iekļuvuši arī Heiteifels, Kons un daži citi no viņu piekritējiem. Viņš prasīja paskaidrojumus Gotlībam Hornungam, kuram bija uzticēta uzraudzība. Taču Hornungs bija saskaities un negribēja nekā dzirdēt, jo viņam bija pārāk grūti nācies savākt ļaudis uz sapulci. Tik daudziem uzņēmējiem, cik ar Hornunga aģitāciju ķeizara Vilhelma piemineklim jau bija sadabūti, pilsēta ne mūžam nevarētu samaksāt, kaut arī vecais Kīlemans trīskārt dotos uz viņpasauli. Hornunga rokas bija pietūkušas no jaunat-gūtu patriotu rokas spiedieniem. Un kādas tik prasības viņam nācās dzirdēt! Priekšlikums iesaistīties kopīgā pasākumā ar kādu drogistu vēl bija tīrais nieks. Bet Gotlībs Hornungs protestēja pret šādu demokrātisku uzbāzību. Aptiekas īpašnieks bija viņu nupat kā atbrīvojis no darba, un viņš jutās vēl vairāk nekā citkārt apņēmības pilns nepārdot ne sūkļus, ne zobu sukas ... Tikmēr Kunce stostīdamies turēja savu kandidāta runu. Majora drūmais izskats nespēja maldināt Dīdrihu: bija skaidrs, ka viņš lāgā nezināja, ko runāt, un vēlēšanu cīņa viņu mulsināja vairāk nekā tad, ja tā būtu īsta. Majors sacīja: — Kungi, armija ir vienīgais balsts. — Kāds no Heiteifela kompānijas atsaucās: — Tas jau gaņ nav lāga! — Acumirklī Kunce samulsa un piebilda: — Bet kas par to samaksā? Pilsonība. — Heiteifela tuvumā sēdošie sauca: — Bravo! — Tad Kunce galīgi apjuka un paskaidroja: — Tāpēc mēs visi esam balsti, tik daudz, domāju, mēs drīkstam apgalvot, un lai sargās monarhs ... — Pilnīgi pareizi! — attrauca liberāļi, un vientiesīgie patrioti saucienam pievienojās. Majors noslaucīja sviedrus no pieres; pret paša gribu viņa runa izklausījās tā, it kā viņš uzstātos liberāļu sanāksmē. Dīd-rihs paraustīja majoru aiz svārku stūra, lūgdams ātrāk beigt runu, bet Kunce veltīgi mēģināja to darīt, viņš nespēja atrast pāreju pie «ķeizara partijas» vēlēšanu lozunga. Beidzot, zaudēdams pacietību, tumši piesarcis, viņš ar spēju niknumu izgrūda: — Izraut ar visām saknēm! Urā! — Karavīru apvienība dārdoši aplaudēja. Kur nedzirdēja saucam līdz, pēc Dīdriha norādījuma, piesteidzās Klapšs vai arī Klapšas jaunkundze.

Debatēs tūlīt pat pieteicās doktors Heiteifels, bet Gotlībs Hornungs aizsteidzās viņam priekšā. Dīdrihs savukārt nolēma labāk palikt aizmugurē, aiz prezidija dūmu mākoņa. Viņš bija apsolījis Hornungam desmit markas, un Hornungs nebija spējīgs no tām atteikties. Zobus griezdams, viņš nostājās skatuves malā un papildināja godājamā majora kunga runu tādējādi, ka armija, kuras dēļ viņi visi ar mieru nest jebkuru upuri, esot mūsu nocietinājums pret demokrātijās dubļu plūdiem. — Demokrātijā ir pusinteliģento pasaules uzskats, — secināja aptiekārs. — Zinātne ir tai aizsteigusies priekšā.

— Pareizi! — kāds iesaucās. Tas bija drogists, kas dzīrās kopā ar viņu uzsākt veikalu. — Kungi un kalpi būs vienmēr! — sprieda Gotlībs Hornungs. — Jo tā ir arī dabā. Un tā ir vienīgā patiesība, jo katram vajag kādu, kas ir augstāks par viņu, no kā jābaidās, un kādu, kas ir zemāks un savukārt baidās no viņa. Kurp mēs citādi nonāktu! Kurš katrs iedomāsies, ka ir pilnīgi neatkarīgs un visi ir vienlīdzīgi! Bēdu dienas tai tautai, kuras mantotās cienījamās tradīcijas izgaisušas demokrātiskā haosā un kur pārsvaru gūst graujošais uzskats par cilvēka paša vērtību. — Gotlībs Hornungs sakrustoja rokas un pastiepās uz priekšu. — Es, — viņš iesaucās,

— kas esmu piederīgs pie izcili smalkas apvienības un ar prieku lējis asinis, aizstāvēdams tās krāsu godu, — sirsnīgi pateicos par laipnību, — es zobu sukas nepārdošu!

— Un sūkļus arī ne? — kāds jautāja.

— Arī ne! — paziņoja Hornungs. — Un ikvienam kategoriski aizliedzu pie manis ar tādu prasību nākt. Lai zina, ar ko ir darīšana. Katram sava vieta. Un sakarā ar to nodosim mūsu balsis tikai par tādu kandidātu, kas atļaus ķeizaram tik kareivju, cik viņš grib. Viens no diviem, vai nu mums ir ķeizars, vai mums nav ķeizara!

To pateicis, Gotlībs Hornungs devās atpakaļ uz savu vietu un, pastiepis uz priekšu zodu, sarauktām uzacīm noraudzījās uz brāzmaini aplaudējošiem zālē. Karavīru apvienība, lepni vicinādami alus kausus, aizdefilēja garām viņam un Kuncem. Kunce spieda rokas, Hornungs stāvēja kā sastindzis, — Dīdrihs neviļus juta sarūgtinājumu, ka šīs abas nenozīmīgās personas plūc laurus pasākumā, kas ir viņa roku darbs. Nācās ļaut tiem baudīt pārejošu tautas labvēlību, jo Dīdrihs zināja labāk par abiem vientiešiem, uz kurieni viss virzās. Nacionālais kandidāts bija vajadzīgs tikai tādēļ, lai savervētu Napoleonam Fišeram palīgspēkus, tāpēc prātīgāk bija pašam nelīst acīs. Heiteifels gan centās Dīdrihu izdabūt no aizmugures priekšā. Priekšsēdētājs mācītājs Cillihs vairs nespēja ilgāk Heiteifelam liegt vārdu, un tas tūlīt pat sāka par zīdaiņu namu. Zīdaiņu nams esot sociālās sirdsapziņas un humanitātes balss. Kas turpretim esot ķeizara Vilhelma piemineklis? Spekulācija un sla-vaskāre esot vēl vispieklājīgākais no pamudinājumiem, ar kuriem šeit operējot... Uzņēmēji zālē klausījās, bet visapkārt valdīja netīkams klusums, ko mirkļiem pārtrauca apslāpēta murdoņa. Dīdrihs trīsēja. — Ir cilvēki, — apgalvoja Heiteifels, — kuriem simts miljonu aimijai vairāk vai mazāk neko nenozīmē, jo tie labi zina, kādā veidā to sev atkal atgūs. — Te Dīdrihs pielēca kājās: — Es lūdzu vārdu! — Un uzņēmēju jūtas izlauzās izsaucienos: «Bravo!», «Hei!», «Nost!». Viņi tikmēr klaigāja, kamēr Heiteifels nokāpa no paaugstinājuma un viņa vietā nostājās Dīdrihs.

Dīdrihs gaidīja ilgi, kamēr nacionālā sašutuma vētra norima. Tad uzsāka: — Kungi! — Bravo! — sauca uzņēmēji, un Dīdriham vajadzēja atkal gaidīt šai radniecīgas jūtoņas atmosfērā, kurā tik viegli bija elpot. Kad beidzot varēja runāt, viņš izteica vispārējo sašutumu, ka iepriekšējais runātājs uzdrīkstējies izsacīt šaubas par sapulces nacionālo pārliecību. — Kaut kas nedzirdēts! — sauca uzņēmēji. — Tas pierāda vienīgi to, — kliedza Dīdrihs, — ka «ķeizara partija» nodibināta īstā laikā! Ķeizars pats pavēlējis apvienoties visiem tiem, kas vai nu dižciltīgi, vai zemas kārtas un tiecas viņu atbrīvot no apvērsuma posta. To mēs gribam un tāpēc mūsu nacionālā un ķeizaram padevīgā nostāja paceļas augstu pāri to aizdomām, kas paši ir vienīgi apvērsuma iedīgļi! — Vēl iekams paguva izlauzties piekrišanas dārdi, bija skaidri dzirdams Heiteifela vārdi: — Gaidīsim! Pārvēlēšanas! — Un, kaut arī uzņēmēji tūlīt pāršalca zāli ar skaļiem aplausiem, Dīdrihs jau šinīs divos vārdos juta apslēptu tik bīstamu mājienu, ka pasteidzās pāriet uz citu tematu. Zīdaiņu nams likās mazāk riskanta zona. — Kā? Tas esot sabiedriskās sirdsapziņas balss? Nekas vairāk kā izvirtības izpausme! — Mēs, vācieši, to atstājam labāk franču ziņā, kas ir izmirstoša tauta! — Dīdriham vajadzēja vienīgi pieminēt savu «Necigas Avīzē» ievietoto rakstu. Mācītāja Cilliha vadītā Jaunatnes savienība, kā arī Kristīgās tirdzniecības biedrības pārdevēji aplaudēja pie katra vārda. — Ģermāņi ir šķīsti! — sauca Dīdrihs. — Tāpēc mēs septiņdesmitajā gadā uzvarējām! — Tagad bija Karavīru apvienības reize aiz sajūsmas aplaudēt. Kīnhens pie prezidija galda pielēca kājās un, vicinādams cigāru, spiedza: — Drīz mēs sadosim viņiem vēlreiz! — Dīdrihs pacēlās pirkstgalos. — Kungi,— viņš sauca, cik jaudas, cenzdamies pārspēt nacionālās sajūsmas bangas, — ķeizara Vilhelma piemineklis būs mūsu cildinājums dižajam vectēvam, kuru mēs visi, drīkstu to teikt, godinām gandrīz kā svēto, un tai pašā laikā solījums viņa slavenajam mazdēlam, mūsu lieliskajam jaunajam ķeizaram, ka vienmēr paliksim tādi kā tagad, proti, šķīsti, brīvību mīloši, patiesi, uzticami un drosmīgi!

Te nu atkal uzņēmēji vairs nebija valdāmi. Pašaizliedzīgi viņi tīksminājās ap saviem ideāliem — un arī Dīdrihs nu bija aizmirsis visus savus slepenos pasaulīgos nodomus, gan nolīgumu ar Vulkovu, gan ciešo sadarbību ar Napoleonu Fišeru, gan arī tumšos nolūkus ar pārvēlēšanām. Skaidra jūsma bija pacēlusi viņa dvēseli tādos augstumos, kur reiba prāti. Tikai pēc brīža viņš atkal bija spējīgs kliegt. — Atvairīties un ar pienācīgu bardzību vērsties pret to cilvēku apvainojumiem, kas vēlas vienīgi mūs padarīt gļēvus ar savu neīsto humanitāti! — Kāda tad ir jūsu īstā? — atskanēja Heiteifela balss, un ar šo jautājumu tā sasprindzināja sapulces nacionālo noskaņojumu, ka Dīdrihu vairs dzirdēja tikai reizēm. Varēja saprast, ka viņš nevēlas mūžīgo mieru, jo tas ir vienīgi sapnis, turklāt vēl nekāds skaistais. Viņš turpretim vēlējās spartiešu garā veidot rasi. Muļķu un tikumības pārkāpēju vairošanos jāierobežo ar hirur-ģisku iejaukšanos. Pie šiem vārdiem Heiteifels un viņa piekritēji pameta sapulci. Durvīs viņš vēl uzsauca:

— Neaizmirstiet izkastrēt arī apvērsumu! — Dīdrihs attrauca: — Tiks izdarīts, ja jūs vēl turpināsiet piesieties!

— Tiks izdarīts! — piebalsoja visās malās. Pēkšņi visi piecēlās, saskandināja, līksmoja un dalījās savos pārdzīvojumos. Brāzmaini sumināts un grīļodamies gan īsti vācisko roku jūrā, kas tiecās paspiest viņa roku, gan nacionālistisko alus kausu ielenkumā, kuri sniedzās ar viņu saskandināt, Dīdrihs raudzījās no paaugstinājuma zālē, kas viņa jūsmas apreibinātām acīm likās plašāka un augstāka. Augstu tabakas dūmu mutuļos mistiski spīguļoja mīļotā pavēlnieka baušļi: «Ķeizara griba!», «Mans ienaidnieks!», «Mans virziens!». Dīdrihs dzīrās tos iekliegt šalcošajā pūlī, bet satvēra kaklu — ne skaņas! Tiktāl aizsmacis, ka zaudējis balsi, viņš nobažījies lūkojās pēc Heiteifela, bet tas, diemžēl, jau bija prom. «Man nevajadzēja viņu tik ļoti kaitināt. Lai tagad mani sargā dievs, kad viņš ziedīs manu rīkli!»

Heiteifela ļaunākā atriebība bija aizliegums Dīdri-ham atstāt istabu. Jo dienas, jo cīņa vērtās brāzmaināka, visi tika avīzē, tāpēc ka uzstājās ar runām — arī mācītājs Cillihs un pat redaktors Notgrošens, un, kas attiecās uz Kīnhenu, tad tas runāja visur līdz. Tikai Dīdrihs savā salonā ar jaunajām senģermāņu stila mēbelēm, klusu ciešot, skaloja kaklu. No paaugstinājuma pie loga uz viņu noraudzījās trīs bronzas tēli, nedaudz mazāki nekā cilvēki dabiskā augumā: ķeizars, ķeizariene un Zekingas taurētājs. Tas bija gadījuma pirkums pie Kona. Kaut arī Kons bija atsaucis savu papīra pasūtījumu pie Heslinga un joprojām nebija nacionālists, Dīdrihs šīs bronzas figūras uzskatīja par nepieciešamām savā jaunajā iekārtā. Gusta par šo pirkumu pārmeta vīram tajās reizēs, kad viņš aizrādīja uz tās cepuru augsto cenu.

Pēdējā laikā Gusta bija pasākusi gražoties; reizēm viņu māca nelabums, un tad vecā Heslinga kundze viņu guļamistabā kopa. Tiklīdz Gustai kļuva labāk, viņa atgādināja vīramātei, ka īstenībā šeit viss pirkts par viņas naudu. Heslinga kundze savukārt nepalaida garām izdevību aizrādīt, ka laulības ar viņas Dīdeli Gustai toreizējā stāvoklī bijusi tīrā dieva žēlastība. Pēc šādas sarunas Gusta, tumši piesarkusi, sēca, bet Heslinga kundze lēja asaras. Dīdrihs no tā tikai ieguva, jo abas pēc tam izturējās pret viņu sevišķi mīļi, katra ar nolūku dabūt viņu, kurš nekā nenojauta, savā pusē.

Emmija savukārt, kā paradusi, cirta ciet durvis un devās augšā uz savu jumtistabu ar slīpajiem griestiem. Gusta gudroja, kā dabūt viņu arī no turienes laukā. Kur lai lietus laikā žāvē veļu? Ja jau Emmija nevarēja sev sameklēt vīru, tāpēc ka viņai nekā nebija, tad viņa jāapprecina kaut vai ar zemākas kārtas vīru, kādu godīgu amatnieku! Bet Emmija, protams, tēloja ģimenē vissmalkāko dāmu, sagājās ar Briceniem ... Šis apstāklis sarūgtināja Gustu visvairāk; Emmiju fon Bricenu jaunkundzes ielūdza mājās pie sevis — kaut arī pašas šurp nekad nebija atnākušas. Viņu brālis leitnants būtu varējis kaut reizi apmeklēt Gustu, jo pats kādreiz bija Gūstas mātes mājās nācis uz vakariņām, bet viņš pagodināja Heslingu mājā vienīgi otro stāvu, — tas likās savādi ... Emmijas panākumi sabiedrībā gan nepasargāja viņu no dziļas nomāktības brīžiem, kad viņa neiznāca no savas istabas pat ģimenes kopīgajās ēdienu reizēs. Reiz Gusta aiz līdzjūtības un garlaicības uzgāja augšā pie svaines, taču Emmija ģērbusies ērtā mājas kleitā, viņu ieraudzījusi, aizvēra acis un sēdēja bāla un nekus-tlga. Tā kā viņa neteica ne vārda, Gusta mēģināja iegūt draudzību, pastāstīdama šo to par Dīdriha un savu stāvokli. Te Emmijas sastingušie vaibsti spēji savilkās, viņa, atspiedusies uz rokas, pagriezās, un ar otru roku sparīgi norādīja uz durvīm. Gusta neslēpa savu sašutumu; Emmija, strauji pielēkusi kājās, skaidri un nepārprotami izteica vēlēšanos palikt viena. Kad iesteidzās Heslinga kundze, bija jau nolemts, ka uz priekšu abas ģimenes ēdīs katra atsevišķi. Dīdrihs, noklausījies Gūstas vaimanās, jutās šī sieviešu trača dēļ nepatīkami aizskarts. Par laimi, viņam ienāca prātā īsti laba doma, kā visdrīzāk nodibināt mieru. Balsi viņš bija jau daļēji atguvis, tāpēc tūlīt pat devās pie Emmijas un paziņoja savu lēmumu: kādu laiku viņai jāpavada Ešveilerā pie Magdas. Kā par brīnumu, Emmija to noraidīja. Dīdrihs nepiekāpās, un viņa jau grasījās aiz sašutuma protestēt, kad negaidot, it kā baiļu pārņemta, klusi, sirsnīgi sāka lūgt, lai ļauj viņai palikt mājās. Dīdrihs pats nezināja, kāpēc viņam sažņaudzās sirds, un, pārlaidis nevarīgu skatienu istabai, izgāja ārā.

Nākošajā dienā Emmija, sārta un lieliskā garastāvoklī, it kā nekas nebūtu noticis, ieradās pie pusdienu galda. Toties Gusta izturējās atturīgi, tikai reizēm pameta uz Dīdrihu skatienu. Viņam likās, ka būtu visu sapratis. Pacēlis pret Emmiju glāzi, viņš šķelmīgi sacīja: — Prozit, fon Bricena kundze. — Emmija nobāla.

— Nekļūsti smieklīgs! — viņa nikni iesaucās, nometa servjeti un aizcirta durvis. — Tad nu gan! — norūca Dīdrihs, bet Gusta vienīgi paraustīja plecus. Tikai, kad Heslinga kundze bija izgājusi no istabas, viņa nozīmīgi palūkojās Dīdriham acīs un vaicāja: — Vai tu tiešām tā domā?— Viņš satrūkās, bet raudzījās sievā jautājoši.

— Man šķiet, — paskaidroja Gusta, — ka tādā gadījumā leitnanta kungs varētu mani vismaz uz ielas sveicināt. Taču šodien viņš pagāja garām ar lielu līkumu.— Dīdrihs nopukojās, ka tās esot blēņas. Gusta iebilda:

— Ja tās ir blēņas, tad blēņas ir vēl kas cits, jo esmu jau vairākkārt naktī dzirdējusi kādu zogamies ap māju, un šodien arī Minna teica... — Tālāk Gusta netika.

— Ahā! — Dīdrihs nošņācās. — Tu esi uz vienu roku ar kalponēm! Māte arī tā mēdza darīt. Bet to es tev saku, lai tādas nebūšanas te nenotiktu! Es pats rūpēšos par savas mājas godu, tam ne tu, ne Minna man neesat vajadzīgas, un, ja jūs domājat citādi, tad labāk paskatieties pie laika, kur durvis, pa kurām esat ienākušas! — Ko citu, — šāda vīrišķīga uzstāšanās piespieda Gustu pazemīgi noliekt galvu, bet, kad Dīdrihs gāja ārā, viņa slepus pasmaidīja.

Dīdrihs savukārt bija priecīgs, ka viņam izdevies ar stingru uzstāšanos darīt galu visām tenkām. Dzīve jau tā šais laikos bija pārāk smaga, kam to vēl vairāk sarežģīt. Ienaidnieki bija pasteigušies izmantot viņa aizsmakumu, kas nu jau viņu, diemžēl, trīs dienas atturēja no piedalīšanās cīņā. Jā, vēl šorīt pat Napoleons Fišers pavēstīja, ka «ķeizara partija» kļūstot pārāk spēcīga un pēdējā laikā neganti kūdot pret sociāldemokrātiem. Ja jau tā... Lai viņu nomierinātu, Dīdriham vajadzēja apsolīt, ka šodien pat izpildīs uzņemtās saistības un pieprasīs pilsētas domniekiem sociāldemokrātu arodbiedrības namu. Tā nu vēl lāgā neatveseļojies Dīdrihs devās uz sapulci, un te viņš dzirdēja, ka priekšlikumu par arodbiedrības namu nupat kā iesnieguši Kona kungs un sabiedrotie. Liberāļi balsoja par to, un izgāja tik gludi, it kā viss būtu tīrais nieks. Dīdrihs grasījās Kona un sabiedroto nodevību skaļi nopelt, bet spēja vienīgi ķērkt — šī nekaunība viņam no jauna laupīja balsi. Atgriezies mājās, viņš lika tūlīt pat atsaukt Napoleonu Fišeru.

— Jūs esat atlaists! — Dīdrihs ķērca. Mehāniķis aizdomīgi pasmaidīja. — Labs ir, — viņš noteica un dzīrās iet prom.

— Pagaidiet! — Dīdrihs ķērca atkal. — Nedomājiet, ka tik viegli tiksiet vaļā! Ja jūs apvienojaties ar liberāļiem, tad varat būt drošs, ka es publicēšu mūsu nolīgumu! Gan jūs to piedzīvosiet!

— Politika paliek politika! — Napoleons Fišers paraustīja plecus; Un, tā kā Dīdrihs, redzēdams šādu cinismu, nebija vairs spējīgs pat ķērkt, Napoleons Fišers familiāri pienāca tuvāk, likās teju teju uzsitīs Dīdriham uz pleca. — Doktora kungs, — viņš sacīja labvēlīgi, — tā nevajag. Mēs abi... Nu ko tur tik daudz runāt, mēs taču abi... — Un viņa smīns bija tik izteiksmīgs, ka Dldriham pārskrēja šermuļi pār kauliem. Viņš pasteidzās piedāvāt Napoleonam Fišeram cigāru. Fišers aizsmēķēja un teica:

— Vajag tik vienam no mums sākt runāt, ko tad nepateiks otrs! Vai man nav taisnība, doktora kungs? Bet mēs jau neesam nekādas vecas pļāpukules, kas neprot pievaldīt mēli, kā, piemēram, Buka kungs.

— Kā tā? — neskanīgi jautāja Dīdrihs, un viņu atkal pārņēma bailes. Mehāniķis izlikās pārsteigts. — Vai tad jūs nezināt? Buka kungs taču visur stāsta, ka jums tā nacionālā jezga nemaz nav tik ļoti pie sirds pieaugusi. Jūs tiecoties vienīgi pēc iespējas lētāk dabūt Gauzen-feldu un domājot to panākt, iedzīdams Klisingam bailes, it kā viņš var zaudēt pasūtījumus, tāpēc ka nav nacionālists.

— Vai tā viņš saka? — Dīdrihs sastinga kā pārakmeņojies.

— Tā viņš saka, — atkārtoja Fišers. — Un arī to, ka aizrunāšot kādu vārdu par jums Klisingam. Tad jūs atkal nomierināšoties, viņš saka.

Dīdrihs pamodās no sastinguma. — Fišer! — viņš aprauti ieķērcās. — Paklausieties tagad, ko es jums teikšu. Gan jūs vēl piedzīvosiet, ka vecais Buks stāvēs ietves malā un lūgsies ubagu dāvanas. Tā ja! Par to es, Fišer, gādāšu, ardievu!

Napoleons Fišers izgāja, bet Dīdrihs vēl ilgi purpināja, skraidīdams pa istabu. Nelietis! Liekulis! Vecais Buks vainojams visās neveiksmēs, Dīdrihs jau sen to nojauta. Kona un viņa sabiedroto pieprasījums bija viņa roku darbs — un tagad šī zemiskā neslavas celšana par Gauzenfeldu. Apzinādamies savu neuzpērkamo, ķeizaram uzticīgo nostāju, Dīdrihs jutās sašutis līdz sirds dziļumiem. «Un kā viņš to zina?» Dīdrihs aiz niknuma nodrebēja. «Vai Vulkovs būtu mani nodevis? Viņi visi droši vien domā, ka es spēlēju divkosīgu spēli?» Kunce un pārējie viņam šodien likās manāmi atsaluši, — šķiet, tie neuzskatīja par vajadzīgu viņam ziņot par to, kas notika? Dīdrihs nebija komitejas loceklis, viņš bija upurējis pasākumam pats savu godkāri. Vai tad tāpēc viņš varbūt nebija īstais «ķeizara partijas» nodibinātājs? ..«

Visur nodevība, intrigas, naidpilnas aizdomas — un nekur nekā no vienkāršās vāciskās uzticības.

Dīdrihs spēja vairs vienīgi ķērkt, tāpēc nākošajā vēlēšanu sapulcē viņam nācās nevarīgi noraudzīties, kā Cillihs — pilnīgi skaidrs, ka aiz personīga pamudinājuma — ļāva runāt Jadaszonam un kā Jadaszons guva vētrainu piekrišanu, uzstādamies pret tiem nožēlojamiem un nepatriotiskajiem vējagrābšļiem, kam vajadzēja ievēlēt Napoleonu Fišeru. Dīdrihs juta nožēlu par šādu valstsvīra necienīgu izturēšanos, un apzinājās sevi daudz pārāku par Jadaszonu. Tai pašā laikā nevarēja noliegt, ka, jo vairāk Jadaszons aizrāvās ar saviem panākumiem, jo lielāku piekrišanu guva pie tiem klausītājiem, kas nemaz nelikās nacionāli noskaņoti, bet nepārprotami piederēja pie Kona un Heiteifela ļaudīm. Viņi bija ieradušies te aizdomīgi lielā skaitā — un Dīdrihs, baidīdamies no visapkārt izliktajām lamatām, ari šās neveiksmes ieganstu saskatīja savā mūžsenajā ienaidniekā, visa ļaunuma cēlonī — vecajā Bukā.

Vecajam Bukam bija zilas acis, labsirdīgs smaids, un viņš bija visdivkosīgākais suns no visiem, kas apdraudēja valstij uzticīgos. Domas par veco Buku vajāja Dīd-rihu arī vēl sapnī. Nākošajā vakarā, sēdot apgaismotajā istabā ģimenes vidū, viņš neatbildēja uz savējo jautājumiem un domās deva nežēlīgus cirtienus vecajam Bukam. It īpaši Dīdrihu sarūgtināja tas, ka viņš bija veco uzskatījis par bezzobainu pļāpu un pēkšņi tas parādīja zobus. Pēc viņa humānajām runām Dīdriham likās gandrīz kā izaicinājums tas, ka viņš nejāva vis sevi gluži vienkārši aprīt. Un lišķīgā lēnprātība, ar kādu viņš izlikās, ka piedod Dīdriham par sava znota postu! Kāpēc vecais bija Dīdrihu protežējis un ievedis pilsētas domniekos? Vienīgi tikai tāpēc, lai Dīdrihs atklātu savas vājās puses un būtu vieglāk notverams. Vecā toreizējais jautājums, vai Dīdrihs nepārdos pilsētai savu zemes gabalu, tagad izrādījās par bīstamām lamatām. Dīdriham likās, ka viņa domas jau pašā sākumā ir uzminētas, ka slepenajā sarunā ar apgabala prezidentu fon Vulkovu neredzams, paslēpies tabakas dūmos, bijis klāt arī vecais Buks, un, kad Dīdrihs kādā tumšā ziemas naktī bija piezadzies tuvu pie Gauzenfeldas, ielī-

dis grāvī un aizvēris acis, kas droši vien spīguļoja, tad augšā garām bija gājis vecais Buks un pētoši nolūkojies lejā uz viņu ... Domās Dīdrihs redzēja veco noliecamies pār sevi un izstiepjam balto, maigo roku, lai palīdzētu izrāpties no grāvja. Labsirdība viņa vaibstos bija krass izsmiekls, tā bija gluži neciešama. Viņš domāja Dīdrihu padarīt rāmu un ar savām viltībām pamazām atkal uzvadīt atpakaļ uz pareizā'ceļa kā pazudušu dēlu. Gan jau redzēs, kurš smiesies pēdējais!

— Kas tev kaiš, mans mīļais dēls? — jautāja Heslinga kundze, jo Dīdriham aiz naida un bailēm bija izlauzusies smaga nopūta. Viņš satrūkās; šai acumirklī istabā ienāca Emmija, kā Dīdriham likās, jau nez kuro reizi piegāja pie loga, pabāza laukā galvu, nopūtās, it kā atrastos te viena pati, un atkal devās ārā. Gusta noraudzījās viņai nopakaļ; kad Emmija gāja garām Dīdriham, Gūstas zobgalīgais skatiens ietvēra viņus abus, un Dīdrihs satrūkās vēl vairāk — tas bija dumpinieka smaids, tā smaidīja Napoleons Fišers. Tā smaidīja arī Gusta. Aiz bailēm Dīdrihs sarauca pieri un nikni uzsauca: — Kas ir? — Gusta aši pievērsās savam šuveklim, bet Emmija palika stāvot un uzlūkoja viņu stingu skatienu, kā viņa pēdējā laikā mēdza lūkoties. — Kas tev ir? — viņš jautāja un, nesaņēmis atbildi, turpināja: — Ko tu skaties ārā? — Emmija tikai paraustīja plecus, viņas sejā nepārmainījās ne vaibsts. — Nu? — viņš atkārtoja klusāk, jo viņas skatiens, dīvaini vienaldzīgā un tādēļ šķietami augstprātīgā izturēšanās neļāva viņam pacelt balsi. Beidzot viņa atbildēja:

— Var gadīties, ka vēl atnāk abas fon Bricena jaunkundzes.

— Tik vēlā vakarā? — jautāja Dīdrihs. Un Gusta piebilda: — Mēs taču esam pie šī pagodinājuma tā pieraduši. Un vispār viņas jau vakar aizbrauca kopā ar savu māti. Ja viņas no kāda neatvadās, tāpēc ka nemaz nevēlas pazīt, jāpastaigājas tik gar viņu savrupmāju ...

— Kā? — Emmija novilka.

— Nu kā tad! — Un starojošu seju, gavilēdama viņa plāja vaļā: — Leitnants arī drīz brauks prom. Viņu pārcēla. — Mirkli klusums, skatiens. — Viņš lūdza, lai pārceļ.

— Tu melo, — sacīja Emmija. Viņa sagrīļojās, varēja redzēt, ka viņa centās noturēties taisni. Augstu paceltu galvu Emmija novērsās un pazuda aiz portjerām. Istabā valdīja klusums. Vecā Heslinga kundze, sēdēdama uz dīvāna, saņēma rokas. Gusta izaicinoši uzlūkoja Dīd-rihu, kas elsdams skraidīja pa istabu. Nokļuvis atkal pie durvīm, viņš spēji apstājās un, ielūkojies pa spraugu istabā, ieraudzīja Emmiju sēžam vai, pareizāk, sakņupušu uz krēsla, it ka viņa būtu sasieta un tur nomesta. Viņa sarāvās un pavērsās pret gaismu, seja, kas iepriekš bija gluži bāla, tagad izskatījās tumši piesarkusi, skatiens maldījās, nekā neredzēdams, — pēkšņi viņa pielēca kājās un kā trenkta satrauktiem, nedrošiem soļiem metās prom, uzgrūzdamās mēbelēm, nejuzdama sāpes, gluži kā miglā, kā dūmu mākulī... Dīdrihs bailēs atskatījās uz māti un sievu. Gusta likās noskaņota uz nekorektu izturēšanos, tāpēc viņš, kā paradis, saņēmās un stingriem soļiem aizsnāja Emmijai pakaļ.

Vēl viņš nebija pienācis pie kāpnēm, kad augšā durvis jau tika cieši aizslēgtas un tām priekšā aizšauts aizbīdnis. Didriham sāka tik strauji sist sirds, ka vajadzēja apstāties. Uzkāpis augšā, viņš spēja tikai vārgā, aprautā balsī likt, lai atver durvis. Atbildes nebija, bet Dīdrihs dzirdēja kaut ko šķindam uz mazgājamā galdiņa un, pēkšņi savicinājis rokas, sāka dauzīt durvis, saukt un nelabi kliegt. Trokšņodams viņš nedzirdēja, ka māsa jau bija atslēgusi durvis, un vēl turpināja kliegt, kad viņa jau stāvēja durvīs. — Ko tev vajag? — Emmija skarbi jautāja, un Dīdrihs atguvās. Kāpņu galā izbrīnījušās un izbijušās raudzījās augšup Heslinga kundze un Gusta. *— Palieciet lejā! — viņš pavēloši uzsauca un iestūma Emmiju atpakaļ istabā. Tad aizslēdza durvis. — Tas viņām nav jāosta, — viņš strupi noteica un izņēma no mazgājamās bļodas mazu sūkli, no kura pilēja hloroforms. Viņš to turēja tālu no sevis izstieptā rokā un uzstājās: — Kur tu to dabūji? — Emmija atmeta galvu, paskatījās uz viņu, bet nekā neteica. Jo ilgāk abi klusēja, jo mazāk svarīgs Dīdriham likās jautājums, kas pamatoti bija pagadījies pirmais. Beidzot viņš piegāja pie loga un nometa sūkli tumšajā pagalmā. Tas noplakšķēja, tatad bija iekritis strauta. Dīdrihs atviegloti nopūtās.

Tagad Emmija jautāja: — Ko tev īsti šeit vajag? Ļauj man, lūdzu, darīt, ko gribu!

To Dīdrihs nebija gaidījis. — Jā, ko tad ... ko tu gribi?

Novērsusi skatienu, viņa paraustīja plecus: — Vai tev nav vienalga!

— Nu, paklausies! — sašuta Dīdrihs. — Ja tu vairs nekautrējies sava debesu tiesneša priekšā, kādu rīcību es, protams, nosodu, mazliet jau varēji arī ar mums rēķināties. Tu jau nedzīvo viena pati pasaulē.

Viņas vienaldzība to aizskāra ne pa jokam. — Es nepieļaušu skandālu savā mājā! Es būšu pirmais, kas dabūs ciest.

Pēkšņi Emmija pacēla uz brāli acis: — Un es?

Dīdrihs sāka tusnīt. — Mans gods! ... — Taču tūlīt arī apklusa; māsas seja, ko viņš vēl nekad nebija redzējis tik izteiksmīgu, pauda reizē ir sāpes, ir izsmieklu. Apjucis viņš devās uz durvīm. Te Dīdriham iešāvās prātā, kas jādara.

— Protams, es no savas puses izpildīšu savu brāļa un goda vīra pienākumu. Tikmēr es sagaidu, ka tu izturēsies savaldīgi. — Pametis skatienu uz mazgājamo bļodu, no kurienes vēl joprojām vēdīja hloroforma smaka, viņš uzstāja:

— Dod goda vārdu!

— Liec mani mierā! — noraidīja Emmija. Dīdrihs pavērsās pret viņu.

— Liekas, tu tomēr neapzinies stāvokļa nopietnību. Ja tā ir taisnība, par ko es baidos ...

— Tā ir taisnība, — sacīja Emmija.

— Tad tu esi ne vien savu dzīvi, vismaz, sabiedrisko, sakompromitējusi, bet apkaunojusi visu ģimeni. Un ja nu es tagad goda un pienākuma vārdā ...

— Tad tas arī neko negroza, — sacīja Emmija.

Dīdrihs sabijās; viņš jau grasījās izteikt sašutumu par

šādu cinisku izturēšanos, bet Emmijas sejā bija pārāk skaidri lasāms, cik daudz viņa piedzīvojusi un sevī pārvarējusi. Māsas pārākuma apziņa, ko viņai piešķīra izmisums, lika Dīdriham šausmās notrīsēt. Dīdrihu pārņēma pilnīga nevarības sajūta. Kājas saļodzījās, viņš apsēdās un tikko izdabūja pār lūpām: — Pasaki man vienīgi... Es tev... — Dīdrihs raudzījās Eramijā, un vārds «piedošu» palika neizteikts. — Es tev palīdzēšu, — viņš izdvesa. Viņa gurdi apjautājās: — Kā gan tu to spēsi? — un atbalstījās pie pretējās sienas.

Viņš nodūra acis. — Tev, protams, nāksies man šo to paskaidrot: tā sakot, par dažiem jautājumiem. Jādomā, tas jau sākās kopš tavām jāšanas stundām?...

Emmija ļāva viņam minēt, ne apstiprināja, ne iebilda, bet, kad viņš pacēla uz māsu skatienu, viņas lūpas bija maigi pavērtas un acis raudzījās ar izbrīnu. Viņš noprata, ka tā jūtas pārsteigta, jo daudz no tā smaguma, ko bija nesusi viena, viņš noņēma, ietērpdams notikušo vārdos. Dīdriha sirdi pārņēma dīvains lepnums, viņš piecēlās un draudzīgi sacīja: — Paļaujies uz mani! Rīt agri es aiziešu pie viņa.

Lēnām, bailīgi viņa pašūpoja galvu.

— Tu nezini. Viss ir izbeigts.

Dīdrihs mundri attrauca: — Gluži tik nevarīgi jau nu mēs arī neesam! Gan jau redzēsim!

Atvadoties viņš sniedza māsai roku. Viņa vēlreiz atsauca brāli atpakaļ:

— Tu viņu izaicināsi? — Emmijas acis plaši iepletās, un viņa aizlika mutei priekšā plaukstu.

— Kā tā? — samulsa Dīdrihs, jo to viņš nebija iedomājies.

— Zvēri, ka tu viņu neizaicināsi!

Dīdrihs to apsolīja un nosarka, jo labprāt būtu gribējis zināt, par ko viņa baiļojas — par brāli vai par to otru. Tam otrajam viņš to vis nenovēlēja. Taču savaldījies nejautāja neko, lai atbilde tai nesagādātu grūtības, un izgāja no istabas gandrīz uz pirkstgaliem.

Abām sievietēm, kas joprojām apakšā gaidīja, Dīdrihs bargi pavēlēja iet gulēt. Pats apgūlās Gustai blakus tad, kad viņa jau bija aizmigusi. Vajadzēja apdomāt, kā rīt uzstāties. Protams, jāimponē! Nemaz nepieļaujot iespēju, ka varētu būt neveiksme! Bet Dīdriha acis domās nemitīgi skatīja nevis savu iznesīgo augumu, bet druknu vīru ar spožām, rūpju pilnām acīm, kurš lūdza, aizsvilās un pilnīgi sabruka: Gepela kungu, Agnezes Ge-peles tēvu. Tagad savā nomāktībā Dīdrihs saprata, kā toreiz meitenes tēvam bija ap sirdi. «Tu nezini,» bija teikusi Emmija. Viņš zināja, jo pats reiz bija to piedzīvojis.

— Lai dievs pasarg! — viņš skaļi nopūtās, apsviezdamies uz otriem sāniem. — Es neļaušu sevi muļķot. Emmija jau tikai biedēja ar to hloroformu. Sievieši šai ziņā ir pietiekami slīpēti. Vajadzētu viņu izmest gluži vienkārši laukā! — Te viņam acu priekšā parādījās Ag-neze — uz ielas, lietū, laternas gaismā, bālu seju un augšup viņa logam pievērstām stingām acīm. Viņš pārvilka palagu pār galvu. «Es nevaru viņu izdzīt uz ielas!» Atausa rīts, un viņš ar izbrīnu atcerējās, kas noticis.

«Leitnanti mēdz agri celties,» Dīdrihs nodomāja un pazuda no mājas, iekams Gusta bija pamodusies. Aiz Sakšu vārtiem dārzos pretī pavasarīgajām debesīm cēlās smaržas un putnu dziesmas. Savrupmājas, vēl slēgtas, izskatījās kā nupat nomazgātas un tā, it kā visās būtu apmetušies jaunlaulātie. «Kas zina,» domāja Dīdrihs, dziļi ieelpodams spirgto gaisu, «varbūt nemaz nebūs tik ļauni. Ir arī godīgi cilvēki. Un apstākļi labvēlīgāki nekā ...» Dīdriha domu pavediens pārtrūka. Tur pieturēja ekipāža, — pie kuras mājas tā bija apstājusies? Tātad tomēr. Vārti bija atvērti, arī durvis. Pretī iznāca dieninieks. — Nepūlieties, — Dīdrihs sacīja, — es jau redzu leitnanta kungu. — Tieši pretī, istabā, fon Bricena kungs beidza kravāt kādu čemodānu. — Tik agri? — viņš jautāja, aizcirzdams čemodāna vāku un iespiezdams pirkstu. — Sasodīts! — Dīdrihs bailīgi nodomāja: «Viņš arī saiņo mantas.»

— Kādam apstāklim man jāpateicas par godu... — uzsāka fon Bricena kungs, bet Dīdrihs nevilšus ar roku pamāja, ka tam nav nozīmes. Fon Bricena kungs, protams, liedzās. Viņš liedzās pat ilgāk nekā toreiz Dīdrihs, un Dīdrihs to iekšēji atzina, jo gadījumā, kad ir runa par meitenes godu, leitnantam, protams, pieklājas but par kādu sprīdi izturētākam nekā jaunteitonim. Kad beidzot viņi tika pie skaidrības, fon Bricena kungs tūlīt pat paziņoja, — kā jau to varēja sagaidīt, — ka atrodas Emmijas brāļa rīcībā. Dīdrihs, par spīti bažām un skumjām, jautri smaidīdams, atbildēja, ka, viņš cerot, nebūšot nekādas vajadzības pielietot ieročus, ja vien Bricena kungs ... Bet fon Bricena kunga sejā parādījās tāda izteiksme, kādu Dīdrihs jau bija paredzējis, un viņš atrunājās tādā veidā, kas Dīdriham likās jau dzirdēts. Iedzīts strupceļā, viņš pateica teikumu, no kura Dīdrihs visvairāk baidījās un kurš, kā pats to atzina, bija neizbēgams. Meiteni, kas zaudējusi godu, nemēdz padarīt par savu bērnu māti! Dīdrihs atbildēja tā, kā bija atbildējis Gepela kungs, un tikpat nomākti kā Ge-pela kungs. īsti nikns viņš kļuva tad, kad ķērās pie bīstamajiem draudiem, draudiem, ar kuriem jau kopš vakardienas cerēja uz panākumiem.

— Ņemot vērā jūsu necilo izvairīšanos, leitnanta kungs, esmu, diemžēl, spiests darīt zināmu šo notikumu jūsu pulka komandierim.

Fon Bricena kungs likās tiešām sāpīgi, aizskarts. Viņš nedroši jautāja: — Ko jūs domājat ar to panākt? Ka man nolasīs morāli? Nu labi! Bet par tālāko ... — Fon Bricena kungs bija atguvies: — Kas attiecas uz uzvedību, tad tur jau nu pulkvedim ir mazliet citādas domas nekā tādam, kas nevēlas duelēties.

Tad nu Dīdrihs izslējās. Lai fon Bricena kungs esot tik laipns un pievaldot mēli, citādi varot gadīties, ka viņam iznākšot darīšanas ar Jaunteitoniju! Viņš, Dīdrihs, esot ar savām rapieru rētām pierādījis gatavību izliet asinis par korporācijas godu. Viņš novēlot leitnanta kungam kādreiz izaicināt uz divkauju, piemēram, tādu kā grāfu fon Taueru-Berenheimu! — Es viņu patiešām izaicināju! — Un ar to pašu elpas vilcienu viņš paziņoja, ka joprojām neredzot tiesības nez kādam nekaunīgam junkuram ļaut ar vieglu roku nošaut godīgu pilsētas iedzīvotāju un ģimenes tēvu. — Pavest māsu un nošaut brāli, tas jums patiktu gan! — iesaucās Dīdrihs, zaudēdams savaldību. Fon Bricena kungs, tikpat sakaitināts kā Dīdrihs, paziņoja, ka liks savam dieni-niekam iekraut šādam bodnieķelim pa skaustu; redzot, ka dieninieks jau stāv cīņas gatavībā, Dīdrihs pameta kaujas lauku, vēl pagūdams izšaut pēdējo zalvi. — Neiedomājieties, ka tādiem nekauņām mēs vēl apstiprināsim jūsu militāro likumprojektu! Gan jūs vēl piedzīvosiet, kas ir apvērsums!

Laukā, vientuļajā alejā Dīdrihs turpināja ārdīties, kratīja neredzamam ienaidniekam dūri un draudēja. — Tas jums var dārgi maksāt! Ja mēs reiz darīsim tam galu! — Pēkšņi viņš ievēroja, ka dārzos joprojām pret pavasarīgajām debesīm ceļas smaržas un putnu dziesmas, un saprata, ka pati daba, vai nu tā glaimo, vai rāda zobus, nespēj iespaidot varu, varu, kas ir nesatricināma un pakļauj sev visus. Draudēt ar apvērsumu bija viegli, — bet ķeizara Vilhelma piemineklis? Vulkovs un Gauzen-felda? Kas tiecas mīdīt kājām citus, tam jāļauj mīdīt sevi — tas bija varas dzelzs likums. Pēc sacelšanās lēkmes Dīdrihs no jauna izjuta varas mīdītā slepenās baismas ... No aizmugures tuvojās kāda kariete: fon Bri-cena kungs ar savu ceļasomu. Dīdrihs neapzināti pagriezās uz to pusi gatavs sveicināt. Bet fon Bricena kungs sēdēja novērsies. Par spīti visam, Dīdrihs nopriecājās par brašo un vīrišķīgo jauno virsnieku. «Tādu nav nekur citur kā vienīgi Vācijā,» viņš konstatēja.

Bet, nonākot Meizes ielā, Dīdrihs sadrūma. Jau no tālienes pamanījis Emmiju, kas lūkojās, vai brālis nenāk, viņš pēkšņi saprata, ko tā pa šo stundu, kas izlēma tās likteni, pārdzīvojusi. Nabaga Emmija, tagad nu tas bija izšķirts. Vara ir gan pacilājoša, bet kad tā šausta paša māsu... «Nebiju domājis, ka tas man tik ļoti ķersies pie sirds.» Viņš pamāja viņai augšup, cik vien spēdams uzmundrinoši. Viņa bija stipri novājējusi, — kāpēc to neviens nebija ievērojis? Zem blāvi mirdzošajiem matiem raudzījās lielās, nogurušās acis; kad brālis pamāja, viņas lūpas ietrīsējās; ar bailēs asinātu redzi, Dīdrihs arī to pamanīja. Viņš gandrīz vai zagšus steidzās augšā pa kāpnēm. Pirmajā stāvā viņa iznāca no istabas un brālim pa priekšu kāpa otrajā. Augšā viņa atskatījās, ielūkojusies Dīdriham sejā, iegāja istabā, un, nekā nejautādama, apstājās pie loga un palika tur novērsusies stāvam. Viņš saņēmās un sacīja skaļi: — O, vēl nekas nav zaudēts! — To pateicis, nobijās un aizvēra acis. Kad viņš ievaidējās, Emmija pagriezās, lēnām pienāca klāt un nolika viņam uz pleca galvu, lai kopīgi izraudātos.

Vēlāk Dīdriham iznāca sadursme ar Gustu, kas dzīrās viņu kūdīt. Viņš pateica bez aplinkiem, ka tā tikai izmantojot Emmijas nelaimi, lai atriebtos par tiem, ne visai labvēlīgiem apstākļiem, kādos pati apprecējusies. — Emmija vismaz nevienam neskrien pakaļ. — Gusta iespiedzās: — Vai es varbūt tev skrēju pakaļ? — Dīd-rihs asi iesaucās: — Vispār, viņa ir mana māsa! ... Un, tā kā Emmija nu dzīvoja tā aizsardzībā, viņa tam sāka likties interesanta, un tas izrādīja māsai neparastu cienību. Pēc pusdienām skūpstīja viņai roku, lai Gusta vīpsnātu, cik grib. Dīdrihs abas salīdzināja; cik Gusta bija vulgāra! Pat Magda, kurai viņš tās panākumu dēļ bija devis priekšroku, tagad atmiņās vairs nespēja ne līdzināties ar pamesto Emmiju. Emmiju nelaime bija padarījusi smalkāku un zināmā mērā nepieejamāku. Redzot māsas bālo roku nevērīgi guļam uz galda un viņu pašu klusu, nogrimušu it kā neaptveramā domu bezdibenī, Dīdrihs juta svešādas pasaules elpu. Kritušas sievietes negods, kas pret jebkuru citu izraisītu baismas un nicinājumu, ap Dīdriha māsu Emmiju uzbūra īpaša mirdzuma un dīvainas pievilcības dvesmu. Emmija tagad likās reizē ir cildenāka, ir aizkustinošāka.

Visa vaininieks leitnants, salīdzinot ar Emmiju, daudz ko zaudēja — un reizē ar viņu arī vara, kuras vārdā viņš bija uzvarējis. Dīdrihs pārliecinājās, ka vara dažreiz parāda -sevi zemiskā un nicināmā gaismā: vara un viss pārējais, kas tai sekoja pa pēdām — panākumi, gods, pārliecība. Viņš vērās Emmijā un šaubījās par sasniegtā un tīkotā vērtību: Gusta un viņas nauda, piemineklis, augstākā labvēlība, Gauzenfelda, apbalvojumi un amati. Dīdrihs vērās Emmijā un domāja arī par Agnezi. Agneze, kas lika viņā atplaukt maigumam un mīlestībai, tā bija viņa dzīves patiesība bijusi, to būtu vajadzējis saglabāt. Kur viņa tagad? Mirusi? Dažreiz viņš sēdēja, satvēris galvu rokās. Kas bija panākts? Kas iegūts, kalpojot varai? Atkal caurcaurēm neveiksme, visur nodevība, ļaunprātīgi izmantoti cildenākie nodomi un vecais Buks joprojām stāvokļa noteicējs. Agneze, kas prata tikai ciest, — Dīdrihu sāka mākt šaubas, — vai viņa nebija uzvarējusi? Viņš aizrakstīja uz Berlīni un ievāca par viņu ziņas. Viņa bija apprecējusies un jutās samērā vesela. Tas Dīdriham sagādāja atvieglojuma sajūtu, bet savā ziņā ari vilšanos.

Bet, kamēr viņš sēdēja, satvēris galvu rokās, pienāca vēlēšanu diena. Nogrimis pārdomās par visu notikumu ārišķību, Dīdrihs vairs negribēja neko redzēt, arī to ne, ka mehāniķa seja vērtās arvien naidīgāka. Vēlēšanu svētdienā, agri no rīta, kad Dīdrihs vēl gulēja, pie viņa ienāca Napoleons Fišers. Pat nedomādams atvainoties, viņš uzsāka: — Doktora kungs, parunāsim pēdējā mirklī pāris nopietnu vārdu. — Šoreiz viņš bija tas, kurš nojauta nodevību un atgādināja nolīgumu. — Jūsu politika ir divkosīga, doktora kungs. Jūs devāt mums solījumu, un mēs, būdami lojāli, neaģitējām pret jums, bet tikai pret liberāļiem.

— Arī mēs, — apgalvoja Dīdrihs.

— Tam jūs pats neticat. Jūs esat piekantējies Heitei-felam. Viņš ir jau devis piekrišanu jūsu piemineklim. Ja jūs vēl šodien pat paceltiem karogiem nepārejat viņa pusē, tad droši vien darīsiet to pārvēlēšanu laikā un visnelietīgākā veidā nodosiet tautu.

Napoleons Fišers, sakrustojis rokas uz krūtīm, paspēra vēl vienu soli tuvāk gultai. — Jums jāzina, ka mēs turam acis vaļā.

Dīdrihs jutās gultā nevarīgs, pakļauts politiskajam ienaidniekam. Viņš mēģināja pielabināties. — Es zinu, Fišer, jūs esat liels politiķis. Jums vajadzēja iekļūt reihstāgā.

— Tā ir. — Napoleons pazibsnīja ar acīm. Jo, ja es neiekļūšu, tad Necigā vairākos uzņēmumos sāksies streiks. Viens no uzņēmumiem jums, doktora kungs, ir pārāk labi zināms. — Apgriezies viņš devās uz durvīm. No turienes viņš vēlreiz noskatījās uz Dīdrihu, kurš aiz bailēm dziļi ierāvās pēļos. — Un tāpēc lai dzīvo internacionālā sociāldemokrātijā! — viņš iesaucās un pazuda.

— Viņa majestātei, ķeizaram, urā! — savukārt kliedza zem pēļiem Dīdrihs. Bet tad neatlika nekas cits kā raudzīties patiesībai acīs. Tā izskatījās pietiekami draudoša. Neko labu nenojauzdams, viņš, izsteidzies uz ielas, metās uz Karavīru apvienību pie Klapša, un visur nācās secināt, ka pa to laiku, kamēr viņš bija ieslīdzis mazdūšībā, vecā Buka viltīgā taktika guvusi tālākus panākumus. Ķeizara partija bija kļuvusi vājāka sakarā ar pienācējiem no liberālo rindām, un distance starp Kunci un Heiteifeli likās gluži nenozīmīga, salīdzinot ar milzu attālumu starp Dldrihu un Napoleonu Fišeru. Mācītājs Cillihs kaunīgi sasveicinājās ar savu svaini Heiteifeli, paskaidrodams, ka ķeizara partija varot būt ar panākumiem apmierināta, jo, kaut arī liberāļu kandidāts beigās uzvarētu, tā esot stiprinājusi kandidāta nacionālo apziņu. Arī skolotājs Kīnhens izteicās līdzīgi, tāpēc nevarēja atvairīt aizdomas, ka, neapmierinājušies ar solījumiem, ko izspieduši no Dīdriha un Vulkova, tie lielāku personīgo labumu dēļ pārgājuši vecā Buka pusē. No demokrātiskās korupcijas bandas varēja visu ko sagaidīt. Kunce savukārt gribēja katrā ziņā tikt pats ievēlēts, vajadzības gadījumā pat ar liberāļu palīdzību. Kunci bija samaitājusi godkāre, novezdama viņu jau tiktāl, ka viņš bija apsolījis aizstāvēt zīdaiņu nama celšanu. Dīdrihs jutās sašutis; Heiteifels izrādījās simtkārt ļaunāks par jebkuru proletārieti, un Dīdrihs aplinkus norādīja uz bēdīgajām sekām, kādas varēja izraisīt tik nepatriotiska rīcība. Diemžēl, viņš nedrīkstēja izteikties skaidrāk, viņa acu priekšā pavīdēja streika aina, ķeizara Vilhelma pieminekļa drupas, Gauzenfelda, visi viņa sapņi; viņš skraidīja, lietū izmircis, pa vēlēšanu iecirkņiem un vervēja lojālos vēlētājus, labi saprazdams, ka to uzticības izpausme ķeizaram nav ievirzīta pareizās sliedēs, bet palīdz ķeizara niknākajiem ienaidniekiem. Notašķījies līdz acīm ar dubļiem, garās dienas kņadas, lielā alus daudzuma un izšķirošā brīža tuvuma drudžaini satraukts, Dīdrihs vakarā pie Klapša uzzināja rezultātus: astoņi tūkstoši balsu par Heiteifelu, mazliet vairāk nekā seši tūkstoši par Napoleonu Fišeru, bet Kunce bija saņēmis trīs tūkstošus sešsimt septiņdesmit divas balsis. Pārvēlēšana jāizdara starp Heiteifelu un Fišeru. — Urā! — sauca Dīdrihs, jo vēl nekas nebija zaudēts, bet iegūts laiks.

Apņēmīgiem soļiem Dīdrihs devās prom, nozvērējies darīt visu iespējamo un glābt, kas vēl glābjams nacionālās lietas labā. Viņš steidzās, jo mācītājs Cillihs būtu vismīļāk aplīmējis visus mūrus ar uzsaukumiem, kas ķeizara partijas piekritējiem ieteica pārvēlēšanās balsot par Heiteifelu. Kunce nodevās veltīgām cerībām, ka Heiteifels viņa labā atteikšoties. Kādi maldi! Jau rīta agrumā parādījās baltās papīra strēmeles, kurās liberāļi liekulīgi paskaidroja, ka arī esot nacionāli, ka nacionālā pārliecība neesot vienīgi mazākuma privilēģija, un tāpēc... Vecā Buka kunga triks tika atmaskots pilnībā; ja negribēja, lai visa ķeizara partija atgriežas liberāļu paspārnē, vajadzēja rīkoties. Pārnācis mājās no sava izlūkgājiena, Dīdrihs bija bezgala rosīgs; priekšnamā viņš sastapa Emmiju, kas aizplīvurotu seju izturējās tā, it kā viņai viss būtu vienalga. «Nu, pateicos,» viņš nodomāja, «nemaz ar nav vienalga. Kur mēs tā tiksim?» Un viņš sasveicinājās ar māsu bikli, kā nobažījies.

Dīdrihs iegāja savā kantorī, kur vairs nebija vecā Setbīra un kur viņš, pats savs prokūrists, atbildīgs vienīgi dieva priekšā, pieņēma nopietnus lēmumus, kas izraisīja svarīgas pārvērtības. Piegājis pie telefona, Dīdrihs pieprasīja Gauzenfeldu. Tai pašā brīdī atvērās durvis un pastnieks ienesa vēstules; virsū atradās kāda no Gauzenfeldas. Dīdrihs uzkāra atkal klausuli un aplūkoja vēstuli, nozīmīgi, saprotoši pamādams. Darīts. Vecais arī bez teikšanas sapratis, ka nedrīkst vairs dot naudu saviem draugiem — Bukam un kompānijai, jo citādi vajadzības gadījumā būs jāatbild pašam. Dīdrihs mierīgi atplēsa aploksni, bet jau pēc pirmajām rindām sāka lasīt steigšus. Kāds pārsteigums! Klisings vēlas pārdot Gauzenfeldu! Viņš bija vecs un saskatīja Dīd-rihā sava darba turpinātāju!

Ko tas varētu nozīmēt? Dīdrihs apsēdās un nogrima dziļās pārdomās. Pirmām kārtām tas nozīmē, ka Vul-kovs jau sācis darboties. Vecais pārbijies ne pa jokam, ka pazaudēs valsts pasūtījumus, un pārējo paveicis Napoleons Fišers ar draudiem par streiku. Kur nu tas laiks, kad viņš domāja izsprukt no ķezas, piedāvājot Dīdri-ham daļu no «Necigas Avīzei» domātā papīra. Tagad viņš piedāvāja visu Gauzenfeldu! «Lūk, kas ir vara!» nodomāja Dīdrihs un pēkšņi atskārta, ka Klisinga piedāvājums pirkt fabriku un samaksāt tās īsto vērtību pašreizējā situācijā ir vienkārši smieklīgs. Un viņš tiešām skaļi iesmējās... Te Dīdrihs ievēroja, ka vēstules beigās, pēc paraksta, bija vēl kaut kas, kāda piezīme, rakstīta sīkākiem burtiem nekā pārējā vēstule un tik nemanāma, ka Dīdrihs to nebija ievērojis. Izburtoja — un mute viņam pavērās. Viņš pēkšņi palēcās. — Vai redz ko! — atskanēja līksms sauciens vientuļajā kantorī.

— Nu tie ir mums rokā! — Tad dziļā nopietnībā piebilda: — Drausmīgi. Kāds neprāts! — Viņš pārlasīja vēlreiz katru vārdu liktenīgajā piezīmē, ielika vēstuli naudas skapī un sparīgi to aizslēdza. Tur nu slēpās viņu drauga piegādātā inde Bukam un pārējiem. Klisings ne vien pārstāja viņus apgādāt ar naudu, bet arī nodeva. Taču nav šaubu, viņi bija to pelnījuši, tik liela izvirtība liekas apriebusies arī Klisingam. Saudzība šai gadījumā padarītu par līdzvainīgu. Dīdrihs apsvēra. «Saudzība īstenībā būtu noziegums. Lai katrs atbild par sevi! Šeit jārīkojas bez žēlastības. Jāatklāj augonis un jāizgriež ar asu nazi! Es to uzņemos vispārības labā, tas ir mans nacionāla cilvēka pienākums. Ko lai dara? Mēs dzīvojam bargā laikmetā!»

Nākošajā vakarā milzīgajā «Valhallas» zālē pulcējās liela, atklāta lojālo vēlēšanu komitejas sasaukta tautas sapulce. Ar Gotlība Hornunga palīdzību Dīdrihs bija parūpējies, lai Heiteifela vēlētāji nekādā gadījumā nepaliktu tikai vieni paši. Dīdrihs pats neatrada par vajadzīgu klausīties kandidāta programas runu, viņš ieradās tad, kad bija jāsākas debatēm. Jau priekštelpā viņš saskrējās ar Kunci, kurš izskatījās stipri saniknots.

— Izbrāķēts sprandlauzis! — viņš sauca. — Paskatieties uz mani, godājamais, un pasakiet, — vai es izskatos pēc tāda, kuram var tā teikt? — Tā kā viņš aiz satraukuma nevarēja vairs parunāt, tad iejaucās Kīnhens.

— Būtu Heiteifels to man pateicis! — viņš kliedza.

— Tad tik dabūtu iepazīties ar Kīnhenu! — Dīdrihs noteikti ieteica majoram savu pretinieku iesūdzēt. Bet nebija nekādas vajadzības Kunci vēl kūdīt, viņš dzīrās Heiteifelu gluži vienkārši samalt miltos. Pret to Dīd-riham nebija nekādu iebildumu, un viņš enerģiski atbalstīja Kunces nodomu šādos apstākļos labāk pievienoties visniknākajiem dumpiniekiem nekā liberāļiem. Pret to cēla iebildumus Kīnhens un tikko pienākušais mācītājs Cillihs. Valsts ienaidnieki un — ķeizara partija! «Piekukuļotie gļēvuļi!» runāja Dīdriha skatiens, kamēr majoru vēl joprojām urdīja atriebības domas. Gan tā banda dabūs trūkties! — Un vēl šovakar pat, — nosolīja Dīdrihs ar tādu pārliecību, ka visi apmulsa. Brīdi klusējis, viņš pazibsnīja ar acīm katram atsevišķi. — Ko jūs teiktu, mācītāja kungs, ja es pierādītu, ka jūsu lojālie draugi nodarbojas ar mahinācijām? ... — Mācītājs Cillihs kļuva bāls, Dīdrihs pievērsās Kīnhe-nam. — Blēdīgas manipulācijas ar sabiedrības naudu ... — Kīnhens palēcās un bailīgi iesaucās: — Nu tik būs! — Bet Kunce ierēcās: — Pie manas sirds! — un satvēra Dīdrihu savos apkampienos. — Es esmu vienkāršs kareivis, — viņš apgalvoja. _— Kaut arī ārējā čaula ir raupja, bet kodols īsts. Pierādiet to neliešu blēdības, un majors Kunce būs jūsu draugs, it kā jūs būtu cīnījies viņam līdzās kaujā pie Tūras!

Majoram acīs sariesās asaras. Arī Dīdriham. Tikpat saspringtā noskaņojumā kā viņi abi bija arī ļaudis zālē. Ieejot zālē, zili piepīpētajā gaisā varēja redzēt paceļamies rokas un gan te, gan tur kāds iesaucās: «Kauns!», «Pareizi!», «Nelietība!». Vēlēšanu cīņa bija pašā karstumā, Dīdrihs ar negaidītu sparu metās tajā, jo prezidija priekšā, kur sēdēja pats Buks, pie paaugstinājuma malas stāvēja un runāja — Setbīrs, Dīdriha atlaistais prokūrists. Setbīrs aiz atriebības klāja vaļā musinošu runu, kurā visnelabvēlīgākā veidā sprieda par dažu uzņēmēju izturēšanos pret strādniekiem. Tā neesot nekas cits kā demagoģisks triks, ar kura palīdzību personīgu labumu dēļ tiecoties sašķelt iedzīvotājus un iegūt vairāk vēlētājus sociāldemokrātu blokam. Senāk šādi cilvēki esot teikuši gluži otrādi: «Kas par kalpu dzimis, tam par kalpu jāpaliek.» — «Kauns!» sauca arodbiedrības strādnieki. Dīdrihs grūstīdamies aizkļuva līdz paaugstinājumam. — Salti meli! — viņš kliedza Setbī-ram sejā. — Kaunieties, kopš esmu jūs atlaidis, jūs iztopat pēlējiem! — Paklausot Kunces komandai, Karavīru apvienība rēca kā vienā mutē: «Nekaunība!» un «Klausieties, klausieties!». Arodbiedrības strādnieki svilpa, un Setbīrs kratīja trīsošu dūri pret Dīdrihu, kas draudēja viņu ietupināt. Tad piecēlās vecais Buks un paskandināja zvaniņu.

Kad troksnis norima, viņš maigā balsī, kas pamazam kļuva skaļāka un pauda sirsnību, sacīja: — Pilsoņi! Neatbalstiet atsevišķu cilvēku godkāri, pievērsdami viņiem pārāk lielu uzmanību! Kāda nozīme šeit personām? Pat šķirām. Ir runa par tautu, pie tās mēs visi piederam, izņemot tos, kas valda. Mums jāturas kopā, mēs nedrīkstam no jauna atkārtot kļūdu, kāda notika manā jaunībā, ka, tiklīdz arī strādnieki prasa savas tiesības, tā meklējam glābiņu pie durkļiem. Tāpēc vien, ka mēs nekad neesam atzinuši strādnieku fiesības, valdošie ieguva varu atņemt tās arī mums.

— Pareizi!

— Varbūt tagad, kad no mums prasa armijas palielināšanu, šī ir pēdējā iespēja tautai, mums visiem, aizstāvēt savu brīvību pret tiem kungiem, kas mūs tikai tāpēc apbruņo, lai verdzinātu. «Kas par kalpu dzimis, tam par kalpu jāpaliek» — to saka ne vien jums, strādniekiem, valdošie, par kuru varu mums arvien dārgāk jāsamaksā, to saka mums visiem!

— Pilnīgi pareizi! Bravo! Nevienu kareivi un nevienu grasi! — Zālē valdīja saviļņojums, un vecais Buks apsēdās. Dīdrihs, grasīdamies mesties izšķirošajā cīņā, jau iepriekš mirkdams sviedros, vēl pameta skatienu zālē un ievēroja Gotlību Hornungu, kas uzmundrināja ķeizara Vilhelma pieminekļa materiālu piegādātājus. Starp kristīgajiem jauniešiem rosījās mācītājs Cillihs, bet Karavīru apvienība pulcējās ap Kunci. Tad Dīdrihs klāja vaļā: — Mūžsenais ienaidnieks atkal ceļ galvu! — viņš sauca, par spīti draudošām briesmām. — Tēvijas nodevējs ir tas, kas mūsu dižajam ķeizaram atsaka to, ko... — Hu-u-hu! — sauca tēvijas nodevēji, bet Dīdrihs, valstiski domājošo ovāciju pavadīts, turpināja kliegt, kaut reizēm balss viņam aizrāvās. — Viens franču ģenerālis pieprasījis revanšu! — Pie prezidija galda kāds jautāja: — Cik viņš par to saņēma no Berlīnes? — Atskanēja smiekli, bet Dīdrihs stāvēja izplestām, augšup pastieptām rokām, it kā grasīdamies rausties gaisā. — Mirgojošie ieroči! Asinis un tērauds! Vīrišķīgie ideāli! Varenā ķeizarvalsts! — Spēcīgo vārdu birums, valstiski domājošo rēkoņas apstiprināts, gārdzoši vēlās pār Dīdriha lūpām. — Stingra vadība! Nocietinājums pret demokrātijās dubļu plūdiem!

— Jūsu nocietinājums ir Vulkovs! — atkal sauca tā pati balss no prezidija galda. Dīdrihs strauji pavērsās uz to pusi, viņš pazina Heiteifelu. — Vai jūs gribat teikt, ka viņa majestātes valdība... — Arī nocietinājums! — atkārtoja Heiteifels. Dīdrihs izstiepa pret viņu pirkstu. — Jūs apvainojat ķeizaru! — viņš sparīgi iesaucās. Bet Dīdriham aiz muguras kāds iespiedzās: — Okšķeris! — Tas bija Napoleons Fišers, viņa biedri piesmakušām balsīm to atkārtoja. Viņi bija pielēkuši kājās un draudoši ielenca Dīdrihu. — Jau atkal provocē! Vēl vienu grib iesēdināt! Arā! — Un Dīdrihu satvēra aiz apkakles. Bailēs ķēmīgi sarauktu seju, viņš pavērsa galvu, ko apdraudēja tulznainas dūres, pret priekšsēdētāju un neskanīgā balsī lūdza palīdzību. Vecais Buks to neliedza, viņš nemitīgi zvanīja un pat aizsūtīja dažus jauniešus, lai izglābtu Dīdrihu no ienaidnieku nagiem. Tikko viņš bija spējīgs kustēties, tā parādīja ar pirkstu vecā Buka virzienā. — Demokrātiskā korupcija! — viņš sauca, aiz satraukuma palēkdamies. — Es pierādīšu! — Bravo! Ļaujiet runāt! — un nacionālistu kliķe devās uz priekšu, apgāzdama galdus, un nostājās aci pret aci ar dumpiniekiem. Kautiņš likās neizbēgams: jau policijas leitnants uz paaugstinājuma tvēra pēc ķiveres, lai liktu to galvā; moments bija kritisks — no paaugstinājuma atskanēja pavēlošs: — Klusāk! Lai viņš runā! — Troksnis gandrīz vai apklusa pavisam, balsī bija jaušams niknums, spēcīgāks nekā jebkuram citam šeit. Vecais Buks, izslieda-mies uz paaugstinājuma aiz galda, nebija vairs cienījams sirmgalvis, bet spēka pieplūdumā likās izaudzis staltāks un aiz naida kļuvis bāls; redzot skatienu, ko viņš pameta uz Dīdrihu, aizrāvās elpa.

— Lai runā! — atkārtoja sirmgalvis. — Ar! nodevējiem atļauj runāt, iekams pasludina spriedumu. Tādi, lūk, ir mūsu nācijas nodevēji, tie ir tikai ārēji pārvērtušies kopš tiem laikiem, kad mana paaudze cīnījās, krita, smaka cietumos un devās uz soda vietām.

— Ha-ha! — augstprātīgā nicinājumā iesaucās Gotlībs Hornungs. Par nelaimi, viņš sēdēja tuvu kādam spēcīgam strādniekam, kurš tik draudoši pacēla dūri, ka Hornungs nogāzās ar visu krēslu, vēl iekams viņu trāpīja sitiens.

337

22 — Pavalstnieks

— Jau toreiz, — turpināja Buks, — bija tādi, kas savtīgu labumu vērtēja augstāk par godu, un nekāda kundzība tos nespēja pazemot, ja vien tā palīdzēja saraust mantu. Verdziskais materiālisms — katras tirānijas līdzeklis un bieds — pakļāva sev mūs un arī jūs, godājamie pilsoņi...

Vecais vīrs, izpletis rokas, saspringa savas sirdsapziņas pēdējam saucienam:

— Pilsoņi, ari jums tagad draud briesmas tikt nodotiem un kļūt par viņa laupījumu! Lai šis cilvēks runā!

— Nē!

— Lai runā! Bet tad pajautājiet, cik viņš skaidrā naudā saņem par pārliecību, ko viņš nekaunīgi dēvē par nacionālu. Pajautājiet, kam viņš pārdevis savu māju, kādā nolūkā un ko ieguvis!

— Vulkovs! — Sauciens atskanēja no tribīnes, bet zāle to uztvēra. Ne gluži labprātīgi, spēcīgu dunku pamudināts, Dīdrihs tika pa kāpnēm uzstumts tribīnē. Te viņš nevarīgi paraudzījās visapkārt: vecais Buks sēdēja nekustīgi, nolicis sažņaugto dūri uz ceļgala, un nenovērsa no viņa acis; Heiteifels, Kons, visi prezidija locekļi ar vēsu alkatību sejās gaidīja viņa bojā eju, un zāle sauca: «Vulkovs!», «Vulkovs!» Dīdrihs murmināja kaut ko par neslavas celšanu, sirds viņam krūtīs neprātīgi dauzījās; uz mirkli viņš aizvēra acis, cerēdams, ka varbūt nogāzīsies zemē un viss paies secen. Taču viņš nenogāzās, un, kad vairs nekas cits neatlika, viņu sagrāba neprātīga drosme. Pataustījis kabatu un pārliecinājies, ka cīņas ierocis savā vietā, Dīdrihs kaujas gatavībā nomēroja ar acīm ienaidnieku, šo viltīgo veci, kas nu beidzot bija nometis tēvišķīga labvēļa masku un atklājis savu naidīgumu. Dīdrihs pazibsnīja uz viņu ar acīm un savilka rokas dūrēs. Tad apņēmīgi pagriezās pret zāli.

— Vai gribat kaut ko nopelnīt? — viņš ierēcās skaļā balsī, un gluži kā ar burvja mājienu zālē kņada apklusa. — Katram ir iespēja nopelnīt! — rēca Dīdrihs tikpat skaļi kā iepriekš. — Katram, kas pierādīs, cik, pārdodams savu māju, esmu nopelnījis, es izmaksāšu tikpat daudz! — To, liekas, neviens nebija gaidījis. Pirmos «bravo» izkliedza uzņēmēji, tad uzdrīkstējās saukt arī kristīgie un beidzot karotāji, bet bez īstas pārliecī-

bas, jo atkal jau atskanēja: «Vulkovs!» — turklāt tas tika saukts, skandinot takti pret galdiem alus kausus. Dldrihs saprata, ka tas bija iepriekš sagatavots paņēmiens, tēmēts ne vien viņam, bet daudz augstākām varām. Viņš nemierīgi atskatījās, un, tiešām, policijas leitnants jau atkal knibinājās ap savu ķiveri. Dldrihs pamāja ar roku, ka tiks pats galā, un sauca:

— Ne Vulkovs, bet gluži citi ļaudis! Liberāļu zīdaiņu nams! Tā labā man būtu vajadzējis atdot savu māju, to man ieteica, es varu to apzvērēt. Būdams nacionālists, enerģiski pretojos prasībai apkrāpt pilsētu un dalīties laupījumā ar kādu pazīstamu maģistrāta domnieku.

— Jūs melojat! — iesaucās vecais Buks, pielēcis sašutumā kājās. Bet Dīdrihs, savas taisnības un tikumiskās sūtības apziņā, sašuta vēl vairāk. Viņš tvēra kabatā un drosmīgi vicināja balto lapiņu daudzgalvainā pūķa priekšā, kas viņam no lejas šļāca virsū: «Melis», «Krāpnieks!». — Pierādījums! — Dīdrihs rēca tik ilgi un vicināja lapiņu, kamēr tie viņu saklausīja.

— Ar mani tas neizdevās, bet toties Gauzenfeldā. Tā gan, pilsoņi! Gauzenfeldā... Kādā veidā? Tūlīt. Divi kungi no liberāļu partijas bijuši pie fabrikas īpašnieka un pieprasījuši kāda zemes gabala pirkšanas pirmtiesības tai gadījumā, ja tur tiktu celts zīdaiņu nams.

— Vārdus! Vārdus!

Dīdrihs, gatavs uz visu, iezvēla sev pa krūtīm. Kli-sings bija viņam atklājis pārējo, tikai ne vārdus. Zibošām acīm viņš aplūkoja katru valdes vīru atsevišķi, viens, liekas, kļuva bāls. «Uzvar, tas, kas nebīstas,» nodomāja Dldrihs un ieaurojās:

— Viens no viņiem ir tirdzniecības nama īpašnieks Kona kungs!

Un Dīdrihs nokāpa no tribīnes ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu izpildījis savu pienākumu. Lejā Kunce viņu apkampa un jūsmīgi noskūpstīja uz abiem vaigiem, nacionālisti aplaudēja. Pārējie sauca: «Pierādījumus!» vai «Krāpšana!», bet — «Lai runā Kons!» — to prasīja visi; Konam nekādi nebija iespējams izvairīties. Vecais Buks manāmi trīsošiem vaigiem stingi raudzījās viņā un tad pats deva viņam vārdu. Kons, Heiteifela pastumts, negribīgi, kājas vilkdams, panāca no garā galda uz priekšu un atstāja nelabvēlīgu iespaidu, vēl iekams bija sācis runāt. Viņš pasmaidīja kā atvainodamies. — Mani kungi, jūs taču neticēsiet tam, ko iepriekšējais runātājs sacīja, — viņš nomurmināja tik klusi, ka gandrīz neviens nedzirdēja. Tomēr Konam likās, ka aizrunājies jau par tālu. — Es negribu iepriekšējo runātāju apšaubīt, bet tā nu gluži nebija.

A! Viņš atzīstas! — Un negaidot sākās tāda vētra, ka pārsteigtais Kons atstreipuļoja soli atpakaļ. Zāle mutuļoja un vārījās. Šur tur jau pretinieki saklupa matos.

— Urā! — spiedza Kīnhens plīvojošiem matiem, vicinot dūres, un, brāzdamies cauri rindām, kūdīja uz kaušanos .., Arī uz paaugstinājuma visi bija pielēkuši kājās, izņemot policijas leitnantu. Vecais Buks, pametis savu priekšsēdētāja vietu un novērsies no visiem, kuriem bija veltīgi izkliedzis savas sirdsapziņas pēdējo saucienu, stāvēja viens pats savrup un skatījās sāņus, lai citi neredzētu, ka viņa acis mirkst asarās. Heiteifels sašutis mēģināja pārliecināt policijas leitnantu, kas, joprojām sēžot savā krēslā, pamācīja, ka atbildīgs ierēdnis pats zināšot, kad un vai vispār jāslēdz sapulce. Vai nu tam jānotiekot tieši tai brīdī, kad liberāļiem klājoties plāni! Heiteifels piegāja pie galda un sāka skandināt zvaniņu, nemitīgi saukdams: — Otrā vārdu! — Un, tā kā uz paaugstinājuma visi pievienojās viņa saucienam, tad beidzot to dzirdēja un Heiteifels varēja turpināt.

— Otrais, kas bijis Gauzenfeldā, ir apgabaltiesas padomnieks Kīlemana kungs! Kā tad! Kīlemans pats. Tas pats Kīlemans, par kura novēlēto mantojumu jāuzceļ zīdaiņu nams. Vai kāds apgalvos, ka Kīlemans apzog pats savu atstāto mantojumu? Tātad! — un Heiteifels; paraustīja plecus, bet zālē atskanēja smiekli. Taču tas neturpinājās ilgi; kaislības uzliesmoja no jauna — Pierādījumus! Lai Kīlemans pats runā! Zagļi! — Kīlemans ir smagi slims, — paskaidroja Heiteifels. — Pie viņa aizsūtīs cilvēkus, jau tika zvanīts pa telefonu. — Ak vai! — pačukstēja Kunce savam draugam Dīdriham.

— Ja tas bijis Kīlemans, tad mums ir beigas! — Kas to saka! — Dīdrihs drosmīgi atcirta. Mācītājs Cillihs savukārt visas cerības lika uz dievu. Dīdrihs pārgalvīgi paziņoja: — Nav vajadzības! — un turpināja neņemties ar kādu svārstīgo, lai to pārliecinātu. Valstiski domājošos viņš musināja ieņemt krasu nostāju, sociāldemokrātiem spieda rokas, lai iededzinātu viņos vēl lielāku naidu pret pilsonisko korupciju un visiem bāza degunā Klisinga vēstuli. Viņš tik sparīgi plāja ar pirkstiem pa papīru, ka neviens nevarēja to izlasīt, un sauca: — Vai te ir rakstīts Kīlemans? Te rakstīts — Buks! Ja Kīlemans vēl var čiepstēt, tad viņam būs jāatzīstas, ka tas nav bijis viņš. Tas bija Buks!

Tomēr viņš neaizmirsa novērot arī skatuvi, kur bija iestājies neparasts klusums. Komitejas locekļi satraukti skraidīja, bet runāja tikai čukstus. Veco Buku vairs neredzēja. «Kas noticis?» Arī zāle aprima, kaut gan neviens nezināja, kāpēc. Pēkšņi viss noskaidrojās: «Kīle-mans miris.» Dīdrihs to drīzāk sajuta, nekā dzirdēja. Pēkšņi viņš pārstāja runāt un darboties. Aiz sasprindzinājuma viņš sāka vaibstīties, ja kāds ko jautāja, neatbildēja; Dīdrihs visapkārt dzirdēja vienīgi neizprotamu skaņu jucekli un vairs pats skaidri nezināja, kur atrodas. Tad pienāca Gotlībs Hornungs un sacīja: — Nudien, viņš ir miris. Es biju uzgājis augšā, tie zvanīja, un tieši tobrīd viņš bija nomiris.

— īstajā brīdī, — noteica Dīdrihs un izbrīnījies, it kā nupat pamodies, paskatījās visapkārt. — Dieva pirksts ir atkal reiz parādījis savu visspēcību, — konstatēja mācītājs Cillihs, un Dīdrihs atzina, ka šis pirksts nemaz tik nicināms nav. Ko tad, ja tas būtu norādījis liktenim citādu pavērsienu? ... Bloki no zāles bija pazuduši, nāves iejaukšanās politikā pārvērta partijas biedrus cilvēkos; visi sarunājās pusbalsī un tad izklīda. Izgājis ārā, Dīdrihs uzzināja, ka vecais Buks bijis paģībis.

«Necigas Avīze» ziņoja par traģiski noritējušo vēlēšanu sapulci un ievietoja nopelniem bagātajam pilsētas iedzīvotājam Kīlemanam cildinošu nekrologu. Ja ari bija noticis kaut kas tāds, kas būtu jānoskaidro, tad aizgājušo neskāra ne ēna ... Tālākais norisa pēc tam, kad Dīdrihs un Napoleons Fišers bija divatā noturējuši apspriedi. Vēl vēlēšanu priekšvakarā «ķeizara partijai» notika sapulce, kurā varēja piedalīties ari pretinieki.

Dldrihs uzstājās, ugunīgiem vārdiem šaustīdams demo kratisko korupciju un tās vadītāju Necigā, kuru nosaukt vārdā esot ikviena ķeizaram uzticīga pavalstnieka pienākums — taču viņš to tomēr labāk nenosauca. — Jo, godājamie kungi, manu sirdi iejūsmo apziņa, ka es kalpoju mūsu cildenajam ķeizaram, noraujot masku viņa bīstamākajam ienaidniekam, un pierādu jums, ka tam prātā vienīgi ieraušana. — Te viņam paplaiksnījās doma, vai arī viņš varbūt tikai kaut ko atcerējās, — kas lai zina. — Viņa majestāte ir bildis šādus pacilājošus vārdus: «Manu Āfrikas koloniju — par Eižena Rih-tera apcietināšanas pavēli!» — Bet es, godājamie kungi, nododu viņa majestātes rokās Rihtera tuvākos draugus! — Viņš nogaidīja, kamēr aprima sajūsma, tad turpināja visai klusā balsī: — Un tāpēc, godājamie, man ir īpašs iemesls iedomāties, ko augstās, ļoti augstās aprindās sagaida no «ķeizara partijas». Dīdrihs tvēra pie krūšu kabatas, it kā arī tagad tur atrastos izšķirošais pierādījums, un pēkšņi pilnā balsī iesaucās: — Kurš vēl tagad nodos savu balsi par liberāļiem, tas nav ķeizaram uzticīgs pavalstnieks! — Sapulce šīm domām pievienojās, un Napoleons Fišers, kas arī tepat atradās, mēģināja norādīt uz loģiskajām sekām, ko šāds lēmums izraisa. Dīdrihs nekavējoties iejaucās. Nacionālie vēlētāji smagu sirdi pildīs savu pienākumu un izvēlēsies mazāko ļaunumu. — Bet es esmu pirmais, kas uz viskrasāko noraida jebkādas sarunas ar nodevējiem! — Viņš tikmēr dauzīja ar dūri pa katedru, kamēr Napoleons bija bez miņas pazudis. Par to, ka Dīdriha sašutums bijis īsts, varēja pārliecināties vēlēšanu dienas rītā sociāldemokrātu «Tautas Balsī», kas, ironiski vēršoties pret Dīd-rihu, atkārtoja visu, ko viņš teicis par veco Buku, un, proti, nosauca viņu vārdā. — Heslings iekritīs, — sprieda vēlētāji, — jo tagad Bukam viņš jāiesūdz. — Bet daudzi prātoja: — Iekritīs Buks, Heslings zina pārāk daudz. — Arī liberāļi, paklausot saprāta balsij, secināja, ka ir laiks kļūt piesardzīgākiem. Ja nacionālisti, ar kuriem, liekas, nekādus jokus dzīt nevar, domā, ka jābalso par sociāldemokrātiem... Un, ja sociāldemokrāts tiks ievēlēts, tad jau labāk, ja arī pats to vēlējis, citādi var gadīties, ka strādnieki vēl izboikotē... Viss izšķīrās pulksten trijos pēcpusdienā. Ķeizara Vilhelma ielā atskanēja trauksmes signāli, ļaudis metās pie logiem un veikalu durvīm, lai noskaidrotu, kur deg. Pa ielu formas tērpos soļoja Karavīru apvienības biedri. Karogs norādīja, ka ejams goda pilns ceļš. Kīnhenam, kas komandēja gājienu, pīķa ķivere bija atstumta pakausī, un rokā viņš baismīgi vicināja zobenu. Dīdrihs ierindā ar visiem klumzāja līdz, priecīgas paļāvības pārpilns, ka tagad, soļojot plecu pie pleca, viss nokārtosies gluži mehāniski, kā pēc komandas. Vajadzēja tikai klumzāt uz priekšu, un varas taktī spertie soļi sastampās veco Buku lupatu lēveros! ... Otrā ielas galā jauno karogu sagaidīja ar vareniem «urā» saucieniem un dārdošu muziķu. Patriotu savervētais, nepārredzami garais gājiens sasniedza Klapša restorānu. Šeit tas sadalījās pa sekcijām, un Kīn-hens nokomandēja: «Pie urnām!» Priekštelpā svētku tērpos jau gaidīja vēlēšanu komiteja ar mācītāju Cil-lihu priekšgalā. Kīnhens izkliedza cīņas saucienus: — Uz priekšu, biedri, pie vēlēšanu urnām! Mēs balsojam par Fišeru! — Un karotāji, sākot ar labo spārnu, mūzikai dārdot, devās iekšā vēlēšanu iecirknī. Karavīru apvienībai sekoja viss gājiens. Klapšam, kas nebija cerējis, ka sajūsma būs tik liela, jau pietrūka alus. Beidzot, kad nacionālistu pārstāvji bija paveikuši visu, kas viņu spēkos, «urā» saucienu sagaidīts, vēl ieradās birģermeistars doktors Šefelveiss. Viņš ļāva sev gluži atklāti iespiest rokā sarkano biļetenu, un varēja manīt, ka atceļā no urnas jutās priecīgi saviļņots. — Beidzot! — viņš sacīja, paspiezdams Dīdriham roku. — Šodien mēs pieveicām pūķi. — Dīdrihs bez mazākās saudzības attrauca: — Jūs, birģermeistara kungs? Jūs vēl pa pusei sēžat tam rīklē. Ka tikai, sprāgdams nost, tas neparauj jūs līdz! — Doktors Šefelveiss nobāla, bet tobrīd no jauna uzlingoja «urā» sauciens. Vulkovs! ...

Piectūkstoš un vēl mazliet vairāk balsu par Fišeru! Heiteifelu ar viņa tikko trīs tūkstošiem balsu nacionālais vilnis bija aizmēzis prom tā, ka ne redzēt, un reihs-tāgā ietika sociāldemokrāts. «Necigas Avīze» konstatēja «ķeizara partijas» uzvaru, jo ar tās palīdzību bija kritis liberāļu cietoksnis, tomēr ar šo paziņojumu Not-grošens neizraisīja ne īpašu apmierinātību, ne skaļus iebildumus. Visi uztvēra notikušo vienaldzīgi, kā dabisku atrisinājumu. Pēc vēlēšanu jezgas vajadzēja atkal padomāt par naudas pelnīšanu. Ķeizara Vilhelma piemineklis, vēl nupat galvenais iegansts pilsoņu karam, vairs nevienu nesatrauca. Vecais Kīlemans bija novēlējis pilsētas sabiedriskajām vajadzībām sešsimt tūkstoš markas, — cildeni. Vai nu zīdaiņu nams, vai ķeizara Vilhelma piemineklis, tas bija gluži tas pats, kā pieprasīt Gotlībam Hornungam sūkli vai zobu suku. Izšķirošajā domnieku sēdē'izrādījās, ka sociāldemokrāti ir par pieminekli, — tātad lieliski. Kāds ieteica tūlīt nodibināt komiteju un piedāvāt apgabala prezidentam fon Vulkova kungam goda priekšsēdētāja amatu. Te nu piecēlās Heiteifels, kuru sakāve, liekas, tomēr bija sakaitinājusi, un izteica šaubas, vai apgabala prezidents, būdams ieinteresēts veikala darījumos par zināmo zemes gabalu, gribēs piedalīties jautājuma izlemšanā par vietu, kur piemineklis jāceļ. Sapulces dalībnieki smīnēja un mirkšķināja cits citam; Dīdriham pārskrēja šermuļi pār kauliem, un viņš gaidīja, ka nupat sāksies skandāls. Gaidīja klusi, slepeni degot ziņkārībā, kā nu klāsies varai, kad to sāks purināt. Viņš nebūtu varējis pateikt, ko īsti vēlas. Nekas nenotika, un tāpēc viņš braši piecēlās un apvaldīti protestēja pret aizdomām, kuras jau reiz esot publiski noraidījis. Pretējā puse gan vēl līdz šim neesot neko darījusi, lai nomazgātu tai izteiktos apvainojumus. — Apmierinieties! — noteica Heiteifels. — Gan jau piedzīvosiet arī to. Sūdzība ir iesniegta.

Tas tomēr izraisīja zināmu satraukumu. Tiesa gan, iespaids kļuva bālāks, kad Heiteifels bija spiests atzīties, ka viņa draugs Buks neesot vis iesūdzējis pilsētas domnieku doktoru Heslingu, bet vienīgi «Tautas Balsi». «Heslings pārāk daudz zina,» visi daudzināja, un līdzās Vulkovam, kuram piešķīra goda priekšsēdētāja amatu, Dīdrihu ievēlēja par ķeizara Vilhelma pieminekļa komitejas priekšsēdētāju. Maģistrātā šos lēmumus silti atbalstīja birģermeistars doktors Šefelveiss, tie tika pieņemti, pie kam vecais Buks sēdē nepiedalījās. Ja jau viņš pats tik vien augstu vērtē savas domas!... Heiteifels sašuta: — Vai tad lai viņš vēl noskatās cūcībās, ko nav spējīgs novērst? — Bet ar to Heiteifels kaitēja vienīgi pats sev. Tā kā Buks bija īsā laikā jau divas reizes sakauts, visi paredzēja, ka tiesas process pret «Tautas Balsi» būs trešā reize. Katrs jau iepriekš saskaņoja tiesā dodamās liecības ar radušos stāvokli. Heslings, protams, bija aizgājis par tālu, sprieda prātīgie. Vecais Buks, ko visi pazina jau ilgus gadus, nebija ne krāpnieks, ne blēdis. Varēja jau gadīties, ka viņš nebija pietiekami piesardzīgs, īpaši tagad, kad maksāja sava brāļa parādus un pašam ūdens smēlās mutē. Vai nu viņš tiešām būtu bijis kopā ar Konu pie Klisinga, lai salīgtu par zemes gabalu? Veikals nav slikts — tikai par to nedrīkstēja neko izpaust! Un vajadzēja ar Kīlemanam nolikt karoti tieši tai mirklī, kad tas būtu varējis savu draugu glābt! Neveiksme pēc neveiksmes, tas nebija uz labu. Tīca kungs, «Necigas Avīzes» tirdznieciskais vadītājs, kas Gauzenfeldā jutās kā savās mājās, pateica skaidri un gaiši, ka aizstāvēt cilvēkus, kas acīm redzot savu lomu izspēlējuši, esot noziegums pašam pret sevi. Tīcs pievērsa uzmanību arī tam, ka Klisings, kam būtu pieticis tikai bilst vārdu, lai visu izbeigtu, klusēja. Viņš bija slims, un tikai tāpēc lietas izskatīšanu vajadzēja atlikt uz nenoteiktu laiku.

Tas tomēr viņu nekavēja fabriku pārdot. Tas bija jaunākais notikums — «izšķirošas pārmaiņas kādā lielā, Necigas saimnieciskā dzīvē ļoti nozīmīgā uzņēmumā», par kurām aplinkus ziņoja «Necigas Avīze». Klisings bija stājies sakaros ar kādu Berlīnes konsorciju. Dīdrihs uz jautājumu, kāpēc viņš atturas, parādīja vēstuli, kurā Klisings viņam pašam pirmajam piedāvāja pirkt fabriku. — Un turklāt uz vienreizējiem noteikumiem, —• Dīdrihs piebilda. — Diemžēl, esmu cieši saistījies ar savu svaini Ešveilerā, nemaz nezinu, vai man nebūs no Necigas jābrauc prom. — Bet uz Notgrošena jautājumiem, kurš atbildes publicēja, Dīdrihs kā lietpratējs paskaidroja, ka prospekts vēl pārāk maz apgaismojot patiesību. Gauzenfelda esot īsta zelta bedre; varot tikai silti ieteikt pirkt biržā pieņemtās akcijas. Tā arī bija, akcijas Necigā tika ļoti pieprasītas. To, cik lielā mērā Dīdriha spriedums bijis objektīvs un bez jebkādām personīgām interesēm, atklāja kāds īpašs gadījums, proti, — kad vecais Buks meklēja aizņemties naudu. Jo tik tālu

viņš nu bija nonācis. Ģimene un sabiedriskās intereses bija viņu novedušas tiktāl, ka pat draugi vairs nesniedza palīdzīgu roku. Tad iejaucās DIdrihs. Viņš iedeva vecajam Buka kungam otro hipotēku par viņa namu Fleišhaueru ieplakā. — Viņam laikam bija sasodīti liela vajadzība pēc naudas, — piezīmēja Dīdrihs ik reizes, kad par to stāstīja, — ja jau pieņēma to no manis, sava viskrasākā politiskā pretinieka. Kas to agrāk būtu par viņu domājis! — Un Dīdrihs dziļdomīgi apsvēra likteņa pavērsienus ... Viņš mēdza piemetināt, ka māja, ja viņš to iegūšot, izmaksāšot dārgi. Tiesa gan, savējo viņam nākšoties drīz atbrīvot. Arī tas norādīja, ka viņš nedomā par Gauzenfeldu ... — Bet, — Dīdrihs turpināja, — liktenis veco vīru nelutina, kas zina kā vēl beigsies process: un tieši tāpēc, ka man politiskā ziņā ar viņu jācīnās, es gribēju pierādīt... jūs saprotat? — Dīdrihu saprata un apsveica ar korekto izturēšanos. Dīdrihs iebilda: — Viņš man pārmeta ideālisma trūkumu, to es nedrīkstēju tā atstāt. — Balss viņam iedrebējās vīrišķīgā aizkustinājumā.

Katram bija savs liktenis, un, ja dažus piemeklēja likstas, tad jo patīkamāk bija atzīt, ka pašam dzīvē viss iet gludi. īsti Dīdrihs dabūja to izjust tajā dienā, kad Napoleons Fišers devās uz Berlīni, lai noraidītu militāro likumprojektu. «Tautas Balss» bija pieteikusi masu demonstrāciju, staciju ielenca policija; katra nacionālista N pienākums bija atrasties tur. Ceļā Dīdrihs sastapās ar Jadaszonu. Sasveicināšanās noritēja tik atturīgi, kā tas piedienēja viņu tagadējām vēsajām attiecībām. — Vai jūs arī gribat noskatīties šo trādirīdi? — jautāja Dīdrihs.

— Es braucu atvaļinājumā — uz Parīzi. Patiesi, Ja-daszonam kājās bija trīsceturtdaļgaras bikses. — Jau tāpēc vien, lai izvairītos no politiskajām muļķībām, kādas šeit savārītas, — viņš piebilda. Dīdrihs nolēma augstsirdīgi laist gar ausīm šī sapīkušā cilvēka vārdus, viņš taču bija cietis neveiksmi. — Patiesību sakot, visi bija pārliecināti, ka jūs tagad ķersieties vērsim pie ragiem.

— Es? Kā tā?

— Cillihas jaunkundze gan ir aizbraukusi pie krustmātes.

— Pie krustmātes — labi teikts, — Jadaszons ņirdza.

— Tā jau domā. Vai jūs ari?

— Par mani te nav runa. — Dldrihs savieba saprotoši seju. — Bet kāpēc — «labi teikts»? Kur tad viņa ir?

— Aizšmaukusi, — Jadaszons smīnēja. Nu Dldrihs tomēr palika stāvam un sāka sēkt. Kēthena Cilliha aizbēgusi! Kādā jezgā viņš būtu varējis iekulties! ... Jadaszons turpināja ar sabiedriska cilvēka taktu:

— Kā tad, uz Berlīni! Lāga vecāki vēl nekā nenojauš. Es vairs uz viņu nedusmojos, jūs taču saprotat, reiz jau tam vajadzēja darīt galu.

— Tā vai citādi, — piebilda Dldrihs, jau atguvies.

— Labāk tā, nekā citādi, — precizēja Jadaszons, un Dldrihs draudzīgā, klusā balsī apgalvoja: — Tagad es varu jums pateikt, — man jau vienmēr likās, ka šī meitene arī pie jums ilgi netversies.

Taču Jadaszons aizstāvēja savu aizskarto pašlepnumu:

— Kas jums nāk prātā? Es pats iedevu viņai ieteikšanas vēstules. Gan jūs redzēsiet, viņa vēl Berlīnē taisīs karjeru.

— Par to es nešaubos. — Dīdrihs pamirkšķināja.

— Zinu, ko viņa spēj ... Jūs, protams, mani uzskatījāt par muļķīti. — Viņš neklausījās Jadaszona iebildumos.

— Jūs mani uzskatījāt par muļķīti. Bet tai pašā laikā es krietni vien pārstaigāju jūsu medību laukus, tagad jau varu atzīties. — Un Dīdrihs pastāstīja savam sarunu biedram, kas kļuva arvien nemierīgāks, par piedzīvojumu ar Kēthenu «Mīlestības stūrītī» un turklāt tik izsmeļoši, kā tas patiesībā nemaz nebija noticis. Ar apmierinātas atriebības smaidu uz lūpām, viņš vērās Ja-daszonā, kas redzami svārstījās, vai šeit būtu vietā aizstāvēt savu godu. Beidzot viņš izšķīrās uzsist Dīdriham uz pleca, un abi draudzīgi izdarīja loģiskus secinājumus. — Tas, protams, paliek stingri starp mums... Arī par tādu meiteni vajag taisnīgi spriest, jo kur citādi lai labākā sabiedrība rastu izklaidēšanos?... Adrese? Bet vienīgi jums. Ja gadās būt Berlīnē, tad, mazākais, ir kas zināms. — Tam pat piemistu zināma pievilcība, — dziļdomīgi piemetināja Dīdrihs, un Jadaszons, pamanīdams, ka pievesta bagāža, atvadījās. — Politika mūs, diemžēl,

mazliet izšķīrusi, bet cilvēcīgais, paldies dievam, atkal tuvina. Novēlu Pafīzē labi uzjautrināties!

— Par uzjautrināšanos nevar būt ne runas, — Jadas-zons pagriezās atpakaļ ar tādu sejas izteiksmi, it kā gatavotos kādu piekrāpt. Pamanījis Dīdriha nemierīgo skatienu, viņš panācās atpakaļ. — Pēc četrām nedēļām jūs to pats redzēsiet, — tas izskanēja dīvaini nopietni un apņēmīgi. — Varbūt būs labāk, ja jūs jau tagad uz to sagatavotu sabiedrību. — Dīdrihs, negribot satraukts, jautāja: — Ko jūs esat nodomājis? — Un Jadaszons nozīmīgi, ar uzupurēties nolēmušā smaidu paziņoja: *— Esmu apņēmies saskaņot savu ārieni ar nacionālo pārliecību... — Kad Dīdrihs bija aptvēris šo vārdu nozīmi, viņš spēja vienīgi goddevīgi palocīties; Jadaszons jau bija prom. Vēl, ieejot stacijā, paspīdēja viņa sarkanās ausis — pēdējo reizi — kā divi baznīcas logi, saulei rietot.

Stacijai tuvojās pulciņš vīriešu, kuri nesa plīvojošu karogu. Daži policisti smagiem soļiem nonāca lejā pa kāpnēm un pavirzījās pulciņam iepretī. Nācēji tūlīt sāka dziedāt internacionāli, bet virzīšanos uz priekšu sekmīgi atvairīja varas pārstāvji. Vairākiem gan laimējās izsprukt, un tie sapulcējās ap Napoleonu Fišeru, kurš savās garajās rokās, gandrīz vai vilkdams pa zemi, stiepa izšūtu ceļasomu. Pēc jūlija tveicē apvērsuma labā pārciestajām grūtībām visi pie bufetes atspirdzinājās. Vilciens bija nokavējies, un Napoleons Fišers mēģināja uz perona teikt dažus vārdus, bet policists deputātam to aizliedza. Napoleons Fišers nolika somu zemē un atņirdza zobus. Dīdrihs zināja, ka no viņa varēja sagaidīt pretošanos valsts varai. Par laimi, vilciens pienāca, — un tikai tagad Dīdrihs pievērsa uzmanību kādam padruknam kungam, kas ik reizes, kad Dīdrihs gāja garām, novērsās. Viņš turēja rokās lielu puķu pušķi un raudzījās pretī vilcienam. Šos plecus Dīdrihs taču bija kaut kur redzējis... Te pats sātans pielicis savu roku! No kādas kupejas sveicienu māja Judīte Lauere, un vīrs, palīdzējis viņai izkāpt, pasniedza puķu pušķi, ko viņa saņēma ar savu īpatnējo nopietno smaidu. Kad abi devās uz izeju, Dīdrihs tusnīdams steigšus atbrīvoja ceļu. Ar sātanu te nebija nekā kopēja — Lauera

laiks bija apritējis, un viņš kļuvis atkal brīvs. Nebija jau no viņa ko baidīties, tomēr vajadzēs pamazām pierast pie domas, ka viņš ir atkal ārā ... Un sagaida sievu ar puķu pušķi! Vai tad viņš neko nezināja? Laika pārdomām bija diezgan. Un nu, kad vīrs solu izcietis, viņa atgriežas atpakaļ! Tad nu gan attiecības, godīgam cilvēkam tādas ne sapņos nerādās. Starp citu, tas viss Dīd-rihu skāra tikpat maz kā jebkuru citu; viņš bija toreiz vienīgi pildījis savu pienākumu. «Liekas, visiem bus tikpat neērta sajūta kā man. Citi viņam liks manīt, lai labāk nerādās ārpus mājas... Jo katrs jau pļauj to, ko sējis.» Kēthena Cilliha to sapratusi un atradusi pareizo atrisinājumu. Viņas atziņas varētu noderēt vēl dažam labam par piemēru, ne tikai Lauera kungam vien.

Dīdrihs pats, kuru, ejot pa pilsētu, visur goddevīgi sveicināja, gluži dabiski, ieņēma to stāvokli, kāds viņam pēc nopelniem pienācās. Sājos grūtajos laikos viņš bija ticis tiktāl, ka nu atlika vienīgi plūkt pūliņu augļus. Citi bija sākuši viņam ticēt — un tūlīt arī pašam izzuda visas šaubas... Par Gauzenfeldu pēdējā laikā klīda nelāga baumas, un akciju kurss pazeminājās. Nez kā tika zināms, ka apgabala pārvalde atteikusi savus pasūtījumus un nodevusi tos Heslinga uzņēmumam. Dīdrihs vēl nebija bildis ne vārda, bet to zināja visi, jau iekams bija notikusi strādnieku atlaišana, ko tik ļoti nožēloja «Ne-cigas Avīze». Vecajam Bukam, kas bija uzraudzības padomes priekšsēdētājs, diemžēl, vajadzēja to ierosināt pašam, kas viņam nemaz ar nenāca par labu. Pārvalde, jādomā, vienīgi vecā Buka dēļ uzstājās tik krasi. Nevajadzēja viņu vēlēt par priekšsēdētāju. Vispār viņam būtu bijis labāk ar naudu, ko Heslings tik godīgā kārtā bija aizdevis, samaksāt parādus, nevis pirkt Gauzenfel-das akcijas. Dīdrihs pats visur pauda šos uzskatus.

— Kas to agrāk būtu varējis iedomāties! — viņš piezīmēja arī tagad un no jauna dziļdomīgi apsvēra likteņa ceļus. — Te nu redz, uz ko ir spējīgs cilvēks, kas zaudē pamatu zem kājām. — Un ikvienam radās nomācoša !

sajūta, ka vecais Buks arī viņu pašu, Gauzenfeldas akcionāru, aizraus līdz savā postā. Jo akciju vērtība krita.

Sakarā ar atlaišanu draudēja izcelties streiks: akciju vērtība kritās vēl zemāk ... īstajā brīdī laipnību parādīja

'

Klnasts. Viņš negaidot bija ieradies Necigā atpūsties, kā pats teica. Neviens labprāt neatzinās, ka iekritis un nopircis Gauzenfeldas akcijas. Klnasts vienam otram pateica, ka dažs labs jau savas pārdevis. Pēc viņa domām, esot pats pēdējais laiks to darīt. Kāds mākleris, kuru Klnasts gan nepazina, šad tad sēdēja kafejnīcā un pirka akcijas. Pēc dažiem mēnešiem laikrakstā sāka ik dienas parādīties bankas kantora «Zanfts un Ko» sludinājums. Kam vēl bija Gauzenfeldas akcijas, varēja tur no tām viegli tikt vaļā. Patiesi, rudens sākumā nevienam vairs nebija šo nekam nederīgo papīru. Toties sāka izplatīties runas, ka Heslinga uzņēmums un Gauzenfelda tikšot apvienoti. Dīdrihs likās izbrīnījies. — Un vecais Buka kungs? — viņš jautāja. — Viņš jau gribēs teikt savu vārdu kā uzraudzības padomes priekšsēdētājs. Vai arī viņš būtu savas akcijas pārdevis? — Viņam tagad ir citas rūpes, — mēdza skanēt atbilde. Jo nupat dzīrās izskatīt Buka sūdzību pret «Tautas Balsi». — Viņš nu gan iekritīs, — visi sprieda, un Dīdrihs nosvērti un lietišķi aizrādīja: — Žēl gan. Tad šī būs bijusi viņa pēdējā piedalīšanās uzraudzības padomē.

Šādā noskaņojumā visi ieradās tiesas sēdē. Uzaicinātie liecinieki nekā neatcerējās. Klisings jau sen bija ar katru runājis par fabrikas pārdošanu. Vai par minēto zemes gabalu viņš būtu īpaši runājis? Un vai par starpnieku būtu minējis veco Buku? Tas viss palika neskaidrs. Pilsētas domnieku aprindās zināja stāstīt, ka zemes gabals bijis domāts zīdaiņu namam, par ko toreiz apspriests. Vai Buks bijis par to? Katrā ziņā pretī ne. Daudzi bija ievērojuši viņa lielo interesi par minēto laukumu. Klisings, kas vēl joprojām slimoja, nopratināšanā tiesas ierēdnim bija izteicies, ka viņa draugs Buks vēl nesen bieži viesojies viņa mājās. Ja Buks arī būtu runājis par pirmpirkuma tiesībām, tad tas nekādā gadījumā neesot bijis jāsaprot Bukam godu aizskarošā nozīmē ... Sūdzētājs Buks vēlējās, lai tiktu noskaidrots, vai mirušais Kīlemans bijis tas, kas apspriedies par šo jautājumu ar Klisingu: Kīlemans pats, naudas devējs. Bet to noskaidrot neizdevās; Klisinga liecība arī šai gadījumā bija nenoteikta. Tam, ka Kons to apgalvoja, nebija lielas nozīmes, jo Kona interesēs bija paša apcie-

mojumam Gauzenfeldā piešķirt nenozīmīgu raksturu. Palika svarīgākais liecinieks — Dīdrihs, kuram Klisings bija rakstījis un ar kuru tūlīt pēc tam viņam bijusi saruna. Vai toreiz ticis nosaukts kāds vārds? Dīdrihs liecināja:

— Mani neinteresēja uzzināt tā vai cita vārdu. Es daru zināmu, ka nekad, ko apstiprina visi liecinieki, neesmu atklāti nosaucis Buka kunga vārdu. Mani interesēja vienīgi, lai pilsēta atsevišķu cilvēku dēļ neciestu zaudējumus. Es tikai aizstāvēju politisko morāli. Esmu tālu no domām par kādu personīgu naidu, un man būtu žēl, ja šai tiesas sēdē noskaidrotos, ka sūdzētājs nav gluži bez vainas.

Pēc šiem vārdiem atskanēja atzinīga sačukstēšanās. Vienīgi Buks likās neapmierināts; tumši piesarcis, viņš pielēca kājās ... Dīdriham patlaban lika izteikt savus personīgos uzskatus šajā jautājumā. Viņš grasījās sākt — te Buks, stalti izslējies, panācās uz priekšu, un viņa acis dzirkstīja tikpat spoži kā traģiskajā vēlēšanu sapulcē.

— Es atsakos no liecinieka kunga saudzīgās atsauksmes par mani un manu dzīvi. Ne jau viņš to var dot. Viņš panākumus guvis citādā ceļā nekā es, un to mērķis ir cits. Manas mājas durvis bijušas vienmēr katram atvērtas, arī liecinieka kungam. Mana dzīve kopš piecdesmit gadiem nepieder vairs man, tā pieder idejai, pēc kuras manā laikā tiecās daudzi, taisnīgumam un visu labklājībai. Uzsākot sabiedrisko dzīvi, es biju pārticis cilvēks. Kad to pametīšu, būšu nabags. Man nav vajadzīga nekāda aizgādnība.

Viņš apklusa, seja vēl viegli trīsēja, bet Dīdrihs vienīgi paraustīja plecus. Par kādiem panākumiem tad vecais runāja? Tādu viņam sen vairs nebija, viņš skandināja vienīgi tukšus vārdus, par kuriem hipotēku neviens nedos. Izliekas nez cik cēls, bet pats jau atrodas zem riteņiem. Kā viņš varēja tik ļoti pārvērtēt savu stāvokli? — Ja jau vienam no mums jāizturas pret otru ar nicinājumu ... — Dīdrihs zibsnīja ar acīm. Un zibsnīdams tieši pazudināja veco, kurš veltīgi versmoja sašutumā, pazudināja pašreiz pilnīgi, ar visu viņa taisnīgumu un cilvēces labklājību. Pirmām kārtām paša

labklājība — un taisnība bija tajā pusē, kas guva panākumus ... Dīdrihs skaidri apzinājās, ka to atzīst visi. Arī vecais vīrs to juta, viņš atkal apsēdās, pleci nolīka un sejā pavīdēja tāds kā kauns. Pagriezies pret piesēdētājiem, viņš sacīja: — Es neprasu nekādu izņēmumu, pakļaujos pilsoņu spriedumam.

Pēc tam Dīdrihs, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja nodot savu liecību. Tā tiešām bija ļoti saudzīga un atstāja vislabāko iespaidu. Visiem likās, ka kopš Lauera tiesas procesa Dīdrihs ir stipri pārvērties uz labu, kļuvis nosvērtāks un mierīgāks, kas gan nebija nekāds brīnums tagad, kad viņš bija nodrošināts cilvēks un ticis uz zaļa zara. Pulkstenis tieši nosita pusdienas laiku, un zāli pāršalca jaunā «Necigas Avīzes» vēsts, tātad taisnība — Heslings, Gauzenfeldas akciju vairākuma īpašnieks, bija iecelts par galveno direktoru ... Viņam pievērsās ziņkārīgi skatieni, pēc tam vecajam Bukam, uz kura rēķina viņš bija pratis gūt panākumus. Divdesmit tūkstošus, kurus Dīdrihs vecajam vīram vēl beigās bija aizdevis, viņš tagad atguva ar simtprocentīgu peļņu, turklāt parādīdams cēlu rīcību. Tas, ka vecais vīrs par šo naudu nopircis tieši Gauzenfeldas akcijas, likās kā labs Heslinga joks un tai pašā reizē noderēja vienam otram kā mierinājums par savu zaudējumu. Dīdriham ejot uz savu vietu, visi klusēja. Sveicieni pauda tādu cienību, ka šķita jau tikpat kā padevība. Neveiksminieki apsveica panākumiem bagāto.

Pret veco Buku izturēšanās bija nelaipnāka. Kad priekšsēdētājs paziņoja spriedumu, atskanēja aplausi. Vienīgi piecdesmit markas soda naudas «Tautas Balss» redaktoram! Pierādījums nebija pilnīgs, vajadzēja ticēt teiktajam. Iznīcinošs spriedums sūdzētājam, runāja juristi, un, kad Buks izgāja no tiesas nama, arī draugi no viņa vairījās. Mazie ļaudis, kas Gauzenfeldā bija pazaudējuši savus ietaupījumus, kratīja viņam aiz muguras dūres. Pēc šī tiesas sprieduma visi saprata, ka īstenībā viņiem jau sen bijis zināms vecā Buka raksturs. Tādam veikalam kā ar zīdaiņu nama zemes gabalu jau nu vajadzēja izdoties, — tā bija izteicies Heslings, un viņam bija taisnība. Bet kas tur vainīgs, ja vecajam Bukam visu mūžu neveicās ar veikaliem. Viņam tas likās nez

kāds brīnums, ka, būdams pilsētas tēvs un partijas vadītājs, viņš aiziet no skatuves ar parādiem. Tas jau vēl nebija viss! Šaubīgajai veikala darbībai atbilda morālā stāja, par to liecināja nenoskaidrotais gadījums ar dēla saderināšanos, tā paša. kas tagad klimst pa teātri. Un Buka politika? Internacionālā pārliecība, mūžīgie upuri demagoģiskiem nolūkiem un attiecības ar valdību kā sunim ar kaķi, kas savukārt atsaucās uz veikala darījumiem — tā bija tāda cilvēka politika, kam nav vairs nekā ko zaudēt un kam trūkst kārtīga pilsoņa minimāli nodrošināts stāvoklis. Ar sašutumu vajadzēja atzīt, ka iedzīvotāji bija likuši visu uz spēles un atradušies avantūrista rokās. Visu dedzīgākā vēlēšanās bija padarīt viņu nekaitīgu. Tā kā Buks pats neko nesecināja no iznīcinošā sprieduma, tad citiem nācās parūpēties, lai viņš dabūtu to just. Pārvaldes statūtos bija kāds noteikums, kas prasīja, lai pilsētas domnieks ar savu uzvedību kā darbā, tā sabiedrībā pierādītu, ka ir tā goda cienīgs, kādu šāds stāvoklis viņam piešķir. Vai vecais Buks atbilda šim noteikumam? Uzstādīt šo jautājumu, nozīmētu atbildēt noraidoši, kā to, protams, nenosaucot vārdu, apgalvoja «Necigas Avīze». Bet nonāca pat tiktāl, ka to sāka apspriest pilsētas domnieku sapulcē. Tad beidzot, dienu pirms debatu atklāšanas, ietiepīgais vecis pieņēmās prātā un atteicās no pilsētas domnieka amata. Politiskie domubiedri pēc šā notikuma, baidīdamies zaudēt pēdējos piekritējus, vairs nevarēja viņu atstāt partijas vadībā. Šķiet, ka Buks viņiem šo atcelšanu nepadarīja vieglu; bija nepieciešams viņu vairākkārt apmeklēt un saudzīgi aizrādīt, kamēr beidzot laikrakstā parādījās Buka vēstule: demokrātijās labklājība viņam esot svarīgāka par visu citu. Tā kā tai pašreiz kaislību iespaidā, kuras gan viņš uzskatot par pārejošām, viņa vārds draudot sagādāt zaudējumus, tad viņš atkāpjoties. — Ja ar to ir līdzēts vispārības labā, esmu gatavs nest nepelnīto kauna zīmi, ko man uzspiedusi maldinātās tautas griba, bet es ticu tautas mūžīgam taisnīgumam, kas mani atkal kādreiz no šīs kauna zīmes atbrīvos.

To uztvēra kā lišķību un uzpūtību; labvēlīgi noskaņotie attaisnoja to ar lielo vecumu. īstenībā tam, ko viņš rakstīja vai ari nerakstīja, nebija lielas nozīmes, — jo

kas tad viņš vairs bija? Cilvēki, kas bija viņam pateicību parādā vai nu par stāvokli sabiedrībā, vai materiālu guvumu, pēkšņi skatījās viņam acīs un nesveicināja. Daži smējās un skaļi izmeta piezīmes — tie bija tie, kuriem viņš nebija neko līdzējis, bet kas tomēr bija izturējušies ar dziļu padevību, kamēr viņš baudīja vispārēju cieņu. Veco draugu vietā, kurus Buks vairs nekad nesastapa ikdienas pastaigās, radās.jauni, gluži neparasti. Tie gadījās viņam atceļā, kad jau metās krēsla: vai nu kāds sīktirgotājs ar šaudīgām acīm, kuram bankrots jau bija durvju priekšā, vai kāds drūma izskata dzērājs, vai arī kāda gar namiem slīdoša ēna. Tie, gausinādami soļus, raudzījās viņā ar biklu vai arī nekautrīgu familiaritāti. Viņi vilcinādamies cēla cepures, bet Buks māja pretī un saņēma arī pasniegto roku, gluži vienalga kādu.

Pagāja laiks, un arī naidīgie nelikās par viņu vairs zinis. Tie, kas ar nodomu bija izvairījušies uz viņu skatīties, tagad gāja vienaldzīgi garām, dažreiz arī pa vecam paradumam sveicināja. Ja gadījās sastapties ar kādu tēvu, kas veda pie rokas savu mazo dēlēnu, tad tēva seja kļuva domīga, un, kad abi bija pagājuši garām, viņš pamācīja dēlu: — Vai tu ievēroji to veco kungu, kas tur klimst viens pats un ne uz vienu neskatās? Tad ņem vērā visai savai dzīvei, cik tālu kauns var novest cilvēku. — Un no šā brīža bērns, ieraugot veco Buku, juta noslēpumainas baismas, gluži tāpat kā pieaugušos, kad tie bija mazi, viņu ieraugot, pārņēma neizskaidrojams lepnums. Tiesa, bija arī jaunieši, kas nepakļāvās valdošajam uzskatam. Dažreiz, kad vecais vīrs izgāja no mājas, skolā tieši beidzās mācības. Pusaudžu bari rikšiem skrēja uz mājām, goddevīgi pašķirdami ceļu skolotājam, un Kīnhens, tagad pārliecināts nacionālists, vai mācītājs Cillihs, tikumiskāks kā jebkad kopš nelaimes ar Kēthenu, steidzās baram cauri, nepamezdami ne skatiena uz negodā kritušo. Tad šie nedaudzie jaunieši palika ceļā stāvot, katrs savrup, kā likās, un paši pēc savas vēlēšanās. Viņu pieres nebija tik gludas kā vairumam, bet acis izteiksmīgas; pagriezuši muguras Kīnhenam un Cilliham, jaunieši atsedza vecā Buka priekšā galvas. Tad viņš nevilšus palēnināja

gaitu un raudzījās šajās nākotnes nesēju sejās, no jauna pārpilns cerību, ar kādām visu mūžu bija raudzījies cilvēkiem acis.

DIdriham tikmēr patiesi neatlika laika pievērst uzmanību nenozīmīgām parādībām, kas pavadīja viņu ceļā uz augšu. «Necigas Avīze», kas tagad bija pilnīgi Dīd-riha rīcībā, norādīja, ka Buka kungs pats, vēl iekams atsacījies no priekšsēdētāja amata uzraudzības padomē, izteicies par doktoru Heslinga kungu kā galveno direktoru. Īstenībā daudzi nojauta, ka te viss nav tā, kā vajag. Bet Notgrošens atgādināja galvenā direktora doktora Heslinga kunga lielos, neapstrīdamos nopelnus vispārības labā. Ja nebūtu viņa, kurš bija klusībā iegādājies vairāk nekā pusi no visām akcijām, to vērtība droši vien būtu slīdējusi arvien zemāk; dažai labai ģimenei tagad jāpateicas doktoram Heslinga kungam, ka nav aizgājusi bojā. Jaunā galvenā direktora enerģija laimīgā kārtā novērsa streiku. Viņa nacionālā un ķeizaram padevīgā stāja bija ķīla tam, ka turpmāk Gauzen-feldā valdības žēlastības saule nekad vairs nenorietēs. Vārdu sakot, Necigas saimnieciskai dzīvei un īpaši papīrrūpniecībai sākās zelta laiki, vēl jo vairāk tāpēc, ka baumas par Heslinga fabrikas apvienošanu ar Gauzen-feldu, kā no drošiem avotiem bija zināms, atbilda īstenībai. Notgrošens atklāja, ka vienīgi ar šādiem noteikumiem doktors Heslinga kungs bijis ar mieru uzņemties Gauzenfeldas vadību.

Un tiešām, pats steidzamākais darbs DIdriham bija paaugstināt akciju kapitālu. Par jauno kapitālu ieguva Heslinga fabriku. Dīdrihs bija veicis lielisku veikalu. Dīdriha pirmo darījumu ar valdību vainagoja panākumi, viņš bija stāvokļa noteicējs, uzraudzības padomē ietilpa padevīgi cilvēki, tāpēc viņš netraucēti varēja uzņēmuma iekšējai organizācijai uzspiest savu neierobežoto gribu. Jau pašā sākumā Dīdrihs sapulcināja visus strādniekus un darbiniekus. — Daži no jums, — viņš sacīja, — mani jau pazīst no Heslinga fabrikas laikiem. Nu un jūs pārējie vēl iepazīsiet. Kas vēlas man palīdzēt, laipni lūdzu, bet dumpiniekus es necietīšu! Vēl nav pagājuši

divi gadi, kad es to kādai nelielai daļai no jums sacīju, un nu, paraugieties tikai, cik daudz ir man pakļauto. Jūs varat lepoties ar tādu saimnieku! Paļaujieties tikai uz mani, es rūpēšos par to, lai pamodinātu jūsu nacionālo apziņu un padarītu jūs par pastāvošās iekārtas uzticamiem piekritējiem. — Un Dīdrihs apsolīja strādniekiem dzīvojamās mājas, pabalstus slimības gadījumos, lētus pārtikas līdzekļus. — Bet es noliedzu musināšanu uz sociālismu! Kurš turpmāk balsos par kādu citu, nekā es gribēšu, — izlidos! — Arī neticību Dīdrihs esot nodomājis apkarot; katru svētdienu viņš pārliecināšoties, kurš ejot un kurš neejot baznīcā. — Tikmēr, kamēr pasaulē valdīs neizpirktais grēks, pastāvēs kari un naids, skaudība un ķildas. Un tāpēc noteicējam jābūt vienam!

Lai šis augstais princips tiktu ieviests dzīvē, visas telpas fabrikā noklāja ar uzrakstiem, kas šo principu cildināja. Cauri iet aizliegts! Nest ūdeni ar ugunsdzēsības aparātu spaiņiem aizliegts! Ienest pudelēs pildīto alu stingri aizliegts, — jo Dīdrihs bez vilcināšanās bija noslēdzis līgumu ar kādu alus darītavu, kas viņam nodrošināja ienākumus no strādnieku patēriņa... Ēst, gulēt, pīpēt, vest līdz bērnus, «lakstoties, ķircināties, knakstīties, vispār ikkatra netiklība» uz visstingrāko aizliegta! Strādnieku mājās jau tad, kad tās vēl nebija uzceltas, bija aizliegts mitināt audžu bērnus. Kāds nelaulājies pāris, kas Klisinga laikā bija pratis nodzīvot kopā desmit gadus, neatklājot savu noslēpumu, tika svinīgi atlaists. Šis gadījums pat pamudināja Dīdrihu tautas morālā līmeņa celšanai izlietot jaunu līdzekli. Attiecīgās vietās viņš lika uzkārt pašā Gauzenfeldā ražotu papīru, ko lietojot nebija iespējams neievērot morālās un valstiskās pamācības, ar kādām tas bija apdrukāts. Laiku pa laikam Dīdrihs dzirdēja strādniekus citu citam uzsaucam augstākās aprindās lietotus teicienus, ar kuriem strādnieki bija šādā ceļā iepazinušies, vai arī tie dziedāja kādu patriotisku dziesmu, ko bija iemācījušies tādā pašā reizē. Savu panākumu iedrosmināts, Dīdrihs laida šo atradumu tirdzniecībā. Tas parādījās ar nosaukumu «Pasaules vara» un tiešām izplatīja savā uzvaras gājienā pa visu pasauli vācu garu, līdzās vācu tehnikai, kā to sludināja grandiozā reklāma.

Taču visus nesaskaņu cēloņus starp saimnieku un strādniekiem nespēja novērst arī šis audzinošais papīrs. Kādā dienā Dīdriham nācās paziņot, ka maksās no apdrošināšanas naudas vienīgi par zobu ārstēšanu, nevis par mākslīgiem zobiem. Kāds strādnieks bija licis sev izgatavot visu zobu protēzi. Tā kā Dīdrihs atsaucās uz savu, taisnība gan, vēlāk izdoto paziņojumu, šis strādnieks iesūdzēja viņu tiesā un gluži brīnumainā kārtā pat guva taisnību. Tādā veidā, iedragāts savā ticībā pastāvošai iekārtai, viņš kļuva par musinātāju, pagrima tikumiski un citos apstākļos būtu neapšaubāmi atlaists. Bet tagad Dīdrihs nespēja šķirties no mākslīgajiem zobiem, kas viņam bija tik dārgi izmaksājuši, un tāpēc paturēja arī pašu strādnieku. Sis gadījums, Dīdrihs to sev neslēpa, nelāgi ietekmēja strādnieku apziņu. Turklāt savs iespaids bija arī draudīgajiem politiskajiem notikumiem. No jauna atklātajā reihstāga namā vairāki sociāldemokrātu deputāti bija palikuši sēžam, kad ķeizaram par godu tika uzsaukts «lai dzīvo!», līdz ar to izzuda visas šaubas par jauna likumprojekta nepieciešamību. Dīdrihs stājās pie attiecīga noskaņojuma radīšanas sabiedrībā; savus strādniekus viņš šim gadījumam sagatavoja ar piemērotu uzrunu, ko viņi noklausījās, drūmi klusējot. Reihstāgā vairums deputātu bija pietiekami neapzinīgi, lai likumprojektu noraidītu, un neizpalika arī sekas, — tika nogalināts kāds fabrikants. Nogalināts! Fabrikants! Slepkava apgalvoja, ka neesot sociāldemokrāts, bet, kā tas īsti ir, to Dīdrihs labi zināja, vērojot savus strādniekus; turklāt nogalinātais pret strādniekiem esot bijis labs, par kādu Dīdrihs uzskatīja arī sevi. Dienām un nedēļām ilgi viņš nespēja bez bailēm pavērt durvis, aiz kurām kāds varēja gaidīt ar atvāztu nazi. Kantorī bija nolikts automātiskais revolveris, un katru vakaru abi kopīgi ar Gustu izložņāja visus kaktus, pārmeklēdami guļamistabu. Dīdriha telegramas ķeizaram vai nu sūtītas no pilsētas domnieku sanāksmes, vai «ķeizara partijas» vadības, no Uzņēmēju savienības vai Karavīru apvienības, telegramas, ar kurām Dīdrihs applūdināja viņa majestāti, kliegtin kliedza pēc palīdzības pret sociālistu uzsākto revolucionāro kustību, kas jau atkal bija prasījusi upuri; sauca atbrīvot no šī

mēra, steidzīgu valstisku iejaukšanos, militāru aizsardzību autoritātei un īpašumam, prasīja pārmācības namu streikotājiem, kuri atturēja citus no darba ... «Necigas Avīze», kas visu to rūpīgi atreferēja, nekad neaizmirsa piebilst, cik daudz tieši ģenerāldirektors doktors Heslinga kungs paveicis sociālā miera labā un gādībā par strādniekiem. Notgrošens pieglaimīgi notēloja ikvienu Dīdriha strādniekiem uzcelto namu un aprakstīja to cildinošiem vārdiem. Lai citi darba devēji, kuru iespaids laimīgā kārtā Necigā bija zudis, sēj graujošas tendences savu strādnieku vidū, dalīdamies ar viņiem ienākumos! Ģenerāldirektora doktora Heslinga kunga pārstāvētie principi nodrošina starp darba devējiem un strādniekiem pēc iespējas labākās attieksmes, kādas viņa majestāte ķeizars visur vācu rūpniecībā bija vēlējies redzēt. Kā zināms, ķeizara sociālajā programā ietilpa arī spēcīga pretestība strādnieku nepamatotajām prasībām, kā arī darba devēju koalīcija, ko slavas pilnā apņēmībā bija nolēmis ieviest dzīvē ģenerāldirektors doktors Heslinga kungs... Un līdzās Dīdriha attēls.

Šāda atzinība pamudināja uz vēl spraigāku darbošanos, par spīti neizpirktajam grēkam, kas postoši ietekmēja ne vien veikala darījumus, bet arī ģimenes attiecības. Šeit, diemžēl, naidu un nesaticību sēja Kīnasts. Viņš apgalvoja, ka, iepērkot akcijas, bez viņa un viņa neuzkrītošās starpniecības, Dīdrihs nemaz nebūtu sasniedzis savu spožo stāvokli. Dīdrihs turpretī domāja, ka Kīnastam ar viņa līdzekļiem atbilstošu akciju daudzumu ir gandarīts. To svainis neatzina, gluži otrādi, viņš paziņoja, ka varot savas nekaunīgās prasības pamatot likumīgi. Vai viņš, būdams Magdas vīrs, nav bijis vecās Heslingu fabrikas vērtības astotās daļas īpašnieks? Fabrika bija pārdota, Dīdrihs saņēmis skaidru naudu un Gauzenfeldas izdevīgās akcijas. Kīnasts pieprasīja astoto daļu no kapitāla procentiem un izdevīgo akciju ikgadīgajām dividendēm. Uz šo nedzirdēto prasību Dīdrihs enerģiski attrauca, ka ne savai māsai, ne svainim nav vairs neko parādā. — Mans pienākums bija vienīgi jums maksāt jūsu daļu no manas fabrikas gada ienākumiem. Mana fabrika ir pārdota, Gauzenfelda nepieder man, bet akciju sabiedrībai. Kas attiecas uz

kapitālu, tad tas ir mans privātīpašums. Jums te nav nekas sakāms. — Kīnasts to nosauca par atklātu laupīšanu, Dīdrihs, savu paša argumentu pilnīgi pārliecināts, runāja par izspiešanu; tad sekoja tiesas process.

Tiesas process ilga trīs gadus. Tas risinājās ar vienmēr pieaugošu niknumu, it īpaši no Kīnasta puses, kurš, lai varētu tam pilnīgi nodoties, uzteica darbu Ešveilerā un pārnāca ar Magdu uz dzīvi Necigā. Par galveno liecinieku pret Dīdrihu viņš bija pieaicinājis veco Set-bīru, kas atriebības kārē tagad tiecās pierādīt, ka Dīd-rihs jau senāk nav izmaksājis saviem radiem pienākošās summas. Tāpat Kīnasts bija iedomājies ar tagadējā deputāta Napoleona Fišera palīdzību noskaidrot Dīdriha pagātnē dažas lappuses, kas viņam gan nekad lāgā neizdevās. Tomēr Dīdriham vairākkārt nācās iemaksāt lielākas summas sociāldemokrātu partijas kasē. Un viņš varēja godīgi atzīties, ka personīgais zaudējums viņu sarūgtināja mazāk nekā nacionālismam nodarītā pārestība ... Gusta, kuras redzes loks bija visai šaurs, sievišķīgu ieganstu pamudināta, vēl vairāk paasināja vīriešu naidīgās attiecības. Heslingu pirmdzimtais bija meitene, un tāpēc Gusta nespēja piedot, ka Magdai ir zēns. Magda, izturēdamās agrāk pret naudas jautājumiem samērā vienaldzīgi, kļuva naidīga kopš tās dienas, kad Emmija parādījās neiedomājamā cepurē, ko bija likusi atsūtīt no Berlīnes. Magda secināja, ka Dīdrihs tagad visnekaunīgākā veidā dod priekšroku Em-mijai. Emmijai Gauzenfeidā bija pašai savi apartamenti, kur viņa rīkoja tējas vakarus. Salīdzinot ar precēto māsu, viņas tualetēm paredzētā naudas summa bija taisni nekaunība. Magdai nācās konstatēt, ka apprecēšanās, kas sākumā viņai bija piešķīrusi priekšrocības, tagad sagādāja pretējo, un viņa pārmeta Dīdriham viltīgo veidu, kā tas savu spožo sasniegumu priekšvakarā ticis no viņas vaļā. Ja Emmija arī tagad vēl nedabūja vīru, tad te, liekas, bija īpaši iemesli, par ko Necigā mēdza sačukstēties. Magda neredzēja iemeslu nerunāt par to skaļi. Ar Ingas Tīcas starpniecību to dabūja zināt Gauzenfeidā; taču Inga tai pašā reizē arī raidīja ieroci pret neslavas cēlāju, jo bija pie Kīnas-tiem sastapusies ar vecmāti, lai gan pirmajam bērnam

bija vēl tikko pusgads. Izcēlās neiedomājams tracis, rupju vārdu plūdi pa telefonu, draudi iesūdzēt tiesā, kāpēc tika vākti materiāli ar pretējās puses istabeņu starpniecību.

Un drīz pēc tam, kad Dīdriham un Kīnastam ar vīrišķīgu nosvērtību bija izdevies šajā reizē vēl novērst visļaunāko ģimenes nesaskaņās, skandāls tomēr uzliesmoja. Gusta un Dīdrihs sāka saņemt anonīmas vēstules, ko nācās slēpt no citiem un pat vienam no otra, — tik bezgala frivols bija to saturs. Turklāt tās bija ilustrētas ar zīmējumiem, kas pārkāpa jebkuru atļauto robežu, kaut vai reālistiskajā plāksnē. Ik rītu bez izņēmuma uz galda gulēja parastās pelēkās aploksnes un katrs paslēpa savējo, izlikdamies, ka nav manījis otra. Kādā dienā šai paslēpšanās spēlei pienāca gals, jo Magdai netrūka drosmes ierasties Gauzenfeldā ar veselu paku gluži tādu pašu vēstuļu, ko bija saņēmusi. Tas nu Gustai likās par daudz. — Gan jau tu zināsi, kas tev tās raksta! — pietvīkusi sarkana un aiz sašutuma vai smakdama nost viņa izdvesa. Magda atteica, ka varot gan rakstītāju iedomāties un tāpēc esot te atnākusi. — Ja tev ir nepieciešams, — Gusta šņāca, — sev pašai rakstīt šādas vēstules, lai radītu attiecīgu noskaņojumu, tad, mazākais, nesūti tās citiem, kuriem tas nav vajadzīgs! — Magda protestēja un, kļuvusi zaļa aiz dusmām, meta tai acīs apvainojumus. Gusta jau bija pie tālruņa un aicināja Dīdrihu šurp no kantora; tad viņa aizmetās prom un atgriezās ar veselu kaudzi vēstuļu. Pa pretējām durvīm jau nāca Dīdrihs ar savējām. Kad šīs trīs interesantās kolekcijas bija iespaidīgi izplātas uz galda, visi trīs radinieki stingri raudzījās cits citā. Attapušies tie sāka izkliegt vienus un tos pašus apvainojumus. Lai gūtu stingru atbalstu, Magda piesauca par liecinieku savu vīru, kuru arī bija piemeklējusi līdzīga liksta. Gusta apgalvoja, ka manījusi kaut ko līdzīgu arī Emmijai. Atsauca Emmiju, un viņa, kā parasti, bez vilcināšanās nicīgi atzinās, ka arī saņemot pa pastu šādas cūcības. Lielākoties viņa tās esot iznīcinājusi. Pat vecā Heslinga kundze nav bijusi no tām pasargāta. Viņa gan, cik vien iespējams ilgi, raudādama liedzās, bet beidzot atzinās... Tā kā tas viss tikai sarežģīja, bet nenoskaid-

roja patiesos apstākļus, visi šķīrās ar draudiem, kuriem nebija pamata, bet kuri tomēr iedvesa bailes. Lai nostiprinātu savu stāvokli, katrs no viņiem meklēja sev sabiedrotos, un te nu noskaidrojās, ka arī Inga Tīca pieder pie nepiedienīgā sūtījuma saņēmējām. Apstiprinājās tas, ko pēc visa piedzīvotā varēja sagaidīt. Baismīgais rakstītājs bija ielauzies daudzu privātajā pasaulē, pat mācītāja Cilliha, jā, un arī birģermeistara un viņa tuvinieku dzīvē. Plašā lokā, kas ietvēra Heslingus un visas labāko aprindu ģimenes, ar ko viņi sagājās, viņš bija izraisījis viskrasākās neķītrības atmosfēru. Nedēļām ilgi Gusta neuzdrīkstējās iziet no mājas. Viņas un Dīdriha sašutuma pilnās aizdomas vērsās gan pret to, gan atkal citu paziņu. Necigā neviens vairs neuzticējās pat savam tuviniekam. Pienāca diena un brokastlaiks, kad Heslingu ģimenē aizdomas pārkāpa pēdējās robežas. Gūstas rokās trīsēja tik pārliecinošs dokuments, kā vēl neviens; tas attēloja tādus brīžus, kas savas īpatnības dēļ bija dziļi apslēpti apziņā un zināmi vienīgi viņai un viņas vīram. Neviens trešais to nevarēja nojaust, citādi tas būtu bijis par traku. Bet tad jau ... Gusta pameta pāri kafijas galdam uz vīru pētošu skatienu — viņa rokā drebēja līdzīga lapa, un arī viņš lūkojās pētoši. Abi steigšus aiz bailēm nodūra acis.

Nodevējs bija it visur. Kur nebija neviena cita, tur viņš slēpās kā otrs «es». Viņa dēļ vēl nepieredzētā veidā bija apdraudēta visa pilsoniskā godprātība. Nodevēja darbība būtu panākusi to, ka Necigā tiktu iznīdēta jebkura morālā pašapziņa un savstarpējā cieņa, ja gluži kā pēc norunas netiktu darīts viss, lai tās atkal nostiprinātu. Neizsakāmās bailes, tumsā meklēdamas izeju, saplūda no visām pusēm kopā, ar baiļu iedvestu kopīgu spēku izveidoja kanālu, kas noveda pie gaismas un beidzot varēja izgāzt savus duļķainos ūdeņus pār vienu cilvēku. Gotlībs Hornungs neapjauta, kā tas bija gadījies. Viņš pēc paraduma Dīdriham divatā bija plātījies un, starp citu, arī lielījies ar zināmām vēstulēm, kuras it kā pats esot rakstījis. Atspēkojot Dīdriha bargos pārmetumus, viņš aizrādīja, ka tādas vēstules tagad jau rakstot katrs, tās esot modē, tikpat kā sabiedriska spēle;

par to Dīdrihs viņam nekavējoties deva pienācīgu pamācību. Pēc šīs sarunas Dīdrihs secināja, ka viņa vecais draugs un komiltonis Gotlībs Hornungs, kas jau dažu labu reizi bija viņam bijis visai noderīgs, var izlīdzēt arī tagad, kaut arī ne aiz laba prāta, tāpēc, paklausīdams savai pienākuma apziņai, uzrādīja viņu. Kad nu Hornunga vārds tika pirmo reizi pieminēts skaļi, izrādījās, ka viņš jau sen visiem licies aizdomīgs. Vēlēšanu laikā viņš varēja daudz ko uzzināt, turklāt dzimis nēcigietis, bez piederīgajiem — tie bija apstākļi, kas acīm redzot atviegloja viņa kauna pilno darbu. Visi atcerējās viņa izmisīgo cīņu par tiesībām nepārdot ne sūkļus, ne zobu sukas: šī cīņa viņu, bez šaubām, sarūgtināja, bija dzirdētas viņa ironiskās piezīmes par kungiem, kuriem sūkļi vajadzīgi ne tikai ārējai lietošanai vien un kuriem ar zobu tīrīšanu vēl nekas neesot līdzēts. Viņu iesūdzēja, un dažos gadījumos viņš, daudz neliegdamies, atzinās. Bet lielākoties viņš jo sparīgi liedzās, taču tādās reizēs noderēja rokraksta pazinēji. Pretēji Heiteifela liecībai, kurš runāja par epidēmiju un apgalvoja, ka vienam cilvēkam šādu mēslu kaudzi saražot neesot pa spēkam, visi pārējie bija citādos uzskatos, sabiedriskā doma sprieda citādi. Šo domu visveiksmīgāk aizstāvēja Jadaszons, kurš no Parīzes atgriezās ar daudz mazākām ausīm un tika iecelts par prokuroru. Panākumu un sava nevainojamā izskata apziņā viņš bija pat iemācījies savaldīties; viņš uzskatīja, ka cieņa pret pašu lietas būtību liekot uzklausīt balsis, kas Hornungu dēvējot par pārmērīgi nervozu. Vairāk par visiem viņu atbalstīja Dīdrihs, kas šādā veidā gribēja aizstāvēt savu nelaimīgo jaunības draugu. Hornungs, lai izkļūtu sveikā, aizbrauca ārstēties uz sanatoriju, un, kad viņš no turienes atgriezās, Dīdrihs — ar noteikumu, ka draugs dosies prom no Necigas, apgādāja viņu ar līdzekļiem, kuri uz kādu laiku nodrošināja viņu pret sūkļiem un zobu sukām. Kādreiz tie droši vien atkal varēja gūt virsroku, un labs gals Gotlībam Hornungam nebija paredzams... Protams, tiklīdz viņš bija aizbraucis uz sanatoriju, vēstules neviens vairs nesaņēma. Ja arī kāda vēl gadījās, par to vairs nelikās ne zinis, un tā šī afēra bija izbeigta.

Dldrihs nu drīkstēja no jauna teikt: Mans nams ir mans cietoksnis. Ģimenes dzīve, ko tagad vairs neskāra nevienas netīras rokas iejaukšanās, uzplauka jo krāšņi. Grēthenai, kas piedzima 1894. gadā, un Horstam, kas ieradās 1895., 1896. gadā sekoja Krafts. Dīdrihs, būdams taisnīgs tēvs, atvēra ikvienam no bērniem vēl pirms nākšanas pasaulē tekošo rēķinu, kur vispirms ieskaitīja izdevumus pūriņam un vecmātei. Viņa ģimenes dzīves izpratne bija Joti stingra. Horsts ieradās pasaulē ar grūtībām. Kad viss bija laimīgi galā, Dīdrihs paskaidroja sievai, ka gadījumā, ja viņam būtu jāizvēlas starp bērnu un māti, viņš mierīgi būtu Jāvis tai nomirt. — Lai arī cik nepatīkami tas man būtu! — viņš piebilda.

— Taču rase ir galvenais, un es par saviem dēliem esmu atbildīgs ķeizaram. — Sievietes dzīvo tādēļ, lai dzemdētu; Dīdrihs liedza viņām frivolitāti un vieglprātību, bet neko neiebilda pret garīgu baudu un atpūtu.

— Ievēro trīs «K», — viņš pamācīja Gustu. — Kungs dievs, kafija un knauķi. — Uz sarkanrūtotā galdauta ar vācu ērgli un ķeizara kroni katrā rūtī līdzās kafijas kannai pastāvīgi atradās bībele, un Gūstas pienākums bija katru rītu no tās kaut ko skaļi palasīt. Svētdienās mēdza iet baznīcā. — Tā to vēlas mūsu augstākā vadība, — Dīdrihs nopietni noteica, kad Gusta mēģināja pretoties. Tāpat kā Dīdriham vajadzēja dzīvot vienās bailēs no sava pavēlnieka, tā Gustai arī no sava. Atverot durvis uz istabu, viņa zināja, ka vīram jāļauj iet pa priekšu. Bērni savukārt zināja, ka šis gods jāpiešķir mātei un ka takšelim Mennem visi ir priekšnieki. Pie galda sunim un bērniem bija jāizturas klusu. Gustai vajadzēja nojaust pēc krunkām vīra pierē, vai vēlamāk viņu netraucēt, vai varbūt tērzējot izkliedēt rūpes. Speciāli ēdieni tika pasniegti vienīgi namatēvam, un, būdams labā noskaņojumā, Dīdrihs pameta pa kumosam arī pāri galdam, lai, sirsnīgi smejoties, vērotu, kas to noķers — Grēthena, Gusta vai Menne. Bieži Dīdriha pēcpusdienas snaudu izjauca gremošanas traucējumi; Gūstas pienākums tad bija gādāt par siltām kompresēm. Dīdrihs pārbijies stenēdams apgalvoja, ka uzrakstīšot testamentu un iecelšot aizbildni. Gusta nedabūšot ne plika vērdiņa. — Esmu strādājis saviem dēliem,

nevis tāpēc, lai tu vēlāk jautri uzdzīvotu! — Gusta apgalvoja, ka pamatā visam esot viņas pašas kapitāls, bet tad viņa dabūja trūkties ... Ja gadījās, ka Gustai bija iesnas, tad nebija ko gaidīt, ka Dīdrihs savukārt parūpēsies par viņu. Tādās reizēs Gustai vajadzēja pēc iespējas turēties tālāk no vīra, jo Dīdrihs bija cieši apņēmies nekādus baciļus savā tuvumā neciest. Uz fabriku viņš gāja, sūkādams dezinficējošas tabletes, un kādā naktī izcēlās liels tracis, tāpēc ka virtuvene bija saslimusi ar influenci un viņai bija četrdesmit grādu augsta temperatūra. — Tā kā lai mājās ne smakas nepaliktu no visas šīs cūcības! — pavēlēja Dīdrihs un, kad slimniece bija aizgādāta prom, vēl ilgi klimta pa dzīvokli, visur izšļakstīdams dezinficējošu šķīdumu.

Vakaros, lasot «Vietējās Ziņas», viņš nemitējās skaidrot sievai, ka dzīvot neesot tik svarīgi kā kuģot, ar ko Gusta bija vienis prātis jau tāpēc vien, ka necieta ķeizarieni, kas mūs, kā zināms, bija nodevusi Anglijai, nemaz nerunājot par dažādiem ģimenes apstākļiem Frid-rihkronas pilī, kurus Gusta sparīgi nosodīja. Mums nepieciešama spēcīga flote, lai katrā ziņā iznīcinātu Angliju, kas ir ķeizara niknākais ienaidnieks. Un kāpēc īsti? Necigā tas bija visiem pilnīgi skaidrs: tāpēc vien, ka viņa majestāte reiz jautrā garastāvoklī bija draudzīgi uzsitis Velsas princim pa to vietu, kur tas likās vispiemērotāk. Bez tam no Anglijas tika saņemtas dažas smalkas papīra šķirnes, kuru ievešanu visdrošākā veidā apturētu ar uzvarām vainagots karš. Pacēlis acis no laikraksta, Dīdrihs sacīja Gustai: — Vienīgi Fridrihs Lielais ir vēl tik ļoti nīdis šo zagļu un tirgotāju tautu, kā to nīstu es. Tie ir viņa majestātes vārdi un zem tiem es parakstos. — Viņš parakstījās zem katra vārda katrā ķeizara runā, un pirmajā krasākajā veidā, nevis mīkstinātā, kādā tie parādījās nākošajā dienā. Dīdrihs dzīvoja un elpoja ar šiem zīmīgajiem vācu izteicieniem tā laika garā, gluži kā paša dabas fluīdos, viņa atmiņā' tie saglabājās tā, it kā pats būtu tos sacījis. Dažreiz viņš arī patiešām bija tos sacījis. Uzstājoties plašākā auditorijā, viņš mēdza šos teicienus lietot starp saviem atklājumiem, un ne Dīdrihs pats, ne arī kāds cits būtu spējis atšķirt, kas ir viņa un kas ķeizara. — Cik bur-

vīģi, — jūsmoja Gusta, lasīdama «Dažādus notikumus».

— Trijžuburim jābūt mūsu dūrē! — Dīdrihs pārliecināti apgalvoja, kamēr Gusta atstāstīja kādu ķeizarienes piedzīvojumu, kas viņai bija ļoti iepaticies. Hubertus-štokā valdniecei patika staigāt vienkāršās, gandrīz pilsoniskās drēbēs. Kāds pastnieks, kam viņa bija uz ielas atklājusi, kas īstenībā ir, neesot noticējis un smējies par viņu. Vēlāk viņš pazemīgi kritis ceļos un saņēmis vienu mārku. Tas sajūsmināja arī Dīdrihu, gluži tāpat kā ķeizara pastaiga svētvakarā pa ielu, kad viņš izdalījis piecdesmit septiņas kā no spiestuves nākušas mar-kas, lai Berlīnes nabagiem sagādātu priecīgus svētkus; un ziņa, ka ķeizars kļuvis par Maltas ordeņa goda biedru, lika Dīdriham nodrebēt priecīgā nojausmā. «Vietējās Ziņas» pavēra ieskatu nekad neredzētā pasaulē un tai pašā laikā vērta augstdzimušo ikdienu mājīgu un sirdij tuvu. Tur, stūrī, majestāšu bronzas figūras gandrīz dabiskā lielumā likās smaidot pavirzījušās tuvāk un, šķiet, varēja dzirdēt Zekingas taurētāju, kas viņus pavadīja, sirsnīgi taurēdams. — Cik brīnišķīgi jābūt ķeizara galmā, — sapņoja Gusta, — lielās veļas dienās. Simt cilvēku mazgā veļu! — Turpretim Dīdriham lielāku labpatiku sagādāja ķeizara taksi, kuriem pret galma dāmu šlepēm nebija jājūt ne mazākā cienība. Viņa galvā nobrieda plāns turpmāk viesībās savās mājās šai ziņā arī Mennem ļaut pilnīgu vaļu. Tiesa, jau nākošajā slejā kāda telegrama viņam sagādāja rūpes, jo vēl vienmēr nebija skaidrs, vai ķeizars un Krievijas cars sastapsies vai ne. — Ja tas drīzumā nenotiks, mums jābūt sagatavotiem uz visu, — Dīdrihs noteica svarīgi.

— Ar pasaules vēsturi nav ko jokot. — Viņš labprāt pakavējās ilgāk pie draudīgajām katastrofām, — jo vācu dvēsele ir nopietna, gandrīz vai traģiska, — skanēja viņa secinājums.

Bet Gusta vairs neizrādīja ne par ko nekādu interesi, viņa žāvājās vienmēr biežāk. Kad vīrs pameta nosodošu skatienu, viņa, liekas, atcerējās kādu pienākumu, jo izaicinoši samiedza acis un pat piebakstīja viņam ar ceļgaliem. Viņš grasījās izteikt vēl kādu nacionālu domu, bet Gusta neparasti bargā balsī uzsauca: — Blēņas! — Dīdrihs, nedomādams viņu par šādu pārkāpumu

sodīt, acis mirkšķinādams, lūkojās sievā, it kā gaidītu vēl turpinājumu ... Kad viņš grasījās Gustu satvert ap gurniem, viņa, nu pilnīgi aizmirsusi visu nogurumu, pēkšņi iecirta viņam spēcīgu pliķi; neko neiebildis, Dīdrihs piecēlās un sēkdams paslēpās aiz priekškara. Un, kad viņš atkal iznāca gaismā, tad izrādījās, ka viņa acis nevis meta zibšņus, bet tajās plaiksnījās bailes un neskaidra vēlēšanās... Tas, liekas, atbrīvoja Gustu no pēdējām šaubām. Viņa piecēlās, izlaidīgi šūpodamās gūžās, sāka savukārt cieši zibsnīt ar acīm un, ar strupajiem, desiņām līdzīgajiem pirkstiem pavēloši norādīdama uz grīdu, šņāca: — Uz ceļiem, nožēlojamais vergs! — Dīdrihs darīja, kā pavēlēts! Neprātīgi un nedzirdēti pārkāpjot visus likumus, Gusta drīkstēja viņam pavēlēt: — Zemojies mana lieliskā auguma priekšā! — Un tad, nogūlies uz muguras, viņš ļāva Gustai mīdīt sev vēderu. Tiesa, šās nodarbības vidū viņa apstājās un pēkšņi bez baismīga patosa, stingri apjautājās: — Vai pietiks? — Dīdrihs nekustējās; Gusta bez kavēšanās valdonīgi turpināja: — Es esmu pavēlniece, tu esi pavalstnieks. Celies augšā! Marš! — Un savām tuklajām, bedrītēm klātajām dūrēm stūma viņu uz guļamistabas pusi. — Nu tik pagaidi! — viņa draudēja, bet Dīdriham izdevās izrauties un nodzēst gaismu. Pukstošu sirdi viņš tumsā klausījās, kā Gusta aizmugurē viņu saukāja dažādiem nekrietniem vārdiem, kaut gan, to darīdama, jau atkal žāvājās. Mazliet vēlāk, varbūt viņa jau bija aizmigusi, Dīdrihs, vēl vienmēr baidīdamies no visbriesmīgākā, pielīda četrrāpus pie paaugstinājuma un paslēpās aiz bronzas ķeizara ...

Ikreiz pēc šādām naksnīgām ēverģēlībām viņš pavēlēja no rīta parādīt saimniecības grāmatu un bēdu dienas, ja Gūstas rēķinos kaut kas nesaskanētu. Visiem kalpotājiem redzot, Dīdrihs sprieda bargu tiesu un ātri izgaisināja jebkuru ilūziju par kādas varas iespēju, ja gadījumā sievai tāda vēl būtu saglabājusies atmiņā. No jauna triumfēja autoritāte un labie tikumi. Arī citādi tika gādāts, lai laulības attiecības pārāk daudz neatļautu Gustai, jo katru otro, trešo vakaru, dažreiz vēl biežāk, Dīdrihs devās prom pasēdēt parastā vietā rāts pagrabiņā, kā viņš teica, bet tā nu gluži vienmēr vis ne-

bija ... Dldriha parastā vieta bija zem gotiskas velves, kur bija rakstīts: «Jo mīļāks krodziņš, jo ērcīgāka sieva, jo ērcīgāka sieva, jo mīļāks krodziņš.» Un arī īpatnējie veclaiku teicieni uz pārējām velvēm īpaši atriebās par sievas nodarījumiem, kas dabas pamudinājumā mājās bija jāpacieš. «Ja vīns un dziesmas svešas tev, tad turi sievu kaklā sev,» vai — «Lai pasarg dievs no sāpēm, puniem, no piktām sievām, nikniem suņiem.» Turpretim tas, kurš sēdēja starp Jadaszonu un Heiteifelu, paceļot acis pret griestiem, lasīja: «Ģimenes pavards ir mājīgs un jauks, pie sienas spīd zobens no maksts ārā rauts. Nāc iedzer, kā vāciešiem pieņemts tas ir, un priekiem ceļu lai rūpes šķir.» To arī visi darīja, bez ticības un partijas izšķirības. Jo arī Kons un Heiteifels ar tuvākajiem draugiem un domubiedriem cits pēc cita ar laiku atkal bija atraduši ceļu uz šejieni, bez lieka trokšņa, nevienam jau nebija iespējams nez cik ilgi apstrīdēt vai neredzēt panākumus, kas spārnoja un cēla vienmēr augstāk nacionālo ideju. Attiecības starp Heiteifeli un viņa svaini Cillihu joprojām nebija tādas, kādām tām vajadzētu būt. Starp viņu pasaules uzskatiem tomēr bija pārāk liela atšķirība, un, kā abas puses apgalvoja — «savu reliģisko pārliecību vācietis nejauj nevienam grozīt». Politikā turpretim, kā zināms, jebkura ideoloģija ir kaitīga. Savā laikā Frankfurtes parlamentā piedalījās ievērojami cilvēki, bet tie vēl nebija nekādi reālpoli-tiķi un tāpēc, kā Dīdrihs aizrādīja, muļķības vien darīja. Starp citu, savu panākumu dēļ kļuvis piekāpīgāks, viņš atzina, ka varbūt arī domātāju un dzejnieku Vācijai bijis savs attaisnojums. — Taču tas bija vienīgi sākuma pakāpiens, mūsu šāsdienas kultūras sasniegumi attiecas uz industriju un tehniku. To pierāda panākumi. — Heiteifelam vajadzēja piekrist. Viņa izteicieni par ķeizaru, par viņa majestātes iespaidu un nozīmi skanēja stipri atturīgāk nekā senāk; ikreiz noklausoties jaunu valdnieka runu, viņš saspringa, grasījās kritizēt, un tomēr varēja noprast, ka vismīļāk butu pievienojies piekritējiem. Krasais liberālisms — to pamazām atzina visi — vienīgi iegūtu, ja pārņemtu nacionālo ideju, pozitīvi darbotos līdz un mērķtiecīgi, turot augstu paceltu brīvības karogu, tomēr piedraudētu

ienaidniekiem, kas nelaiž pie vārda, nepielūdzamu «Quos ego!». Jo ne vien mūsu mūžsenais ienaidnieks Francija pastāvīgi ceļ galvu: tuvojas arī izrēķināšanās ar nekaunīgajiem angļiem! Flote, par ko nenogurstoši rūpējas mūsu ģeniālais ķeizars, ir ļoti nepieciešama, un mūsu nākotne, patiesi var teikt, pieder jūrai, šāda atziņa izplatījās arvien jo vairāk. Pie pastāvīgo apmeklētāju galda ideja par floti pārņēma visu prātus un pārvērtās par plīvojošu liesmu, kas iedegās jo vairāk ar vācu vīna palīdzību, slavinādama savu radītāju. Flote — šie kuģi, pilsonības izgudrotās apbrīnojamās mašīnas, ko iedarbinot var turēt savās rokās pasaules varu, gluži tāpat kā Gauzenfeldā zināmās mašīnas producē papīru ar nosaukumu «Pasaules vara», vairāk par visu aizņēma Didriha prātu; un Kons, tāpat kā Heiteifels, nacionālajai idejai tika pievērsts galvenokārt ar flotes palīdzību. Zem rāts pagrabiņa gotiskajām velvēm lidinājās sapnis par desantu Anglijā. Spožām acīm tika apspriesta Londonas bombardēšana. Kā blakus parādība iznira Parīzes bombardēšana un piepildīja plānus, kādi dievam bija attiecībā uz Vāciju. Jo «kristīgie lielgabali strādā labu darbu», sacīja mācītājs Cillihs. Vienīgi majors Kunce apšaubīja visu, viņa pareģojumi bija ļoti drūmi. Kopš viņu, Kunci, bija uzvarējis sociāldemokrāts Fi-šers, viņš uzskatīja par iespējamu jebkuru sakāvi. Taču viņš bija vienīgais pēlējs. Par visiem vairāk triumfēja Kīnhens. Panākumi, kādus negantais, mazais večuks bija guvis lielajā karā, tagad beidzot, ceturtdaļgadsimtu vēlāk, atrada īsto atbalsi visu spriedumā. — Sēkla, ko mēs toreiz iesējām, — viņš sacīja, — tagad uzdīgst. Un manas vecās acis to vēl dabū pieredzēt! — Dzerot 'trešo pudeli, viņš aizmiga.

Visumā iepriecinošas izvērtās arī Dīdriha attiecības ar Jadaszonu. Bijušie sāncenši, abi nobrieduši un iekļuvuši materiāli nodrošinātu cilvēku sfērā, neapkaroja viens otru ne politiski, ne sēžot pie pastāvīgo apmeklētāju galda, ne arī tai nomaļajā savrupmājā, ko Dīdrihs apciemoja reiz nedēļā, vakarā, kad, Gustai to noslēpjot, neaizgāja uz rāts pagrabiņu. Savrupmāja atradās pie Sakšu vārtiem; agrāk tanī dzīvoja fon Briceni, bet tagad kāda vientuļa dāma, kas reti kaut kur rādījās un

ari tad vienmēr braukšus. Dažreiz viņa, grezni uzposusies, sēdēja «Valhallas» avanscēnas ložā; visi viņu apskatīja ar binokļiem, bet neviens nesveicināja; viņa pati savukārt izturējās kā cēla karaliene, kas sargā savu inkognito. Kaut arī dāma bija greznā tērpā, visi, protams, zināja, ka tā ir Kētbena Cilliha, kas, Berlīnē labi sagatavojusies savam amatam, tagad to ar panākumiem veica bijušajā fon Bricenu savrupmājā. Tāpat visiem bija skaidrs, ka šis apstāklis nekādā ziņā necēla mācītāja Cilliha prestižu. Draudze jutās ļoti aizskarta, nemaz nevarēja apslēpt sajūsmu zobgaļi. Gribēdams novērst skandālu, mācītājs griezās pie policijas, lai tā iznīdētu šo ļaunumu, bet sadūrās ar pretestību, ko varēja izskaidrot vienīgi ar fon Bricenu savrupmājas un pilsētas augstāko iestāžu zināmu saskari. Nesagaidījis ne pasaulīgo, ne debesu taisnību, tēvs izmisumā zvērēja pats uzņemties tiesneša pienākumus, un, patiesi, kādā pēcpusdienā, kad pazudusī meita vēl zvilnēja gultā, devās viņu pārmācīt. Kā draudze apgalvoja, Kēt-hena par to, ka palikusi dzīva, varēja pateikties vienīgi mātei, kas, ļaunu paredzēdama, bija sekojusi vīram. Mātei pārmeta mīkstsirdību pret grēkos kritušo meitu. Mācītājs Cillihs turpretim pasludināja no kanceles Kēt-henu par zudušu un mirušu, tā paglābdamies no konsistorijas iejaukšanās. Ar laiku šis mācītājam uzliktais pārbaudījums pastiprināja viņa autoritāti... Dīdrihs savukārt no visiem tiem, kas deva savu artavu Kēthe-nas dzīves veidam, oficiāli varēja minēt vienīgi Jadas-zonu, kaut arī Jadaszona daļa bija vismazākā. Dīdriham pat bija aizdomas, ka tādas nemaz nav. Jadaszona attiecībās pret Kēthenu bija saglabājies vēl kaut kas no agrākiem laikiem, tās bija līdzīga rakstura kā uzņēmuma hipotēka. Tāpēc Dīdrihs bez kautrēšanās varēja pārrunāt ar Jadaszonu par visām rūpēm, ko viņam sagādāja Kēthena. Abi sēdās pie galda, kas atradās nišā ar uzrakstu «Mīļā sieviņa ko vāra, vīram allaž vira garda», un, vērīgi sargādamies no mācītāja Cilliha, kurš tepat netālu sprieda par kristīgo lielgabaliem, pārrunāja visu, kas attiecās uz fon Bricenu savrupmāju. Dīdrihs sūdzējās par Kēthenas nerimtīgajiem uzbrukumiem viņa kabatai, viņš cerēja uz Jadaszona labvēlīgo iespaidu šai

369/

24 — Pavalstnieks

ziņā. Bet Jadaszons vienīgi apvaicājās: — Kam jums tas vajadzīgs? Jāmaksā taču viņai ir? — Pareizi jau tas bija. Jo pēc pirmās, īslaicīgās gandarījuma sajūtas par gūtajiem panākumiem, kaut arī šādā cejā, Dīdrihs ar laiku sāka uz viņu raudzīties kā uz zināmu izdevumu rubriku grāmatvedībā, diezgan prāvu iemaksu reklāmu kontā. — Mans stāvoklis, — Dīdrihs paskaidroja Ja-daszonam, — prasa plaša vēriena reprezentēšanos. Citādi, taisnību sakot, es tam visam atmestu ar roku, jo, starp mums runājot, no Kēthenas nekas liels vis nav. — Jadaszons gan dziļdomīgi pasmaidīja, bet neteica nekā. — Vispār, — Dīdrihs sacīja, — viņa ir tas pats tips, kas mana sieva, un mana sieva, — viņš aizlika mutei roku priekšā — ir spējīgāka. Redziet, cilvēks neko nevar darīt pret savu dabu, katrreiz, kad esmu metis līkumu uz fon Bricenu savrupmāju, man ir tāda sajūta, ka esmu parādā savai sievai. Smej ieties vien, es viņai, nudien, tad vienmēr kaut ko uzdāvinu. Ka tikai viņai tas nesāk likties aizdomīgi! — Jadaszona smiekliem bija daudz vairāk iemesla nekā Dīdrihs to varēja iedomāties; jo Jadaszons jau sen bija uzskatījis par savu tikumīga cilvēka pienākumu noskaidrot ģenerāldirektora Heslinga kundzei šo apstākli.

Arī politikā Dīdriham un Jadaszonam tāpat izveidojās veiksmīga sadarbība, jo abi gādāja par to, lai atbrīvotu pilsētu no ļaunprātīgiem elementiem, īpaši tādiem, kas izplatīja majestātes apvainojumu sērgu. Dīdrihs, izmantodams savus plašos sakarus, tos sameklēja, un Jadaszons nodeva tiesas rokās. Šo elementu darbība izvērtās sevišķi rosīga pēc tam, kad radās himna Egiram. Dīdriha paša mājā klavieru skolotāja, kas mācīja Gustu, nosauca himnu Egiram par ... Tur tad viņa arī nokļuva ... Pat Volfgangs Buks, kas pēdējā laikā dzīvoja atkal Ne-cigā, atzina spriedumu par pilnīgi pareižu, jo tas apmierinot monarhistiskās jūtas. — Attaisnojumu tauta nesaprastu, — viņš stāstīja rāts pagrabiņā. — Monarhija politiskā plāksnē ir tas pats, kas stingras un enerģiskas dāmas mīlestība. Tam, kam ir uz to tieksme, prasa attiecīgu rīcību, un ar maigumu tādam nav līdzēts. — Dīdrihs, to dzirdot, nosarka ... Diemžēl, Buks šādus uzskatus pauda tikai tad, kad nebija dzēris. Vēlāk ar savu pa-

zīstamo veidu mīt dubļos vissvētāko, viņš deva pietiekamu ieganstu, lai tiktu izraidīts no jebkuras godīgas sabiedrības. Dīdrihs viņu no šāda likteņa paglāba. Viņš aizstāvēja draugu. — Kungi, jūs nedrīkstiet aizmirst iedzimtību, jo šī ģimene uzrāda jau pietiekami dziļu deģenerāciju. Bet tas, ka skatuves kumēdiņi viņu neapmierina un viņš uzsācis atkal savu advokāta profesiju, liecina viņam par labu. — Citi mēdza iebilst, ka Buka pilnīgā klusēšana par turpat trīs gadus ilgajiem piedzīvojumiem teātra laukā liekoties aizdomīga. Vai viņš vispār esot vēl satisfakcijas spējīgs? Dīdrihs nevarēja uz šo jautājumu atbildēt; kāda neizskaidrojama, bet neatlaidīga prasība viņu bez mitas vilka tuvāk vecā Buka dēlam. Viņš pastāvīgi jo dedzīgi uzsāka sarunas, ko katru reizi, atklājoties visnesamierināmākām pretešķi-bām, atkal krasi pārtrauca. Dīdrihs pat aicināja Buku savās mājās, bet piedzīvoja kaut ko gluži negaidītu. Ja sākumā Buks nāca vienīgi sevišķi laba konjaka dēļ, tad drīz viņš nepārprotami ieradās Emmijas dēļ. Nemaz neievērodami Dīdrihu, abi risināja gluži savdabīgas sarunas. Tās bija smalkas un asprātīgas un, kā likās, bez mazākās jūtu vai citu faktoru līdzdalības, kas parasti pretējo dzimumu saskarei piešķir spraigumu, un, draudzīgi tērzējot, viņi klusināja balsis, tā ka Dīdriham uzmācās bailes. Bija tikai divas iespējas — vai nu iejaukties un atjaunot pienācīgu kārtību, vai arī iziet no istabas. Pats sev par izbrīnu, Dīdrihs izšķīrās par pēdējo. «Viņus abus, tā sakot, piemeklējis bargs liktenis, kaut arī pelnīts,» viņš sev sacīja ar pienācīgu pašpārliecību, nemanīdams, ka sirds dziļumos lepojas ar Emmiju, lepojas, ka Emmija, viņa paša māsa, ir pietiekami smalka, pietiekami īpatnēja, jā, pietiekami bijusi ļaužu valodās, lai saprastos ar Volfgangu Buku. «Kas zina,» viņš domāja šaubīdamies un tad apņēmīgi nosprieda: «Kāpēc gan ne! Bismarks arī tāpat izdarīja ar Austriju. Sākumā satrieca un tad noslēdza apvienību!»

Vadoties no šiem vēl neskaidrajiem apsvērumiem, Dīdrihs veltīja zināmu interesi arī Volfganga tēvam. Vecais Buks pēdējā laikā slimoja ar sirdskaiti un tikai reti bija sastopams ārpus mājas. Tādās reizēs viņš lielākoties nostāvēja kāda skatloga priekšā, šķietami

nodevies tā apskatei, bet īstenībā pūlējās noslēpt elpas trūkumu. Ko viņš domāja? Kā viņš novērtēja Necigas jauno saimniecisko uzplaukumu, nacionālisma kāpinājumu un tos, kam tagad piederēja vara? Vai viņš bija pārliecināls un jutās iekšķīgi uzvarēts? Gadījās, ka ģenerāldirektors doktors Heslings, varenākais pilsonības pārstāvis, paslēpās kāda nama vārtos, lai tad zagšus sekotu šim katru ietekmi zaudējušam, jau gandrīz aizmirstajam vecajam vīram: Dīdrihu viņa dzīves kalngalā noslēpumainā veidā satrauca kāds mirstošais . .. Tā kā vecais Buks procentus par hipotēku maksāja ar kavējumiem, tad Dīdrihs sarunā ar viņa dēlu piedāvāja pārņemt māju savā ziņā. Protams, vecais kungs drīkstēja tur dzīvot līdz pat nāvei. Dīdrihs bija ar mieru nopirkt un tūlīt samaksāt arī par iekārtu. Volfgangs pārliecināja tēvu priekšlikumu pieņemt.

Tikmēr bija pagājis arī 22. marts. Vilhelms Lielais kļuva simt gadus vecs, bet piemineklis Tautas parkā joprojām nebija uzcelts. Interpelācijām pilsētas domnieku sapulcē nebija gala, vairākkārt pēc smagām cīņām tika piešķirti papildu kredīti, kurus no jauna pārsniedza. Smagāko triecienu pilsēta saņēma tad, kad majestāte viņa augstību nelaiķa vectētiņu noraidīja kā kājāmgājēju un pieprasīja jātnieka statuju. Degdams nepacietībā, Dīdrihs vakaros bieži gāja uz Meizes ielu, lai pārliecinātos, kā rit darbi. Bija maijs un vēl manāmi silts arī novakarē, bet tukšajā, jaunajiem kociņiem apstādītajā Tautas parka laukumā pūta vējiņš. Dīdrihs vēlreiz nikni pārdomāja par to, kādu lielisku veikalu šeit bija noslēdzis muižnieks fon Kvicina kungs. Tas prata ērti iekārtoties. Veikali ar zemes gabaliem nav nekāda māksla, ja brālēns ir apgabala prezidents. Pilsēta gluži vienkārši bija spiesta paņemt visu un samaksāt, cik prasa ... Te parādījās divi cilvēki, Dīdrihs vēl laikus tos pamanīja un paslēpās krūmos.

— Te var atvilkt elpu, — nopūtās vecais Buks. Dēls atteica:

—t Ja vien nepāriet uz to vēlēšanās. Pusotra miljona parādu, lai radītu šo mēslu kaudzi. — Un viņš norādīja uz nepabeigtu celtni ar akmens cokoliem, ērgļiem, pusloka soliem, lauvām, kolonām un figūrām. Ērgļi, spār-

nus sizdami, bija iecirtušies ar nagiem vēl tukšajā cokolā, citi apmetušies uz kolonām, kas simetriski pārdalīja pusloka solus, bet no turienes lauvas gatavojās lēcienam uz priekšplānu, kur jau tāpat bija pietiekami liela kņada, jo plīvoja karogi un enerģiski žestikulēja cilvēki. Napoleons Trešais greznoja sienas cokolu; Vil-helmshoes pazemojumu nomākts, sadudzis kā uzvarētais viņš sekoja aiz triumfa ratiem un turklāt bija pastāvīgi pakļauts briesmām, ka lauva, kas tieši aiz viņa uz monumenta kāpnēm meta kūkumu izšķirošam lēcienam, bruks virsū, turpretim Bismarks un pārējie uzticīgie valstsvīri jutās šajā zvēru dārzā kā savās mājās un stiepa rokas no cokola pakājes uz augšu, lai ari piedalītos pagaidām iztrūkstošā monarha pasākumos.

— Kam nu vajadzētu tur auļot? — jautāja Volfgangs Buks. — Vecais bija vienīgi priekštecis. Šo mistiski varonīgo izrādes ainu vēlāk nošķirs ar ķēdēm un mums būs tanī jāblenž — kas arī ir visa galamērķis. Izrāde, turklāt ne jau kāda no labajām.

Pēc kāda brīža, kad krēsla jau bija sabiezējusi, tēvs jautāja: — Un tu, mans dēls? Arī tev kādreiz galamērķis bija spēle?

— Gluži kā visai manai paaudzei. Citu mēs neprotam. Mums vajadzētu izturēties vienkāršāk un neuzkrītošāk, tas ir visieteicamākais nākotnes labā, un* es nenoliedzu, ka pametu skatuvi iedomības pēc. Vai nav smieklīgi, tēv, es aizgāju tāpēc, ka reiz, kad tēloju, kāds policijas priekšnieks raudāja. Bet iedomājies arī, vai tas ir izturams! Vissmalkākos pārdzīvojumus, dziļu ielūkoša-nos sirdīs, augstu morāli, intelekta un dvēseles moder-nitāti es paveru cilvēkiem tāpēc, ka viņi liekas man līdzīgi, māj man un izskatās aizkustināti. Bet pēc tam viņi nodod revolucionārus un šauj uz streikotājiem. Jo mans policijas priekšnieks pārstāv visus.

Tobrīd Buks pagriezās tieši pret krūmu, kur slēpās Dīdrihs.

— Māksla jums ir vienīgi māksla, un nekāda gara trauksme jūs neskar. Tai dienā, kad jūsu kultūras veidotāji, tāpat kā es, to saprastu, viņi, tāpat kā es, jūs pamestu ar visiem jūsu plēsīgajiem zvēriem. — Un viņš

norādīja uz lauvām un ērgļiem. Arī vecais vīrs paskatījās uz pieminekli un sacīja:

— Viņi kļuvuši ļoti vareni, bet viņu vara nav neko devusi ne garam, ne cilvēcībai. Tātad tā bijusi veltīga. Liekas, arī mēs esam veltīgi dzīvojuši. — Viņš paskatījās uz dēlu. — Tomēr jūs nedrīkstat pamest viņiem kaujas lauku.

Volfgangs smagi nopūtās. — Uz ko tad lai cer, tēv? Viņi sargās aiziet līdz galējībai, kā to darīja privileģētie pirms revolūcijas. Diemžēl, vēsture viņus mācījusi būt piesardzīgiem. Viņu sociālā likumdošana pasargā no sprādziena un uzpērk. Tā apmierina tautu tieši tik daudz, lai tai vairs neatmaksātos nopietni cīnīties par maizi, nemaz nerunājot par brīvību. Kas vēl liecina pretī?

Vecais vīrs izslējās, balss tam atkal kļuva skanīga. — Cilvēcības gars, — viņš sacīja, un pēc brīža, jo dēls bija noliecis galvu, piebilda:

— Tev tam jātic, mans dēls. Kad katastrofa, no kuras viņi domā izbēgt, būs garām, esi drošs, cilvēcība tos apstākļus, kas izraisīja pirmo revolūciju, neatzīs par apkaunojošākiem un neprātīgākiem, kādi ir mūsdienās.

Un klusu, kā no tāluma viņš ierunājās: — Tāds, kas dzīvotu tikai tagadnei, nezinātu, kas ir dzīve.

Pēkšņi likās, ka viņš sagrīļojas. Dēls viņu ātri satvēra . un, atbalstījies uz Volfganga rokas, sakumpis un streipuļodams vecais vīrs izgaisa tumsā. Dīdriham, kas steidzās prom pa citu ceļu, radās sajūta, ka redzējis ļaunu, lielākoties nesaprotamu sapni, kur tika grauti dzīves pamati. Un par spīti visam nereālajam, ar ko dzirdētais saistījās, šķiet, te tika grauts pamatīgāk, nekā jebkad bija grāvuši viņam zināmie apvērsuma cēlāji. Vienam no šiem abiem dienas bija skaitītas, otru arī nekas liels vairs negaidīja, bet Dīdrihs juta, ka labāk būtu bijis, ja tie abi būtu sacēluši skaļu troksni, bet nevis šeit tumsā čukstējuši par to, kas attiecas vienīgi uz garu un nākotni.

Patlaban gan gaidīja reālāki pienākumi. Kopīgi ar pieminekļa tēlnieku Dīdrihs izstrādāja atklāšanas svinību māksliniecisko programu, un šai darbā meistars

uzrādīja lielāku iejūtību, nekā to varēja sagaidīt. yis-pār līdz šim viņš bija atklājis savas profesijas labako da]u — talantu un cildenu domāšanas veidu, un ari citos jautājumos likās korekts un lietpratīgs. Jaunais cilvēks, birģermeistara doktora Šefelveisa radinieks, pats noderēja kā piemērs tam, ka, par spīti vecu veciem aizspriedumiem, godīgums sastopams visur un ka nav iemesls izmisumam, ja jaunietis ir par slinku nodoties peļņas studijām, bet kļūst mākslinieks. Kad tas pirmo reizi atgriezās no Berlīnes Necigā, tad bija vēl ģērbies samta jakā un sagādāja ģimenei vienīgi nepatikšanas, taču otrajā apmeklējuma reizē tas jau valkāja cilindru un pēc kāda laika to jau bija atklājis viņa majestāte un uzdevis pagatavot Uzvaras alejai piemērotu markgrāfa Hato Varenā un divu tā ievērojamāko laika biedru statujas — mūka Tasilo, kas spēja vienā dienā izdzert simt litrus alus, un bruņinieka Klicencica, kurš mācīja berlīniešus vergot, kaut arī viņi to vēlāk pakāra. Bruņinieka Klicencica nopelniem viņa majestāte bija pievērsis vēl īpašu oberbirģermeistara uzmanību, kas savukārt labvēlīgi iespaidoja skulptora karjeru. Nemaz ne izrādīt nevarēja pietiekamu laipnību cilvēkam, ko glāstīja tiešs žēlastības saules stars; Dīdrihs nodeva tā rīcībā savu māju, noīrēja tam arī jājamzirgu, kas māksliniekam bija nepieciešams, lai vingrinātu muskuļus — un kādas izredzes nākotnē, kad slavenais viesis nosauca mazā Horsta pirmos zīmēšanas mēģinājumus par daudzsološiem! Dīdrihs uz ātru roku novēlēja Horstu mākslai, šim laikmetīgajam dzīves virzienam.

Vulkovs, kas mākslā nekā nesaprata un nebija spējis atrast ar viņa majestātes favorītu kopīgu valodu, saņēma no pieminekļa komitejas goda balvu divi tūkstoši mārku apmērā, uz ko viņam kā goda priekšsēdētājam bija tiesības; bet pieminekļa atklāšanas svinīgo runu komiteja uzticēja faktiskajam priekšsēdētājam, pieminekļa garīgajam radītājam un nacionālās kustības nodibinātājam, tās kustības, kas bija rūpējusies, lai piemineklis tiktu celts, — pilsētas domniekam, ģenerāldirektoram doktoram Heslinga kungam, bravo! Dīdrihs, aizkustināts un pacilāts, redzēja sevi jaunu virsotņu

pakājē. Tika gaidīts pats viceprezidents, Dīdriham būšot jārunā augstajai ekselencei klātesot, — kādas sekas tas varēja izraisīt! Vulkovs gan grasījās likt sprunguļus ceļā; sakaitināts par to, ka nobīdīts pie malas, viņš pat pretojās piešķirt Gustai vietu tribīnē starp oficiālajām dāmām. Sā iemesla pēc Dīdriham iznāca ar viņu saraušanās, gan vētraina, bet bez panākumiem. Strauji sēkdams, Dīdrihs atgriezās mājās. — Nekas neiznāk, tu neesot oficiāla dāma. Redzēsim, kurš ir oficiālāks — tu vai viņš! Gan viņš dabūs vēl tevi lūgties! Paldies dievam, man viņš.nav vairs vajadzīgs, bet es viņam gan. — Un tā ari bija; jo, kad iznāca nākošais žurnāla «Die Woche» numurs, — kas tanī vēl bija redzams bez pierastajiem ķeizara portretiem? Divi uzņēmumi, viens attēloja ķeizara Vilhelma Necigas pieminekļa veidotāju brīdī, kad tas patlaban cēla āmuru pēdējam cirtienam, bet otrs — komitejas priekšsēdētāju un viņa sievu, Dīd-rihu un Gustu. No Vulkova ne miņas, ko visi ievēroja un uzskatīja par pierādījumu, ka viņa stāvoklis sašķobījies. Jādomā, ka viņš to arī juta, jo mēģināja kaut ko darīt, lai tomēr vēl iekļūtu žurnālā. Viņš apciemoja Dīdrihu, bet tas lika pateikt, ka nav mājās. Arī mākslinieks izvairījās no sastapšanās ar viņu. Un tad patiesi Vulkovs uz ielas piegāja pie Gūstas. Gadījums ar oficiālo vietu tribīnē esot pārpratums ... — Cik jauki viņš luncinājās, gluži kā mūsu Menne! — stāstīja Gusta.

— Bet nu, par spīti, ne! — nosprieda Dīdrihs un bez kautrēšanās klāstīja visiem notikušo. — Ko tur tik daudz ar viņu ņemties, — Dīdrihs sacīja Volfgangam Bukam, — tikpat zudis cilvēks. Pulkvedis fon Hafkes kungs arī ar viņu vairs nerēķinās. — Un viņš drosmīgi piebilda: — Tagad nu viņš redz, ka ir vēl citas varas ar. Vulkovs sev par postu nav pratis īstā laikā piemēroties plaša vēriena modernas sabiedriskās dzīves prasībām, kas uzspiež savu zīmogu pašreizējam virzienam.

— Absolūtisms, atmiekšķēts ar dziņu pēc reklāmām, — piemetināja Buks.

Domājot par Vulkova krišanu, Dīdriham zemes gabala pārdošana, kas pašam bija sagādājusi zaudējumus, sāka likties arvien piedauzīgāka. Viņa sašutums pieauga tiktāl, ka reihstāga deputāta Fišera apciemojums Necigā,

kas pagadījās tieši šinī laikā, izvērtās par īstu glābiņu. Parlamentārismam un deputātu neaizskaramībai tomēr bija savas priekšrocības. Napoleons Fišers, nezaudēdams laiku, ķērās reihstāgā pie atmaskošanas. Viņš atmaskoja — jo nebija ne no kā jābaidās — apgabala prezidenta fon Vulkova mahinācijas Necigā, viņa milzu peļņu sakarā ar zemes gabalu ķeizara Vilhelma piemineklim, kas, pēc Napoleona Fišera domām, bija pilsētai ar varu uzspiests, un tā saucamo goda balvu — pieci tūkstoši markas, ko viņš nosauca par kukuli. Spriežot pēc laikrakstu ziņām, tautas pārstāvis bija šeit izraisījis milzīgu satraukumu. Tiesa gan, sašutums neskāra Vul-kovu, bet atmaskotāju. Nikni tika pieprasīti pierādījumi un liecinieki; Dīdrihs trīsēja, baidīdamies nākošajā rindā ieraudzīt savu vārdu. Par laimi, tas neparādījās, Napoleons Fišers apzinājās pienākumus, kādus uzliek viņa amats. Tad runāja ministrs; viņš atļāva reihstāgam spriest par nedzirdēto uzbrukumu, kas, diemžēl, noticis deputāta neaizskaramības aizsegā pret kādu, kura šeit nav un kurš tātad nevar sevi aizstāvēt. Reihslāga spriedums bija — aplausi ministra kungam. Parlamentāriski tatad jautājums bija nokārtots, vēl atlika vienīgi presei parādīt savu sašutumu, un, tā kā tai nebija nevainojams uzskatu virziens, tā mazliet zobgalīgi pavīpsnāja. Vairāku sociāldemokrātisko laikrakstu atbildīgos redaktorus, kas nebija ievērojuši pietiekamu piesardzību, nācās nodot tiesai, starp tiem arī Necigas «Tautas Balss» redaktoru. Dīdrihs izmantoja šo gadījumu, lai novilktu krasu robežu starp sevi un tiem, kas varējuši šaubīties par apgabala prezidenta kungu. Dīdrihs un Gusta devās ar vizīti pie Vulkoviem. Vēlāk viņš stāstīja: — Zinu pavisam droši, ka šo cilvēku sagaida liela nākotne. Viņš nesen bijis medībās kopā ar viņa majestāti un triecis lieliskus jokus. — Nedēļu vēlāk žurnālā «Die Woche» parādījās kāds attēls pa visu lapu, plikais galvvidus un bārda lapas vienā pusē, vēders — otrā un turklāt paraksts — «Apgabala prezidents fon Vulkovs, ķeizara Vilhelma Necigas pieminekļa garīgais iedvesmotājs, pret kuru nesen reihstāgā tika vērsts visplašākās sabiedrības krasi nosodīts uzbrukums un kuru tuvākā laikā paredzēts iecelt par virsprezidenlu ...» Ģenerāldirektora

Heslinga un viņa sievas attēls aizņēma tikai pusi lapaspuses. Dldrihs pārliecinājās, ka atkal atjaunota pienācīgā distance. Vara, kaut arī pakļauta plaša vēriena šālaika sabiedriskās dzīves prasībām, palika neaizskarama kā vienmēr, kas, par spīti visam, sniedza viņam dziļu gandarījumu. Tas viņu sevišķi labi noskaņoja svētku runai.

Tā dzima bezmiega nakšu godkārīgajās vizijās un spraigajās pārrunās ar Volfgangu Buku un īpaši Kēt-henu Cillihu, kas parādīja apbrīnojami gaišu izpratni par gaidāmo vareno notikumu. Liktenīgajā dienā, kad Dīdrihs ar runas uzmetumu kabatā, sirdij satraukti pukstot, pulksten pusvienpadsmitos piebrauca kopā ar sievu pie svētku laukuma, viņa acīm pavērās vēl patukšais, toties jo priekšzīmīgi sakārtotais laukums. Galvenais militārais kordons jau atradās savā vietā, un, kaut arī tam izkļūt cauri varēja, tikai uzrādot visas iespējamās atļaujas, šis apstāklis radīja svinīgas pacilātības sajūtu, kas kļuva vēl jo lielāka, redzot vienkāršo tautu, kas stāvēja saules tveicē aiz karavīriem, liela, melna mūra priekšā, staipīdama kaklus un svīzdama. Abpus piemineklim, kas bija pārklāts ar garu, baltu drānu, zem ēnainām nojumēm un neskaitāmi daudziem karogiem, atradās tribīnes. Kreisajā pusē oficieru kungi, kā Dīdrihs secināja, ar savu jau asinīs esošo disciplīnas izjūtu prasmīgi, bez citu palīdzības aizveda uz vietām savas dāmas un apsēdās paši, toties labā puse atradās pastiprināti stingrā policijas uzraudzībā, jo tur civilie cīnījās par brīvajām vietām. Arī Gusta nebija apmierināta ar savējo, vienīgi svinīgi oficiālā nojume pretī piemineklim viņai likās pietiekami cienīga, lai tur apsēstos, viņa taču bija oficiāla dāma, Vulkovs bija to atzinis, Dīdriham, ja viņš negribēja būt gļēvulis, vajadzēja mesties turp, bet, protams, pārdrošais uzbrukums tika atsists tik iespaidīgi, kā jau viņš to bija paredzējis. Vienīgi izskata pēc un lai Gusta par viņu nešaubītos, Dīdrihs izteica sašutumu par policijas leitnanta izrunāšanos un gandrīz tika apcietināts. Ceturtās šķiras ķeizara ordenis, melnbaltsarkanā platā lenta un runas uzmetums, ko viņš uzrādīja, viņu gan vēl izglāba, bet ne ļaužu, ne paša acīs neatsvēra to, ko dod formas tērps.

Tas — vienīgais īstenais gods, bija viņam liegts, un Dīdriham nācās arī šeit vēlreiz pārliecināties, ka bez formas tērpa, kaut arī citādi nopelni būtu nezin cik lieli, jāklimst pa dzīvi ar netīru sirdsapziņu.

Cietis neveiksmi, Heslingu laulātais pāris devās visu acīm pavadīts atpakaļ. Gusta aiz dusmām zili zaļa savā spalvu, mežģiņu un briljantu košumā, Dīdrihs sēkdams un, cik vien spēdams, izriezis vēderu ar lenti, it kā izplādams pār savu sakāvi nacionālās krāsas. Tā nu viņiem nācās spraukties cauri Karavīru apvienības biedriem, kas stāvēja lejpus armijas tribīnes ar ozola vainagiem izrotātiem cilindriem galvā un Kīnhenu zemessargu leitnanta formas tērpā priekšgalā, cauri jaunavu goda sardzes rindām, kuras bija ieradušās baltos tērpos ar melnbaltsarkanām lentām talārā ģērbtā mācītāja Cil-liha pavadībā. Un, kad nu viņi beidzot bija atkūlušies atpakaļ savās vietās, — ko viņi ieraudzīja cēlu kā pašu karalieni sēžam Gūstas krēslā? — Kēthenu Cillihu. Te nu Dīdrihs tomēr jutās spiests teikt izšķirošu vārdu. — Dāma ir pārskatījusies, šī vieta nav paredzēta tai, — viņš aizrādīja, protams, ne jau Kēthenai Cillihai, kuru, liekas, uzskatīja par tikpat svešu, cik arī aizdomīgu, bet vietu ierādītājam, un, ja arī nebūtu atskanējusi visapkārt piekrītoša murmināšana, Dīdrihs stāvētu šeit par kārtību, tikumību un likumu; drīzāk tribīne būtu pazudusi no zemes virsas, nekā Kēthena Cilliha palikusi te ... Un tomēr notika neiespējamais, — vietu ierādītājs, Kēthenai ironiski smaidot, tikai paraustīja plecus, un pat policists, ko Dīdrihs pieaicināja, sniedza vienīgi lieku, neizprotamu atbalstu nemorālajai nekaunībai. Dīdrihs, pilnīgi apstulbināts no šā notikuma, kas, liekas, grāva visu pasaules kārtību, ļāva Gustu aizstumt līdz pēdējām rindām, kas notika, abām ar Kēthenu Cillihu apmainoties savstarpēji trāpīgiem vārdiem. Domu apmaiņā sāka piedalīties arī neieinteresētas personas, un strīds draudēja vērsties plašumā, kad negaidot ieradās mūzika — viesu ienākšanas maršs Vartburgā, un, patiesi, viņi ienāca goda viesu nojumē ar Vulkovu priekšgalā, ko, par spīti sarkanajam huzāru formas tērpam varētu pazīt jau pa gabalu; vienā pusē viņam gāja kāds kungs frakā ar ordeņa zvaigzni pie krūtīm, otrā —

augstas kārtas ģenerālis. Vai tas iespējams? Vēl divi augstas kārtas ģenerāļi! Un viņu adjutanti, dažādu krāsu formas tērpi, ordeņu zvaigžņu mirgošana un kādi augumi! — Kas ir tas dzeltenais, tas garai9? — neatlaidīgi pētīja Gusta. — Cik skaists vīrietis! — Lūdzu nekāpiet man uz kājām! — aizrādīja Dīdrihs, jo arī viņa kaimiņš bija pielēcis kājās; visi staipīja kaklus, satraucās un jūsmoja. — Skaties tik, Gusta! Emmija gan ir zoss, ka nenāca līdz. Tā ir vienreizēja, pirmšķirīga izrāde, pats visaugstākais, lai tur saka, ko grib! — Un tas ar dzeltenajiem atlokiem! — jūsmoja Gusta. — Tas slaikais! Tam jābūt īstam aristokrātam, to tūlīt var redzēt. — Dīdrihs alkatīgi iesmējās. — Te vispār nav neviena, kas nebūtu īsts aristokrāts, par to es galvoju. Vai tu vari iedomāties, ieradies viņa majestātes fliģel-adjutants! — Tas dzeltenais! — Pats personīgi šeit!

Pamazām viss noskaidrojās. — Fliģeladjutants! Divi divīzijas ģenerāļi, velns lai parauj! — Un kāda iznesība un stāja sasveicinoties! Pat birģermeistaru doktoru Še-felveisu bija izvilkuši no kāda tālāka kakta, un nu viņam nācās savā vezumnieku rezerves leitnanta formas tērpā stāvēt miera stājā augstās priekšniecības priekšā. Fon Kvicina kungs ulāna tērpā pētīja caur monokli sarīkojuma laukumu: šis zemes gabals kādu laiku bija piederējis viņam, bet Vulkovs, sarkanais huzārs, tikai tagad parādīja visā pilnībā apgabala prezidenta īsto vērtību un, atdodams godu, pavērsa pret skatītājiem savu vareno, auklām izgreznoto auguma lejas daļas profilu. — Lūk, mūsu varenības pīlāri! — iesaucās Dīdrihs, skanot sparīgam uznākšanas maršam. — Kamēr vien būs šādi varas vīri, no mums trūksies visa pasaule! — Un neapvaldāmā dziņā un pārliecībā, ka viņa stunda situsi, Dīdrihs metās lejā pie runātāju tribīnes. Taču policists, kas to apsargāja, aizstājās viņam ceļā: — Nekā nebija, jums vēl par agru, — viņš aizrādīja. Spējā skrējienā aizkavēts, Dīdrihs uzgrūdās vietu ierādītājam, kas viņam dzinās pakaļ, tam pašam maģistrāta ierēdnim, kas nu viņam apgalvoja — viņš zinot gan, ka vieta, kur sēžot dāma ar gaišajiem matiem, piederot domnieka kungam, bet «dāma to dabūjusi pēc augstākas pavēles». Tālāko ierēdnis paziņoja ar tikko dzirdamu

čukstu, un Dīdrihs ar izteiksmīgu žestu ļāva viņam iet: «Tad jau protams!» Viņa majestātes flīģeladjutants! Tad jau protams! Dīdrihs apsvēra, vai nevajadzētu atgriezties un atklāti parādīt Kēthenai Cillihai savu cieņu.

Bet to viņš vairs nepaguva, pulkvedis fon Hafke deva komandu karognesēju rotai: «Brīvi!», un arī Kīnhens ļāva saviem karotājiem stāvēt brīvi; aiz svētku goda viesu nojumes orķestris spēlēja: «Mēs vienojamies lūgšanā.» To tad arī steidzās darīt tiklab goda sardzes jaunavas, kā arī Karavīru apvienība. Kīnhens savā vēsturiskajā zemes sargā formas tērpā, ko bez Dzelzs krusta vēl rotāja slavens ielāps — tur bija izurbusies cauri franču lode — laukuma vidū sastapās ar talārā ģērbušos mācītāju Cillihu, pienāca arī karognesēju rota un tad Cil-liha vadībā tika parādīts gods senajam sabiedrotajam. Civilo tribīnē ierēdņi lika publikai piecelties, oficieru kungi to darīja paši. Orķestris uzsāka «Dievs kungs ir mūsu stipra pils». Cilliham, kā likās, vēl bija kaut kas padomā, bet virsprezidents ar dzeltenīgu seju, acīm redzot nolēmis, ka vecajam sabiedrotajam ar to ir gana, atkrita savā krēslā, pa labi no viņa ziedošais fliģeladju-tants, pa kreisi — divīzijas ģenerāļi. Kad goda viesu nojumē visi bija izvietojušies saskaņā pēc iekšējiem noteikumiem, apgabala prezidents fon Vulkovs pamāja, un kāds policists tūlīt pat devās pie sava kolēģa, kas apsargāja runātāju tribīni, bet tas savukārt vērsās pie Dīdriha: — Nu, tad plājiet vaļā!

Dīdrihs, kāpdams uz tribīnes, uzmanījās, lai nepa-kluptu, jo pēkšņi viņam kājas vairs lāgā neklausīja un arī acu priekšā viss saplūda kā miglā. Mazliet pasēcis, viņš apkārtējā tukšumā pamanīja kādu kociņu, kam nebija lapu, toties tas bija bagātīgi izrotāts ar melnbalt-sarkaniem papīra ziediem. Kociņš iedvesa viņam atkal spēku un atmiņu; Dīdrihs sāka:

— Jūsu ekselences! Augsti godājamie, godājamie un cienījamie kungi!

Ir pagājis simt gadu, kopš dižais ķeizars, kura piemineklis gaida, lai to atklātu viņa majestātes vietnieks, tika dāvāts mums un mūsu tēvzemei; pie tam — un tas šim brīdim piešķir vēl lielāku nozīmību — ir pagājis

gandrīz gadu desmits, kopš viņa dižais mazdēls uzkāpis troni! Kā lai mēs šādā gadījumā pirmām kārtām ar lepnumu un pateicību nepametam skatienu atpakaļ uz slavas pilno laikposmu, ko mums pašiem bija lemts piedzīvot?

Dīdrihs to darīja. Viņš pārmaiņus cildināja nepieredzēto tautas saimniecības un nacionālās apziņas uzplaukumu. Ilgāku laika sprīdi viņš pakavējās pie okeāna. — Okeāns ir nepieciešams Vācijas varenībai. Tas mums pierāda, ka tiklab pašā okeānā, kā ari viņpus tā bez Vācijas un vācu ķeizara nedrīkst vairs tikt pieņemts neviens lēmums, jo mūsdienās galvenais ir pasaules tirdzniecība! — Bet ne vien tikai saimnieciskā ziņā, vēl nesalīdzināmi krāšņāks esot uzplaukums garīgā un tikumiskā ziņā. Kā tad bijis pie mums senāk? Dīdrihs īsos vārdos attēloja nepievilcīgo vecās paaudzes dzīves ainu, kurā vienpusīgā humanitārā izglītība iepotējusi izlaidīgus uzskatus un nacionālā virzienā tā neesot paveikusi gluži neko. Ja tas tagad izmainījies pašos pamatos, ja varam neapstrīdamā pašpārliecībā uzskatīt sevi par Eiropas un pasaules centīgāko tautu, ja, protams, nerunājot par pēlējiem un neliešiem, varam veidot vienu vienīgu nacionālo partiju, — kam tad mums par to jāpateicas? Atkal un atkal tikai viņa majestātei, atbildēja Dīdrihs. — Viņš pamodināja iedzīvotājus no snaudas, viņa cildenais piemērs padarījis mūs par tiem, kas mēs esam! — Dīdrihs iezvēla sev pa krūtīm. — Viņa personība, vienīgā, nesalīdzināmā personība ir pietiekami spēcīga, lai mēs visi līdzīgi efejai vītos ap to augšup! — viņš iesaucās, kaut arī tas uzmetumā nebija rakstīts.

- To, ko viņa majestāte ķeizars nolemj vācu tautas labā, to mēs visi gavilēdami atbalstīsim, visi, vai nu dižciltīgie, vai kalpotāji. Mēs priecāsimies par katru vienkāršo fabrikas strādnieku! — viņš atkal improvizēja, jo uz to viņu pēkšņi iedvesmoja sviedru smaka, ko uzpūta vēsmiņa no pūļa puses, kas atradās aiz militārā kordona.

— Apbrīnojamā veidā norūdījušies, pārpilni tikumisku spēku, lai mestos vērtīgā darbā, ar mūsu spožajiem ieročiem rokās mēs esam bieds visiem ienaidniekiem, kas mūs aiz skaudības apdraud, mēs esam izlase

starp nācijām un uzrādām vienreizējus sasniegumus ģermāņu valdošās kultūras augstumos, ko neapšaubāmi nekad un neviens, lai tas būtu kas būdams, nepārspēs!

Šai vietā virsprezidents pamāja ar galvu, bet flīģel-adjutants vēcināja kā aplaudējot rokas — tribīnēs nošalca piekrišanas vētra. Civilajo pusē gaisā vēdīja kabatas lakatiņi. Gusta ]āva savējam plīvot vējā, arī Kēt-hena Cilliha, par spīti iepriekšējai sadursmei. Dīdrihs tikpat vieglu sirdi kā šie plīvojošie lakatiņi atkal ļāvās savam augstajam lidojumam.

— Bet šādu nekad nebijušu ziedu laiku valdošā tauta nav varējusi sasniegt ar gļēvu, laisku mieru — nē, mūsu senais sabiedrotais uzskatījis par nepieciešamu vācu zeltu pārbaudīt ugunī. Mums vajadzēja iziet cauri Jēnas un Tilzītes kausējamām krāsnīm un beidzot mums tomēr izdevās uzvaras vainagotiem visur pacelt mūsu karogus un kaujas laukā izkalt vācu ķeizara kroni.

Un viņš atgādināja pārbaudījumiem bagāto Vilhelma Lielā dzīvi, «no kā mēs», kā to Dīdrihs secināja, «varam pārliecināties, ka pasaules radītājs patur acis tautu, ko tas izvēlējies, un kaļ sev atbilstošu ieroci». Dižais ķeizars nekad šai ziņā nav ļāvies maldināties, jo sevišķi skaidri tas bija vērojams tai lielajā vēsturiskajā brīdī, kad viņš, karalis aiz dieva žēlastības, ar scepteri vienā un impērijas zobenu otrā rokā, vienīgi dievam deva godu un no viņa arī saņēma kroni. Cildenajā pienākuma apziņā viņš krasi atteicās parādīt godu tautai un no tautas saņemt kroni, viņu nebiedēja ārkārtīgā atbildība vienīgi dieva priekšā, no kuras to nevarēja atbrīvot neviens ministrs, ne parlaments. Dīdriha balss aiz satraukuma drebēja. — To tauta arī pratusi novērtēt, jo tā mūžībā aizgājušā ķeizara personību gandrīz vai dievina. Viņam bijuši sasniegumi, un, kur ir sasniegumi, tur ir dievs! Viduslaikos Vilhelms Lielais būtu ticis ieskaitīts svētajos. Mūsdienās mēs viņam ceļam lielisku pieminekli.

Virsprezidents pamāja no jauna, un no jauna izraisījās vētraini aplausi. Saule bija nozudusi, uzpūta dzestra vēsmiņa, un, it kā apmākušās debesis to ierosinātu, Dīdrihs pieskārās dziļi nopietnam jautājumam.

— Kas bija nostājies viņa ceļā, viņa augstā mērķa

priekšā? Kas bija dižā ķeizara un ķeizaram uzticīgās tautas ienaidnieks? Viņa rokas veiksmīgi sakautais Napoleons nebija savu kroni saņēmis no dieva, bet no tautas, — lūk, tāpēc! Tas piešķir vēstures spriedumam mūžīgo, vareno saturu! — Te Dīdrihs ņēmās attēlot, kas norisinājies ar demokrātiju saindētajā, tāpēc dieva pamestajā Napoleona Trešā valstī. Krasais materiālisms, slēpdamies neīstā reliģiozitātē, bija izauklējis neiedomājamu dzīves veidu, gara vērtību nicināšana dabiski tika apvienota ar zemisku baudkāri. Sabiedriskās dzīves pamatā bija reklāmas mānija, kas ik brīdi pārvērtās vajāšanas mānijā. Arēji balstīdamies vienīgi uz prestižu, iekšēji — vienīgi uz policiju, neticot nekam citam kā tikai varai, nevērojot neko citu kā tikai ārēju efektu, tur skaļi tika žvadzināti zvārguļi ap pagājušo varoņlaikmetu un vienīgā tiešām sasniegtā virsotne bija šovinisms ...— Tas viss ir mums svešs! — iesaucās Dīdrihs, pastiepis roku, it kā piesaukdams debesis par liecinieku. — Tāpēc nekad un nemūžam mūs nevar piemeklēt tik drausmīgs liktenis, kāds piemeklēja mūsu mūžsenā ienaidnieka ķeizarvalsti!

Šai brīdī uzliesmoja zibens, starp militāro kordonu un mūri, apmēram tur, kur atradās tauta, zibens šautrā spilgti izšāvās cauri tumšam mākonim, un tad nogranda pērkons, varenāks par jebkuru iespējamo iztēli. Oficiālo viesu nojumē kungu sejās parādījās neapmierinātība, bet virsprezidents notrīsēja. Oficieru tribīnē, protams, izturēšanās nemaz nemainījās, bet civilo nojumē varēja vērot zināmu nemieru. Dīdrihs apklusināja spiegšanu, jo savukārt pērkondimdošā balsī iesaucās: — Mūsu senais sabiedrotais to apstiprina. Mēs neesam tādi! Mēs esam nopietni, uzticami un patiesi! Būt vācietim — nozīmē kaut ko veikt pašas lietas labā! Kur starp mums ir tāds, kas savu pārliecību izmantotu, lai gūtu kaut ko s-avā labā? Mums nav pat kukuļņēmēju ierēdņu. Vīriešu krietnums šeit apvienots ar sievišķīgo skaidrību, jo sievišķīgais mūs pacilā, nekad nekļūst par ieganstu zemiskām baudām. Bet īsti vāciskās būtības starojošais tēls balstās uz kristietības pamata, uz vienīgi pareizā pamata, jo katra pagāniska kultūra, lai cik tā būtu skaista un aizraujoša, tiks satriekta pirmajā

katastrofā, vācu dvēseles būtība ir varas godināšana, mantotās un dieva svētītās varas, pret kuru viss ir bezspēcīgs. Tāpēc joprojām mūsu augstākais pienākums ir aizstāvēt tēvzemi, augstākais gods kalpot ķeizaram un augstākais sasniegums kalt ieročus!

Pērkons ducināja, kaut arī, kā likās, Dīdriha aizvien spēcīgāk grandošās balss iebiedēts; toties sāka krist lietus piles, tik smagas, ka tās bija dzirdamas katra atsevišķi.

— No mūsu mūžsenā ienaidnieka zemes, — kliedza Dīdrihs, — vienmēr vēl plūst šurp demokrātijās dub|u straumes un vienīgi vācu vīrišķība un vācu ideālisms nostājas kā aizsprosts tām pretī. Bet dievišķīgās pasaules kārtības ienaidniekus, kas noliedz tēvzemi, kas tiecas sagraut mūsu valsts iekārtu, jāizravē ar visām saknēm, lai tad, kad mūs reiz aicinās pastarā tiesa, ikviens ar tīru sirdsapziņu varētu nostāties dieva un sava veca ķeizara priekšā, un, kad viņam jautās, vai no visas sirds piedalījies darbā par valsts labklājību, viņš varētu sist sev pie krūtīm un skaidri un gaiši atbildēt: «Jā!»

Un Dīdrihs sev tik spēcīgi iezvēla pa krūtīm, ka ai -rāvās elpa. Šo piespiedu pārtraukumu izmantoja civilo tribīne, lai ar nemierīgu knosīšanos parādītu, ka uzskata runu par pabeigtu, jo negaiss nu bija savilcies tieši pāri svētku dalībnieku galvām un dzeltenīgajā gaismā pa vienai, gausi, kā brīdinot skāņi krita milzu lietus lāses. Beidzot Dīdrihs atguva elpu.

— Kad tagad nu tiks noņemts pārklājs, — viņš uzsāka ar jaunu sparu, — kad sveicienam nolieksies karogi, nolaidīsies zobeni un durkļi salutējot mirgos ... — Te debesīs iegrandās tik nevaldāmi, ka Dīdrihs pietupēs un gluži nevilšus palīda zem katedras. Par laimi, kad viņš no turienes izlīda, neviens šo manevru nebija ievērojis, jo visi bija pārdzīvojuši to pašu. Nez vai kāds vairs dzirdēja, ka Dīdrihs lūdza viņa ekselenci virsprezidenta kungu, lai dod pavēli noņemt pārklājus. Tomēr virs-prezidents iznāca no oficiālo viesu nojumes dzeltenāks, nekā parasti, arī viņa ordeņa zvaigznes mirdzums bija izdzisis, un balss skanēja vārgi: — Viņa majestātes vārdā pavēlu: lai pārklāji krīt! — Un pārklāji noslīdēja lejup. Atskanēja arī «Sardze pie Reinas». Redzot Vilhelmu

Lielo zirgā, ģimenes tēva izskatā, bet varas drausmīgāko atribūtu ielenktu, pavalstnieki atkal jutās spēcināti pret draudiem no augšas un virsprezidenta ķeizaram veltītais «Lai dzīvo!» moži atbalsojās visapkārt. Tad «Slava tev, uzvaras vainagotais» skaņas atgādināja viņa ekselencei, ka tagad jādodas pie pieminekļa pakājes, jāapskata tas un jāsaka daži vārdi skulptoram, kurš jau gaidīja. Visiem likās saprotams, ka augsti stāvošā persona šaubīdamās pacēla acis pret debesim, bet, kā jau to varēja domāt, uzvarēja pienākuma apziņa, un šī uzvara vērtās vēl jo spožāka tāpēc, ka virsprezidenta kungs bija vienīgais no kungiem frakā starp tik daudziem drošsirdīgiem militāristiem. Viņš apņēmīgi devās uz priekšu, kaut gan krita smagas lietus lāses, un viņam sekoja ulāni, kirasieri, huzāri un vezumnieki... Jau bija apskatīts uzraksts «Vilhelms Lielais», ar uzrunu un ordeni pagodināts skulptors un patlaban vajadzēja vēl sumināt un apbalvot pieminekļa garīgo radītāju Hes-lingu, kad pēkšņi pavērās debesis. Tās’pavērās negaidot no vienas malas līdz otrai ar lielu, ilgi aizturēta izvirduma sparu. Kungi nepaguva ne atskatīties, kad jau stāvēja līdz potītēm ūdenī; viņa ekselencei ūdens tecēja no piedurknēm, un spēcīgas ūdens straumes ielieca telšu jumtus: to slapjajos skāvienos gan pa kreisi, gan labi grūstījās un mīcījās kliedzošs pūlis. Oficieru kungi atvāza spožos zobenus cīņai ar stihiju, cirta buru audeklā, lai izkarotu sev izeju. Civilie plūda lejā līču loču kā pelēka, vijīga čūska, kas, mežonīgi raustīdamās, peldēja pa pārplūdušo laukumu. Šādos apstākļos virspre-zidents uzskatīja par lietderīgāku atteikties no tālākās svētku programas. Zibenim plaiksnījot, šļakstīdams uz visām pusēm ūdeni kā strūklaka, viņš sāka steidzīgi atkāpties; viņam pa pēdām sekoja flīģeladjutants, abi divīzijas ģenerāļi, dragūni, huzāri, ulāni un vezumnieki.

Pa ceļam viņa ekselence atcerējās ordeni, kas vēl joprojām karājās viņam pirkstā un bija domāts pieminekļa garīgajam radītājam; līdz pēdējam uzticīgs savam pienākumam, bet cieši apņēmies nekavēties, viņš, skriedams un šļakstīdams ūdeni, nodeva ordeni apgabala prezidentam fon Vulkovam. Vulkovs savukārt saskrējās ar kādu policistu, kas vēl turpināja pildīt savus

pienākumus un uzticēja viņam nodot visaugstāko atzinības zīmi; tad nu policists, par spīti vētrai un negaisam, metās meklēt Dīdrihu. Beidzot viņš to atrada turpat ūdenī zem katedras. — Še jums tas Viļuma ordenis, — teica policists, steigdamies prom, jo patlaban paplaiksnījās zibens, tik tuvu, it kā grasītos aizkavēt apbalvošanu. Didrihs vienīgi nopūtās.

Kad viņš beidzot sadūšojās mazliet paglūnēt no savas paslēptuves, tad redzēja, ka bojā eja zemes virsū vēl tikai pa īstam sākusies. Lielais, melnais mūris pāri pretī bija pavēries un grasījās sabrukt ar visu māju aiz tā. Spokainajā gaismā, kas plaiksnījās spilgti dzeltenīgi zila, pāri Jaužu pūlim slējās pakaļkājās un auļoja prom parādes kariešu zirgi. Vienkāršie mirstīgie jau sen bija laimīgi aiz visiem kalniem, turpretim turīgie un izglītotie jau juta uz savām galvām sacelšanās lidojošās šķembas un debesu sūtītās ugunsmēles. Kas tur par brīnumu, ja uzvedās atbilstoši apstākļiem un dažas dāmas gluži nepiedienīgi tika aizgrūstas prom no izejas un kūleniski aizvēlās cita pāri citai. Paļaudamies vienīgi uz savu drošsirdību, oficieri izlietoja pret katru, kas stājās viņiem ceļā, varas līdzekļus, bet melnbaltsarkanie karogu lēveri, vētrā norauti no tribīņu un oficiālas nojumes paliekām, virpuļoja pa gaisu un tinās karojošiem ap galvām. Par spīti visam, pulka orķestris turpināja spēlēt «Slava tev, uzvaras vainagotais», spēlēja pat tad vēl, kad bija sagrauts militārais kordons un pasaules kārtība, spēlēja kā uz grimstoša kuģa šausmās un bojā ejas nojausmā. Jauna orkāna brāzma izsvaidīja arī or-ķestrantus kur kuro, un Dīdrihs, samiedzis acis un paredzēdams pasaules galu, paslēpās atkal katedras vēsajā dziļumā, pieķerdamies tai kā pēdējam glābiņam zemes virsū. Bet vēl iepriekš pamestais pēdējais skatiens uztvēra kaut ko, kas nebija prātam saprotams — iežogojums, ar melnbaltsarkano drānu apņemtais loks apkārt Tautas parkam, sabrucis, sagāzies zem cilvēku svara, cilvēku, kas mīdīdami cits citu, vēlās, sakrita kaudzēs, slīdēja, slējās augšup uz rokām, kāpa cits citam uz galvas, un tad to visu kā slaucīt noslaucīja debesu brāzma, uguns versmas, aizmēza kā apskurbušu maskarādi, aizmēza dižciltīgos un padotos, vissmalkāko mundieri un

no snaudas pamodušos iedzīvotājus, vienīgos balstus, dieva sūtītos vīrus, ideālos guvumus, huzārus, ulānus, dragūnus un vezumniekus.

Bet apokaliptiskie jātnieki joņoja tālāk; Dīdrihs saprata, tie bija tikai manevri pastara dienai, īstā soda diena tā vēl nebija vis. Viņš piesardzīgi izgāja no paslēptuves un konstatēja, ka vairs tikai gāž lietus un ķeizars Vilhelms Lielais ar visiem varas atribūtiem vēl atrodas savā vietā. Dīdriham visu laiku bija licies, ka piemineklis ir sadragāts un plūdi to aiznesuši. Svētku laukums patiesi izskatījās kā bēdīga pagātnes ainava, tā drupās neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Tomēr tur tālāk viena gan rēgojās, tai bija pat mugurā ulāna formas tērps: fon Kvicina kungs aplūkoja sabrukušo māju. Zibens trāpīta, tā kūpēja aiz lielā, melnā mūra paliekām, visi bija aizbēguši; palicis bija vienīgi fon Kvicina kungs, jo viņu stiprināja kāda doma. Dīdrihs lasīja viņa sirdī. «Māju,» domāja jon Kvicina kungs, «arī vajadzēja nogrūst tiem salašņām. Bet nekā nevarēja darīt, šie neparko negribēja tam piekrist. Nu, nekas, tagad saņemšu apdrošināšanas summu. Ir taču vēl pasaulē dievs!» Un viņš devās pretī ugunsdzēsējiem, kas, par laimi, neko vairs nevarēja traucēt viņa darījumā.

Kvicina rīcības iedrošināts, arī Dīdrihs devās ceļā. Viņš bija pazaudējis cepuri, kurpēs žļakstījās ūdens, un bikšu dibenā bija satecējuši vesela peļķe. Nebija cerības dabūt kādu karieti, tāpēc viņš nolēma iet cauri iekšpilsētai. Veco ielu nostūros vējš nebija tik brāzmains, un viņam kļuva siltāk. «Par katāru nevar būt ne runas! Gustai tomēr vajadzēs man uzlikt uz vēdera kompresi. Kad tik viņa neievazā mājā influenci!» Vāšu to apsvēris, viņš atcerējās savu ordeni: — Viņa majestātes nodibinātais Vilhelma ordenis tiek piešķirts tikai par izciliem nopelniem tautas labklājības un tautas gara cildenuma veicināšanā ... Te nu tas ir! — Dīdrihs skaļi noteica tukšajā ielā. — Kaut vai no debesīm gāžas piķis un zēvele! — Varas apvērsumam dabas līdzekļi par niecīgiem. Dīdrihs parādīja debesīm savu Vilhelma ordeni un noteicis: — Redzēji? — piesprauda to līdzās ceturtās šķiras ķeizara ordenim.

Likās savādi, ka Fleišhaueru ieplakā vecā Buka mājas

priekšā stāvēja vairāki pajūgi. Starp tiem pat kādi zemnieku rati. Vai tad . . . DIdrihs ieskatījās mājā: stikla ārdurvis dīvainā veidā stāvēja vaļā, tā, it kā tiktu kāds gaidīts, kas te reti nāca. Plašajā priekšnamā svinīgs klusums, tikai, žogoties garām virtuvei, no turienes atskanēja šņuksti — vecā kalpone bija iespiedusi seju rokās. «Tātad tomēr.» Pēkšņi Dīdrihu sagrāba bailes, viņš palika stāvam un dzīrās iet atpakaļ. «Gar to man nav nekādas daļas .. . Tomēr! Gar to man ir gan daļa, jo te viss ir mans, mans pienākums ir gādāt, lai viņi vēlāk neko neizvazā.» Eet tas nebija vienīgais iemesls, kas mudināja Dīdrihu doties tālāk — te bija kaut kas dziļāks un sarežģītāks, no kā vēderā metās krampji un bija jāsēc. Piesardzīgiem soļiem viņš kāpa pa lēzenajām, vecajām kāpnēm un prātoja: «Cieņa pret drosmīgu ienaidnieku, ja tas paliek guļam kaujas laukā! Dievs spriedis tiesu, jā, jā, tā ir, neviens nevar pateikt, vai kādā dienā... Nu, vai zināt, ir jau nu tomēr starpība starp labu un ļaunu. Un par godu labajam nedrīkst ne no kā atteikties, mūsu vecajam ķeizaram arī droši vien nebija viegli, kad viņš gāja uz Vilhelma augstieni pie sakautā Napoleona.»

Dīdrihs jau atradās otrajā stāvā un uzmanīgi virzījās uz priekšu pa garo gaiteni, kura galā durvis stāvēja vaļā — arī šeit tās bija vaļā. Pieplakt pie sienas un pamest iekšā skatienu. Gulta, ar kājgali pret durvīm, tanī cits virs cita salikti spilveni un tajos gulēja vecais Buks, liekas, viņš bija bez samaņas. Ne skaņas; vai tad viņš būtu viens? Piesardzīgi jāpārvietojas uz otru pusi, un nu redzami aizsegtie logi un pie tiem puslokā visa ģimene: vistuvāk gultai Judīte Lauere, gluži kā sastingusi, tad Volfgangs ar tādu seju, kādu neviens nebūtu varējis viņam iedomāties; starp logiem cieši saspiedies kopā piecu meitu bariņš ar bankrotējušo tēvu, kas pat nebija vairs elegants, tālāk laucinieciskais dēls ar sievu, kura truli lūkojās telpā un, beidzot, bijušais cietumnieks Lauers. Viņiem bija iemesls izturēties tik klusu: šai brīdi tika zaudēta pēdējā cerība vēl kādreiz tikt pie vārda. Viņi bija atradušies virspusē un jutušies drošībā, kamēr vecais vēl turējās. Viņš krita, krita arī viņi, pazuda viņš un viņi visi līdz. Vecais vienmēr bija stāvējis uz

nedrošiem pamatiem, jo nebija respektējis varu. Nenozīmīgi mērķi, kas attālina no varas! Neauglīgs gars, jo neatstāja neko citu kā pagrimumu! Ar aklību sista tā godkāre, kam nav dūres un šajā dūrē nauda.

Kāpēc Volfgangam tāda seja? Tā neizskatījās noskumusi, kaut gan%no acīm, kas bija neatlaidīgi pievērstas tēvam, ritēja asaras; tā izskatījās kā skaudības pārņemta, skumjas skaudības. Kā bija ar pārējiem? Judītes Laueres uzacis drūmi sarauktas, viņas vīrs nopūtās un vecākā dēla sieva pat bija aizklājusi seju ar savām darba cilvēka rokām. Dīdrihs, saspringti izslējies, nostājās durvīs. Gaitenī bija tumšs, istabā sēdošie neredzēja viņu — un kaut arī redzētu. Bet vecais? Viņa seja bija pavērsta tieši šurp, un turp, kur tā vērās, likās viņš skatītu vairāk, nekā bija redzams, parādības, ko neviens nespēja viņam aizklāt. Ar skatītā atspulgu'pārsteigtajās acīs, viņš lēnām atpleta rokas, mēģināja tās pacelt, pacēla, pašūpoja, mādams un saņemdams — ko īsti? Jādomā, ļoti daudzus, ja tik ilgi jāmāj un plaši jāapkampj? Liekas, vai visu tautu, bet kādu, — ja tā ar savu apciemojumu padarījusi vecā Buka vaibstus tik apskaidrotus un laimīgus?

Pēkšņi viņš satrūkās kā saskāries ar kaut ko svešu, kas viesa viņā šausmas, — satrūkās un sāka cīnīties pēc elpas. Dīdrihs, stāvēdams viņam pretī, saspringa vēl taisnāks, izrieza, cik spēja, krūtis ar melnbaltsarkano lenti un ordeņiem un katram gadījumam vēl pazibsnīja ar acīm. Vecā vīra galva negaidot, kā nolūzusi, noslīga zemu uz krūtīm. Tuvinieki iekliedzās. Šausmās apslāpētā balsī vecākā dēla sieva iesaucās: — Viņš ir kaut ko redzējis! Viņš redzējis sātanu! — Judīte Lauere lēnām piecēlās un aizvēra durvis. Dīdrihs jau bija prom.

HEINRIHS MANNS

PAVALSTNIEKS

Tulkojusi E. Lūse. Redaktore V. Balode Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore M Krasovska. Korektore I. Kopiņa Nodota salikšanai 1960. g. 7. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 18. maijā. PaP»™ formāts 34Х lOS'/s^1». 12,25 fiz. iespiedi. 20,10 uzsk.

iespiedi. 23,05 izdevn. 1. Metiens 15000 cks. JT 11185. Maksa 12 rbļ. 95 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13155-D1535. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 233.

A(Vācu)

1

Fuksis — korporācijā iestājies jauns students.

2

Sofgipē — izkropļots franču teiciens — sauve-qui-peut — glābjas, kas var.

Content

Manns Heinrihs Pavalstnieks

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

1