Delinska Barbara

Pieviltā

Barbara Delinska Pieviltā

« 1 «

Klusums bija nomācošs. Laura Fraija sēdēja uz ādas dīvāna, pievilkusi klāt kājas, un, ieklausīdamās neparastajā klusumā, juta, kā aizrit minūtes. Šo ieilgušo klusumu nekas nespēja iztraucēt — ne vēja gaudas ventilatoros, lietus klauvējieni pie loga rūtīm, nedz arī mazā, rotaļīgā pulkstenīša ritmiskie tikšķi plauktā virs galda.

Pulkstenis jau rādīja piekto rīta stundu, taču Lauras vīrs vēl arvien nebija pārradies mājās. Viņš nebija zvanījis, nedz arī ko teicis. Zobu birstīte, skuveklis, kā arī odekolons kopā ar ķemmīti un suku sudraba ietvarā, ko Laura savam laulātajam draugam bija dāvājusi divdesmitajā kāzu jubilejā, atradās vannasistabā. Drēbju skapī neaiztiktas glabājās visas vīra mantas, ieskaitot sporta somu, kuru viņš ik pirmdienu, trešdienu un piektdienu, iedams uz klubu, ņēma līdzi. Nekad iepriekš vēl nebija gadījies, ka Džefrijs, pavadīdams nakti ārpus mājas, būtu aizmirsis šīs tik ļoti nepieciešamās lietas. Būdams pedantisks un akurāts, viņš ne reizes nedevās ceļā, pat uz vienu dienu ne, ja somā trūka tīras veļas, virskrekla un dezodoranta ziepju gabala.

Turklāt Džefrijs nekad nemēdza palikt ārpus mājas, sievu iepriekš par to nebrīdinājis, — un tas Lauru biedēja visvairāk. Viņai nebija ne mazākā priekšstata, kur vīrs atrodas un kas varētu būt noticis.

Tomēr tas nebūt nenozīmēja to, ka viņas iztēle snauda. Parasti Laura nemēdza fantazēt, taču šīs trauksmainās desmit stundas visu pārvērta. Viņa iedomājās, ka Džefrijam uznākusi sirdslēkme un viņš guļ bez samaņas sabiedrības “Faro un

Fraijs” biroja tukšajās telpās. Vai arī, mājup braucot, Džefrijs uz ceļa cietis avārijā un viņa sadegusī automašīna pārvērtusies lūžņu kaudzē, bet pats braucējs, izsitis priekšējo stiklu un izrausies ārā, tagad klīst decembra saltajā lietū, nespēdams apjēgt, kas noticis un kur viņš atrodas. Laura pat pieļāva varbūtību, ka Džefs ir saņemts par ķīlnieku un to izdarījuši narkomāni, kuriem pieder tuvējā degvielas uzpildes stacija.

Uz rīta pusi prozaiskākie vīra prombūtnes iemesli likās arvien mazāk ticami. Lai ari kā rosījās iztēle, Laura nespēja iedomāties, ka viņas vīrs varētu aizkavēties ar klientu līdz pulksten pieciem no rīta. Kaut kas tamlīdzīgs varēja atgadīties vienīgi aprīlī, kad ieradās jauni apmeklētāji ar nenokārtotiem nodokļu dokumentiem. Taču ne decembra pirmajā nedēļā! Un Džefs noteikti būtu darījis to sievai zināmu. Viņš vienmēr zvanīja, ja aizkavējās. Vienmēr.

Vakarā viņiem vajadzēja piedalīties izstādes atklāšanā muzejā. Par mielastu gādību bija uzņēmies Lauras restorāns “Ķiršu dārzs”. Un, kaut ari ēdienu gatavošanu pārzināja pavāri ar saviem palīgiem, Laura aizvadīja visu dienu restorāna virtuvē. Viņa gatavoja sēņu pildījumu, aplika ar speķa gabaliņiem cepšanai sagatavoto tītaru un grieza šķēlēs jēra karbonādi. Laura vēlējās, lai itin viss būtu priekšzīmīgi — ēdiens, klātie galdi, servēšana, bārs —, tādēļ pati aizgāja uz muzeju un sekoja notiekošajam.

Viss bija labākajā kārtībā. Laura devās mājās, lai pārģērbtos un atgrieztos kopā ar Džefu. Taču vīrs mājās nepārra-dās.

Sēdēdama uz dīvāna, viņa vēl ciešāk apņēma ceļgalus, cenzdamās atvairīt radušos tukšuma sajūtu, — Laura nenolaida acis no tālruņa. Tajā vakarā telefons iezvanījās divas reizes. Pirmā piezvanīja Elīza, viņa ar vīru jau atradās muzejā un bija neizpratnē par Lauras un Džefa prombūtni. Otrreiz zvanīja viņas meitas Debras draugs, kurš par sevi šādā veidā atgādināja ik vakarus. Laura zināja — iemīlējušies padsmitnieki mēdz tā rīkoties, kā ari zināja, ka četrdesmitgadīgi vīrieši vienmēr brīdina sievas iepriekš, ja gadās neparedzēti aizkavēties, un nepazūd bez kāda svarīga iemesla. Tādēļ pati piezvanīja vairākiem paziņām, taču bez rezultātiem. Laurai izdevās vienīgi pārliecināties, ka telefons darbojas bez traucējumiem.

Šobrīd par visu vairāk viņa vēlējās izdzirdēt telefona zvanu un Džefa balsi, kas pavēstītu, ka tikšanās ar klientu ieilgusi un, steidzoties mājup, viņš gandrīz pie stūres aizmidzis, tādēļ iznācis nobraukt ceļa malā un mazliet nosnausties. Tomēr likās maz ticams, ka automašīnu nebūtu ievērojusi policija. Hempšīras apgabalu nevarēja uzlūkot par nomaļu vietu, policijas patruļas te veica savus reidus regulāri. Arī satiksme nebija tik liela, lai uz ceļa nepamanītu jaunu, mirdzošu poršu, vēl jo īpaši tādēļ, ka šī mašīna piederēja kādam ievērojamam Northernptonas ģimenes loceklim.

Fraiju ģimenes vārds presē tika pieminēts bieži: avīzes rakstīja par Džefa vadīto nodokļu aplikšanas semināru, nereti lasītāju ievērību piesaistīja ari Lauras restorāns “Ķiršu dārzs’*. Vietējā prese bija samērā konservatīva, cenzdamās ignorēt visu jauno un neparasto, ko pilnā mērā varēja attiecināt uz Lauras restorānu; vienīgi tāpēc, ka to mēdza apmeklēt daudzas slavenības, “Ķiršu dārza” vārds nepazuda no laikrakstu lappusēm. “Šonedēļ federālais senators Dimento ar saviem līdzstrādniekiem apsprieda budžeta samazināšanas iespējas. Tas notika restorānā “Ķiršu dārzs”, degustējot sautētas saknes un salātus,” — tā apgabala laikrakstā Sun rakstīja Dagans O’Nīls. Šis vīrs spēja cilvēku izģērbt kailu, un, zīmējoties uz Lauru, viņam tas ari izdevās, taču, kā sacīja Džefs, — slavenība paliek slavenība. Vārdam vajadzēja izskanēt tālu un plaši.

Un patiesi — policijas virsnieks, ar kuru Laura vakarā sarunājās pa tālruni, viņu jau pazina. Viņš pat atcerējās, ka bieži redzējis Džefa automašīnu novietotu pie restorāna. Diemžēl tajā vakarā par melno poršu policijā nekādi ziņojumi netika saņemti.

— Vai zināt ko, misis Fraija, — viņš ierosināja, — es vēl piezvanīšu uz dažām vietām. Un, ja jūs atsūtīsiet siera pīrāgu ar ķiršiem, es apņemos piezvanīt pat štata policijai.

Taču šī zvanīšana nekādus rezultātus nedeva, un, Laurai par sarūgtinājumu, policijas virsnieks atteicās ierakstīt viņas vīra vārdu bezvēsts pazudušo sarakstā.

— Es to darīšu vienīgi tad, ja meklētais vēl nebūs atradies pēc divdesmit četrām stundām.

— Divdesmit četrās stundās taču var notikt briesmu lietas!

— Varbūt arī priecīgas — piemēram, pazudušie vīri atgriežas mājās.

“Pazudušie vīri atgriežas mājās.” Laura šo apgalvojumu kaismīgi noraidīja. Tam vajadzēja norādīt uz viņu laulības dzīves nestabilitāti, kurā Laurai tika ierādīta neveiksminieces loma, it kā viņa būtu Džefam apnikusi un vīrs nu devies izklaidēties un pārnāks mājās tad, kad pats gribēs. Iespējams, tādu dzīvesveidu varēja attiecināt uz policistu, tikai ne uz Džefu un Lauru Fraijiem. Laulātie draugi bija nodzīvojuši kopā jau krietnus divdesmit gadus. Un viņi viens otru mīlēja.

Bet kur tad Džefs ir palicis? Šis jautājums Laurai nedeva mieru. Viņa iztēlojās, ka vīru nositis klaidonis, kuru viņš paņēmis pa ceļam savā mašīnā, sagūstījuši sātana sektas locekļi vai arī kopā ar visu poršu nolaupījuši citplanētieši. Katrs nākamais pieņēmums šķita briesmīgāks par iepriekšējo. Laura zināja — pasaulē notiek drausmu lietas, tikai tās atgadās ar citiem cilvēkiem, ne jau ar viņu. Un ari ne ar Džefu. Viņš bija pats uzticamākais, pats noteiktākais, pats godprātīgākais vīrietis, kādu Laura jebkad pazinusi, un tieši šo īpašību dēļ viņa prombūtne likās neizprotama.

Viņa piecēlās no dīvāna un basām pēdām piegāja pie neapgaismotās viesistabas loga. Tad, pacēlusi aiz zīda aizkariem nolaistās žalūzijas, pavērās ārā. Pieaugošās vēja brāzmās šūpojās priedes, un lietus šaltis skaloja akmens plātnēm noklāto celiņu.

Labi vēl, ka nebija uzkritis sniegs. Viņa atcerējās, kā pirms daudziem gadiem puteņa laikā kopā ar bērniem gaidīja no darba mājās pārrodamies Džefu. Toreiz vīrs tikko bija dabūjis grāmatveža revidenta diplomu, un viņi noīrēja pusmāju. Laura pastāvīgi gaidīja pie loga un, draiskodamās kopā ar bērniem, uz aizsvīdušajām rūtīm vilka jocīgus zīmējumus. Džefs vienmēr ieradās precīzi noteiktajā laikā, apsnidzis balts kā snie-gavīrs, un viņai neradās ne mazākais iemesls uztraukumam.

Tagad Džefrijs Fraijs strādāja jaunā ēkā pilsētas centrā.

Viņu ģimene vairs neapdzīvoja pusi ēkas, ne ari veco, Viktorijas laika arhitektūras stilā būvēto savrupmāju, kur Fraiji apmetās uz palikšanu vēlāk. Pēdējos gados viņi mita greznā, vēlīnās angļu gotikas stilā celtā ķieģeļu namā, kas atradās ēnainā, koku ieskautā ielā, desmit minūšu brauciena attālumā no vira darbavietas. Ceļš bija taisns un līdzens, bez jebkādiem šķēršļiem. Tomēr kādu nezināmu, biedējošu iemeslu dēļ Dže-fam to nebija izdevies pieveikt.

— Mammu?

Izdzirdusi balsi, Laura pagriezās un ieraudzīja viesistabas durvīs stāvam Debru. Meita izskatījās samiegojusies, viņas tumšie mati izspūruši. Cauri Debras naktskreklam varēja skaidri samanīt pēdējā gada laikā izveidojušās krūtis.

Laura, slēpdama satraukumu, mēģināja pasmaidīt.

— Sveika, mīļā!

— Pulkstenis tikai pieci no rīta, — Debra īgni murmināja. — Vēl ir nakts, mammu. Kādēļ tu esi piecēlusies?

Laura nezināja, ko meitai sacīt, — gluži tāpat kā vakarvakarā, kad, atgriezusies no skolas, Debra nesastapa mājās tēvu; viņa izlīdzējās ar pretjautājumu:

— Bet kādēļ tu esi piecēlusies?

— Tādēļ, ka atcerējos vakardienu un sāku jau uztraukties. Tētis nekad tā nav aizkavējies. Es redzēju ļaunu sapni, it kā bija noticis kas briesmīgs, tādēļ nolēmu ieskatīties garāžā, lai pārliecinātos, ka poršs... — meitene aprāvās un pē-tīgi vērās tumsā, kur stāvēja Laura. — Viņš nav pārradies,

ja?

Laura papurināja galvu.

— Kur tēvs varētu būt?

Laura paraustīja plecus.

— Vai tu esi par to pārliecināta, ka viņš nav zvanījis un nav neko teicis? Varbūt tev aizmirsies? Tu taču esi ļoti aizņemta, gadās, ka tu kaut ko palaid garām neievērotu. Varbūt tēvs atstājis kādas ziņas automātiskajā atbildētājā un tās kaut kā nodzisušas. Vai arī viņš ir nolēmis pārnakšņot pie vecmāmiņas Lidijas.

Tāda doma Laurai gan bija ienākusi prātā, tomēr viņa, meklēdama Džefii, pie vīramātes neiegriezās. Nebija izslēgts, ka Lidija, būdama saslimusi, varēja piezvanīt dēlam, taču tādā gadījumā vispirms to darītu zināmu vedeklai. Parasti par Lidiju rūpējās Laura. Tieši viņa sagādāja vīramātei pārtiku, veda pie ārsta, zvanīja apkopējām, santehniķiem — vārdu sakot, sekoja, lai viss būtu kārtībā.

— Viņa tur nav. Es jau uzzināju.

— Bet birojā?

— Tur arī biju.

Neņemdama vērā sarga neapmierinātību — tas izskatījās vēl vairāk samiegojies nekā Debra —, Laura uzstāja, lai tiktu apskatīta garāža, taču automašīnas tur nebija.

— Varbūt viņš ir kopā ar Deividu?

— Nē. Es zvanīju.

Deivids Faro bija Džefa partneris, ari šis vīrs neko nezināja par to, ka viņa kompanjons būtu norunājis vēlu vakarā tikties ar kādu klientu. Tāpat neko nevarēja pastāstīt Džefa sekretāre, kas bija strādājusi līdz pulksten pieciem, kad šefs vēl palika birojā.

— Varbūt tētis ir pie kāda klienta?

— Var jau gadīties.

— Jūs abi taču bijāt nodomājuši iet uz muzeju. Viņš būtu piezvanījis, ja atgadītos kas neparedzēts?

— Es ari tā domāju.

— Varbūt kaut kas lēcies ar telefonu?

— Nē.

— Varbūt notikusi autokatastrofa?

Laura zināja, ka vīrs pat tad būtu piezvanījis. Vai arī to izdarītu kāds cits cietušā vietā. Ja automašīnu atrastu policija, tad sievai par notikušo tiktu ziņots.

— Kur tad viņš ir palicis? — Debra iekliedzās.

Lauru šausmināja pašas nevarība.

— Es nezinu!

— Kaut kur taču viņam jābūt!

Laura aptvēra ar rokām sev plecus.

— Vai tev ir kādas nojautas?

— Man? — Debra apjuka. — Ko es varu zināt? Tu esi pieaudzis cilvēks. Turklāt viņa sieva. Tu viņu pazīsti vislabāk. Tev arī jāzina, kur tētis palicis.

Laura vēlreiz piegāja pie loga un, pacēlusi aizkaru, pavērās laukā.

— Mammu?

— Mīļumiņ, es nezinu, kur tēvs ir.

— Vienreizēji! Tik tiešām vienreizēji!

— Nerunā tā, — Laura meitu apsauca, satraukti raudzīdamās tumšajā ielā, — šobrīd es neko daudz nespēju izdarīt. Taču esmu pārliecināta, Džefs ieradīsies un mums visu paskaidros, kur bijis un kādēļ nav piezvanījis.

— Ja es nebūtu naktī mājās, iepriekš par to nepaziņojusi, tu mani nosistu.

— Tikpat labi es varu nosist arī tavu tēvu, — Laura pēkšņā niknuma uzliesmojumā nomurmināja. Lai paglābtos no sievas dusmām, Džefam nāksies likt lietā svarīgus argumentus. Taču naida jūtas ātri izgaisa, palika vienīgi bailes. Viņas galvā ātri pazibēja visdažādākās varbūtības, cita par citu ļaunāka.

— Džefs atgriezīsies, — viņa ar pārliecību sacīja gan pati sev, gan meitai.

— Kad?

— Drīz.

— Kā tu to zini?

— Zinu, un tas ir viss.

— Varbūt viņš saslimis, ievainots vai ari jau tuvu pie miršanas? Iespējams, tēvam vajadzīga mūsu palīdzība, bet mēs stāvam siltās, mājīgās telpās un gaidām, kad viņš ieradīsies! Mēs gluži vienkārši zaudējam laiku un nenodarbojamies ar pazudušā meklēšanu!

Debras jautājumos nekā jauna nebija. Līdzīgus jautājumus Laura jau vairākkārt bija uzdevusi pati sev, un šobrīd viņa uz tiem varēja sniegt pārdomātas atbildes.

— Es viņu meklēju visu vakaru. Es apbraucu puspilsētas, taču vīra automašīnu neatradu. Zvanīju arī uz policiju, bet tur neviens neko nezināja pateikt. Ja viņš būtu cietis autokatastrofu, policija man par to ziņotu.

— Tātad tu domā šeit visu laiku stāvēt un skatīties ārā pa logu? Un tevi tas nemaz neuztrauc? — Tā bija saruna, kurā satraukta sešpadsmitgadīga meitene uzdeva jautājumus savai ne mazāk satrauktajai trīsdesmit astoņus gadus vecajai mātei.

Laura nezināja, ko meitai atbildēt, šī neziņa vienīgi vairoja viņas izmisumu. Viņa pagriezās pret Debru un, raudzīdama apslāpēt lielo satraukumu, centās piešķirt savai balsij iespējami lielāku ticamību:

— Mani tas uztrauc. Vari man ticēt — pat ļoti uztrauc. Sākot jau no pulksten septiņiem vakarā, kad tavs tēvs nokavējās par vienu stundu, es nevaru nekur sev rast mieru.

— Ar viņu tā vēl nekad nav noticis, mammu, nekad.

— Es zinu, Debra. Es biju tēva kantorī. Es apbraucu visu pilsētu, meklēdama viņa mašīnu. Es zvanīju tēva kompanjonam, sekretārei, griezos policijā, bet tur neko ātrāk neuzsāks, iekams nebūs pagājušas divdesmit četras stundas, taču šobrīd vēl nav pagājusi puse no šī laika. Ko tu gribi no manis? Lai eju pa lietainām ielām un saucu viņa vārdu?

— Tavs sarkasms ir pilnīgi nevietā. — Debras acis tumsā iegailējās.

Laura nopūtās un, piegājusi pie meitas, saņēma tās roku.

— Tas nav sarkasms. Esmu bezgala norūpējusies, bet ar tavām kritiskajām piezīmēm nebūs līdzēts.

— Es tevi nekritizēju.

— Kritizēji gan.

Debra vienmēr runāja to, ko domāja. Ja tavu rīcību neatzīst bērns, tad ar to nākas samierināties. Gluži citādi, ja kritika jāuzklausa no gandrīz vai pieauguša cilvēka mutes, kurš ir ar tevi vienā augumā, pastāvīgi aizņemas tavu apģērbu, kosmētiku, parfīmu, vada automašīnu, neslēpj savas zināšanas, kāds esot franču skūpsts, un, no fizioloģiskā viedokļa raugoties, sasniedzis gatavību, kad var laist pasaulē bērnu.

— Tu uzskati, ka man jādara kaut kas vairāk, — Laura iebilda, — bet vai tiešām tu neredzi, ka man jau izsīkuši spēki? Turklāt es nemaz neesmu skaidrībā, vai patiesi kaut kas noticis. Iespējams, tava tēva prombūtnei ir svarīgi iemesli. Es negribu bez iemesla sacelt paniku.

— Vai divpadsmit stundu prombūtne tev nav pietiekams iemesls? — Debra iesaucās un pagriezās uz iešanu, taču Laura mietu aizturēja.

— Ir pagājušas vienpadsmit stundas, — viņa centās savaldīties. — Jā, tas ir pietiekams iemesls. Šobrīd gan man atliek vienīgi nogaidīt. Neko citu es nevaru darīt.

Iestājās smags klusums, tajā varēja samanīt Lauras neizteikto lūgumu pēc izpratnes.

Debra nokāra galvu. Mati noslīga uz meitenes sejas, paslēpdami to no Lauras skatieniem.

— Bet es? Kas tādā gadījumā jādara man?

Laura atglauda no meitas sejas matus un satvēra viņu aiz auss. Māte pamanīja Debras satraukumu, taču, kad meita pacēla galvu, iepriekšējo izteiksmi nomainīja izaicinājums. Sapratusi, ka tas radies Debras straujā rakstura dēļ, Laura mierīgi atbildēja:

— Bet tev tādā gadījumā ir jāliekas atpakaļ gultā. Vēl pārāk agrs, lai celtos augšā.

— Protams. Kolosāla ideja. Var pat iedomāties, ka man izdosies aizmigt. — Viņa pameta acis uz Lauras džinsiem un svīteri. — It kā tu pati būtu gulējusi. — Meitene pagrieza galvu un paostīja gaisu. — Tu laikam vārīji ēdienu. Kas tā smaržo?

— Biešu zupa.

— Vienreizēji.

— Tā nemaz nav slikta.

Džefam tā vislabāk garšoja ar krējumu. Iespējams, sirds dziļumos Laura cerēja, ka šī smarža atvilinās vīru mājās.

— Es pat nespēju noticēt, ka tu esi kaut ko vārījusi.

— Es vienmēr esmu to darījusi.

— Darbā, bet ne jau mājās. Parasti tu mums stūķē iekšā vistas buljona koncentrātu, uzsildītas franču picas vai arī spageti ar frikadelēm. Tu esi vainojama pie tā, ka tēvs pazudis.

Laura likās nedzirdam meitas piezīmi, tā drīzāk varēja runāt viņas pašas māte.

— Viņš nav pazudis, viņš gluži vienkārši ir aizkavējies.

— Tātad tu visu nakti pavadīji virtuvē.

— Ne jau visu nakti. Tikai dažas stundas.

Bez biešu zupas viņa pagatavoja vēl arī tītaru vīna mērcē, to gan nāksies sasaldēt, jo paredzams, ka turpmākajās dienās pusdienas mājās neviens neēdīs. Bez tam viņa izcepa arī gardu pīrāgu un divas pannas ar cepumiem, no kurām vienu nosūtīs Skotam.

— Vai tu vispār esi gulējusi? — Debra painteresējās.

— Mazdrusciņ.

— Tu neesi nogurusi?

— Nē. Viss kārtībā.

Laura bija pārāk satraukusies, lai varētu aizmigt. Tieši tādēļ viņa arī nolēma ķerties pie ēdienu gatavošanas. Parasti šī nodarbe viņu nomierināja. Šoreiz gan tā nenotika, taču vismaz rokām atradās darbs.

— Nu labi, es ari jūtos lieliski, — Debra pavēstīja. — Nomazgāšos dušā, apģērbšos un atkal atnākšu.

Laura saprata, kas viņu sagaida. Viņas meita bija ļoti sabiedriska. Katru nedēļas nogali Debra mēdza kaut kur doties, ja ne ar Doniju, tad ar Dženu, Kimu vai Vitniju, iespējams, pat ar visiem trim kopā, gadījās, ka viņu sabiedrība izvērtās vēl kuplāka. Meitas pieķeršanās draugiem bija tikpat liela, cik nepatika pret mācībām skolā. Debra izmantoja jebkuru ieganstu, lai varētu palikt mājās.

— Taču tu, kā parasti, iesi uz skolu, — Laura cieši noteica.

— Es nevaru iet uz skolu. Es gribu būt šeit.

— Šeit tev nav ko darīt. Kad tēvs pārradīsies, viņam vajadzēs izgulēties.

— Ja vien viņš jau nav izgulējies.

Lauru negaidot pārņēma niknums.

— Kur tad viņš varēja izgulēties?

Debra pavērās mātē nevainīgām, plati ieplestām acīm.

— Es nezinu. Bet kā tu domā?

— Es arī nezinu! Ja es to zinātu, tad mēs šeit šajā stundā nestāvētu un par to neprātotu. — Izdzirdusi savu pacelto balsi, Laura saprata, ka pacietības mērs nu reiz ir pilns, tomēr šāds stāvoklis viņai nebija raksturīgs. — Paklausies, meit, — mātes balss jau skanēja mierīgāk, — mēs tikai laipojam un netiekam ne drusku tuvāk. Es neko nezinu, un tu ari neko nezini. Mums atliek vienīgi gaidīt, kad tavs tēvs piezvanīs. Ja līdz pulksten astoņiem vai deviņiem no viņa nebūs nekādas vēstis, es pati sākšu zvanīt. — Laura ar roku noglāstīja meitai seju. — Labāk nestrīdēsimies. Es neciešu strīdus. Un tu to labi zini.

Debrai uz mēles jau bija kārtējā dzēlība, taču meitene savaldījās. Žēlīgi pamājusi ar galvu, viņa izgāja no istabas. Laura stāvēja un klausījās, kā atskan kāpnēs soļi, — ik pa brīdim iečīkstējās trepju pakāpieni, tad no gaiteņa atbalsojās baso kāju dipoņa, līdz pēdīgi noklaudzēja vannasistabas durvis. Tikai tad, kad atskanēja ūdens šalkoņa dušas telpā, viņa atgriezās dzīvojamā istabā.

— Velns parāvis, Džef, — viņa klusi noteica, — kur gan tu esi?

Laura pati varēja mocīties augu nakti, taču ar bērniem tas bija citādi. Skots atradās skolā un patlaban dusēja svētlaimīgā neziņā savā kopmītnes guļamistabā Pennā. Toties Debra bija mājās un jau zināja, ka tēvs nav pārradies.

Laura nespēja noticēt tam, ka Džefs labprātīgi nav atgriezies ģimenes ligzdā. Viņš bija uzticams vīrs un tēvs. Kaut kas tomēr bija noticis.

Uz kabineta sliekšņa viņa apstājās. Šī bija viņas vīra istaba, Džefa valstība. Tā gan skaitījās bibliotēka, gar sienam no grīdas līdz pat griestiem rindojās grāmatas. Tās te atradās ari tagad tāpat kā jaunais televizors un videomagnetofons. Džefs šeit strādāja, tādēļ mirdzošais sarkankoka galds, uz kura agrāk atradās apzeltīti dokumentu vāciņi, dažas ādā iesietas grāmatas ar vara slēdzīšiem, kā arī no ziloņkaula izgriezti nieciņi, tagad vienlaikus ar datoru, kas bija savienots ar vīra biroju, ieguva lietišķāku izskatu. Tam visam klāt nāca vēl kartotēka ar to cilvēku vārdiem un adresēm, kurus ar Džefu saistīja profesionālas intereses.

Taču, ja vajadzētu pazudušo meklēt, Laura nezināja, kuram no viņiem zvanīt pirmajam. Par saviem klientiem Džefs sievai nekad netika stāstījis, tikai reizēm ielūdza kādu no tiem uz viesībām. Džefs prata glabāt profesionālus noslēpumus, un Laura par to vīru cienīja. Viņas dzīvesbiedrs bija krietns cilvēks.

Līdzko Laura atradās istabā, tūdaļ ienācēju apņēma Džefa antikvāro grāmatu kolekcijas savdabīgā smarža, un viņa ļāvās šai nomierinošajai gaisotnei. Maigā gaisma, ko augu nakti

izstaroja galdalampas zaļais abažūrs, piešķīra telpai pagātnes elpu, un tam bija savs iegansts. Plauktos atradās grāmatas, gleznas un fotogrāfijas, kurās iemūžināta abu laulāto draugu kopējā dzīve.

Šeit vēl arvien glabajas Džefa mācību gramatas par finansu atskaitēm, par valsts nodokļu aplikšanas sistēmas pilnveidošanu un grāmatvedības uzskaiti. Tepat līdzās atradās ari Lauras amerikāņu literatūras apskats, antropoloģijas un franču literatūras izdevumi. Tālākos plauktos bija sarindoti sējumi par mūsdienu grāmatvedības uzskaites problēmām, šos darbus Džefs izmantoja, būdams pēdējā kursa students. Vēl tur stāvēja kaudzītes ar žurnāliem “Grāmatvedība” un “Masačū-setsas grāmatvedības revīzijas apskats”. Lauras plaukti liecināja par to, ka viņa pameta koledžu jau pēc pirmā kursa, tie bija pārpilni ar fotoalbumiem, “National Geographic” izdevumiem vairāku gadu garumā un dažnedažādiem romāniem; šie daiļliteratūras krājumiņi mīkstos vāciņos, ko Laura nopirka drīz pēc abu kāzām, izskatījās samērā nožēlojami. Nesen iegādātās grāmatas cietos vākos bija saglabājušās labāk. Protams, plauktos varēja vērot ari senlaicīgus izdevumus, ko Laura mēdza ik gadus dāvāt Džefam.

Starp grāmatām atradās suvenīri, kurus viņi pārveda no saviem ceļojumiem: tur bija Jukatanā pirkta vāze — toreiz, pirms astoņiem gadiem, viņi pirmo reizi atstāja mājās bērnus, lai dotos atpūsties. Gliemežvāks, kuru gadu vēlāk abi atrada Senmartinas pludmalē, un koka skulptūra, kuru tie nopirka Arizonā vēl pēc diviem gadiem.

Brauciens uz Arizonu izvērtās par neaizmirstamu piedzīvojumu. Viņi turp devās kopā ar bērniem. Neviens no viņu ģimenes vēl nebija redzējis tuksnesi, taču Laura bija par to sajūsmā. Viņai patika itin viss — pieticīgās dabas skaistums, spožā saule, sausais gaiss, viesnīca un ēdiens. Laura paņēma rokās tālā ceļojuma fotogrāfiju un pārlaida pirkstus stiklam, kas to klāja. Skotam tad bija četrpadsmit, Debrai vienpadsmit gadu, bērni izskatījās veselīgi, skaisti, laimīgi un loti līdzīgi saviem vecākiem. Saja fotouzņēmuma viņi patiesi atgādināja ideālu amerikāņu ģimeni — tumšmataini, ar vingriem, sportiskiem augumiem, saulē iedeguši un priecīgi smaidoši.

Lauras pirksts apstājās pie Džefa sejas. Kur viņš ir? Bez vīra māja kļuvusi klusa un tukša. Kur viņš varēja būt palicis?

Laura atkal izjuta tieksmi darboties — šis nemiers jau ļ viņu bija tirdījis augu nakti —, viņa nolika atpakaļ plauktā

fotogrāfiju un devās uz virtuvi. Izlietne bija tīra. Tāpat arī galds un bufete. Vienīgi plīts vidū atstātais katls, rūpīgi iesaiņotais šķīvis ar cepumiem pie ledusskapja un pīrāgs uz paplātes liecināja par to, ka naktī šeit kāds saimniekojis. Laura visu sakopa un nospodrināja ar sev pierasto enerģiju. Viņa bija radusi daudz strādāt arī brīvajā laikā.

Laura paraudzījās pulkstenī. Jau bez ceturkšņa seši. Viņa pievērsa skatienu mikroviļņu krāsns panelī iemontētajam laik-rādim, arī tas apliecināja to pašu. Satraukti iešņukstēdamās, sieviete pārmaiņus dziļi un lēni ieelpoja un visiem spēkiem centās nomierināties.

Dželām kaut kur ir jābūt. Viņš ir dzīvs, sveiks un vesels. Pastāvēja taču kāds izskaidrojums — pārpratums, bojāti sakari. Paies zināms laiciņš, un viņi kopā pasmiesies par šīs ļ nakts jucekli.

Šīs domas spārnota, Laura devās kāpņu virzienā. Ja Džefs drīzumā pārrodas mājās, viņa negribēja izskatīties nogurusi un sanīkusi. Te nu vislabāk varēja palīdzēt silta vanna.

Vannasistaba bija Lauras lepnums un prieks. Šī tīkamā telpa, samērā plaša ar augstiem griestiem, kurā ieplūda dienas gaisma un grīdu klāja marmora flīzes sulīgi tumšzaļā krāsā, i Piedevām vēl balti dvieļi un balti grīdas paklājiņi. Arī baltās

tapetes klāja zaļš ziedu raksts. Un, visbeidzot, pats lielākais vannasistabas greznums — telpaugi, tie atradās itin visur. Zaļās lapas un stīgas vērta šo vietu līdzīgu meža nostūrim.

Laura attaisīja ūdenskrānu, izģērbās un ielīda vannā, pa to laiku sildāmā ierīce gādāja par tīkamu siltumu. Viņa ie-ļ gremdējās ūdenī, izstiepās, aizvēra acis. Dziļi ieelpoja un izelpoja, tad vēlreiz atkārtoja ieelpu un izelpu, lai atbrīvotu

saspringtos vēdera muskuļus. Viņa mēģināja to pašu darīt ar rokām, gurniem, ceļgaliem un kāju pēdām, līdz pēdīgi visi locekļi iznira ūdens virspusē un sāka šūpoties vienā ritmā ar viņas elpu.

Izdzirdusi guļamistaba troksni, Laura atvēra acis.

— Džef, vai tu? — viņa satraukti iesaucās un aizturēja elpu.

— Mammu, tā esmu es. Kā tu jūties?

Lauras vēdera muskuļi atkal sāka vibrēt.

— Labi, meitiņ. Es tikai gribēju iet vannā, — Laura atsaucās, raudzīdama apslāpēt balsī vilšanās noskaņu.

— Vai nav kādi jaunumi, kamēr es biju dušā?

— Nav.

— Gribi, es pasēdēšu pie tālruņa?

Laura zināja — gadījumā, ja iezvanīsies tālrunis, viņa metīsies no vannas ārā un skries pie aparāta.

— Tas būtu lieliski, — viņa likās iepriecināta. — Es vēl kādu brīdi pamērcēšos ūdenī un pēc tam pagatavošu brokastis.

— Vai brokastīm nav mazliet par agru?

— Esmu nodomājusi izcept vafeles.

— Man negribas ēst.

— Varbūt novārīšu olas.

— Es būšu lejā, mammu.

— Labi, drīz nākšu.

Juzdamās apmierināta ar to, ka viņai izdevās sarunāties daudzmaz mierīgā balsī, Laura izbāza no ūdens roku un aplūkoja savus nagus. Jau naktī viņa bija krietni ar tiem nopūlējusies, noņemdama gaišo laku. Šovakar viņi abi ar Džefu ir ielūgti uz vakariņām, bet rītdien paredzēta politiskā fonda akcionāru tikšanās. Vajadzēs atkal nagus nolakot. Pirms saviesīgā vakara. Vai arī pirms akcionāru tikšanās.

Bet kur gan Džefs ir palicis?

Nespēdama tikt galā ar satraukumu, viņa vannā piecēlās sēdus, pameta skatienu durvju virzienā un tūlīt pievērsās kumodes pulkstenim — tas rādīja piecas minūtes pāri sešiem.

— Nu, Džef, — viņa lūdzoši nočukstēja un izkāpa no vannas. — Atgriezies taču beidzot!

Laura uzvilka garās bikses un brīvi krītošu kašmira svīteri, mazliet paspilgtināja seju ar kosmētiku, pārlaida suku zeltaini brūnajiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, iedzēra divas aspirīna tabletes un devās lejā pa kāpnēm.

Debra sēdēja virtuvē, ģērbusies skolas formā — īsie džinsa svārciņi ļāva saskatīt apakšā pavilktas garas, cieši pieguļošas bikses, stāvā apkaklīte glīti izskatījās blūzītei, ko apslēpa vilnas svīteris. Meitene uzmeta mātei savādu skatienu.

— Kādēļ tu esi tā saģērbusies?

— Man jau no paša rīta ir lietišķas tikšanās.

— Tu taisies nodoties saviem darījumiem? Tētis nav bijis mājās visu nakti, mums nav ne mazākās nojautas, kur viņš varētu būt, bet tu dosies uz tikšanos?

— Viņš atradīsies. — Laura paskatījās pulkstenī. Tas rādīja gandrīz pusseptiņi. — Pavisam drīz. Tad tu redzēsi. — Viņa salūkoja vafeļu cepamo veidni un izņēma no ledusskapja kartona kārbu ar apelsīnu sulu. — Vai gribi?

— Kā tu tādā bridi spēj domāt par ēdienu?

Laura nebija pārliecināta, vai pašai izdosies ieēst kaut niecīgu kumosu, taču cerēja, ka vismaz meita paēdīs, un ielēja Debrai glāzē sulu.

— Mums jādomā par nākotni. Panika nepalīdzēs. Jāsaglabā miers.

— Es uz skolu neiešu.

— Iesi gan. Un, kamēr tu būsi skolā, es zvanīšu pa telefonu, ja tēvs nepārradīsies.

— Bet ja nu ir notikusi autokatastrofa — piemēram, viņš nobraucis no ceļa un ietriecies kokā, un policija avāriju pamanīs tikai tad, kad uzlēks saule?

— Tad viņi izsauks mani.

— Bet tu savukārt atkal mani?

Ieraudzījusi Debras acīs izbailes, Laura izstiepa roku un meitu apskāva. Bija tik patīkami izjust cilvēcīgu siltumu.

— Protams, izsaukšu. Lai kādas būtu vēstis, es tev tās nekavējoties darīšu zināmas. Vai esi tā ar mieru?

— Ne visai. Es nesaprotu, kādēļ nevaru palikt mājās. Vai tad es varu skolā kaut ko mācīties, ja manas domas ir šeit?

Tam bija savs iemesls. Debra nekad nav bijusi priekšzīmīga skolniece. Tomēr Laurai vajadzēja viņu dabūt ārā no mājas. Lai cik izklaidīga viņas meita būtu skolā, labāk lai Fraiju ģimenes jaunākā atvase atrodas tur, nekā sēž mājās un gaida zvanu. Bez tam, ja Džefs neatrodas un rīts nekādas jaunas ziņas par pazudušo nevēstīs, Laurai nāksies griezties pēc palīdzības, un situācija patiesi nebūs patīkama. To iedomājoties vien, Laurai uznāca drebuļi.

— Lūdzu, atnes avīzes!

Debra iepleta acis.

— Vai tu domā, ka avīzē Sun kaut kas būs rakstīts?

— Nē, gluži vienkārši vēlos zināt, kas notiek pasaulē.

Laikrakstu virsraksti par ekonomisko krīzi un saspringto

stāvokli Persijas līča rajonā Laurai šķita pārlieku optimistiski.

— Ārā līst lietus.

— Vairs nelīst. Lūdzu, atnes avīzes, mīļumiņ!

Nenogaidījusi atbildi, Laura attaisīja vaļā galda apakšējo

atvilktni un izņēma putotāju. Kad atgriezās Debra ar jaunākajiem preses izdevumiem Wall Street Journal un Hampshire County Sun, Laura jau sparīgi ar koka karoti jauca vafeļu mīklu. Daļu mīklas cepēja ielēja sakarsētā veidnītē, un eļļas sprakstoņa apslāpēja avīžpapīra čaukstēšanu. Vafeles jau bija gatavas, kad Debra nolika pie malas laikrakstus.

— Itin nekā, — viņas balsī varēja saklausīt riebumu. — Kur viņš ir?

Laura ar dakšiņu izlika uz šķīvja vafeles.

— Es nezinu.

— Kas ar viņu noticis?

— Vai gribi — es saputošu saldo krējumu?

— Nē! Es neēdīšu, mammu.

— Tev jāēd. Tev taču vafeles garšo.

— Es jau tev teicu, ka neesmu izsalkusi.

—Tev jāpaēd.

— Es nevaru! — Un, piecēlusies no krēsla, Debra atstāja virtuvi.

Laura pēkšņi sajutās ļoti vientuļa.

— Uz kurieni tu?

Klusībā viņa vēlējās, lai meita paliek mājās, — vismaz līdzās būs kāds cilvēks. Taču Laura paklausīja saprāta balsij — Debrai jāiet uz skolu kaut vai tādēļ, lai pasargātu viņu no liekiem pārdzīvojumiem.

— Eju paņemt grāmatas, — no tālienes atskanēja sauciens.

Lauras trulais skatiens apstājās pie šķīvja ar svaigi ceptajiem gardumiem, ko turēja rokās. Tad paraudzījās uz veidnīti un atlikušo miklu un par jaunu ķērās pie darba. Kad Debra ienāca virtuvē, vafeles jau bija gatavas un savu kārtu gaidīja trešais cepiens.

— Es patiesi gribu palikt mājās.

— Es zinu, — māte atbildēja, putodama krējumu, — taču tas nav nepieciešams.

— Bet ko lai es saku saviem draugiem?

— Vari teikt, ko vien vēlies. Tikai nevajag velti sacelt paniku. Esmu pārliecināta — viss būs labi. Viss noskaidrosies. Tavs tētis pārradīsies mājās, Debra. Es zinu, viņš atgriezīsies.

— Esmu priecīga, ka vismaz kāds no mums ir par to pārliecināts.

Laurai trūka šīs pārliecības, ar katru brīdi kļuva grūtāk saglabāt pašsavaldīšanos. Pamazām viņa sāka zaudēt ticību, ļaunas nojautas plosīja sirdi. Taču viņa bija optimiste. Kaut vai meitas dēļ vajadzēja saglabāt skaidru saprātu.

— Es esmu par to pārliecināta. — Laura paraudzījās pulkstenī. — Desmit minūtes pāri septiņiem. — Autobuss pienāk septiņos divdesmit. — Tev jāiet. Dženna jau gaida. — Dženna bija Debras labākā draudzene, meitenes turējās kopā jau no pamatskolas laikiem. Iespējams, Fraiju ģimenei, savu pašreizējo namu pērkot, svarīgs arguments bija arī tas, ka blakus ielā dzīvoja Dženna.

— Tu man paziņosi, ja kaut ko uzzināsi? — Debra izbijusies vaicāja, kad māte viņu pavadīja līdz durvīm.

— Hm-m.

— Vai apsoli?

— Apsolu.

Daudzmaz apmierināta, Debra pacēla ādas jakas apkakli, uzvēla plecā mugursomu un atstāja māju. Līdzko meita izgāja uz ielas un pazuda aiz kaimiņu dārza, Laura metās pie telefona.

-2«

Pēc Lauras domām, Defnija Filipsa bija pati elegantākā sieviete visā Hempšlrā. Slaida auguma, allaž labi ģērbusies, nēsājot biezos meduskrāsas matus vijīgā mezglā, Defnija Filipsa lieliski prata izmantot dekoratīvo kosmētiku, turklāt šai sievietei piemita nevainojama gaume, un šīs īpašības izcēla viņu pārējo vidū. Piedevām Defnija Filipsa bija arī gudra. Defnija tieslietu zinību skolu beidza ar izcilību. Laura uzskatīja, ka starp pārējiem desmit firmas kolēģiem tieši viņa ir viszinošākā juriste krimināltiesību jomā. Bez tam viņa izcēlās ar smalkjūtību. Šīs sievietes nemaldīgā intuīcija noteica arī viņas izturēšanos — nerunāt neko lieku, iesaistīties strīdā vajadzīgajā brīdī un ciest klusu tad, kad tas izrādījās nepieciešams. Tādā pilsētā kā Northemptona tas bija ļoti svarīgi-

Laura un Defnija cieši draudzējās jau kopš skolas laikiem. Abas meitenes kopā mācījās, kopā gāja uz satikšanos un nešķīrās arī vasaras brīvdienās. Defnija pirmā uzzināja to, ka Laura pamet koledžu un precas ar Džel'u. Savukārt Laura pirmā apsveica Defniju ar iestāšanos Jēlas universitātē. No draudzenes stāstītā Laura daudz uzzināja par likumdošanu, toties Laura varēja dalīties ar Defniju ģimenes dzīves pieredzē. Viņas abas izmantoja viena friziera un vienas šuvējas pakalpojumus, to pašu varēja attiecināt arī uz ginekologu. Viņas bija tikpat kā māsas.

Tieši šobrīd Laurai šķita nepieciešama šāda tuva cilvēka palīdzība, tādēļ izjuta atvieglojumu, kad pusstundu pēc viņas trauksmainā zvana mājā iebrāzās Defnija.

— Izstāsti man visu no paša sākuma, — Defnija uzstāja. — Vai viņš kopš vakarvakara vispār nav bijis mājās?

— Nē. Es pie labākās gribas nespēju atcerēties, ka Džefs man būtu kaut ko iepriekš teicis, taču, ja arī manam vīram nāktos palikt ārpus mājas, ceļasomu viņš noteikti ņemtu līdzi. Es apskatīju visas vietas — vannasistabu, guļamtelpu un skapjus. Nekas nav aiztikts.

Laura pastāstīja arī to, ka zvanījusi Deividam, Džefa sekretārei un policijai.

— Vai var gadīties ta, ka viņš ir kopa ar draugiem? — Defnija ieminējās.

— Visu nakti? Džefs tā nemēdz darīt.

— Varbūt viņš saticis kādu senu paziņu?

Laura paraustīja plecus.

— Ko gan viņš būtu saticis? — Džefam nebija pārāk daudz vecu draugu. Džefriju Fraiju nevarēja uzskatīt par sentimentālu.

— Varbūt viņš pārāk daudz uzņēma uz krūts un tagad izguļ dzērumu?

— Viņš nedzer.

Defnija sarauca uzacis.

— Dzer gan.

— Vienu vai divas glāzītes, ne vairāk, — Laura jutās pārliecināta. — Viņš nekad nav bijis piedzēries. Tas ir izslēgts. Taču, ja arī tā būtu noticis, bārmenis tādu viesi izsviestu ārā, paziņotu policijai vai man.

— Bet ja nu Džefs kaut kur aizbraucis ar saviem biroja kolēģiem? — Defnija painteresējās.

— Viņam ar darbabiedriem nav tuvu attiecību. Vienīgie, ar ko viņš satiekas, ir trīs tenisa partneri. Džefrijam tuvu draugu nav. Visa viņa dzīve ir ģimene. — Pagalam apjukusi, Laura izlaida pirkstus caur matiem. — Tas nemaz neizskatās pēc viņa, Defnij, — viņa tik tikko dzirdami noteica. — Ja mans vīrs teica, ka pārnāks mājās pulksten sešos, tad tas tā arī notika. Ja viņš solījās uz stundu aizkavēties — šī noruna tika ievērota. Džefrijs ir ļoti kārtīgs, precīzs un absolūti uzticams. — Meitai Laura savu vājumu izrādīt nedrīkstēja, ar draudzeni bija citādi. — Jau veselu stundu ir gaišs. Ja viņš cietis autokatastrofa un policija nav to pamanījusi, tad vismaz kāds cits to būtu ieraudzījis. — Laurai sāka drebēt ceļgali, viņa pievilka klāt ķeblīti un apsēdās uz tā.

— Vai tu gulēji?

— Es nevarēju aizmigt. Jūtos kā izsista no sliedēm. Mans

vīrs tā nekad nav darījis. — Laura paraudzījās uz sarunu

biedreni: šī sieviete spēja uzminēt mīklas. — Tu taču viņu

pazīsti. Tu biji mūsu kāzās, un kopš tā laika mēs pastāvīgi

satikāmies. Protams, viņš ir mans vīrs, bet tu Džefriju pazīsti

labāk nekā citi. Kur viņš varētu būt?

Defnija piestūma ķeblīti tuvāk Laurai, tagad viņu ceļgali saskārās.

— Uz muzeju Džefrijs arī neatnāca?

Laura papurināja galvu.

— Vai viņš gatavojās iet uz turieni?

— Katrā ziņā. Viņam ir tāds darbs, ka jābūt cilvēkos.

— Varbūt Džefam ne visai patika, ka šo pasākumu apkalpoja restorāns “Ķiršu dārzs”?

Kaut ko tādu Laura nemaz nespēja iedomāties.

— Mans vīrs ir piedalījies arī citos pasākumos, kur mēs servējām galdus, un viņu tas nav ne mazākā mērā traucējis. Gluži pretēji — viņš ar manu darbu lepojās.

— Es saprotu, bet daži vīrieši...

— Tikai ne Džefs. Es vēl nemaz nebiju restorāna īpašniece, kad mans vīrs jau ieguva grāmatveža revidenta diplomu.

— Tomēr restorāns...

— Viņam patīk restorāns. Tas rada priekšrocības. Ar restorāna starpniecību Džefs iegūst sev jaunus klientus. Tu vari man ticēt, mīļā, viņš no tā necieta, bet, ja arī tā notiktu, tad Džefs tagad bez pēdām nebūtu izgaisis. — Iezvanījās tālrunis, Laura pielēca kājās un strauji satvēra klausuli. — Hallo?

— Sveika, Laura. Šeit Deivids. Ceru, ka Džefs beidzot atradies? Viss kārtībā, vai ne?

— Viņš nav pārradies mājās. Viņa šeit nav.

— Nav? Vispār nav mājās bijis?!

— Diemžēl tā tas ir.

— Džefs tā nemēdz rīkoties.

Laura gandrīz vai histēriski iesmējās.

— It kā es nezinātu.

— Kā tu jūties?

— Nu kā gan es varu justies?! Aiz uztraukuma nezinu, ko iesākt.

— Vai tu jau zvanīji uz policiju?

— Viss veltīgi. — Laura izstāstīja, ko runājusi ar policijas virsnieku. — Policija neko negrib uzsākt. Taču kaut kur cilvēkam ir jābūt. Varbūt paņemt privātdetektīvu?

Defnija pakratīja galvu un noraidot atmeta ar roku.

— Nē? — Laura pārjautāja.

— Pagaidām ne. Pagaidām ne.

— Es jau sapratu — tu neesi viena, — Deivids ieteicās.

— Pie manis ir Defnija Filipsa.

— Varbūt lai ari es aizbraucu?

Lauru dzirdētais ne visai iepriecināja. Deivids bija lielisks grāmatvedis un labs draugs, taču šī cilvēka klātbūtne varēja arī traucēt.

— Būtu labāk, ja tu dotos uz biroju un pārmeklētu Džef-rija galdu. Varbūt viņš ir atstājis kādu zīmīti.

— Ideja nav peļama. Es tur ieradīšos pēc pusstundas un zvanīšu tev, līdzko būšu visu apskatījis.

Nolikusi klausuli, Laura atbalstījās pret sienu un pievērsa draudzenei nogurušu skatienu.

— Kur gan viņš varētu būt? — Šis jautājums izskanēja kā vāja atbalss neskaitāmiem līdzīgiem vārdiem, kuri sekoja pēc tam, kad šajā namā satrauktais vaicājiens izskanēja pirmo reizi.

Nosvērtā, parasti tik mierīgā Defnija Šobrīd izskatījās neparasti satraukta.

— Man nav ne mazākās nojausmas, kur Džefs varētu atrasties.

— Taču ko lai es iesāku? Sākt apzvanīt visus pēc kārtas? Es jau gribēju to darīt vakarvakarā, tomēr nolēmu, ka tas izskatīsies smieklīgi. Es biju pārliecināta — Džefs pārradīsies mājās. Es biju pārliecināta — man negribējās apgrūtināt draugus — viņš pārnāks vienpadsmitos vai arī divpadsmitos un varēs pārliecinoši izskaidrot, ko viņam šajā laikā vajadzēja darīt. — Laura atrāvās no sienas, paņēma šķīvi ar vafelēm un ielika to mikroviļņu krāsnī. — Bet tagad pulkstenis jau astoņi, un viņa vēl arvien nav mājās. Es nezinu, ko lai iesāku — sēdēt uz vietas, doties pazudušo meklēt vai arī apzvanīt paziņas? Ko man darīt?

— Vai Lidijai tu zvanīji?

— Es to nevaru. Džefs taču ir savas mātes prieks un lepnums. Es nevaru viņai pateikt, ka dēls pazudis. Vīramātei jau septiņdesmit trīs gadi un ari veselība klibo.

— Bet ko tu saki par Džefa brāli?

Laura nopūtās un aizrijusies sāka klepot, uzlikdama roku uz sirds.

— Ko es saku par viņa brāli?

— Varbūt viņam gadījušās kādas nepatikšanas?

— Par to es nešaubos.

Kristiāns Fraijs spēja sacelt traci jebkurā vietā, kur vien šis vīrietis parādījās, šim nolūkam viņam nemaz nevajadzēja daudz.

— Var gadīties, ka Džefs devies brālim palīgā.

No mikroviļņu krāsns atskanēja svelpjoša skaņa — Laura pavēra durtiņas un izņēma šķīvi.

— Viņi ne visai labi satiek.

— Tomēr viņi ir brāļi.

— Viņi ir ļoti dažādi, gluži kā diena un nakts.

— Un tomēr ģimene paliek ģimene, — Defnija centās iebilst. — Ļoti iespējams, ka Kristiānām bija vajadzīga brāļa palīdzība un viņš Džefam piezvanīja.

— Kaut ari viņš būtu zvanījis, Džefs vis nebrauktu. — Laura izņēma no ledusskapja putukrējumu un sulu, ko pirmīt bija atraidījusi Debra. — Tu, mīļumiņ, nepazīsti Kristiānu. Tu redzēji, kā viņš uzvedas. Mūsu kāzās ieradās, apreibinājies ar narkotikām, bet savas mātes sešdesmitajā dzimšanas dienā bija piedzēries. Ari Pateicības dienā viņš vienmēr izturas izaicinoši.

— Es nekad neesmu šo cilvēku uzskatījusi par tik sliktu.

— Es gan... un pie tā vēl arvien pieturos.

— Taču tu vēl arvien Kristiānu aicini ciemos.

— Tādēļ, ka viņš ir ģimenes loceklis! — Laura iesaucās, paņemdama paplāti ar olām un sviesta gabaliņu. — Arī tādēļ, ka man Kristiānā žēl, viņš ir tik vientuļš. — Tomēr allaž, kad brālis ieradās, Laura pacieta viņa klātbūtni ar grūtībām. Un, kaut ari centās savu nepatiku neizrādīt, Džefs to manīja. — Nē, Džefs nebūtu braucis Kristiānām palīgā.

— Man šķiet, tev drošības labad tomēr vajadzētu viņam piezvanīt.

— Es domāju, ka Džefa tur nav.

— Tomēr pamēģini. Nav taču grūti.

Patiesībā tas nemaz nebija iespējams. Laura to zināja labi.

Viņa saprata arī to, kādēļ Kristiāns viņas kāzās bija atnācis, apreibinājies ar narkotikām. Laura nevarēja zvanīt vīrabrālim. Šajā sakarībā viņa to nevarēja darīt.

Viņa izņēma no galda piederumu kastītes mazo karotīti.

— Ir noticis kaut kas briesmīgs. Cita izskaidrojuma nav.

Defnija piecēlās kājās.

— Policijas nodaļā strādā man pazīstams cilvēks. Es tūlīt viņam piezvanīšu.

— Viņi taču man teica, ka pagaidām neko nespēj līdzēt.

— Viņš man ir parādā. — Defnija jau grieza vajadzīgo tālruņa numuru. — Lūdzu, detektīvu Melrouzu, — viņa pēc dažām sekundēm ieteicās.

Laura izņēma ārā pannu.

— Laura, ko tu tur gatavo? — Defnija nomurmināja, ar plaukstu aizsegdama klausuli.

— Brokastis.

— Pati sev?

— Tev. Man ir vafeles, es tūlīt uzcepšu omleti.

Defnija paņēma viņu aiz rokas un nosēdināja uz soliņa.

— Beidz rosīties. Apsēdies. Nomierinies.

— Es nespēju būt mierīga, — Laura iesaucās. — Es nesaprotu, kas notiek, man ir vienalga, pat ja pašas māte man pārmestu, ka nespēju pār sevi valdīt. Es gribu zināt un turklāt nekavējoties, kur palicis Džefs!

Defnija pacēla roku, cenzdamās apstādināt šos vārdu plūdus.

— Denis, šeit Defnija Filipsa, —■ viņa iesāka un tad apklusa. — Labi, pateicos. — Viņa atkal pārtrauca sarunu. — Nē, es nezināju, ka viņš jau izlaists brīvībā, bet es zvanu citā sakarībā. — Runātāja īsumā raksturoja situāciju. — Es saprotu, jūs līdz vakaram nevarat neko oficiāli uzsākt, taču es domāju, ņemot vērā Džefa Fraija personību un stāvokli sabiedrībā, jūs pats varētu daudz ko noskaidrot. — Defnija, uzklausīdama sarunu biedru, brīdi klusēja, bet, kad ierunājās, tad balsī varēja saklausīt sašutumu: — Nē, šis vīrs nav iejaukts nekādos netīros darījumos. Viņš šeit ir diezgan pazīstams cilvēks, un, ja pretēji cerētajam ar viņu būs kas noticis, policijas nogaidošā izturēšanās atstās ne visai pievilcīgu iespaidu.

Laura nespēja mierīgi nosēdēt. Viņa piegāja pie masīvā ozolkoka galda, kas atradās aizstiklotā virtuves nišā, attaisīja vaļā uz tā esošo lielo ādas somu un izņēma savu piezīmju grāmatiņu.

— Viņš piezvanīs uz dažām vietām un ievāks informāciju, — Defnija, beigusi sarunu, draudzenei sacīja. Melrouzs rīkosies piesardzīgi. Nedrīkst piesaistīt preses uzmanību.

Prese! Pasarg' Dievs, tās būtu īstās šausmas!

“Pazīstamais, diplomētais grāmatvedis revidents Džefrijs Fraijs izgaist tikpat noslēpumaini kā viņa sievas restorānā iztīrītās ķiršogas,” Dagans O’Nīls tad varētu rakstīt.

Šāda iespēja Laurai iedvesa šausmas. Viņa ielūkojās savā kalendārā.

— Šorīt man bija paredzētas vairākas tikšanās, taču es gribu būt šeit, kad Džefs piezvanīs. — Viņa uzmeta skatienu logam: debesis bija apmākušās un pagalms izskatījās drūms un tukšs. — Ja Džefs piezvanīs. Bet ja nu viņš nepiezvanīs?

— Viņš piezvanīs.

— Es liku meitai iet uz skolu. Ja Džefs līdz viņas atnākšanai nepiezvanīs, tad tas būs briesmīgi. — Viņa uzmeta Defnijai bažīgu skatienu. — Ja mums neizdosies līdz tam laikam neko uzzināt, man nāksies zvanīt Skotam. — Viņa sāka satraukti elpot. — Ir tāda sajūta, ka tas notiktu ar kādu citu, nevis ar mani.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums, kas it kā apstiprināja viņas teikto. Džefs mēdza brokastot virtuvē pusdeviņos no rīta. Pēc stundas ceturkšņa viņš izgāja no mājām. Pulksten deviņos viņš jau sēdēja birojā pie sava darbagalda un izskatīja pastu.

Atskanēja tālruņa zvans, Laura metās pie aparāta.

— Tur nekā nav, — Deivids bez jebkāda ievada pavēstīja. — Es pārbaudīju viņa galdu, kartotēku un grāmatplauktus. Visur valda nevainojama kārtība.

Laura zināja, ka viņas vīram tas ir raksturīgi. Viņš bija akurāts cilvēks. Savalkātās zeķes viņš allaž izvilka uz labo pusi, iekams tās ielika netīrās veļas grozā. Bikses pakāra, rūpīgi salicis kopā vīles. Sarindoja uz naktsgaldiņa grāmatas tādā secībā, kādā tās vajadzēja lasīt. Kad citas sievietes žēlojās

par savu laulāto draugu nevīžību, Laura varēja vienīgi pateikties Dievam. Strādājošai ģimenes mātei Džefs bija ideāls vīrs.

Pretodamās trulajam izmisumam, viņa piespieda sevi skaidri domāt.

— Kāda ir viņa dienaskārtība? Cikos šodien paredzēta pirmā tikšanās?

— Pusdesmitos, — Deivids atbildēja un norūpējies piebilda:

— Domāju, šeit arī slēpjas atbilde. Džefs nevarēja tā gluži vienkārši izgaist un tevi pamest.

‘Tevi pamest.” Asinis pēkšņi sāka deniņos tik strauji pulsēt, ka viņa uz brīdi zaudēja dzirdi.

— Protams, nevarēja. — Laura ar mokām norija kaklā kamolu. — Ar viņu kaut kas ir atgadījies. Un man jānoskaidro — tieši kas.

— Būs labāk, ja es aizbraukšu.

— Nē. Paliec birojā. Tu varēsi vēl kādam piezvanīt. — Viņa jautājoši pavērās draudzenē, kura sniedzās pēc klausules.

— Vienu mirklīti, Deivid. Ar tevi vēlas runāt Defnija.

— Deivid? Izturies, it kā nekas nebūtu noticis. Kad jūsu darbinieki sanāks kopā, tu pajautā, vai viņi nav redzējuši Džefu. Saki, ka viņš tev ir vajadzīgs. — Defnija bridi klusēja, klausīdamās Deivida vārdos, un tad turpināja: — Kādēļ nostādīt viņu neērtā stāvoklī, ja Džefs drīz vien atgriezīsies un pats visu paskaidros. Mēs nekādā ziņā nevēlamies, lai kāds uzostu, ka norisinās kaut kas nelāgs, un sāktu izplatīt runas pa visu pilsētu. Notikušo nedrīkst izlaist no kontroles.

Laura sacītajam pievienojās, viņa visiem spēkiem centās saglabāt pašsavaldīšanos. Domas joņoja — pašreizējo brīdi nomainīja pagājušās nakts atmiņas, cerības — bailes un izmisums. Viņas acis bija sausas un gurdenas, kaut gan Laura pati nejutās nogurusi. Sirds krūtīs satraukti dauzījās.

Atstājusi Defniju vienu, viņa iegāja ēdamtelpā. Viņas pirksti pārslīdēja Čipendeila stilā izrotāto krēsla atzveltni, līdz pēdīgi noslīga lejup un apstājās pie galda malas. Pirms nepilnām divām nedēļām, Pateicības dienā, šis galds vai lūza no ēdieniem un māja bija pilna ar cilvēkiem. Viņi bija ielūguši divdesmit sešus viesus — savus tuvākos radiniekus, draugus, ģimenes locekļus un pat vairākus darbabiedrus. Laurai patika rīkot tādus vakarus, un arī klātesošie guva prieku. Pat Medija bija kā atplaukusi — acīmredzot jutās apmierināta ar Lauras izturēšanos, viņu priecēja arī no Sakramento atbraukusī Grēta. Taču kāds šis pārbaudījums izrādījās Laurai pašai, ja visu nedēļas nogali viņas mātei vajadzēja ar jaunāko meitu atrasties zem viena jumta! Viņas bija kā diena un nakts, tādēļ jau arī Grēta aizbēga uz Austrumu piekrasti. Tomēr šķiet, ka pēdējos gados Medija bija sākusi kaut ko iegaumēt — ja māte vēlējās tikties ar Grētu, tad nācās mazliet sevi savaldīt, atmest paradumu zoboties, salikt visu pa plauktiņiem un analizēt, pūlēties turēt mēli aiz zobiem.

Laura nebija pārrāvusi ar māti attiecības, kā to izdarīja jaunākā māsa Grēta, un līdz pat šim laikam pacieta viņas dzēlīgās piezīmes. Tagad nu Laurai pārskrēja šermuļi, iedomājoties vien, kā Medija izturēsies, uzzinājusi par Džefa prombūtni. Viņa lūdza Dievu, lai pazudušais ātrāk atrastos un pārpratums noskaidrotos, pirms to uzzina viņas māte.

— Mēs ar Deividu visu jau norunājām. — Defnija nostājās uz sliekšņa. — Kā tu jūties?

Laura gurdi pasmaidīja.

— Kā es jūtos? — Viņa izdvesa nopūtu: — Ko lai es tagad iesāku?

— Ja gribi — piezvani kādiem paziņām!

Laura piegāja pie loga.

— Ja Džefs būtu braucis pie kādiem paziņām, tad vispirms viņš atnāktu mājās. Ar to es gribēju sacīt, ka manam vīram ir tikai ģimene un darbabiedri. Un viņa tenisa komanda. Viņi spēlē pirmdienās. Tas ir — šodien vakara pusē, — viņa pēkšņi aptvēra.

— Piezvani kādam no Džefa tenisa partneriem! — Defnijas balss skanēja klusi un liegi. — Varbūt viņš ir darījis zināmu, ka šodien nevarēs ierasties. Tad jau radīsies kāds pieturas punkts.

— Tādā gadījumā viņš būtu plānojis savu aizbraukšanu jau iepriekš. Tu domā, tā varētu būt bijis?

— Nē. Gluži vienkārši es cenšos izveidot kopējo ainu.

Laura tik tikko sadzirdēja draudzenes sacīto. Viņu pārņēma

bezgalīga vientulība.

— Kā gan viņš varēja ieplānot braucienu, iepriekš man par to neko neteicis un neatvadījies no Debras? Ari ceļasoma vēl arvien atrodas tepat.

— Tev taisnība. No labas gribas Džefs to nebūtu darījis.

Iezvanījās tālrunis, un Laura steidzās pie aparāta.

— Hallo?

— Paldies Dievam, ka es tevi noķēru, — klausulē atskanēja Medeleinas Makvejas čērkstošā balss. — Es jau baiļojos, ka tu būsi aizgājusi. Vai tev ir kāds brīvs brītiņš?

Lauras acu izteiksme kļuva gandrīz vai neprātīga.

— Mamm, tu zvani nelaikā.

— Taču man drīz vien ir jāiet prom. Pēc tam es atbrīvošos tikai pēcpusdienā, tā ka mums viss jāizlemj jau tūlīt.

Laurai atkal sāka smelgt pakrūte. Viņa šobrīd jutās kā astoņgadīga meitene, kura uzaicināta Medijas mājas biroja viesistabā sniegt paskaidrojumus par to, kādēļ nav uzņēmusies sagatavot savu projektu skolas zinātnisko ideju gadatirgum. Vēlēdamās uzzināt, ko viņa noziegusies šoreiz, Laura vaicāja:

— Kas jāizlemj?

— Mūsu fakultātē ir radušies sarežģījumi sakarā ar Ziemassvētkiem. Deviņpadsmitajā datumā mēs esam pasūtījuši izbraukuma apkalpošanu dekanātā. Dažs labs jau izteicis savu neapmierinātību, ka viss norisināsies universitātes sienās. Personiski mani tas nemulsina...

— Vai tu vari mirklīti pagaidīt? — Laura runātāju pārtrauca un, atbildi nenogaidījusi, nolika klausuli.

— Es to nespēju izturēt, — viņa nomurmināja un ar izmisušu skatienu vērās draudzenē.

— Saki viņai, ka piezvanīsi vēlāk.

— Bet ja nu pēc tam būs vēl sliktāk?

— Saki, ka tev kāds solījās zvanīt.

— Māte zina, ka man ir divi tālruņa numuri.

— Saki, ka esi slima.

— Medija tad teiks — no rītiem jau bieži mēdz būt sliktas sajūtas — un sāks klāstīt par sievietēm, kuras manā vecumā vēl dzemdē.

Defnija nobālēja.

— Tu esi stāvoklī?

— Ak Kungs, nē jau! Šim nolūkam man nav ne laika, ne arī spēka. Bez tam man jau ir trīsdesmit astoņi gadi!

— Un tu baidies no savas mātes.

— Vairs nebaidos. Vairs nebaidos. Es jau pārstāju baidīties.

— Tādā gadījumā tūdaļ pat parunā ar viņu un visu izlem.

Laura draudzeni vērīgi nopētīja un devās pie tālruņa.

— Atvaino, mamm. Ko tu stāstīji par Ziemassvētkiem?

— Daži mūsu fakultātes līdzstrādnieki vēlas, — Medijas balsī varēja saklausīt tikko jaušamu pārmetumu par meitas kavēšanos, — lai sarīkojums notiktu ārpus mūsu universitātes. Viņi uzskata, ka šim mūsu absolventiem veltītajam vakaram jābūt pēc iespējas svinīgākam. — Runātāja iesprauslājās. — It kā viņi saprastu jauniešu psiholoģiju labāk par citiem. Es uzskatu, ka dekanātā atmosfēra būs pietiekami svinīga. Kā tu domā?

— Noteikti, — Laura apstiprināja.

— Mēs abas gan pārstāvam mazākumu. Es varu palikt pie sava, bet viņi teiks — es dzīvoju pagātnē. Atbildi man — vai kādreiz esmu baidījusies no visa jaunā? Nekad! Es esmu visprogresīvākais līdzstrādnieks mūsu fakultātē!

Par to Laura ne mirkli nešaubījās. Tāpat Laura nešaubījās arī par to, ka gados jaunākie fakultātes līdzstrādnieki vēlējās nomainīt viņas sešdesmit astoņus gadus veco māti rektora krēslā. Kaut gan, ļoti iespējams, kādam pat sagādāja prieku ar viņu cīkstēties. Medeleina Makveja nebija ar pliku roku ņemama.

— Esmu pārliecināta, tavi līdzstrādnieki arī visu attiecīgi novērtēs, ko tu esi darījusi, — Laura samierinoši noteica.

— Viņi grib, lai vakars notiktu restorānā, — Medija pavēstīja. — Tu varēsi viņus uzņemt?

Šobrīd Laurai vismazāk gribējās domāt par tādām lietām, tomēr viņa piespieda sevi to darīt. Restorāna “Ķiršu dārzs” īpašniece domās iztēlojās savu biroju, tajā pie sienas iepretim decembrim skaidri salasāmiem sarkaniem burtiem bija rakstīts: “Šajā mēnesī pasūtījumi vairs netiek pieņemti”. Laura ar sajūsmu vēroja šo uzrakstu, jo tas liecināja par sasniegtajiem panākumiem, un viņai ļoti gribējās ar to Medijai palielīties.

Taču patlaban tādas vēlmes nebija, tādēļ Laura vienīgi noteica:

— Tagad jau ir par vēlu izdarīt kādus grozījumus.

— Vēl taču trīs nedēļas laika?! Mēs neko negrozām, tikai pārceļam pasākumu no mācību iestādes uz restorānu. — Medi-jas balss pieklusa, slēpdama vēl neizteiktus draudus. — Laura, vai tas patiesi tik sarežģīti?

Šie vārdi pauda izaicinājumu, ko Laura iepazina jau kopš agras bērnības. Medijai Makvejai bija stingrs raksturs, viņu nekas nespēja aizkavēt. Misis Makveja visu dzīvi strādāja mācību iestādēs, viņa ne vien vadīja savu fakultāti, bet vienlaikus sastāvēja arī dažādās profesionālās organizācijās, un šis apstāklis vērta attiecības ar viņu vēl sarežģītākas. Brīžam Laurai šķita, ka viņa pameta koledžu tikai mātes dēļ. Medija par šādu meitas soli bija sašutusi, viņa mazliet nomierinājās tikai tad, kad skolu sāka apmeklēt Debra, bet Laura pievērsās kulinārijai — pati cepa un pārdeva siera pīrāgus ar ķiršiem. Tas notika pirms desmit gadiem. Medija pie savām domām palika ari tad, kad viņas meitas nelielais bizness izvērtās par firmu, kas apkalpo iestāžu pasākumus.gastronomiska rakstura karjeru viņa neuzskatīja par ievērības cienīgu. Vēlāk, pirms diviem gadiem, tika atvērts restorāns. Tas labi darbojās, un glītie panākumi liecināja, ka nu beidzot Laura ir kļuvusi līdzvērtīga savai mātei.

Par spīti Džefa noslēpumainajai pazušanai un lielajam satraukumam, Laura tomēr spēja saņemties.

— Tas nemaz nav sarežģīti. Es varu visu nokārtot. Tikai man nāksies tev vēl piezvanīt.

— Kokteiļus mēs pasūtījām pulksten sešos, bet pusdienas pulksten septiņos.

— Jūs esat pasūtījuši apkalpošanu dekanātā. Ja gribat pārcelt vakaru uz restorānu, tad nāksies mainīt laiku — vai nu agrāk, vai arī vēlāk. Grafiks ir ļoti pārslogots. Es jūs ierakstīšu, taču ceru arī no jums sagaidīt pretimnākšanu.

Vada otrā galā iestājās klusums. Laura labi zināja, ko tas nozīmē. Šiem klusuma brīžiem vajadzēja iespaidot sarunu biedru. Taču šoreiz Laurai izrādījās taisnība, vēl vairāk, tagad viņa bija stāvokļa noteicēja, un, kaut gan nekad netiecās pēc varas, Laurai patika, ja viņas māte to saprata.

Dievs bija liecinieks, pēdējās divpadsmit stundās Laurai gaužām maz iznāca priecāties.

— Izskatās, ka man citas izvēles nav, — pēdīgi Medija piekrita. Un tūdaļ jau, nespēdama nociesties, izmeta dzēlīgu piezīmi: — Ceru, ka tas nemaksās daudz dārgāk?

— Priekš tevis, māt? Tikpat.

— Ļoti labi, — Medija atbildēja. — Līdzko tu uzzināsi, cikos pasākums varēs notikt, — tā tūlīt zvani. Tad varēsim visu vajadzīgo apspriest.

Laura nolika klausuli. Taču viņai nebija lemts tīksmināties par gūto uzvaru — satraukums pārņēma viņu ar jaunu sparu. Skatiens apstājās pie automātiskā atbildētāja.

— Var gadīties, ka es tomēr neesmu pamanījusi viņa ierakstu?

— Ko? — Defnija pārjautāja.

— Džefa paziņojumu. — Laura nospieda pogu un attina atpakaļ ieraksta lenti.

Atskanēja signāls. “Laura, te Sjū. Mums radies pārpratums. Puiši iekrāvuši mūsu autiņā nepareizo fileju. Mēs saņēmām pildīto, taču klients bija pasūtījis parasto. Un to droši vien aizvedis prom Deivs. Es patlaban cenšos sazvanīt Dī. Ja tu nebūsi restorānā, viņa visu nokārtos.” Ziņojums beidzās, un vēlreiz atskanēja signāls.

— Sjū Hiršorna, — Laura paskaidroja. — Viņa vada vienu no manām brigādēm. Viņa mani uzmeklēja “Ķiršu dārzā”.

Izskanēja nākamais zvans. “Šeit runā no Dr. Larimera biroja. Atgādinām, ka Džefrijs Fraijs ir trešdien pusdienlaikā nozīmēts uz pieņemšanu pie zobārsta.”

Laura pameta skatienu uz Defniju, taču, iekams viņa paguva izstāstīt par Džefa zobu sāpēm, jau sekoja nākamais ieraksts.

“Mammu, labdien!” Tā bija Skota balss, kurai fonā skanēja smiekli un Čaloņa. Izdzirdusi šīs līksmās skaņas, Laura piespieda pie lūpām pirkstu galus. “Tu laikam atkal neesi mājās. Gribēju tikai pateikt, ka saņēmu četri ar krustiņu par to ekonomikas testu, bet es jau domāju — viss pagalam, esmu izgāzies. Raksts par mākslas vēsturi virzās uz priekšu diezgan labi. Es raujos melnās miesās. Tāpat kā visi. Jā, un kas vēl? Mums pagājušās nedēļas nogalē bija jauka kopā sanākšana.”

Sekoja smiekli un Skota aizturētā balss: “Aizverieties, jūs tur!” Un tālāk: “Mani draugi notiesāja visu, ko tu atsūtīji. Viņiem varen garšoja!” Pēc šiem vārdiem sekoja pateicības saucieni un aplausi. “Tas nozīmē — paldies. Nu, liekas, tas ir viss. Drīz parunāsim. Atā!”

— Kas noticis ar kluso zēnu, mēs taču abi kādreiz Senkruā pludmalē lasījām gliemežvākus? — Defnija ieminējās.

Lauras skatiens vēl arvien kavējās pie automātiskā atbildētāja.

— Viņš ir izaudzis. — Elpu aizturējusi, viņa nogaidīja, līdz izskanēja pēdējie ieraksti.

Defnija pieskārās draudzenes rokai.

— Džefs atradīsies. Mēs viņu sameklēsim.

Taču Laura jau domāja par nākotni.

— Bet kā ar Ziemassvētkiem? Un brauciens uz Sabu pēc Jaunā gada? Un viņa dzimšanas diena? Ielūgumi jau tiek iespiesti!

— Tajā laikā jau Džefrijs būs šeit.

— Bet ja nebūs? — Iezvanījās tālrunis. Paķērusi klausuli, Laura izmisīgā balsī iekliedza: — Hallo?

— Tā esmu es. Tev tāda savāda balss. Vai viss ir kārtībā?

— Ak Dievs, Elīza!

— Viņa nav mājās?

— Pagaidām nē. Nav bijis visu nakti. Kaut kas ir noticis.

— Es tūlīt atbraukšu.

Saruna pārtrūka ātrāk, iekams vēl Laura paguva ko pateikt, starp citu, viņa nemaz negribēja neko iebilst. Elīza Šulere tūlīt pēc Defnijas bija viena no Lauras vistuvākajām draudzenēm. Koledžas laikos meitenes dzīvoja vienā istabā, un Laura pastāvīgi apgalvoja, ka ar skolu viņa samierinās vienīgi Elīzas dēļ. Turpmākos gados viņas kļuva vēl tuvākas. Tieši Lauras mājās viesību vakarā Elīza iepazinās ar kādu Džefrija klientu, ar kuru jau tagad sešus gadus ir precējusies. Nevarētu teikt, ka šī laulība būtu ļoti laimīga. Pīters Šulers bija par Elīzu vecāks. Bez tam viņš bija arī vecmodīgs, kas abu gadu starpību vēl tikai palielināja. Taču viņa gribēja bērnus, un Pīters izrādījās labs ģimenes tēvs. Tagad Elīza ir divu meitiņu māte, mazās vēl nav sasniegušas piecu gadu vecumu. Misis

Šulerei ir istabene un ari aukle, pēdējo ieteica pieņemt viņas virs, un tādējādi Elīzai atliek laika “Ķiršu dārzam” un Laurai. Laura jutās pateicīga Dievam. Pārgalvīgi eleganto Elīzu varēja dēvēt par īstu enerģijas ģeneratoru, un turklāt draudzenei bija ari zelta sirds. Defnija prata Laurai dot padomu, kā rīkoties tālāk, taču garastāvokli uzlabot varēja palīdzēt vienīgi Elīza.

Tā kā pulkstenis jau rādīja deviņi un ne Deivids, nedz ari Defnijas detektīvs vēl nebija zvanījis, Laura juta, ka nāksies pielikt ne mazumu pūļu, lai viņas garastāvokli mainītu uz labo pusi.

*3*

Džefrijs Fraijs pamodās ar briesmīgām galvassāpēm. Gribēdams mazināt sāpes, viņš ar roku aptaustīja pieri, taču tās aptvēra visu galvu. Viņš bija dzirdējis, ka paģirās tā mēdz būt, un tagad Džefrijs šīs sajūtas iepazina pats. Šobrīd viņš nožēloja, ka bija piedzēries līdz nemaņai. Nekas cits jau viņam arī neatlika. To varēja uzskatīt par sava veida rituālu, kam vajadzēja notikt jau daudz agrāk. Beidzot Džefrijs Fraijs — sešas nedēļas pirms savas četrdesmit otrās dzimšanas dienas — bija kļuvis par īstu vīrieti.

Šī savādā atziņa uzmācīgi pulsēja viņa smadzenēs starp sāpju uzliesmojumiem un daudz nopietnākām domām. Gulētājs raudzīja atdarīt acis, vēlēdamies noskaidrot, vai viņš patiesi ir to izdarījis vai ari tikai sapņojis, taču smagie plaksti palika aizvērti. Tādēļ, aptvēris ar izplestiem pirkstiem galvvidu, viņš palika nekustīgi guļot, nolēmis uzticēties vienīgi dzirdei un ožai.

Džefrijs gulēja šaurā, vienkāršā koka gultā, kas viņa augumam bija nedaudz par garu. Pārlieku sastīvinātie palagi oda pēc plastmasas maisiem, no kuriem viņš tos vakarvakarā izņēma. Tagad tie, apliecinādami šī vīra gultas klāšanas prasmi, bija savēlušies vienā kamolā, un ar katru elpas vilcienu viņš sajuta ādai pieskaramies raupjo vilnas segu. Arī tā bija jauna, ko nevarēja sacīt par visu pārējo.

Gulēdams gultā ar aizvērtām acīm un sāpošu galvu, Džef-rijs izjuta pelējuma un vecuma dvaku. Kādreiz šeit bija dzīvojis zvejnieks ar suni. Ja zvejniekam būtu bijusi sieva, arī tā mazgātu galvu ar ābolu šampūnu, liktu veļā sasmaržotas salvetes un lietotu dezodorantu Joy, kā to darīja Džefa sieva. Sī mājokļa smaržām un skaņām nepiemita ne maigums, nedz arī piemilīgums. Jumtu rībināja ziemas lietus, kam sen jau bija laiks pārtapt sniegā, bet lejā aiz līkajām priedēm un izkaltušajiem ūdensaugiem, klinšu grēdām un akmens blāķiem nemitīgi triecās viļņi un jūra izkliedza savas sakāves sāpes.

Viņš izvēlējās piekrasti, jo mīlēja jūru. Kad bērnībā Džefs kopā ar ģimeni aizbrauca atpūsties pie ūdens, zēns stundām ilgi sēdēja un skatījās viļņos. Tie viņu apbūra. Viņš izjuta šo dabas varenību.

Tagad, klausīdamies viļņu bangotnē pret krastu, viņš šo spēku izjuta no jauna, un galvā pēkšņi uzplaiksnīja doma, ka sakāvi cietis viņš pats. Taču šī doma izgaisa tikpat ātri kā pazibējusi, un viņš pie tās vairs neatgriezās. Viņš nevēlējās domāt par sakāvi. Džefs nevēlējās domāt par to, kas jau piederēja pagātnei. Viņš gluži vienkārši par to nespēja domāt. Tādēļ ciešāk apskāva ar roku galvu, nolaida kājas uz grīdas un, pārvarēdams pieaugošo nelabuma sajūtu, apsēdās gultā.

Džefs sēdēja nekustīgi, līdz kamēr viss esošais ap viņu pārstāja griezties. Pēc tam viņš lēnītēm pavēra acis. Lai apskatītu šo mājokli, nenācās pat pakustināt galvu — telpa bija maza. Taču Džefu tas nemulsināja. Arī šaurībā varēja justies ērti. Tā bija pat labāk. Viss vajadzīgais atradās pa rokai, to viņš spēja saskatīt pat ar savu aizmigloto skatienu. Viņš samanīja tik tikko jaušamus virtuves izlietnes apveidus, lādītes ar atvilktnēm pie sienas, grāmatplauktu un galdu istabas pretejā pusē, bet tālāk neskaidri iezīmējās kaut kas līdzīgs dzīvojamās istabas mēbelēm. Telpas vidū stāvēja ar malku kurināma plīts, tā vēl izstaroja vakarvakarā sadegušo kluču siltumu. Starp plīti un telpas virtuves daļu ievietojās neliels apaļš galds ar diviem krēsliem.

Viss bija darināts no koka. Viss šķita nolietojies. Visu vajadzēja pielabot. Taču Džefs par to neraizējās. Viņam vajadzēja pazust, paslēpties, un labāku vietu par šo bija grūti iedomāties. Te viņu neviens neatradīs. Pilsēta bija tālu uz ziemeļiem, neviens svešs cilvēks nespers te savu kāju.

Nē. Neviens viņu neatradis. Viņš bija visu labi apsvēris. Kad pagājušajā vasarā ieradās meklēt nelielu mājokli, Džefs bija nogrimējis seju, nosauca izdomātu vārdu un samaksāja par pirkumu skaidrā naudā. Visu rudeni viņš vāca kopā nepieciešamās mantas — ne vien palagus un segas, bet arī virtuves piederumus, šķīvjus, siltu ziemas apģērbu. To darot, viņš ievēroja lielu piesardzību — norēķinājās skaidrā naudā, katrā no veikaliem iegādājās vienu vai divas lietas un izraudzījās tirgotavas, kas atradās iespējami tālāk no Northemptonas. Pēc divām nedēļām viņam ataugs bārda, pēc četrām — būs gari mati, bet pagaidām viņš iztiks ar tiem krājumiem, kas glabājās porša bagāžniekā.

Vieglā automašīna — vienīgā greznība, ko viņš atļāvās paņemt līdzi, stāvēja drošā vietā šķūnītī aiz mājas, pārsegta ar tumšpelēku brezentu. Pilsētu rītausmā ietina bieza migla, un, kad viņš brauca pa galveno ielu, tā bija klusa un tukša. Neviens nekad neko neuzzinās.

Viņš bija paņēmis līdzi tikai to, kas mugurā, un vēl arī piecdesmittūkstoš dolāru sīkās naudaszīmēs. Iesākumā ar to vajadzēja pietikt. Viņa izdevumi būs niecīgi. Reizē ar mājeli tika pārdots arī pārnēsājamais ģenerators, taču Džēlam labāk patika vētras lukturi, kas bija sakarināti istabā uz āķiem. Viņam bija gaisma, malka un līdzatnestā pārtika — tādējādi Džefs varēja vairākas dienas neiziet no mājas. Lai nenāktos garlaikoties, viņš bija paņēmis līdzi pat grāmatas, kaut arī darāmā šeit tāpat netrūka. Kad mājiņā vairs nedzīvoja zvejnieks, tā pārgāja rakstnieka īpašumā, kurš pirms diviem gadiem nomira. Kā stāstīja nekustamā īpašuma tirdzniecības aģents, tas bijis liels savdabis, un biezā netīrumu kārta uz logiem liecināja, ka tie nav mazgāti krietni ilgāk nekā divus gadus. Džefs bija iegādājies mazgājamos līdzekļus. Vajadzības gadījumam viņš iegādājās arī āmuru un naglas. Kad jaunais mājoklis būs salabots un tās iemītnieks pārvērties līdz nepazīšanai, Džefs varēs doties uz pilsētu un pieteikties darbā par namdara palīgu. Tieši tā rīkojās Kristiāns — nē, brālis sāka ar tilta būvniecību nomaļā Rietumāfrikas ciematā, taču kļūt par palīgstrādnieku attālā Jaunanglijas nostūrī ari nebija nemaz tik peļami. Kas par to, ka Džefs maz ko sajēdza no namdara darbiem? Ja jau Kristiāns spēja to iemācīties, tad varēs ari viņš. Viņu gēni taču bija vienādi. Ari viņš strādās ar tulznainām rokām.

Lai cik grūti tam nāktos noticēt, pirmoreiz mūžā Džefs varēja darīt to, ko pats vēlējās. Viņš bija brīvs, pilnīgi brīvs. Viņam nebija vārda. Nebija pagātnes. Nenācās piecas dienas nedēļā sēdēt pie darbagalda, diendienā nostrādāt astoņas stundas — gadā kopā bija piecdesmit nedēļas. Viņš bija brīvs.

Tomēr Džefs jutās pavisam draņķīgi.

“Laikam aukstums vainīgs,” mājeles iemītnieks nodomāja. Plīts gan sildīja labi, taču caurvējš vilka no visiem kaktiem — vasarā, siltā laikā viņš to nepamanīja. Mitrums spiedās līdz kauliem, un Džefu sāka kratīt sīki drebuļi.

Nē, visā varēja vainot vienīgi paģiras. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš uzslējās kājās un devās pie apbružātā galda, uz kura bija gluds ādas portfelis, kas nekādi neiederējās telpas pieticīgajā iekārtojumā. Viņš izņēma no pudelītes divas aspirīna tabletes un, atmetis atpakaļ galvu, tās norija, neko virsū neuzdzerdams, — tik nepiespiesti rīkojās cilvēks, “brīvs kā putns”, kura elpa vēl dvašoja pēc alkohola.

Tomēr tik straujai rīcībai sekoja bēdīgs iznākums: likās, galva aiz sāpēm pārplīsīs, un sakairinātais kuņģis nekavējās atgādināt par vakardienu. Viņam gar acīm sametās tumšs; aizmirsis aukstumu, jauniegūto brīvību un to, ka tagad kļuvis par īstu vīrieti, Džefs klupdams aizšļūca līdz vannai un izvēmās.

Kādā citā zemes malā Kristians Fraijs pamodās līdz ar pirmajiem saules stariem un, vēl būdams miega varā, sajutis lielo karstumu, tūdaļ saprata, kur atrodas. Austrālijā viņš nebija pirmo reizi. Nevarēja sacīt, ka šī vieta Kristiānām būtu iepatikusies, taču izteiktais darba piedāvājums likās pieņemams, ari brīvs laiks atradās, un galu galā Austrālija nemaz nebija tik tālu no Taiti, kur viņam vajadzēja nokļūt vēl tās pašas dienas vakarā. Šo braucienu viņš gaidīja ar nepacietību.

Tur jau Kristiāns pabija iepriekš un tagad cerēja satikt savus senos draugus. Bez tam viņš vēlējās kādu laiku padzīvot greznībā, kas diezin kāda vis nebija.

Viņa bungalo tikai nedaudz lielāks par parasto tropu nojumi — dēļu grīda atradās kādu plaukstas tiesu virs zemes, niedru jumtu balstīja gara kārts telpas vidū un vienīgā nojumes siena meža pusē. Pret okeānu pavērstā bungalo puse bija vaļēja, tā labi noderēja jūras brīzēm, ja vien tās spēja izlauzties cauri kokiem, kaut gan šobrīd Kristiāns nejuta ne mazākās vēsmiņas pūsmu. Gaiss bija silts, mitrs un rāms, tas izsūca visus spēkus, iekams cilvēks vēl paguva izdarīt kādu kustību. Tagad Kristiāns, ne mirkli nedomādams, savu Nikon būtu apmainījis pret ventilatoru.

Kernā — piekrastē atradās labiekārtotas viesnīcas — dzīve nelikās nemaz slikta. Līdzīgi bija arī mazliet uz ziemeļiem Portduglasā, kur viņš dzīvoja uz jahtas, pēdējo varēja uzskatīt par īstu mākslas mājokli — tur varēja baudīt visu, sākot ar siltajām vannām, līdz pat daiļajam dzimumam. Ja devās no Portduglasas ziemeļu virzienā — šīs izpriecas drīz vien nomāca mežonīgā daba, it īpaši pirmatnējās Deintrijas jaunaudzes.

Tropu mežiem tādiem arī vajadzēja būt — necaurejamiem, neskartiem, tomēr Kristiāns pirmo reizi savām acīm redzēja tik milzīgu masīvu. Saule lauzās cauri augstajai, kupli sazarotajai koku lapotnei, un viņa kinokamera uztvēra spilgti sarkanus, oranžus, gaišsārtus, debeszilus, piesātinātus zaļos un tumši zilos toņus. Viņš filmēja ne vien nedzīvo dabu, bet arī dažādus džungļu iemītniekus — putnus, tauriņus, grauzējus un reptiļus. Daudzi no tiem mita vienīgi šajā pasaules daļā. Jēdziens “izmirstošās sugas” jau kļuvis tik nodeldēts, ka tiek uztverts kā pats par sevi saprotams. Šo vārdu īsto nozīmi iespējams novērtēt vienīgi tad, ja cilvēks ar savām acīm redz skaistumu, kam lemta bojāeja.

Kristiāns par to varēja pārliecināties pats. Tas bija gluži cits skaistums: tas nelīdzinājās ideāli noslīpēta briljanta, ne arī uz klints uzceltas gruzīnu pils vai izsmalcināti ģērbtas sievietes skaistumam. Tā bija mežonīga, pirmatnēja, civilizācijas neskarta daba. Tā vienlaikus varēja būt svelmaina un valga, jaunas dzīvības un iznīcības nesēja, tā slējās augstu virs galvas un pletās zem kājām, reizēm gan kļūdama draudīga, tomēr allaž — dzīvības pilna.

Lai varētu saglabāt dabu tās pašreizējā izskatā, Kristiānām tika izteikts lūgums to iemūžināt kinofilmā. Viņš jau bija uzņēmis desmitiem kasešu, kas tagad glabājās vēsā vietā. Ja kaut daļa no tām tiks izmantota, tas nozīmē, ka viņš pēdējā nedēļā nebūs veltīgi lējis sviedrus.

Pat tagad rītausmā, kas bija visvēsākais dienas laiks, Kristiānām sviedri lija aumaļam. Labi vēl, ka viņam nekas nebija mugurā. Apģērbs varēja vienīgi traucēt. Brīžam mežā valdīja tāds neciešams karstums, ka tikko uzvilkts drēbes gabals vienā mirklī piesūcās ar sviedriem. Gadījās arī lietū izmirkt līdz ādai. Viņu gan brīdināja, ka decembris nav pats labākais laiks, lai šeit uzturētos, taču Kristiāns bija nolēmis tieši šo mēnesi izmantot tādam nolūkam. Svētkos šis vīrs nemēdza būt mājās, un kas par to, ja viņš devās uz tropiem pašā lietus sezonā! Vienalga — apģērbs izmirka no sviedriem vai arī to samērcēja tropu lietusgāzes, pilnībā izžāvēt drānas nekad neizdevās. Tās arvien vairāk piesūcās ar nelāgu dvaku. Braucot uz Kemu, nāksies no šīm mantām atbrīvoties, bet Taiti viņam vispār maz kas būs vajadzīgs.

Šādi prātodams, gulētājs pasmaidīja un tīksmi izstaipījās, aizsniegdams ar roku galvgalī balstu, kur atradās garā guļamtīkla mezgls. Atslābinājies viņš pārlaida roku spalvojumam, kas auga uz krūtīm un vēdera. Viņš bija nokrities svarā par trim četriem kilogramiem, un tas nemaz nelikās slikti. Kristiānām gribējās būt slaidam — diētu viņš neievēroja un ar ķermeņa vingrinājumiem nenodarbojās, jo pelnīja sev iztiku, strādājot fizisku darbu. Taču brīvdienās bija citādi. Garšīgs ēdiens, mazāk nācās kustēties, arī nervi nebija tik pārslogoti — brīvdienās varēja viegli iedzīvoties liekajā svarā.

Tādēļ Kristiāns jutās apmierināts, ka bija devies uz Austrāliju jau pirms Pateicības dienas. Lauras mielastiem nebija ne sākuma, ne gala. Viņa gatavoja visus iespējamos ēdienus, sākot ar zupām, līdz desertam, un katru gadu cienastā bija kas cits — nemainīgs palika vienīgi tītara cepetis. Šim lielajam, pat milzīgajam putnam — atkarībā no ielūgto viesu skaita — vajadzēja atrasties galdā katrā ziņā. Viss pārējais mainījās pēc Lauras ieskatiem. Pateicības diena izrādījās tas laiks, kad Laura varēja demonstrēt savu prasmi un sasniegto, visu, ko vien “Ķiršu dārza” īpašniece spēja. Ziemassvētkos atkārtojās tas pats, tikai ar vēl lielāku vērienu. Un, kaut arī Kristiāns atzina, ka brāļasieva sākusi dzīvi tikpat kā tukšā vietā un izveidojusi to pārticīgu un labu, Lauras viesības viņš necieta. Bija pārāk sāpīgi redzēt to, kas nepiederēja pašam. Tādēļ viņš tieši šajā laikā centās uzņemties dažādus darbus. Tas deva iespēju izvairīties no līdzdalības svētkos. Palīdzēja atbrīvoties no nevajadzīgām atmiņām, nenācās vairs arī necienīgi un izaicinoši uzvesties, izrādot, ka noniecina Lauras un Džefa veiksmi.

Turklāt Kristiāns jau arī bija tam par vecu. Tas kļuva pat nogurdinoši — tik ilgi turpināt ironizēšanu. Gabija par to runāja vairākus gadus.

— Kādēļ tu to dari, Kristiān? — viņa jautāja. — Tu nodari pāri savai ģimenei un pats sev. Tādām spēlītēm tu esi par vecu. Kādēļ tu to dari?

Kristiāns nevarēja to Gabijai izskaidrot, un to, ko nespēja izskaidrot mīļotai sievietei, viņš nevēlējās vispār kādam darīt zināmu. Viņi bija kopā — te satikdamies, te atkal drīz izšķirdamies — gandrīz sešpadsmit gadus. Labākie draugi, kas dzīvoja gan zem viena jumta, gan šķirti. Mīlnieki, kuri tuvinājās un attālinājās. Šī sieviete likās par visām citām vairāk piemērota, lai kļūtu Kristiānā sieva. Taču Gabija strādāja par televīzijas šova producenti Ņujorkā, bet Kristiāns būvēja mājas Vermontā. Kaut kā arvien pietrūka, neradās spēks, kas liktu abiem draugiem kļūt vienotiem, pasniegt roku pirmajam, paieties otram solīti pretim. Kaut kā arvien pietrūka.

Tad Gabija saslima. Kristiāns gribēja viņu precēt, taču abi sajutās slimības priekšā bezspēcīgi, un uzsākt kopējo dzīvi tādā brīdī likās bezjēdzīgi. Tādēļ viņš vienīgi sēdēja pie slimnieces gultas, viņai nākot pie samaņas un izjūtot bailes, turēja tās roku savējā, runāja ar ārstiem un pielika visas pūles, lai savās pēdējās dienās slimniece nejustos vientuļa. Kad visas ciešanas bija beigušās, viņš Gabiju apglabāja.

Nesteidzīga sviedru straumīte nolija pār viņa seju — tā

bija līdzīga asarām, ja vien Kristiāns prastu raudāt. Gabijas viņam pietrūka. Šī sieviete bija labs draugs, viņa dzīves virzības noteicēja. Kopš Gabijas nāves jau aizritējuši trīs gadi, un, kaut arī viņš par aizgājēju nedomāja vienā gabalā, viņam bieži gribējās ar savu draudzeni parunāt, kopā kaut kur aiziet un redzēt viņas smaidu.

Deintrijā būdama, viņa gan nesmaidītu — Kristiāns ironizēja. Gabija cienīja ērtības. Viņa neciestu karstumu, mitrumu un dzīvi meža ielenkumā. Viņai patika plaši klajumi un klusums. Viņa nebūtu sajūsmināta par trokšņainajiem strazdiem, kas te mājoja visapkārt. Tāpat arī par kukaiņu sīkšanu vakaros, cikāžu spalgo cizināšanu, neparastajām skaņām un murdoņu, ko izraisīja pārējie tropu iemītnieki. Nē, Gabija deva priekšroku greznībai un savrupai dzīvei. Viņa nebūtu ar mieru gulēt būdā, kurā tikai viena siena, turklāt ar plānām biksītēm kājās, kā tas šobrīd notika ar Kristiānu. Viņa nepeldētos kaila strautā. Gabijai nepatiktu arī staigāt pa džungļiem, kur cilvēku pastāvīgi novēroja neredzamas būtnes.

Iesākumā tas satrauca pat Kristiānu, lai gan viņu iepriekš par to brīdināja. Pamanīta tika katra skaņa, ikviena kustība, nekas nepalika neievērots. Viņš nešaubījās, ka izdevās redzēt tikai mazu daļu no tām būtnēm, kuras svešinieku novēroja. Taču vai gan tādēļ viņš drīkstēja tos vainot? Galu galā mežs taču bija šo iemītnieku mājas. Un Kristiāns varēja sevi uzskatīt vienīgi par nelūgtu viesi.

Bet viņš jau tāds ir bijis vienmēr.

Pulksten četros pēc Bostonas laika Teilors Džonss atdusējās gultā. Guļvieta bija sveša, bet jau krietni ierasta. Viņš pēc taustes pazina šos sniegbaltos, svaigi iestīvinātos palagus, mīkstos spilvenus un biezo, balto segu. Tāpat viņš pazina arī sievieti, kuras ķermenis pat šobrīd likās gandrīz vai saplūdis ar paša miesu. Līdzāsgulētājas āda šķita silta un gluda, ķermenis vingrs, viņas kaisle spēja apmierināt jebkuru vīrieti.

Diemžēl viņai vajadzēja aizbraukt. Pēc kādas nedēļas cieti stīvinātos palagus noņems no gultas un tie iesaiņoti aizceļos uz Sanfrancisko, kur tika piedāvāts jauns darbs - kļūt par menedžera palīdzi četrzvaigžņu viesnīcā. Šī vieta bija neparasti izdevīga un darīja godu divdesmit septiņus gadus vecai sievietei, kura neapstādamās virzījās augšup pa dienesta kāpnēm. Viesnīcas, arī četrzvaigžņu, atradās daudzviet. Diez vai viņa būtu izraudzījusies Sanfrancisko, ja atvadas no Austrumu piekrastes viņai sagādātu arī sirdssāpes.

Viņi ar Teiloru labi pavadīja laiku, taču viņus saistīja vienīgi fiziska tuvība. Abi to apzinājās. Katrs no viņiem bija dzimis citā vietā, dažādas bija viņu gaumes un tāpat arī centieni. Taču seksā abi izrādījās saderīgi partneri un šo nodarbi ari piekopa. Tagad nu sievietei jādodas uz citu, attālu vietu valstī, un tas bija vienīgais veids, kā viņu attiecības pārtraukt.

— Tek?

Uzrunātais paslēpa seju pie sievietes pakauša biezajos, siltajos matos.

— M-mm?

— Par ko tu domā?

Dziļi nopūties, Teilors Džonss centās iespējami ilgāk saglabāt savās plaušās sievietes smaržu, gluži kā hašišu, iekams to izelpo.

— Es domāju par to, ka man drīz nāksies tevi zaudēt.

— Nemelo.

— Es nemeloju. — Viņš pacēla galvu. — Bet tu domāji, ka teikšu ko citu?

— Parasti tu saki — man jāatgriežas darbā.

Sievietei izrādījās taisnība. Šis vīrietis nebija no tiem, kas vilcinājās un pārdzīvoja aizvadīto tuvības brīžu skurbumu. Taču šī diena bija citādāka. Viņš tomēr nebija tik liels biezpauris, lai nejustu, ka abu attiecībām tuvojas gals.

— Es domāju — mēs varētu aiziet kaut kur paēst. Tas būtu labs iegansts, vai ne?

— Tikai tādā gadījumā, ja mēs pirms manas aizbraukšanas vairs netiekamies.

Vīrietis atglauda no sievietes vaiga gaišu matu cirtu.

Atbildi nenogaidījusi, viņa jautājoši pavērās līdzgulētājā.

— Būs laikam labāk, ja vairs neredzēsimies, — pēdīgi viņš noteica. — No tā jau vieglāk nekļūs.

— Nu, šķirties mums nenāksies nemaz tik grūti. Mēs taču viens otru nemīlam.

— Nē. — Teilors pārlaida roku sievietes krūtīm un tūdaļ sajuta viņas kvēles pievilcību, lai gan pirms nepilnam desmit minūtēm tuvības brīdis bija laupījis visus spēkus. Tas šķita gluži tāpat kā ar narkotikām. Tās Teiloram Džonsam vajadzēja lietot ik pārdienas, bet, ja tas nenotika, varēja rāpties augšā pa sienu.

Viņa satvēra vīrieša roku, uzlikdama virsā savējo, un atkal nolaida galvu uz spilvena.

— Ar to vien nepietiek. Man vajag vairāk. Arī tev vajadzīga maza un maiga sieviņa. Tu izvēlies nepareizas sievietes, Tek. Tu nemitīgi šo kļūdu atkārto. Tu aizraujies ar sievietēm, kuras ir ļoti aizņemtas ar savu karjeru, un viņas neradīs tev mājas sajūtu, pavarda siltumu un piecus bērnus. Es varu tev sagādāt vienīgi sirdssāpes, jo man ir savi sapņi, no kuriem negribu atteikties.

— Ja tu mani mīlētu, tu atteiktos.

Viņa Teiloru izaicinoši uzlūkoja.

— Tu jau nemīli mani. Ja mīlētu, tad izturētos citādi. Ātrs sekss trīs četras reizes nedēļā pēc tam, kad esi pieteicies. Un arī tajās reizēs tu atnāc ar nokavēšanos. Tu man neko nedāvini, nepērc ziedus, ne vīnu, ari neved uz restorānu...

— Dzert vīnu tu vari restorānos ar saviem draugiem.

— Es atļaušos piebilst, ka ar šiem draugiem tu nemaz nepacenties iepazīties. — Un, tā kā viņa zināja, ka ir lietas, ko nav iespējams mainīt, sievietes aizkaitinājums pārvērtās draudzīgos pārmetumos. — Tu esi nelietis, Teilor Džons. Tikai Dievam vien zināms, kādēļ es ar tevi tik ilgi turos kopā.

— Es zinu, kādēļ. — Teks pasmaidīja. — Lielisks sekss.

— Lielisks sekss. Tu izmanto mani, kamēr esmu tev tuvumā, un es tev to atļauju, kamēr to vēlos. Un tā ari ir visa gudrība. Viss darbojas bez traucējumiem. Bet es tevi gribēšu vienmēr — tas ir skaidrs. — Sieviete pieskārās ar pirkstiem Teilora zoda bedrītei. — Taču es ar visiem spēkiem esmu cīnījusies, lai kaut ko sasniegtu, un tagad, kad mana karjera jau sāk iezīmēties, es neļaušu nevienam nostāties savā ceļā. Iespējams, es kādreiz apprecēšos un laidīšu pasaulē bērnus, taču tas notiks tikai pēc tam, kad būšu sasniegusi zināmu stāvokli. Man šis darbs ir vajadzīgs. Saproti?

Teilors saprata. Paldies Dievam, viņa visu tik sīki izskaidroja. Viesnīcas šim sievišķim bija asinīs. Abiem viņas vectēviem piederēja viesnīcas. Viens no viņiem ar to nodarbojās vēl patlaban, un mazmeita gribēja kļūt par reiz iesāktā darba cienīgu turpinātāju. Taču vispirms šo uzticību vajadzēja izpelnīties. Viņa bija cieši apņēmusies savu mērķi sasniegt.

— Saprotu, — viņš nomurmināja bez dziļākas intereses. Viņš gan brīnījās par sievietes ciešo apņemšanos, taču nejuta neko citu, kā vienīgi nicinājumu pret šo ģimenes locekļu ro-sīgumu. Teilors Džonss bija pats sācis visu no sākuma. Un viņa ģimenē tiecās vienīgi pēc tā, lai izdzīvotu.

— Nav nekādas jēgas atrasties šeit. Es tikai tev traucēju satikties ar citām sievietēm. — Runātāja ar īkšķa spilventiņu noglauda Teilora uzacis. — Ar tām, kas tev ir piemērotas. Kuras tev liks domāt un iemīlēties līdz neprātam.

— Liks man domāt? Aizdomāties un iemīlēties līdz neprātam?

— Un kādēļ ne? Tu jau atzīsti tikai tādu mīlestību. Līdzko tu izkāp no gultas, tā viss beidzas, jo es tev neesmu piemērota. Varbūt tad, ja mūsu gadu starpība būtu mazāka...

Viņš to pārtrauca, pamezdams ar galvu:

— Astoņu gadu starpība nav nemaz tik liela. Ne jau tur tas āķis. Un, ja arī mēs būtu dzimuši vienā dienā, tik un tā būtu pavisam atšķirīgi. Tu esi sabiedrības cilvēks, es — ne. Viņai piederēja kažokādas, dārglietas, jaguārs. Šīs dāmas apdrošināšanas summa laikam gan līdzinājās tai, ko vīrietis gada laikā izdeva par pārtiku. Viņš strādāja Tēvoča Sema labā. Un, strādādams Tēvocim Semam, bagāts kļūt nevarēja. Viņš nolēma, ka kļūs par lielu darījumu cilvēku savā nākamajā dzīvē, bet pagaidām Teilors Džonss jutās pilnīgi apmierināts ar savu pašreizējo darbu, it īpaši, ja bija paredzams kāds lielāks uzdevums.

— Tu kāpsi arvien augstāk un augstāk. Bet es gan ne, un tas mani apmierina pilnā mērā, tādēļ ka es nevēlos, lai mani trīs reizes nedēļā iespīlētu smokingā.

— Žēl, — viņa pasmaidīja. — Smokings tev ļoti piestāv.

— Nu, kā paliek? — Viņš savukārt pasmaidīja. — Vai iesim pusdienās?

— Es labāk gribētu pirms aizbraukšanas vēlreiz ar tevi tikties.

Taču viņš papurināja galvu. Viņa visu laiku bija guvusi virsroku. Vismaz šobrīd viņš varēja palikt pie sava.

— Tu mani vēlies. — Viņa pārlaida ar roku tā gurniem.

— Uzminēji. — Tā tas bija no pašas pirmās dienas. Pat apģērbta šī sieviete izskatījās iekārojama. Bet, kad viņa izģērbās kaila, Teilors vispār nespēja kārdinājumam turēties pretī. Un, kad viņas roka, noslīgusi zemāk par gurniem, sāka darīt brīnumus kājstarpē, viņš aizmirsa visu uz pasaules.

Uzgūlies sievietei virsū, viņš iegrima starp maigajām gūžām un iekļuva viņā. Vīrieša kustības bija lēnas un ritmiskas, brīžam pat vēl ritmiskākas nekā paša sirdspuksti, taču viņš visu laiku vēlējās sievieti redzēt, lai pēdējo reizi saskatītu viņas sejā sajūsmu, ko izraisīja sasniegtais orgasms. Vairākkārt palēninādams un atkal paātrinādams savas kustības, viņš partneri gan attālināja no šīs virsotnes, gan arī tuvināja tai. Viņš aizkavēja šo brīdi, cik vien ilgi iespējams, līdz pēdīgi viņa aiz milzīgas baudas iekliedzās, un tad ari vīrietis ļāvās orgasmam.

Kad sieviete iesnaudās, viņš, joprojām nenolaizdams no viņas skatienu, klusiņām piecēlās no gultas, apģērbās un, iekams devās prom, brīdi pastāvēja un raudzījās uz viņu. Atstājis aiz muguras krastmalu, Teilors Džonss devās pa Tremonta ielu uz augšu, šķērsoja Tautas parku un Republikas laukumu, Masačūsetsas avēnijā nonāca pie upes un, pariedams tiltu, nokļuva Kembridžā. Kad viņš Centrālajā laukumā uzkāpa līdz savam dzīvoklim trešajā stāvā, Teilors no aukstuma jutās gandrīz vai sastindzis, lai gan viņa apziņa nelikās notrulinājusies tik ļoti, kā viņš to vēlējās. Tādēļ, nepievērsdams uzmanību uz galda esošajiem dokumentiem, Teilors pārģērbās un aizsteidzās uz vingrošanas zāli, lai sodītu savu ķermeni par to, ka vairākus mēnešus nebija tam licis izjust fizisku slodzi. Tad, sajutis sevī atgriežamies jaunus spēkus, pašsavaldīšanos, viņš iegāja picērijā, mājās pārradies, attaisīja vaļā aukstu “Sema Adamsa” pudeli un aizmirsās, klausīdamies, kā muzicē Keltiks.

= 4 =

— Atvainojiet, misis Fraija. Es saprotu, jums nav viegli, taču, ja atkārtojos, tad tas tikai tālab, lai pārliecinātos, ka man ir zināmi visi fakti. — Defnijas policijas detektīvs Deniss Melrouzs ieskatījās savās piezīmēs. — Jūsu vīram vajadzēja ierasties mājās vakar pulksten sešos vakarā, taču viņš nepār-radās. Jūs neesat viņu redzējusi un arī neko par pazudušo nezināt. Viņš nav licis neko pateikt arī caur trešo personu.

—Pareizi, — Laura apstiprināja. Reiba galva. Visiem spēkiem viņa centās koncentrēties un saprast to, ko viņai sacīja, taču tas izdevās tikai ar grūtībām. Tur nevarēja vainot detektīvu. Viņš bija samērā patīkams vīrietis nedaudz pāri piecdesmit gadiem, ar nelielu vēderiņu un pašķidriem matiem. Taču Laura nebija gulējusi jau pusotras dienas, un viņu aiz satraukuma mocīja nelabums.

— Viņš nav zvanījis arī savai mātei, — detektīvs turpināja.

— Nav zvanījis draugiem. Nav zvanījis nevienam no biroja darbiniekiem.

Deivids nule sacīto apstiprināja.

— Ne pušplēsta vārda. — Viņš stāvēja Laurai cieši aiz muguras un rādīja pašapzinīgu seju. — Viņš nav sazinājies ne ar vienu biroja cilvēku. Ne ar vienu no klientiem, ar kuriem viņam bija paredzētas tikšanās.

— Vai viņam bija noliktas daudzas tikšanās?

— Katra stunda bija aizņemta. Džefs ir labs grāmatvedis. Klientiem viņš patīk, jo zina, ko dara un uz ko var paļauties. Ja šis cilvēks noliek tikšanos, tad cenšas būt precīzs un ir attiecīgi sagatavojies.

— Tāds Džefs ir visās lietās, - Laura piebilda, — tieši tādēļ ari notikušais liekas tik savāds.

— Džefs ir mājas cilvēks, — Elīza ieteicās, nedaudz pieliekusies krēslā uz priekšu. Ģērbusies zaļā vilnas kostīmā, izrotātā ar kalnu kristāliem, viņa varēja atstāt vieglprātīgas dāmas iespaidu. No gaišajiem, galvvidū astē sasietajiem matiem uz visām pusēm krita atsevišķas šķipsnas. Šo maldinošo priekšstatu par labu vērta viņas vārdu dedzība un nopietnība.

— Cik ilgi es viņu pazīstu, Džefs nekad nav devis Laurai iemeslu šaubīties par savu solījumu nopietnību — viņš pārradās mājās vienmēr noteiktajā laikā.

— Ar viņu kaut kas būs noticis, — Laura neatlaidās.

Detektīvs paraudzījās uz viņu ar bērnišķīgu mulsumu.

— Jūs uzskatāt, ka noticis noziegums?

— Acīmredzot.

— Bet vai jūs nepieļaujat tādu iespēju, ka viņam gluži vienkārši ir nepieciešama atpūta?

— Atpūta? No kā tad viņam vajadzētu atpūsties? —- Laura saprata, ka detektīvs vienīgi pilda savu pienākumu, un tomēr šī doma radīja sašutumu. — Mēs esam viņa ģimene. Mēs viņu mīlam, un viņš mīl mūs. Viņš mīl savu darbu. Bez tam mēs bijām ieplānojuši atpūtas braucienu. Mēs gatavojāmies janvārī doties uz Kārību jūru.

— Detektīvs Melrouzs vaicā, vai Džefu nevarēja pārņemt depresija, — Defnija lietišķi paskaidroja, atiedama no loga un tuvodamās pārējiem.

— Tas nav iespējams! — Debra iekliedzās. Meitene sēdēja līdzās mātei un kopš pulksten diviem, kad pārnāca no skolas, vairs negāja no mājām prom. Uz vēstures stundu viņa nebija palikusi, šo vēsti Debra paziņoja ar tādu izaicinājumu, ka mātei neatlika vairs spēka ar meitu strīdēties.

— Mans vīrs ir psihiski pilnīgi līdzsvarots, — Laura sacīja. — Viņš ir laimīgs un vesels, vismaz tāds bija, kad iepriekšējās dienas rītā izbrauca no mājām. Ja viņu kas satrauktu, tad man tas būtu zināms.

Detektīvs savā piezīmju grāmatiņā kaut ko ierakstīja.

— Lai tā būtu. Jūs varat aprakstīt viņa ārējo izskatu? Augums?

Laura nervozi norija siekalas. “Kādas muļķīgas formalitātes. Tomēr tās ir nepieciešamas,” viņa klusībā nodomāja.

— Sešas pēdas.

— Svars?

— Simt sešdesmit mārciņu.

— Viņš spēlē tenisu, — Debra detektīvam atgādināja.

— Džefs ir diezgan spēcīgs pretinieks, — Deivids vēl piemetināja. — Kad mēs abi vasarā spēlējām, viņš mani nokausēja.

— Skaidrs. Atlētiska miesas uzbūve, spēja konkurēt. Acu krāsa?

— Viņš nav konkurences spējīgs, — Laura pārlaboja. — īstenībā tā nemaz nav.

— Pat ļoti konkurētspējīgs, — Defnija raudzīja pārliecināt.

— Ne pārāk. Viņam nepiemīt tieksme par katru cenu būt labākajam. Viņam tas ir vienaldzīgi.

Kad neviens necentās iebilst, detektīvs jautājumu atkārtoja:

— Acu krāsa?

— Brūna, — Laura atbildēja.

— Mati?

Viņa pielika roku pie kakla. Tāda Džefa iztirzāšana pa daļām likās pretīga, tā iedvesa šausmas, kas līdzinājās dažām viņas fantāzijām.

Defnija steidzās draudzenei palīgā:

— Kastaņkrāsas. īsi apgriezti, ar matu celiņu. Viņš nēsā brilles metāla ietvarā.

— Vai drīkstu redzēt viņa fotogrāfiju?

Laura palūdza, lai Debra atnes tēva ģīmetni.

— Kā viņš pēdējo reizi bija ģērbies?

— A-ā, uzvalkā. — Laura raudzīja atcerēties notikušo pirms trīsdesmit sešām stundām, taču tobrīd viņa tik ļoti noņēmās ar saviem dienas darbiem, ka lāgā neievēroja, kā vīrs bija ģērbies. — Tumšā uzvalkā. — Visi viņa uzvalki tika šūdināti no tumšiem audumiem. Tumši, klasiska piegriezuma uzvalki — viņam piemita tāds stils. — Cik es atceros, tad Džefam mugurā bija tumši zils uzvalks.

— Bikses, žakete, veste?

— Nē. Tikai bikses un žakete. Balts virskrekls. Svītraina kaklasaite. — Tas šķita ļoti ticams apraksts. Džefa krekli lielākoties bija balti, bet kaklasaites galvenokārt svītrainas.

Debra atnesa tēva ģīmetni un pasniedza mātei, Laura to brīdi paturēja rokās un raudzījās vīra sejā. Tā liecināja par labsirdību un uzticamību, abas īpašības Lauru pie šī cilvēka piesaistīja visvairāk, un no tā laika šajā ziņā nekas nebija mainījies. Viņš bija izskatīgs, kopts vīrietis labākajos gados. Laura jutās pārliecināta, ka Džefs spētu aizstāvēties pret uzbrucēju, ja vien netiktu laists lietā nazis vai revolveris. Nodrebēdama viņa pasniedza fotogrāfiju detektīvam.

— Es varu vadīties pēc šī attēla? — viņš painteresējās.

Uzrunātā pamāja ar galvu.

Detektīvs devās pie sava mēteļa.

— Es tagad atgriezīšos iecirknī un šīs ziņas nodrukāšu. Līdzko meklēšanas pieprasījums būs aizpildīts, mēs varēsim ķerties pie darba.

Laura piecēlās kājās.

— Cik ilgu laiku tas aizņems?

— Vakarā jau mani cilvēki ar to sāks nodarboties.

— Kā jums šķiet — pēc cik ilga laika mums izdosies kaut ko noskaidrot?

Detektīvs izņēma no ietvara fotogrāfiju.

— Centīsimies visu darīt pēc iespējas ātrāk.

Tomēr Laura vēlējās zināt precīzu datumu. Džefs taču bija viņas laulātais draugs, un sieva par viņu baiļojās.

— Ko liecina pieredze, kā tādos gadījumos vispār mēdz būt?

Detektīvs paraustīja plecus.

— Ja būs noticis noziegums, mēs varēsim to noskaidrot ātri vien. Ja ne, tad paies ilgāks laiks.

— Ja ne? Ko jūs ar to domājat?

— Ja viņš ir aizbēdzis pats labprātīgi.

— To viņš nevarēja izdarīt, — Laura sacīja, skatīdamās Melrouzam acīs. Šis policists nelikās nemaz labāks par iepriekšējo. Taču viņai tie bija vajadzīgi. Šie vīri varēja piekļūt avotiem, kuri Laurai liegti, arī bezvēsts pazudušo personu meklēšanas pieredzi vajadzēja respektēt. Tādēļ Laurai nāksies izmantot viņu pakalpojumus.

Viņa pavadīja detektīvu līdz ārdurvīm un pat laipni atvadījās, taču, līdzko Deniss Melrouzs bija prom, viņa tūdaļ metās uz virtuvi. Laura jau sildīja tītaru vīna mērcē, kad viņai pievienojās visi pārējie.

— Nu, lūk. Tas ir padarīts, tagad var sākt gaidīt kādus rezultātus, — Deivids apmierināts noburkšķēja un apskāva Lauras plecus. Šis vīrietis atgādināja lāci — tumšiem matiem, bārdu apaudzis. Viņš, gluži pretēji Džefrijam Fraijam, ne mazākā mērā nebija līdzīgs grāmatvedim. — Neuztraucies, mīļā. Policija jau zina, ko dara. Tā ir viņu profesija. Šie vīri viņu atradīs. Bet pa to laiku mēs sekosim visam, kas notiek birojā. Džefa iesāktais darbs necietīs.

— Vai tu atcēli šīsdienas tikšanos? — Elīza gribēja zināt.

Atbrīvojusies no Deivida apskāvieniem, Laura atvēra skapīti

un sāka kaut ko meklēt.

— Jā, viss ir kārtībā. Bija ielūgti divpadsmit pāri. Ja viens no tiem neieradīsies, nebūs liela nelaime. — Daudz grūtāk nācās izskaidrot Džordžīnai Bebkokai, kādēļ viņi ar Džefu neieradās muzejā, taču Laurai to izdevās nokārtot samērā mierīgi. Ar grūtībām viņa piezvanīja zobārstam, lai atceltu Dže-fam paredzēto laiku. Tomēr vissmagākā sajūta viņu pārņēma, kad vajadzēja zvanīt Lidijai, — bija jāpainteresējas, vai viņa kaut ko nezina par Džefu, taču vienlaikus nedrīkstēja vīramātei sacīt, ka viņas dēls pazudis.

“Nu, nē,” Laura nodomāja, “saruna ar Skotu izrādījās vēl briesmīgāka.” Dēls likās satriekts, viņu pārņēma bailes. Sirds dziļumos Laura gan juta, ka zēns ir jāsaudzē, nav jāsteidzas darīt zināmu jauno vēsti. Tomēr, egoistisku apsvērumu vadīta, viņa vēlējās, lai Skots būtu mājās. Viņš varētu sniegt atbalstu un mierinājumu.

— Skots izlidos rītdien pēc stundām, protams, ja vien līdz tam laikam mēs nebūsim jau Džefu atraduši. — Laura nolika uz galda kārbu ar rīsiem. — Piektdienās viņam nav nodarbību.

— Vai tu, zvanīdama dēlam, neesi pārāk pasteigusies? — Deivids ieminējās.

— Es baidījos, ka Skots notikušo var uzzināt no kāda cita.

— Viņi abi ar Džefu bija tik tuvi...

— Viņi vēl arī tagad ir tuvi. — Laura palika zem ūdens-krāna kastroli. — Džefam ar Skotu ir ļoti draudzīgas attiecības.

— Brālim ir deviņpadsmit gadu, — Debra piezīmēja. — Skots var atbraukt un kopā ar mums pārdzīvot visu satraukumu un nemieru. Nav ko tik daudz ar viņu auklēties.

— Neviens jau ar viņu neauklējas. — Laura uzmeta meitai skatienu.

— Nē, auklējas gan, — Debra pavīpsnāja un sāka ironizēt: — “Skots to nevar, jo viņš mācās. Ari to viņš nevar, viņam ir jāmācās. Lai Skots vēl paguļ, zēns tik daudz strādā. Jāiedod Skotam nauda, viņam vajag mazliet izklaidēties.” — Debra atkal sāka runāt ierastajā balsi: — Kā tu domā, ar ko viņš tur nodarbojas?

— Mācās, — Laura atbildēja.

— Viņš stiepj gumiju. Vai tad tu nedzirdēji ierakstu automātiskajā atbildētājā? Skots ar saviem draudziņiem izklaidējas uz nebēdu. Tas ir vesels idiotu bars! — viņa zemākā balsi piebilda.

— Skota draugi nav idioti, — Laura aizrādīja, uzlikdama kastroli uz plīts.

— Vai tad tu nedzirdēji, kā viņi tur muļķojās un brēca?

— Kurš te izplata muļķīgas runas? — Pastumdama sāņus ceļā stāvošo Deividu, Laura izņēma no atvilktnes gaļas dēlīti. — Bet ja nu es ierakstīšu visas skaņas, ko tu ar saviem draugiem izkliegsi nākamnedēļ Stones koncertā?

Kad tika pieminēts koncerts, Debra apklusa.

— Es varēšu uz to iet, vai ne? — Meitenes balsī ieskanējās lūgums.

Laura sajuta pakrūtē dūrienu. Viņa saprata, par ko Debra domāja. Džefs tik ilgus gadus atradās viņai arvien līdzās. Bet tagad, kad vīrs bija pēkšņi pazudis, viņa jutās bezpalīdzīga. Viņa nespēja domāt par savu nākotni, nezināja, kas notiks ar ģimeni.

Tomēr māte nedrīkstēja izrādīt meitai savu apjukumu. Debra vēl bija pārāk jauna.

— Zināms, tu iesi uz koncertu.

— Bet ja nu tētis neatgriežas?

— Tu tik un tā iesi.

— Kā es varēšu tad iet? Es iešu un priecāšos, kad viņš atrodas nezin kur?

Laura izņēma no ledusskapja kārbu ar pupiņām.

— Meitiņ, dzīve nav apstājusies.

— Tev jau ne. Tev jau, protams, ne. Tevi nekas neapturēs. Paskaties vien pati uz sevi — tu vāri pusdienas, kuras nevienam nav vajadzīgas.

— Es gatavojos paēst, — Deivids ieteicās.

— Nemaz i nemēģini to darīt — Beta man nekad to nepiedos, — Laura ar manāmu ironiju sacīja un, lai Deividam nerastos šaubas, vēl piebilda: — Tev laiks iet mājās. Tu ļoti palīdzēji, taču šobrīd neko darīt vairs nevar.

— Es gribu būt kopā ar tevi.

— Esmu piekususi, man vajag miera. — Deivids allaž gribēja vairāk, nekā tas bija vajadzīgs, un viss noritēja lieliski, kamēr vien līdzās atradās Džefs. Taču tagad, kad Džefrija nebija, Laura jutās neveikli. —- Viss ir kārtībā. Ar mani viss būs labi.

— Tev līdzās vajadzīgs vīrietis.

— Ak, Peivid, — Pefnija atturīgi noteica, kaut gan patiesībā šie vārdi viņu manāmi aizkustināja. — Laurai taisnība, viņai mierīgi jāatpūšas. Šī diena bija smaga. Līdzko viņa paēdīs, es pacentīšos viņu aizdabūt uz guļamistabu, taču tas man neizdosies, ja būs pilna māja ar viesiem.

— Es neesmu viesis. Esmu tikpat kā ģimenes loceklis.

— Tādā gadījumā esi tik labs un proties. — Paņēmusi Deividu aiz rokas, Defnija izveda viņu ārā no virtuves. — Ja kas atgadīsies, mēs tev piezvanīsim. Ja ne, Laura tevi rītdien uzmeklēs.

Būdama apmierināta ar to, ka Defnija izrīko Deividu, Laura paņēma garo virtuves nazi un sāka gareniski griezt pupas. Viņa vēl nebija apstrādājusi pirmo sauju, kad jau iezvanījās tālrunis.

Debra nepacietīgi satvēra klausuli.

— Hallo? — un pēc brītiņa ierunājās: — Jā. Protams, ak! Nenoliec klausuli. — Debra sniedza klausuli ar tādu skatienu, pēc kura nepārprotami varēja nojaust, kas Lauru sagaida.

Laura savieba seju. Viņai universitātes sarīkojums nemaz nebija prātā.

— Medija grib pārcelt fakultātes Ziemassvētku vakaru uz restorānu, — viņa izbijusies pačukstēja Elīzai. — Tas paredzēts deviņpadsmitajā. Vai mēs varēsim to noorganizēt?

Draudzene pacēla pirkstu par zīmi, ka vēl mazliet jāpadomā, un steidzās pie savas somas.

Laura paņēma klausuli.

— Māt, es tev piezvanīšu pēc piecām minūtēm?! Man patlaban te ir tāds mazs misēklis.

— Kas jums tur notiek, Laura?

— Ko tu ar to gribēji sacīt? — Laura nervozi iejautājās.

— Kas noticis ar Džefu?

Laura aizvēra acis un atbalstījās pret sienu. Viņai jau to vajadzēja iedomāties, ka Medijai viss kļūs zināms. Mātei ļoti patika jaukties citu cilvēku dzīvē. Viņa bija ievērojama persona, kura ieņēma augstu stāvokli universitātē un uzzināja jaunākos notikumus no pirmavota, iekams tie izplatījās ļaužu valodās. Pie viņas arī griezās, ja notika kas ārkārtējs.

— Kas tev to teica?

— Amanda Delonga. Viņa man pavēstīja vienīgi runas par to, ka Džefs iesēdies savā mašīnā un nozudis.

Laura juta uzbangojam niknumu.

— Uz Amandu Delongu šodien var paļauties tāpat kā toreiz pirms trīsdesmit gadiem, kad viņa mūs abas ar Dženiju pēc baleta aizmirsa Bostonā, jo pārāk aizrāvās ar savu draudziņu. Džefrijs nav tikai iesēdies savā automašīnā, bet arī aizlaidies!

— Ak Dievs, kāda neadekvāta reakcija!

— Es varu reaģēt, kā vien vēlos, ņemot vērā to, ko šodien man nācies pārdzīvot!

— Bet kur tad Džefrijs ir?

— Es nezinu! Viņš pagājušo nakti neatgriezās mājās. Domāju — viņš ir ievainots vai arī nolaupīts. Patlaban ar to nodarbojas policija.

— Nu ko, patīkami dzirdēt. — Medijas balss skanēja moži. — Vienmēr ir patīkami uzzināt par ģimenes nebūšanām.

Laura nopūtās.

— Atvaino, māt, es visu dienu cerēju, ka Džefs piezvanīs un man nenāksies par to stāstīt. Mēs apzvanījām...

— “Mēs”?

— Nūja, mēs — Deivids, Defnija, Elīza un es. Mēs zvanījām visiem, kas vien būtu varējuši Džefu redzēt. Amanda acīmredzot būs runājusi ar Dženiju. Viņas vīrs ir viens no Džefrija tenisa partneriem. Šodien viņiem bija paredzēta spēle. Mēs pa tālruni brīdinājām, ka Džefa nebūs.

— Vai Skots jau zina?

— Es nesen ar viņu runāju.

— Kā dēls to uzņēma?

— Viņš ir ļoti satraukts.

— Bet kā tu pati izturies pret notikušo?

— Kā izturos? Es arī esmu uztraukusies.

— Es jau to sadzirdu, Laura, taču tavā vietā censtos bērniem to neizrādīt. Tagad, kad tavs vīrs ir pazudis, tu būsi bērniem vēl vairāk vajadzīga un tev jācenšas viņu cerības attaisnot. Tāda trauma pusaudža personībai var nodarīt nelabojamu ļaunumu...

— Māt, lūdzu, — Laura pārtrauca runātāju. Viņa juta, ka Medija gatavojas notikušo sīki analizēt. Jau to iedomājoties vien, piere viņai pārklājās sviedriem. — Es daru visu, ko vien varu. Debra ir šeit, Skots atgriezīsies mājās rītdien. Kamēr vien man nav nekas zināms par Džefu, es nevēlos iesaistīties nekādās psiholoģiskās diskusijās. Bet, kas attiecas uz bērniem, tad uzticos savam mātes instinktam.

— Bet tavs sievietes instinkts? Ko tas tev saka?

— To, ka Džefam ir vajadzīga mūsu palīdzība.

— Interesanti. Taču sacīto var saprast dažādi.

Medija spēja visu apgriezt otrādi, atklāt kādas lietas neredzamo pusi, tās slēpto jēgu un izteikt freidiskas piezīmes.

— Māt, man jāsteidzas.

— Man tāpat. Pulksten septiņos man ir pusdienas, kas, jādomā, ieilgs līdz desmitiem, citādi es būtu pie tevis aizbraukusi. Vai ar tevi viss būs kārtībā?

Laura nejutās par to pārliecināta, toties skaidri zināja, ka bez mātes viņai būs labāk.

— Ar mani viss būs labākajā kārtībā.

— Esmu tev ļoti pateicīga, Laura, ka tu man to darīji zināmu. Man netīk, ka ģimenes jaunumus pavēsta sveši cilvēki.

— Es tev piezvanīšu.

— Tu jau man solīji zvanīt sakarā ar mūsu Ziemassvētku vakaru, tomēr nepiezvanīji.

Laura uzmeta skatienu Elīzai, kura piesteidzās klāt ar restorāna decembra plānu.

— Ja jūs paliekat pie tā paša laika, tad tajā datumā noteikti nevarēs, — Laura noteica, vērodama Elīzas žestus. — Mēs

gan centāmies kaut ko mainīt. Es pārbaudīju. Jūs varēsiet savu vakaru pārcelt uz restorānu tikai tādā gadījumā, ja mainīsiet laiku no pulksten sešiem uz sešiem trīsdesmit. Mums būs vajadzīgs laiks, lai varētu visu novākt pēc četru stundu ilgas kokteiļu dzeršanas.

— Es domāju — mūs tas apmierina.

— Labi. Bet tagad lieku klausuli nost, māt. Novēlu tev patīkami pavadīt šo vakaru. — Un, iekams Medija paguva ko atbildēt, Laura nospieda tālruņa slēdzi. Ar pūlēm elpodama, viņa atgriezās pie ēdiena gatavošanas. Nazis viņas rokās sāka veikli kustēties, darbs raiti virzījās uz priekšu, viņa paņēma vēl sauju ar pupiņām un sāka tās griezt — virtuvē Laura jutās vislabāk. Atkal iezvanījās tālrunis, un nazis viņai izslīdēja no rokām.

— Hallo?

— Misis Fraija, šeit Donijs. Vai Debra ir mājās?

Neviļus ievaidēdamās, Laura pameta skatienu uz Debru,

un meita tūdaļ iegāja citā istabā. Laura vēl nebija nolikusi klausuli, kad jau iezvanījās otrs aparāts.

— Jā?

— Man, lūdzu, Lauru Fraiju.

Balss bija lietišķa, tā neizklausījās ne rupja, nedz pārvērsta, ne arī tā, kā mēdza runāt noziedznieki, tomēr Laurai sirds sāka straujāk pukstēt. Viņa izbijusies pavērās uz Defniju.

— Es klausos.

— Te runā Dagans O’Nīls no Hampshire County Sun.

Dagans O’Nīls. Laura domās iztēlojās šo cilvēku — nevīžīgs tips, aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs, kura amata rīki bija lodīšu pildspalva un balta lapa. Šis vīrs nemaz nebija labāks par laupītāju. Pildspalva un papīrs viņa rokās kļuva par varu.

Lauras acis šausmās sastinga, tomēr balsi izdevās saglabāt mierīgu.

— Jā, mister O’Nīl. Labdien! Kā klājas?

— Lieliski, paldies. Mani vairāk interesē, kā klājas jums. Es dzirdēju, jūsu vīrs pazudis.

Laura aplaizīja lūpas.

— Kas jums to teica?

— Klīst tādas baumas. Liekas, jau aizpildīts bezvēsts pazudušā meklēšanas pieteikums. Vai tas tiesa?

Laura izbijusies palūkojās uz draudzeni, taču Defhija atbildēja vienīgi ar neizprotošu skatienu.

— Vai jūs varētu brītiņu pagaidīt, mister O’Nīl? Man zvana otrs aparāts. — Laura nospieda regulētāja pogu un turēja klausuli cieši pie krūtīm. — Viņš zina par pieteikumu, Def. Te nu bija policijas piesardzība! Rītdien tas viss tiks izba-zūnēts Si*i lappusēs!

— No tā nebija iespējams izvairīties, — tuvāk pienākusi, Defnija ieteicās.

— Taču tik plašs izklāsts padarīs visu par notikušu.

— Tas jau ir noticis. Kaut arī mēs negribam, lai tā būtu, tomēr tā ir.

— Ak Dievs! — Laura aptvēra ar rokām vidukli. Kaut nu Džefs būtu šeit! Likās, ar katru stundu viss grūst kopā arvien vairāk un vairāk. Viņai gribējās pagriezt atpakaļ pulksteņa rādītājus, itin visu pagriezt atpakaļ tā, kā tas bija iepriekš. Taču Laura to nespēja.

— Ko lai es viņam saku? — viņa satraukti čukstēja.

— Runā pēc iespējas mazāk. Gribi, es ar viņu parunāšu?

Sirds dziļumos Laura tieši to vēlējās par visu vairāk. Taču,

no otras puses raugoties, saprata — ja gadījumā neizdosies Daganam O’Nīlam nodemonstrēt savu pašsavaldīšanos, tas var nākt viņai par ļaunu.

— Nē, — Laura ieklepojās. — Es pati. — Saņēmusies viņa pielika klausuli pie auss un nospieda pogu. — Atvainojiet. Ar ko varu jums pakalpot?

Lai gan nācās gaidīt, O’Nīla balss nebija izmainījusies.

— Jūs varat apstiprināt ziņu par sava vīra pazušanu?

— Kā jūs jau sacījāt, policijā ir aizpildīts pieteikums.

— Tātad — viņš ir pazudis?

— Jā.

— Vai jums ir kāda nojauta, kur viņš varētu būt?

Viņa atbildēja lēni, it kā sarunātos ar bērnu:

— Nē. Tieši tādēļ es arī iesniedzu policijā pieteikumu.

— Kad jūs savu vīru pēdējo reizi redzējāt?.

— Vakardien no rīta, kad viņš devās uz darbu.

— Vai jūs pa dienu ar viņu sarunājāties?

— Nē. Es pati visu dienu strādāju.

— Kad viņam vajadzēja pārrasties mājās?

Laura nopūtās. Noliekusi galvu, viņa pielika roku pie saspringtajiem kakla muskuļiem.

— Mister O’Nīl, visas šīs ziņas ir policijas pieteikumā. Diez vai man vajadzētu atkārtot visu no jauna.

‘ —Tad pastāstiet man par sevi — kādas jūtas šis notikums ir izraisījis?

Laura atrāva no auss klausuli un pavērsās uz to tādām acīm, it kā runātājs vada otrā galā nebūtu pie pilna prāta.

— Kā jūs domājat — kādas varētu būt manas jūtas? — pati sev neticēdama, viņa pēdīgi izdvesa.

— Jūs laikam esat uztraukta. Noraizējusies.

— Mister O’Nīl, jūs esat apbrīnojami atjautīgs.

Ja ari Lauras sarkasms būtu sarunbiedru aizskāris, viņš nekādi to nelika manīt.

— Jūs pieļaujat tādu varbūtību, ka jūsu vīrs ir nolaupīts?

— Viss ir iespējams.

— Vai jūs maksāsiet izpirkuma naudu, ja to pieprasīs?

— Protams. Kas par jautājumu?

— Tātad bankā ir nauda?

Defnija bija draudzenei ieteikusi runāt pēc iespējas mazāk, taču Laura nespēja palaist gar ausīm dažus jautājumus un tajos ietvertos mājienus.

— Ja jūs interesē, vai mēs ar vīru esam pietiekami bagāti, lai rastos iemesls viņu nolaupīt, tad varu atbildēt — nē. Bet, ja tiks pieprasīta izpirkuma nauda, es darīšu visu, lai šo summu savāktu.

— Tas radīs viņa darbā zaudējumus?

— Kā, lūdzu?

— Jūsu vīrs ir labs, veiksmīgs grāmatvedis.

— Atrodoties prombūtnē, nez vai viņš ar grāmatvedību varēs nodarboties, — Laura kļuva dzēlīga, — tādēļ, protams, mana vīra darbs cietīs.

— Saglabā mieru, Laura, — Defnija klusi ieteicās, taču vada otrā galā Dagans O’Nīls sacīja kaut ko tādu, kas piesaistīja visu Lauras uzmanību.

— Es domāju par jums. Jūsu restorāns “Ķiršu dārzs” ir vēl pavisam jauns un tikai tagad sāk uzplaukt. Jūsu biznesā pati pievilcīgākā iezīme ir tā, ka tas nav iesīkstējis un iesūnojis. Taču notikušais var atsaukties ari uz to. Vai tas jūs nesatrauc?

Laura sajuta sirdī dūrienus — tos izraisīja gan naids, gan bēdas. Labi saprazdama, ka ikviens viņas izteiktais vārds var tikt izmantots presē, Laura atbildēja:

— Mister O’Nīl, man ir pazudis dzīvesbiedrs. Neviens nezina, kur viņš atrodas. Ar šo lietu nodarbojas policija, taču viņi man vēl neko nav ziņojuši. Es daru šobrīd visu iespējamo, lai Džefriju atrastu. Taču “Ķiršu dārzs” darbojas kā arvien. Man ir lieliski darbinieki, viņi ar visu tiks galā paši.

— Es jautāju ko citu.

— Ja apmeklētāji nolems restorānu boikotēt, uzskatīdami, ka mana vīra pazušana var viņiem kaitēt, — Laura pavēstīja,

— tā būs viņu brīva izvēle. Es uzticos Hempšīras novada ļaudīm. Viņi ir gudri. Droši. Viņi prot novērtēt garšīgu edienu, kāds tiek gatavots mūsu restorānā. — Viņa saraustīti nopūtās.

— Bet tagad, ja jums nav iebildumu, mister O’Nīl...

— Vēl pēdējais jautājums, — viņš sacīja, un Laura runātāja balsī saklausīja nelielas izmaiņas. Vajadzēja kļūt piesardzīgai, taču O’Nīls jau klāja vaļā, iekams Laura paguva iedot klausuli Defnijai.

— Vai nepastāv tāda varbūtība, ka jūsu vīrs varēja pazust pats labprātīgi?

Lauras pirksti sažņaudza klausuli.

— Tas nav iespējams.

— Krīze pusmūža gados...

— Tikai ne Džefam.

— Iespējams, viņam ir vēl kāda cita - slepena dzīve...

— Nē. Atvainojiet, mister O’Nīl, jūsu mežonīgās iedomas manī nerod ne mazāko atbalsi. — Viņa ar troksni nolika klausuli. — Kāds nekauņa! — Laura pakampa koka karoti un nikni sāka maisīt katla saturu. — Krīze pusmūža gados! Džefs nevarēja — viņš to nebūtu darījis — no šejienes aizbraukt labprātīgi. — Karote sadūrās ar vistas kāju, un mērce uzšļakstījās gaisā. Nolamājusies Laura satvēra virtuves dvieli un ņēmās tīrīt no svītera mērces traipus.

Ellza tūdaļ piegāja pie plīts, bet Defnija satvēra draudzeni ap vidu.

— Man šķiet, tev pietiek saimniekot, Laura. Tu jau grasies gāzties no kājām. Iesim augšā.

— Es sabojāju svīteri.

Atņēmusi Laurai dvieli, Defnija vedināja draudzeni sekot viņai uz gaiteni.

— Ķīmiskā tīrīšana visu nokārtos.

Laura nepretojās. To viņa vairs nespēja. Pēkšņi uzmācās tāds nogurums, ka pat nostāvēt uz kājām kļuva grūti. Uz

kāpusi guļamistabā, viņa saļima gultā, kas bija pārklāta ar vatētu segu, pievilka klāt kājas un aizvēra acis.

— Atvaino mani, — viņa nočukstēja.

— Par ko?

— Par to, ka es nokāru galvu. Tas ir tā zvana dēļ. Kādēļ

viņš uzdeva tādus jautājumus? Kādēļ tos uzdeva policija?

Vai tad patiesi visi kļuvuši tik ciniski, ka aiz gluži nevainīgām lietām saredz ļaunus nolūkus?

— Cilvēka pazušana nav nemaz tik nevainīga.

— Džefa gadījumā tā ir gan. — Mirkli klusējusi, Laura vārgā balsī iejautājās: — Tu tā nedomā? — Viņa atvēra acis un paraudzījās draudzenē, kura bija atsēdušies uz gultas maliņas. Defnija bija vērīga un apveltīta ar asu prātu. Viņa bija pieredzējusi un reāli domājoša sieviete. Laura viņai uzticējās. — Džefs pats labprātīgi nevarēja pazust, vai nav tā?

Defnija likās kaut ko pārdomājam.

— Kas to var zināt, kas otram cilvēkam prātā? Vai tad mēs viens otru visnotaļ pazīstam?

— Jā, — Laura ietiepīgi atkārtoja, taču tas neizklausījās visai pārliecinoši. — Es pazīstu Džefu. Pazīstu Debru un Skotu, savu māti, tevi un Elīzu.

— Taču vai kāds var uzzināt otra cilvēka visslēptākās domas?

Tas netika sacīts tāpat vien. Tāpat kā viss pārējais, ko Defnija runāja. Viņa bija labs draugs, nopietns un atklāts cilvēks. Laura vienmēr varēja paļauties, ka dzirdēs no Defhi-jas godīgu, neliekuļotu spriedumu.

— Tu domā, viņš varēja to izdarīt, Def?

— Pats labprātīgi aizbraukt? — Pirms izsacīja teikumu, Defnija diezgan ilgi klusēja, Laurai tas ne visai patika. — Nav nozīmes par to prātot. Policija darīs visu iespējamo.

— Bet ko lai es pa to laiku daru? Debra uzskata, ka mums jāsēž un jāgaida, kad kaut kas notiks, bet ja nekas nenotiks? Ja nu no Džefa vēl ilgi nebūs nekādas vēstis?! Man dvēselē radies tāds tukšums. Ko lai es iesāku?

— Strādā. Tu pati O’Nīlam to teici. Visam jāvirzās uz priekšu savā gaitā.

— Taču mana klātbūtne restorānā nav nepieciešama. Es nenodarbojos ar viesu apkalpošanu. Pasūtījumus noformē Elīza, Dī Enna izpilda zāles pārzines pienākumus. Sjū, Deivs un Džaspers nodarbojas ar izbraukumu apkalpošanu, tā ka man tur nav nemaz ko darīt.

— Tu uzskati par labāku dienām ilgi sēdēt šeit uz vietas un gaidīt telefona zvanu? — Defnijas balss pauda neapmierinātību.

— Tu taču zini, ka tā nav. Es zaudēšu prātu.

— Tad nodarbojies ar kaut ko.

— Mani uzskatīs par cietsirdīgu.

— Kopš kura laika tevi uztrauc tas, ko domā citi?

— Kopš man ir pašai savs uzņēmums, jārēķinās ar citu domām. Kopš tā brīža, kad Dagans O’Nīls man lika to manīt.

— Dagans O’Nīls ir pērkams cilvēks, — Defnija nicinoši ieteicās. — Viņš sarunās visu ko, lai tikai varētu kādu izprovocēt. Tāds ir viņa darbs, Laura. Jā, un ko gan var sagaidīt no žurnālista, kurš strādā Garija Holmsa labā, — viņa vēl piebilda.

Laura piekrizdama kaut ko noņurdēja. Garisons Holmss III bija Sun izdevējs un viena no visreakcionārākajām personām. Viņam arī pašam bija slikta slava. Šī cilvēka vecums tuvojās astoņdesmit gadiem, taču tajā pašā laikā Garisons Holmss izskatījās neparasti jauneklīgs, bija četras reizes precējies, un, kā visapkārt baumoja, viņa ārlaulības bērni dzīvoja visās pasaules malās, kas gan netraucēja viņu par līdzīgiem grēkiem nosodīt citus. Taču tā izrādījās tikai viena no Holmsa iemīļotajām tēmām. Otra bija labdarība, kas, pēc laikraksta Sun izdevēja domām, vairoja sliņķus un slaistus. Un visbeidzot — tieslietu sistēma, kura, viņaprāt, pārāk saudzīgi izturējās pret noziedzniekiem.

— Daganam vajadzīgi kliedzoši virsraksti, — Defnija turpināja, — un, ja tie nerodas, viņš cenšas pats tos radīt.

Sakopojusi visus spēkus, Laura raudzīja atgriezties pie sarunas ar O’Nīlu.

— Es laikam viņam sarunāju mazliet par daudz.

— Nekas, nekas. Ja žurnālists tevis sacīto nocitēs, tad kļūs skaidri saredzams, cik idiotiskus jautājumus pats uzdevis sievietei, kura atrodas stresa stāvoklī.

— Ja vien viņš manis sacīto nocitēs. Bet tu zini, ka O’Nlls to nedarīs. Viņš paņems atsevišķus vārdus un teikumus un ieliks tos savā tekstā, kur vien gribēs. Ak Dievs, kādēļ viņam vajadzēja zvanīt! Kaut nu mums būtu bijis vēl mazliet laika! Rīt no rīta visi Džefa klienti jau zinās, ka kaut kas ir noticis.

— Viņi tik un tā to uzzinātu.

— Ko es teikšu Lidijai?

— Saki, ka dari visu iespējamo, lai Džefu atrastu.

— Un Debrai? Tas kļūs zināms viņas skolā. Meitai jau tā neveicas ar mācībām. Un tagad pievērsties nodarbībām viņai kļūs vēl grūtāk. Debra pat nespēs izlikties, ka nekas nav noticis.

— Meitene lieliski tiks ar visu galā. — Defnija tikko jaušami pasmaidīja. — Viņa ir ciets rieksts.

— M-mm. Pļāpiņa. Sāks žēloties, ka es, Džefam promesot, nodarbojos ar savu biznesu, bet pati dosies uz koncertu. Viņa uz to ies arī tad, ja Džefs neatgrieztos. Jaungadā Debra brauks kopā ar tevi. Man jau viņa prasīja, vai šogad brauciens notikšot.

— Protams, notiks, — Defnija atbildēja. — Es sapņoju pabūt dažas dienas pilsētā ar savu mīļo sešpadsmitgadīgo meitēnu.

— Viņa tevi dievina, Def.

— Mūsu jūtas ir abpusējas. — Defnijas balsī varēja saklausīt vieglas skumjas. — Es atceros viņas dzimšanu. Liekas, tas bija vēl vakar.

Laura arī runāja tik tikko sadzirdami, taču tās drīzāk bija noguruma sekas.

— Diemžēl nē. Mani sirmie mati apliecina ko citu.

— Kur tad tie ir?

— Tos apslēpj matu krāsa, kuru uzliek Džuliāns. — Viņa aizvēra acis. — Šī krāsa ir tāda pati —- zeltaini brūna, kādi mani mati bija bērnībā.

— Nepļāpā. Guli.

— Kā tu domā — kur Džefs ir?

— Es nezinu.

— Vai tu domā, ka viņam nekas ļauns nav noticis?

Defnija ar atbildi nesteidzās.

— Jā, es domāju, ka nav nekas slikts.

— Vai viņš atgriezīsies?

— Jā gan.

Laura nopūtās, viņai nebija vairs spēka atvērt muti, lai nožāvātos.

— Vajadzēja novilkt svīteri, — gulētāja nomurmināja.

— Vēlāk.

Viņa manīja, ka, Defnijai pieceļoties kājās, sakustējās matracis. Pēc tam Laura sajuta adītā lakata pieskārienu, parasti šī manta glabājās salocīta atpūtas krēslā.

— Paldies, Def, — viņa nočukstēja.

— Nav par ko, — Defnija tāpat čukstus atbildēja un viegli pieskārās draudzenes plecam. — Paguli. Es būšu lejā.

Laura gribēja Defnijai sacīt, lai iet mājās. Viņa gribēja teikt, ka draudzene Lauras dēļ nedrīkst zaudēt vēl vienu darba dienu. Advokatūra ir nopietna lieta. Klientu dzīve ir atkarīga no Defnijas. Ari no viņas partneriem.

Taču Laura bija pārāk nogurusi, lai runātu, viņai tik ļoti gribējās aizmirsties. Tādēļ viņa vienīgi uzvilka līdz zodam lakatu un raudzīja laisties miegā.

«5«

Kad gulta sakustējās, Laura pamodās. Viņa nodrebēja, apziņa lēnām atgriezās no dziļās sapņu aizas.

— Mammu! Mosties, mammu! Tev tas ir jāredz.

Runātāja bija Debra. Mātes jūtas piespieda Lauru pamosties.

— M-mm? — viņa nočukstēja.

— Mosties.

Laura tikai ar grūtībām atvēra acis. Debra sēdēja uz gultas malas agrā rīta gaismas palos, kas Lauru apžilbināja.

— Vai kas noticis, mīļumiņ? — viņa nomurmināja un nepaguva šos vārdus izrunāt līdz galam, kad viss smagums atkal uzgūla no jauna. Laura spēji piecēlās sēdus un atglauda no sejas matus. Plaši atvērtām acīm viņa palūkojās uz nobālušo meitu, pēc tam pievērsās avīzei, ko Debra turēja rokās. Laura paņēma laikrakstu ar manāmu riebumu.

“Bez vēsts pazudis vietējais grāmatvedis revidents” — tā skanēja virsraksts pirmās lappuses kreisajā slejā. Līdzās atradās Džefa fotogrāfija, taču Laura jau lasīja tekstu.

“Sakarā ar vakarvakarā iesniegto misis Lauras Fraijas ziņojumu Northemptonas policijas iecirknī pazudušo meklējamo personu oficiālajā sarakstā ir iekļauts pazīstamais Northemptonas grāmatvedis Džefrijs Fraijs. Ziņojumā teikts, ka Fraijs nav atgriezies mājās no darba otrdienas vakarā un kopš tā laika par viņu nav nekādas vēstis. Intervijā laikrakstam Sun aiz bēdām dziļi satriektā misis Fraija apstiprināja faktu par sava vīra pazušanu un atzinās, ka pēdējā dienā nav iznācis ar vīru sarunāties, jo bijusi aizņemta darbā.

Džefrijs Frajis ir Hempšīras apgabala pastāvīgs iedzīvotājs, 1967. gadā viņš beidzis Northemptonas skolu. 1971. gadā ieguvis Masačūsetsas universitātes diplomu. Viņš raksturots kā centīgs, taču nesabiedrisks students. Šīs īpašības Fraijam iezīmīgas arī vēlākajā dzīves laikā, kad ar savu uzņēmību, viņš gūst atzīstamus materiālus panākumus. Fraijs finansēja savas sievas restorānu “Ķiršu dārzs”, ko atvēra pirms diviem gadiem Galvenajā ielā, viņam pieder ari vēlīnās angļu gotikas stilā celta ķieģeju savrupmāja Northeinptonā prestižā Čaildparka rajonā. Šovasar viņš iegādājās arī pusmāju Holiokā un automašīnu poršu, par kuru, kā stāsta, vienmēr sapņojis.

Viņa sieva apgalvo, ka vīra pazušana neiespaidošot restorāna darbu, kas, spriežot pēc novērojumiem, patlaban gūst atzīstamus

panākumus. Saskaņā ar šim liecībām misis Fraija, ari vīram promesot, spējot pilnībā tikt galā ar saviem dalījumiem.

Northemptonas policijas iecirkņa detektīvs Deniss Melrouzs pavēstīja, ka meklēšana jau ir sākta. Pagaidām gan Fraijs nav atrasts, taču policija centīsies paplašināt savu meklējumu sfēru. Atsevišķai brigādei uzdots šodien pārmeklēt ezera dzīles, bet darbinieki ar šim nolūkam apmācītiem suņiem dosies uz mežu.

Melrouzs neizslēdz iespēju, ka meklējamais Fraijs pats noorganizējis bēgšanu. “Ir zināms, ka cilvēki reizēm pazūd aiz personiskiem iemesliem. Ja mums izdosies to noskaidrot, mēs, bez šaubām, šo versiju pārbaudīsim.”

Misis Fraija kategoriski noliedz iespēju, ka viņas vīrs varētu būt pazudis labprātīgi.”

Laura nosvieda avīzi uz gultas. Viņa sakoda zobus, lūpas nobālēja. Ar pūlēm apvaldīdama niknumu, viņa apskāva Debru un piespieda meitu cieši sev klāt.

— Viņš taču nevarēja aizbēgt labprātīgi, vai ne? — ievaicājās Debra.

— Nē.

— Un viņš taču nav zaglis?

— Nē.

— Bet kādēļ tajā rakstā doti šādi mājieni?

— Avīžniekiem tas ir raksturīgi. Ja materiāla maz, viņi cenšas to paspilgtināt.

— Es biju domājusi, ka žurnālistiem jābūt godīgiem.

— Tikai ne Daganam O’Nīlam. Mums Holiokā nav nekādu īpašumu. Nezinu, no kurienes viņš to ķēris.

— Vai tas tevi sarūgtina?

— Šis raksts? Esmu saniknota.

— Tava balss to neliecina.

— Tādēļ, ka esmu nogurusi. — Neraugoties uz aizvadīto nakts atpūtu, Laura jutās emocionāli iztukšota, un tas laupīja spēkus. — Un ari apjukusi. Un ļoti uztraucos. Raksts ir pretīgs, taču tas ir tikai raksts. Bet tava tēva kā nav, tā nav.

— Tagad par to uzzinās visa skola.

— Nav nekas briesmīgs.

— Tev viegli runāt. Tev nav ar viņiem kopā jāstaigā pa gaiteņiem, bet kā jutīšos es, pēc tam kad vietējās avīzes pirmajā lappusē ievietots raksts, kas apsūdz manu tēvu labprātīgā aizbēgšanā?

— Dagans O’Nīls pats nezina, ko raksta.

— Iestāsti to zēniem skolā.

— Tu ņem un pastāsti. Viņi uzzinās visu, kā ir.

— Runā jau tu pārliecinoši, — Debra nopūtās. — Tu vienmēr esi par visu pārliecināta.

Laura mazliet atvirzījās un ar pirkstu centās izlīdzināt rie-viņu meitai starp uzacīm.

— Bet vai tad citādi var?

— Jā. Var izjust bailes.

— Es jau arī izjūtu bailes. Taču nedrīkstu pieļaut to, ka bailes mani pārmāc.

— Tātad tu šodien iesi uz darbu, ja?

— Vispirms man jāaizbrauc pie Lidijas. Ja viņa vēl nav lasījusi avīzi, tad kāds jau noteikti būs par to pastāstījis.

— Nabaga vecmāmiņa Lidija!

Laura pasmaidīja. Debra mīlēja Džefa māti. Mazmeitas izjūtas pret veco sievieti bija tādas pašas kā Laurai. Lidija bija maiga, labsirdīga un jūtīga sieviete.

“Kā man gribētos viņu pasargāt no nepatikšanām. Taču Lidijai notikušais ir jāzina,” Laura nodomāja.

— Varbūt lai braucu kopā ar tevi?

— A-ā. Tu iesi uz skolu.

— Bet tu uz restorānu? — Debra, uzmezdama lūpu, apjautājās.

— Var gadīties, — Laura neizlēmīgi atbildēja.

— It kā nekas nebūtu noticis?

— Nē. Ir noticis. Es to atceros ik mirkli. Bet ar tava tēva meklēšanu nodarbojas policija, un tur ir darbs, ko nedrīkst atlikt. Kā jau es tev vakarvakarā teicu — dzīve turpinās.

Debra uzlēca kājās un sadrūma.

— Kad tu tā runā, tu līdzinies cietsirdīgākajam cilvēkam pasaulē.

— Tu jau vislabāk zini. — Laura ar jokiem raudzīja mazināt saspringumu.

— Nemaz ne. — Debra saraustīti nopūtās, saminstinājās un runāja tālāk: — Zini, nav grūti iedomāties, ka tēvs apzināti centies izvairīties no izstādes atklāšanas otrdienas vakarā. Glezniecību viņš necieš ne acu galā. Viņš iet uz muzeju tikai tādēļ, ka tu viņu velc uz turieni.

Šie vārdi Lauru satrieca.

— Viņš iet tādēļ, lai paplašinātu savu klientūru. Tas ir ļoti svarīgi viņa karjerai.

— Lai varētu finansēt “Ķiršu dārzu”, nopirkt vēlīnā angļu gotikas stilā celtu savrupnamu un poršu?

— Par kuru, kā runā, viņš vienmēr sapņojis, — Laura vēl piebilda. Ja Debra var citēt Daganu O’Nīlu, kāpēc tad viņa to nevar darīt? — Ko tu ar to gribi sacīt, Debra?

— Itin neko, — meita atbildēja, virzīdamās uz durvju pusi.

— Vai tiešām man jāatgādina, ka tavs tēvs maksā par visu — pērk tev apģērbu, kas nebūt nav no lētajiem, apmaksā tavas brīvdienas un atlīdzina privātskolotājiem, lai tev būtu pietiekami augstas atzīmes un tu varētu iestāties kārtīgā koledžā.

— Es netaisos stāties koledžā! — Debra, pie durvīm stāvēdama, pavērsās atpakaļ. — Es jau tev to teicu.

— Mācības koledžā maksā diezgan dārgi, taču tavs tēvs, daudz neprātodams, visu samaksās.

— Es netaisos stāties koledžā.

Meitas sejā parādījās spītīgā izteiksme, kuru mātei sešpadsmit gadu laikā nācās vērot daudzkārt. Debrai piemita stiprs gribasspēks. Meitene bija maiga un dedzīga, taču apveltīta ar stingru raksturu. Laurai nebija ne mazākās vēlēšanās ar viņu naidoties.

— Par to mēs parunāsim vēlāk.

— Jā, — Debra novilka un atkal jau grasījās iet prom.

— Ko tas nozīmē?

— Vai vēlāk tu būsi “Ķiršu dārzā”?

— Ja vien es uz turieni aizbraukšu. Taču pēc tam būšu mājās.

— Tu būsi aizņemta ar citām darīšanām, — Debra sauca no gaiteņa.

— Tad mēs to pārrunāsim kādu citu reizi. — Laura izkāpa no gultas un nostājās pie durvīm. — Debra, tu vēl neesi beigusi skolu. Tādēļ nav nemaz nepieciešams visu izlemt jau šodien.

— Ne jau par to ir runa, — Debra, dodamās uz savu istabu, atsaucās.

— Bet par ko tad?

— Nav svarīgi.

— Debra? — Atbildes nebija. — Debra!

— Es ģērbjos. Drīz vien man atbrauks pakaļ Donijs.

— Man šķiet, mēs vienojāmies, ka tu brauksi uz skolu ar autobusu?

— Ņemot vērā to nejēdzību, ko man nāksies šodien skolā pieredzēt, es uzskatu par labāku turp doties ar mašīnu.

Laura jau pavēra muti, lai censtos iebilst, taču pārdomāja. Viņa neuzticējās Donijam Makenzijam. Toties uzticējās Debrai, un meitas vārdos bija sava jēga. Skolā viņu gaidīja smags pārbaudījums.

Atgriezusies guļamistabā, Laura atcerējās to laiku, kad Debra bija maziņa un māte spēja meitu un ari Skotu pasargāt no apkārtējās pasaules. Viņa vēlējās to darīt arī šobrīd. Tikai vairs nespēja.

Viņa pārlaida nesteidzīgu skatienu istabai — tajā stāvēja gulta, kas šonakt netika saklāta gulēšanai, skapji, kurus neviens neatvēra, pilnīgi apstājies bija modinātājpulkstenis, kuru neviens neuzvilka, ari uz dīvāna neviens vairs nesēdēja, un grāmatas plauktos rindojās neskartas.

Viņa domāja par Džefu — vīra prombūtne ar katru brīdi kļuva biedējošāka. Un, kaut ari Laura visus šos gadus nejuta nepieciešamību būt aizsargāta, tagad viņai radās dīvaina vēlēšanās paslēpties aiz kāda muguras.

Lidija Fraija dzīvoja Gobu ielā necilā baltā mājiņā. Māja piederēja viņas vīram Viljamam, tajā ari uzauga abi dēli — Kristians un Džefrijs. Pēdējos divdesmit gados māja palēnām bruka kopā. Jau desmit gadus Laura centās vīramāti pierunāt, lai viņa māju pārdod un apmetas uz dzīvi citur.

— Tu dzīvosi labā dzīvoklī, no kura pavērsies skats uz dārzu. Tev vairs nenāksies rūpēties par mājas uzturēšanu, un visapkārt būs cilvēki. Es reizēm par tevi ļoti raizējos.

Taču Lidija par promiešanu negribēja ne dzirdēt. Viņa savai mājai bija ļoti pieķērusies. Tā piederēja viņai. Lidija šeit bija nodzīvojusi pārāk ilgi, lai šķirtos no sava īpašuma vienīgi tādēļ, ka mājai vajadzēja jaunu jumtu un vairs nedarbojās centrālapkure. Tādēļ Laurai nācās nolīgt jumiķi, kurš atjaunoja jumta segumu, un meistaru, kas salaboja centrālapkuri. Pēc tam vēl atradās darbs elektriķim — virtuvē tika nomainīti savu laiku nokalpojušie elektrības vadi, bet flīžu licējs gādāja par kārtību vannasistabā. Laurai šīs rūpes sagādāja prieku, jo Lidija, ieraugot, kā izmainījies viņas mājoklis, sajutās laimīga, un tas aplaimoja arī vedeklu.

Laura dievināja Džefrija māti. Jau pirmo reizi tiekoties, viņa izjuta pret šo sievieti simpātijas — tajā dienā viņi abi ar Džefu mātei pavēstīja par savu saderināšanos. Laurai tolaik bija septiņpadsmit gadu, Džefs vēl mācījās koledžā, un viņu pazīšanās ilga tikai trīs nedēļas. Visus, izņemot Lidiju, šī ziņa satrieca. Lidija vēlīgi paraudzījās uz Lauru, tad mirdzošām acīm uzlūkoja dēlu un deva abiem savu svētību.

Aizvadītajos gados Laurai bieži vien nācās iedomāt par šīs svētības nozīmi. Viņai gribējās ticēt, ka Lidija saskatīja Laurā īpašības, kas bija raksturīgas pašai, — ģimenes pavarda sajūtu, iedzimtu zinātkāri, asprātību —, un, kaut arī minētās iezīmes Laurai laika gaitā izpaudās dažādi, Džefrija māte vedeklu allaž atbalstīja. Šī iemesla un vēl daudz kā cita dēļ Laura izjuta pret vīramāti lielāku tuvību nekā pret pašas māti. Lidija bija atklāts cilvēks. Laura varēja ar viņu parunāt. Lidija izturējās mierīgi un necentās izdarīt pārsteidžīgus secinājumus, un, kaut arī viņai par katru jautājumu bija pašai savas domas, viņa nepūlējās tās uzspiest otram. Viņa bija liberāla šī vārda visplašākajā nozīmē, varbūt tādēļ arī atļāva Kristiānām dzīvot pēc saviem ieskatiem. Kaut gan, iespējams, tas notika tāpēc, ka viņai vēl palika otrs dēls Džefrijs.

Šī doma Lauru šausmināja, kad viņa ceturtdienas rītā tuvojās baltajam namiņam. Baidīdamās, ka avīzes ziņa varētu pārsteigt Lidiju nesagatavotu, Laura tūdaļ pēc meitas aizbraukšanas atstāja māju un devās taisnā ceļā pie viņas. Avīze atradas vēl pastkastītē. Atnācēja iežmiedza laikrakstu padusē līdzās sainītim ar pīrāga gabalu un cepumiem, tad piezvanīja kā parasti — divreiz īsi, vienreiz gari un atkal īsi — un atslēdza durvis ar savu atslēgu.

— Lidij?

— Esmu šeit. — Vīramātes balss atskanēja no telpas, kura pirms pieciem gadiem tika pārveidota par guļamistabu. Toreiz sakarā ar artrīta saasināšanos viņai kāpšana pa trepēm sagādāja mocības. Istaba atradās pirmajā stāvā tuvu virtuvei, kas atviegloja mājas soli tajās dienās, kad Lidijai nācās izmantot invalīdu krēslu.

— Vai tev vajag palīdzēt? — Laura sauca.

— Ne, Laura, ir labi. Tējkanna jau sildās. Iekārtojies ērtāk.

Kāda cita sieviete droši vien būtu rādījusi izbrīnītu seju,

ja vedekla ierodas tik agri, taču arī šajā ziņā Lidija ar Lauru jutās līdzīgas. Viņas abas bija “agrie cīruļi”. Laura reizēm mēdza apciemot vīramāti jau pulksten astoņos no rīta.

Iegājusi virtuvē, Laura ielēja divās tasītēs stipro tēju, un tad jau durvīs parādījās arī Lidija — vecīgās sievietes izskats varēja aizkustināt līdz asarām. Viņa atgādināja porcelāna statueti — maza, trausla sieviete ar sniegbaltiem matiem un smalkiem sejas vaibstiem. Laura nereti brīnījās, kā gan viņa spēja laist pasaulē divus tādus milžus kā Džefrijs un Kristiāns. Patlaban Lidija tuvojās lēnā gaitā, atbalstīdamās uz nūjas.

Laura pagāja viņai pretim, apskāva un palīdzēja aizkļūt līdz krēslam.

— Kā jūties? — Laura mīļi apvaicājās.

Lidija skumji pasmaidīja.

— Nevaru atliekt muguru. — Un pēc īsa klusuma brīža piebilda: — Uztraucos.

Laurai aizrāvās elpa. Viņa uzmeta skatienu avīzei, kas vēl arvien salocīta gulēja uz galda.

— Zvanīja Mērija Džīna Volsija, — Lidija paskaidroja. Balss viņai ietrīcējās.— Kad iedomājos viņas sacīto un tavu piesardzīgo vakardienas zvanu, tad sapratu, ka man viss ir zināms un avīzē vairs nav jāskatās.

— Ak Dievs, Lidij, piedod man! Es cerēju, ka viņš pārradīsies un man nenāksies tev neko stāstīt.

— Es jau tā domāju. Vai ir kādas jaunas ziņas?

Laura pašūpoja galvu.

— Kā mājās?

— Klusums. Tik neierasti. Saspringti.

— Mana mīļā mazmeita tev laikam sagādā daudz raižu?

— Nē jau. Meitene gluži vienkārši uztraukusies. — Laura pavērās vīramātē. Šai trauslajai sievietei bija rāmas, zilas acis — gluži tādas kā Kristiānām, ilgajā mūžā tām nācies daudz ko pieredzēt un pārciest. Bez abiem dēliem viņa bija dzemdējusi vēl arī meitenīti, kura nomirusi, pavisam maza būdama. Lidija pārcieta vīra trieku un viņa pāragro nāvi. Māte noskatījās, kā Kristiāns atbrauc un aizbrauc, un tagad vēl pazudis viņas mīļotais dēls Džefrijs.

— Kā jūties, Lidij?

— Ak, gan jau būs labi.

— Viņš atradīsies. Mums jātic, ka tā būs.

— Es zinu.

Laura varēja vai apzvērēt, ka Lidijas balsī ieskanējās samierinošs tonis, un tas viņā radīja izbrīnu. Laura drīzāk bija gaidījusi izbailes vai šaubas. Viņa samulsusi satvēra vīramātes dzīslaino roku.

— Policija dara visu iespējamo.

— Es par to nešaubos.

— Tā kā viņi nekādas varmācības pēdas nav atraduši, tad var cerēt, ka ar Džefu nekas slikts nav noticis.

Lidija pamāja ar galvu. Viņas acis kļuva miklas.

— Kas tad nu? — Laura nočukstēja.

Mutes kaktiņi Lidijai noslīga uz leju. Viņa sadrūma un paraustīja plecus.

— Kas ir?

— Es nezinu. Kad Džefs šajās dienās te atbrauca, viņa skatienā bija kaut kas tāds.

— Šajās dienās? — Laurai vīrs par to neko nebija teicis.

— Pirmdien ap pusdienlaiku. — Vecā sieviete pasmaidīja un ar galvu norādīja uz galda vidū stāvošo vāzi. — Viņš atveda man tulpes.

Laura jutās satriekta. Viņa bija pārliecināta, ka puķes atnesis kāds no draugiem, kuri pastāvīgi mēdza Lidiju apciemot.

Bet lai to būtu darījis Džefs?! Viņš prata vienīgi piezvanīt veikalam un palūgt, lai nogādā puķu pušķi uz attiecīgu adresi. Tā viņš mēdza bieži rīkoties. Taču Laura nespēja nemaz atcerēties, kad vīrs pats viņai pēdējo reizi būtu atnesis ziedus.

— Vai viņš sacīja kaut ko neparastu? — Laurai neviļus izlauzās jautājums, pakrūtē varēja sajust dūrienus.

— Nē. Neko tādu viņš neteica.

— Un ko viņš vispār runāja?

— Nu, gluži vienkārši sacīja, ka darbs veicas* labi. Ka ar tevi un Debru viss lieliski, taču es jau to zināju, jo mēs abas no rīta bijām runājušas pa tālruni.

Laura pielika tasīti pie lūpām, bet roka notrīcēja un tēja izlija. Viņa noslaucīja zodu ar roku, pēc tam mitrumu uzsūca ar papīra salveti.

— Vai Džefrijs... e-e... neko neteica, ka viņam jāaizbrauc?

— Nē. ‘

— Taču viņa skatienā kaut ko tādu varēja samanīt? — Laura pavērās uz vīramāti. — Kas tas bija? Man jāzina.

Lidija, domās iegrimusi, klusēja.

Viņa arvien vēl izskatījās sadrūmusi, kad ierunājās:—Tādas kā skumjas. Vilšanās. To skatienu es pazīstu. Atceros to kopš tā laika, kad zēns bija mazs un viņam skolā radās kādas nepatikšanas — saņēma kontroldarbā sliktu atzīmi, netika ievēlēts studentu padomē vai arī uzaicināja meiteni pastaigāties un tā viņam atteica. — Runātāja skumīgi pasmaidīja, rieviņas ap viņas mutes kaktiņiem izzuda. — Zēni arīdzan tādas lietas pārdzīvo. Un zēnu mātes. Tavs Skots vairāk līdzinās Kristiānām tādā ziņā, ka viņam viss padodas. Ar Džefriju bija citādi. Viņš darīja visu iespējamo un palika otrais. — Viņa apklusa. Pēc brīža tikko sadzirdami piebilda: — Lūk, tāds arī bija Džefrija skatiens — viņš ir darījis visu, ko vien varējis, un cietis neveiksmi. Es uztraucos.

Laura arī uztraucās, pēc dzirdētā pat vairāk nekā iepriekš.

— Vai tu viņam par to neko nejautāji?

— Kā nu ne! Dēls apgalvoja, ka viss esot kārtībā. Taču promejot Džefs neteica, ka drīz atkal ar mani parunāšot.

Šo vārdu nozīmi Laura saprata. “Drīz mēs atkal parunāsim, mammu.” Tas bija pierastais Džefa izteiciens — to dēls, apmeklējis māti, sacīja promejot, ar šo frāzi parasti beidzās telefona sarunas ar Lidiju. Džefs bija pārāk atturīgs, lai apliecinātu mātei mīlestību vārdos, viņš neteica arī “uz redzēšanos”, jo darba pienākumi spēja šīs tikšanās izjaukt. Taču piezvanīt savai mātei dēls varēja vienmēr.

— Vai Džefu nomāca kādas raizes, Laura?

Līdzīgus jautājumus sev uzdeva arī Laura.

— Es nezinu, — viņa atbildēja. — Es neko tādu nejutu. Viņš neko tādu neteica.

— Varbūt Džefs bija klusāks nekā citkārt?

— Es nedomāju, pēdējā laikā mēs bijām tik aizņemti, ka Džefam gluži vienkārši neatlika brīvs brīdis, lai ilgstoši klusētu. Vismaz tas nekādi neizpaudās, kad palikām divi vien. — Viņai prātā sāka rosīties briesmīgas domas, tās atņēma spēkus un iegrūda saltā bezdibenī. — Džefs nebija nelaimīgs. Viņš izskatījās apmierināts. Ja mans vīrs justos nelaimīgs, viņš man to pateiktu.

— Viņam to vajadzētu darīt.

— Pat ja viņš ari nebūtu teicis, es to sajustu. Nav iespējams nodzīvot divdesmit gadus kopā ar cilvēku un nejust viņa noskaņojumu, — Laura pārliecinoši noteica, pēc tam jau nedrošāk ievaicājās: — Jeb varbūt ir iespējams?

— Tikai tādā gadījumā, ja viņš tev ir vienaldzīgs. Taču uz tevi tas neattiecas, Laura. Tu vienmēr esi bijusi pret Džefu laba.

Laurai nācās domāt par vārda “laba” jēgu. Ja ar to varēja raksturot viņas mūždien pievilcīgo izskatu, prasmi izturēties, brīnišķīgos bērnus, kārtību mājā, spēju savienot sekmīgo karjeru ar rūpēm par to, lai Džefam atvilktnē vienmēr atrastos vajadzīgā daudzumā tīri virskrekli, — tad varēja sacīt, jā, Laura bija pret savu dzīvesbiedru laba. Ja runa bija par ko citu — kā laulātie draugi pavadīja laiku pie pusdienām vai vakaros, vai brīvajās dienās, tad šeit vairs visu nevarēja novērtēt tik labi. Taču Džefs nekad nesūdzējās. Viņš pats pierunāja sievu paplašināt “Ķiršu dārzu”, iesākumā noīrēdams lielo virtuvi, pēc tam pārvēršot to par restorānu.

— Mēs viņu atradīsim. — Laura, būdama pārliecināta, centās notvert Lidijas skatienu.

— Jā.

— Vai tu līdz tam laikam negribi pārnākt uz dzīvi pie mums?

— Nē. Man ir labi šeit. Man ir viss, kas vajadzīgs. Es labi tieku ar visu galā. Turklāt ja Džefrijs piezvanīs... — Viņas balss aprāvās, taču doma tāpat likās skaidra. Ja dēls piezvanīs, māte gribēja būt savās mājās.

Laura pameta ar galvu. Viņa grasījās sacīt, ka ir vienīgi norūpējusies par vīramāti, taču zināmā mērā viņa vadījās arī no egoistiskiem apsvērumiem: Lidijai piemita mierīgs spēks, kas varētu kļūt nepieciešams Laurai un Debrai.

— Lidij?

— Hm?

Laura sarauca pieri. Viņa atcerējās Defnijas sacīto.

— Vai pastāv tāda iespēja, ka Džefrijs būtu saistījies ar Kristiānu?

Lidija kļuva domīga. Viņa ielika tasītē tējkaroti. Izmaisījusi cukuru, piesita ar karotīti tasītes malai un uzmanīgi novietoja to uz mazā šķīvīša.

— Goda vārds, es nezinu. Kad zēni bija mazi, abi turējās cieši kopā. Tu jau zini, ka vēlāk viss izmainījās. Bija daudz iemeslu, kādēļ katrs aizgāja uz savu pusi.

Un, kaut ari šis teikums izskanēja it kā neapzināti, Laura novērsās. Atsvešinātība starp abiem brāļiem — Džefriju un Kristiānu — izrādījās vienīgā tēma, kurai viņa ar Lidiju aizvadītajos gados nebija ne reizi pieskārušās.

Un, ja ari Lidijas prātu tas nodarbināja, viņa savas domas nelika manīt.

— Kristiāns simbolizēja visu, kā Džefrijam pietrūka, un gluži dabiski, ka viņš pēc tā tiecās. Tomēr brīžos, kad pats sev nepatika, viņš salīdzināja sevi ar brāli. Es centos viņam iestāstīt, ka tāda salīdzināšana neko nedod, ka viņš ir pārāk atšķirīgs no Kristiānā. — Lidija nopūtās. — Nezinu, vai es to paguvu vai ne, taču nedomāju, ka Džefs ar savām neveiksmēm būtu vērsies pie Kristiānā.

— Ar neveiksmēm? — Laura iesaucās. — Ar kādām neveiksmēm? Paraugies uz Džefa dzīvi! Vieni vienīgi panākumi.

— Panākumi — tas ir relatīvs jēdziens. Katram cilvēkam par to ir savi uzskati.

— Taču viņam ir viss. Dēls Skots, meita Debra, sava māja un viņa firma. Vai tādu dzīvi var uzskatīt par neveiksmīgu?

— Panākumi — tas ir relatīvs jēdziens, — Lidija atkārtoja.

Laura spēji nopūtās. Lidija runāja taisnību. Viņai pašai

jau arī tas bija ienācis prātā, tomēr Laura uzskatīja par labāku nedomāt par to, ko gribēja Džefs, ja jau esošā dzīve tam šķita neveiksmīga.

Viņa nekad nebija jutusi, ka vīrs būtu ar kaut ko neapmierināts. Nekad nemanīja viņa tiekšanos pēc kaut kā nesasniegta. Vai kaut ko tamlīdzīgu.

Iespējams, nekā tāda vispār nebija. Var jau būt, ka Lidija pirmdien ap pusdienlaiku sava dēla Džefrija acīs saskatīja vienīgi nogurumu, vai arī tā bija tikai mātes iztēle. Ja sievietei ir tik daudz brīva laika kā Lidijai, tad viņa spēj acīs izlasīt ari to, kā tur nemaz nav. Laura ar to nenodarbojās. Tādām lietām viņai neatlika laika.

Nonākusi pie šādas atziņas, Laura paraudzījās pulkstenī.

— Man jāsteidzas mājās. — Viņa pievērsās Lidijai. — Vai tu viena tiksi galā?

— Viss būs labi. — Lidija pasmaidīja.

— Varbūt tu pārdomāji? Varbūt brauksi man līdzi?

Lidija papurināja galvu.

— Mani apciemo kaimiņienes Mērija Džīna un Terēza. Man pa rokai būs tālrunis. Ja kaut ko uzzini — tad zvani man.

Apsolījusi vīramātei zvanīt, Laura viņu mīļi apskāva un devās prom.

6

Jaunanglijas akadēmijas pilsētiņās restorānu bija bez sava gala, it īpaši smalko, ar neparastiem nosaukumiem un pārdomāti sastādītām ēdienkartēm, kurās ietilpa cāļu spārniņi, salāti un siltie ēdieni. To visu varēja atrast ari restorāna “Ķiršu dārzs” ēdienu sarakstā, taču Laurai bez tam piemita vēl pašai savs kulināres “rokraksts”. Viņa aizrāvās ar augļiem, izmantoja tos garnēšanai un dažādu ēdienu piedevām. Gadījās, ka kādudien pusdienu galdā tika celta auksta ķiršogu zupa, ar ķiršiem pildīta pīle un ķiršu torte. Savu gaumi restorāna saimniece neuzspieda. Ķirši bija viņas uzņēmuma simbols, taču tas nenozīmēja, ka novārtā atstāts viss pārējais.

Laura saviem darbiniekiem pastāvīgi mēdza atgādināt, ka akurātība, mākslinieciskais noformējums un laba apkalpošana liek cilvēkiem iegriezties viņas restorānā atkal un atkal. Taču Laura pati, nemitīgi atrazdamās šajā gardumu valstībā, šeit gandrīz neko neēda. Tomēr, kad viņa iegāja restorānā, stāvēja vestibilā, gāja gar galdiņiem un sasveicinājās ar pazīstamiem viesiem, viņu pārņēma lepnuma jūtas.

“Ķiršu dārza” mākslinieciskais iekārtojums šo sajūtu vēl tikai pavairoja. Lai gan uzņēmums atradās vecā mūra ēkā un to ieskāva līdzīgas drūmas, tumšas celtnes, Laura prata iekštelpās radīt gaišu un svinīgu atmosfēru: logus paplašināja, restes noņēma, zālēs ierīkoja izkliedētu gaismu un izkrāsoja tās baltas. Telpas vēl izkrāšņoja ar augiem — tie bija vijīgi, kupli, sulīgi zaļām lapām. Šis krāšņums gan prasīja lielu kopšanu, taču pūliņi atmaksājās. Zāli no zāles atdalīja arkas ar mākslinieciski veidotiem metāla spraišļiem, bāra lete bija darināta no ozolkoka, tai apkārt rindojās augstas taburetes, bet dažnedažāda lieluma un veida glāzes un ārzemju porcelāns likās kā izstādīti muzeja vitrīnās. Galdu virsas klāja gaišs ozolkoka finieris ar stikla inkrustācijām, tomēr interjeru galvenokārt izdaiļoja krēsli. Te bija gan parastie pītie krēsli ar koši zaļiem un sarkaniem sēdekļiem, gan pavisam grezni, kuru atzveltnes atgādināja vēdekļus.

Kā apliecinājums Lauras uzskatiem par greznību sienas nišā atradās galdiņš, kur draugi ieturēja vēlās brokastis, sēdvietas tur šķita līdzīgas valdnieka tronim — no apkārtējās pasaules tās nošķīra kupli sazaļojušas efejas.

Šeit viņi satikās otrdienās. Tas notika tolaik, kad restorāns plašai publikai vēl nebija atvērts, un Laura ar Defniju, Elīzu un Dī Ennu apsprieda sev svarīgus jautājumus. Vismaz tā skaitījās, kaut gan viņu sarunas skāra Dī Ennas franču manikīru, Elīzas meitas dzimšanas dienu vai arī Defnijas aizstāvamo lietu par uzbrukumu slepkavības nolūkā. Jons vienmēr ieradās ātrāk, lai sagatavotu viņām brokastis, palaikam viņš šeit pārbaudīja arī jaunās receptes, bet dažreiz piedāvāja jau labi zināmus ēdienus — pildītas olas, kliju plāceņus ar šķiņķi un tiem līdzīgus. Pēc tam sarunas novirzījās uz jaunajiem linu paklājiņiem, kurus restorāna īpašniece gatavojās pasūtīt, pakavējās pie Elīzas avīzei nosūtītā svētku sludinājuma, Def-nijas pūliņiem dabūt no pilsētas atļauju transporta stāvvietai, Dī Ennai tika izteiktas arī pamācības, kā apieties ar iereibušiem apmeklētājiem, — bet, kad visas šķīrās, Lauras sirdī arvien ielija siltums, viņu pārņēma drošības sajūta.

Ceturtdienas rītā ierodoties “Ķiršu dārzā”, Laura bezgala vēlējās izjust no šīm jūtām kaut mazu daļiņu. Viņa drebēja un jutās pagalam nosalusi. Par Džefu vēl arvien nebija nekādu ziņu.

Pārradusies mājās no Lidijas, viņa divas stundas runāja pa tālruni — vispirms ar policiju, pēc tam ar Defniju un Deividu, vēlāk ar vietējā telegrāfa operatoru un, visbeidzot, ar draugiem, kuri piezvanīja, lai pavēstītu, ka ir lasījuši rakstu avīzē, un izteica gatavību vienmēr palīdzēt. Taču neviens no viņiem nebija Džefu redzējis un arī ko dzirdējis par viņu.

Pulksten pusvienpadsmitos Laura pārstāja zvanīt, sajuta pilnīgu spēku izsīkumu, uzģērba mugurā zaļu svīteri un garas, cieši piegulošas bikses, nedaudz pasārtināja bālos vaigus, straujām roku kustībām sasukāja matus un devās uz “Ķiršu dārzu”. Viņai trūka pārliecības, ka varēs būt tur noderīga, taču restorāna īpašnieces klātbūtne spēja darbiniekiem sniegt morālu atbalstu, jo cilvēki nezināja, kā Džefa pazušana atsauksies uz viņu darbu un pašu Lauru.

Viņa iegāja pa aizmugurējām durvīm virtuvē, ienācēju apņēma svaigi ceptas maizes smarža. Spodrajā telpā rosījās četri cilvēki un galvenais pavārs Jons.

— Labdien, bērni, — viņa moži sacīja, taču Lauras neparastā sejas izteiksme nepārprotami liecināja, ka šoreiz viss būs savādāk.

Viņu tūdaļ apstāja satrauktie darbinieki.

— Labdien, Laura!

— Kā jūties?

— Nemaz nav iespējams noticēt, ka tā ir atgadījies!

— Varbūt mēs varam kaut ko palīdzēt...

Viņa pacēla roku, cenzdamās apturēt vārdu plūdus.

— Pateicos. Es jūtos labi, — viņa klusi noteica un gurdi pasmaidīja.

— Vai ir kādas jaunas ziņas?

— Pagaidām — nē.

— Un nekādu nojautu?

— Pagaidām — nē.

— Viņi pazudušo atradīs.

— Es arī esmu par to pārliecināta.

— Vai esi paēdusi?

Kad Laura papurināja galvu, cepēja Annija noliecās pie paplātes un pasniedza restorāna saimniecei siltu pīrāgu ar pildījumu.

— Uz restorāna rēķina, — viņa pasmaidīja.

Laura paņēma pīrāgu, nokoda gabaliņu un pievēra acis.

— Es zinu — tev ēst negribas, — Annija saprotoši noteica.

Annijai, kā vairumam virtuvē strādājošo, bija nedaudz vairāk par divdesmit gadiem. Un, tāpat kā pārējie, arī viņa cerēja ar laiku nokļūt labākās virtuvēs Bostonā, Ņujorkā vai, iespējams, pat Parīzē. Bet pagaidām Annija mācījās arodu pie Jona, kurš savos divdesmit astoņos gados bija ne vien paguvis iegūt Kulinārijas institūta diplomu, bet ari trīs gadus jau nostrādāt Kvebekā par šefpavāra palīgu. Viņš bija stingrs skolotājs, toties rezultāti neizpalika. Darbs “Ķiršu dārzā” deva zināmu pamatu turpmākai izaugsmei. Laura zināja—ja Annija šo vietu atstās, tad tas nenotiks aiz gara laika vai neapmierinātības.

— Es vēl ēdīšu, — Laura viņai solījās. Pamanījusi, ka Jons viens pats dodas uz zāles durvīm, Laura viņam sekoja.

— Kā tu jūties? — Jons pajautāja tik maigi, ka Laura nevilcinoties būtu viņu apskāvusi, ja vien šī cilvēka vietā atrastos kāds cits. Taču Jons necieta sentimentalitāti. Virtuves ļaudis vadīja īsts vīrietis, kas vienmēr izturējās mazliet atturīgi. Viņam bija vidējs augums, šauri gurni un plati pleci, pelēkas acis un gaiši, biezi mati. Viņš klusi, bez lieka trokšņa un rosīšanās darīja virtuvē brīnumus. Laura jutās laimīga, ka viņas restorānā strādāja tik prasmīgs šefpavārs.

— Man nekas nekaiš.

— Tev ir noguris izskats.

— Es patiesi esmu nogurusi.

— Kā mājās?

— Atmosfēra tāda saspīlēta. — Laura nokoda vēl gabaliņu no pīrāga. — Viss it kā pa vecam un tajā paša laikā tomēr savādāk. Skots atgriezīsies šovakar. Viņš paliks mājās brīvajās dienās un, ja nekas līdz pirmdienai nemainīsies, brauks atkal atpakaļ.

— Vai Debra uzvedas labi?

Laura pasmaidīja: viņas meita Jonu dievināja, un tas izpaudās savdabīgi — meitene izturējās pret viņu nekaunīgi un izaicinoši, cenzdamās izskatīties pieaugusi un neatkarīga.

— Debra paliek Debra. Viņa ir ļoti uztraukusies un nesajēdz vairāk par mani. — Laura nolauza vēl gabaliņu no pīrāga un ielika mutē.

— Rakstiņš avīzē ir diezgan interesants. O’Nīls krietni pacenties. Ar ko tu viņu aizkaitināji?

— Man nepatika daži viņa jautājumi, un es šim vīram to liku manīt. — Laura pameta skatienu uz zāli, kur Dī Enna pārlūkoja servētos galdus. Satriecošā, seksapīlā Dī Enna, kuras prasme pazīt vīriešus tikai mazliet atpalika no viņas smalkās gaumes.

— Vai tu patiesi par visu domā tā, kā viņš to uzrakstījis?

Laura paraudzījās sarunu biedrā. Ja īpašniece nopietni

gribēja uzturēt savā kolektīvā veselīgu morālu noskaņojumu, tad vispirms viņai vajadzēja tagad pārliecināt Jonu.

— Jā. Viss būs kā aizvien. Džefa prombūtne restorāna darbu neiespaidos. Ar mūsu ikdienas darbu viņam nebija nekādas saskares.

— Viņam vispār nebija ar restorānu nekā kopēja. — Jona balss skanēja tik viltīgi, ka Laura sarāvās.

— Džefs ieguldīja restorānā naudu, — Laura centās vīru aizstāvēt.

— Ļoti iespējams, taču šobrīd restorāns jau pats nes peļņu.

— Taču ir jāsamaksā ķīla par ēku un jāatdod naudas aizdevums par remontu. Bet mēs savelkam kopā galus. — Sieviete ielika mutē vēl gabaliņu no pīrāga.

— Viss jāvērtē pēc nopelniem, — Jons ieteicās. — Tu viena pati šeit visu vadi. Tu iesāki no paša sākuma, apkalpojot izbraukuma pasākumus, un nodibināji restorānu. Tu atradi ēku, izraudzījies vajadzīgo noformējumu, sameklēji darbiniekus. Tas ir vienīgi tavs lolojums.

— Ja Džefs nepalīdzētu, es nebūtu varējusi to izdarīt.

— Noteikti būtu varējusi. Tu esi stipra sieviete. Tu lieliski spēj ar visu tikt galā. — Viņš piemiedza aci. — Mēs tev pilnībā uzticamies, bos. — Viņa seja atplauka sirsnīgā smaidā.

— No tādiem smaidiņiem vajag piesargāties, — Dī Enna, viņiem tuvodamās, sauca no pretējā zāles stūra. — Tas ir slepkavnieka smaids. Iesākumā tas apžilbina, vēlāk, kad esi iekritusi, tas tevi piebeidz.

— Piebeidz? — Laura atkārtoja un paraudzījās uz Jonu. Smaids viņa sejā izdzisa.

— Kas attiecas uz mani, tad es iebildumus neceļu, — Dī Enna, nostājusies starp Lauru un Jonu, turpināja. — Kad satieku slepkavnieku ar tādu pēcpusi, — viņa papliķēja minēto ķermeņa daļu, — esmu ar mieru, lai mani piebeidz katru dienu. — Jons uzmeta runātājai skumju skatienu un nesatricināmā mierā attālinājās.

— Kā tu jūties? — Dī Enna, apskaudama Lauru, pavaicāja, kad Jons bija aizgājis.

— Kā gaisā parauta.

— Viņi Džefu atradīs.

— Ak Kungs, es ceru.

— Es ticu. Džefs ir pārāk pieradis pie mājām, viņš ilgi nespēj būt prom. Viņam tevis pietrūks. Tu redzēsi — viņš atkal būs klāt.

Laura pakāpās atpakaļ, lai paraudzītos uz Dī Ennu.

— Ja vien viņš nav aizbraucis pats labprātīgi, — Laura apslāpētā balsī sacīja, — tādā gadījumā nav nozīmes, vai Džefs varēs iztikt bez manis vai ne. Es nezinu, kāpēc daži cilvēki pieņem, ka mans vīrs gluži vienkārši aizmucis.

— Es gan tā nedomāju. Džefs patiesi ir mājas cilvēks. Šeit viss tik pierasts, viņam šeit patīk. Viņš apsēžas pie bāra letes, noskatās, kā tu rosies, un mūždien pasūta vienus un tos pašus iemīļotos dzērienus. Vari nešaubīties, viņš centīsies atgriezties. — Dī Enna kļuva nopietna. — Bet ko tu, Laura, domā? Viņš jau nerādās otro dienu. Kā tu spried, kur viņš varētu būt?

Laura jau otro dienu nepārtraukti par to domāja. Taču šobrīd, bezmērķīgi klīzdama pa restorāna zāli ar pīrāga gabalu rokā, viņa juta, ka nespēj vairs sakarīgi spriest.

— Es nezinu. Nevar taču būt, ka Džefs ir cietis avārijā. Tādā gadījumā mums tas kļūtu zināms. Policija pārbaudījusi visus ceļus un slimnīcas, taču bez rezultātiem.

— Vai viņi vēl joprojām grasās pārmeklēt ezeru? — Dī Enna painteresējās.

— Vai tu arī lasīji O’Nīla rakstu? — Laura nedroši viņu uzlūkoja.

— Visi to ir lasījuši.

— Viņš tur pieļāvis kļūdas. Vai ari tīšām samelojies. Policija nemaz netaisās ezeru pārmeklēt. Žurnālists vienīgi uzdeva jautājumu, vai policija to darīs, ja uzskatīs par nepieciešamu, un saņēma apstiprinošu atbildi. Taču pagaidām policijai nav iemesla tā rīkoties. Pusdesmitos no rīta policija sīki izpētīja visu piekrasti un neatrada ne mazākās pazīmes, kas liecinātu par porša riepu nospiedumiem. — Sasniegusi vienu no nišām, Laura tur pakāpās un atlaidās krēslā. — Pastāv vēl tāda iespēja, ka Džefs ir bijis bezsamaņā, pēc tam zaudējis atmiņu un tagad brauc nezināmā virzienā. Taču agri vai vēlu Džefam nāksies apstāties pie kāda benzīntanka, viņš paskatīsies kredītkartē vai ari ieraudzīs vadītāja apliecībā savu vārdu un adresi.

Dī Enna ieslīdēja blakus sēdeklī.

— Bet ja nu viņš ir aplaupīts? Visi dokumenti nozagti? Tad viņš, zaudējis atmiņu, nezinās, ko iesākt. Viņu varēja sasiet, nosviest uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa un aizvest ārpus mūsu apgabala, pat vēl tālāk — aiz pavalsts robežām, kaut kur prom uz Rietumiem. Viņu varēja no mašīnas izsviest tuksnesīgajā ceļā starp Viskonsinas kviešu laukiem.

— Pašā ziemas vidū?! — Lauras balsī skanēja šaubas. — Pateicos, Dī. — Viņa nolauza gabaliņu no pīrāga un atstāja uz šķīvja to kopā ar visu, kas bija rokās.

— Gadalaiks nav svarīgs, bet, ja cilvēks būs uz ceļa, — viņu atradīs. Tas ir vairāk nekā skaidrs.

Laura pamāja ar galvu. Viņai nekas cits neatlika, kā šiem vārdiem noticēt. Džefu tik un tā atradīs, kaut arī viņš būtu aizbraucis labprātīgi, kam Laura gan negribēja noticēt. Viņu atradīs — par spīti Lidijas stāstam, ka dēla acu skatiens licies neparasts.

— Taču pagaidām mēs strādāsim kā arvien, — Laura noteica un pieskārās karotes kātam, uz kura ar sīkiem, četrstūrainiem burtiņiem bija iegravēts “Ķiršu dārzs”.

— Tu būsi šeit vai mājās?

— Neesmu par to skaidrībā. — Laura pabikstīja pīrāgu ar karotīti. — Laikam uzturēšos gan šeit, gan tur. — Viņai tik ļoti gribējās doties uz virtuvi un palīdzēt gatavot ēdienus šāsdienas izbraukuma apkalpošanai. Taču tai pašā laikā Laura jau uztraucās, vai tikai mājās nav kāds zvanījis, kaut gan viņa bija prom tikai pusstundu. — Ieradīsies Skots. Man jābūt kādu laiciņu kopā ar dēlu. Taču es vēlos, lai šeit zinātu, ka viss ir kārtībā. — Nolikusi malā karotīti, Laura maziem kriksīšiem sāka ēst pīrāgu.

— Cilvēki tenkos, — Dī Enna klusi ieteicās.

— Ar to jārēķinās. — Laura piekrita.

— Viņi šeit atnāks, iedzers pāris glāzes vīna, pasūtīs salātus un spriedīs par Džefu.

— Jā, jā, — Laura atbildēja, būdama aizņemta ar pīrāgu.

— Ja man prašņās, ko lai es atbildu?

Laura viltīgi pasmīnēja.

— Tu vari izmantot savu nostāstu par Viskonsinas kviešu laukiem.

— Es domāju nopietni. — Dī Enna uzlika plaukstu uz Lauras rokas, cenzdamās aizkavēt ēšanu.

— Dari, kā zini. — Laura drudžaini nopūtās. — Es tev uzticos.

Un viņa tik tiešām Dī Ennai uzticējās. Abas sievietes iepazinās pirms astoņiem gadiem, kad Dī Enna, izlasījusi avīzē sludinājumu, atnāca Laurai palīdzēt apkalpot izbraukumus. Tūdaļ kļuva redzams, ka kulinārija nav viņas stiprā puse, toties attieksmē ar cilvēkiem Dī Enna kļuva neaizstājama. Viņai bija labi veidots augums, gaiši, cirtaini mati, svaigā sejas āda vērta viņu par desmit gadiem jaunāku. Un tā nu pievilcīgā, trīsdesmit gadus vecā sieviete kļuva par restorāna zāles pārzini. Viņa bija draudzīga, saticīga, labi ielāgoja pastāvīgo apmeklētāju vārdus, sejas un iecienītos dzērienus, spēja saprasties ne vien ar vīriešiem, bet arī ar sievietēm. Bez tam viņai piemita tik slavējama īpašība kā smalkjūtība. Zāles pārzine labi saprata, ka nedrīkst sēdināt pie viena galdiņa Amherstas Vēstures fakultātes galveno personu un Smita koledžas līdzīgas fakultātes vadītāju, jo šo vīru starpā šobrīd noritēja karsta cīņa par goda titula iegūšanu. Rietum-masačūsetsā politiskā dzīve sita augstu vilni, un Dī Enna Kirhema sekoja visam notiekošajam.

Jā, Laura šai darbiniecei uzticējās. Dī Enna viena pati lieliski spēja vadīt restorānu viņas prombūtnē.

— Man jānoiet lejā, — Laura klusi ieteicās, viņai nepārtraukti vajadzēja kustēties. — Kaut kas traks. — Viņa paraudzījās uz sadrupināto pīrāgu.

— Nav nekas briesmīgs, — Dī Enna noteica, pasniegdama Laurai sarkanu, vēdekļveidā salocītu salveti. — Noslauki rokas. Tā ir tikai mīkla.

Paberzējusi pirkstus, Laura paraudzījās pulkstenī. Tas rādīja piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Restorānu atvēra pusdivpadsmitos.

— Vai lenčam galdi jau saklāti? — Viņām sarunājoties, pienāca klāt divas viesmīles.

— Lenčam viss ir sagatavots. Vari iet. Es visu izdarīšu.

Laura pateicīgi pasmaidīja. Viņai gan vajadzēja nemitīgi

rosīties, taču ar restorāna apmeklētājiem sastapties Laura tagad nekādā ziņā nespēja. Pārāk daudzus no tiem viņa pazina, Dī Ennai izrādījās taisnība: cilvēki apbēra viņu ar jautājumiem. Laurai trūka spēka, lai atbildētu. Un pagaidām viņai arī nebija nekā ko sacīt.

Tādēļ viņa griezās atpakaļ uz virtuvi un nokāpa lejā. Tur savu namamāti sveica izbraukuma brigāžu pavāri. Arī šie cilvēki bija lasījuši avīzē rakstīto un, iekams atkal ķērās pie darba, centās Lauru uzmundrināt.

Paņēmusi no plaukta priekšautu, Laura sāka strādāt kopā ar pārējiem virtuves ļaudīm — grieza, kapāja, pildīja un garnēja ēdienus. Radio pie sienas atskaņoja maigus, modernus ritmus, kuri, saplūzdami ar retām cilvēku balsīm, radīja patīkamu gaisotni. Tomēr Laurai nemitīgi nācās domāt par Džefu. Kad jau otro reizi pamanīja, ka nazis negriež sēnes, bet strādā tukšgaitā, viņa nometa darbarīku un norausa no virslūpas sviedrus. Nopūtusies viņa satvēra nazi un par jaunu ķērās pie darba, taču drīz vien sajuta, cik stipri trīc rokas.

Atstājusi šo nodarbi citiem, Laura sāka saiņot uzkodas plastmasas konteineros. Pēc pusstundas, juzdama spazmas kuņģī — tas sažņaudzās un atlaidās līdzīgi dūrei —, viņa noņēma priekšautu, pateica “uz redzēšanos” un devās mājās. Ar aizturētu elpu atvēra garāžas durvis, lai novietotu automašīnu, — taču poršs tur neatradās un arī māja izrādījās tikpat tukša, kādu viņa to bija atstājusi.

Tiesa, automātiskajā atbildētājā bija ierunāti trīs misis Frai-jai adresēti paziņojumi. Cerību spārnota, Laura nospieda pogu. Pēc signāla atskanēja pirmā informācija: “Šeit zvana no dezinfekcijas firmas Grandy Post Control. Mēs ieradīsimies pie jums pirmdien laikā no pulksten astoņiem līdz desmitiem rītā, lai izdarītu ik ceturkšņa dezinfekciju. Ja jūs šis laiks neapmierina, tad zvaniet mums.” Vīrieša balss nosauca tālruņa numuru. Laura to pierakstīja kalendārā un, iekodusi lūpā, gaidīja nākamo paziņojumu.

Atskanēja signāls. “Labdien, misis Fraija,” moža sievietes balss sveicināja. “Šeit runā Diāna no dāmu salona. Mēs tikko no Velsas saņēmām jūsu pasūtīto svīteri. Varat to saņemt jebkurā jums izdevīgā laikā.” Kā jau viņai tika solīts, pasūtījuma izpilde ilga tieši trīs mēnešus. Laura pierakstīja, lai neaizmirstu, un, elpu aizturējusi, gaidīja trešo vēsti. Izdzirdot Medijas balsi, viņu pārņēma niknums.

“Tu jau zini, Laura, ka es neciešu automātiskos atbildētājus, taču Šoreiz tas ir svarīgi. Sakarā ar rakstu avīzē Sun mans telefons pārkarsis no zvaniem. Vai tiešām vajadzēja korespondentiem tā sacīt? Apgalvojums, ka tu uztraucies par savu vīru, bet tajā pašā laikā esi spējīga turpināt darbu, rada par tevi ļoti cietsirdīga un neiejūtīga cilvēka iespaidu. Ari Džefrijs attēlots kā cinisks aprēķinātājs, kuru interesē vienīgi māja, restorāns un automašīna. Un kas tā par māju Noliokā? Tu man par to neko neesi teikusi. Varbūt tu vēl ko esi man noslēpusi? Es gribētu zināt, kas notiek, lai varētu sniegt citiem pieklājīgas, inteliģentas atbildes. Atradīšos savā kabinetā no pulksten pusdivpadsmitiem līdz divpadsmitiem piecpadsmit. Piezvani man uz turieni.” Atskanēja signāls, un automātiskais atbildētājs apklusa.

Laura noslīga uz sēdekļa un aptvēra ar rokām galvu. Jā, lai nāk dezinficētājs. Jā, pasūtīto svīteri viņa izņems. Nē, Medijai viņa nezvanīs. Viņa bija pārvērtusies par graustu. Viņai pašai bija vajadzīgs mierinājums. Taču Medija to nespēja sniegt.

Skots ieradās pulksten sešos. Viņš atlidoja no Bredlilildas, kur atbraucēju sagaidīja Laurai nepazīstama meitene Kellija, ar kuru, kā stāstīja dēls, viņš esot vasarā saticies. Acīmredzot Skots ar viņu draudzējās, un citos apstākļos Laura būtu noteikti uzaicinājusi meiteni paciemoties viņu namā, taču šoreiz viņa jutās laimīga, kad meitenes sarkanais ševī izbrauca pa vārtiem. Māte gribēja pabūt ar dēlu divatā, izstāstīt viņam visu notikušo, parunāt par Džefu.

Viņa cerēja, ka Skotam, ņemot vērā dēla tuvību ar tēvu, par notikušo būs pašam savi apsvērumi. Taču viņa maldījās — Skotam nebija ne mazākā priekšstata.

— Kad tu brauci ar viņu Bostonā uz spēli, par ko jūs runājāt?

— Par beisbolu, — Skots atbildēja. Viņš gulēja gultā kā allaž, kad atgriezās no skolas. Pie sienām karājās karodziņi, plaukti bija pārpilni ar godalgām un citām skolas gadu piemiņlietām — šis laiks Skotam aizritēja ļoti laimīgi. Laura zināja, ka arī koledžā viņam neklājas slikti, taču tur viņš vairs nebija tāds varonis kā skolā. Kāda pārvērtība, sprieda Laura — plati pleci un vienu dienu neskūts zods piešķīra viņas dēlam neatvairāmu izskatu. Taču tūkstošiem citu Penas studentu vidū Skots ne ar ko neizcēlās. Ar to viņam nācās aprast gandrīz veselu gadu, bet, kad dēls maijā pārbrauca mājās ar studentu biedrības nozīmīti un samērā labām atzīmēm, pašcieņa viņam atkal atgriezās.

Laura bija pārliecināta, ka Džefs mēdza no sirds sarunāties ar savu jau pieaugušo dēlu.

— Vai tiešām tēvs tev par darbu nekad neko nestāstīja?

— Nē. Viņš vēlējās to aizmirst. Tādēļ jau viņš ari tā mīlēja beisbolu. Tā bija sava veida bēgšana. Es domāju, ja tētis par kaut ko sapņoja, tad vienīgi viņš vēlējās kļūt par profesionālu beisbolistu.

— Tu runā nopietni? — Laura likās izbrīnījusies.

— Protams.

Viņai ienāca prātā Lidijas sacītais, ka Džefrijs vienmēr bijis otrais. Kristiāns nebija profesionāls beisbolists, taču, koledžā mācīdamies, spēlēja universitātes komandā. Piecus gadus vēlāk, apmeklēdams citu koledžu, Džefs komandā neiekļuva. Toties viņš apprecējās ar Lauru.

— Vai viņš kādreiz tev par to ir stāstījis?

— Nē, stāstījis nav. Taču, ja paskatās, kā viņš seko spēlei, atbalsta spēlētājus, kritizē trenerus, tad par to nenākas šaubīties. Bet, mammu, tie jau ir tikai sapņi. Visi par kaut ko sapņo.

Laura to saprata. Un tomēr kaut kas satrauca. Sēdēdama iesāņus pie galda, viņa atbalstījās uz tā ar elkoņiem.

— Vai tu domā, tēvam viņa darbs nepatika?

— Kādēļ ne, viņš taču to darīja ar prieku.

— Prieks bija tik liels, ka viņš vēlējās tevi redzēt par savu kolēģi?! — Lauras balsī varēja saklausīt ironiju.

— Viņš saprata, no tā nekas neiznāks. — Skots mazliet pavaikstījās. — Man ar matemātiku nekad nav gājis spoži. Es nekad nevarētu nodarboties ar to, ko dara viņš. Bez tam tēvs zina, ka es vēlos kļūt par advokātu.

Sī ideja bija radusies vasarā, pēc tam kad Skots kādu laiku pastrādāja Juridiskās palīdzības biedrībā. Līdz tam viņa domas mainījās — Skots gribēja kļūt arhitekts, psihiatrs vai baņķieris investors.

— Un tava vēlēšanās vēl arvien ir spēkā?

— Es būšu prokurors. Tas būs vareni, ja man kādreiz izdosies uzvarēt Defnijas aizstāvēto lietu?!

— Es negribētu, lai jūs abi stāvētu pretējās pusēs. Defnija kā advokāte ir ļoti spēcīga.

— Jā, tā runā. Tad, iespējams, es sākšu strādāt prokuratūrā, tad pāriešu uz aizstāvību, atvēršu pats savu firmu un, ja kolēģi uzskatīs Defniju par vecu, es šo advokāti ņemšu pie sevis.

— Defniju uzskatīs par vecu? Nepārsteidzies. Viņa vēl pārdzīvos visus savus partnerus.

— Taču viņa bezgala daudz strādā. Viņai nenāktu par ļaunu vairāk izklaidēties.

Laura pievērsa dēlam nogurušu skatienu, Skots vēl piebilda:

— Tu vienmēr esi centusies viņai atrast draugu. Ja Defnija gribētu iepazīties ar kādu jaunāku par sevi, man tāds cilvēks ir padomā.

— Kurš tas ir?

— Alekss.

— Tavs paziņa, kuru tu uzaicināji uz Pateicības dienu?

— Viņš uzskata, ka Defnija ir pārāk vēsa.

— Skot, Aleksam vēl nav par divdesmit viens gads, bet manai draudzenei jau gandrīz četrdesmit.

— Gluži tāpat kā tev, bet puiši uzskata, ka tu izskaties vienreizēji jauki. Es tēva vietā steigtos pēc iespējas ātrāk mājās, iekams kāds cits nav sācis tevi aplidot.

Dēla joks ļāva Laurai aizmirsties tikai īsu bridi.

— Patlaban tas ir nevietā, Skot.

— Es taču jokoju.

— Kādēļ tu tā runā? Kas tev nāk prātā? Mēs viens otram esam uzticīgi. Es neskatos uz citiem vīriešiem, un tavs tēvs neskatās uz sievietēm.

— Skatās gan.

— Nē.

— Mammu, es pats redzēju, ka viņš raugās uz citām sievietēm. Viņš nav akls. Ja uz ielas gadās skaista sieviete, viņš atskatās. Vai patiesi tu domā, ka tikai es viens gaidu žurnāla vasaras pielikumu ar jauno peldkostīmu modi? Viņš ir normāls cilvēks. Un — vīrietis.

— Viņš ir uzticīgs vīrietis.

— Jā, donžuāns Džefs nav.

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka tēvs nav romantiķis.

Laura neņēma šo kritisko piezīmi pie sirds. Skotam patika nosodīt pieaugušos. Mazināt tēva nozīmi bija viens no dēla pašapliecināšanās veidiem. Tomēr Laurai neizdevās savaldīties.

— Protams, viņš ir romantiķis.

— Ko tad tēvs pēdējā pusgada laikā tik romantisku ir izdarījis? — Skots painteresējās un aizlika rokas aiz galvas.

— Viņš jūlijā uz dzimšanas dienu man atsūtīja ziedus.

— Jā, piezvanīja pa tālruni un trīs minūšu laikā nokārtoja pasūtījumu, — Skots iebilda. — Es neuzskatu to par romantiku.

Laura atcerējās tulpes uz galda Lidijas virtuvē un savu izbrīnu par to, ka tās atnesis Džefs.

— Svarīga ir uzmanība. Vai atceries — tēvs man uzdāvināja gredzenu mūsu kāzu jubilejā?

— Toreiz, kad jūs abi ar tēti bijāt Ziemeļaustrumu ostā, tu pati to gredzenu ieraudzīji un tas tev iepatikās, bet viņš domāja, ka tas maksā pārāk dārgi.

— Ka tas ir ļoti neparasts, — Laura pārlaboja. — Džefs uzskatīja šo darinājumu par ārkārtīgi neparastu. — Gredzens patiesi bija skaists — izkalts no zelta un apvīts ar sudraba stīdziņām, gandrīz pašā vidū to rotāja iestrādāts bumbierveida safīrs. — Kaut arī Džefs vairāk likās pieradis pie tradicionālām lietām — viņš šo rotu nopirka. Tad, kad atgriezāmies mājās, Džefs piezvanīja uz veikalu un vienojās, ka viņam pirkumu atsūtīs. Ja to nevar saukt par romantiku, tad es nezinu, ko tu domā.

— Tas ir materiāli, mamm. Taču kā būtu tad, ja tas patiesi prasītu laiku, spēkus un fantāziju?

— Piemēram? — Laura pajautāja. Viņai gribējās saprast, ko domā viņas deviņpadsmitgadīgais dēls.

— Nu, piemēram, sagādāt tev pārsteigumu un aizbraukt kopā ar tevi uz Parīzi. Vai arī pasniegt tev gultā brokastis, uzliekot uz paplātes rozi. Vēl varētu noīrēt limuzīnu ar šoferi, un tajā laikā, kamēr mašīna traucas pa Berkšīru, tētis aizmugurējā sēdeklī mīlinātos ar tevi.

— Esmu satriekta. — Laura sarauca uzacis. — Kur tu Šīs gudrības esi sasmēlies, Skot?

Viņš gan piesarka, taču negrasījās atkāpties.

— Sievietēm romantiskas izdarības patīk. Un, kaut ari meitenes skolā ir modernas, tomēr viņām tas glaimo, ja dāvā dzejoļu krājumu ar veltījumu pirmajā lappusē.

— Un tu to dari?

— Zināms.

— Es tik tiešām jūtos satriekta.

— Tas ir saprotams, jo tu pati esi tāda. Tieši tu proti sarīkot īstus svētkus — labi nosvinēt Valentīna un dzimšanas dienas, kā ari Ziemassvētkus. Tētis tikai piedalās.

Laurai aizķērās pirksta nags aiz nelīdzenās krēsla atzveltnes.

— Vai tam kāds sakars ar notikušo? — viņa klusi jautāja.

— Nē. — Skots paraustīja plecus. — Taču tu viņu idealizē, mammu, tēvs nebija ideāls.

— Viņš nav ideāls. Tavs tēvs nav pazudis. Viņš atgriezīsies. — Laura centās runāt pārliecinoši, taču tagad balss vairs neskanēja tik paļāvīgi kā iepriekš. Bija jau pagājušas divas dienas, kopš Džefs nav atgriezies. Ja būtu noticis nelaimes gadījums vai arī Džefam iestātos atmiņas zudums, meklētais tiktu atrasts. Džefam nebija ienaidnieku, kuri viņam vēlētu ļaunu, un pēkšņa uzbrukuma gadījumā poršu kāds noteikti būtu pamanījis.

Kaut ari Laura tam ilgi pretojās un viņai kļuva smagi, uzklausot izteiktos minējumus par vīra pazušanu, tomēr nācās pieļaut domu, ka Džefs otrdienas vakarā ir atstājis pilsētu pats labprātīgi.

— Skot?

— M-mm?

— Kā tu domā... — Laura apklusa, tad piespieda sevi runāt, līdz pilnīgi izsīka spēki. — Kā tu domā, varbūt tavs tēvs gribēja aizbraukt? Kā tu domā, vai viņam vajadzēja pārmaiņas?

— Ja tas ir tā, tad viņš nav normāls.

— Cik tu esi laipns! — Laura skumji pasmaidīja.

— Es patiesi tā domāju, — Skots dedzīgi apstiprināja.

— Un es ļoti novērtēju tavu atklātību, taču patiesi vēlos zināt, ko tu domā par savu tēvu. Tu esi vīrietis, kaut arī pavisam jauns — tomēr vīrietis. Tev ir tiesības izteikties. Nedod

Dievs, bet tu jau vari doties karot. Vari mīlēties ar sievietēm.

Kad Skots centās iebilst, māte, roku izstiepusi, viņu maigi pārtrauca: — Tas ir normāli. Es uztrauktos, ja tas tā nebūtu. Tu esi jau samērā pieaudzis. Ja tu nebūtu gribējis darīt man zināmas savas seksuālās aktivitātes, tad tu pērnruden, aizbraukdams uz skolu, neatstātu veļas atvilktnē kastīti ar prezervatīviem. Tu labi zināji, ka es tur likšu tīro, izmazgāto veļu. Nu jau mēs novirzījāmies sāņus. Tad, redzi, es gribu dzirdēt tavas domas kā vīrietim par vīrieti — vai tēvs varēja aizbraukt pats aiz brīvas gribas?

— Vai tad es varu salīdzināt viņu ar citu vīrieti? Viņš ir mans tēvs, un tu esi mana māte. Es zinu, ka citiem maniem draugiem vecāki ir šķīrušies, taču man pašam šādā ziņā nav iznācis uztraukties. Jūs abi ar tēti vienmēr labi sapratāties. Mūsu mājā mūždien valdīja saticība. Visi likās esam laimīgi. Visu minēto par tēvu es sacīju tikai tādēļ, lai pasvītrotu, ka tu allaž esi darījusi visvairāk. Tu strādāji, kamēr tēvs pabeidza koledžu, un atkal gāji darbā, kad mēs bijām vēl mazi. Tētis ne reizes nepārtina manus autiņus. To darīji vienīgi tu. Tu mūs ēdināji, vedi pastaigā pa pilsētu un vienlaikus arī rūpējies par savu karjeru. Bet tētis tikai gāja uz darbu un atkal atgriezās mājās.

Nekad pirms tam Laura nebija raudzījusies uz abu kopējo dzīvi no šāda viedokļa.

— Džefs vienmēr bija ģimenes galva.

— Teorētiski jā. Praktiski vilcējspēks biji tu. Tā kā tu man vaicā, vai pieļauju tādu domu, ka viņš būtu varējis aizbraukt pats brīvprātīgi, es saku — nē. Nedomāju, ka viņš būtu pats labprātīgi atteicies no tādas dzīves. — Skots brīdi apklusa. — Gribi zināt, ko es patiesībā domāju? — Viņš paraudzījās uz māti ar vīpsnu, kas drīzāk piederējās jau pieaugušam cilvēkam. — Viņam nepietiktu dūšas, lai tā rīkotos!

Līdzīgas sarunas mātei ar dēlu vairs nenotika. Skota apvaldītais smīns lika Laurai satrūkties. Viņa pat nespēja iedomāties, kā gan tas dēlam varēja rasties, iepriekš neko tādu nebija gadījies manīt. Taču šobrīd viņa neko nevarēja iesākt. Vispirms vajadzēja atrast Džefu.

Gaidīšana jau kļuva neizturama. Viņa neapmeklēja vakaru, kurā vāca līdzekļus Toma Konolija ievēlēšanai par gubernatoru. Viņa jutās pārlieku satriekta, lai stāvētu ar glāzi rokās, smaidītu un atbildētu uz jautājumiem. Avīzi lasīja visi. Tālrunis zvanīja bez mitas. Un, kaut arī cilvēki izteica līdzjūtību, aiz tās slēpās ziņkāre. Viņi vēlējās uzzināt visus sīkumus. Laurai pašai būtu gribējies tos uzzināt.

Piektdienas rīts, gluži tāpat kā trešdien un ceturtdien, uzausa bez Džefa. Laura izvadīja Debru uz skolu, atstāja mājās Skotu, iegriezās vēl pie Lidijas un tad devās uz restorānu. Viņa vienmēr strādāja kopā ar saviem darbiniekiem — tas notika daļēji aiz morāliem apsvērumiem, daļēji tālab, ka viņai šie cilvēki patika un darbs pašai darītājai sagādāja prieku. Aizrautība radīja dziedinošu iespaidu: Laura nemitīgi rosījās, gāja no virtuves virtuvē, līdz pēdīgi, gluži tāpat kā iepriekšējā vakarā, juta, ka pienācis laiks doties mājās.

Tur viņu nekādi jaunumi negaidīja. Skots jau bija paguvis parunāties ar Mediju, Deividu, Elīzu, vietējā radio šov-programmas vadītāju un daudziem citiem paziņām, kurus satrauca tas, ka jaunākajā ziņu publikācijā nebija ne vārda minēts par Džefu. Laura bija laimīga, ja ieguva vēstis vienalga kādā ceļā, taču šoreiz izjuta atvieglojumu — pēdējais avīž-raksts izrādījās neparasti īss. Jebkura atelpa nāca vienīgi par labu, īpaši tagad, kad viņa jau sāka baiļoties, ka Džefs varētu neparādīties diezgan ilgi.

Brīvajās dienās šīs bailes kļuva vēl lielākas. Neviens nezvanīja un neprasīja izpirkuma maksu. Netika ziņots ari, ka viņas vīrs būtu manīts bezmērķīgi klejojam kaimiņu pavalstī. Izpalika jebkādas vēstis par melno poršu.

Variantu kļuva arvien mazāk, un Laura ar katru dienu jo vairāk sāka aizdomāties, ka Džefs šo prombūtni būs izvēlējies pats brīvprātīgi. Viņa nezināja, kādēļ Džefs to ir darījis un kā tas noticis. Šādu varbūtību neizslēdza arī policija un visi pārējie. Viņa jutās kā peldētāja, kas iras pret straumi.

Pirmdienas rītā notikumi sāka velties kā lavīna no kalna.

7

Pavadījis stundu kopā ar Denisu Melrouzu, Teilors Džonss atstāja Northemptonas policijas iecirkni. Detektīvs darīja visu iespējamo — Teks jau no pieredzes zināja, ka vietējā policija allaž centās sadarboties. Ja lietā iesaistījās federālā valdība, tas bija nopietni.

Viss notika īstajā brīdī. Šo lietu Tekam nodeva pirms divām nedēļām, kad civilaģentiem radās aizdomas par krāpšanu un viņi savu meklēšanu apturēja. Tiklīdz nodokļu kvītis un banku rēķini bija savākti un nogādāti viņa kabinetā, Teks ķērās pie dokumentu izskatīšanas.

Kā izrādījās, šī lieta bija samērā vienkārša. Ar līdzīgām viņam nācās strādāt jau iepriekš, un viņš paredzēja notikumu gaitu. Izmeklēšanu viņš novedīs līdz galam, iesniegs tiesai pierādījumus un saņems apsūdzības slēdzienu. Apsūdzētais stāsies tiesas priekšā, tiks atzīts par vainīgu. Kā parasti. Interesi izraisīja vienīgi šī tipa nekaunība, pārējais bija kā aizvien.

Ja vien aizdomās turētais nepazudīs.

Sestdien, agrā rīta stundā, Tekam piezvanīja kāds no viņa puišiem, kurš bija laikrakstā Globe izlasījis informāciju un tūdaļ saskatījis sakarību ar izskatāmo lietu. Tas nelikās nemaz iepriecinoši, viņš varēja par to uzzināt daudz agrāk, kad pēdas vēl bija pavisam svaigas. Tomēr, par spīti milzum lielajam kompjūteru skaitam — modernās tehnikas izrādījās tik daudz, ka Tekam reizēm sametās baisi —, Iekšējo nodokļu dienests nebija savienots ar vietējo policijas iecirkņu kompjūteriem. Šajā sakarībā arī bija pagājušas četras dienas, kopš viņa “klients“ pazudis. Teks saprata, ka vajadzīgo naudu tas no sava bankas rēķina jau ir paņēmis. Sestdien to izdarīt, protams, nevarēja, bet pirmdien Teks būtu rēķinu iesaldējis. Tomēr Džonsam pavērās plašs darbalauks. Brīvajās dienās viņš no saviem kompjūteriem iegūs visas iespējamās ziņas, bet pirmdien būs gatavs doties ceļā.

Pārmaiņas Tekam bija nepieciešamas. Pēc šķiršanās no Gvēnas viņš jutās iztukšots un apjucis. Pāris reižu viņš pat grasījās piekāpties un Gvenai piezvanīt. Vai arī doties uz vientuļnieku bāru. Taču šādas iestādes viņš neieredzēja ne acu galā. Viņš necieta ļaužu barus un zvanīšanos, bet par visu vairāk — bezcerības atmosfēru. Uz Džonsu tas neattiecās, viņa stāvoklis nesaistījās ar bezcerību. Teks vienīgi bija nedaudz sanervozējies. Turklāt viņš arī bija maķenīt izlaidies.

Tāpēc viņš nolēma saņemties, ja jau tik strauji bija pārtraucis savas attiecības ar Gvenu. Gan jau iztiks bez viņas, dos saviem dziedzeriem atelpu un ķersies pie citiem darījumiem.

Teilors Džonss prātoja par to, ka derētu aizbraukt medībās. Paziņas viņu aicināja iestāties mednieku ziemas biedrībā, taču Teks negribēja justies sasaistīts. Labāk būs, ja piezvanīs Fredijam Maroni un nopirks biļetes uz kādu vērtīgu pasākumu. Kad pērnā gadā Fredija lieta nokļuva izmeklēšanā Iekšējo nodokļu dienestā, tā nonāca Tekā rokās. Tad šis vīrs izdeva visu nodokļu instancēs nenomaksāto naudu, nopirkdams pilsētas veiklāko advokātu, un prāvu vinnēja. Tomēr Fredijs zināja, ka Teks viņu uzmana. Atlika tikai Fredijam piezvanīt, un viņš pārdos Tekam biļeti par pašizmaksu — neprasīdams ne vairāk, ne mazāk, lai parādītu, cik pats ir godīgs.

Vēlāk Tekam iešāvās prātā, ka nebūtu par ļaunu aizbraukt uz ziemeļiem un sajusties kā bezrūpīgam slēpotājam. To jau viņš bija darījis arī agrāk. Lorentiana kūrortā viņš nejutās svešinieks. Būdams slēpošanas instruktors, Teks tika iemanojis neredzēti lielu atsaucību dāmu vidū. Taču tolaik Teilors Džonss bija jaunāks. Tagad, iedomājot skaistās slēpotājas, viņā uzvirmoja nospiedošas sajūtas, līdzīgi kā tad, kad Teks atcerējās vientuļnieku bārus. Gadījuma rakstura pazīšanās viņam nederēja. Teiloram Džonsam vajadzēja kaut ko vairāk.

Jautājums bija, kā to panākt. Agrāk vīrietis būtu ielicis avīzē sludinājumu: “Valsts aģents meklē sievu. Ģimenē vēlas piecus bērnus. Vajadzīga drosmīga sieviete. Ceļu apmaksās.” Taču šis laiks jau bija aiz kalniem, un viņam kļuva nelabi, jau iedomājoties vien šādu publikāciju. Sieviete, kura Tekam bija vajadzīga, tādus sludinājumus nelasīs. Viņa gluži vienkārši tiem neuzticējās. Un, ja arī uzticētos, viņai to darīt neļautu lepnums. Drīzāk jau viņa vientulībā lasīs Robertu Pārķeru, klausīsies Eagles vai pārveidos veco, krāmu tirdziņā pirkto raKstāmgaldu nekā satiksies ar gadījuma cilvēku. Tai vajadzēja būt sievietei ar izdomu.

Viņš pats ari nebija ar pliku roku ņemams, tādēļ strādāja savām spējām atbilstošu darbu. Kriminālmeklēšanas grupa bija neliela tāpat kā izskatāmo lietu skaits, ar kurām tai nācās nodarboties. Toties to apvija slavas oreols, kas nebija raksturīgi pārējām Iekšējo nodokļu dienesta nodaļām. Par iekļūšanu šajā grupā nācās sīvi cīnīties. Teks to spēja, viņš lieliski tika galā ar saviem pienākumiem. Viņam padotie aģenti ļoti labprāt strādāja Teilora Džonsa vadībā.

Un tā nu viņam tika nodota Fraija lieta. Galvenā vaininieka pazušana lieliski saderēja ar Džonsa plāniem. Izmeklēšanai ir vajadzīgs laiks, un lielāko daļu no tā viņš pavadīs Hempšīras apgabalā. Nogriezies no šosejas, Teks ieraudzīja Hiltonu. Tā nebija slikta vietiņa. Melrouzs jau bija atbraucējam piedāvājis savu kabinetu. Ar Bostonu viņš varēs sazināties pa tālruni, aizbraukt tur reizi nedēļā vai pat divreiz, toties pārējā laikā Tekam nekas vairs neatgādinās Gvenu.

Viņš šo sievieti nemīlēja. Satiekoties viņi nekad neko nozīmīgu nerunāja. Viņš centās aizstāvēt likumu, bet viņa — izmantoja jebkuru iespēju, lai izvairītos no nodokļiem, un, kaut arī viss notika pieļaujamās robežās, Tekam tas neizsakāmi derdzās. Tādēļ viņi nevarēja runāt par Tekā darbu un apspriest Gvenas naudas lietas, viņi necieta viens otra draugus, abiem izrādījās dažādas gaumes kā attiecībā uz filmām, tā uz restorāniem. Taču gultas prieki viņiem lieliski saskanēja. To viņam vēlreiz nācās atzīt tad, kad Teilors Džonss brauca pa Northemptonas centru, sekodams Melrouza automašīnai.

Kad Melrouzs apstādināja braucamo, arī Teks darīja tāpat un noskrūvēja zemāk durvju stiklu, jo detektīvs izkāpa no mašīnas un pienāca viņam klāt, ar galvu norādīdams uz tuvumā esošo ēku.

— Šeit atrodas Fraija birojs. Viņa firma izvietojusies otrajā stāvā. Jūs sakāt, ka pierādījumi ir tikai pret Fraiju? — Melrouzs vērīgi paraudzījās uz Teku.

— Pagaidām jā. Bet mēs nodarbojamies ar izmeklēšanu.

Kad Melrouzs devās pie savas automašīnas, Teks apskatīja namu. Tā bija viena no daudzajām tumšdzeltenajām mūra celtnēm, kuras atradās uz galvenās ielas. Šī māja gan stāvēja atstatu no citām, un tās logus ieskāva arkas. Ja mājai vēl būtu tornis — tā atgādinātu baznīcu, taču, izņemot arkas, citu rotājumu šai celtnei nebija. Tekam bija tīkams šāds stils.

Jo tālāk viņš brauca, jo vairāk Tekam iepatikās pilsēta. Pat tagad decembrī, kad koki stāvēja kaili un viss izskatījās pelēks, šeit varēja sajust kaut ko patīkamu un pievilcīgu. Līdzās veikaliem un restorāniem bija izvietotas teātru un koncertu afišas. Tālāk atradās teātris un mākslas centrs, tad no jauna iznira ielas, kuru nami liecināja par sakoptību un akadēmismu.

Akadēmismu varēja uzskatīt par Tekā vājību. Savā nākamajā dzīvē viņš gatavojās kļūt par ekonomikas profesoru, kura darbus lasīs un daudz izdos, un zinātnieka domās ieklausīsies ne vien prezidenti pašu valstī, bet arī ārzemēs. Tomēr pagaidām viņam nācās samierināties ar mitekli, kas atradās uz nevienam nepiederošas zemes pusceļā starp Hār-vardu un Masačūsetsas tehnoloģisko institūtu. Starp citu, šī vieta nebija pārāk tālu no pilsētas skvēra, un viņam netika liegta iespēja izbaudīt ielas šovus, iegriezties grāmatu veikalos un novērtēt “ziloņkaula torņu’* iemītnieku intelektuālo pārākumu.

Viņš uzskatīja, ka Northemptona ir līdzīga Kembridžai — tikai daudz tīrāka un plašāka. Garām pagāja vairākas jaukas, izskatīgas meitenes. Ja starp viņu profesoriem atrastos aptuveni trīsdesmit gadus vecas, elegantas un šarmantas pasniedzējas, kuras interesē stalta auguma pieklājīgi vīrieši, tad viņam būtu laimējies.

Teks turpināja ceļu tālāk, šķērsoja krustojumus, kas kļuva arvien retāki. Viņš pabrauca garām skolai, modernai baznīcas ēkai, parkam, kur vietvietām varēja saskatīt sniega paliekas. Kailie koki mijās ar mūžzaļajām priedēm. Melrouzs iegrieza savu automašīnu pa labi, un Teks viņam sekoja. Pabraucis nedaudz uz priekšu, Melrouzs izdarīja kreiso pagriezienu, un tad braucēji bija nokļuvuši daudz elegantākā ielā nekā iepriekšējās. Melrouzs apstādināja vāģi pie lielas ķieģeļu ēkas, kas bija celta vēlīnās angļu gotikas stilā. Arī Teks rīkojās līdzīgi; novietojis braucamo, viņš izkāpa no automašīnas.

“Nav slikti,” Teks, apskatīdams māju, nodomāja. “Nemaz nav slikti.” Nevarēja noliegt, cilvēkam, kurš prata no valsts noslēpt gandrīz pusmiljonu dolāru, izrādījās laba gaume. Teks nebija cerējis ieraudzīt kaut ko tik lepnu.

Kopā ar detektīvu viņš devās pa celiņu uz nama ieeju un piezvanīja pie ārdurvīm.

— Vai jūs domājat, ka viņa būs mājās?

— Misis Fraija daudz laika pavada savā restorānā, taču pirmdienās tas ir slēgts. Man šķiet, viņa neatkāpjas ne soli no telefona.

— Vai jūs patiesi uzskatāt, ka misis Fraija nezina, kur atrodas viņas vīrs?

— Varu saderēt. Viņa ir laba un kārtīga sieviete, tikai patlaban mazliet izsista no līdzsvara, jūk prātā aiz bailēm, ka vīrs varētu būt nogalināts.

— Jūs domājat, viņa par krāpšanu neko nezina?

— Nē. — Melrouzs pakratīja galvu.

— Nez vai viņai sagādās prieku tas, ko es tagad teikšu, — Teks nomurmināja, pašūpodamies uz papēžiem.

— Nē taču, — Melrouzs atņēma.

Līdzko durvis atvērās, Tekam tūdaļ kļuva skaidrs, kādēļ Melrouzs jutās tik pārliecināts. Ja vien tā sieviete, kura saņēma abus atnācējus, bija Laura, tad viņas izskats liecināja par dziļām bēdām, nogurumu un absolūtu godīgumu, kas gan, gluži dabiski, nenozīmēja, ka Teks tūdaļ būtu zaudējis vajadzīgo piesardzību. Tieši pretēji. Viņš dzīvoja lielā pilsētā un zināja — izskats var arī maldināt, it īpaši, ja tika izmeklēta lieta par zagtu naudu.

— Jā, detektīv Melrouz? — Sievietes sejā atspoguļojās bailes un cerības. Viņa nedroši palūkojās uz Teku.

— Misis Fraija, atļaujiet jūs iepazīstināt ar Teiloru Džonsu. Viņš ir valdības aģents un vēlas ar jums parunāt. Vai mēs drīkstam ieiet iekšā?

— Valdības aģents?!

Teks parādīja viņai savu apliecību.

— Esmu no Iekšējo nodokļu dienesta kriminālmeklēšanas grupas Bostonas filiāles. Es gribēju jums uzdot dažus jautājumus attiecībā uz jūsu vīru.

—Attiecībā uz manu vīru... bet viņa jau tagad nav. Iekšējo nodokļu dienests? Kriminālmeklēšanas grupa?

— Tieši tā, kundze.

Laura palūkojās uz Melrouzu, tad atkal pievērsās Tekam — viņas skatienā atspoguļojās vai nu galīga neizpratne, vai ari velnišķi labs tās notēlojums. Līdzīgus skatienus Teks jau bija iepazinis. Desmit gados, kopš Teks strādāja savā darbā, viņš pieredzēja daudz. Izbrīns, pārsteigums, apjukums — šos stāvokļus tikpat labi varēja radīt pēkšņs atmaskojums, kā arī saskare ar kaut ko vēl neiepazītu.

— Kas par lietu? — Laura vaicāja, pagriezdamās pret Melrouzu. — Vai jums kaut kas kļuvis zināms par Džefriju?

— Par atrašanās vietu ne, — vaicātais atbildēja, — bet gan par iemesliem, kuri viņu spieduši pazust.

Šķita, ka sacītais nobiedēja Lauru vēl vairāk. Sievietes acis iepletās platākas, kad viņa pavērās uz Teku. Viņš redzēja, cik drudžaini darbojas misis Fraijas domas, tikai nezināja, kādā virzienā.

— Kādēļ viņš pazuda? — Sieviete vientiesīgi iejautājās.

Teks raudzījās viņai garām. Viņam gribējās redzēt, kā iekārtota šī māja.

— Jūs atļausiet mums ienākt? Šeit ir diezgan auksts.

It kā atjēgusies, Laura nostājās sāņus.

— Protams. Atvainojiet. Lūdzu, nāciet iekšā!

Teks palaida pa priekšu Melrouzu, jo tas jau agrāk Fraiju namā bijis. Atstājuši priekšnamā virsdrēbes, abi vīrieši sekoja Laurai uz viesistabu. Viņa norādīja uz dīvānu.

— Lūdzu, sēdieties un izstāstiet man, kas par lietu. — Viņa pati gan neapsēdās, bet palika stāvam pie polsterētā krēsla un ieķērās atzveltnē tik cieši, ka pirksti kļuva balti. — Detektīv Melrouz, — Laura ātri ieteicās, taču uzrunātais pievērsās Tekam.

Teilors Džonss ļoti uzmanīgi vēroja sievieti. Pirmās reakcijas ļāva izdarīt daudzus secinājumus.

— Pēdējos mēnešos Iekšējo nodokļu dienests rūpīgi pētīja jūsu vīra lietu...

— Pētīja? — Laura iemetās starpā. — Kādā sakarībā?

— Par nodokļu nemaksāšanu.

Viņas skatiens sastinga, tad Laura samirkšķināja acis un palieca galvu nedaudz uz priekšu, it kā sacīto nebūtu sadzirdējusi.

— Atvainojiet?

— Nodokļu nemaksāšana, blēdības ar nodokļiem, — Teks atkārtoja, tagad būdams skaidrībā par to, ka sieviete neizliekas, viņas pārdzīvojums bija patiess. Tādēļ viņš paskaidroja: — Izmeklēšana sākās ar nejaušu čeku par 1040 dolāriem, kas tika sūtīts no vietējās pasta nodaļas. Nodokļu maksātājs neatbilda grupai, kurā, pēc viņa apgalvojuma, tas ietilpa, tādēļ kompjūters mums viņa formulāru atdeva atpakaļ, lai mēs paskatāmies. Noskaidrojās sekojošais. Lai gan Iekšējo nodokļu dienests regulāri saņēma no minētā nodokļu maksātāja naudu, šis cilvēks jau trīs gadus bija miris.

Laura sarauca pieri.

— No pasta nodaļas tika atsūtīta kvīts par nodokļa samaksu — bet kāds tam sakars ar manu viru?

— Mēs pārbaudījām šo pasta nodaļu ar kompjūtera palīdzību un atradām vēl desmit kvītis, kas tika nosūtītas no turienes. Un tie desmit nodokļu maksātāji arī izrādījās miruši.

— Bet kāds tam sakars ar Džefu?

— Pasta kastīte ir iznomāta uz viņa vārda.

Laura nodrebēja.

— Labi. Lai tā būtu. — Cenzdamās savaldīties, viņa pamāja ar trīcošu roku. — Tas vēl nenozīmē, ka viņš ir iejaukts blēdībās. Kāds cits varēja iznomāt kastīti, izmantodams viņa vārdu. Vai arī kāds svešs cilvēks varēja viņa kompjūterā ierakstīt nepatiesas ziņas. Džefs nepārbauda katru klientu, kurš ienāk viņa kabinetā. Ja kāds piesavinās svešu vārdu, nav iespējams uzzināt, ka īstais cilvēks ir miris.

— Un tā vienpadsmit reizes? Un varbūt pat vairāk, ja mūsu aizdomas apstiprināsies. Mēs uzskatām, ka viņš varēja izmantot arī citas pasta nodaļas. Patlaban mana grupa tieši ar to nodarbojas.

— Vairākas pasta kastītes? Kas jums liek tā domāt? — Tagad sievietes neticība pārvērtās nepatikā, šī ziņa viņai šķita tik bezjēdzīga, ka viņa negribēja par to nopietni domāt.

Taču Teks nebija zaudējis prātu. Viņam bija vērā ņemami pierādījumi, lai varētu ierosināt lietu.

— Mēs saņēmām čekus. Par dažādām summām — sākot no astoņsimt līdz divpadsmit tūkstoš dolāriem, tie ienāca mūsu rēķinā laikā no februāra līdz maijam. Un tas ir tikai par šo gadu. Mēs nezinām, kas noticis iepriekšējos gados.

— Mans rēķins. — Šie vārdi neizskanēja kā jautājums, bet apgalvojums. — Jūs izpētījāt manu rēķinu?

— Mums ir tiesības to darīt.

— Man par to nepaziņojot?

— Jums par to nepaziņojot un bez jebkāda ordera. Tas ir absolūti legāli un ietilpst mūsu tiesībās. Domāju, ka banka jūsu vīram ir paziņojusi par mūsu darbību, viņš izbijās, — Teks norādīja ar roku, — un aizbēga.

Laura skatījās uz runātāju ar dziļu neizpratni. Tad nolaida acis, aizskāra ar pirkstiem pieri, vēlreiz paraudzījās uz Teku un pielika roku pie lūpām. Teks ievēroja, ka viņas lūpas nav uzkrāsotas, lai gan sejā varēja samanīt vieglas kosmētikas pēdas. Viņai mugurā bija džinsi un svīteris — misis Fraija izskatījās jaunāka par saviem trīsdesmit astoņiem gadiem — tāds vecums tika norādīts Tekā seņemtajos dokumentos. Katrā ziņā grūti nācās noticēt, ka šīs dāmas dēls jau mācās koledža.

Pēc brīža viņa pārvērtās vēl vairāk. Un nekas neliecināja, ka Tekam iepretim stāvēja restorāna īpašniece un sieviete, kuras vīrs nodarbojās ar krāpšanu. Viņa izskatījās tik bezpalīdzīga, pagalam apjukusi kā divdesmitgadīga meitene, un, kaut arī Teks pūlējās sev iestāstīt, ka tā, ļoti iespējams, var būt izlikšanās, noticēt tam kļuva arvien grūtāk.

Viņa nervozi norija siekalas, pievērsa skatienu Melrouzam, pēc tam atkal Tekam, it kā gaidīdama, ka viens no abiem vīriešiem pasmaidīs un sacīs — viss dzirdētais ir tikai joks. Izpletusi pirkstus, Laura paberzēja rokas.

— Ak, man taču jāpiezvana, — viņa aizlūzušā balsī ieteicās un centās uztvert Melrouza skatienu. — Es drīkstu to darīt, vai ne?

— Protams. — Melrouzs ļoti laipni atbildēja. Ja Tekam nevajadzētu pildīt savus dienesta pienākumus, viņš būtu izturējies tāpat. Tagad Melrouzu varēja uzskatīt par labu, turpretim

Teks bija slikts. Un pagaidām šajā ziņā neko nevajadzēja mainīt.

Laura virzījās uz durvju pusi, Teks pavadīja viņu ar skatienu un tikai tagad ievēroja, ka sievietei basas kājas. Viņa izskatījās eleganta ari bez apaviem. Gluži tāpat kā šī māja. Piecēlies no dīvāna, Teks pagājās pa viesistabu. Mēbeles, sīki mākslas priekšmeti, austrumu paklāji — viss bija dārgs, taču izraudzīts ar labu gaumi, bez pārmērīgas greznības. Būtu labi, ja valdība līdzīgi iekārtotu viņa kabinetu.

— Domājat, viņa pa sētas ieeju neaizbēgs? — Teks ievaicājās, grozīdams rokās mazu kristāla gulbi.

— Nē, — Melrouzs, vēl arvien sēdēdams uz dīvāna, atbildēja.

— Jūs esat tik pārliecināts.

— Toties jūs tik cinisks.

— Tāds ir mans darbs. — Teks nopūtās. —Tur, kur es strādāju, visi skaitās vainīgi tik ilgi, līdz viņiem izdodas pierādīt pretējo.

— Taču tur, kur es strādāju, — Melrouzs nevilcinādamies raudzīja iebilst, *— viss ir citādi. Mēs vietējos iedzīvotājus pazīstam. Varbūt ne visus un arī ne tik labi, jo šeit pastāvīgi ierodas daudzi uzaicināti pasniedzēji. Tādi cilvēki kā Laura Fraija dara mūsu pilsētai godu.

— Ko gan nevar sacīt par viņas vīru.

— Šis cilvēks ir izņēmums. Mums nav daudz tādu.

— Un jūs uzskatāt, ka viņa nav līdzvainīga. — Teks nolika kristāla figūriņu atpakaļ savā vietā.

— Jā.

— Tā ir intuīcija?

— Jā, un turklāt nav nekādu pierādījumu, kas apliecinātu pretējo.

— Vainīga līdz brīdim, kamēr godīgums nav pierādīts, — Teks atgādināja Melrouzam, tad pamanīja istabā ienākam Lauru. Viņas gaita bija droša, galva augstu pacelta, vienīgi bālums nodeva iekšējo satraukumu.

— Vai jūs zvanījāt advokātam? — Teks painteresējās.

— Jā. Viņa jau brauc šurp. Advokāte lūdza, lai es pagaidām neko vairs nestāstu un sagaidu viņu. — Laura piegāja

pie krēsla, kur iepriekš bija stāvējusi, apsēdās uz tā un pievilka kājas.

Teks atkal apsēdās uz dīvāna.

— Jūs uzskatāt par vajadzīgu ņemt advokātu?

— Viņa ir ne vien advokāte, bet arī mana draudzene.

Melrouzs pavirzījās uz dīvāna malu, roku viņš turēja starp

ceļgaliem.

— Tas ir savādi, ka jūs tagad šeit esat viena, misis Fraija. Brīvajās dienās vienmēr pie jūsu mājas stāvēja automašīnas.

— Jā, cilvēki pie mums iegriezās. Draugi. Kolēģi. Mana māte.

Pirms pēdējiem vārdiem Teks saklausīja tādu kā klusuma brīdi, viņš vēl nepaguva izprast tā nozīmi, kad Laura jau turpināja:

— Mans dēls bija atbraucis no koledžas. Šorīt viņš aizbrauca. Meita ir skolā, restorāns slēgts, un visi pārējie aizņemti ar savām darīšanām. Džefs nav rādījies jau sešas dienas, sešas garas dienas, un nekas neliecina, ka viņš atgriezīsies. Ar laiku dzīvei atkal ir jāieiet normālās sliedēs. — Laura pievērsa tramīgu skatienu grīdai un tikai tad paraudzījās uz Teku. — Savas advokātes klātbūtnē vai arī tāpat vien es varu sacīt, ka jūsu paziņojumu nav viegli apjēgt. Džefs daudz strādāja. Viņš iesāka no nekā un nopelnīja pats visu ar savām rokām. Nav ne mazākā iemesla viņu turēt aizdomās par to, ko jūs teicāt.

Teks pārlaida istabai zīmīgu skatienu.

Laura tūdaļ centās paskaidrot:

— So māju mēs nopirkām par Džefa nopelnīto naudu.

— Restorāna ēku jūs arī nopirkāt par to naudu?

— Sis nams un restorāna ēka ir pirkti uz nomaksu.

Tekam jau tas bija zināms. Vēl pirms Fraija nozušanas

banka bija izsniegusi sīkas ziņas.

— Tātad jūs apmaksājat ķīlas, vīra firmas biroja nomas naudu, maksājat algu sekretārēm un darbiniekiem, aizdevumu restorāna pārbūvei, tam visam nāk klāt vēl maksa par mācībām skolā Ivy League un izdevumi ikdienai. Ik mēnesi tas sastāda ievērojamu summu, misis Fraija. Un tas viss,

neskaitot poršu. Un jūsu Wagoneer. Un kur vēl kārtējie izdevumi jūsu restorānam.

— Restorāns uztur pats sevi.

— Un dod vēl pietiekamu peļņu, lai varētu apmaksāt visu pārējo?

— Nē. Pagaidām vēl ne. Iespējams, tas būs pēc diviem vai trim gadiem. Šobrīd visu pārējo sedzam no mana vīra ienākumiem.

Tekam iznāca sadarboties ar daudziem. Viņš spēja tikt galā ar lielām Bostonas firmām, korporācijām un augsta ranga klientiem. Salīdzinot ar viņiem, Džefrijs Fraijs izrādījās sīka vienība.

— Kā jūs domājat, cik viņš nopelna?

Likās, šis jautājums Lauru pārsteidza.

— Džefrijs? — Viņa iegrima pārdomās. — Simt piecdesmit, varbūt divsimt tūkstošus gadā. Es precīzi nezinu.

Tagad pienāca kārta Tekam brīnīties.

— Jūs nezināt?

— Vai tas ir vajadzīgs?

— Bet viņš taču ir jūsu vīrs.

— Ar visiem naudas jautājumiem nodarbojas viņš pats.

— Vai arī ar tiem, kas attiecas uz jūsu biznesu?

— Nē, tos kārtoju es pati, bet viņš dara visu pārējo. Tā vienmēr ir bijis.

Teks zināja, ka daudzas sievietes naudas lietas uztic saviem vīriem. Taču Laura pati bija veiksmīga uzņēmēja, un šim nolūkam vajadzēja labu galvu. Patlaban gan viņa ar to lepoties nevarēja.

— Daru jums zināmu, — Teks piebilda, — jūsu vīra pēdējā nodokļu kvītī uzrādītā ienākuma summa ir deviņdesmit tūkstoš dolāru.

— Deviņdesmit, — Laura atkārtoja un dziļāk iesēdās krēslā, cenzdamās pārdomāt nosaukto skaitli. Viņa skatījās uz rokām, kas turēja apskautus ceļgalus. Viņa sarauca pieri. Tad, gatavodamās runāt, ievilka krūtīs elpu, pārdomāja un atkal iesāka no jauna.

— Tas nevar būt. Notikušais ar nodokļu mahinācijām — tas gluži vienkārši nav iespējams.

Tekam viņas gandrīz vai kļuva žēl.

— Izmeklēšana tikai tagad sākas. Mums vēl nāksies daudz ko noskaidrot, iekams tiks noteikti nozieguma apmēri.

Viņa klusi ievaidējās un steidzīgi pielika roku pie mutes, lai šo skaņu apslāpētu.

— Vai jums kaut kas noticis, misis Fraija? — Melrouzs ievaicājās.

Viņa pacēla trīcošu roku.

— Nē. Viss ir kārtībā, detektīv. Gluži vienkārši... gluži vienkārši — tas nav iespējams — es nesaprotu. — Viņa atkal pielika roku pie lūpām. Tajā brīdī atskanēja ārdurvju zvans. Skaņas vēl nebija apklusušas, kad Laura jau pielēca kājās.

— Tā ir Defnija. — To pateikusi, viņa izskrēja gaitenī.

— Kas tā Defnija ir? — Teks pajautāja Melrouzam.

— Defnija Filipsa. Vietējā advokāte, diezgan cieta, stūrgalvīga. Kopš pazudis Fraijs, viņa šeit uzturas bieži. Viņa ir tuva draudzene.

— Pašam Fraijam vai viņa sievai?

— Abiem diviem.

— Bet stingra advokāte?

— Par to jūs pārliecināsieties pats.

— Velns parāvis, es tādas nevaru ciest, — Teks nomurmināja, taču, iekams viņš paguva izteikt kādu kodīgu piezīmi, Laura jau atgriezās kopā ar savu draudzeni. Defnija Filipsa visādā ziņā bija tik ļoti līdzīga Laurai, ka Tekam šķita — viņas abas ir radinieces vai arī jau draudzējas kopš mazām dienām. Kaut kāda atšķirība tomēr pastāvēja — Defnija bija augumā garāka, mezglā savītie mati likās gaišāki, tāpat arī acis un sejas āda, viņa nēsāja zīda kleitu un augstpapēžu kurpes — taču abas sievietes izturējās vienādi, ar klusu pašcieņu un izskatījās satrauktas.

— Def, tas ir... — Laura apklusa, cenzdamās atcerēties aģenta vārdu.

— Teilors Džonss, — Teks atgādināja un piecēlies izstiepa roku. Defnijas rokasspiediens bija ciešs un spēcīgs. — Iekšējo nodokļu dienesta kriminālmeklēšanas grupa.

— Laura man teica, — Defnija atsaucās un, atbrīvojusi roku, pagriezās pret Melrouzu. — Vai jums jau sen tas kļuva zināms, Denis?

— Aptuveni pirms divām stundām, — Melrouzs atbildēja un atkal apsēdās uz dīvāna. Teks saprata, ka detektīvs ir nolēmis klusēt, lai tādējādi neapgrūtinātu sevi ar paskaidrojumu sniegšanu. Tekam tas šķita pa prātam, viņš nebaidījās no šīs advokātes, viņš jutās pilnīgi pārliecināts par sevi un savu veicamo uzdevumu.

— Es ierados no Bostonas šorīt, — viņš paskaidroja. — Detektīvs Melrouzs par manu atbraukšanu uzzināja vienīgi tad, kad es stāvēju viņa kabinetā. Mēs tikai sestdienas rītā saņēmām ziņu par mistera Fraija pazušanu.

Defnija izskatījās apjukusi, advokāte ir kā gribēja kaut ko sacīt, bet nevarēja. Viņu nomāca dziļas šaubas.

— Mahinācijas ar nodokļiem?

— Tādas ziņas mums sniedza kompjūters.

— Kompjūters ir vienīgi tehnika. Bet kādas ir jūsu domas?

— Mahinācijas ar nodokļiem.

— Un tas attiecas uz Džefu Fraiju? — Viņas seja sašķobījās.

— Tieši tā.

— Te laikam būs kāda kļūda. — Laura aizskāra Defnijas roku. — Džefs neko tamlīdzīgu nebūtu darījis. Viņam nekādā ziņā nepiemīt meli un negodīgums.

— Es saprotu, ka tie pagaidām ir tikai pieņēmumi, — Defnija ieteicās. — Lieta taču vēl tiesai nav nodota.

— Nē. Paies zināms laiks, līdz varēšu savākt visus pierādījumus. Parastos apstākļos es to būtu darījis Bostonā, bet Fraija nozušana visu izmaina. Strādādams šeit, es varu paātrināt notikumu attīstību, un, līdzko saņemšu apsūdzības slēdzienu, es viņu iekļaušu FIB meklējamo personu sarakstā. Kā es saprotu, tad jau šodien viņu var uzskatīt par personu, kas slēpjas no likuma.

Lauru sāka kratīt drebuļi. Ne vārda neteikdama, viņa piegāja pie krēsla un apsēdās. Defnija uzmeta draudzenei bažīgu skatienu.

— Man nekas nekait, — Laura vārgā balsī apgalvoja.

— Tātad ko jūs gribat no misis Fraijas? — Defnija pievērsās Tekam.

— Ziņas par viņas viru. Kur viņš patlaban varētu būt un ko viņš dara. Es neprasu kompromitējošas liecības, tikai informāciju, kura mums palīdzētu viņu atrast.

— Viņš nav vainīgs, — Laura ieteicās.

— Ja mēs pazudušo atradīsim, viņš pats varēs mums to pateikt.

Defnija piegāja pie Lauras un, uzgriezusi muguru vīriešiem, notupās uz ceļiem līdzās krēslam.

— Tu vari ar viņiem arī nerunāt. Viņš nevar piespiest tevi apzvērēt un sniegt liecības. Ja viņa jautājumi tev liksies nepatīkami...

— Tas viss ir kā ļauns murgs, — Laura iesaucās. — Vienas nepatikšanas vairāk vai mazāk — kāda tur starpība?

— Tu varēsi to darīt kādu citu reizi.

— Bet ja nu viņš var palīdzēt atrast Džefu?

— Es to varu, — Teks apgalvoja. Kad Lauras sejā parādījās bezpalīdzīga, izmisuma pilna izteiksme, viņš saprata, ka sieviete neko neslēpj. Viņa bija nevainīgs upuris, kuras kārtīgā, līdzsvarotā dzīve tagad nu šķita izsista no sliedēm. Viņa patiesi vēlējās atrast pazudušo laulāto draugu. Un Tekam ar savu taujāšanu nevajadzēja darīt misis Fraijas stāvokli vēl smagāku.

— Ja mums izdosies atrast jūsu vīru, mēs visu noskaidrosim. Bet pagaidām, kamēr Džefrijs ir aizbēdzis, mēs neko nevaram uzzināt.

— Iespējams, viņš nemaz nav aizbēdzis, — Laura lūdzošā balsī ieteicās. — Var gadīties, ka tas, kurš pastrādājis šīs blēdības, to visu izdarījis ar nolūku, lai Džefs izskatītos vainīgs.

— Kā viņš to ir izdarījis?

— Nolaupot. Vai pat nogalinot.

— Viss var būt, — Teks atsaucās. Šai sievietei tik ļoti gribējās pierādīt, ka viņas vīrs nav neko noziedzies, un Teks, kaut arī ne mirkli nešaubījās par Džefrija Fraija vainu, tomēr bija gatavs atstāt Laurai kādu cerības staru, vēlēdamies par to pretim saņemt no viņas atbalstu un palīdzību. Viņš bija ar mieru piekāpties tādā gadījumā, ja pēc zināma laika izdotos dabūt apsūdzības slēdzienu.

— Atvainojiet, vai jūs varētu brītiņu pagaidīt?

Pusceļā uz automašīnu Teks pagriezās un ieraudzīja šurp steidzamies Defniju. Ja neskaita dažas vējā atrisušas matu šķipsnas, viņa izskatījās tikpat kārtīga un akurāta kā sarunas laikā ar Lauru. Saruna beidzās pirms dažām minūtēm, atstādama Teku par Džefrija Fraija atrašanās vietu tādā pašā neziņā kā līdz šim. Defnija izturējās lieliski. Viņa centās Teku netraucēt, vienīgi izmeta kādu piezīmi tajās reizēs, kad advokātei šķita, ka runātājs pārāk steidzas vai arī sabiezina krāsas. Interesanti, ko viņa gribēja tagad.

— Es gribētu jums lūgt kādu pakalpojumu, — viņa ieteicās un, atbildi nenogaidījusi, turpināja: — Kad pagājušajā nedēļā avīzēs parādījās raksti par Džefrija pazušanu, Lauru tas satrieca. Masu informācijas līdzekļi jau sākuši viņu vajāt. Ja parādīsies atklātībā tās ziņas, par kurām jūs runājat, — stāvoklis kļūs vēl sliktāks. Varbūt iespējams tās saglabāt slepenībā?

Noslēpt šos faktus no sabiedrības Teks ļoti negribēja. Viņš no pieredzes zināja, ka līdzīgos gadījumos vajadzīgās ziņas tiek iegūtas no atsevišķām personām, kas nereti vien mēdz būt anonīmas. Jo populārāka kļūs Fraija lieta, jo lielāka ticamība, ka uzradīsies kādi liecinieki. Taču Teks nevarēja Defhijai to visu izskaidrot. Viņš negribēja advokāti noskaņot pret sevi. Teiloram Džonsam viņas palīdzība varēja būt noderīga.

Tādēļ, pakasījis pakausi, viņš atbildēja:

— Es nekādus publiskus paziņojumus netaisos sniegt, tikai nezinu, kā jums šeit ir pieņemts. Acīmredzot detektīvam Mel-rouzam tas zināms labāk.

Defnija runātāja balss noskaņā kaut ko samanīja. Teks to saprata pēc viņas skatiena, kas kļuva ne jau īsti naidīgs, drīzāk gan nicinošs.

— Vai jūs varat kaut ko darīt lietas labā, Denis? — viņa turpināja, pievērsusies Melrouzam. — Ja Dagans O’Nīls to uzodīs, mēs būsim pagalam. Džefs tiks apsūdzēts jau pirmajā lappusē, viņam uzvels visu vainas smagumu. Pēc tādas publikācijas par taisnīgu tiesu nevarēs būt ne runas.

— Tiesa notiks Springfīldā, — Teks pasteidzās piebilst. — Tā ir tuvākā pilsēta, kur atrodas federālā tiesa.

— Man tas ir zināms, — Defnija mierīgi atbildēja un atkal

pievērsās Melrouzam. — Baumas izplatās vēja ātrumā. Jūs paši zināt, kādu postu tās spēj radīt.

— Jūsu paziņam, iekams viņš ielaidās šajā netīrajā darījumā, vajadzēja vispirms labi padomāt, — Teks aizrādīja un vēl piemetināja: — Turklāt viņš to darīja ne jau vienreiz, bet daudzkārt.

— It kā daudzkārt, — Defnija pārlaboja. — Tikai atcerēsimies, ka pastāv arī nevainīguma prezumpcija.

— Uz manu resoru tas neattiecas. — Teks pakratīja galvu.

— Kad tiek izmeklēta lieta sakarā ar nodokļu afērām, aizdomās turētā persona skaitās vainīga, kamēr vien nav pierādīts pretējais.

— Tas ir pret likumu, — Defnija iebilda.

Teks paraustīja plecus.

— Dariet visu, kas stāv jūsu spēkos, norunāts, Denis? — viņa palūdza, sākdama trīcēt no aukstuma un salikusi rokas uz krūtīm. Tad, neuzmetusi Tekam pat skatienu, viņa pagriezās un devās atpakaļ uz māju.

— Cik skaistas kājas! — Teks piezīmēja. Del'nijas svārku apakšmala tik tikko aizsniedza ceļgalus un nespēja noslēpt garās, slaidās kājas.

— Nomierinies, draugs. Viņa ir vecāka par tevi.

— Vai nopietni? — Tas viņam nemaz nebija ienācis prātā.

— Un cik tad šai sievietei ir?

— Četrdesmit.

Teilors Džonss jutās pārsteigts. Teks būtu devis viņai trīsdesmit četrus vai piecus gadus. Bet četrdesmit?! Tādā gadījumā pieci bērni nebija iespējami. Defniju Filipsu varēja aizmirst.

Starp citu, Teks aplūkoja viņu ne jau no šāda viedokļa. Šajā kleitā un ar pakausī saspraustiem matiem viņa izskatījās pārāk sausa. Žēl gan. Gaisā jautās viņas smaržu burvīgais aromāts, ko liegs vējiņš aiznesa uz visām pusēm. Šai sievietei tik tiešām bija skaistas kājas.

Otrdienas rītā laiks pieturējās auksts un skaidrs. Tādās decembra dienās cilvēki, iznākuši no mājām, dziļi ievelk elpu un, domādami par gaidāmajiem svētkiem, pasmaida. Laura, iedama pēc avīzes, ari dziļi ieelpoja auksto gaisu, taču, kad atvēra laikrakstu un ieraudzīja pirmajā lappusē Dagana O’Nīla rakstu, svētku smaids viņai vairs nebija prātā.

“Pazudušais grāmatvedis revidents tiek turēts aizdomās par blēdībām ar nodokļiem” — skanēja virsraksts. Ar satrauktu sirdi Laura iesāka lasīt rakstu.

“Džefrijs Fraijs, kura pazušana aizvadītajā nedēļā radīja viņa ģimenes locekļos un draugos pilnīgu neizpratni, tagad atzīts par rūpīgas izmeklēšanas objektu, ko sakarā ar nodokļu mahinācijām veic Iekšējo nodokļu dienests. Izmeklēšana uzticēta Iekšējo nodokļu dienesta kriminālmeklēšanas grupas speciālajam aģentam Teiloram Džonsam. Viņš ieradās Northemp-tonā pirmdien no rīta, lai koordinētu savu darbību ar Nort-hemptonas policijas departamentu.

Atbildēdams uz Sun jautājumiem, Džonss paziņoja, ka izmeklēšana norit jau ilgāku laiku, taču Fraija pazušana ir devusi lietai citu pavērsienu. “Mēs,” sacīja misters Džonss, “protams, neizslēdzam iespēju, ka misters Fraijs ir atstājis pilsētu, lai izbēgtu no varas iestādēm.”

Līdz šim brīdim policija Fraiju nav atradusi. Viņa sieva, restorāna “Ķiršu dārzs” īpašniece Laura Fraija, apgalvo, ka viņai vīra atrašanās vieta nav zināma. Līdzīgas ir arī misis Fraijas atbildes attiecībā uz apsūdzību, ko valdība izvirza viņas vīram. Un, kaut arī Džonss atteicās kaut ko paskaidrot tuvāk, avīzei kļuvis zināms, ka runa ir par vairākiem simt-tūkstošiem dolāru, kas tikuši noslēpti gandrīz desmit gadu laikā.

Northemptonas pastāvīgais iedzīvotājs Fraijs pēdējos septiņus gadus dzīvoja greznajā Čaildparka rajonā. Viņš ir viens no vietējās grāmatvedības firmas “Faro un Fraijs” dibinātāj-partneriem. Iesākumā šī firma atradās Devītajā ielā, 1985. gadā tā pārcēlās uz jaunām, plašām telpām Plezanta ielā. Fraijs 1987. gadā nopirka vecu māju Galvenajā ielā. Tā tika pārveidota un izremontēta viņa sievas restorāna “Ķiršu dārzs” vajadzībām. Kad ēka bija ieguvusi gluži jaunu izskatu, 1988. gadā tajā atvēra restorānu.

Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, Fraijs lepojās ar savu pastāvīgo līdzdalību sabiedriskajos, politiskajos un kultūras pasākumos. Viņš izrādīja lielu atbalstu Stentonam Ferijam, kurš pērn neveiksmīgi centās iekļūt pārstāvju palātā, un finansēja Toma Konolija kampaņu, kad tas pretendēja uz gubernatora posteni. Pēc draugu izteicieniem, Fraija labklājība ievērojami cēlusies pēdējos gados. Viņš regulāri atpūtās pie Kārību jūras, draudzējās ar Ņūportas jahtkluba biedriem, finansēja svinīgus vakarus savas sievas restorānā. Visi redzēja viņu braucam pa pilsētu ar spožu, melnu poršu.

Lepnā automašīna ir izgaisusi kopā ar Džefriju Fraiju. Valsts likumpārkāpēju meklēšanas aģentūra dzen pēdas gan poršam, gan arī tā īpašniekam. Aģents Džonss lūdz visus, kam ir ziņas par meklētā Fraija atrašanās vietu, darīt to zināmu, griežoties Northemptonas policijā.”

«8«

Kad Debra ienāca virtuvē, Laura sēdēja pie galda un ar šausmām raudzījās uz avīzi. Laura apzinājās savu izskatu — saraustītais naktsmiegs un satraukums vērta viņas seju bālu —, taču neko nespēja tur mainīt. Avīzē publicētais raksts viņu nomāca, izraisīja sašutumu.

— Mamm?

Uzrunātā neatbildēja: viņa nezināja ko sacīt, kā lai notikušo paziņo savai meitai. Vakarvakarā Debra bija Stones koncertā, un Laura saprata — ja Debrai vēl tagad ir saglabājies labs noskaņojums, tad, uzzinot šos jaunumus, tas izgaisīs vienā mirklī. Pēc brīža meitene jau stāvēja līdzās mātei un skatījās uz virsrakstu laikrakstā, kuru izlasot pat piekto reizi, Laurai acu priekšā viss sagriezās. “Pazudušais grāmatvedis revidents tiek turēts aizdomās par blēdībām ar nodokļiem”. Tūlīt zem virsraksta, pirmajā rindkopā, tika minēts Džefa vārds, to nevarēja nepamanīt.

— Blēdības ar nodokļiem? — Debrai mute palika vaļā. — Blēdības ar nodokļiem? Ko tas nozīmē? — Viņa piespiedās klāt mātei.

— Laikraksts apgalvo, ka pret tavu tēvu ir ierosināta izmeklēšana, viņš tiek apvainots blēdībās ar nodokļiem.

— Pret manu tēti?

Laura pamāja ar galvu.

— Neko muļķīgāku man dzīvē nav nācies dzirdēt. Tētis nekad to nebūtu darījis. — Un, pievilkusi avīzi tuvāk, Debra iesāka lasīt rakstu. Laura juta, ka ikviens teikums meitai izraisa jaunas dusmas, līdz pēdīgi sakrājies naids izlauzās uz āru. — Tie ir meli! — Debra no visa spēka trieca plaukstu pret avīzi. — Tie ir salti meli! Viņi cenšas tēti iztaisīt par kaut kādu naudasmaisu, bet tā nav taisnība. Mēs braucam uz Kārību jūru tikai reizi gadā, un tās ir vienīgās brīvdienas, kas mums ir. Viņu tikai vienu reizi mūžā uzaicināja uz sacensībām Ņūportā un arī tikai tādēļ, ka tajās piedalījās tēta klienta brālēns. Un pieņemšana restorānā tika rīkota, atbalstot AIDS pētījumus.

— Pat es nespēju dot labāku pretsparu, — Laura piezīmēja.

Taču Debra bija pārāk saniknota, lai šo uzslavu novērtētu.

— Viss raksts — vieni meli. Kā viņi to drīkst, māmiņ?

— Tā saucas preses brīvība, — Laura atbildēja aiz niknuma drebošā balsī. — Vieni un tie paši vārdi dažādos kontekstos var iegūt dažādu nozīmi atkarībā no tā, ko autors gribējis pateikt.

— Bet tas ir negodīgi! Vai tiešām tu nevari viņu apklusināt?

— Viņš var publicēt, ko vien vēlas.

— Bet mans tēvs nav blēdījies ar nodokļiem.

— Tieši to es arī teicu Iekšējo nodokļu dienesta aģentam.

— Kas tas par aģentu?

— Nu tas, kurš vakar pie mums atbrauca.

— Mammu! — Debra iesaucās, un Laura saprata, ka šoreiz pārmetums tiek adresēts viņai. — Kādēļ tu man to neteici?

— Es negribēju tevi sarūgtināt. Es cerēju, ka viss kaut kā nokārtosies. Mēs ar Defniju domājām, ka mums izdosies šos pēdējos jaunumus paturēt slepenībā. Acīmredzot Dagans O’Nīls ir neuzvarams.

— Es taču neesmu bērns. Tev vajadzēja man pateikt.

— Var jau būt, — Laura piekrita.

Izskatījās, ka mātes padevība laupīja meitai spēkus.

— Un ko sacīja aģents, kad tu ar viņu runāji? — Debras balss skanēja jau mierīgāk.

Laura salocīja avīzi, lai satraucošais raksts nerēgotos acu priekšā. Tas līdzinājās brūcei, kura mazāk sūrstēja pēc pār-saitēšanas.

— Viņš sacīja, ka valdībai ir kompromitējoši dokumenti. Un, kamēr tavs tēvs nav atrasts, viņš nevar sevi aizstāvēt.

— Kādēļ viņa nav šeit? — Debra iesaucās, tagad izgāzdama savu niknumu uz Džefu. — Ja tētis būtu šeit, viņš varētu tiem vīriem paskaidrot, ka viņi maldās. Bet kas tās nodokļu blēdības ir? Ko tad viņi saka, ko tētis izdarījis?

— Viņi saka, Džefrijs esot aizpildījis nodokļu kvītis ar mirušu cilvēku vārdiem, bet atsūtītos čekus pats piesavinājies.

— Tas nav iespējams.

— Nē, to ir iespējams izdarīt.

— Es to saku par tēti — nav iespējams iedomāties, ka viņš to būtu darījis. Viņš ir tik godīgs. Vai atceries, kādu brēku viņš sacēla vasarā, kad es strādāju “Ķiršu dārzā” un tu aizpildīji nepareizo kvīti? Varēja pat nodomāt, ka mēs netaisījāmies maksāt par nopelnīto naudu nodokli. Tātad viņi uzskata, ka tētis ir piesavinājies kompensāciju, kas izmaksāta mirušajiem? Kādēļ gan lai viņš to būtu darījis? Mums jau tāpat ir daudz naudas.

Laura uzmeta meitai saltu skatienu.

— Kāds negaidīts pavērsiens. Tu vienmēr esi apgalvojusi, ka naudas ir par maz.

— Protams, ja tu visu laiku atkārto, ka automašīnu man nevar nopirkt. Skots gan dabūja mašīnu, kad viņam palika sešpadsmit gadi.

— Skots bija skolas avīzes redkolēģijas loceklis, viņš darbojās dramatiskajā klubā un diskusiju biedrībā. Viņam vai katru vakaru vajadzēja braucamo, ar ko nokļūt līdz skolai.

— Man arī vajag.

— Lai nokļūtu līdz skolai?

Debra neatbildēja, Laura vēl nepaguva nobrīnīties par tādu pieticību, kad viņas meita jau sāka runāt lūdzošā balsī:

— Mammu, es nevaru iet uz skolu. Tikai ne šodien. Pēc tā visa, kas noticis. Jau pagājušonedēļ man aiz muguras visu laiku sačukstējās.

— Kā tu zini?

— Zinu. Zēni vienmēr apspriež citus aiz muguras. Kad šķīrās Zāras Keinas vecāki, puikas runāja par vīrieti, kuru Zāras tēvs atradis gultā ar viņas māti. Kad aizgāja bojā Meta Remsona brālis, klases puikas tenkoja, ka viņš droši vien ar savu draugu bijis krietni iedzēris, iekams nosities ar automašīnu. Par šo avīzē publicēto rakstu viņi varēs runāt nedēļām ilgi. Cik stulbi! Mana ģimene ir pati kārtīgākā no visām, kādas vien es zinu. Tas ir kas neiedomājams! Ko mēs tagad iesāksim? — viņa nedroši piebilda, it kā sašutums būtu jau noplacis.

Laura noglauda meitai galvu.

— Vispirms mēs piezvanīsim Defnijai un uzzināsim, ko viņa var darīt, lai panāktu atspēkojumu.

— Tu domā, viņa to var izdarīt?

Defnija prot pārliecināt. Viņa pacentīsies.

— Bet ja nekas neizdosies?

— Tad mums nāksies saņemties un šo uzbrukumu izturēt.

— Tu taisies zvanīt Skotam?

— Vēlāk. Brālis būs tikpat saniknots kā tu.

— Bet Lidija? Viņai no visa tā kļūs slikti.

Laura to saprata.

— Es drīz vien pie Džefrija mātes aizbraukšu. — Laura brīdi klusēja. — Vai gribi braukt man līdzi? — Laura, redzēdama, kā iekvēlojas meitas acis, tīri vai pasmaidīja.

— Un uz skolu var neiet?

— Tikai šodien. Lidijai patīk, ka tu viņu apciemo. Protams, ja tev nav iebildumu?

— Man iebildumi?! Es taču dievinu Lidiju. Viņa ir vislabākais, vismīļākais cilvēks pasaulē. Viņai patīk, ja es zvanu, Lidija klausās un atceras visu, ko esmu stāstījusi.

— Tu viņu nomierināsi, — Laura sacīja. — Tu man būsi ļoti palīdzējusi, ja paliksi tikām, kamēr es vecmāmiņai visu izskaidrošu.

— Izskaidrosi? — Debra līdzjūtīgi ievaicājās.

— Būs labāk, ja to izdarīšu es. Ja viņa nav redzējusi avīzi, tad drīz vien ieraudzīs, un, ja arī neieraudzīs, atradīsies kāds, kas Lidijai šos jaunumus pavēstīs. Viņa būs nikna.

— Nikna uz tevi, tēti vai avīzi?

— Uz visiem. Es nedomāju, ka Lidija varētu šīs lietas atšķirt.

— Jā, vecmāmiņa mēdz būt arī ne visai patīkama.

Laura piekrizdama kaut ko nomurmināja.

— Kā tu domā, cik ilgi tētis vēl būs prom? — Debra sadrūmusi tikko sadzirdami pavaicāja.

— Nezinu. — Laura centās savai balsij piešķirt optimismu.

— Bet ja nu viņš ir pazudis uz ilgu laiku? Ja mēs būsim neziņā nedēļām, mēnešiem, pat gadiem ilgi? Pagājušonedēļ mēs skolā runājām par bezvēsts pazudušajiem. Zini, dažās ģimenēs gaida savus pazudušos piederīgos jau divdesmit gadus. Vai tu vari iedomāties, kādas mocības viņiem nākas diendienā izciest?

— Sāku jau iedomāties. — Laura lēni nodūra galvu.

— Tikai ne es. Es nevaru, es negribu. Te nav Vjetnama. Te ir Savienotās Valstis, un kādam ir jāzina, kas ar tēti noticis. Cilvēki tik vienkārši nemaz nevar pazust. Kaut kur viņam ir jābūt.

— Es esmu par to pārliecināta, — Laura pati sev noteica. — Es esmu par to pārliecināta.

— Blēdības ar nodokļiem? — Lidija pārjautāja. Vecmāmiņa vēl atradās gultā. Tas nozīmēja, ka viņa nejutās visai labi. Laura saprata — Lidijai jau tā kliboja veselība, un tad vēl šī ziņa. — Džefrijs?

Laura nosēdās uz gultas un gandrīz vai pati sajuta, kā vīramātei sažņaudzas sirds.

— Tā viņi saka.

Lidija neatbildēja un sadrūmusi skatījās uz kājām nolikto pledu.

— Pagaidām vēl nekas nav pierādīts, — Laura pasteidzās piebilst. — Pagaidām tie ir tikai pieņēmumi.

— Mums šo pieņēmumu iemesli ir jāņem vērā. — Lidija uz viņu skumji palūkojās. — Speciālie valdības aģenti parasti ir ļoti akurāti cilvēki.

— Ne jau vienmēr, — Debra atsaucās no pretējās gultas malas. — Ari viņi var kļūdīties.

Vecmāmiņa raudzīja mazmeitai uzsmaidīt, Laura ievēroja, cik lielas pūles tas Lidijai prasīja. Laurai ļoti gribējās uzmundrināt gan vīramāti, gan pašas meitu, taču stāvoklis bija izmisīgs.

— Raksts avīzē neizceļas ar augstsirdību. Dagans O’Nīls ir varen pacenties, esmu pārliecināta, Garijs Holmss jutās apmierināts. Es nojaušu — mums jārēķinās ar to, ka tas ir tikai sākums.

— Ak, jā, — Lidija nopūtās. — No Garija Holmsa to var sagaidīt.

— Tu viņu zini? — Debra pajautāja.

— Kādreiz senāk mēs bijām pazīstami. Viņš ari tolaik bija smags cilvēks. Leopards savus plankumus nemaina.

— Galvenais — jāatrod Džefs. Kamēr viņa šeit nav, viņš nevar sevi aizstāvēt. Man nepārtraukti prasa, kur viņš varētu būt, taču es nezinu nosaukt nevienu vietu, kas izrādītos labāka par citām. Bet vai tu vari?

Lidija bezpalīdzīgi paraustīja trauslos plecus.

— Es jau izdomājos visādi, taču es jūtos pilnīgi apjukusi. Pat bērnībā, kad Džefs kaut ko redzēja sapnī, viņš par to neko nestāstīja. Vai viņš tev nekad nav teicis, ka grib nolikt malā darba lietas un kaut kur aizbraukt?

— Mēs bijām tik ļoti aizņemti, jo centāmies kaut ko sasniegt. Neviens no mums nedomāja paiet malā no darba. Es ieminējos par salu. Kad mēs tur bijām, Džefrijam tā vieta patika.

— Nē, nepatika vis, — Debra iejaucās sarunā. — Viņš sūdzējās par karstumu. Par ēdienu. Par vienmuļību. Tur dzīve ritēja tik lēni. Viņš neatrada sev vietu. Vai tad tu neatceries?

— Man šķiet, valdībai derētu tur ielūkoties, — Lidija pauda savas domas. — Debra, mīļā, esi tik labiņa un sataisi man krūzīti tējas. Tu to dari tieši tā, kā man patīk.

— Ar smalkmaizīti! — Debra palēcās. — Mamma atveda smalkmaizītes ar ķiršiem un rozīnēm, un, ja tu tās neapēdīsi, viņa spiedīs to darīt man. Kopš tētis ir prom, viņa to vien dara, kā gatavo ēdienu. Māja ir kā piebāzta ar ēdieniem!

— Labi, lai būtu ar smalkmaizīti. — Lidijas balsī jautās maigums. Taču, kolīdz Debra pazuda aiz durvīm, vecā dāma sadrūma un satvēra Lauras roku. — Vai tu kaut ko saproti?

— Itin neko, — Laura dedzīgi atsaucās.

— Vai tu kādreiz sajuti, ka Džefs ir nelaimīgs?

— Nekad. Džefs nemēdza filozofēt. Viņš nerunāja par neskaidrām sajūtām, savas domas viņš nestāstīja. Viņš gluži vienkārši bija citāds cilvēks.

— Jā, — Lidija domīgi atņēma. — Pret mani dēls arī nebija atklāts. Viņš neatklājās pilnīgi, Džefrijs glabāja kādu noslēpumu. Un, tā kā viņš vienmēr bija tāds labs, es viņu necentos piespiest. Es uzskatīju, ka pudiņš ir domāts ēšanai, un audzināt Džefu bija tīrais prieks. Atšķirībā no Kristiānā jaunākais dēls man ne reizes nesagādāja nepatikšanas. Lai gan es nekad nezināju, ko viņš domā. — Lidija sarauca pieri. — Varbūt man vajadzēja biežāk jautāt, būt neatlaidīgākai. Varbūt man vajadzēja viņu iemācīt uzticēt otram savas domas.

Sajutusi, cik ļoti Lidiju nomāc bēdas, Laura viegli paspieda viņas roku.

— Tu centies sevi pārliecināt, ka Džefrijs patiesi ir izdarījis ko sliktu. Nedari tā, Lidij.

— Jābūt reālistiem, — Lidija atbildēja, pievērsdama Laurai savu zilo acu skatienu. — Arī tev pienācis laiks kļūt reālistei. Tava pasaule bija rožainā gaismā, un līdz šim viss ritēja lieliski. Tagad tev pienācis laiks rožainās brilles noņemt. Fakts ir tāds, ka Džefrijs pazuda tieši tajā brīdī, kad viņu sāka turēt aizdomās par nozieguma izdarīšanu. Vai tiešām tas tev neliekas aizdomīgi?

Laura gribēja iebilst. Tad, bridi klusējusi, viņa pamāja ar galvu un it kā sadrūma.

— Tas taču vēl nenozīmē, ka viņš ir vainīgs. Viņš varēja gluži vienkārši nobīties un, labāku izeju neatradis, aizbēgt. Iespējams, šo noziegumu izdarījis kāds cits, kurš ari ir vainojams Džefrija pazušanā.

Lidija nodrebēja.

— Tas ir vēl briesmīgāk. Ja vien mēs vairāk zinātu to, kas norisa viņa smadzenēs. Vai viņam tās salas patika vai ne? Vai viņš bija apmierināts ar savu darbu vai ne? Kad es dēlam jautāju, viņš vienmēr atbildēja apstiprinoši. Un, sīkāk neiedziļinoties šajās tēmās, es arī apmierinājos. Vajadzēja viņu vairāk piespiest.

— Es arī viņam neuzmācos. — Laura viegli noglāstīja Lidijai roku. — Un kā gan var uz kaut ko piespiest cilvēku Džefrija gados? Viņam nav ne divpadsmit, ne trīspadsmit, nedz arī piecpadsmit gadu. Skotam ir tikai deviņpadsmit, taču pastāv jau lietas, par kurām es nevaru piedabūt viņu runāt. Nedrīkst piespiest cilvēku, lai viņš atklāj savu dvēseli.

— Ja. Džefrijs nebija no tiem, kas mīl atklātību.

— Jā.

— Ja jau Džefs nebija atklāts ar mums, tad viņš nebija atklāts ne ar vienu.

— Mana māte viņa nesabiedriskumu raksturoja kā iedzimtu vainu.

— Rakstura vainas var labot. Es tām nepievēršu uzmanību.

— Nē, — Laura iebilda. No virtuves atskanēja tējkannas svilpiens. Laura pacēla balsi, piešķirdama sarunai mazliet citādu nokrāsu. —Viņi visu laiku izjautā mani par Kristiānu. Viņi apgalvo, ka Kristiānām kaut kas zināms, jo viņš ir vienīgais Džefrija radinieks.

Lidijas sejā parādījās šaubu izteiksme.

— Kad mēs viņu ielūdzām un Pateicības dienu, — Laura turpināja, — Kristiāns sacīja, ka gatavojoties doties uz Austrāliju. Tas vīrs no Iekšējo nodokļu dienesta uzskata, ka tā ir lieliska vieta, kur Džefam paslēpties.

— Vai viņiem ir pierādījumi, ka Džefrijs uz turieni aizbraucis?

— Nē. Bet viņi turpina meklēšanu.

— Ļoti labi, — Lidija atsaucās. — Lai meklē vien. Es neuztrauktos, ja zinātu, ka viņš ir kopā ar Kristiānu. Manam vecākajam dēlam gan piemīt savi trūkumi, taču viņš ir stiprs cilvēks. Bet Džefrijs varēja izdarīt arī kaut ko ļaunāku.

Laura nejutās tik pārliecināta. Abu vīriešu attiecības bija saspringtas, pie tā daļēji varēja vainot arī Lauru. Taču, ja Lidiju šī doma nomierināja, tad nevajadzēja neko apstrīdēt. Dievs ir liecinieks — viņai, nabadzītei, tik maz bija atlicis prieka.

Pēc stundas Laura sēdēja restorānā, aptvērusi plaukstām kafijas tasīti, kad pa durvīm ienāca viņas māte. Sešdesmit septiņus gadus veco Mediju Makveju vēl arvien varēja uzskatīt par pievilcīgu sievieti. Viņas augums bija skaisti veidots un par collu garāks nekā Laurai. Svārki, blūze un tievā pērļu kaklarota gan izskatījās konservatīvi, taču liecināja par labu gaumi. Sirmie mati bija akurāti sasukāti atpakaļ. Iespējams, šīs dāmas āriene radītu vēl patīkamāku iespaidu, ja vien viņas sejas izteiksme nebūtu tik skarba. Reizēm Laurai šķita, ka Medija no sava drūmuma nešķirsies līdz mūža galam.

— Es zinu, kādēļ tu liki man nākt uz šejieni, — viņa ierunājās, virzīdamās starp galdiņiem uz sienas nišu pie Lauras, — bet nevis pie tevis mājās. Šeit ir tavs patvērums, tavs prieks un lepnums, šis mājīgais krēsls — tavs cietoksnis. Taču, ja domā, ka tev izdosies mani iebaidīt, tad tu maldies. Es prasu paskaidrojumus un pie tam tūlīt.

Lai ari kā Laura centās sevi aizstāvēt, Medijas acīs šī aizstāvība vienmēr izrādījās nepietiekama.

— Es patiesi domāju, ka restorānā atmosfēra ir daudz jautrāka nekā mājās, — viņa nopūzdamās pateica. — Vai tev tā neliekas?

Piegājusi pie galda, Medija palika stāvam, labajā rokā viņa joprojām turēja rokassomu, bet ar kreiso ieķērās krēsla atzveltnē.

— Salīdzinot ar citiem mūsu pilsētas restorāniem, šeit valda jautrība. Pārējie ir veci un tumši, tas gan nenozīmē, ka tur nebūtu mājīgi. Tie atgādina manas jaunības kafejnīcas, kur mēs varējām sēdēt stundām ilgi un patērzēt. Taču tagad mana gadagājuma cilvēki ir izklīduši uz visām pusēm, daudzi vairs nav dzīvo vidū, tā ka vienīgais efekts no pustumsas ir tāds, ka grūti salasīt ēdienkarti.

— Toties šeit ir gaišs, — Laura centās pielabināties, — un tev ar ēdienkartes lasīšanu grūtības neradīsies. Vai gribi kaut ko ieēst?

— Vai tu patiesi domā, ka varu tādā brīdī ēst? — Medija atjautāja. Kad Laura jau gatavojās piebilst, ka tas atbrīvos Jonu vienīgi no liekām rūpēm, Medija vēl ieteicās: — Kaut gan es labprāt iedzertu kafiju. Jūs šeit to dzērienu gatavojat ar tādu neparastu riekstu piegaršu.

Laura saprata, ka tā ir visaugstākā uzslava, ko vien no Medijas varēja sagaidīt. Lai nenāktos lieki kavēties, Laura paņēma sudraba kafijas kanniņu un ielēja tasītē brūno šķidrumu. Pa to laiku Medija novilka mēteli un apsēdās.

— Šodien avīzē publicēts ārkārtīgi interesants raksts, — viņa ieteicās un mazliet iemalkoja kafiju. — To var uzskatīt kā apmelojumu par cilvēku, kurš, pēc viņa tuvinieku apgalvojuma, ir godīguma un neuzpērkamības paraugs.

Laura neatbildēja. Viņa sēdēja un skatījās kafijas tasītē, tad pielika to pie lūpām un mazliet iemalkoja.

— Kas noticis? — Medija noprasīja.

— Es nezinu, — Laura atbildēja, acis nepaceldama.

— Vai tu tici tam, kas rakstīts avīzē?

— Es negribu tam ticēt.

— Bet tici?

Sarunājoties ar Lidiju, Laura centās izrādīt optimismu. Laura negribēja, ka Lidija zaudē dūšu. Pret Mediju viņa varēja izturēties citādi. Vajadzēja saglabāt lepnumu. Lai kā Laura pārdzīvoja, ka vīlusies Džefrijā, tomēr viņa gribēja aizstāvēt savu vīru pret Medijas uzbrukumiem.

— Es nezinu.

— Laura, nu saki — vai tu tici vai netici?

— Nē, vēl iespējams kaut kur pa vidu. — Laura lēni pacēla augšup skatienu. — Es neticu, ka Džefs izdarījis to, ko par viņu saka, bet es ticu — viņiem pret manu vīru ir kādi pierādījumi.

— Tātad — viņš ir vainīgs.

— Es nezinu!

— Ja jau viņiem ir pierādījumi...

— Pierādījumu nav daudz. Vispirms jāpierāda viņa vaina, tikai tad var cilvēku nosodīt.

Medija vērīgi skatījās uz Lauru, un viņas acīs varēja izlasīt to neapmierinātību, ko noslēpa atturīgā balss.

— Ir diezgan grūti šaubīties par viņa negodīgumu, ja ņem vērā tās šausmas, kādām viņš pakļāvis mūsu dzīvi. Tu zini, ka par notikušo runā visa pilsēta?

— Jā. Varu iedomāties.

— Un tevi tas nesatrauc?

— Satrauc, protams. Taču es neko tur nespēju grozīt. Cilvēki pārspriež to, kas viņiem patīk.

— Ja tavs vīrs būtu mājās, tur, kur viņam jābūt, cilvēkiem nebūtu ko apspriest, protams, tikai tādā gadījumā, ja avīzē rakstītais izrādītos nepatiesība. Bet, ja tā ir taisnība, tad viņu arestētu.

— Mamm, vēl nav apsūdzības slēdziena. Tas viss ir nācis gaismā tikai tādēļ, ka viņš pazudis. Viņam nekāda apsūdzība nav izvirzīta.

— Pagaidām.

— Tu uzskati, ka tā ir taisnība? — Laura gribēja sacīto atspēkot.

— Godīgi sakot, es Džefu tik labi nepazīstu, lai atbildētu uz šo jautājumu. — Medijas balss skanēja augstprātīgi. — Divdesmit gadu viņš bija mans znots, taču mūs nekādas radniecīgas jūtas nesaistīja. Mums nebija nekā kopēja. Mūsu starpā nekad nopietnas sarunas neraisījās. No mana darba Džefs saprata tikpat daudz, cik es no viņējā. Viņš dzīvoja tavā mājā, bija samērā sirsnīgs un, kā rādās, labi sapratās ar tevi un bērniem. Bez tam... — Runātāja apklusa un daudznozīmīgi paraustīja plecus. — Tu taču esi viņa sieva, Laura. Tu dzīvoji ar Džefriju kopā visus šos gadus. Dalīji ar šo vīrieti gultu un dzemdēji viņam bērnus. Ja kāds zina, ko viņš izdarījis, tad tā esi tu.

— Bet es nezinu. — Laura sadrūma.

— Vai tad jūs nemaz nerunājāt viens ar otru?

— Protams, runājām.

— Par būtiskām lietām?

— Jā, par būtiskām lietām.

— Ak Dievs, tu aizsargājies! — Medija atbalstījās pret krēsla atzveltni un apveltīja Lauru ar daiļrunīgu skatienu.

— Gluži tāpat tu izturējies toreiz, kad apgalvoji man, ka koledžā tev viss ir kārtībā. Tikai vēlāk es noskaidroju, ka sacītais jāattiecina uz vienu vienīgu priekšmetu, kurā nodarbības tu biji pacentusies apmeklēt. Nu, ko lai tur saka — lieliski. Tātad jūs ar Džefu nerunājāt par svarīgām lietām, par kurām jums vajadzēja runāt. Un tomēr es negribu tevi uzskatīt par galīgu nejēgu. Vai tu patiesi neko nejuti?

— Nē.

— Kur gan tu biji? Ar ko tu nodarbojies?

— Es strādāju, audzināju bērnus, rūpējos par savu biznesu.

— Un tagad, paraugoties atpakaļ, tu domā, ka tas bijis prātīgi darīts?

— Mēs abi ar Džefu tā gribējām.

— Izskatās, mans znots ne visai tā gribēja.

— Mammu, tev nav nekādu pierādījumu... — Laura tikai ar pūlēm novaldījās.

— Vai patiesi Džefs nekad nerunāja neko tādu, pēc kā varētu spriest, ka viņš ir iejaukts līdzīgā lietā?

— Ja viņš būtu runājis, — Laura iekliedzās, nespēdama vairs ilgāk izturēt, — es tagad nebūtu tik izmisusi un apjukusi!

— Nekliedz! — Medijas balss skanēja izsmējīgi. — Tas viss obligāti nav jādzird tavam virtuves personālam.

— Mani darbinieki zina, kas noticis. Es esmu ar saviem ļaudīm atklāta.

— Interesanti, vai tavs vīrs bija pret tevi atklāts? Ja viņš no tevis to noslēpis, tad vienīgi Dievam ir zināms, ko viņš vēl varēja noslēpt.

Laura piespieda plaukstu pierei.

— Tā bija kļūda, — viņa klusi noteica. — Es nemitīgi kļūdos. Tu tikai padari stāvokli vēl smagāku, bet neatvieglo to.

— Un tu uzskati, ka man tas jāatvieglo? — Medija pajautāja ar neslēptu sarkasmu. — Interesanti, kā gan es to varu izdarīt, ja tavs vīrs ievārījis tādu putru? Ak Kungs, visa universitāte par to runā. Pietika jau ar to, ka Džefs ir pazudis. Izplatījās valodas, ka viņam ir nervu sabrukums un Fraijs esot bijis spiests aizbraukt. Bet tagad viņu apvaino blēdībās, un tas viņa pazušanu vērš daudz ļaunāku. Nervu sabrukums nav noziegums. Mahinācijas ar nodokļiem — ir noziegums. Vai tu maz apjēdz, kā tas iedarbojas uz manu stāvokli, Laura? Esmu ieguldījusi visus spēkus, lai radītu sev reputāciju...

— Tas, māt, ko izdarījis vai arī nav izdalījis mans vīrs, — Laura viņu pārtrauca, — nekādi neiespaidos tavu profesionālo stāvokli.

— Es neesmu par to pārliecināta. Ilgajos gados, kamēr vien strādāju universitātē, politikai arvien bijusi ievērojama loma. Ir pietiekami daudz cilvēku, kuri vēlas, lai aizeju pensijā, un, ja izvirzītā apsūdzība tiks pierādīta, tas varētu kļūt par svarīgu iemeslu, lai viņi iecerēto īstenotu. Viņi pamatos to tā, ka tas ir fakultātes interesēs. Universitātes interesēs. Es varu runāt bez sava gala, bet manas domas neviens neuzklausīs.

Laura nespēja dzirdētajam noticēt. Viņa izskatījās kā valodu zaudējusi un tikai purināja galvu.

— Es nevaru ar to nodarboties, mamm.

— Ar ko tu nevari nodarboties?

— Ar to. Ar tevi. Ar tavu stāvokli. — Viņas balss drebēja.

— Par Džefu nav nekas zināms, vai viņš ir ko pastrādājis vai nav. Es nespēju iedomāties, kā tas atsauksies uz mani, nerunājot nemaz par bērniem. Tevi uztrauc tavs darbs. Bet mani uztrauc mūsu dzīve. Tu esi mana māte. Bet, ja tu pārmaiņas pēc nevari mazdrusciņ man palīdzēt, būs labāk, ja dosies atpakaļ uz savu universitāti.

— Es tevi varu atbalstīt! — Medija likās izbrīnījusies.

— Kādēļ tu domā, ka es to nevaru?

— Tādēļ, ka tu nekad to neesi darījusi. — Laura izslējās un rezignēti nopūtās. — Starp citu, tas jau nav nekas jauns, vai ne?

— Tu gribi man kaut ko teikt? — Medija nenolaida no Lauras acis.

— Tagad ne. Tagad tam nav piemērots bridis.

— Nu tu maldies. Tagad ir pats īstākais brīdis. Ja tev kaut kas padomā, tad saki vien droši. Nav gudri turēt uz otru ļaunu prātu. Tātad tu uzskati, ka visus šos gadus es tev neesmu izrādījusi pietiekamu atbalstu, — Medija runāja mierīgi. — Vai esmu tevi pareizi sapratusi?

— Pareizi, — Laura piekrita.

— Turpini vien tālāk.

— Tu nokritizēji visu, ko vien es darīju.

— Tikai tad, kad jutu, ka tas ir nepieciešams.

— Tas notika gandrīz vienmēr. — Laura paliecās uz priekšu un centās Medijai izteikt savas domas. — Vai tiešām tu nesaproti, ka tavas prasības nav iespējams izpildīt? Es nezinu, ko tu no manis vēlies — vai lai es būtu tava kopija, tikai mazāka, vai arī kas cits —, taču es esmu savādāka. — Viņa norādīja ar pirkstu uz sevi. — Tā esmu es pati. Es radīju dzīvi, kurn pati vēlējos, un vēl līdz pagājušajai nedēļai tā bija laba dzīve. Brīnišķīga dzīve. Man bija vīrs, divi lieliski bērni, māja un veiksmīga karjera. Man bija viss, un tev vajadzēja par to priecāties, bet tu nepriecājies, jo gribēji ko citu. Tu, mamm, esi diktatore. Tu gribi, lai viss notiek pēc tava prāta.

— Viss izdodas tieši tad, kad notiek pēc manas gribas, — Medija pavēstīja. — Paskaties, kā mēs dzīvojām ar tavu tēvu. Lai neatpaliktu no manis, kad es ieguvu psiholoģijas doktores grādu, viņš aizstāvēja doktora disertāciju angļu literatūrā. Pēc tam viņš sāka rakstīt ezotēriskus darbus par grūti izprotamiem, neskaidriem literāriem tēliem, un mums gandrīz vai nācās badoties. Un tikai tad, kad es sāku pelnīt iztiku, mūsu dzīve iegāja normālās sliedēs. Man nācās ņemt vadības grožus savās rokās.

— Tu vienmēr tos pārņem savās rokās. — Laura atcerējās, kā tolaik, kad Medijā pamodās varaskāre, tēvs pārvērtās par klusu, gandrīz vai iebaidītu cilvēku. — Kādēļ tu uzskati, ka tev tas jādara? Un kādēļ dari to šobrīd? Kādēļ tev visās lietās jābūt pirmajai? Kādēļ tu negribi pieļaut domu, ka mani lēmumi, kaut arī tie atšķiras no tavējiem, priekš manis ir vispareizākie?

Atstūmusi krēslu no galda, Medija piecēlās kājās.

— Tev taisnība. Tagad nav īstais brīdis, lai par to runātu. Tu esi pārāk satraukta. Un sarunā daudz muļķību.

— Nu, redzi? — Laura iesaucās. — Tāda tu esi. Tev nepatīk tas, ko es runāju, un tu to neņem vērā.

Medija noskatīja Lauru no galvas līdz kājām.

— Tu runā muļķības, Laura. Es neesmu diktatore. Tu gribēji aiziet no koledžas — un ari aizgāji. Tu gribēji apprecēties ar Džefu Fraiju — un apprecējies. Tu gribēji pārdot siera pīrāgus — un sāki tos pārdot. Es tev ļauju dzīvot patstāvīgi un darīt savas kļūdas.

Laura nodūra galvu, atzīdama savu sakāvi. Viņa gluži vienkārši nebija spējīga turēties pretī. Kad viņa atkal atguva spēkus un pacēla galvu, balsī jautās nogurums.

— Bet tagad? Kādu kļūdu es pieļauju tagad? Aizstāvu savu vīru, kamēr viņa vaina nav pierādīta? Cenšos saglabāt ģimeni? Turpinu vadīt savu restorānu?

— Kļūda, kuru tu patlaban pieļauj, ir tā, — Medija turpināja, — ka tu no manis atsvešinies. Es netaisos noklausīties tavus pārmetumus. Šobrīd tie nav vajadzīgi manā dzīves posmā.

— Protams, es varu iedomāties. — Laura skumji pasmaidīja. — Nav visai patīkami dzirdēt pārmetumus, vai ne, māt?

— Es tev vēlāk, Laura, piezvanīšu. — Medija paņēma mēteli. — Es ceru, ka būsi tad nomierinājusies. — Un viņa devās prom ar augsti paceltu galvu, atstādama Lauru vienu.

Teks nemaz nelikās pārsteigts, kad otrdien priekšpusdienā policijas iecirknī ieradās Defnija Filipsa. Viņš saprata, ka advokāti ir ārkārtīgi aizkaitinājis laikrakstā Sun publicētais raksts. Tādēļ Teks, ieraudzījis nācēju sava nesen ierādītā kabineta durvīs, atspieda muguru pret krēsla atzveltni, aizlika rokas aiz galvas un gaidīja, ko viņa teiks.

— Es gribu ar jums parunāt, mister Džons, — Defnija paziņoja. Ar vienu roku viņa turējās pie durvju roktura, bet otra apbrīnojami glezni atdusējās uz plecā pakārtās somas siksnas.

— Protams. — Teks ar galvu norādīja uz krēsla pusi. — Nāciet iekšā.

Viņa neapsēdās, bet devās pie galda, kur Teks strādāja.

— Raksts avīzē Sun mūs ne mazākā mērā neiepriecināja, — Defnija sacīja, vērīgi raudzīdamās uz Teku.

— Zināms. Es nemaz nedomāju, ka tas varētu jūs iepriecināt.

— Jūs esat nodarījis manam klientam lielu ļaunumu.

— Jūs pārstāvat misteru Fraiju?

— Es pārstāvēšu šo cilvēku, ja jūs viņu atradīsiet. Bet pagaidām pārstāvu viņa sievu, kuras intereses šādi dezinformējoši raksti katrā ziņā nepatīkami aizskar.

— Dezinformējoši?! — Teks uzmeta skatienu avīzei, kas atradās uz galda malas. — Es to uzskatu par samērā objektīvu.

— Iespējams, daļēji tas atbilst patiesībai, taču tas, kā raksts uzrakstīts, liek domāt, ka Džefs Fraijs jau ir notiesāts.

— Es nevaru atbildēt par to, kā prese pasniedz faktus. — Teks paraustīja plecus. — To jums vajadzētu labāk apspriest tieši ar avīžniekiem.

— Es jau ar viņiem runāju. Tikko biju pie Dagana O’Nīla. Viņš atsakās publicēt jebkādu atsaukumu.

— Nu tad sūdziet viņu tiesā.

— Dagans O’Nīls ir Garija Holmsa marionete, bet Garijs Holmss šai apvidū ir ļoti ietekmīga persona. Būtu bezjēdzīgi nostāties pret ietekmīgu cilvēku, ja nav svarīgu pierādījumu. Man trūkst pierādījumu, lai ierosinātu lietu pret apmelošanu, un jūs to zināt.

Teks to zināja, taču jutās pārsteigts, ar kādu vieglumu viņa to atzina. Viņa gluži vienkārši Teku piespieda pie zemes, lieliski. Arī ģērbusies viņa šķita lieliski: Defhijai Filipsai bija mugurā brīva piegriezuma vilnas auduma žakete, īsi svārki un zīda blūze, tādu apģērbu varēja nopirkt Saks vai Neiman Mārčus salonos. Izsmalcinātas šķita arī viņas smaržas, kuru saldais aromāts vilnī apņēma Teku. Cēla bija arī šīs sievietes izturēšanās. Viņa runāja pārliecinoši, taču patīkamā balsi. Defnija Filipsa nekādā ziņā neatgādināja vecu raganu, par kuru viņš varētu pazoboties. Teilors Džonss saprata, ka advokātes labās manieres un nesatricināmais miers ir iedzimtas īpašības.

Viņš nolēma, ka savā nākamajā dzīvē tāpat būs skaists jauneklis, kuram piemitīs tāda īpašība kā nesatricināms miers. Tomēr šajā dzīvē Tekam atlika vienīgi noplātīt rokas.

— Un ko jūs gribat no manis?

— Zināmu atturību. Iespējams, jūsu apgalvojumos, ka Džef-rijs pametis pilsētu tādēļ, lai netiktu noķerts, vai arī ka lieta attiecas uz desmit gadu laikā savāktiem vairākiem simttūkstoš dolāriem, nekā nelikumīga nav, taču šādi paziņojumi uzkurina kaislības. Runas izplatās vēja ātrumā, un nav nemaz svarīgi, vai Federālā tiesa atrodas Springti Idā, tādi raksti kā šodien publicētais var izraisīt zvērinātajos neobjektivitāti, ja vien lieta kādreiz nonāks līdz tiesai. Nerunājot nemaz par to, kādu iespaidu šāda bēdīgi slavena popularitāte atstāj uz Fraiju ģimeni,— runātāja piebilda, tagad likās, ka viņa uz brīdi zaudēja vēso mieru. — Pēc notikušās sarunas ar Lauru Fraiju jums jāsaprot, ka viņai itin nekas nav zināms par sava vīra atrašanās vietu, kā arī par uzrādītajiem apvainojumiem. Šī sieviete līdz pēdējai nedēļai bija pārliecināta, ka viņas dzīve ir ideāla. Taču jau Džefrija pazušana viņas pārliecību vienā mirklī sagrāva. Pēdējie notikumi misis Fraijas sāpes un apmulsumu pavairojuši desmitkārt. Tas ir sacīts vienīgi par Lauru. Turklāt Fraijiem ir sešpadsmitgadīga meita, kura mācās šejienes skolā. Jūs varat iedomāties, cik meitenei grūti? Jūs zināt, cik bērni mēdz būt cietsirdīgi? Šodien Laura ļāva meitai neiet uz skolu, bet viņa nevar katru dienu palikt mājās. Lauras dēls Skots mācās koledžā citā pavalsti, taču drīz būs brīvdienas, un tad viņš brauks mājās. Varat iedomāties, kādas šiem bērniem būs brīvdienas.

— Tikai nestāstiet man, ka viņi vēl tic Santa Klausam, — Teks piezīmēja un jau gaidīja, ka pār viņa galvu gāzīsies pārmetumu lavīna un viņš tiks nodēvēts par vecu ciniķi. Par jaunu ciniķi. Teilors Džonss nespēja aizmirst, ka šī sieviete ir par viņu piecus gadus vecāka. Defnijai Filipsai nevarēja dot četrdesmit gadu. Mūsdienās ikviens četrdesmitgadīgais izskatās jaunāks. Lietpratēji apgalvo, ka par to jāpateicoties diētai un fiziskiem vingrinājumiem. Teks domāja — tas tādēļ, ka viņam pašam trīsdesmit pieci. Viss ir relatīvi. Kad viņam bija desmit — četrdesmitgadīgie šķita esam veci cilvēki. Jo viņš pats vairāk tuvojās šim vecumam, jo jaunāks likās.

Defnija nemaz negrasījās viņu apbērt ar pārmetumiem. Drīzāk palika mierīga, tāda kā bijusi, tas gan nenozīmēja, ka viņas skatiens būtu neizteiksmīgs.

— Ja arī brālis ar māsu būtu ticējuši Santa Klausam, varat nešaubīties — tagad viņi vairs to nedarīs, — Defnija Filipsa bezkaislīgi piebilda. — Notikušais viņus ir satriecis ne mazāk kā Lauru. Līdz šim Fraiju ģimeni varēja uzskatīt par veselības un laimes simbolu. Pēkšņi ģimene sabrūk, un neviens nesaprot, kādēļ tas notiek. Viņi nezina, kur ir Džefrijs un kādēļ pazudis. Viņi netic, ka Džefs ir vainīgs, un, ja tā izrādītos patiesība, Fraiju dzīve būtu satricināta līdz pašiem pamatiem. Mister Džons, iedomājieties sevi viņu vietā. Ko jūs tādā situācijā izjustu?

Teks ne visai prata iejusties cita ādā. Viņam vajadzēja nodarboties ar lietu, bet līdzjūtība varēja vienīgi traucēt. Turklāt viņa ģimene nekādā ziņā nebija uzskatāma par veselības un laimes simbolu.

— Jūs tikai tērējat savu enerģiju, kolēģe. Mans tēvs bija alkoholiķis, māte slaucīja galdus Haies-Bikfordā, bet vecāko brāli nogalināja Vjetnamā. Es nespēju simpatizēt pārtikušiem ļaudīm, kuri paši sev radījuši nepatikšanas.

— Lauru un bērnus nevar vainot. Viņi ir labi cilvēki. Mēs uzskatījām, ka arī Džefrijs ir tāds. Ja kaut daļa no jūsu stāstītā izrādīsies patiesība — mēs visi būsim vīlušies.

Teks varēja apzvērēt, ka Defnijas skaistajās, brūnajās acīs parādījās vajāta dzīvnieka izteiksme. Vai viņas acis bija brūnas? Nē, tās bija riekstu krāsā. Skaistas acis, kaut arī izbiedētas. Nopūties Teilors Džonss sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Jūs mani pārsteidzāt. Es domāju, ka jums kā advokātei vajadzēja redzēt visu labāk, pat ja pārējie nebūtu neko pamanījuši.

— Es neko neredzēju. — Viņa sarauca pieri. — Neko.

— Vai jūs viņu labi pazināt?

Defnija Filipsa atkal kodīja lūpas un brīdi iegrima pārdomās.

— Pazinu viņu ļoti labi. Taču es nenojautu neko sliktu. Laura var sastapties ar ļaunumu un to neieraudzīt, tādēļ ka viņa negrib to redzēt. Viņa pēc savas būtības ir optimistiska

spulgace. Es sevi uzskatu par lielāku reālisti. Un tomēr, kā par spīti, man neradās ne mazākās aizdomas, ka Džefrijs var izdarīt kaut ko no tā, ko jūs teicāt.

— Uzskatu, ka dzīve ir pilna ar negaidītiem pārsteigumiem un tie ne jau vienmēr mēdz būt patīkami.

— Tas tiesa. — Viņa dziļi nopūtās un nedaudz pacēla galvu, un skaistās acis pēkšņi vēl spulgāk iemirdzējās. — Taču nevajag tos padziļināt, rīkojot publisku krustā sišanu. Kad Džefrijs Fraijs stāsies tiesas priekšā — ja vien tas notiks —, tad ļaudis redzēs un uzzinās visu, ko gribēs. Bet pagaidām necentīsimies apmierināt tenkotāju zemisko ziņkāri, ja?

Advokāte to pateica tādā tonī, ka Teks jutās kā nekauņa, kas viņš arī patiesībā bija. Tomēr Defnijas vārdi viņu aizskāra.

— Jūs presei arī to teicāt?

— Gluži dabīgi, — viņa, ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja. — Es gribu no jums dzirdēt, ko tieši darāt jūs pats, lai atrastu Džefu. Kā es sapratu, tad meklēšanā piedalās ari FIB.

Teks nolaida rokas, paņēma rakstāmo un sāka ar to spēlēties.

— FIB nevar oficiāli uzsākt darbu, iekams persona nav pasludināta par tādu, kas slēpjas no likuma, bet to savukārt nevar izdarīt, kamēr pret viņu nav celta apsūdzība.

— Bet neoficiāli?

— Viņi ar meklēšanu nodarbojas neoficiāli. Mēs pārbaudījām aviolīniju pasažieru sarakstus, taču pagaidām bez rezultātiem. Tas pats attiecas uz vilcieniem un autobusiem.

— Skaidrs, viņam taču ir mašīna.

— Pāri okeānam ar automašīnu nevar aizpeldēt.

— Jūs domājat, viņš atrodas ārpus valsts robežām?

— Ja Fraijs grib izbēgt no likuma garās rokas, viņš centīsies aizbraukt pēc iespējas tālāk. Savu automašīnu Fraijs varēja atstāt lidostas stāvvietā vai arī nodot kādam glabāšanā. Mēs šos variantus pārbaudām.

— Džefrijs no tiesas mīlēja savu braucamo. — Tekam šķita, ka Defnijas balss tagad skanēja maigāk. — Viņš vienmēr bija par mašīnu sapņojis un arī rūpējās par to. Grūti nākas noticēt, ka Džefs varētu savu poršu pamest.

— Iespējams, viņš to nemaz nav pametis. Meklētais var

slēpties kaut kur netālu, taču arī tādu iespēju mēs pārbaudām. Mēs pārbaudām visu iespējamo. Ieskaitot Džefrija brāli.

— Kristiānu?

— Kad Džefrijs pazuda, viņš bija Austrālijā. Bet šobrīd Kristiāns ir Taiti. Ja Fraijs gribēja no šejienes pazust un pa ceļam vēl izklaidēties, tad Taiti ir vispiemērotākā vieta. — Teks savilka seju vīpsnīgā grimasē. — Nekas nespēj tā atslogot vīriešu prātus no viņu problēmām kā meitenes ar kailām krūtīm.

— Jūs laikam esat saskatījies filmu “Sacelšanās Baunti”.— Defnijas lūpu kaktiņi noslīga uz leju.

— Jūs nekļūdāties, tieši tāpēc es pats gribu doties uz Taiti un tur apciemot veco zēnu Kristiānu. Tas ir savādi, ka viņam tāds vārds. Ziniet, gandrīz vai kā Fletčeram Kristiānām?

— Jā, es zinu. — Defnija jutās aizkaitināta. — Taču jūs maldāties, ja cerat Taiti atrast Džefu. Pirmkārt — šis cilvēks necieš karstumu, otrkārt — viņš nav tādu izpriecu cienītājs.

— Vai ar viņu kaut kas nav kārtībā?

— Nē, viņš gluži vienkārši ir cits vīrieša tips.

— Vai Fraijs visus šos gadus ir uzticīgs savai sievai?

— Jā, Džefrijs neatzīst gadījuma rakstura pazīšanos. Varat man ticēt, Lauras vīrs nav brunču mednieks.

Tā nebija atbilde uz viņa jautājumu, tomēr brīdi Teilors Džonss pierima.

— Jūs apgalvojat arī, ka Fraijs nav zaglis, kaut gan visi pierādījumi liecina pretējo. Tad kādēļ man būtu jums jānotic par viņa intīmo dzīvi?

— Tādēļ, ka es Džefriju pazīstu jau divdesmit gadu, bet viņa sievu pat ilgāk. — Advokāte šķita vēl vairāk satraukusies. — Es viņu pazīstu. Varat man ticēt. Es pazīstu.

Teks jutās bezgala apmierināts, ka viņam izdevās Defniju Filipsu izsist no līdzsvara.

— Labs ir. Es dzirdēju, — viņš noteica un atlaidās krēslā. — Lai būtu kā būdams — mēs visu noskaidrosim. Tēvocis Sems mums par to maksā. Ja jūsu Džefam ir kaut kur mīļākā, tad šīs telefona sarunas mums var radīt zināmu interesi. Gluži tāpat kā rēķini bankā. Jūs zinājāt, ka Džefrijam Fraijam ir

neliels rēķins tikai uz viņa vārda? Atsevišķs rēķins, nevis kopējs ar Lauru, kur ieplūst lielākā ienākumu daļa?

Defnija papurināja galvu.

— Protams, tagad viņš nevarēs to izmantot — gluži tāpat kā pārējos rēķinus. Visi ir iesaldēti.

Defnija ilgi skatījās uz viņu kā valodu zaudējusi. Sievietes seja nobālēja.

— Iesaldēti?

— Jā gan. Cilvēks tiek turēts aizdomās par to, ka nozadzis valstij krietnu naudas summu un aizbēdzis no nozieguma vietas...

— Taču Džefrijam vēl nav uzrādīta apsūdzība! — Defnija iesaucās.

Viņas seja pauda tik dziļu vilšanos, ka paaugstinātais balss tonis Tekam nekādā ziņā nedeva gaidīto apmierinājuma sajūtu.

— Apsūdzība mums nav vajadzīga tādēļ, lai izdarītu to, ko mēs jau paveicām. — Teks pārstāja šūpot krēslu. — Mums ir pamatotas aizdomas, ka Fraijs cenšas aizbēgt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš jau ir pazudis. Tādēļ mums jādara viss iespējamais, lai viņš nevarētu paņemt vairāk naudas, kā jau to izdarījis.

— Fraijs ir paņēmis naudu?

— Viņš paņēmis nelielas naudas summas no vairākiem rēķiniem, pavisam kopā piecdesmit tūkstošus. Šī nauda nav iztērēta parastiem izdevumiem, liekas, tā viņam bija vajadzīga sīkiem tēriņiem.

9

Defnija aizvēra acis un dziļi ieelpoja.

— To jūs preses pārstāvjiem neesat teicis.

— Es daudz ko neesmu viņiem teicis.

— Taču, kas attiecas uz bankas rēķiniem... Jums nav tiesību. Bez apsūdzības uzrādīšanas jūs rēķinus nedrīkstat iesaldēt!

— Protams, drīkstu. To mēdz dēvēt par “iztērēšanas novēršanu”, un šādos apstākļos man nav nepieciešams tiesas lēmums. Iekšējo nodokļu dienestam ir dotas šādas sevišķas pilnvaras.

— Sevišķas pilnvaras? — Defnija izskatījās satriekta. — No šiem bankas rēķiniem taču atkarīga viņu dzīve. Ģimene taču nespēlē biržas tirgū.

— Es zinu. Mēs jau pārbaudījām. Ja Fraijam piederētu biržas akcijas, arī uz tām būtu uzlikts arests. Mēs esam iesaldējuši visus viņa ienākumu avotus.

— Viņa ienākumu avoti ir arī viņa ģimenes iztikas avoti. Laurai pašai nav nekādu ietaupījumu, un, gluži dabiski, tādu nav arī bērniem. No kā viņi dzīvos?

— Misis Fraijai ir savs bizness.

— Pareizi, bet ikvienu ienākušo centu viņa iegulda tajos rēķinos, kurus jūs iesaldējāt. Velns parāvis, ko Laura iesāks, kad vajadzēs apmaksāt kārtējos mēneša izdevumus un izrādīsies, ka viņa nevar dabūt ne centa?

— Viņai vajadzēja atvērt pašai savu rēķinu.

— Taču viņai tāda nav. Ko gan Laura iesāks?

— Iesakiet, lai viņa atver rēķinu uz sava vārda un turpmāk savus ienākumus ieskaita tajā.

— Labs ir, — Defnija piekrita un nozibsnīja ar acīm. Viņa atkal satvēra somas siksnu un darīja to tik stipri, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. — Es Laurai to pateikšu, un varbūt, tas ir vienīgi varbūt, viņas darbinieki paliks restorānā strādāt ari turpmāk, ja “Ķiršu dārza” īpašniece paziņos par algas aizturēšanu. Laura varēs izmaksāt tikai pusi no decembra algas, par Ziemassvētku prēmijām nemaz nav ko runāt. Bet kā viņa spēs samaksāt bankai aizdevumu un ķīlu par restorāna ēku? Un par māju? Un kur vēl Skota mācību nauda? Vispirms pazūd vīrs un sieva zaudē viņa ienākumus, bet tagad jūs uzliekat savu ķepu uz visiem Fraiju ietaupījumiem. Tas jau ir par traku.

Tekam bija Lauras žēl, taču viņš neko daudz nevarēja palīdzēt. Savās nelaimēs cilvēki ir vainojami paši. Laurai Fraijai vajadzēja vērīgāk sekot tam, ar ko nodarbojas viņas vīrs. Nedrīkst būt tik pārlieku naiva. Jābūt cietākai, tādai kā viņas draudzene advokāte, kura patlaban skatās uz Teiloru Džonsu, it kā viņš būtu paša velna iemiesojums.

Viņš, gribēdams demonstrēt savu pārliecību, piecēlās kājās, pagāja nost no galda un raudzīja turpināt sarunu ar advokāti no daudz tuvāka attāluma.

— Es jau to visu lieliski saprotu, — Teks līdzjūtīgi ieteicās, par ko pašam nācās brīnīties. — Jūsu draudzenei un viņas bērniem tās patiesi ir milzīgas nepatikšanas. Taču es jau nenosaku likumus.

— Toties jūs gādājat, lai tie tiktu izpildīti. Jūs izrādījāt savu iniciatīvu, un rezultātā Fraiju ģimenes rēķini ir iesaldēti. Ar tādām pašām sekmēm jūs varat panākt, lai tie vairs nebūtu iesaldēti.

Defnija Filipsa nedaudz izslēja galvu, gribēdama izlīdzināt augumu starpību ar Teku. Viņas sejas izteiksme arvien vēl bija atturīga, ja neskaita lūgumu, kas pazibēja Del'nijas skatienā. Stāvēdams tik tuvu sievietei, Teks ar visu savu būtni izjuta viņas pievilcību.

— Ja vien varētu, es to būtu izdarījis, — viņš klusi noteica, — taču lieta ir aizgājusi pārāk tālu. Esmu jau aizpildījis dokumentus. Par notikušo jau paziņots kādām divpadsmit finansu iestādēm. Es vairs nespēju notikumus kontrolēt.

Defnija stāvēja nekustīgi. Viņa nenolaida acis no Tekā, sievietes skatienā vēl arvien bija tā pati lūdzošā izteiksme. Teks nešaubījās, ka Defnija Filipsa no visas sirds jūt līdzi saviem draugiem. Atcerēdamies, cik nevērīgi viņš pats reizēm mēdza izturēties pret sev tuviem cilvēkiem, Teks izjuta dīvainus sirdsapziņas pārmetumus.

— Vai jūs patiesi varat mierīgi noraudzīties, kā tiek pazudināta sieviete? — Defnija jautāja gandrīz vai ar sašutumu.

Viņš centās atrast asprātīgu atbildi, taču nekas neienāca prātā.

— Nē, nevaru, ja vien viņa nav vainīga, — Teks zemā balsī nopietni atbildēja.

— Un tomēr jūs liekat Laurai to visu izciest.

— Man nav izvēles. Šīs lietas tiek tādā veidā kārtotas. Es vienīgi izpildu savu darbu.

— Jūsu darbs nelabi dvako.

Advokātes vārdi lika Tekam skumji pasmaidīt.

— Tā gadās. Kā, piemēram, patlaban.

Defnija joprojām nenolaida no sarunu biedra acis. Viņš nezināja, ko viņa domāja, taču baidījās, ka varētu atstāt ne visai patīkamu iespaidu. Tas viņu satrauca. Neizskaidrojamā kārtā tas viņu satrauca.

— Paklausieties, — viņš ieteicās, — mēs darīsim visu iespējamo, lai atrastu viņas vīru, bet pēc tam pacentīsimies lietu pēc iespējas ātrāk pabeigt. Tālab jau arī esmu šeit atbraucis. Lai paātrinātu notikumu gaitu, — pēdējos vārdus viņš izrunāja nedaudz stiepti, jo tie ne visai atbilda viņa stilam.

Defnija nepasmaidīja. Pēc brīža viņa pamāja ar galvu, novērsa skatienu un devās uz izejas pusi.

Teks raudzījās viņai nopakaļ, tīksminādamies par skaistajām kājām un cēlo gaitu.

— Cienījamā advokāte?

Defnija palika stāvot un atskatījās.

— Es jau teicu, ka nepaliku Bostonā, bet speciāli ierados šeit, lai paātrinātu notikumu gaitu. Vakarvakarā apmetos “Hil-tona” viesnīcā, taču nedomāju, ka Tēvocis Sems tādu greznību atbalstīs. Varbūt jūs varat man ieteikt kādu tīru un lētu viesnīcu? — Protams, Teks varēja to pajautāt arī Melrouzam. Viņš varēja to prasīt jebkuram Northemptonas policijas nodaļas darbiniekam. Taču viņam nez kādēļ gribējās tieši par to runāt ar Defhiju. Viņai varēja būt zināma ne visai dārga apmešanās vieta, kas ir daudzmaz pieklājīgi iekārtota. Un Defnija būtu informēta par to, ka viņš tur atrodas.

— Jums vajag paskatīties Valley Inn. Devītajā šosejā, tur, kur brauc ārā no pilsētas.

— Paldies, — viņš pateicās un grasījās pamāt ar roku, taču Defnija jau bija uzgriezusi muguru un gāja prom.

Laura stāvēja priekšnamā un skatījās uz draudzeni kā apstulbusi.

— Pasaki man to vēlreiz.

— Visi Džefa rēķini ir iesaldēti, — Defnija atkārtoja ledainā balsī, kuru dzirdot Lauru sāka kratīt drebuļi, lai gan viņa vēl arvien nespēja aptvert sacītā jēgu. — Tas nozīmē “lai novērstu izšķērdēšanas draudus”. Ja cilvēku tur aizdomās un aģenti, kas nodarbojas ar izmeklēšanu, uzskata, ka viņš var aizbēgt, tad likuma aizstāvji uzliek arestu itin visam — bankas rēķiniem, biržas akcijām, vērtspapīriem, mājām, automašīnām.

— Vai tas nozīmē, ka viņi atnāk un visu paņem?

— Nē. Viņi gluži vienkārši rada šķēršļus, lai to nevarētu izdarit kāds cits.

— Vai ar to ir domāts Džefs?

— Un arī tu.

— Bet es taču neesmu neko sliktu darījusi.

— Tavi rēķini ir Džefa rēķini. Visa jūsu nauda tika ieskaitīta kopējos rēķinos vai, pareizāk sakot, rēķinos, kas bija uz viņa vārda. Iekšējo nodokļu dienests tos ir iesaldējis. Tu nevari dabūt ne centa.

— Defnij, tas taču ir muļķīgi, — Laura ieteicās. Viņa uzmeta draudzenes sejai tikai vienu skatienu, bet ar to pietika, lai viņu visu pārņemtu drebuļi. — Tu gribi teikt, ka es nevaru apmaksāt nevienu čeku?

— Tieši tā.

— Un es nevaru paņemt naudu no sava personīgā rēķina?

— Tieši tā.

— Tu laikam dzen velnu! — Laurai izlauzās smējiens, kaut gan viņai pašai nācās par to brīnīties. Viņa nemēdza nicīgi izturēties. Viņai nebija raksturīgs sarkasms un skarbums. Taču pēdējā nedēļā Lauras dzīve likās ļoti pārvērtusies, turklāt viņā aizvainojumu radīja Medija, kad abas satikās restorānā. — Saki, ka tu joko, Def!

— Es to nevaru, — Defnija nomurmināja. — Es nevaru, lai kā arī to gribētu.

— Es esmu palikusi bez naudas, ja?

— Tev ir nauda, bet tu nevari to izmantot.

Laura negribēja noticēt savām ausīm. Tas jau bija par daudz. Atspiedusies pret sienu, viņa pārlaida matiem trīcošu roku.

— Te būs kāda kļūme.

Defnija nespēja izrunāt ne vārda.

— Nu, saki taču, Def!

Defnija vienīgi paraustīja plecus.

Laura sakopoja visus spēkus, lai spētu domāt. Šķiet, pēdējā laikā viņa tikai ar to vien bija nodarbojusies. Visparastākie jautājumi — ko ģērbt mugurā, ko celt galdā ēdienreizē — viņai radīja grūti atrisināmas problēmas. Taču tas, ar ko sastapās tagad, likās jau katastrofa.

— Tu gribi teikt, ka nevaru piekļūt ne pie kādas naudas, kas glabājas bankā? — Laura ļoti lēni izrunāja vārdus.

Defnija nopūtās.

— No kā tad lai es pārtieku?

— No tā, ko ienes “Ķiršu dārzs”.

— Mans dienas ieņēmums tikko sedz izdevumus — jāpērk produkti, jānorēķinās ar darbiniekiem, jāatmaksā aizdevums un ķīlas nauda. Ar atlikušo mums dzīvei nepietiek. Dzīvei nepieciešamos izdevumus sedza Džefa ienākumi, bet, tā kā viņa nav, tad arī nebūs nekādu ienākumu. Ja es nevarēšu dabūt naudu no bankas, tādā gadījumā nevarēšu arī apmaksāt rēķinus, — viņa piemetināja, aptvērusi visu stāvokļa draudī-gumu. — Ak Dievs augstais! — Laura iesaucās, un acu priekšā viss sāka ņirbēt. Uz Lauras pleciem netaisnīgi bija uzgūlies pārlieku liels smagums, un viņa tur nespēja neko mainīt. Metās nelabi no pašas bezpalīdzības. Streipuļodama viņa aizkļuva līdz kāpnēm un noslīga zemē uz grīdas celiņa. — Tas nevar būt.

— Es saprotu. — Defnija nosēdās līdzās draudzenei uz trepju pakāpiena.

— Viss samezglojas arvien vairāk un vairāk. Kad tas reiz beigsies?

— Nezinu.

Novērst galvas reiboni Laurai palīdzēja pēkšņs dusmu uzliesmojums.

— Viņiem nav tiesību! Valdībai nav tiesību ar mani tā izrīkoties !

— Ir tiesības. Viss norit likuma robežās. Es nupat noskaidroju. Iekšējo nodokļu dienests var arestēt rēķinus bez tiesas sprieduma.

— Bet tas ir netaisni! — Laura izsaucās. Viņas ar Defniju tobrīd atradās mājās vienas, durvis un logi bija ciet, taču tas, vai balsi varēja sadzirdēt arī bēniņos, Lauru neuztrauca. Viņu plosīja tāds niknums, ka būtu tīri vai eksplodējusi, ja neizdotos kaut daļu izgāzt uz āru, — šajā ziņā viņas mātei Medijai izrādījās taisnība. — Iespējams, uz manu vīru krīt aizdomas, taču ne jau uz mani, bet puse no mūsu kopējās naudas pieder man. No kā, tā sakot, lai es dzīvoju? Pasaki to man! Kā lai savelku kopā galus, kamēr Džefs klīst nezin kur, bet melkuļi no Iekšējo nodokļu dienesta viņu meklē? Man jānodrošina savs bizness, jārūpējas par māju un diviem bērniem. Valdībai ik gadus es maksāju milzīgus nodokļus. Kā, pēc valdības uzskatiem, man jādzīvo?

— Iesākumā tu atvērsi rēķinu uz sava vārda, — Defnija tik tikko sadzirdami sacīja, viņa runāja daudz klusāk nekā patlaban Laura. — Un turpmāk visi tavi ienākumi tiks ieskaitīti šajā rēķinā.

Laura juta, ka viņu sāk pārņemt panika. Viņa ar visiem spēkiem centās to apvaldīt, taču šī sajūta uzplūda aizvien no jauna.

— Doma nav slikta, taču tā nauda nespēs nosegt mūsu izdevumus. Jau pašā sākumā mēs zinājām, ka finansiālais ieguldījums mūsu restorānā nedos vērā ņemamu peļņu vairākus gadus. Kā es varēšu nokārtot hipotēkas aizdevumu par šo māju? Ar ko uzturēšu savus bērnus?

— Nomierinies! — Defnija pieskārās draudzenes rokai. — Galvenais ir — saglabāt mieru.

— Es jau cenšos, taču ar katru bridi tas kļūst arvien grūtāk un grūtāk. — Laura aptvēra ar rokām ceļgalus. — Kad Džefs pazuda, mani pārņēma tāda sajūta, it kā es būtu iegrūsta ledaini aukstā ūdenī un uzvilkta pie kāķa. Ar katru dienu mani it kā vilka augstāk un augstāk. Bet tagad man rādās, ka šo kaunastabu mētā uz visām pusēm.

Viņa cieši piespieda zodu un lūpas pie ceļgaliem, tik cieši, ka pat caur vingrām sajuta pieskaramies ādai zobus. Laura no visa spēka samiedza acis, taču ari tas nelīdzēja, un tad, atkal acis plati iepletusi, viņa vērīgi raudzījās uz Defniju.

— Kā Džefs varēja ar mani tā izrīkoties? Ko gan viņš pazuzdams domāja? Vai tad, ja atradīsies tālumā, viss būs kārtībā? Džefrijs droši vien zināja, ka Iekšējo nodokļu dienests viņam dzīs pēdas, tādēļ jau arī aizbēga.

— Turies, Laura! Tu jau sāc runāt tā, it kā viņš būtu vainīgs.

— Man negribas tā domāt, un patiesībā tā arī nedomāju.

Taču jautājumu, uz kuriem nav atbildes, rodas atvien vairāk, pieaug sakritību skaits, un es esmu dziļā neizpratnē.

— Izbeidz! Tu esi viņa sieva. Ja tu neticēsi tam, ka Džef-rijs nav vainīgs, kurš tad ticēs?

— Tev taisnība, es esmu viņa sieva, un tas nozīmē, ka viss gulstas uz maniem pleciem,—Laura iekliedzās. — Manu vārdu avīzes aplej ar dubļiem. Mana meita negrib iet uz skolu. Man nav ne mazākā priekšstata, kā lai apmaksā galvenos izdevumus, par ko citkārt nenācās galvu lauzīt. — Viņas balss kļuva lūdzoša. — Nu, labi. Debra iztiks bez Ņujorkas. Mēs varam iztikt bez Sabas. Bet Skotam tomēr jāatgriežas koledžā! Un kā paliek ar stomatologu un ģimenes ārstu? Ar apdrošināšanu un benzīnu automašīnai? Ak Dievs... — Viņa ar delnas virspusi notrausa no pieres aukstas sviedru lāsītes. — Izdevumi birst kā no pārpilnības raga. Man gluži vienkārši zūd pamats zem kājām!

Defnija paspieda draudzenes roku.

— Nu ko tu, Laura. Tāds pesimisms tev nemaz nav raksturīgs.

— Taču visa mana pasaule brūk kopā!

— Tas tā nebūt nav. Tev ir tavs bizness, bērni, un tu pati, paldies Dievam, esi vesela. Tev ir Medija...

— No viņas kļūst tikai grūtāk!

— Un tomēr viņa ir tava māte. Viņa neļaus jums ciest badu.

— Es neņemšu naudu no Medijas! — Laura noraidoši pakratīja galvu. — Pat vienu centu es no viņas nelūgšu.

— Nu, labi, to mēs varam apspriest citreiz. Pagaidām mums vēl ir iespēja izvēlēties.

— Ko izvēlēties? — Lauras skatiens pauda nogurumu.

— Mēs varam šo arestu noprotestēt tiesā.

— Kā tas ir izdarāms?

— Nāksies rūpīgi izpētīt tavus dokumentus, lai es varētu pierādīt, ka lielākā naudas daļa, kas glabājas bankā, ir ienākumi no tava biznesa.

— Man jebkurā gadījumā pieder puse no naudas, — Laura izsaucās. — Ja es no Džefrija izšķirtos, es to naudu dabūtu. Vismaz tā man būtu jādabū. Es viņu apgādāju, līdz kamēr

Džefrijs pabeidza koledžu. Un, kad viņš iesāka strādāt, mēs galvenokārt pārtikām no naudas, kas atradās manā personīgajā rēķinā. Un tagad viņš ir pazudis, piesavinājies simtiem tūkstošus dolāru. Par ko gan viņš domā? Divdesmit gadu, mēs bijām precējušies divdesmit gadu, un viņš tā ar mani izrīkojas! Bet kā paliek ar Debru un Skotu? Džefrijs taču abiem ir miesīgs tēvs. Vai patiesi Džefrijs pazuzdams nedomāja, kas notiks ar viņiem? Kam viņam bija vajadzīga šī nauda?

Laura izteica šos vārdus nedomādama, jo līdz šim brīdim neuzdrīkstējās uzskatīt Džefriju par vainīgu. Tagad, spējā dusmu izvirdumā, viņa sāka šaubīties. Simtiem tūkstošu dolāru nebija maza summa. Ko viņš ar tiem izdarījis?

Viņai ienāca prātā šausminošas domas. Laura paraudzījās draudzenes izteiksmīgajā sejā, un viņai šķita, ka kāķis atkal sāk zvāroties. No šīs sajūtas Laurai aizrāvās elpa.

— Ak Dievs, — Laura nočukstēja. — Mans Dievs! Māja? Poršs? Restorāns? — Pietika jau ar to, ka viņas vīrs bija zaglis, taču doma, ka arī viņa baudīja negodīgā ceļā iegūtos augļus, likās vienkārši satriecoša. Poršs Laurai šķita vienaldzīgs — tas bija Džefa lolojums, toties viņa pati ļoti lepojās ar savu māju. Ar restorānu. Ja šīs celtnes tika apmaksātas ar zagtu naudu, tad viss izrādījās sabojāts. — Mīļais Dievs, palīdzi, — no viņas krūtīm izlauzās čuksti, — ja viņš ir izlietojis šo naudu, lai piepildītu manus sapņus...

— Ciet klusu! — Defnija viņu pārtrauca. — Nerunā neko tādu, ko tev vēlāk nāksies nožēlot.

Laura pavērās draudzenei acīs.

— Tu esi mana labākā draudzene. Ja es to nevaru uzticēt tev, tad nevaru sacīt nevienam. Ja apvainojumi pret Džefriju tiks pierādīti un viņš būs zadzis naudu, lai radītu dzīvi, ar kuru es lepojos, — es no sava vīra šķiršos.

— Tu patlaban esi sadusmojusies.

— Tik tiešām esmu tāda, tomēr par saviem vārdiem atbildu. Es jau veselu nedēļu atrodos ellē. Ja šī elle turpināsies tikai tādēļ, ka Džefrijs gribēja būt varens vīrs un iegādāties dārgas mantas, es no viņa šķiršos.

— Tev nav zināmi fakti, Laura. Ja tas arī izrādītos taisnība, varēja būt iemesli, par kuriem tev nekas nav zināms.

— To nespēj attaisnot itin nekādi iemesli. Kādēļ tu viņu

aizstāvi?

— Es cenšos būt saprātīga. Tu esi uzbudināta. Es cenšos saglabāt mieru. Mums nav zināmi fakti.

— Tie mums arī nekļūs zināmi, kamēr Džefs nav atgriezies.

— Nav tiesa. Izmeklēšana, ko veic Džonss, mums daudzko atklās. Salīdzinot bankas ierakstus ar firmas “Faro un Fraijs” ierakstiem, viņš visos sīkumos varēs noteikt, kādam nolūkam un cik lielos apmēros Džefrija ienākumi ir iztērēti.

Laura vēl arvien cerēja, ka vīra ienākumi nosedza Fraiju ģimenes galvenos izdevumus, taču viņai neizgāja no prāta Teilora Džonsa sacītais. Džefs nopelnīja tikai pusi no tās summas, ar kuru varēja rēķināties Laura. Vai nu viņš iztrūkstošo starpību papildināja ar naudu, ko ieguva blēdību ceļā, vai ari sniedza nepatiesas ziņas, aizpildot savu nodokļu formulāru. Neviena no šīm rīcībām nevarēja iepriecināt.

Tomēr Defnijai bija taisnība. Kamēr nav zināmi fakti, jāsaglabā miers. Tagad, kad Laura bija ļāvusi jūtām vaļu, viss likās vienkārši. Niknums aizvien vēl dziļi gruzdēja, taču viņa izjuta nogurumu. Milzīgu nogurumu.

— Izstāsti man vēlreiz, kā var noprotestēt arestu, kas uzlikts uz mūsu rēķiniem. Kādas ir mūsu izredzes gūt panākumus?

— Izredzes ir diezgan lielas. Vienīgā problēma ir — laiks. Es strādāšu pēc iespējas ātrāk. Tomēr paies samērā ilgs laiks, iekams tiesa sāks izskatīt lietu.

— Cik ilgi tas varētu būt? Divas nedēļas? Četras, varbūt astoņas?

— Tas var ieilgt no trim līdz sešiem mēnešiem. Var ierosināt jautājumu par materiālām grūtībām, taču tu ne visai atbilsti tām prasībām, ko izvirza maznodrošinātajiem.

No trim līdz sešiem mēnešiem. Laura sāka rēķināt, cik liela skaidras naudas summa viņai pa šo laiku būs nepieciešama un kur lai to sadabū. Džefs gan zinātu uz šiem jautājumiem atbildi, taču viņa nevarēja vīram neko pajautāt.

— Es pārdošu māju. Man tā nav vajadzīga. Pieprasījums pēc tās, protams, nav liels, taču dabūšu pietiekami daudz, lai mēs varētu noturēties.

— Tu nevari pārdot māju, tādēļ ka valdība to paņēmusi ķīlā, tas nozīmē, ka šobrīd tu neesi tiesīga ar šo īpašumu rīkoties.

— Tad es to ieķīlāšu, — Laura aizkaitinātā balsī raudzīja iebilst. — Taču no iegūtās naudas varēšu samaksāt tikai otras ķīlas rēķinu, — viņa atbildēja pati sev. — Un tas būs kā burvju aplis.

— Zināmā mērā jā. Tomēr aizdevums tev ļaus noturēties tik ilgi, kamēr mēs būsim atlaidinājuši citus iesaldētos ienākumu avotus.

— Vai tu domā, ka man to vajadzētu darīt?

— Es domāju, tev derētu aprunāties ar Deividu. Noskaidro, kāda situācija ir firmā. Varbūt tev tur pienākas zināma naudas summa.

— Vai tad valdība to nepaņems?

— Domājams, ka ne, ja šī summa tiks pārskaitīta tieši tavā personīgajā rēķinā.

— Vai valdība firmu neslēgs?

— Nē. Tas varētu notikt vienīgi tad, ja pierādīsies, ka Dei-vids un pārējie darbinieki bijuši iejaukti Džefa mahinācijās. Džonss to noskaidros.

Atspiedusi elkoņus pret ceļgaliem, Laura satvēra ar rokām galvu.

— Es esmu tik apjukusi. Es jūtos briesmīgi. Man ir tāds nogurums.

— Tu joprojām neguli?

— Guļu, bet slikti. Pamostos un atkal uzdodu sev vienus un tos pašus jautājumus, uz kuriem nezinu atbildes. Visas atbildes ir pie Džefa. Vienalga, kur viņš atrastos. — To atcerējusies, Laura atkal sajuta dusmu uzplūdus. — Ak Dievs, ja Džefs patiesi tā apgājies ar mani un bērniem, lai tad viņš sadeg elles ugunīs!

* 10 »

Parasti Džefs karstumu nepanesa, taču patlaban jutās tik pārsalis, ka bija ar mieru sadegt vai elles ugunis. Pa ceļam uz pilsētu kalnu nogāzē vējš gājēju tika izsaldējis līdz pat kaulam. Pēdas, kājas, rokas, deguns, par acis šķita sastingušas un, likās, tādas paliks vienmēr. Un, kaut ari krāsns Džefa būdā pamatīgi sildīja, tomēr tā nespēja sacensties ar nemitīgajām, ledusaukstajām gaisa straumēm, kas iespiedās mājeles iekšienē pa neredzamām sienas spraugām.

Doties uz pilsētu bija riskanti. Viņš šeit slēpās tikai nedēļu, tas bija pārāk īss laiks, lai Džefa āriene pārvērstos līdz nepazīšanai. Sejas lejasdaļu nosedza bārda, taču tā vēl nepaguva ataugt pietiekami bieza, pēc kādas viņam kārojās, un ar visu vilnas kapuci viņu varēja viegli atpazīt, ja avīzēs vai televīzijā tika rādītas pazudušā fotogrāfijas. Tomēr Džefs gribēja riskēt. Ja viņš neaizies kaut kur uz dažām stundām sasildīties, tad sajuks prātā.

Vājprāts viņam draudēja arī tāpēc, ka trūka iespējas kontaktēties ar cilvēkiem. Vēl nekad savā dzīvē Džefrijs Fraijs nebija tik ilgi šķirts no sabiedrības. Tranzistora skaņas nevarēja aizstāt cilvēka balsi. Viņam vajadzēja pārliecināties, ka vēl nav pienācis pasaules gals. Pilsētas apmeklējums šo pārliecību dos. Bez tam viņš varēs arī izkustēties. Savā firmā Džefs allaž kāpa pa trepēm kājām, pastaigājās lenča laikā pa pilsētu, grāba sniegu vai lapas, iesaiņoja atkritumus izgāztuvei, nerunājot nemaz par tenisa spēli, — tā pārvērtās sīvās cīņās. Vientuļā mājokļa saimniekam atlika vienīgi staigāt no viena stūra uz otru, atspiesties uz rokām, lēkāt un izdarīt pietupienus. Viņš to ari precīzi izpildīja pēc paša ieviestā saraksta, bez tam Džefs klejoja pa klintīm, kas ieskāva slepeno mājvietu. Taču staigāt un kustēties, kā bija pierasts, viņš tur nevarēja.

Bez visa tā Džefam radās vēl kāds iemesls, lai ietu uz pilsētu, — viņam vajadzēja novērsties no savas pagātnes. Darot darbus, klausoties radio vai lasot grāmatu, būdas iemītniekam ik brīdi nācās domāt par tuvajiem cilvēkiem, ko bija pametis.

Viņš domāja par Lauru, Deividu, Defniju, Lidiju un to, kā bija visus pametis. Džefrijs prātoja, cik lielas varētu būt izvērtušās nepatikšanas, vai Iekšējo nodokļu dienests jau licis sevi manīt un kā tas sarežģījis Lauras dzīvi. Viņš zināja, ka sieva izķepurosies, noteikti izķepurosies, viņai tas vienmēr izdevās. Laura darīs visu iespējamo un dzīvos tālāk. Daudz vairāk tēvu satrauca Debra un Skots. Atceroties bijušo, tas Džefam sāpēja visvairāk. Viņš par bērniem uztraucās — ne jau par viņu ikdienas eksistenci, tā atradās mātes ziņā. Džefam nemieru viesa jūtas, kādas tie izjuta pret savu tēvu. Džefs zināja, ka meita un dēls viņu neieredz, un saprata, ka ir to pelnījis. Taču, jo vairāk viņš domāja, jo smagāk kļuva ap sirdi. Viņš pārvērtās par psihiski slimu cilvēku, tādēļ ka līdzās neatradās neviena dzīva dvēsele, kura varētu izgaisināt bēgļa drūmās domas un kliedēt viņa vientulību. Tā kā viņš pats sev ne visai patika, vientulība nomaļās mājiņas iemītnieku nevarēja iepriecināt. Džefnja Fraija dzīve pārvērtās par mocībām.

Tādēļ viņš, riskēdams, ka varētu tikt atmaskots, devās uz pilsētu. Vietējos iedzīvotājus jaunatnācējs nepazina, izņemot nekustamā īpašuma aģentu, no kura nopirka šo būceni. Džefs nevarēja iedomāties, ar kādiem cilvēkiem nāksies sastapties. Taču izvēlīgs Džefs nebija. Cilvēcīgas attiecības jau paliek visur. Pēc visa notikušā viņš gan sevišķu cieņu nepelnīja.

Visa pilsēta sastāvēja no vienas galvenās ielas, pa kuru bija braucis pirmajā naktī, no platā ceļa atzarojās sīkākas ieliņas, ko Džefs būtu noturējis par taciņām, ja vien tur nestāvētu pikapi. Ari uz centrālās ielas bija izvietojušies mazie kravneši visgarām ēku rindai, kur atradās veikals, pasts, veļas mazgātava, autopreču tirgotava un restorāns.

Ieraudzījis veļas mazgātavu, gājējs nolēma, ka būtu vēlams tajā iegriezties divas reizes nedēļā. Šoreiz gan viņš nebija paņēmis līdzi nekādas drēbes, tādēļ devās uz restorānu. Viņš gāja nevērīgā gaitā, it kā iznācis vakara pastaigā pa vietām, kur nodzīvojis visu savu mūžu.

Restorāns bija ierīkots zemā, ar cementu apmestā ēkā, kuru sedza plakans jumts. Turpat blakus milzīgai Santa Klausa sejai, skrejošu briežu pajūgam, dažāda lieluma un veida snieg-pārsliņām atradās ar roku rakstīta ēdienkarte — brokastis, lenčs un pusdienas. Ārlogi bija apsvīduši no iekštelpu siltuma, tādēļ Džefs nevarēja saskatīt, kas ēdamzālē notika, taču gaisma dega, viss radīja viesmīlīgu iespaidu, un vairāk jau arī viņam nevajadzēja.

Kad viņš pagrūda nelīdzenās koka durvis, iekšpusē ieskanējās zvaniņi. Tie nebija mazie zvārgulīši, ko piesien lentītēm, bet lieli, īsti zirgu pajūgu zvani, kurus piestiprināja nolietotām, savu laiku par iemauktiem nokalpojušām ādas siksnām. Tos ieraugot, Džefu pārņēma apbrīnojams miers, vēl vairāk viņu ielīksmoja smaržīgie hamburgeri, kas gozējās uz cepešpannas, taču pats galvenais bija siltums — tas tīkami apņēma visu ķermeni. Aiz labsajūtas viņš būtu dziļi nopūties, ja vien nebaidītos, ka tādējādi varētu pievērst sev apkārtējo uzmanību.

Brilles bija aizsvīdušas, un Džefs tās noņēma no acīm. Kā pēdējā nedēļā jau vairākkārt pārliecinājās, viņš itin labi spēja iztikt bez tām. Pie letes sēdēja divi vīrieši, bet vienā no kabinetiem pie galda — vīrietis un sieviete. Visi četri likās esam gados vecāki par viņu un augumā druknāki. Kad Džefs aizvēra aiz sevis durvis, visi četri iekšā sēdētāji pagriezās un paraudzījās uz ienācēju. Baidīdamies, ka nesastrā-dātās rokas varētu viņu nodot, Džefrijs nenovilka cimdus. Viņš pameta ar galvu un devās uz visattālāko kabinetu rindas galā. Džefs aizslīdēja aiz galda, uzgriezdams muguru pārējiem. Augsta koka siena viņu pasargāja no svešu cilvēku skatieniem, viņš nolika brilles uz galda, novilka cimdus un atpogāja silto vējjaku.

Siltumā bija brinum labi. Veselu nedēļu viņam nācās nemitīgi cīnīties ar aukstumu, kas izsaldēja visus locekļus. Tagad pamazām varēja izstaipīt plaukstas, atbrīvot elkoņus, atslābināt plecus un izstiept kājas.

— Labdien! — smalka balstiņa ieteicās.

Pacēlis galvu, Džefrijs ieraudzīja viesmīli. Tā bija jauna sieviete, viņai varēja būt gadu trīsdesmit. Tieva, trausla, ar melniem matiem un gaišu sejas ādu, viņa bija ģērbusies baltā blūzē, brīvi krītošā džemperī un vilnas zeķbiksēs. Kājās čībiņas. Blūzes apkakli rotāja plastmasas Rūdolfs ar īsu ķēdīti. Viņa meita Debra drīzāk nomirtu nekā nēsātu tādu piespraudi — tas liecināja, cik dažādas mēdz būt gaumes. Dže-fam šī rotaslieta patika. Jaunā sieviete izskatījās nevainojami.

— Labdien, — viņš klusi atbildēja.

— Vai jūs zināt, ko vēlaties? — viņa bikli iejautājās un kautrīgi pasmaidīja.

Viņš bija tik ļoti noilgojies pēc siltuma, ka nemaz nepadomāja par ēdienu.

— Ak nē, neesmu vēl paskatījies. — To pateicis, Džefs raudzījās pēc ēdienkartes, taču tā neatradās ne starp sālnīcu un trauciņu ar pipariem, nedz arī uz dēļa virs letes.

Viesmīle pastiepa roku, pieskārās ar zīmuļa galu galdam un tūdaļ atrāva to atpakaļ. Zem galda stikla atradās ēdienkarte, kas bija tāda pati kā logā izliktā, tikai papildināta ar dažiem ierakstiem.

— A-ā, — Džefs noteica, uzlika brilles un sāka lasīt. — Atvainojiet, — viņš sacīja vainīgā balsī, juzdams, ka viesmīle arvien vēl atrodas turpat. — Es ļoti ātri.

— Ir jau labi. Varat nesteigties. — Un, kā apstiprinādama sacīto, viņa palika turpat stāvot.

Baidīdamies, ka ieildzis brīdis nāktu par ļaunu un viņš varētu sevi nodot, Džefrijs steidzās pasūtīt ēdienu:

— Iesākumam, lūdzu, kukurūzas virumu un tasīti karstas kafijas. Kamēr to atnesīsiet, es jau būšu izdomājis, ko vēl pasūtīt. — Viņš palūkojās, kā viesmīle pieraksta pasūtījumu, un atkal nolaida acis. Kaut ari viņš nodevās zem stikla izklāto avīžu lasīšanā, tomēr ar acu kaktiņiem joprojām novēroja sievieti. Džefs gaidīja, kad viesmīle ies prom, tomēr viņa negāja. Noriskējis viņš pavērās uz sievieti vēlreiz un redzēja, ka viesu apkalpotāja joprojām raksta. Liekas, viņa bija šajā nodarbē dziļi iegrimusi.

Acumirklī viņam prātā ienāca doma, ka trauslā melnmate, iespējams, apraksta viņa portretu ziņojumam policijai vai ari, kas vēl ļaunāk — zīmē viesa seju, un Džefam radās vēlēšanās pielekt kājās un mesties prom. Taču tādā gadījumā viņš būtu sevi atmaskojis, parādīdams, ka viņam kas slēpjams. Turklāt šī būtne izskatījās tik nevainīga, ka grūti nācās viņu tādos nodarījumos vainot. Pie galda sēdošais vēl nebija atguvies no izbailēm, kad viesmīle, pārlaidusi zīmuli papīram, ierunājās savā biklajā balsī. Varēja redzēt, viņa visiem spēkiem centās izdarīt pareizi.

— Tātad viens šķīvis kukurūzas viruma un viena tase karstas kafijas. Pārējo jūs izdomāsiet, kamēr es atnesīšu.

— Tieši tā.

Viņa vēlreiz kautri pasmaidīja un pazuda no Džefrija redzesloka. Viņš sadzirdēja vienīgi, kā pa saplaisājušo linoleju aizdip mīkstas čībiņas garām letei uz virtuvi. Vīrieši pie letes paklusā balsī sarunājās. Kabinetā sēdošais pāris nodevās ēšanai, no turienes atceļoja nažu un dakšiņu šķindoņa. Virtuvē varēja saklausīt šņākoņu.

Džefs dziļi nopūtās, no jauna atslābināja rokas, novilka silto jaku un atlaidās krēsla atzveltnē. Viesmīle atgriezās pēc dažiem mirkļiem, nezdama vienā rokā baltu krūzi, otrā — kafijas kannu. Novietojusi krūzi uz galda malas, viņa uzmanīgi ielēja tajā kafiju, nolika kafijas kannu, piebīdīja krūzi tuvāk Džefam un atkal paņēma kannu rokās.

— Cukurtrauks atrodas līdzās sālnīcai, — viņa sacīja.—Vai vēlaties saldo krējumu?

Džefs jau gribēja atteikties — viņš pastāvīgi dzēra melnu kafiju —, taču, izjutis izteiktajā piedāvājumā zināmu pievilcību, pamāja.

— Jā, lūdzu.

Viņš atkal sadzirdēja, kā pa grīdu aizdip čībiņas, un nepaguva vēl iebērt krūzītē divas cukura turziņas, kad viesmīle jau atgriezās ar krējuma trauciņu, karoti un salveti.

— Tur ir salvetes, — graciozā būtne norādīja uz metāla paliktni, kur stāvēja sāls un pipari, — taču šī ir skaistāka.

— Paldies, — Džefs pateicās.

— Uz veselību! — Viņa brīdi pastāvēja un noskatījās, kā viesis ielej kafijā krējumu, tad devās prom.

Džefrijs mazliet padzērās no krūzes. Kafija, kas droši vien vārīta no rīta, bija tumīga, tomēr garšīga. Tā kā viņš pats šo dzērienu vārīt neprata un nebija jau arī kannas, Džefs visu nedēļu izlīdzējās ar Šķīstošo kafiju, un, vienalga, kas arī rakstīts un etiķetes, — īsta kafija garšoja gluži citādi.

— Nu, lūk, — atskanēja viesu apkalpotājas balss, un tad jau parādījās ari viņa pati. Viņa nāca lēni, uzmanīgi nesdama uz liela šķīvja pilnu bļodu ar zupu. Viņa tik ļoti centās, lai neizlietu ne pilītes, ka Džefs jau gribēja pielēkt kājās un steigties palīgā. Tomēr bija kaut kas, kādēļ viņš to nedarīja. Džefs juta, ka viņai gribējās paveikt visu pašai. Bija taču profesionālais lepnums. Tādēļ viesis palika sēžot pie galda un ik reizes iepleta acis, kad virums bīstami tuvojās bļodas malai, bet, kad šķīvis beidzot atradās uz galda, viņš priecājās ne mazāk kā pati ēdiena nesēja.

— Izskatās lieliski, — Džefs aizrautīgi noteica un vēl jo jūsmīgāk piebilda: — Tik tiešām garšīgi. — Un tas ari atbilda patiesībai. Veselu nedēļu viņš bija ēdis no metāla kārbām vai arī uzsildījis to saturu kastrolī uz plīts, vai pārticis no aukstām sardīnēm, tunča un gaļas ar dārzeņiem. Ēdienu gatavot Džefs neprata. Viņam nekad neradās vajadzība to iemācīties. Bērnībā virtuvē saimniekoja māte, vēlāk viņš iepazinās ar Lauru. Viņai jau pašā sākumā patika nodarboties ar kulināriju, un Laurai tas padevās tik labi, ka Džefs neredzēja iemeslu, lai pats kaut ko uzsāktu. Kamēr viņš gudroja, ko likt uz pannas — sviestu vai margarīnu, Laura jau paspēja pagatavot visu ēdienu. Viņa sieva tik labi prata šo amatu, ka Džefam sametās šķērma dūša.

— Vai kaut kas nav kārtībā? — Viņš izdzirda viesmīles balsi un, pacēlis augšup acis, ieraudzīja tās sejā satraukumu. — Jūs izskatāties neapmierināts.

Džefs tūdaļ aizdzina no sejas drūmo izteiksmi.

— Nē. Nekādā ziņā. Gluži vienkārši es atcerējos tās zupas, ko parasti gatavoju pats sev. Salīdzinot ar šo te, tās ir tik pretīgas. — Paņēmis karoti, kas atradās uz šķīvja zem bļodas, viņš nogaršoja viru. — Ļoti garda. — Viesis pasmēla vēl vienu karoti, tad otru un izbaudīja ēdiena garšu. Vira bija bieza, karsta, mazliet saldena, ar mērenām garšvielu piedevām. Džefs sajuta sevī iestrāvojam siltumu, pasmaidīja un ieēda vēl mazliet sātīgo virumu.

— Vai jūs vienmēr pats sev vārāt ēst? — viesu apkalpotāja painteresējās.

— Hgm-m, — Džefs ar pilnu muti atsaucās.

— Vai tad jums neviena nav, kas to varētu darīt?

— Nē.

— Tatad — jus dzīvojat viens?

— Jā.

— Kur?

Džefs skatījās bļodā un nodevās ēšanai, taču, kad jautājumi, kaut arī lēnām izteikti, tomēr nerimās, sāka justies neveikli. Viņš atkal palūkojās uz viesu apkalpotāju un arī šoreiz sievietes gaišajā sejā saskatīja nevainīgu izteiksmi, un, kaut arī Džefs pats prata melot acis nepamirkšķinot, tomēr šī būtne vīrietim nelikās aizdomīga. “Beigu beigās,” viņš klusībā nosprieda, “es varu atbildēt uz visiem jautājumiem.” Sadam situācijām viņš jau pilnībā bija sagatavojies.

— Kalna galā, — viņš noteica un pamāja ar galvu uz to pusi, no kurienes bija atnācis.

— Jūs esat tas cilvēks, kurš dzīvo mājā pie kraujas? — Viņas acis iepletās platas jo platas.

Džefs nebūtu nosaucis savu būceni par māju, taču pakalna galā atradās tikai viena pati ēciņa.

— Tā iznāk, — viņš atsaucās un, nevēlēdamies neko vairāk paskaidrot, atkal ķērās pie ēšanas. Karote bija nostaigājusi pusceļu no mutes līdz bļodai, kad viesu apkalpotāja pazuda. Džefs paguva notiesāt tikai pāris karotes viruma, un nu līdzās nostājās kāda cita persona. Šis cilvēks izskatījās augumā garāks un ievērojami kuplāks miesās, virs apakškrekla un džinsiem viņš nēsāja baltu priekšautu. Džefs jau tūlīt juta, ka šis vīrs ir noskaņots nelabvēlīgi, tādēļ, norādījis ar karoti uz bļodu, sacīja:

— Lieliska zupa. Ļoti garšīga.

— Vai tu dzīvo mājā pie kraujas? — vīrietis noprasīja. Ducīgajam vīram bija aizsmakusi smēķētāja balss, tomēr tā neizrādījās tik ļauna, kā varēja spriest pēc viņa ārienes.

Džefs nolēma, ka viņam nav citas izejas un nāksies vien atbildēt.

— Ja jūs domājat to, kas atrodas uzkalnā, — tad es tur dzīvoju.

— Mēs dzirdējām, ka mājiņa esot nopirkta.

Džefs pamāja ar galvu un izēda vēl vienu karoti zupas.

— Tur laikam ir auksti.

— H-mm.

— Kādēļ tu tur apmeties?

Tādu atklātību Džefs jau bija paredzējis. Viņš zināja — ļaudis provincē mēdz runāt tieši, bez aplinkiem.

— Es gribēju pats savu māju, un šī ēciņa nemaksāja dārgi.

— Tā drīz vien sabruks.

— Aha. Toties tā pieder man.

— No kurienes tu?

— No Pensilvānijas.

— No kuras vietas tur?

— Es dzīvoju štata rietumdaļā.

— Kādēļ aizbrauci prom?

— Mana māte nomira, un nebija vairs jēgas tur ilgāk palikt.

— Ko tu tur darīji?

— Mācīju.

— Un ko darīsi šeit?

— Lasīšu un domāšu. Varbūt rakstīšu. — Džefs nodomāja, ja iepriekšējais mājiņas saimnieks ir bijis rakstnieks, kādēļ gan viņš nevarētu par tādu kļūt.

— Ko tu rakstīsi?

— Nezinu. Vēl neesmu izlēmis.

— Tava māte tev laikam ir atstājusi veselu kaudzi naudas, — vīrs baltajā priekšautā noburkšķēja.

Taču, iekams Džefs paguva atbildēt, atgriezās viesu apkalpotāja.

— Es tagad pieņemšu no viņa pasūtījumu, vai ne, papu?

Kolīdz vīrietis paraudzījās uz pienācēju, viņa seja atmaiga.

— Labs ir, Glora. Es došos uz ķēķi. — Vīrietis uzmeta pie galda sēdošajam viesim izteiksmīgu skatienu, kas liecināja, ka ir vēl kas vaicājams, taču to atlicis uz citu reizi, un tad aizslāja prom.

Džefs pameta acis uz viesu apkalpotāju, sieviete stāvēja sastingusi un nogaidīja, turēdama rokās zīmuli un blociņu.

— Papus? Vai viņu tā sauc?

Uzrunātā pietvīka.

— Nē, es viņu tikai tā saucu. Viņš ir mans tēvs. Patiesībā viņa vārds ir Gordons.

Džefam gribējās pasmaidīt, dzirdot, cik dziedoši viņa šo vārdu izrunāja, tomēr labi to pateica. Salīdzinot ar tēva runasveidu, meitas valoda šķita brīnum jauka. Likās, viņa sekoja tam, ko sacīja, tikpat vērīgi kā pašas uzvedībai. Viņa runāja kā cilvēks, kas ieguvis izglītību, bet nav to pabeidzis. Tas likās savādi.

Atskārtis, ka skatiens pārāk ilgi kavējas pie Gloras, Džefs ar skubu nopūtās.

— Vai restorāns pieder viņam?

Sieviete pamāja.

— Patiesībā mans vārds nav Glora, bet Glorija, tikai visi mani še uzrunā par Gloru. Ja gribat, jūs arī varat tā saukt.

Džefs netaisījās pilsētā dibināt pazīšanos, tomēr neviļus pateica:

— Labs ir, — un brīdi paklusēja, tad, izjutis maigumu, ko izstaroja sieviete, vēl piebilda: — Bet mani tu vari dēvēt par Evansu.

— Tevi tā sauc?

Viņš piekrizdams pameta ar galvu.

— Evanss, bet uzvārds?

— Volkers. Evanss Volkers. — Uz šāda vārda Džefs bija nopircis māju. Šis vārds stāvēja ierakstīts viņa dzimšanas apliecībā, sociālās apdrošināšanas kartītē un autovadītāja apliecībā, kas glabājās portfelī. Evanss Volkers — tas, kurš piedzima 1948. gadā Dienvidu Konelsvilā Pensilvānijā, — bija miris pirms diviem gadiem, taču neviens to nezināja.

— Skaists vārds. Es priecājos, ka esat apmeties šeit uz dzīvi. Visi no šejienes brauc prom, kad izaug lieli. Te reti kāds atbrauc. — Viņas balss kļuva klusāka, gandrīz vai kā čuksti. — Ir patīkami parunāt ar jaunatbraukušiem ļaudīm. Vecie iedzīvotāji to vien zina, kā atkārtot vienu un to pašu...

— Glora! — no virtuves atskanēja sauciens. — Vai pasūtījumu pieņēmi?!

Acumirklī Glora pārvērtās par viesmīli un ar vainīgu, gandrīz vai izbiedētu skatienu pielika zīmuli pie blociņa.

— Vai jūs izdomājāt, ko ēdīsiet?

Džefs paskatījās ēdienkartes iedaļās. Tur bija ierakstīta gaļa ar kauliem, kas neapšaubāmi garšoja labi, taču maksāja dārgāk nekā citi ēdieni, tādēļ viņš to nepasūtīja. Gordons jau tāpat viņu uzskatīja par dīkdieni ar prāvu naudas kaudzi. Nevēlēdamies, ka līdzīgas domas varētu apstiprināties, viņš centās izraudzīties kaut ko lētāku.

— Varbūt man paņemt sautētu liellopu gaļu?

— O, tā ir lieliska. Papus katru ritu gatavo svaigu. Viņš pievieno gaļai burkānus, kartupeļus, sīpolus. Šo ēdienu ēd kopā ar kviešu maizi. Bet, ja vēlaties, es maizes vietā varu atnest parastas bulciņas.

— Kviešu maize ir brīnišķīga. Bet porcija? Vai porcija ir liela? — Jau izrunājot šos vārdus vien, Džefam sāka tecēt siekalas. Ēstgriba bija tik milzīga, ka viņš varētu notiesāt veselu zirgu.

— Porcijas ir pavisam pieklājīgas, — viņa dziļā nopietnībā atbildēja. — Ja jums izrādīsies par maz, es varu atnest piedevas. Papus man to atļauj, jo sevišķi šajās stundās. Mums vairāk apmeklētāju ir lenča laikā. Papus negrib ēdienu izmest ārā dienas beigās, no rīta taču viņš tik un tā gatavo visu svaigu.

— Sautētai gaļai jābūt garšīgai, — Džefs izlēma un ķērās pie atlikušās viras.

Kad Džefs bija ticis galā ar kukurūzas virumu, Glora atnesa gaļu, tā patiesi izrādījās lieliska. Ari kviešu maize garšoja labi, Džefs palūdza vēl piedevas. Pašās beigās viņš notiesāja ābolu pīrāgu un izdzēra otru tasīti kafijas. Atcerēdamies izmeklētos ēdienus, kādus Džefam gatavoja viņa sieva Laura, viņš nevarēja nosaukt neko tādu, kas viņam būtu radījis tik lielu apmierinājumu un labpatiku kā nule baudītais.

Zināms, daļēji tas notika tāpēc, ka Džefs veselu nedēļu bija pavadījis vientulībā un tagad pirmoreiz šajās dienās jutās kā cilvēks, un Glora izrādīja tādu sirsnību, kādu viņam nez vai kādreiz gadījies pieredzēt. Atlikušo kafiju viņš malkoja ļoti lēni, jo nevēlējās celties augšā un atstāt restorānu. Doma, ka nāksies atkal atgriezties mājelē uz kraujas, Džefu neiepriecināja.

Tomēr tam bija jānotiek. Pagaidām, kamēr viņš vēl nezināja, kurp doties un ko darīt, būda kalpoja savam saimniekam par slēptuvi. Tādēļ viņš samaksāja par tēriņu restorānā ar saņurcītām viendolāra naudaszīmēm, kuras iepriekš bija nevērīgi sabāzis kabatā. Atstājis Glorai dāsnu dzeramnaudu, Džefs atvadījās. Iznācis no restorāna, viņš virzījās pa ielu uz veikala pusi.

Iekšā bija kāds pusducis pircēju. Vairīdamies no cilvēkiem, ienācējs nopirka siera rituli, divpadsmit olas, vairākas pakas ar apelsīnu sulu un veselu sauju Hershey šokolādītes.

— Tur augšā pakalnā ir auksts, — kasieris piezīmēja, kad Džefs maksāja naudu. Džefs runātājā pazina vienu no vīriešiem, kas sēdēja restorānā pie letes.

— Jā gan, — viņš atbildēja, pārmeklēdams kabatas. Šoreiz viņš norēķinājās ar desmitniekiem, kas tāpat bija tīšām saņurcīti. — Saki — vai tu zini kādu, kas lēti pārdod kravas mašīnu? Man vajag kaut ko braucamu.

— Bet kā tu atkļuvi šurp?

— Draugs atveda. Taču man viss iet uz beigām, drīz vien būs nepieciešami jauni krājumi. — Pēc Džefa aprēķiniem, paies dažas nedēļas un viņš varēs atļauties risku doties kaut kur tālāk.

— Es tev krājumus varu piegādāt.

— Man būs vajadzīgas avīzes, grāmatas un tamlīdzīgas lietas.

— Grāmatas ir tur. — Kasieris ar pirkstu norādīja uz vienīgo kustīgo grāmatstendu, kurā bija izvietoti sējumi plānos vāciņos. Daudzām grāmatām stūrīši izskatījās netīri, apbružāti. Džefs saprata, ka šeit tās atbilda precei, ko ne vien skatījās, bet arī izlasīja, neatejot no letes.

— Ahā, — viņš pamāja. Džefs negribēja pārdevēju aizvainot. — Labi. — Piegājis pie stenda, viņš secināja, ka vairākas no šeit redzamajām grāmatām jau bija lasījis iesietas cietos vākos. Viņa skatiens apstājās pie dažiem nosaukumiem, un diez vai Džefs tādus sacerējumus būtu iegādājies Northemp-tonā, kur piedzīvojumu literatūra tika vērtēta ievērojami zemāk nekā izdevumi par Tibetas kultūru, moderno astroloģiju un introspektīvo terapiju, — taču šajā nomaļajā nostūrī šāda veida lasāmviela varēja Džefam palīdzēt atbrīvoties no uzmācīgām domām.

Tādēļ viņš izvēlējās dažas grāmatas, nevērīgi paņēma no kaudzes avīzi un devās pie kases, lai samaksātu par jaunajiem pirkumiem.

— Un tomēr es būšu ļoti priecīgs, ja tu uzzināsi par mašīnu. Es pēc dažām dienām ienākšu.

— Evanss Volkers, vai pareizi?

— Jā, pareizi. — Džefs aizpogāja silto jaku, nolaida zemāk kapuci, uzvilka rokās cimdus un, paņēmis somu ar pirkumiem, devās uz krauju.

«11 «

ja Kristiāns sāktu domāt par pensijā iešanu, tad dzīves vietai varētu izraudzīties Taiti. Viņš jau trīs gadus brauca uz šo salu, un katru reizi tā likās vēl skaistāka. Viņam patika tropu liegās vēsmas, stāvās klintis un turienes iedzīvotāju sirsnība un atklātība. Viņu valdzināja Taiti sieviešu spožie, melnie mati. Zeltainā āda. Viņu iznesība. Smaidi, kas izplauka pilnīgajās lūpās līdzīgi ziedam un tas, kā šīs lūpas izrunāja franču vārdus, papildinot viņa pieticīgās vietējās valodas zināšanas. Kristiāns dzīvoja tālu prom no netīrības un skaļas ļaužu kņadas, nelielā kūrortā Papeetē, kas piederēja senam viņa draugam vēl no Minesotas koledžas laikiem. Pabeidzis mācības, studiju biedrs bija aizbraucis uz Taiti atpūsties, iemīlējās vietējā daiļavā un palika tur dzīvot uz visiem laikiem. Ar gadiem kūrorts izvērtās arvien krāšņāks, jo salu apciemoja turīgi ļaudis un nācās pielāgoties viņu vēlmēm.

Ik reizes, kad Kristiāns tur ieradās, viņš daudz fotografēja, uzņemdams skatus ne vien Papeetē un salas iekšienē, bet ari citās vietās Polinēzijas salu virknē. Šie attēli likās savādāki nekā tie, kurus viņa objektīvs fiksēja Austrālijā, taču vienmēr atradās kāds ceļojumu žurnāls, kas šos darbus nopirka.

Viņš nodarbojās vienīgi ar fotografēšanu, neko citu Kristiāns nedarīja. Krāšņās Taiti ainavas un tropu klimats vedināja uz dīku dzīvesveidu. Kristiāns mēdza vai nu zvilnēt atpūtas krēslā uz jumta, noraugoties lagūnā, sēdēt iemīļotā restorānā, vērojot garāmgājējus, vai arī pludmalē apjūsmot saulrietus. Vēl viņš gāja arī ciemos pie draugiem. Aizvadīto gadu laikā Kristiāns bija iepazinies ne vien ar ieceļojušiem amerikāņiem,

bet arī ar dauziem pastāvīgiem Taiti iedzīvotājiem. Līdzko viņš sāka ilgoties pēc sabiedrības, tā tūdaļ viņam arī radās.

Todien Kristiāns nevienu ciemos nebija aicinājis, tādēļ likās ļoti pārsteigts, kad pie jumta durvīm atskanēja klauvējiens. Nolicis glāzi uz margām, viņš caur bungalo devās durvju virzienā.

Uz sliekšņa stāvēja nepazīstams cilvēks. Bālā āda un nogurušais izskats ļāva secināt, ka šis vīrs nule kā ieradies salā. To liecināja arī viņa apģērbs. Svešajam mugurā bija lietišķs balts virskrekls ar garām, līdz elkoņiem atrotītām piedurknēm, apkaklīte atpogāta stāvēja vaļā, bet kājās melnas bikses un viegli ādas apavi. Ciemiņš izrādījās vienā augumā ar Kristiānu, viņš gan izskatījās gadus desmit jaunāks, pēc Kristiānā domām, samērā patīkams cilvēks, lai gan mati šķita apcirpti pārāk īsi. Taču atnācēja izskats likās stipri oficiāls, pat pārāk oficiāls, ja salīdzina ar Kristiānu, kura apģērbs tobrīd bija vienīgi sporta bikses.

— Laikam taisnā ceļā no lidmašīnas? — Kristiāns painteresējās, atbalstīdamies pret durvju aplodu.

— Jā, pēc divām nogurdinošām dienām, kuras nācās pavadīt lidostā, jo reisi tika atcelti gandrīz vai katrā nolaišanās vietā, — svešais noburkšķēja un jau daudz skaidrāk noprasīja: — Vai jūs esat Kristiāns Fraijs?

— Atkarībā no tā, ko jūs vēlaties.

— Es gribu parunāt. — Viņš izvilka no bikšu aizmugurējās kabatas ādas vāciņus un pavēra tos vaļā. — Teilors Džonss. Iekšējo nodokļu dienesta speciālais aģents.

— Fotogrāfijā jūs izskatāties labāk, — Kristiāns piezīmēja, pētīdams viņa apliecību.

— Ja jums nav iebildumu, es iešu iekšā?! — Džonss ar ironisku pateicību aizcirta ciet savu apliecību.

— Nē. Taču, ja esat ieradies sakarā ar to, ka es pērngad ieturēju naudu izdevumiem, tad velti tērējat laiku. Grāmatvedis jau mani brīdināja, ka jūsu darbiniekiem tas nepatiks, taču mans klients dzīvoja Konektikutā, tas ir četras stundas braucienā no manis. Tā ka, lai izpildītu pasūtījumu darbus un aizvestu uz turieni brigādi, man nācās noīrēt māju un virēju. Tas maksāja bargu naudu, taču tie ir likumīgi izdevumi. — Runātājs negaidot apklusa. Kaut kas šeit šķita savādi. — Vai Iekšējo nodokļu dienests jūs sūtīja tādu gaisa-gabalu tikai tādēļ, lai mani pārbaudītu?

— Tā tas nav. Vai es drīkstu ieiet?

— Bet kā tad?

— Ja atļausiet man ieiet, es jums izstāstīšu. — Džonss bargi paraudzījās uz Kristiānu. — Man ir karsti, esmu piekusis, un es uzspļauju tam, ja tas ir pret likumu. Taču es gribētu kaut ko iedzert. Vai ir kaut kas stiprāks?

Kristiānām bija gan, un, kaut arī viņš parasti necentās uzturēt pārāk brālīgas attiecības ar Teiloram Džonsam līdzīgiem valsts struktūras pārstāvjiem, ja runa risinājās par likuma pārkāpumiem, — viņš tūdaļ rīkojās atsaucīgi. Kristiāns parādīja ar īkšķi kaut ko līdzīgu aicinošam žestam, aizvēra durvis un devās uz bāru sajaukt savu iecienīto dzērienu. Kad viņš atgriezās, Džonss jau stāvēja uz jumta un priecājās par tīro, gaišzilo lagūnu.

— Nav slikti, — aģents piezīmēja.

Kristiāns paņēma savu glāzi, atspiedās pret margām un sakrustoja kājas.

— Tas viss atgādina paradīzi, salīdzinot ar to, ko man nācās pieredzēt agrāk. Un tas nozīmē arī to, ka jebkuriem draudiem sabojāt šo dzīvi es izrādīšu sīvu pretestību. Nu, jūs jau esat ienācis un dabūjis savu dzeramo. Tagad klājiet vaļā, kādēļ šeit ieradāties.

Džonss ieņēma krietnu malku no savas glāzes un atslābināja kakla muskuļus.

— Nu jau ir labāk.

— Pie lietas, Džons!

Aģents pacēla augšā no margām hībisa ziedu, viesnīcu kalpotāji ik rītus mēdza šos ziedus izsvaidīt visās malās.

— Iesākumā es gribētu pārliecināties, ka jūs mājās esat viens pats.

— Paklausieties, Iekšējo nodokļu dienests man var norādīt, kādu summu no savas sūri, grūti nopelnītās naudas es drīkstu atstāt pats sev, taču tam nav nekādu tiesību līst manā personīgajā dzīvē, — Kristiāns aizvainotā balsī paziņoja.

Džonss iedzēra no glāzes vēl vienu malku un tad pievērsās Kristiānām.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu brāli?

— Savu brāli? — Par tik neparastu jautājumu Kristiānām radās liels izbrīns. Vairākums no viņa paziņām nemaz nenojauta, ka Kristiānām ir arī brālis, vēl jo mazāk tie zināja par viņa svaini, brāļameitu, brāļadēlu un māti. Kristians ne visai interesējās par ģimeni. — Džefu?

— Vai jums ir vēl kāds brālis? — Džonss zīmīgi paskatījās uz Kristiānu.

— Vispār sakot — nē. Pirms braucāt šurp, droši vien jau esat parunājuši ar cilvēkiem, kas viņam ir tuvāki. Kas ar Džefu noticis?

— Es nezinu. Un izskatās, ka neviens to nezina.

— Ko tas nozīmē? Kur viņš ir?

— Es domāju — varbūt viņš ir šeit, paradīzē, kopā ar jums.

— Džefs nepanes karstumu.

— Kādēļ tad viņš katru gadu brauc uz Kārību jūru?

— Tādēļ, ka ar atpūtas plānošanu nodarbojas viņa sieva, — Kristians atbildēja, jau zaudēdams pacietību. — Džons, sakiet taču — kas ir noticis?

— Tātad — kad jūs pēdējo reizi redzējāt Džefu?

— Jūnijā. Laura bija sarīkojusi viesības par godu manas mātes dzimšanas dienai.

— Un kopš tās reizes jūs neesat viņu redzējis?

— Nē. — Kristians brīdi nogaidīja. — Nu, Džons?

Džonss iedzēra vēl vienu malku un nolika glāzi uz margām.

— Pirms divām nedēļām jūsu brālis nepārradās mājās no darba. Kopš tā laika neviens nav viņu redzējis un arī nav neko par viņu dzirdējis. — Runātājs neuzticīgi pavērās Kristiānā. — Vai jums neviens nav zvanījis un nav neko sacījis?

— Es biju izbraucis. Mani nevarēja sadabūt rokā. Lielākoties tur, kur atrados, nebija telefona. — Taču pastāvēja vēl ari citi iemesli, un, izdzēris malku no savas glāzes, Kristians piebilda: — Mūsu attiecības nav visai sirsnīgas.

— Jums abiem ar Džefu? Vai ari jums ar pārējiem ģimenes locekļiem?

— Ar Džefu. Un arī ar pārējiem. Vai tur kāda starpība? — viņš sacīja. — Viņš neatgriezās mājās pēc darba? Gluži vienkārši — pazuda?

— Jā, pazuda, un viss.

Džefam tas nemaz nebija raksturīgi.

— Pats labprātīgi?

— Mēs uzskatām, ka — jā.

— Bet kāpēc gan?

— Tāpēc, ka viņam jau gatavojas izvirzīt apsūdzību par blēdīšanos ar nodokļiem.

— Blēdīšanos ar nodokļiem? — Kristiāns iesmējās. — Džefs? Nu jūs gan par mani smejaties.

— Es nemaz nesmejos, — Džonss atsaucās.

Kristiāns dzirdēto ņēma vērā, taču tas nespēja mazināt izteikto vārdu nejēdzību.

— Džefrijs Fraijs — pārkāpis likumu? Jūs laikam manu brāli nepazīstat.

— Bezgala tīrs un godīgs, ja?

— Jā, godīgs, turklāt viņš nav ne muļķis, nedz arī naivs. Ja viņš būtu gribējis kaut ko nelikumīgu izdarīt, tad arī būtu to izdarījis tā, ka nevienam nekas nekad nekļūtu zināms. Bērnībā viņš man izklāstīja sīki izstrādātu plānu, kā aizbēgt no mājām, lai nevarētu noķert. Vai arī kā nočiept piecnieku no tēva kabatas portfeļa. Un vēl — kā piezvanīt uz citu pilsētu un nemaksāt par sarunu.

— Izskatās — viņš bijis izveicīgs zeperis.

— Jā, tikai Džefs pats neko tādu nebūtu darījis. Viņš varēja izprovocēt mani, bet pats aizvien palika tīrs. Viņam nepietika dūšas. — Kristiāns ar pirkstu apmaisīja glāzes saturu. — Un jūs gribat mani pārliecināt, ka Džefs ir ielaidies nodokļu mahinācijās?! Nekas nesanāks, Džozē! — Viņš pacēla glāzi pie mutes, ieņēma vienu malku un tad, būdams dziļi ieintriģēts par tikko dzirdēto, pajautāja: — Aiz tīras ziņkāres man gribas zināt — kā tad viņš to izdarījis?

— Aizpildījis fiktīvas veidlapas un piesavinājies kompensāciju.

— Cik lielā mērā? Simt piecdesmit tūkstošus plus vēl dotācijas? — Kristiāns iesvilpās.

— Kad visi lietas materiāli būs savākti, kopējā summa var sasniegt pusmiljonu.

— Un jūs, zeļļi, neko nenojautāt? — Ja Džefs patiesi bija kaut ko tādu dabūjis gatavu, tad Kristiāns varēja brālim paspiest roku. Tam mazajam draņķim galva strādāja. — Un kā tas īsti notika?

— Ja jums nav iebildumu, es apsēdīšos? — Džonss norādīja ar pirkstu uz atpūtas krēslu.

— Esiet mans viesis. Tas ir ārkārtīgi aizraujoši.

Džonss izstiepās atpūtas krēslā, noslaucīja ar tikpat sasvīdušu roku sviedraino pieri un iedzēra krietnu malku no glāzes.

— Mēs uzskatām, ka viņš vadījās pēc laikrakstos ievietotiem nekrologiem un, kad bija pagājis gads kopš cilvēka nāves, aizpildīja formulārus uz mirušā vārda.

— Veikli gan, — Kristiāns piezīmēja. — Mans brālis ir spējīgs kaut ko tādu izdomāt, bet lai viņš to īstenotu?! Nē. Es jums saku — viņš to neuzdrīkstētos. — Un pat tad, kad viņu izaicināja, Džefs neko neuzsāka, bet tikai Dievam vien zināms, kādā veidā Kristiāns savu brāli mudināja uz nedarbiem. Abi puikas kļuva pastāvīgi sāncenši kopš tā laika, kad Džefam palika četri, bet Kristiānām deviņi gadi. Džefrijs bija eņģelis, bet Kristiāns — sātans, un, lai kādam izsmieklam eņģeli pakļāva sātans, nekas viņu nevarēja novirzīt no pareizā ceļa. Džefam nekad neizdevās sacensties ar Kristiānu spēlēs vai ari gūt līdzīgus panākumus ar sievietēm. Vēlāk jau gan parādījās Laura, taču tas bija pavisam savādāk. Džefs bija tik labs, ka šo vārdu varēja rakstīt ar lielo burtu “L”. — Ak Dievs, viņš pat konfekti nevarētu nozagt!

— Ļoti iespējams, — Džonss atņēma. — Tādā gadījumā sods būtu daudz vieglāks nekā tas, ko viņš saņems tagad, ja vien mēs vaininieku atradīsim. Nu man atkal jādomā par sava brauciena iemeslu uz šejieni, kas pēc iztukšotās glāzes ir sasodīti grūti. — Džonss blenza uz glāzi, kur bija palikuši vairs vienīgi ledus gabaliņi. — Kas tas īsti ir par dzērienu?

— Vietējais ražojums.

— Vai jūs ari dzerat to pašu?

Kristiāns dzēra tēju ar ledu, kas krāsas zina bija gluži līdzīga.

— Protams. Es no tā pārtieku.

— Varen iedarbīgs.

— Ja vēl pieskaita nogurumu un atliktos reisus, tad jūs būsiet ķezā. Kad jūs pēdējo reizi ēdāt?

— Pa īstam? Pirms divām dienām.

— Jums jāpaēd.

— Jā, es par to tiku domājis, bet tad, kad atradu viesnīcu, man visvairāk gribējās gulēt, taču vēlāk noskaidrojās, ka numurs ir aizņemts, — kādam ļoti negribējās atstāt šo paradīzi, viņš atteicās braukt prom. Tagad viņi man meklē jaunu apmešanās vietu. Bet, kamēr tas tiek darīts, es nolēmu apciemot jūs.

— Nu, un arī apciemojāt. — Kristiāns iztukšoja pēdējās savas glāzes satura paliekas. — Tagad varat paskatīties zem gultas un ielūkoties skapī, lai pārliecinātos, ka neslēpju nekādus likuma pārkāpējus. Tomēr es vēlētos par šo notikumu uzzināt kaut ko vairāk, tādēļ, kamēr vēl neesat pavisam nolūzis, gribu, lai jūs paēstu. Tepat netālu ir labs restorāns. — Viņš ar nepatiku paraudzījās uz balto kreklu un tumšajām biksēm. — Vienīgais šķērslis — jūs nevarat uz turieni doties tādā izskatā. Vai jums ir kādas citas pieklājīgas drēbes, ko uzvilkt?

Džonss ar grūtībām izslējās taisni un nolika kājas uz grīdas.

— Zināms, ka ir. Es jau nemēroju šo gaisagabalu tikai tādēļ, lai ar jums piecas minūtes parunātu. Paņēmu līdzi šortus un peldbiksītes. Pēc aģentūras domām, man būs vajadzīgas vismaz trīs dienas, lai jūs varētu atrast un sīki izjautāt par brāli.

— Trīs dienas jau nu nekādā ziņā nebūs vajadzīgas. — Kristiāns varēja bez sava gala interesanti stāstīt par to, kāds brālis bijis bērnībā, taču, kas attiecās uz Džefa dzīvi vēlāk — par to viņam gandrīz nekas nebija zināms. Abi brāļi ļoti atšķīrās viens no otra, arī viņu izraudzītie dzīves ceļi bija dažādi.

Atstūmies no atpūtas krēsla atzveltnes, Džonss piecēlās kājās un, par spīti iztukšotā dzēriena tilpumam un stiprumam, pavērās Kristiānā ar apbrīnojami skaidru skatienu.

— Zināt, ko es jums pateikšu? Ja jūs nenosūdzēsiet mani, es nenosūdzēšu jūs.

— Un kas man jādara?

— Centieties atcerēties kaut ko aizdomīgu. Revidenti — tā ir ļoti nepatīkama lieta. Jūs man piekrītat?

— Jūs man draudat ar revīziju?

— Tas notiek pastāvīgi, turklāt sakarā ar daudz nenozīmīgākiem ieganstiem.

— Piemēram? — Kristiānām jau bija gadījies dzirdēt dažādus notikumus, kuri, starp citu, ne visai pārsteidza, jo viņš neloloja augstas domas par valsts darbiniekiem, tomēr viss iepriekš zināmais likās nedaudz pārspīlēts. Tādēļ viņam šķita interesanti noklausīties, ko sacīs lietpratējs.

— Piemēram, kukuļi no bijušajiem laulātajiem draugiem vai biznesa konkurentiem. Nenovīdība vai arī draudzīgas attiecības ar nodokļu aģentu.

— Cik draņķīgi!

— Tomēr tas tā ir. Nu kā? Vai esam vienojušies?

— Protams. Varat šeit palikt trīs dienas, piecas vai pat desmit. Varat pie manis dzīvot kaut mēnesi. Iekšējo nodokļu dienesta priekšā es esmu tīrs. Birokrātisms nav manā stilā.

— Tā es arī sapratu, — Džonss atņēma un virzījās uz istabas pusi.

Kristiāns, kuru Džonsa teiktais bija ieintriģējis, gāja viesim nopakaļus.

— Kas jums to teica?

— Fraija sieva.

— Ā-a, interesanti.

— Kas tad?

— Mēs ar Lauru esam dažādi cilvēki.

— Viņa pati stāstīt necentās. Es jautāju, misis Fraija atbildēja.

To nebija grūti iedomāties. Laura Kristiānā klātbūtnē jutās neveikli, un tā tas turpinājās jau vairāk nekā divdesmit gadu. Tiesa, brāļa sieva viņu uzaicināja ciemoties savās mājās, ierosinātāja allaž drīzāk izrādījās Laura, nevis Džefs, taču tas notika vienīgi tādēļ, ka sievietei piekrita namamātes loma. Nez vai Kristiānā solījums ierasties Lauru iepriecināja. Pats par sevi saprotams, kad viņš ieradās, Laura izrādīja sirsnību un viesmīlību. Viņa atvēlēja ciemiņam istabu, pamieloja, taču nekad neielaidās tuvākās sarunās. Laura gluži vienkārši viņam neuzticējās. Starp citu, Kristiāns nojauta, ka sieviete baidījās pati no sevis.

— Vai ieeja restorānā tepat līdzās? — Džonss, durvīs stāvēdams, pajautāja.

— Paprasiet vestibilā. Viņi jums parādīs.

— Man vajadzīgas piecpadsmit minūtes laika. — Viņš apklusa. — Jūs taču arī nāksiet?

— Jūs gribat zināt, vai es neizmantošu šo iespēju, lai izvilktu brāli no vannasistabas, sakravātu koferus un laistos lapās? — Kristiāns viltīgi pasmaidīja. Viņa skatienā, kas bija pievērsts lagūnai, atspoguļojās apkārtējās dabas krāšņums. — Vai patiesi jūs domājat, ka es to visu pametīšu tā zeļļa dēļ, kurš pat ne reizi nav atcerējies manas dzimšanas dienas datumu? — Un, atbildi nenogaidījis, Kristiāns aizvēra durvis.

Pēc divdesmit minūtēm viņi ar Džonsu atkal dzēra, taču šoreiz Kristiāns to darīja pa īstam. Tagad abi arī uzēda, tādēļ tas bija drošāk. Par spīti ģimenē valdošajam uzskatam, Kristiāns nebija pārlieks grādīgās dziras cienītājs. Protams, no alus ar puišiem pēc darba viņš neatteicās. Lai baudītu kaut ko stiprāku, Kristiānām bija nepieciešama sabiedrība — un tikai. Bez tam viņš zināja savu mēru un nedzēra par daudz.

Šeit, Taiti, viņš jutās pietiekami atraisīts arī bez alkohola palīdzības, tādēļ savā bungalo aģentam pateica visu, ko domāja par Džefu. Savus aizvainojumus Kristiāns parasti paturēja pie sevis, un dzimšanas dienas svinēšana viņam nešķita diezcik svarīga, taču šīs nepatīkamās atmiņas saistījās ar viņa brāli. Pārējo viņš raudzīja aizmirst. Par to citiem nebija daļas un vēl jo mazāk — valdības aģentiem. Tādēļ Kristiāns saglabāja pavisam skaidru galvu, ēda zivi, pa reizei uzdzerdams virsū mazus malciņus skotu viskija.

Viņam gribējās iespējami vairāk uzzināt to, kas noticis vecajā, labajā Hempšīras apgabalā.

— Tātad Džefs ir pazudis un nevienam nav ne mazākās nojautas, kur viņš varētu būt palicis. Nu, Laurai taču kaut kas būtu jāzina. Viņa ir īsts ziņu avots. — Kristiāns ar sacīto jutās apmierināts. Tas bija trāpīgs izteiciens.

— Nē, viņai nav nekas padomā.

— Kā tas var būt, ka Laurai nav nekas padomā?

— Misis Fraija ir gandrīz šoka stāvoklī.

— Šoks? Laurai? — Šis apgalvojums likās tikpat neticams kā tas, ka Džefs izdarījis mahinācijas ar nodokļiem. Laura, cik Kristiānām bija zināms, prata pielāgoties jebkurai situācijai. Saskārusies ar bēdām, viņa necentās tās pārvarēt, bet pagriezās un devās pretejā virzienā. Viņa atgādināja Lidiju. Ļoti līdzīga Lidijai.

Tai brīdi Kristiāns izjuta sirdsapziņas pārmetumus: dēlam ar māti daudzos jautājumos pastāvēja domstarpības, tomēr tā bija viņa māte.

— Un ko saka Lidija? — viņš ievaicājās, pārlaizdams ātru skatienu restorāna zālei. Apmeklētāju košie, raibie apģērbi sacentās ar eksotisko ziedu daudzkrāsainību. — Kā viņa to visu uzņēma?

— Diezgan mierīgi. Viņa uztraucas, taču cenšas savaldīties. Starp citu, viņa nespēj iedomāties, kur dēls varētu atrasties. Bet jums? Vai jums ir kāda nojauta?

Nez vai Kristiāns kaut ko stāstītu, ja viņam Džefa atrašanās vieta būtu zināma, bet, tā kā viņš neko nezināja, tad nebija arī ko sacīt.

— Es nespēju iedomāties, ka mans brālis izdarījis noziegumu, nerunājot nemaz par bēgšanu. Viņam bija nodrošināta dzīve. Viņu aprūpēja praktiskas sievietes.

— Laura neatstāja pārāk racionālas sievietes iespaidu.

— Protams, ne. Viņa ir visu lietu un notikumu virzītāja. Neuzkrītoši, it kā nemanot viņa visu izrīko tā, lai notiktu pēc pašas gribas.

— Vai viņa ir valdonīga?

— Nē, — Kristiāns noteica un pakasīja pakausi. — Valdonīgumu var uzskatīt par negatīvu īpašību, taču šīs sievietes raksturā nekā peļama nav. Toties viņai ir savi stingri priekšstati par to, kādai jābūt dzīvei. Un viņa prot cilvēku darbību

pavērst tieši tādā virzienā, pie tam radot ilūziju, ka viņi paši to vēlas.

— Piemēram?

Kristiāns izraudzījās visuzskatāmāko piemēru:

— Laulības dzīve. Viņa nolēma pamest koledžu, apprecēties un dibināt ģimeni. Džefs tad vēl mācījās. Es neticu, ka Džefs bija nodomājis precēties, bet... tad parādījās Laura un lika viņam izjust savu nozīmīgumu, — viņš steidzīgi piemetināja, jo tas tik tiešām atbilda patiesībai. — Viņa ir no tām sievietēm, kuras atdod sevi visu. Viņa brīnišķīgi iekārtoja Dže-fam māju, dāvāja vīram divus burvīgus bērnus un vēlāk, kad Džefa nopelnītā izrādījās par maz, centās palielināt ienākumus, radot pati savu biznesu.

— Izklausās gandrīz kā vīrieša sapnis.

— Tikai ne mans, — Kristiāns steidzās paust savu attieksmi. — Es neciešu, ka mani vadā aiz pavadas.

— Un jūs arī nekad pavadā neesat vests?

— Nē.

— Pat jūsu mātei tas neizdevās? Ja viņa spēja savās rokās turēt Džefu, tad kādēļ viņa to nevarēja darīt ar jums?

— Tādēļ, ka apstākļi izrādījās atšķirīgi, — Kristiāns paskaidroja, — un mēs ar brāli esam ļoti dažādi.

— Par to jau visi runā vienā balsī. Spriežot pēc tā, ko par Džefu stāsta, jūs ne visai esat viens otram līdzīgi. Ja nu vienīgi ārēji. Viņš laikam ir ģimenes mīlulis.

— Domāju, ka tā ir, — Kristiāns piekrita. Viņš saprata, ka tādējādi Džonss atspēlējas par piezīmi, ko Kristiāns veltīja fotogrāfijai aģenta apliecībā. Turklāt, ja ari vecākajam brālim nepiemita Džefam raksturīgā elegance, Kristiāns zināja — apkārtējo ļaužu skatieni tiek pievērsti tieši, viņam. To sekmēja ari slaidais augums, kas atšķirībā no Džefa sešām pēdām bija vēl par četrām collām garāks. Sievietes jo sevišķi piesaistīja šī vīrieša skarbais izskats. Vismaz tā viņas apgalvoja. Daiļā dzimuma pārstāves sacīja, ka viņš izskatoties drosmīgs un bīstams. Viņam nācās noticēt, jo Kristiāns reti pavērās spogulī. Viņš nēsāja garus matus tādēļ, ka nevēlējās bieži apmeklēt frizieri. Viņa ķermenis bija saulē iededzis, jo galvenokārt nācās strādāt zem klajas debess. Un, tā kā viņa

darbības lauks pastāvīgi bija būvobjekti un iznāca noņemties ar dēļiem, tad fiziskā slodze darīja plecus platus. Nē, Kristiāns par savu izskatu nemaz neuztraucās.

— Mani jau brīdināja, — Džonss no jauna iesāka, — ka, meklēdams jūs, es tikai velti nositīšot laiku, jo jūs brālim nekad nesniegšot palīdzīgu roku, ja viņš nokļūs nelaimē.

Kristiānām arī par šiem vārdiem nebūtu vajadzējis uztraukties, tomēr nez kādēļ viņš jutās aizskarts.

— Tas nemaz tā nav!

— Vai jūs viņam palīdzētu?

— Iespējams, ja Džefs būtu pie manis griezies. — Viņš nolauza franču maizei galiņu. — īstenībā ir tā, ka brālis man nekad neko nelūgs. Runa jau nav par to, ka Džefs varētu atbraukt uz Taiti bez Lauras ziņas. — Kristiāns brīdi iegrima domās. — Jūs laikam manu māju Vermontā jau esat izkontrolējuši?

— Viņa tur nav.

— Vai istabas augi ir nokaltuši?

— Gandrīz visi.

— Velns parāvis, kā man neveicas! Es varu uzcelt klajā vietā lielisku ēku, bet nelaimīgās puķes dāvās saglabāt nespēju. Jūs vismaz tās aplējāt?!

— Velns parāvis, nē. Tas neietilpst manos pienākumos.

— Ielauzties svešā mājā ari neietilpst jūsu pienākumos. Jums bija orderis?

— Man tas nav vajadzīgs. Es meklēju likuma pārkāpēju.

Kristiāns saprata, ka strīdēties nav jēgas.

— Jūs vismaz durvis aizvērāt, kad gājāt prom?

Džonss pamāja, raudzīdamies uz sarunu biedru it kā ar

neredzošu skatienu, — viņš jau domāja par kaut ko citu.

— Jums tur pie sienām ir'vienreizīgas fotogrāfijas. Vai jūs tās visas pats uzņēmāt?

— Lielākoties — jā, — Kristiāns atzinās, jo nebija nozīmes neko slēpt. — Es daudz ceļoju. Fotogrāfijas man atgādina tās vietas, kur esmu bijis.

— Ļoti iespaidīgi. To pašu var teikt arī par jūsu laboratoriju.

Kristiānām ne visai patika, ja sveši ļaudis rakņājās pa

viņa mantām.

— Tātad — jūs tur cītīgi pastrādājāt.

— Es jau teicu, ka meklēju aizdomās turēto par nozieguma izdarīšanu. Laboratorija ir vislabākā paslēptuve.

— Es būtu izdomājis kaut ko vēl labāku. Spriežot pēc visa, arī Džefam tas nenāktos grūti. — Kad aģenta sejā pavīdēja samulsums, Kristiāns izjuta prieku. Iespējams, Džonss labi orientējās nodokļu kvītīs un finansu atskaitēs, iespējams, aģents mācēja nopratināt sievietes un atrast potenciālos lieciniekus visā plašajā pasaulē, iespējams, viņš prata ielauzties un izdarīt kratīšanu. Taču atrast Džefriju Fraiju nebija šī vīra spēkos.

Tomēr patiesībā Kristiāns saprata, ka Džonss nebūt nav tik slikts, bez tam šim cilvēkam piemita arī mākslinieciska gaume. Varbūt tāpēc uz Džonsa jautājumu — kur viņš mācījies fotografēt — Kristiāns izstāstīja viņam to, ko parasti mēdza noklusēt.

— Miera nodrošināšanas spēkos.

Džonss bija pilnīgā neizpratnē.

— Miera nodrošināšanas spēkos? Jūs esat dienējis miera nodrošināšanas spēkos?

Šī ziņa parasti izraisīja līdzīgu reakciju, tādēļ Kristiāns necentās par to stāstīt.

— Vai jums kaut kas nepatīk? — viņš pikti apvaicājās.

— Nepatīk?! Nē, tieši otrādi — patīk. Es gluži vienkārši jūtos pārsteigts.

— Ja jūs cītīgāk nodotos savam darbam, tad jums tas jau būtu zināms.

— Jūs neesat aizdomās turētais. Jūs esat tikai potenciāls liecinieks.

— Vai arī līdzdalībnieks, — Kristiāns atgādināja, lai neļautu Džonsam atslābināties. Taču tas acīmredzot izrādīja interesi par ko citu.

— Miera nodrošināšanas spēki. — Viņa skatiens pauda neizpratni. — Man radies iespaids, ka jūs bērnībā bijāt huligāns. Kā jūs nokļuvāt miera nodrošināšanas spēkos?

— Cilvēkiem ir raksturīgi, ka viņi cenšas ieraudzīt to, ko grib redzēt, un ticēt tam, kam vēlas ticēt. Mājās es biju palaidnieks, taču tas nenozīmē, ka nebūtu paveicis kaut ko labu turpmāk. Gadījās tā — es izrādījos pietiekami saprātīgs, un bez tam man ir atlētiska ķermeņa uzbūve.

— Un neparasta pieticība.

— Pieticībai arī ir zināma nozīme. Bet, ja gribat dzirdēt, kā es nokļuvu miera nodrošināšanas spēkos, es jums to izstāstīšu. — Viņš ar to lepojās. Viņam ne visai bieži nācās par sevi stāstīt, pat jaunākos gados Kristiāns tiecās par sevi drīzāk radīt nepatīkamu iespaidu nekā atklāt patiesību. Taču tas laiks jau bija aiz kalniem, šobrīd daudz svarīgāk šķita valdības aģentam darīt zināmus faktus.

— Četrus gadus es spēlēju Amherstā koledžas komandā un pabeidzu studijas ar teicamām sekmēm. Man bija lieliskas rekomendācijas, un es pavadīju trīs mēnešus treniņos Montanā — ne jau katram tas izdodas. Pēc tam devos pāri okeānam.

Pats stāstītājs labi atcerējās to laiku. Tās bija laimīgas dienas.

— Vārdu sakot, lai izvairītos no iesaukšanas armijā, man nācās izvēlēties vai nu Vjetnamu, vai Āfriku. Es paliku pie pēdējās. Daži mani uzskatīja par revolucionāru, kuram ir tieksme nodarboties ar misionārismu, taču politika mani dzīvē nekad nav interesējusi. Patiesībā es iestājos miera nodrošināšanas spēkos tādēļ; lai tiktu projām no mājām. Gribēju atrasties tur, kur pret mani neizturēsies aizspriedumaini. — Kristiāns pasmaidīja, atcerēdamies likteņa ironiju. — Toreiz es vēl nezināju, cik neuzticīgi pret mani izturēsies Āfrikā. Es biju amerikānis. Es ierados, lai izjauktu lietu dabisko kārtību. Es nebiju draugs.

— Tādā gadījumā — kā jums izdevās kaut ko paveikt? — Džonss gribēja zināt.

Tas skanēja līdzīgi izaicinājumam, Kristiānām ļoti patika, ja viņu izaicināja.

— Iesākumā man vajadzēja visu jo sīki izpētīt un atrast kādu darbošanās veidu, kas bija nepieciešams, — piemēram, sākumā tā varēja būt tilta būvniecība. Tad vajadzēja sameklēt materiālus, pēc tam palīgus. Ar laiku es pamazām apguvu valodu, sāku izprast vietējās ieražas, un, kad jau varēja sākties tilta būvniecība, es spēju ļaudis pārliecināt, ka viņi būs tikai ieguvēji.

— Izklausās vareni. Vai patiesi tas neatstāja nekādu iespaidu uz jūsu ģimeni?

— Varbūt atstāja, bet man par to nekas netika teikts. Manu dzīvi Āfrikā mēs ne reizes neapspriedām.

— Kādēļ?

Kristiāns zināja atbildi uz šo jautājumu. Viņš nodienēja miera nodrošināšanas spēkos gandrīz četrus gadus un atgriezās mājās 1970. gada martā. Atbraucējs pavadīja mājās divas diennaktis, lielākoties viņš gulēja, tad devās meklēt sievietes un satika Lauru. Septiņpadsmitgadīgā meitene šķita vēl pārāk jauna, taču Lauru savaldzināja Kristiānā bārda, brīvā izturēšanās un arī tas, ka vīrietis bija par viņu vecāks. Kristiānu savukārt aizrāva viņas entuziasms. Tā vien šķita, ka šī jaukā meitene ir pārpilna ar neizsīkstošu enerģiju, kuru viņa negrasās ātdot zinību apguvei. Tā sākās abu draudzība. Viņi brauca ar slēpēm pavasarī, pa sniegiem klāto Takermana aizu, apmeklēja fotoizstādi Kembridžā, stundām ilgi klausījās Saimonu un Garfunkelu. Un vēl viņi nodarbojās ar mīlestību. Arī šajā ziņā jaunās meitenes enerģija izrādījās neizsīkstoša. Pārītis stundām ilgi nodevās mīlestībai mansardā, kur Kristiāns pārvācās uz dzīvi.

Kristiāns bija nodomājis nepalikt mājās ilgāk par nedēļu, taču iznāca pavadīt veselu mēnesi — tik labi Laura prata viņu pārliecināt. Bet tad šī meitene lūdza, lai Kristiāns ņem viņu par sievu. Viņa gribēja savu māju, vīru, bērnus un visu to saskanīgo ģimenes dzīvi, kuras pietrūka bērnībā. Taču Kristiāns nebija gatavs ģimenes dzīvei. Viņš vēl nebija skaidrībā, ko no dzīves īsti vēlas, taču vismazāk Kristiāns gribēja palikt Northemptonā.

Tādēļ viņš aizbrauca prom. Pēc dažām nedēļām, būdama neizpratnē par drauga pazušanu, Laura iegriezās viņu mājās, it kā lai atdotu dzejoļu krājumiņu. Durvis nācējai atvēra Džefs.

Kristiāns savai ģimenei par dienestu miera nodrošināšanas spēkos nestāstīja tādēļ, ka visu Northemptonā esošo laiku viņš pavadīja kopā ar Lauru. Savai draudzenei, viņš, protams, par to stāstīja, taču viņa nekad vairs to nepieminēja. Abu attiecības un kopīgi pārdzīvotais palika kā noslēpums.

Kristiāns jau ari nedomāja to atklāt Teiloram Džonsam. Tādēļ viņš vienīgi atbildēja:

— Es ar savas ģimenes locekļiem daudz nerunāju. Pēc koledžas beigšanas bieži nemēdzu būt mājās. Tā šķita labāk.

Liekas, Džonss viņu saprata.

— Tātad jūs sākāt nodarboties ar fotografēšanu, dienot miera nodrošināšanas spēkos. Bet vai jūs strādājāt kā profesionālis?

— Savas fotogrāfijas es pārdodu, taču šī nodarbošanās nekļuva par manu profesiju. Es esmu celtnieks.

— Bet jūs taču pabeidzāt Amhersta koledžu ar izcilību. Es to nekādi nespēju saprast.

— Tātad jūs savā domāšanā esat tikpat aprobežots kā visi citi. Velns parāvis, kādēļ gan izglītots cilvēks nevarētu būt celtnieks?

— Varētu jau gan. Tikai tas ir ļoti neparasti. Izglītoti jaunekļi lielākoties ieņem augsti apmaksātus amatus, kur var pelnīt naudu, neko nedarot.

Kristiāns brīdinoši pacēla roku.

— Es iestājos koledžā un labi mācījos. Man gribējās pierādīt, ka, pretēji visu uzskatiem, neesmu neveiksminieks, es nopelnīju savas atzīmes sūri, grūti strādādams, nevis koķetējot ar pasniedzējiem. Kaut ko tādu var atļauties skolā, koledžā jau ne. Es izcīnīju visus panākumus tādēļ, lai pierādītu, ka esmu spējīgs. Taču piespiest mani visu dzīvi staigāt baltā kreklā, vestē un uzvalkā viņi nevarēja.

— Tādēļ jūs devāt priekšroku armijas mundierim un Āfrikai.

— Vēlāk, kad braucu ar kravas kuģi ap Homa zemesragu, to nomainīja ūdensnecaurlaidīgs kombinezons, tad ūdenslīdēja ģērbs, jo mēs ar glābšanas komandu nirām Floridas piekrastes dziļumos, bet, kolīdz piekritu būvēt mājas Nantaketā, es saņēmu celtnieka siksnu.

— Tā jūs iesākāt?

— Jā, tā tas notika, — Kristiāns atņēma un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Vairs man jums nav ko stāstīt. Ja kāds svešs to būtu noklausījies, tad nodomātu — jūs rakstāt manu biogrāfiju. Nu, vai tas jums dod kādu priekšstatu par Džefu?

— Nē.

— Es arī tā domāju.

— Bet par sievietēm?

— To jūs varat izmest no galvas. — Kristiāns papurināja galvu. — Džefs ir monogāms.

— Es nerunāju par jūsu brāli, bet par jums. Vai tiešām jūs nekad neesat gribējis apprecēties?

Galvenais jau nebija apprecēties, bet gan nodibināt savu ģimeni. Brīžam šī vēlēšanās kļuva tik stipra, ka Kristiāns šo nepieciešamību izjuta gandrīz vai fiziski. Lauru viņš nebija gatavs precēt, bet Gabija pēc ģimenes neilgojās.

— Gluži vienkārši nav sanācis. — Kristiāns paraustīja plecus.

— Bet jums taču bija sievietes.

— Sasodīti pareizi, jūs trāpījāt naglai uz galvas. — Pamanījis tuvojamies sievieti, Kristiāns izpleta rokas. — Ei, skaistulīt! — Tā bija restorāna īpašnieka meita. Viņš piecēlās kājās, paņēma sievieti zem elkoņa un iepazīstināja: — Teilors Džonss, Šeila Meilona.

Acumirklī izjuzdams dienvidzemju skaistules dabas doto pievilcību, Džonss piecēlās un izstiepa roku.

— Teks. Lūdzu, esiet tik laipna!

— Kā klājas, Tek? — Šeila pavaicāja, reizē ar apburošo smaidu atsegdama baltas zobu virtenes. Viņa runāja ar tikko jaušamu akcentu.

— Lieliski, — uzrunātais atsaucās.

— Jūs laikam nupat kā atbraucāt?

— Šodien pat.

— Vai esat Kristiānā draugs?

— Jā, — Kristiāns atbildēja, lai nenāktos neko paskaidrot. — Šodien restorānā daudz cilvēku?

Šeila pārlaida skatienu ļaužu pilnajai zālei.

— Kā redzi. Taču es nesūdzos, ja tas nāk par labu darījumam. — Šeila pabužināja Kristiānām matus. — Labu apetīti! — Tad, pamājusi Tekam, sieviete devās tālāk.

Teks atkal apsēdās krēslā.

— Vai šeit visas sievietes ir tādas?

— Nē. Viņa ir gluži citādāka, — Kristiāns noteica, tad, pamanījis Tcka sejā vilšanos, piebilda: — Bet man ir zināmas

vēl dažas, kuras gandrīz tikpat skaistas. Divas māsas, mazliet jaunākas par jums. Šīm sievietēm pieder apģērbu veikals. Ja gribat — varu viņām piezvanīt.

— Uzreiz divas? Seksuālā izlādēšanās?

— Nē. Viena būs jums, otra — man.

— Sekss četratā.

— Nē. Bet nevajag pārāk apvainoties, ja nekas neizdosies. Es ceru, jūs vēl kādu laiku varat izturēt bez gulēšanas?

— Protams.

— Es tūdaļ piezvanīšu. — Kristiāns piecēlās kājās.

— Izklausās bezgala vilinoši, taču, ja domājat, ka tādējādi es pārstāšu meklēt jūsu brāli, tad ļoti maldāties, — Teks brīdināja.

— Jūs varat dzīt pēdas manam brālim kaut visu mūžu. Es zvanu meitenēm gluži cita iemesla pēc.

— Kas tas ir par iemeslu?

Kristiāns iztaisnoja plecus.

— Tādēļ, ka man šķietas — jūs esat simpātisks cilvēks. Vēl arī tādēļ, ka jums bija grūta diena. Bez tam jums patika manas fotogrāfijas. Taču pats galvenais, — to sacīdams, Kristiāns mazliet sašķobīja lūpas, — ja jau reiz atrodies paradīzē, tad jānogaršo arī aizliegtais auglis.

- 12«

Pats galvenais bija nauda. Laura pirmo reizi dzīvē izjuta naudas lielo nozīmi. Tā bija vajadzīga, lai varētu bērniem iegādāties pārtiku. Nauda nodrošināja ģimenei pajumti. Nauda bija nepieciešama Lauras restorāna darbinieku algām, pretējā gadījumā viņi no “Ķiršu dārza” aizies un meklēs sev nodarbošanos citur. Ja viņi šo darbu atstās, īpašniecei nāksies atrast citus cilvēkus, piedāvāt zemāku samaksu vai arī samazināt strādājošo skaitu. Jebkurā gadījumā cietīs darbs, un tas nozīmē, ka naudas būs vēl mazāk. Tas šķita kā apburts loks — viss bija savstarpēji cieši saistīts, un vajadzēja kaut ko izdomāt, lai šo apli pārrautu.

Džefs bija prom jau divas nedēļas. Neviens nezināja, kur viņš atrodas un ar ko nodarbojas. Laura zināja vienīgi to, ka vīram bija automašīna poršs, pietiekami daudz naudas iztikai, un tas viss. Brīžiem viņa izjuta tik milzīgu niknumu, ka patiesi gribējās, lai Džefu atrastu mirušu. Tad vismaz kaut kas atrisinātos un viņa varētu dzīvot tālāk. Tagad misis Fraija vairs nesēdēja, gaidīdama telefona zvanus kā agrāk. Viņa bija cieši apņēmusies strādāt un uzņēmās vairāk pienākumu, nekā to darīja citkārt. Laura saprata, ka Daganam O’Nīlam taisnība. Viņa atradās neapskaužamā stāvoklī, bet, ja restorānā būs jaušama drūma atmosfēra, cilvēki to vairs neapmeklēs. Vajadzēja, kā allaž, saglabāt svētku noskaņu. Restorāna “Ķiršu dārzs” īpašnieces ārējais izskats un uzvedība nedrīkstēja mainīties.

Diemžēl viņai nācās samierināties ar tukšu garāžu, likties vienai aukstā gultā un gatavot ēdienu tikai sev, kad Debras nebija mājās. Džefs allaž atradās līdzās. Tagad vīra vairs nebija. Un Laura ne mirkli to nespēja aizmirst.

Žurnālisti viņai nelika mieru. Gandrīz vai katru dienu piezvanīja kāds reportieris. Visļaunāk bija ar avīzi Sun. Vairākas reizes nedēļā parādījās raksti, pavēstīdami, ka Džefs vēl nav atrasts, ar šo lietu nodarbojoties FIB un Iekšējo nodokļu dienests turpinot izmeklēšanu. Lai kur Laura ietu — vieni prašņāja, vai neesot kādas vēstis no Džefa, otri sarunājās ar viņu līdzjūtīgā balsī, trešie — cītīgi izvairījās misis Fraijai skatīties acīs. Nepaguva norimt satraukums, ko izraisīja nule publicētais raksts, kad jau presē parādījās nākamais. Un, pat ja Laura gribētu visu aizmirst, lai spētu saglabāt veselo saprātu, Dagans O’Nīls viņai šādu iespēju liedza.

Arī Iekšējo nodokļu dienests nemitīgi par sevi atgādināja. Gandrīz ik dienas sakarā ar Džefa lietu Laurai zvanīja Teilors Džonss vai kāds no viņa kolēģiem. Bieži vien šī zvanīšana sākās pēc tam, kad aģentūrā bija saņemts kāds ziņojums. Līdzko avīzē parādījās Džefa fotogrāfija, desmitiem cilvēku apgalvoja, ka viņi meklēto redzējuši. Un tūdaļ arī Iekšējo nodokļu dienesta ļaudis zvanīja misis Fraijai, cenzdamies noskaidrot, vai Džefam ir kādi paziņas Andoverā, Greftonā un Bāmsteiblā. Ik reizes, kad atskanēja zvans, Laurai pamodās cerība, diemžēl neviens ziņojums neizrādījās patiess.

Vēlāk Hempšīras laikrakstam County Sun un Iekšējo nodokļu dienestam pievienojās vēl Savienoto Valstu pasts. Uz Fraiju adresi sāka pienākt rēķini. Par godu Džefam — ja vien tāds viņam bija, par to gan Laura šaubījās — jāteic, ka decembra rēķinus viņš bija samaksājis. Tomēr jau ar pirmo janvāri pienāks jauni rēķinu sūtījumi. Sīkos maksājumus, kā, piemēram, par gāzi, elektrību un telefonu, varēja uz mēnesi atlikt, taču ne vairāk — iekrāt parādu divus mēnešus būtu jau riskanti. Turklāt drīzumā vajadzēs lielākas naudas summas, lai norēķinātos par mājas ķīlu un Skota mācībām. Šos izdevumus nāksies segt nekavējoties.

Laura pielika milzu pūles, lai saglabātu skaidru galvu, kaut gan viņai par visu vairāk pasaulē gribējās sarauties čokurā un raudāt. Viņa saprata, ka pastāv divas iespējas. Pirmo viņa izmantoja jau tūdaļ nākamajā dienā, uzzinājusi, ka rēķini ir iesaldēti. Paklausot Defnijas padomam, viņa atvēra uz sava vārda bankas rēķinu, kurā tika ieskaitīti katras dienas ienākumi no restorāna “Ķiršu dārzs”. Otra iespēja bija saņemt aizdevumu, lai varētu nosegt izdevumus tik ilgi, līdz Defnijai izdosies pārliecināt federālo tiesnesi, ka puse no Džefrija Fraija ietaupījumiem pieder viņa sievai. Laurai ļoti negribējās lūgt aizdevumu, taču citas iespējas nebija.

Lai varētu meklēt aizdevumu, vispirms nācās paveikt lielu sagatavošanās darbu. Laura ilgas stundas pavadīja savā restorānā pie kompjūtera, rēķinādama, cik daudz naudas būs nepieciešams, lai varētu netraucēti turpināt darbu. Pēc tam viņa no iegūtās summas atskaitīja to, ko aptuveni ik nedēļas ieņēma restorāns. Vēlāk Laura nosēdās pie galda Džefa kabinetā, sāka rakņāties viņa piezīmēs un mēģināja noteikt, ar kādu naudas summu varētu pietikt ģimenes vajadzībām. Saskaitījusi visus iegūtos skaitļus, viņa vēl dažas dienas vilcinājās, cerēdama, ka pēkšņi ieradīsies Džefs un nenāksies vairs lūgt žēlastības dāvanas. Pēdīgi viņa saprata, ka Džefa ierašanās neko nelīdzētu, jo uz Fraiju ienākumiem uzliktais arests neļautu apmaksāt pat visnepieciešamāko. Tādēļ Laura, apvaldījusi savu lepnumu, devās lūgt aizdevumu.

Vispirms viņas ceļš veda uz banku, kurā bija atvērts pašas personīgais rēķins, taču šīs iestādes darbinieks paskaidroja, ka banka ir maza un tādu aizdevumu nevar izsniegt.

Laura ar šo paskaidrojumu samierinājās. Protams, viņa jutās pazemota, tomēr iemesls atteikumam šķita pārliecinošs. Bez tam pilsētā bija arī vēl citas bankas. Viņa tūdaļ pat devās uz kādu lielāku banku, taču darbinieks, kurš kārtoja aizdevumu jautājumus, ari tur tikpat laipni viņai atteica.

— Lūdzu, atvainojiet, misis Fraija, — ierēdnis atbildēja, aplūkodams viņas izpildīto veidlapu, — taču par aizdevumu nevar būt ne runas. Jūs esat kredītnespējīga.

— Kā, lūdzu?

— Tikai jūsu vīram bija tiesības parakstīt lūgumu pēc aizdevuma, ķīlas un kredītkartes. Tātad — jūs neesat kredītspē-jīga persona, rezultātā es nevaru jums izsniegt aizdevumu.

— Taču man ir pašai savs bizness. — Laurai likās, ka viņas atbilde skanēja gluži loģiski. — Jūs taču to zināt. Esmu pārliecināta — jūs manā restorānā esat bijis. “Ķiršu dārzam” ir stabili ienākumi.

— Jā. Bet jūs neesat kredītspējīga persona.

Lauru pārņēma izmisums. Saņemt atteikumu par aizdevumu, kas viņai bija tik nepieciešams, šķita tāda pati netaisnība kā rēķiniem uzliktais valdības arests.

— Es cerēju, ka jūsu banka izrādīs pretimnākšanu darījumu sievietei, šīs pilsētas pastāvīgai iedzīvotājai.

— Mēs būtu to darījuši, ja vien varētu. Taču pastāv zināmi likumi. Vienīgais, ko varu jums ieteikt, — aizpildiet kredītkarti pati uz sava varda. Tad pēc kāda laika atkal atgriezīsimies pie šīs sarunas no jauna.

Tāds solījums Lauru neapmierināja. Viņai vajadzēja naudu jau mēneša beigās. Viņa visiem spēkiem centās apspiest vilšanos, uzskatīdama, ka ierēdņa stūrgalvība izskaidrojama ar aprobežoto, provinciālo domāšanas veidu, un steidzās uz nākamo banku. Šai bankai bija filiāles visā štatā. Viņa cerēja, ka šīs iestādes darbiniekiem būs daudz plašāki uzskati.

Liktenis, šķiet, viņai izrādījās labvēlīgs — ar aizdevumiem saistītos jautājumus kārtoja sieviete. Būdama pārliecināta, ka sieviete labāk sapratīs visu pārdzīvoto un to, cik spaidīgos apstākļos viņa nonākusi, Laura aizpildīja vajadzīgos dokumentus un iesniedza tos kopā ar aprēķiniem, kuru sagatavošanā nācās ieguldīt tik lielas pūles. Tomēr — sieviete nebija labāka par vīrieti.

— Es ļoti atvainojos, misis Fraija, — ierēdne sacīja, ar nožēlu aplūkodama Lauras dokumentus, — tomēr, ņemot vērā pašreizējos apstākļus, man nav tiesību parakstīt tik lielu aizdevuma izsniegšanas summu. Jums nav materiālā nodrošinājuma. Valdība ir uzlikusi arestu visiem jūsu ienākumu avotiem.

Tas nāca negaidīti. Būdama šajās lietās iesācēja, Laura par to netika domājusi. Bet, kad sacīto apjēdza, šis arguments viņai šķita tikpat netaisns kā iepriekš dzirdētais apgalvojums, ka viņa nav kredītspējīga.

— Taču man ienākumus dod restorāns.

— Jā, bet ar to vien nav līdzēts. Ēka ir ieķīlāta, un jūs vēl līdz pat šai dienai atmaksājat aizdevumu par telpu iekšējo apdari.

— Taču šim biznesam pašam par sevi ir kāda vērtība.

— Praktiski nekāda, — tikpat laipni, bet stingri sieviete viņai atbildēja. — Tas sastāv vienīgi no jums un jūsu darbiniekiem. Ja pēkšņi kādā jaukā dienā restorāns tiek slēgts un jūs pazūdat, tad banka jums izsniegto aizdevumu vairs nespēs atdabūt.

Laura saprata, ko ierēdne domāja, taču ar restorānu tam nebija nekāda sakara.

— Restorāns ir mans vienīgais ienākumu avots. Tā ir vienīgā iespēja, kā es varu uzturēt savus bērnus. Varat man ticēt — es netaisos restorānu slēgt, ne ari bēgt prom.

Tomēr Džefs to izdarīja — sievietes nevilšais skatiens Laurai atgādināja. Laura bija šī cilvēka sieva. Tātad viņai nevarēja uzticēties.

— Jūs uzskatāt mani par vainīgu, tādēļ ka esmu Džefa sieva? — viņa izbrīnījusies jautāja. — Man nevar uzticēties tādēļ, ka manam vīram tiek izvirzītas apsūdzības? Tas taču ir netaisni! Es neesmu Džefs, bet gan — es pati. Man ir savs bizness un laba reputācija apgabalā. Varat jautāt, kam vien vēlaties.

— Tas man ir zināms, misis Fraija, — ierēdne atbildēja.

Viņa varēja būt vienos gados ar Lauru, sievietes pirkstā spīdēja laulības gredzens, bet uz galda atradās divu pusaudžu fotogrāfijas. Laura bija pārliecināta, ka šī ierēdne spēs iejusties viņas stāvoklī, taču tas nenotika. Viņa pārstāvēja citu intereses, opozīcijas intereses.

— Es zinu, ar ko jūs nodarbojaties, un man ir zināma jūsu reputācija — jums taisnība, tā ir nevainojama. Taču jums jāsaprot, ka banka ir nonākusi riskantā stāvoklī. Sakarā ar ekonomikas pagrimumu mēs esam zaudējuši milzīgas aizdevumu summas. Bizness sašaurinās. Ražotāji cieš bankrotu. Mums jābūt piesardzīgiem.

Misis Fraija centās saglabāt skaidru galvu un mieru.

— Es taču neprasu aizdevumu biznesa uzsākšanai. Es prasu vienīgi kredītu, lai spētu turpināt darbu tik ilgi, kamēr dabūšu pati savu naudu, kurai uzlikts arests, un tad varēšu samaksāt jebkuru kredīta likmes procentu. Es nelūdzu nekādas atlaides.

— Patlaban mēs jums nevaram dot aizdevumu. — Sieviete pakratīja galvu. — Atvainojiet.

Laura iegriezās vēl trīs bankās, tajās viņai ar nelielām izmaiņām atkārtoja jau iepriekš dzirdēto. Ar pūlēm apvaldīdama paniku, kas viņu pārņēma dienas beigās, Laura apstājās pie biroja “Faro un Fraijs”, lai parunātu ar Deividu.

Tas bija izšķirīgais solis. Pēdējo reizi Laura iegriezās firmā tajā vakarā, kad Džefs pazuda un viņa atbrauca savu vīru meklēt; ja vien būtu iespējams, misis Fraija nekādā ziņā uz biroju neietu. Firma piederēja Džefam, tikai viņas vīra tur vairs nebija. Viņai kļuva neērti, skatoties uz Džefa kolēģiem; šos cilvēkus Laura vairākkārt bija uzņēmusi savās mājās, un tie kādreiz pret Džefu izjuta cieņu. Taču tas viss attiecās uz laiku, pirms Džefs aizbēga ar piecdesmit tūkstošiem un Iekšējo nodokļu dienests pazudušo apvainoja par desmitkārt lielākas summas piesavināšanos, bet avīze Sun izvērsa savu vajāšanas kampaņu. Laura nezināja, ko tagad Džefa kolēģi domāja par aizbēgušo un ko domāja par viņa sievu.

Taču viņa bija izmisuma stāvoklī. Doma par to, ka nāksies atgriezties mājās bez jebkādām cerībām, likās briesmīgāka nekā Džefa pievilto kolēģu nosodošie skatieni. Bez tam Dei-vids, izrādīdams lielu laipnību, katru dienu ieradās pie Lauras mājās vai arī piezvanīja pa tālruni. ‘Tikai saki, ja es tev kaut kā varu palīdzēt. Ja tev kaut kas vajadzīgs, tad tikai dod zinu.” Un Laura nolēma pie tā aiziet. Viņai bija vajadzīgs glābējs, turklāt pēc iespējas ātrāk.

Kad Laura parādījās Deivida kabineta durvīs, viņš sēdēja pie dokumentiem apkrauta galda un, ieraugot atnācēju, neizrādīja ne mazāko prieku. Bet, kamēr Deivids piecēlās kājās, ieveda Lauru kabinetā, nosēdināja krēslā un aizvēra durvis, nepatika no viņa sejas bija pazudusi.

— Es necerēju tevi šeit sastapt. — Viņš apskāva Lauru ap pleciem un piespieda sev klāt. — Kā tev klājas? — Deivids vēl pajautāja, pieliekdams viņai savu tumšmataino galvu.

Šie apskāvieni Lauru neiepriecināja, tāpat kā tas, ka pirmajā brīdī viņa izraisīja Deividā nepatiku, tomēr viņai vajadzēja šeit ierasties, citas izvēles nebija. Un, jo ātrāk viņa darīs zināmu sava nāciena iemeslu — jo labāk.

— Ne visai labi. Es veselu dienu aizvadīju Hempšīras apgabala bankās, nevienā no tām man neiedeva ne centa. Es saprotu, firma man nevar dot aizdevumu kā tādu. — Laura jau to bija lūgusi pirms dažām dienām. — Jums jau arī ir grūtības ar skaidru naudu, un Iekšējo nodokļu dienests seko ikvienam jūsu solim. Taču kāda nauda no Džefa klientiem ir ienākusi. Viņš to ir nopelnījis. Ja es šo naudu varētu dabūt, tā man būtu milzīga palīdzība.

— Tu esi pavisam zaudējusi dūšu, — Deivids piezīmēja un noskūpstīja Lauru uz pieres. — Vai tur kāds brīnums, mīļā. Augu dienu staigāt pa bankām un lūgt aizdevumu nav visai patīkama nodarbošanās.

Laura atlaidās pret krēsla atzveltni, lai nebūtu tik tuvu Deividam.

— Ne jau par to ir runa. Ceturtdien braukšu uz Bostonu un pacentīšos tur dabūt aizdevumu. Es nelikšos ātrāk mierā, kamēr savu panākšu, bet līdz tam laikam man vajadzīga nauda.

— Tev vajag atslābināties, — Deivids ieteicās, pārlaizdams savu lielo plaukstu pāri sievietes rokai. — Tavi nervi ir saspringti kā stīgas.

Deivida pieskārieni Lauru saērcināja, viņa būtu no tiem izvairījusies, ja vien nebaidītos to aizvainot.

— Es atslābināšos, kad atradīšu iespēju, kā mums vairākus mēnešus noturēties. Es gribu sacīt, man nemaz nevajag pārāk daudz, lai zināmu laiku iztiktu. Trīs tūkstošus, ko samaksāt mājas ķīlu, divus citiem rēķiniem un astoņus Skota mācībām. Tad viņš varēs apmeklēt koledžu līdz gada beigām. Bet, kad vajadzēs nomaksāt par nākamo kursu, es jau atkal varēšu rīkoties pati ar savu naudu. — Viņai nācās ticēt, ka tas tā būs. — Pieci tūkstoši plus vēl mācību nauda — tas nav nemaz daudz, ja ņem vērā, kādas summas jūs šeit apgrozāt.

— Taču es pie šīs naudas netieku klāt. — Deivida sejā parādījās aizvainojuma izteiksme. — Tā ir tā pati skaidras naudas problēma, par kuru es runāju. Mums jāmaksā darbiniekiem, sekretārēm, jāmaksā par telpu īri.

— Bet nauda, kas ienāk no Džefa klientiem...

— To izlieto tieši šim nolūkam.

— Bet viņa ikmēneša alga? Vai es to varu dabūt uz priekšu?

— Džefa nav. Viņš nestrādā.

Deivida bārdainajā sejā parādījās naidpilna izteiksme, un Laura nespēja novaldīt savu piktumu.

— Džefs ir tavs partneris, bet partnerības noteikumi paredz, ka grūtā brīdī viens otru atbalsta. Ja Džefam uznāktu sirdslēkme un viņš nevarētu strādāt veselu mēnesi, es būtu pie tevis griezusies ar līdzīgu lūgumu.

— Taču viņam sirdslēkmes nav. — Deivids pacēla uz augšu uzacis. — Viņš ir aizbēdzis, izdarījis noziegumu, kas visiem firmas darbiniekiem radījis zaudējumu. Mums tikai jādomā, kā glābt savu reputāciju. Un tas nemaz nav tik viegli izdarāms. Mums nāksies smagi strādāt, lai atlīdzinātu zaudējumus.

Pēkšņi Laura sajuta, ka viņai trūkst gaisa. Sievieti šausmināja Deivida skatiens, balss noskaņa un fiziskais spēks. Izrāvusies no viņa apskāviena, Laura šķērsoja kabinetu un nostājās pie loga.

— Vai tu gribi sacīt — ja arī tu pats būtu gatavs man palīdzēt, tad citi censtos iebilst.

— Dažs labs jau būtu makten dusmīgs.

— Bet tu — vai tu Džefu aizstāvi? — Laura strauji pagrieza pret Deividu seju.

— Ir diezgan grūti aizstāvēt cilvēku, kurš izdarījis kaut ko tādu kā viņš.

— Tomēr viņš ir tavs draugs.

— Un tieši viņa dēļ viss mans bizness pēkšņi atrodas uz sabrukuma robežas.

— Vēl nekas nav pierādīts. Teilors Džonss apsūdzības slēdzienu nav saņēmis.

— Tas ir vienīgi tādēļ, ka aģents meklē Kristiānu un cer uzzināt kaut ko vēl. Taču apsūdzības slēdziens neizpaliks.

— Tas nenozīmē, ka Džefs ir vainīgs.

Deivids lēnām virzījās uz Lauras pusi.

— Tu uzskati, ka viņš nav vainīgs? — Deivids klusi iejautājās.

Laurai ļoti gribējās tam ticēt. Tomēr dvēseles dziļumos viņa raudzīja ieturēt zināmu atstatumu no Džefa un viņa nodarītā. Viņas pašas reputācija bija cietusi ne mazāk kā firmas reputācija, kaut ari citā nozīmē. Laura no visas sirds bija ticējusi šim cilvēkam un uz viņu paļāvusies. Ja viņš bija vainīgs, viņa izrādījās muļķe.

— Kādam taču viņš ir jāuzskata par nevainīgu.

— Vai tu patiesi tā domā? — Deivids atkārtoja. Viņš stāvēja sievietei tuvu klāt un, kad Laura neatbildēja, pieskārās viņas vaigam. — Pats briesmīgākais visā šajā notikumā ir tas, kā viņš izrīkojās ar tevi. Protams, firmai Džefs ir nodarījis pamatīgu postu, tomēr mēs izdzīvosim. Taču tas, kas viņa dēļ jāizcieš tev, nav piedodams.

— Viņš mani mīlēja, — Laura centās iebilst. — Mums bija brīnišķīga dzīve.

— Bet ta ir beigusies. Tagad tu esi nokļuvusi ellē.

Laura atmeta atpakaļ galvu, lai izvairītos no viņa rokas,

un apņēmīgi noteica:

— Es arī izdzīvošu.

— Es tev palīdzēšu. — Deivids liecās viņai tuvāk. — Atļauj man tev palīdzēt.

Sajūtot vīrieša ķermeņa karstumu, Lauru pārņēma salti drebuļi.

— Labi. Aizdod man naudu.

Ja ari Deivids saklausīja viņas balsī auksto toni, tad vai nu izlikās to nedzirdam, vai ari saprata nepareizi. Vīrietis pats runāja klusi, intīmā noskaņā.

— Es to nevaru darīt. Bet varu tev palīdzēt. Tev droši vien vakaros mājās ir tik vientulīgi. Tas ļoti nomāc. Tev vajag izklaidēties.

— Man ir pietiekami, kur izklaidēties. Vienīgais, kas man vajadzīgs, — tā ir nauda.

— Aizbrauksim kaut kur brīvajās dienās, Laura!

— Deivid! — Paslīdējusi vīrietim garām, Laura apņēmīgā gaitā devās uz durvīm. — Tu solījies man palīdzēt, — viņa atgādināja, jau satverdama durvju rokturi. — Tu atkārtoji to divas nedēļas no vietas. Taču šī palīdzība, ko tu man piedāvā, nav tā, kas man vajadzīga.

— Tieši tā ir vajadzīga, — Deivids apstiprināja. Viņš izskatījās liels un iespaidīgs, nekas neliecināja, ka šis cilvēks izjustu sirdsapziņas pārmetumus. — Šāda veida mierinājums ir vajadzīgs jebkurai sievietei.

— Kādā laikmetā tu dzīvo?

— Betai tas ir vajadzīgs. Un arī tev tas vajadzīgs. Visām man pazīstamajām sievietēm tas ir bijis vajadzīgs. Tādēļ netaisi tik izbrīnītu seju.

— Tas nav izbrīns, — viņa atbildēja. — Tas ir sašutums. — Viņa gandrīz pateica “riebums”, tomēr laikus savaldījās. Pietika jau ar to, ka viņa Deividam atteica, — vīrieši šādu noraidījumu uztver smagi, turklāt Laurai vēl varēja būt nepieciešama šī cilvēka palīdzība.

— Es pat nespēju noticēt, ka tu man patiesi to piedāvā.

— Kopš tā laika, kad Džefs pazuda, par to domā daudzi vīrieši mūsu pilsētā, — Deivids atbildēja, nenolaizdams skatienu, bet, kad Laura noraidoši papurināja galvu, vēl piemetināja: — Tā tas ir. Es zinu. Es dzirdēju sarunas. Tu esi seksuāla sieviete, Laura.

— Esmu precējusies sieviete.

— Kuru pametis vīrs.

Ar šiem vārdiem viņš sievieti ievainoja tik dziļi, ka pilnīgi satricināja viņas pārliecību.

— Pamesta? Tas nebūs īsti pareizi, — Laura iebilda, cenzdamās nezaudēt cieņu. — Mēs nezinām, ko Džefs izjuta, kad aizbrauca no šejienes. Iespējams, viņš netika ar sevi galā un nolēma, ka nav citas izejas. Var gadīties, ka tieši šobrīd, kad mēs sarunājamies, Džefs kaut kur sēž un domā par mani, un, ja tas ir tā — es nevaru teikt, ka vīrs mani pametis.

— Viņš tev zīmīti neatstāja.

— Varbūt viņam šķita, ka tā būs labāk.

— Ja Džefs patiesi būtu par tevi domājis — viņš atstātu zīmīti.

— Viņš domāja. Mēs esam precējušies divdesmit gadu.

— Tas neko nenozīmē, — Deivids nevērīgi izmeta. — Vari man ticēt.

Laura ar visiem spēkiem tam pretojās. Pēdējās divās nedēļās viņai jau vairākkārt uzmācās šaubas, vai abu attiecības bija pietiekami stipras, taču Laura nevēlējās savas izjūtas kādam uzticēt un vēl jo mazāk Deividam, kurš izrādījis tādu nodevību.

— Džefs mani mīlēja. Es to zinu. Taču mēs tagad runājam par kaut ko citu. Mans vīrs pazudis, bet tu grasies ieņemt viņa vietu manā gultā. Tas ir briesmīgi, Deivid. Liekas, tu biji Džefa draugs.

— Taču tu esi palikusi viena.

— Ne gluži, — Laura saniknota izdvesa. — Man ir Debra, Skots, Lidija un māte. Man ir daudz draugu un mans bizness, seksuālais mierinājums man vajadzīgs vismazāk, bet, ja arī rastos tādas intereses, tad es nekādā gadījumā neiedomātos tevi. Tu esi precējies, un tava sieva ir mana draudzene!

— To nevarētu tā teikt, — Deivids iebilda. Laura pamanīja viņa skatienā augstprātību. — Beta būtu ielaidušies ar Džefu, ja vien viņš manai sievai šādu priekšlikumu izteiktu.

— Deivid! — Laura iesaucās. — Kādēļ tu kaut ko tādu runā?

— Tādēļ, ka tas atbilst īstenībai: Beta nav man uzticīga. Kādēļ lai es būtu viņai uzticīgs?

— Varbūt viņa dara pareizi? — Laura pārjautāja, lai gan šaubījās, vai Deivids sacītā jēgu sapratīs. Liekas, viņš nemaz nejutās neveikli un reizē ar to pievīla savu sievu.

— Man jāiet mājās, — Laura nomurmināja un atvēra durvis.

Jau nākamajā mirklī Deivids atradās viņai līdzās un aizstājās priekšā. Vīrietis atbalstījās ar plaukstu pret durvīm, piespiedās viņai klāt un, pieliecies pie auss, dziļā krūšu balsī čukstēja:

— Es jau sen tevi gribu. Tu taču to zināji, vai ne?

Laura nenolaida acis no durvīm, cenzdamās ar visiem spēkiem saglabāt mieru un pašsavaldīšanos. Viņai sāka smelgt pakrūtē un drebēja balss.

— Man nevajadzēja te nākt. Tā bija kļūda.

— Kādēļ gan? Labi, ka tu tagad zini manas jūtas. Varbūt šajās brīvajās dienās vēl ne, bet nākamo reizi...

— Tādas nākamās reizes nebūs.

— Tu gluži vienkārši savējiem pateiksi, ka tev uz dažām dienām jāaizbrauc, bet es noorganizēšu sev komandējumu. Ja nevēlies palikt ārpus mājas pa nakti, mēs varam atrast kādu klusu vietiņu arī dienā. Es zinu vairākas tādas piemērotas vietas.

— Atļauj man iet, Deivid!

— Vai tu par to padomāsi?

Laura vienmēr bija lepojusies ar savu godīgumu, un šobrīd pats prātīgākais būtu palūgt, lai Deivids viņai liek mieru uz visiem laikiem. Un tomēr viņa bija darījumu cilvēks. Laura saprata, ka Deivids viņai var būt noderīgs. Kaut arī viņa jutās pārliecināta, ka ar šo vīrieti nekad nestāsies tuvās attiecībās, viņa tagad nepretojās Deividam vairs tik ļoti kā iepriekš.

— Es nealkstu pēc seksa, — viņa klusi noteica un aizturēja elpu, lai noslēptu riebumu. — Man jāiet.

Deivids nepakustējās.

— Es tev piezvanīšu.

— Ja tu domā man zvanīt, lai izteiktu līdzīgus priekšlikumus, tad nepūlies. — Viņa sajuta mutē rūgtumu un tikai ar pūlēm apvaldīja kaklā sakāpušo nelabumu. — Man jāiet, — viņa nočukstēja, un Deivids, iespējams, kaut ko noskārta, jo beidzot atkāpās soli atpakaļ.

— Es piezvanīšu, — viņš nemitējās atkārtot.

Un Laura neatskatīdamās izskrēja no kabineta.

Kad Deivids zvanīja, Laura negribēja ņemt rokās klausuli. Minēdama dažādus iemeslus, viņa lūdza, lai uz telefona zvaniem atbild Debra, bet, kad meitas nebija mājās, ieslēdza automātisko atbildētāju. Patiesībā jau cilvēki nemaz tik daudz nezvanīja, ne Deivids, nedz arī pārējie, kuri pirmajās dienās pēc Džefa pazušanas izrādīja ziņkāri. Tā vien likās, ka notikušais viņus vairs neinteresēja. Vai ari ļaudis uzskatīja Džefu par vainīgu — viens no diviem.

Tā domāja Laura, depresija viņai uzmācās ik dienas jo vairāk. Pie tā bija vainojama arī neveiksme Bostonā — tur neizdevās dabūt aizdevumu gluži tāpat kā viņas dzimtajā pilsētā. Taču vislielāko triecienu nācās saņemt nedēļas beigās, kad sestdienas rītā Fraiju namā ieradās pagalam satrauktā Elīza.

— Es baidos, mums var rasties grūtības, — atnācēja to sacīja tik klusā balsī, ka Laurai vajadzēja nosēsties viņai tuvāk. — Mēs saņēmām divus atteikumus.

— Tā jau visiem gadās. Mums vienmēr izdevās tos aizvietot ar citiem.

— Mums atteica kolektīvos pasākumus.

— Vai jaunnedēļ? — Laura, elpu aizturēdama, pārjautāja. Tagad viņa skaitīja katru centu, ko ienesa “Ķiršu dārzs’*. Tie bija viņas vienīgie ienākumi.

— Nē, tūlīt pēc svētkiem.

Laura nopūtās, izjuzdama pateicību arī par šo ziņu. Taču, līdzko Elīza atkal atvēra muti, Laura jau tūdaļ aizturēja elpu.

— Atcelti vēl trīs pasākumi janvāra un februāra beigās.

— Kādi?

— Divi izbraukuma apkalpojumi — pusdienas kompānijai “Meisons” un gadadienas svinības Krāmeriem. Tās bija paredzētas restorānā “Hikenraita gardumi”. — Varēja redzēt, cik grūti Elīzai nācās to pavēstīt. — Es negribēju neko stāstīt, Laura. Ir labi zināms, ka tev tāpat nav viegli. Cerēju, ka varēšu tos aizstāt ar citiem pasūtījumiem, taču līdz šim laikam nekas nav ienācis. Pasūtījumi būs. Vajag tikai pagaidīt. Paies svētki, cilvēki sāks plānot pasākumus janvārim, februārim, martam un zvanīs.

Laura iegrima pārdomās — pirms mēneša viņa būtu teikusi tāpat. Viņa jau no paša sākuma raudzījās uz restorāna darbību optimistiski, un, ja arī gadījās sīkas neveiksmes, viņas optimisms allaž izrādījās dibināts. Tomēr tagad stāvoklis bija mainījies. Atteikumiem varēja būt gadījuma raksturs. Taču nav izslēgts, ka tiem ir saistība ar Džefam izvirzīto apsūdzību.

— Šie pasūtījumi, cik es atceros, bija pieteikti oktobrī un novembrī, — Laura sāka skaļi pārdomāt, — tātad mēs jau sen esam saņēmuši naudu. Vai pasūtītājiem ir zināms, ka nāksies zaudēt iemaksāto avansu?

— Es jautāju — viņi to zina. Centos arī uzzināt, vai viņiem ir kāds dibināts iemesls, kādēļ saņēmām atteikumu. Kompānija “Meisons” nolēmusi savu konferenci noturēt viesnīcā, un arī pusdienas tiks rīkotas turpat uz vietas. Tas ir saprotami.

Gluži saprotami, ja vien tas ir īstais iemesls.

— Tikai kādēļ viņi pārdomāja?

— Es neprasīju. Uz mani tas it kā neattiecas.

— Protams. — Un tomēr Laurai gribējās to uzzināt. Ja, piemēram, noskaidrotos, ka ieradīsies lielāks dalībnieku skaits, nekā paredzēts iepriekš, — tas bija viens iegansts. Turpretim, ja Džekobs Meisons, būdams personīgi pazīstams ar Fraiju laulāto pāri, gribēja no viņiem pa klusām atdalīties, — tad tas jau ir pavisam kas cits.

— Un kādu iemeslu minēja Diāna Krāmere?

— Viņa sacīja, ka pārāk daudzi no uzaicinātajiem viesiem zinot, kāds Džefam sakars ar šo “Ķiršu dārzu”, un tādēļ viņa nevēloties, lai vakars tiktu sabojāts.

Laura norija siekalas.

— Bet ko Hikcnraiti?

— Viņi baidās, ka mēs varētu pārtraukt darbu, un nevēlas riskēt. Es viņus centos pārliecināt: “Ķiršu dārzs” netiks slēgts, un mums ir ārkārtīgi daudz pasūtījumu. Es viņus brīdināju, ja gadījumā viņi pārdomā un grib atjaunot pasūtījumu, tad šis laiks jau būs aizņemts, — Elīzas balss skanēja vēl klusāk. — Taču viņi sacīja, ka ir jau sarunājuši citur.

— Saprotu, — Laura pamāja. Viņa dziļi ieelpoja, cenzdamās nomierināt satrauktos, straujos sirdspukstus, taču uzmācās dziļas bailes.

— Ak Dievs! — Laura izdvesa.

— Varbūt man nevajadzēja neko stāstīt. — Elīza satvēra viņas roku. — Mums vēl priekšā svētki. Par to, kas darāms vēlāk, cilvēki sāks domāt pēc svētkiem. Pasūtījumu skaits pieaugs.

Laura ar skumjām atcerējās, kāds stāvoklis bija mēneša sākumā.

— Decembrī viss izskatījās tik labi.

— Ari janvārī un februāri nebūs nemaz sliktāk. Tik tiešām.

— Tāpat kā pagājušajā gadā?

— Gandrīz tāpat.

— Ir jābūt labāk. Restorāns strādā jau gadu ilgāk. Mēs esam nostiprinājušies. Visam jānorit labāk.

— Un būs arī labāk, — Elīza aizrautīgi runāja, satverdama Lauras roku. — Tad tu redzēsi, Laura. Pēc pirmā janvāra mēs dosim avīzē reklāmu. Tas palīdzēs.

Laura negribot pasmaidīja, jo sajuta, ka Elīzas entuziasms balansē uz izmisuma robežas.

— Tev taisnība. Es vienīgi nespēju tikt galā ar savu satraukumu, taču tev taisnība. Ir gada beigas un turklāt daudz ko nosaka vispārējais ekonomiskais stāvoklis. Janvāris, februāris un marts aizvien bijuši ne visai veiksmīgi mēneši. Ja vēl kāds piezvana, dari man to zināmu. Vienalga, vai tas būs atteikums vai pasūtījums. Man jāzina, kas mūs sagaida.

«13«

“Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts” — ar šiem reiz dzirdētajiem vārdiem vēlāk jūs sastapsieties katru gadu. Šajā nedēļā mūsu pilsētā tos sludina no visām kancelēm, tie parādās uz apsveikumu kartītēm, ar kurām pilnas pastnieku somas, tie rakstīti galvenās ielas veikalu vitrīnās.

Vēl viens gads, vēl vieni Ziemassvētki. Laimes vēlējumi ir tie paši, taču ari šie atgādina nepiepildītos sapņus tāpat kā iepriekš. Tuvējos Austrumos joprojām plosās karš, to veicina mūsu valdības neizlēmīgā politika — valstsvīri diplomātiski smaida un apmainās ar rokasspiedieniem. Kamēr valdības birokrāti sēž savos kabinetos, kasa pakaušus un apspriež iespējamos pretsoļus, inde no Dienvidamerikas narkokaraļiem turpina ieplūst mūsu bērnu vēnās. Viņu bezdarbības saniknoti, mēs esam spiesti uzsākt cīņu tikai tādēļ, lai mūs arestētu pie abortu klīnikām, kad paceļam savas balsis, aizstāvot cilvēka dzīvību, kas ir pārāk trausla un nespēj to darīt saviem spēkiem.

Vai ir iespējams runāt par mieru uz zemes, ja pa ielām klīst laupītāji, notiesātie tiek atbrīvoti jau ilgi pirms soda izciešanas, bet varmācība netiek sodīta nesakārtotās likumdošanas dēļ? Kā gan var novēlēt laimi cilvēkiem bez goda un sirdsapziņas, un kur lai gods un sirdsapziņa rodas, ja inteliģenti ļaudis sadomā nozagt citiem piederošu mantu?

Iekams tiek izmēzti pasaules lielceļi, vispirms jābūt tīriem mūsu valsts ceļiem. Un jāsāk ir ar mūsu pavalsti, ar mūsu pilsētas ielām, kurās Džefrijs Fraijs izauklēja savu noziegumu. Šis notikums izraisa sevišķu sašutumu, jo Džefrijs Fraijs piedzima un uzauga Northemptonā un savā dzimtajā pilsētā veiksmīgi nodarbojās ar biznesu. Un tomēr šis cilvēks ļaunprātīgi apkrāpa valdību par simtiem tūkstošu dolāru, nenomazgājamais traips gulstas uz sabiedrību un uz visiem mums. Viņam jāsaņem sods. Bet, kamēr tas nav noticis, mēs jutīsimies līdzvainīgi.

Tiesas process, kurā tiks izskatīta Džefrija Fraija lieta, aizsāks cīņu par augstu tikumību. Iespējams, mums būs nepieciešams ne jau viens vien tāds pasākums, iekams spēsim pa īstam tuvināt «mieru virs zemes», taču šis mērķis ir mūsu pūliņu vērts.

Bērnībā Laura Ziemassvētkus necieta. Viņas vecākiem daudz tuvākas bija intelektuālas nodarbes nekā svētku svinēšana. Tas nozīmēja, ka tajā laikā, kad tika rotāta eglīte, dziedātas dziesmas un izsaiņotas dāvanas, abi vecākie Makvcji lasīja, rakstīja vai arī salīdzināja savus novērojumus ar kolēģu novērojumiem. Santa Klausu Laura redzēja tikai pie savām draudzenēm un jau tūdaļ zināja, ka viņš nav īsts. Meitenei arī to pastāstīja vecāki. Jā, viņi sarūpēja meitai dāvanas, lai viņa nejustu pārestību, taču tās allaž bija praktiskas lietas, tām nepiemita nekas uzjautrinošs, bet, kad viņas abas ar māsu kļuva pusaudzes, dāvanas vairs vispār netika iegādātas.

Jau agrā bērnībā Laura pati sev nosolījās, ka tad, kad izaugs liela un pašai būs sava māja, Ziemassvētki tiks svinēti gluži citādi. Un tā arī notika. Jau pirmajā gadā pēc apprecēšanās, kaut arī viņi ar Džefriju nevarēja tolaik daudz ko atļauties, Laura pielika visas pūles, lai padarītu šos svētkus jautrus un priecīgus. Vēl aizrautīgāk viņa sāka Ziemassvētkiem gatavoties, kad piedzima bērni. Mēnešiem ilgi Laura lika maisā aiz skapja mazas, mīļas dāvaniņas. Eglītes rotāšana izvērtās par īstu rituālu, uz kuru bērni ielūdza savus draugus, lai visi kopā papriecātos. Laura palīdzēja bērniem veidot garas vītnes no graudu pārslām, cepa Ziemassvētku kūciņas un aizdedza aromātiskas sveces. Ēdienus Ziemassvētku pusdienām viņa izraudzījās tikpat rūpīgi kā Pateicības dienai, cenzdamās, lai tās būtu svinīgas, neparastas un līksmas.

Šogad Ziemassvētki bija gluži citādi. Ai, cik viņa jutās nogurusi! Laura nopirka eglīti un palūdza Skotu, lai dēls uzstāda to jau tajā vakarā, kad atgriezās mājās no koledžas, bet pati nonesa no bēniņiem eglītes mantiņas un to izrotāja. Dāvanas viņai bija, kaut gan Laura kopš Džefa pazušanas neko vairs nepirka, ne jau tikai naudas trūkuma dēļ, bet drīzāk gan tādēļ, ka galvā rosījās citas domas. Taču viņai ļoti gribējās, acīmredzot svētki viņai bija nepieciešami, tādēļ viņa sāka sīki jo sīki plānot bagātīgas Ziemassvētku pusdienas.

Bet pirmdien, pašā svētvakarā, kad avīzē Sun parādījās Garija Holmsa redakcijas sleja, izlikties, ka svētki ir priecīgi, kļuva vēl grūtāk. Debra dusmojās uz avīzi, Skots bija nikns uz Džefu, medija savukārt izturējās neiecietīgi pret Lauru, bet Laura gluži vienkārši nezināja, ko iesākt.

— Tu nemaz neesi labāka par tiem birokrātiem, par kuriem viņš raksta, — Medija, sēdēdama virtuvē, izsacīja savas domas. Nodarbības universitātē bija beigušās, bet māte pat necentās atrast laiku, lai pastāstītu Laurai, cik jauki noritēja vakars restorānā. Patlaban visas Medijas domas aizņēma Holmsa redakcijas raksts. — Tu te sēdi uz sava mazā ķeblīša un spried par savām iespējām. Vai nebūtu laiks kaut ko darīt, Laura? Vai tev neliekas, ka pārmaiņas pēc būtu pienācis laiks justies aizvainotai?

Laura grieza ceptus kastaņus, lai ar tiem pildītu tītaru.

— Kas, tavuprāt, mums būtu jādara?

— Garijs Holms jāiesūdz tiesā. Viņš apvaino tavu ģimeni.

— Viņš tikai atkārto apsūdzību, ko pret Džefu izvirzījis Iekšējo nodokļu dienests. Iespējams, Garijs Holmss rīkojies bezatbildīgi, taču nekā nelikumīga tur nav. Man nav pamata sūdzībai. — To viņai jau bija palīdzējusi noskaidrot Defnija, un, lai cik bēdīgi tas būtu, stāvoklis izrādījās tieši tāds.

Tomēr Medija neparko nelikās mierā.

— Vienalga, sūdzi viņu tiesā. Tev ir vajadzīgi liecinieki, kas aizstāvēs tavas intereses.

— Es tagad to nevaru atļauties, māt. Tiesas prāva maksā naudu, un šobrīd tās man nav. — Atbīdījusi kastaņus sāņus, viņa sāka rosīties ap sīpolu virteni.

— Reizēm, Laura, jārīkojas vienīgi principa pēc. Un tieši šis ir tas gadījums. Šis cilvēks un viņa avīze ir pataisījusi mūs par visas pasaules grēkāžiem. Es uzskatu, ka tev jādod viņam prettrieciens.

Taču Laura nespēja ne ar vienu uzsākt cīņu, tādēļ ļāva, lai Medija izrunā vien visu, kas tai uz sirds, bet pati gatavoja tālāk pildījumu. Pabeigusi darbu, viņa steidzās uz restorānu, lai sekotu, kā norit gatavošanās Ziemassvētku mielastiem. Agrāk viņai būtu braucis līdzi arī Džefs. Vēlāk viņi iegrieztos mājās, paņemtu bērnus un visi kopā dotos uz pusnakts misi. Šogad Laura negribēja bērniem neko uzspiest. Viņa ļāva meitai un dēlam izvēles brīvību, un tie devās pie draugiem. Tāpēc, kad Laura pārradās mājās, tur valdīja neparasts klusums. Viņa uzlika plati ar Ziemassvētku dziesmiņām, uzgrieza skaņu pēc iespējas skaļāk un pati devās uz virtuvi.

Diemžēl mūzika nespēja novērst Lauras drūmās domas. Tās kavējās pie Džefa un bērniem, tad atkal pie biznesa un nezināmās nākotnes. Laiku pa laikam viņai sāka trīcēt rokas, nācās apstāties, lai varētu dziļi ievilkt elpu un nomierināties. Pēkšņi acis aizplīvuroja asaras, viņa atkal apstājās un tās izslaucīja.

Debra un Skots pārradās mājās gandrīz reizē, abi ieskatījās virtuvē un parunājās ar māti, kura tur rīkojās, lai viss būtu kārtībā. Debra pastāstīja, ka ciemos nekādi piedzīvojumi neesot atgadījušies, viņi tikai pie Dženijas skatījušies video. Skots sacīja, ka kopā ar Kelliju aizbraucis uz vietējo sporta bāru un tur uz lielā ekrāna varējuši noskatīties pasaules čempionāta atkārtoto ierakstu.

Viņš vēl nebija beidzis savu stāstu, kad virtuvē atkal ieradās Debra.

— Vai tētis nav zvanījis?

Laura papurināja galvu.

— Kādēļ viņam šodien būtu jāzvana? — Skots pauda izbrīnu.

— Tādēļ, ka šodien ir Ziemassvētku vakars.

— Vai tu domā, viņam tas kaut ko nozīmē, ja jau tik ilgi ir prom?

— Kādēļ gan ne, — Debra atcirta. — Māmiņ, kā tu domā?

Laura sprieda, ka Džefam vajadzēja piezvanīt kaut vai

bērnu dēļ, viņš taču zināja, cik daudz Debrai un Skotam nozīmēja šie svētki. Taču Džefs nepiezvanīja — tas pilnā mērā atbilda visai viņa rīcībai aizritējušajā mēnesī.

— Var gadīties, ka viņš piezvana rītdien.

— Nemaz neceri, — Skots uzsauca, un Lauru pārņēma dziļas skumjas. Skots allaž bija ļoti tiešs, viņu varēja viegli iepriecināt un arī tikpat ātri apbēdināt. Reizē ar tēva pazušanu dēls pārvērtās. Viņš kļuva cinisks. Skots bija zaudējis savu nevainīgo uzticēšanos, un tas Lauru ļoti satrauca.

— Es zinu, tu esi dusmīgs, — viņa lēnīgi ieteicās. — Tāpat kā es, mums zināmā mērā ir iemesls tādiem būt.

— Zināmā mērā? Bet varbūt pilnā mērā? Viņš mūs ir nodevis. Pats aizlaidies lapās un atstājis mūs, lai tiekam ar šo jezgu galā. Šodien bārā es satiku vairākus zēnus no savas izlaiduma klases, viņi visi mani redzēja, taču neviens neuzdrīkstējās pienākt klāt. Var pat nodomāt, ka esmu spitālīgs.

— Bet varbūt vainīgs bija tavs krekls, — Debra ironizēja. — Tik pretīgi zaļā krāsā.

Skots izlikās māsas piezīmi nedzirdam.

— Visi puiši ir lasījuši avīzi, bet, ja arī nav lasījuši, tad viņiem par to ir stāstīts. Visi zina, ko Džefs izdarījis. Visa pilsēta to zina, un visa smirdoņa gāžas uz mums.

— Nu, nu, Skot, — Laura ieteicās. — Tu gatavojies kļūt par advokātu un pārkāp galveno likumu. Tu taisi spriedumu, kad vēl nav zināmi fakti.

— Mēs zinām pietiekami daudz.

— Nē, — Debra iebilda. — Jūs abi varat uzskatīt viņu par vainīgu, bet es gan ne. Ja tētis ir aizbraucis — tas nozīmē, ka viņam bija iemesli to darīt.

— Ak, jā. Viņš centās apkrāpt valdību un tika pieķerts.

— Jā, bet tētis droši vien var paskaidrot, kādēļ viņš to darīja.

— Kā gan var izskaidrot zādzību par lielām summām?

— Es nezinu, — Debra iekliedzās, — taču tas vēl nenozīmē, ka to nav iespējams izdarīt. — Pagriezusies pret māti, meitene trīcošā balsī sacīja: — Rīt ir Ziemassvētki, es zinu — restorāns būs slēgts, bet tu rīko lielas pusdienas. Kā gan mēs bez tēva varam rīkot svētkus?

— Mums nekas cits neatliek. — Lauras balss skanēja liegi, taču pārliecinoši. Tad, ieraudzījusi Debras acīs asaras, viņa juta, ka pašai aizžņaudzas rīkle. Nometusi dvieli, māte apskāva meitas plecus un pieliecās Debrai tuvu klāt.

— Rīt Ziemassvētki, bet Ziemassvētki ir laimīgs laiks. — Kad Debra jau pavēra muti, gribēdama iebilst, Laura ar skubu turpināja: — Es saprotu, tu nekādu laimi neizjūti. Tāpat es un ari Skots ne. Taču būs vēl ļaunāk, ja mēs tikai sēdēsim un pinkšķēsim. Pastāv ari kaut kas tāds, par ko mums jābūt pateicīgiem. Par to tu varēsi rītdien padomāt.

— Nosauc kaut vienu, — Debra nomurmināja.

— Vecmāmiņa Lidija. Viņa pie mums atbrauks, viņa tevi mīl, un ne jau visi tavi draugi var to sacīt par savām vecmāmiņām.

Debra kļuva nedaudz pielaidīgāka, tomēr pilnīgi padoties vēl negribēja.

— Tu domā, viņa bez tētiņa šeit jutīsies labi?

— Iespējams, Lidijai būs smagi, taču mums jārūpējas, lai viņai uzlabotos garastāvoklis. Tas pats sakāms ari par otru vecmāmiņu. — Laura paraudzījās uz Skotu. — Viņa dusmojas par notikušo ne mazāk kā jūs. Tagad nu mēs esam kļuvuši bēdīgi slaveni, un, pēc Medijas domām, tas var sabojāt viņas karjeru.

— Sabojāt karjeru Makvejai? — Skots iesprauslājās. — Nolaist viņu no sliedēm? Tas iespējams vienīgi tādā gadījumā, ja Amerikas psihologu asociācija savu ikgadējo konferenci noturēs uz dzelzceļa uzbēruma. Es gribu sacīt, viņas stāvoklis ir tik stabils, ka drošāks nemaz vairs nevar būt.

Laura mēģināja aplūkot situāciju no savas mātes viedokļa.

— Medija kļūst veca. Jau ilgāku laiku viņa baiļojas, ka fakultātes dekāna vieta var tikt piedāvāta kādam gados jaunākam cilvēkam. Viņa baidās, ka notikušais izrādīsies labs iemesls, lai pateiktu viņai ardievas. Tā nu arī viņai šie ir neparasti svētki. Un mēs nedrīkstam viņu atstāt vienu.

— Bet smaidīt, smieties un priecāties, it kā viss būtu kārtībā? — Debra iebilda. — Bet ja nu tētis ir miris? Policija tādu varbūtību pieļauj.

— Ja viņš vairs nav dzīvs, tad mēs esam gluži vienkārši izmuļķoti, — Skots atcirta. — Mirušajam valdība apsūdzību nevar izvirzīt, un iznāk, ka mēs esam dabūjuši ciest ne par ko.

— Skot, — Laura iebilda lūdzošā balsī, — nerunā tā. No tā nevienam nekļūs vieglāk.

— Mamma runā pareizi.

— Bet tā ir taisnība, — Skots neatlaidās.

— Ļoti iespējams, — Laura piekrita, — bet tādēļ jau nevienam nekļūst vieglāk. Es neticu, ka viņš ir miris. Mums atliek tagad vienīgi dzīvot, kā esam dzīvojuši, — tas ir, sarīkot rītdien tradicionālās Ziemassvētku pusdienas un pacensties mazliet izklaidēties.

— Bez tēva nekas neiznāks. — Debrai trīcēja balss. — Es gribu, lai viss atkal būtu tā, kā bija.

Laura piespieda meitu vēl ciešāk sev klāt — tas nenotika no aizkustinājuma. Viņai pašai metās baisi. Nebija zināms, kas viņus sagaida. Tādu neziņu viņa nebija izjutusi kopš tā laika, kad pameta koledžu. Toreiz viņa bija pavisam jauna — bez bērniem, bez sava biznesa un darbiniekiem, kas atkarīgi no īpašnieces. Tagad uz viņas pleciem gūlās milzīgs smagums un Džefa nebija līdzās, lai viņai palīdzētu. Kaut ari agrāk vīrs ne visai bieži atviegloja sievas soli, taču viņš vismaz atradās blakus. Tagad Džefa nebija. Un šajā Ziemassvētku vakarā Lauru nomāca bailes un vientulība.

— Dzīve neapstājas, — Laura noteica, sakopojusi atlikušos spēkus. Māte izjuta meitas siltumu un dēla tuvumu. — Pēc kāda laika viss izskatīsies citādi. Tam tā jābūt. Tas nenozīmē, ka būs vēl sliktāk.

— Vai tu domā, ka dzīve bez tēva kļūs labāka? — Debra iejautājās.

— Tā kļūs savādāka. Un notiekošais mums jāuznem mierīgi. Gluži tāpat kā katra jauna diena. Ja mēs tikai sēdēsim pie galda un prātosim par to, ka nav tēva, — būs briesmīgi. Bet, ja sapulcēsimies pie galda ar domu, ka esam tomēr visi kopā, ka visi veseli, tad jau tuvākajās nedēļās vai mēnešos kļūs daudz vieglāk... — viņai aizlūza balss, — un mums klāsies labi. — Viņa gribēja vēl ko sacīt, taču šaubījās, vai spēs to izdarīt. Viņa baidījās, ka sāks raudāt. Asaras jau bija sakāpušas acīs. Laura sažmiedza plakstus cieši jo cieši, lai bērni neieraudzītu tajās bailes.

Debra arī nerunāja. Skots tāpat cieta klusu, taču pēc brīža Laura sajuta uz sava pleca dēla roku. Mātes un dēla roku pirksti savijās kopā.

Šie klusie mirkļi Laurai kļuva par svētku kulmināciju.

Trešajā dienā pēc Ziemassvētkiem Defnija ar Debru aizbrauca uz Ņujorku. Laura, bažīdamās par savām naudas iespējām, tam īsti negribēja piekrist, taču draudzene neatlaidās.

— Man ir nauda, Laura. Es nopelnu pietiekami labi, un man nav bērnu. Ja nevarēšu naudu tērēt kopā ar Debru, tad ar ko gan vēl citu?

— Tu jau tāpat daudz dari manā labā, bet es tev nevaru samaksāt ne centa, — Laura Defnijai atgādināja. Defnija aizvadīja vakarus, iepazīdamās ar Džefa dokumentiem un Lauras biznesa atskaitēm, viņa centās ievākt ziņas, kas bija nepieciešamas, lai atgūtu iesaldētos rēķinus.

— Man tavi centi nav vajadzīgi.

— Bet tu tērē savu laiku.

— Bet tu esi mana draudzene, — Delnija to pavēstīja ar skatienu, kas necieta nekādus iebildumus. — Un es par to negribu vairs neko dzirdēt.

Laura šai tēmai vairs nepieskārās. Debra par gaidāmo braucienu kopā ar Defniju bija sajūsmā, Lauru tas darīja laimīgu, bet Skots pats pieteicās strādāt «Ķiršu dārzā». Māte ar pateicību pieņēma dēla palīdzību, daudz nedomādama par to, ka pirms brauciena uz koledžu viņam vajadzēs krietni izgulēties un atpūsties.

Viņai rūpju netrūka. Rēķini joprojām pienāca ar katru pastu, un, lai cik daudz naudas Laura ieskaitīja savā jaunajā rēķinā, šie noguldījumi nekādi nespēja nosegt summas, kas stāvēja rakstītas viņas rēķinu saraksta apakšējā stūrī.

Tādēļ viņa centās samazināt izdevumus. Viņa atteicās no Emijas pakalpojumiem. Sī sieviete ieradās divas reizes nedēļā mazgāt drēbes un uzkopt māju. Laura varēja to paveikt pati, kaut gan uz viņas pleciem tagad uzgūla vesels apģērbu kalns, ko viņa iepriekš, daudz nedomādama, būtu aiznesusi uz ķīmisko tīrītavu. Tagad misis Fraijai pienācās padomāt. Viņa pagaidām neaicināja paklāju tīrītāju, tāpat krāsotāju, kuram būtu jāizkrāso vannasistaba pirmajā stāvā, un neiegādājās arī restorānam jaunus gridas celiņus. Laura piezvanīja uz salonu Diānai un lūdza, lai pārdod Velsas svīteri, kas bija speciāli pasūtīts viņai. Laura atcēla arī braucienu uz Sabu, lai varētu dabūt atpakaļ biļešu naudu.

Taču tas viss bija piliens jūrā. Naktīs Lauru mocīja murgi — viņai vajadzēja slēgt restorānu un iet strādāt par viesu apkalpotāju pie sava lielākā konkurenta Timotija. Nakti pec nakts pamostoties, viņas ķermeni klāja auksti sviedri aiz šausmām, ka neizdosies tikt ar visu galā. Kad pienāca laiks celties, Laurai gribējās ievīstīties ciešāk segā un izlikties neko neredzam. Gulētājai šķita, ka tad neviens nevarēs viņai sagādāt ciešanas. Taču viņa saprata, ka noslēpties neizdosies. Rēķini nepārstās pienākt arī tad, ja Laura aploksnes neatvērs. Un, ja adresāte tos neapmaksās, tad situācija izvērtīsies vēl jo smagāka.

Ja valdība ir iesaldējusi viņas ienākumus un Fraiju ģimenes māju nav iespējams ne nopirkt, nedz arī pārdot, vai tādā gadījumā banka ir tiesīga neļaut viņai izpirkt ķīlu zīmi tādēļ, ka nokavēts maksājuma termiņš?

Puspajokam, pusnobijusies Laura uzdeva šo jautājumu Def-nijai tūdaļ pēc tam, kad draudzene atgriezās no Ņujorkas. Defnija to uzņēma ļoti nopietni. Viņa aprunājās ar saviem kolēģiem. Advokāte uzmeklēja likumu krājumos līdzīgu piemēru un paskaidroja Laurai, ka viņai ir visas tiesības palikt savā mājā ari pēc tam, kad ķīlu zīmes izpirkšanas tiesības būs zaudētas. Ja vien lieta tiktāl nonāks.

Taču Defnija apgalvoja, ka tas vēl ir pārāk tālu.

Tomēr Lauru nevarēja tik viegli pārliecināt. Viņa bija pārāk daudz zaudējusi. Pierastā rožainā pasaule, kurā viņa dzīvoja un kur viss bija atkarīgs no paša pūliņiem, vairs neeksistēja. Nākotne viņai likās pārāk nedroša.

Tieši tādēļ viņa necentās vis apspriest ar Defniju jautājumu par ķīlu zīmes izpirkšanas tiesību zaudēšanu, bet gan izteica šādu domu:

— Man šķiet, mums ir pienācis laiks nolīgt privātdetektīvu. Šī uzmācīgā ideja mani moka katru nakti. Mums vajadzēja nolīgt privātdetektīvu jau no paša sākuma, varbūt tad mēs jau būtu Džefu atraduši. Šī doma man vai laupa saprātu.

— Detektīvi maksā naudu, — Defnija, bridi klusējusi, piebilda.

Laura juta, ka ideja par privātdetektīvu Defniju neaizrauj, taču ne jau Defnijai nācās izstrēbt putru, ko bija ievārījis Džefs.

— Pareizi un gluži dabiski, es taču nevaru iet »uz detektīvu biroju un samaksāt honorāru. Tomēr man rādās, ka šī lieta spētu privātdetektīvu interesēt. Tā radītu popularitāti. Un vēlāk būs ari nauda. Es samaksāšu, līdzko varēšu piekļūt pie bankas rēķiniem.

Defnija bužināja matus. Šodien tie bija brīvi izlaisti un labi saderēja ar izejamo kostīmu — svīteri un džinsiem, kas vērta viņas izskatu tikpat modemu kā allaž. Tomēr Defnija izskatījās nogurusi.

— Laura, tie rēķini nav diez kādi dižie. Nauda tur ir, bet, ja domā, ka, to saņēmusi, tu varēsi atrisināt visas problēmas, tad tu maldies.

— Tomēr kaut kas tas ir. Tas mani noturēs virs ūdens. Šī nauda man ļaus kaut nedaudz atvilkt elpu. — Laura nesaprata, kādēļ Defnija bija noskaņota pret privātdetektīviem, un tādēļ visiem spēkiem centās paskaidrot savu domu. — Jaunajā gadā paliks četras nedēļas, kopš Džefs pazudis, un man viņa atrašanās vieta vēl arvien nav zināma. Policija pārbauda pienākošos telefona zvanus, bet ārpus tā viņi maz ko dara. Tāpat kā Iekšējo nodokļu dienests. Ja ar lietu nodarbojas FIB, tad ir saprotams, kādēļ pa ielām klaiņo personas, kuras ierindojas nelabojamo un visbīstamāko noziedznieku desmitniekā. Kaut kur taču Džefam ir jābūt. Un es gribu zināt, kur viņš ir. Ja vien man būtu spēks, laiks un prasme, es pati dotos pazudušo meklēt, bet, tā kā neko neprotu, tad man atliek šeit sēdēt un gaidīt, kad citi viņu atradīs. Taču viņi to nedara, un es jau no gaidīšanas esmu nogurusi. Es gribu kaut ko uzsākt.

— Ļauj man parunāt ar Teiloru Džonsu, — Defnija ieteicās, vērīgi raudzīdamās uz Lauru.

— Kādēļ ne ar privātdetektīvu?

— Tādēļ, ka mums nav jātērē sava nauda par darbu, ko veic valdība.

— Bet valdība neko nedara, es gribu, lai viss tiktu izdarīts.

— Dosim Džonsam vēl pēdējo iespēju.

— Vai tu pazīsti kādu labu privātdetektīvu?

— Ar dažiem esmu kopā strādājusi. — Defnija pameta ar galvu.

— Piezvani kādam no viņiem.

— Vispirms — Teiloram Džonsam.

«14*

Teks nebija saticis Del'niju kopš tā rīta, kad viņa ieradās policijas iecirknī, lai aģentu nostrostētu par to, ko izklāstījis presei. Tomēr Teks par šo sievieti visai daudz domāja — tas pārsteidza viņu pašu. Protams, Defnijai bija slaidas, skaistas kājas, taču Džonss pazina daudzas sievietes ar skaistām kājām, un Tekam nemaz nebija par viņām pastāvīgi jādomā. Viņš secināja, ka ir ļoti iepaticies Defnijas stils — sievietes kustības, runas veids, gatavība aizstāvēt savus draugus. Šī persona viņu ieintriģēja.

Tādēļ Teks izjuta īstu prieku, kad Defnija parādījās viņa kabineta durvīs.

Tam bija vēl ari cits iemesls. Bija gada pēdējā diena, pulkstenis rādīja četri pēcpusdienā. Iecirknī vēl strādāja tikai daži ierēdņi, pārējie jau bija devušies prom, lai gatavotos Jaunā gada sagaidīšanai. Tekam nebija nekas padomā ne par šo vakaru, ne ari par rītdienu. Tādēļ viņš staigāja pa iecirkni, pārcilāja uz sava darbagalda dokumentus un izlikās tā, it kā kuru katru acumirkli izdarīs svarīgu atklājumu Fraija lietā. Īstenībā viņš visnotaļ nožēloja pats sevi.

Teks veltīja Defnijai platu un siltu smaidu, kas, šķiet, sievieti pārsteidza. Viņa palika stāvam durvīs un labu bridi nemaz nekustējās. Pēc laiciņa Defnija nedroši pasmaidīja.

— Cik jauki, — viņa ieteicās, gandrīz vai būdama izbri-nējusies. — Parasti, kad paveru šīs iestādes durvis, cilvēki sastingst.

— Tikai ne es. Un ne šodien. Man tik ļoti vajadzīga sabiedrība. Vai gribat apsēsties?

Iepriekšējā reizē Defnija Filipsa visu laiku nostāvēja pie viņa galda kājās. Teks domāja, ka ari šoreiz notiks tāpat, īpaši tad, kad viņa kļuva lietišķa. Taču Defnija vilcinājās, sievietes skatiens pauda apjukumu, un nākamajā mirklī Teks viņas acīs ieraudzīja jau gluži citu izteiksmi.

Tiesa, vēl pēc brīža viņa samirkšķināja acis, un Teks nodomāja, ka viņam tas viss tikai tā šķitis. Taču, līdzko viņš atkal izjuta pret sevi žēlumu, tā advokāte pienāca pie aģenta galda, apsēdās viņam iepretim uz krēsla, nolikdama somu zemē. Viņa sakrustoja kājas, un, kaut arī tūdaļ parāva uz leju gurnos uzrautos svārkus, Teks nespēja nociesties, neuzmetis skatienu viņas ceļgaliem. Kad pēdīgi Teks pacēla augšup acis, Defnija raudzījās uz viņu ar pārmetumu.

— Izlūdzos piedošanu, — viņš nomurmināja un pievērsa skatienu sienai, tad noklepojies atkal paraudzījās uz Defniju.

— Patiesībā es nemaz nejūtu sirdsapziņas pārmetumus. Jūs izskatāties neparasti jauki. Tāpat kā vienmēr. Jūs droši vien esat pieradusi, ka vīrieši uz jums met acis. Varu derēt, ka tā ir patiesība.

Defnija pakratīja galvu.

— Es esmu advokāte. Viņi neuzdrīkstas.

— Tad lūk, kā? — Iespējams, to sacīdama, Defnija gribēja

viņu brīdināt. Taču viņš nolēma, ja tas arī tā būtu, tad labāk

darīt visu bez kavēšanās. — Toties es uzdrīkstos. Jūs patiesi izskatāties lieliski. Neko skaistāku es šodien vēl neesmu redzējis. — Teks pasmaidīja, un pēc mirkļa — viņš varēja apzvērēt — Defnija pietvīka. Kad sārtums no sievietes sejas nenozuda, viņam ienāca prātā kosmētika, kas palīdzēja radīt Defnijas tēlu. — Nu, tātad — kā jums, advokāte, klājas?

— Paldies, labi. — Uzrunātā nenolaida no Tekā skatienu.

— Jūs esat skaisti iededzis.

— Pateicos. — Droši vien Taiti saulei piemita savs burvīgums. — Kad nākas skraidīt pa salu uz priekšu un atpakaļ, lai notvertu liecinieku, tad jau saules stari tevi tik un tā arī ķers, vai nav tiesa?

— Vai jūs nodarbojāties ar zemūdens peldēšanu?

— Protams, kādas pārmaiņas jau bija vajadzīgas, vienmēr jau pēdas dzīt nevar.

— Vai sērfojāt arī?

— Jā, tad, kad vajadzēja atkal atvilkt elpu. Atrast lieciniekus nav nemaz tik viegli.

Viņas reakcija bija neskaidra — sieviete, it kā aizturēdama smaidu, savilka lūpas.

— Aģent Džons, es pazīstu Kristiānu. Un zinu, ka, līdzko jūs šo cilvēku atradāt, viņš pielika visus spēkus, lai iesaistītu jūs izvirtībās.

— Izskatās, ka jūs tik tiešām viņu pazīstat. — Teks pakasīja pakausi. Teks* atcerējās Taiti abas māsas Mahanoa, un viņam galvā iešāvās satraukta doma. — Un cik labi jūs Kristiānu pazīstat?

— Viņš ir manas labākās draudzenes vīrabrālis. Arī viņš piedalījās Lauras kāzās tāpat kā es. Mēs tikāmies ari viņas bērnu kristībās. Un arī Lidijas sešdesmit gadu jubilejā. Un kur tad vēl Pateicības diena, Ziemassvētki un Lieldienas — tajās reizēs vienmēr bijām visi kopā!

— Tas ir diezgan daudz. Ak, laimīgais! Laikam ir ļoti patīkami atbraukt, zinot, ka jūs viņu gaidāt.

To nu Tekam nevajadzēja sacīt. Viņš vēl nepaspēja izrunāt visu līdz galam, kad Defnijas sejā jauko izteiksmi nomainīja pilnīgs sastingums un advokāte jau sāka celties kājās.

— Ak, atvainojiet! — Teks pielēca no krēsla un izstiepa roku, lai viņu aizkavētu! — Tas bija pilnīgi nevietā.

— Un turklāt vēl aplam, — viņa piebilda. Sievietes acīs, kas bija riekstu krāsā, pazibēja brīnumainas uguntiņas, tās viņš vēl labi atcerējās no pirmās tikšanās reizes. Galu galā Teks sacīto nemaz tik ļoti nenožēloja, īpaši tad, kad Defnija turpināja: — Man ar Kristiānu nekad nekas nav bijis. Es nesaprotu, kādēļ jums pēkšņi radušās tādas aizdomas.

— Viņš ir viens, un jūs esat viena...

— Mums nav nekā kopēja. Sāksim kaut vai ar to, ka viņš ir nesabiedrisks, bet es pēc sava rakstura esmu sabiedrības cilvēks. Es varu bezgala virtenē nosaukt atšķirīgo, taču tā būs vienīgi veltīga laika nosišana mums abiem.

— Nekas. Es nesteidzos. — Un, gribēdams apstiprināt sacīto, Teks atlaidās atpakaļ atzveltnē, uzlika rokas uz vēdera un saāķēja kopā pirkstus.

Defnija vairs neatbalstījās krēsla atzveltnē, taču vismaz apsēdās.

— Šodien ir Vecgada vakars. Visi kaut kur brauc. Vai jūs netaisāties braukt uz Bostonu vai arī kur citur?

— Man Bostonā nav ko darīt.

— Ā-a.

— Jūs man neticat?

— Kādēļ ne — protams, es ticu...—Viņa aizturēja elpu. — Starp citu, jums taisnība, es neticu. Jūs izskatāties pēc vīrieša, kuram ir meitenes uz katra stūra.

— Tik seksuāls, ja? Patiesību sakot, es pirms pāris nedēļām izšķīros ar savu draudzeni un kopš tā laika esmu viens. Man nav neviena ne Bostonā, ne šeit, tas nozīmē, ka varu sēdēt un runāties, cik vien ilgi vēlos. — Teks iekārtojās ērtāk atzveltnes krēslā, aizlika rokas aiz pakauša un pasmaidīja.

Ari Defnija pasmaidīja. Vēlreiz. Šķita, ka tas viņu pašu pārsteidza un lika aizmirst to, ko bija gribējusi sacīt. Kaut gan Teks uzskatīja, ka tas gluži vienkārši varētu būt pašapmāns. Tomēr viņš nepārstāja smaidīt un tik tiešām tagad jutās daudz labāk nekā visā aizvadītajā laikā.

Veltījusi Tekam ilgu skatienu, Defnija paraudzījās griestos — vīrietim tas atgādināja to bridi, kad viņš lūkojās sienā. Taču, kad Defnija nodūra acis, viņa jau atkal bija atguvusi pašsavaldīšanos.

— Es ierados sakarā ar lietu.

— Nojaušu jau to.

Defnija dziļi nopūtās.

— Laura grib ņemt privātdetektīvu. Iekams mēs uzņemamies tādus izdevumus, es gribētu zināt, ko jums izdevās noskaidrot. Deniss man teica, ka Kristiāns nav varējis daudz palīdzēt.

— Jā, kas attiecas uz Džefa atrašanās vietu, tad tur nu viņš nevarēja palīdzēt, — Teks apstiprināja. Viņš nebaidījās atklāt iegūtās ziņas, jo cerēja, ka reizē ar to varētu iemantot Defnijas uzticību. — Kristiāns brāli nav redzējis un arī nav neko par viņu dzirdējis. Mēs pārbaudījām aviolīnijas, maršrutu autobusus, dzelzceļa stacijas, firmas, kas iznomā automašīnas. Es zinu, viņam ir poršs, taču nav izslēgts, ka Džefrijs to kaut kur noslēpis un tā vietā paņēmis kaut ko neuzkrītošāku. Mēs pārbaudījām viesnīcas, moteļus un policijas iecirkņus šajā un arī visās līdzās esošajās pavalstīs, kā arī tajās, kas robežojas ar kaimiņu pavalstīm. Un ne miņas, ne ziņas.

— Vai viņš izmantojis ari kredītkartes?

— Nē.

— Un nemaz nav mēģinājis izmantot savu rēķinu bankā?

— Nē. Viņš nav muļķis. Fraijs nav atstājis ne mazākās pēdas, pēc kurām varētu viņu sadzīt.

— Ko jūs tagad domājat darīt? — Defnijas balsī skanēja izaicinājums, un Teks jutās laimīgs, ka varēja atbildēt.

— Tagad mēs visu uzmanību pievēršam viņa dzīvei šeit uz vietas. Aprunājamies ar draugiem, klientiem, kolēģiem. — Viņš mēģināja atcerēties to, ko bija izdevies noskaidrot. — Tas ir interesanti.

— Kādēļ?

— Izskatās, ka neviens īsti viņu nav pazinis. Fraijs visiem patika. Viņa zināšanas un izturēšanās pat iemantoja cieņu. Bet, kad cilvēkiem jautā, vai viņiem bijušas aizdomas, ka Fraijs ir spējīgs uz tādu noziegumu, viņi to nesteidzas noliegt.

— Un ko viņi saka?

— Viņi saka — neesot zinājuši, par ko Fraijs domā. Reizēm licies, ka šis cilvēks visu dara mehāniski un viņa domas ir kaut kur tālu prom. — Teks apklusa, šoreiz tādēļ, lai vērotu Defnijas seju. Šī sieviete bija Fraiju ģimenes tuvs draugs. No visiem cilvēkiem, ar kuriem vien Tekam bija iznācis runāt, tieši Defnija varēja viņam pastāstīt visvairāk. — Vai jums nekad neradās tāda sajūta?

— Nē.

— Jums viņš šķita uzmanīgs?

— Jā.

— Vai viņš bija laimīgs?

Viņa jau grasījās atvērt muti, taču aizdarīja to atkal ciet, un Teku tas ļoti pārsteidza. Viņš cerēja, ka sarunu biedre dos apstiprinošu atbildi. Pastāvēja ģimenes uzskats — Džefs bija laimīgs, līdzsvarots, godīgs un labsirdīgs. Tāds radītais tēls Tekam šķita garlaicīgs līdz nemaņai. Tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņam tik ļoti patika, ja cilvēki apklusa, kad viņš tiem uzdeva jautājumus, brīdi iegrima domās un tad atbildēja kaut ko citu, nevis gaidīto. Tieši negaidītais vērta Teilora Džonsa darbu interesantu, un šajā lietā interesantā bija pietiekami.

— Viņš bija tikpat laimīgs kā vairums cilvēku, — Defnija pēdīgi ieteicās.

— Tātad — bija laimīgs vai nebija?

— Laikam jau bija.

Izskatījās, ka Defnija šos vārdus izrunā ar grūtībām, un Teks vēlējās izprast, kādēļ tas tā.

— Viens no diviem — vai nu viņš bija laimīgs, vai arī ne. Tas ir alternatīvs jautājums.

— Nē. Cilvēks var būt bezprātīgi laimīgs — tas nozīmē, ka viņam dzīvē patīk pilnīgi viss. Vai arī viņš var būt relatīvi laimīgs, tas ir, viņš būtu laimīgāks citos apstākļos, bet, tā kā tie ir tieši tādi... un nevar būt citādi...

— Tātad Džefs bija relatīvi laimīgs?

Defnija sarauca pieri un raudzījās uz savu roku, kas nekustīgi gulēja uz ceļgaliem.

— Domāju, ka — jā.

— Bet kas būtu varējis padarīt Džefu vēl laimīgāku?

Viņa joprojām bija sadrūmusi, taču Defhijas izskats ar katru

brīdi kļuva nomāktāks.

— Defnij, tas paliks starp mums, — Teks runāja klusā, nopietnā balsī. — Es gluži vienkārši cenšos izprast šī cilvēka būtību. Un tas ir svarīgi.

Viņa pacēla augšup skatienu. Rieva starp uzacīm izlīdzinājās, tad atkal savilkās no jauna.

— Es domāju, Džefs būtu bijis laimīgāks, ja nebūtu vis precējies ar Lauru, bet ar kādu citu, — Defnija runāja tikpat klusi kā Teks.

— Bet Laura ir jūsu labākā draudzene.

— Es to zinu, es apbrīnoju viņas spēku, taču — tieši šis spēks Džefu nomāca. Protams, viņš Lauru mīlēja. Taču viņam nācās dzīvot sievas ēnā, un tas vīrietim ir diezgan smagi. Ja viņš būtu apprecējis mazāk uzņēmīgu, vāja rakstura sievieti, tad, iespējams, viņam būtu izdevies ari pašam uzplaukt.

— Laurai stiprs raksturs? — Teks pakasīja pakausi. Kristiāns arī kaut ko tamlīdzīgu izmeta, taču toreiz T^cs tam negribēja noticēt. — Man viņa neatstāja tādu iespaidu.

— Gluži dabiski. Tagad viņa par visu vairs nav noteicēja, un tas, varat man ticēt, Laurai liek zaudēt vai prātu. Bet, ja jūs būtu redzējis, kā viņi dzīvoja ar Džefu, jūs saprastu. Viņa vadīja abu kopējo dzīvi. Ja vajadzēja kaut ko sarīkot, viņa to izdarīja. Brauciens uz Sabu ir uzskatāms piemērs. — Defnija atlaidās krēsla atzveltnē. — Jūs par to esat kaut ko dzirdējis, vai ne?

— Vienīgi to, ka viņi gatavojās turp doties.

— Nu, es jums izstāstīšu. Pirms kāda laika Laura nolēma, ka viņiem katru ziemu ar visu ģimeni jābrauc kaut kur uz siltām zemēm. Viņi bija Senmartinā, Sendžonā, Nivisā. Šogad bija paredzēts brauciens uz Sabu. Laura noīrēja villu ar septiņām guļamistabām, sarunāja kalponi un virēju. Viņa pasūtīja lidmašīnas biļetes ne tikai Džefam, bērniem un pati sev, bet arī vīramātei, kādam Skota draugam un man. Viņa bija vienojusies, ka lidostā mūs sagaidīs vieglā ekipāža. Viņa noīrēja kuģa laivu ar visu komandu un zemūdens peldēšanas instruktoru. Viņa vienojās ar virēju, ka tā kādu vakaru jūras krastā sarīkos īstas Kārību dzīres. Laura bija pat atradusi trīs muzikantus, kuri spēlēs serenādes. Bet galvenais — to visu organizēdama, viņa jutās pārliecināta, ka mēs būsim tikpat sajūsmināti kā viņa, turklāt Džefs necieta karstumu, Skots labāk vēlējās palikt kopā ar savām meitenēm, Lidija baidījās no lidmašīnām, bet es biju aizņemta darbā.

— Es laiku atrastu. Izklausās ļoti vilinoši.

— Tagad brauciens ir atcelts, bet ne jau par to ir runa. Galvenais, Laura visu darīja pēc sava prāta. Viņa ir ļoti zinoša un prasmīga sieviete. Laikam vīrietis, kuram trūkst tādu spēju, jūtas zināmā mērā neveikli.

— Vai Džefam nebija tādu spēju?

— Varbūt arī bija, taču viņam neradās iespējas tās attīstīt.

— Kādēļ viņš no Lauras nešķīrās?

— Tādēļ, ka Džefam savā dzīvē daudz kas arī patika. Tas attiecas uz jautājumu par laimi. Viņš negribēja zaudēt jau esošo kaut kā nezināma dēļ.

— Izskatās, viņš tomēr to izdarījis, — Teks piezīmēja.

— Mums nekas nav zināms, tā tikai varbūtība, — Defnija runāja piesardzīgi. — Kamēr viņš nav atrasts, mēs neko nezinām, tādēļ mums radās doma ņemt privātdetektīvu. Ja jūs netiekat uz priekšu...

Teks runātāju pārtrauca. Viņš atjauta sev adresētu kritiku, taču patlaban galīgi nebija gatavs to uzklausīt. Viņam gribējās vēl daudz ko noskaidrot.

— Jūs teicāt, ka Džefs savu sievu mīlēja.

— Jā, — brīdi klusējusi, Defnija atbildēja.

— Tomēr Lauras autoritāte Džefu nomāca.

— Manuprāt — jā. Taču tās ir manas personiskās domas. Es nezinu, vai viņš pats to izjuta, vai tā viņam bija problēma.

— Varbūt viņš nebija apmierināts fiziski?

— Fiziski?

— Es runāju par seksu. Vai viņiem viss saskanēja?

— Tā kā mēs trijatā kopā nedzīvojām, aģent Džons, tad man tas nav zināms.

— Mani sauc Teks, — viņš piezīmēja. — Es to saprotu. — Doma par to, ka Defnija varētu būt iesaistīta grupveida seksā, izraisīja viņam vēdera lejasdaļā nepatīkamu sajūtu. — Vai Laura jums nekad nestāstīja, ka viņiem gultā nav saskaņas?

— Nē. Es jau jums sacīju. Viņa uzskatīja savu laulības dzīvi par ļoti veiksmīgu.

— Iespējams, viņš kādreiz kaut ko tādu lika manīt?

— Kādēļ gan lai viņš to būtu darījis?

— Var gadīties, Džefam bija kāda aizraušanās un viņu vajadzēja iedrošināt, lai paša rīcība neliktos tik nosodāma.

Defnija sastinga. Pilnīgās lūpas, ko klāja tumša pomāde, saraucās.

— Es biju ar jums atklāta, aģent Džons, — pēdīgi viņa ierunājās, — es biju pārāk atklāta, vairāk, nekā tas vajadzīgs, ja ņem vērā to, ka Fraiji ir mani klienti. Bet, tā kā abi esam ieinteresēti, lai Džefs tiktu atrasts, patlaban mēs skaitāmies sabiedrotie. Ja jums kaut kas ir zināms, kādēļ jūs nevarat man to atklāti pateikt?

Teks viņas uzaicinājumu ņēma vērā.

— Viņam bija romāns.

Defnija nobālēja, un, kaut arī joprojām sēdēja nekustīgi, Teks juta, ka šī ziņa sievieti satrieca.

— Ko?

— Viņam bija mīlas sakari. Mums ir lieciniece, kura redzējusi Džefu Holiokas mājā kopā ar sievieti, bet tā nav bijusi viņa sieva.

Defnija izskatījās tik samulsusi, ka Teks neizjuta ne mazāko prieku par viņai sagādāto triecienu.

— Jums ir lieciniece? — advokāte klusā balsī iejautājās.

— Kaimiņiene. Viņa nezināja Džefa vārdu. Es Holiokā pavadīju visu aizvadīto nedēļu — staigāju un sarunājos ar cilvēkiem, rādīju viņiem Džefa lotogrātīju. Kaimiņiene viņu uzreiz pazina.

— Vai viņa bija pārliecināta, ka tas ir Džefs?

— Pilnīgi.

— Bet sieviete, kura bijusi kopā ar Džefu, — vai to viņa pazina?

— Nē. Kaimiņiene vienīgi ievērojusi šīs sievietes matus, tie bijuši gari, vaļēji, gaišbrūnā krāsā, un mēs sapratām, ka tā nav Laura. Lieciniece to arī apstiprināja, kad parādījām viņai Lauras fotogrāfiju.

— Džefs mīlēja Lauru. — Defnija nenolaida no viņa acis. — Tur laikam būs kāda kļūda.

— Kaimiņiene ir pilnīgi pārliecināta. Viņa daudzkārt redzējusi Džefu ar šo sievieti.

— Bet kā lieciniecei zināms tas, ka viņi ir mīlnieki? Varbūt viņus gluži vienkārši saista draudzīgas vai ari darījumu attiecības?

— Sieviete redzējusi, kā abi skūpstās, un tas nebūt nav bijis draudzīgs skūpsts.

Defnija kodīja lūpas.

— Vai runa ir tikai par vienu sievieti? — viņa nedroši iejautājās. — Varbūt lieciniece ievērojusi vēl kādu?

— Tikai vienu.

— Un vairs nevienu viņš tajā mājā citā laikā nav vedis?

— Nē. Lieciniece sacīja, ka kaimiņš esot tur reti rādījies, un tieši tādēļ sieviete vienmēr ievērojusi, kad viņš atbraucis. Ja vīrietis nav bijis viens, tad viņam pastāvīgi braukusi līdzi sieviete ar krāšņiem matiem.

Defnija lēnām un dziļi ievilka elpu.

— Vai lieciniece jau iecirknī bija ieradusies?

— Šodien no rīta. — Teks pamāja ar galvu.

— Tātad tas ir oficiāli fiksēts lietas materiāls? — viņa turpināja runāt klusā balsī, it kā aizturēdama elpu.

Teks pamāja ar galvu.

— Iznāk, ka visiem tas jau ir zināms?

— Pagaidām ne, ja Melrouzs nav nevienam neko teicis. Kad lieciniece ieradās, tad bija klāt tikai viņš.

— Vai jūs to jau esat darījis zināmu laikrakstam Sun?

Teku tas gauži aizvainoja, un krēsla priekškājas ar skaļu

klaudzienu atsitās pret grīdu.

— Kādēļ gan? Iespējams, jūs man neticēsiet, taču es nemaz necenšos, lai šis fakts kļūtu vispārzināms. Mans uzdevums ir atrast Džefriju Fraiju un izvirzīt viņam apsūdzību. Es neuzskatu par vajadzīgu visu ziņot avīzei.

— To jūs teicāt ari agrāk, — Defnija piesardzīgi ierunājās.

— Toreiz man piezvanīja O’Nīls. Es vienīgi atbildēju uz viņa jautājumiem apstiprinoši vai ari noliedzoši. Es jau tur neesmu vainīgs, ja viņš daudz ko sacer un izklāsta notikumus tā, it kā tos būtu stāstījis es.

Defnijas acu skatiens vairs nelikās tik aizdomu pilns, taču viņa vēl arvien raudzījās uz Teku. Pēc brīža viņa vēlreiz norīstījās, tad it kā izzuda arī saspringums un Teks pamanīja, cik ļoti Defnija nogurusi.

— Nestāstiet to viņam! — Defnijas balsī skanēja lūgums. — Viņš ieliks šo ziņu pirmajā lappusē ar kliedzošu virsrakstu, un Laurai tas būs atkal jauns pazemojums. Vissmagākais. Tas viņai radīs milzīgas sāpes. — Defnijai aizrāvās elpa, viņa piespieda pie lūpām trīcošu pirkstu.

Teks atcerējās laiku, kad viņam bija gribējies, lai Defnija Filipsa zaudētu savu mieru un pašsavaldīšanos, toreiz, jau to iedomājoties vien, aģentu pārņēma neizsakāma labpatika. Tagad, kad viņa bija to pilnīgi zaudējusi... Defnija, kā parasti, palika tā, kas bija, — lēdija ar pakausī saņemtu mirdzošu matu mezglu, ar glīti nostieptiem svārkiem uz sakrustotām kājām, tomēr sieviete šķita manāmi satraukta, un Tekam tas neradīja ne mazāko prtieku.

— Ak, es nevienam neko neteikšu, — Džonss lēnīgi nomurmināja. Viņš piecēlās no krēsla, apgāja apkārt galdam un notupās viņai līdzās. — Defnij, es neesmu pēdējais nelietis. Es saprotu, Laurai būs smagi, un nedarīšu neko tādu, lai viņas stāvokli pasliktinātu. Protams, es pielikšu visas pūles, lai šo sievieti atrastu, taču presei ziņot netaisos. Ja nedabūšu viņu rokā, tad izskatīšos kā pēdējais muļķis.

Defnija vēl arvien pētīgi vēroja runātāju, tad palūkojās uz viņa lūpām un pēdīgi, nolaidusi rokas uz ceļgaliem, raudzījās sienā.

— Šī lieta atgādina drausmīgus murgus.

— Jūs ciešat līdz ar Lauru.

— Ak, man nav tik grūti. Es varu nodarboties ar citām lietām, un, mājās pārnākot, mani nesatrauc tas, ka tur valda klusums.

— Jus dzīvojat viena?

— Jā, — viņa spēji nopūtās un cēlās kājās. — Diemžēl man jāiet prom.

Teks ari piecēlās no krēsla.

— Jums šovakar ir padomā kaut kas svarīgs?

Defnija pārsvieda pār plecu somas siksnu un aizpogāja ciet mēteli.

— Atklāti sakot, vakarā esmu nodomājusi lasīt labu grāmatu, — viņa paskaidroja, pasliedama zodu.

— Viena pati?

— Vispār jā, vienai tas ir visērtāk.

— Bet kā ar vakariņām?

— Ja jutīšu izsalkumu, es kaut ko atradīšu ledusskapī.

— Man ir kāds labāks priekšlikums, — Teks nedomādams ieteicās. Vīrietis nebija gaidījis, ka Defnija Filipsa tik viegli nonāks viņa rokās, un tagad negribēja palaist garām izdevību, kas varēja ari vairs neatkārtoties. — Pamēģināsim kaut ko noorganizēt kopīgi.

Defnija aiz pārsteiguma mirkšķināja acis.

— Es nedomāju, ka tas būs labi.

— Kādēļ ne? Ir Vecgada vakars. Jūs esat viena, un es esmu viens, sagaidīt Jauno gadu vienatnē ir slikti. Neesmu vēl šeit iedzīvojies un nezinu, kur var aiziet. Tā ka izvēle ir jūsu ziņā. Varētu nobaudīt kaut ko no itāliešu, ķīniešu vai franču virtuves. Varam pat aiziet uz ’’Ķiršu dārzu”.

— Tas nebūtu prātīgi darīts. — Defnija uzmeta Tekam skatienu. — Tur būs Laura. Kā jums liekas, ko viņa nodomās, ieraudzīdama mūs abus kopā?

— Laura varētu nodomāt, ka jūs cenšaties mani pierunāt, lai es izbeidzu viņas vīra lietu.

— Bet es netaisos to darīt, — Defnija nepiekrita un aiz-bildnieciski pasmaidīja.

Tekam labāk būtu paticis, ja Defnija viņam uzsmaidītu atklāti un sirsnīgi. Viņam gribējās, lai no vāri samanāmās maiguma izjūtas sāktu smelgt pakrūtē. Viņam negribējās palikt vienam. Un visbeidzot — viņam gribējās ari garšīgi paēst.

— Es viņas vīra lietu neizbeigšu, — Teks sacīja bez aplinkiem. — Es to nevaru izdarīt. Tas nav manos spēkos. Tas ir valdības ziņā. Esmu tikai aģents.

— Slikta ideja, — Defnija atkārtoja, virzīdamās uz durvju pusi.

— Mums jau noteikti nav jārādās cilvēkiem acīs, — viņš iebilda. — Bet, ja arī mūs redzēs kopā, kas tur slikts? Mēs ne ar ko apšaubāmu nenodarbosimies. Mēs vienkārši apspriedīsim lietišķus jautājumus.

— Vai patiesi? — viņa klusā balsī iejautājās, stāvēdama pie pašām durvīm un pagriezdama seju.

— Ja jūs tā vēlaties.

— Bet ja nu mums apniks runāt par lietišķiem jautājumiem?

— Tad varēsim runāt par kaut ko citu.

— Piemēram?

— Piemēram, kādu grāmatu jūs bijāt nodomājusi lasīt vai arī ko domājat par mūsu prezidenta darbību, vai kādēļ jūs gatavojāties braukt uz Taiti. Ak Dievs, Defnij, mēs varam runāt par visu ko. Vai tā nav?

Teks baiļojās, ka varētu viņu nobiedēt. Ak Kungs, cik šī sieviete bija dzēlīga! Dzēlīga un brīnišķīga, gudra un pievilcīga. Iespējams, šis dzēlīgums bija saistīts ar viņas gadiem. Varbūt viņa bija cilvēks ar lielām prasībām, var gadīties, ka patiesībā Teks viņai nemaz nepatika.

Teilors Džonss sabāza rokas bikšu kabatās.

— Jums taisnība. Baidos, ka jums ar mani būs garlaicīgi.

— Es to neesmu teikusi.

— Jums laikam patīk klusums, kas valda jūsu mājā.

— Ne vienmēr.

— Jaungada naktī atrasties restorānā ir briesmīgi. Cilvēki dzer, trokšņo, cenas augstas, slikta apkalpošana. Es saprotu jūsu nevēlēšanos kaut kur aiziet.

Viņa nodūra galvu un, domās iegrimusi, nostāvēja tā veselu minūti. Tad, it kā kaut ko izlēmusi, paraudzījās uz Teku.

— Varbūt ieiesim kaut kur iedzert? Vakariņām vēl pārāk agrs, bet iedzert varētu. Kādu malciņu. Uz stundiņu, ne ilgāk.

— Norunāts. — Teks pasmaidīja. Un, neveltīdams nekādu uzmanību tam, kādu iespaidu radīja viņa smaids, Teks ātri savāca no galda dokumentus, iemeta tos portfelī, pakampa no āķa mēteli un, paņēmis Defniju zem rokas, devās ārā pa durvīm.

Defnija izvēlējās bāru Galvenās ielas galā, pavēstīdama, ka šo vietu iecienījuši pilsētas juristi. Teks telpu iekšienē nevienu tiesībnieku neredzēja vai arī gluži vienkārši bāra pustumsā tos nepamanīja. Viņš bija pārliecināts, ka Defnija šo bāru izraudzījās tieši šeit valdošās puskrēslas dēļ. Viņa gribēja nošķirties savrup aiz profesionāliem apsvērumiem. Teku uz to vedināja citi apstākļi.

Teks pasūtīja “Seru Ādamu”, Defnija glāzi vīna, un, kolīdz bārmenis bija pasniedzis prasīto, abi ieslīdēja kabinetā, kas atradās pašā letes attālākajā galā.

— Nu, bet tagad pastāstiet man, — Teks ieteicās, kad bija mazliet iemalkojis alu, — ko tik jauka meitene dara tādā mazā pilsētiņā.

— Man patīk mazas pilsētas. — Defnija sašķobīja lūpas. — Šeit es piedzimu. Un droši vien arī nomiršu.

— Vai tā nav samierināšanās ar likteni?

— Nē. Es mācījos Ņūheivenā juridiskajā koledžā, un, to beidzot, man bija iespēja braukt, kur vien vēlos, taču es uzskatīju par labāku atgriezties šeit. Es tā gribēju.

— Kādēļ?

— Šeit dzīvoja mana ģimene. Tiesa, vecāki jau atradās viņā saulē, un brālis jau sen bija aizbraucis prom. Un tomēr es šeit uzaugu. Visu mūžu esmu nodzīvojusi vienā mājā.

— Nopietni? — Teks pārjautāja. — Tas ir vareni.

— Jā. — Defnija pasmaidīja. — Droši vien. Lai kā ari būtu — man šeit patīk. Bez tam hipotēku izmaksa ir nokārtota, un viss iznāk lētāk.

— Bet kā ar Hempšīras apgabalu? Vai šeit apstākļi ir labvēlīgi, lai nodarbotos ar jurisprudenci?

— Jā un nē. Man ir laba prakse. Es nodarbojos ar krimināllietām, taču noziegumi šeit nav tik briesmīgi kā lielās pilsētās — un tas man patīk. Es neesmu smago, asiņaino noziegumu speciāliste.

Melrouzs bija nodēvējis Defniju Filipsu par stūrgalvīgu, pēc ārienes viņa tāda arī izskatījās. Tagad Teks saprata, ka tas tā nav.

— Tātad noziegumi šeit ir “pieticīgāki”. Tā būtu pozitīva iezīme. Bet — negatīvā?

— Cilvēki šeit nav visai iecietīgi, — Defnija bija lakoniska. — Juristi mazāk liberāli. Jo īpaši vīrieši.

Teks saprata, ko viņa ar to domāja.

— Jums jāiesaistās sieviešu atbrīvošanas kustībā.

— Hmm. Kad iesāku strādāt, daudziem tiesnešiem es biju pirmā sieviete advokāte, kuru viņiem savā dzīvē nācās redzēt. Tas jau sens notikums — man vajadzēja strādāt divreiz vairāk un divreiz labāk. Tā nebija slikta dzīves skola.

— Pats grūtākais jau laikam ir garām.

— Laikam gan.

— Tātad — pārbaudījums izturēts?

— Nav vis vēl. Katrā tieslietā ir kaut kas jauns, katra ar kaut ko atšķiras. Katra lieta — jauns pārbaudījums.

Teks atlaidās sēdeklī un nopūtās.

— Ceru, ka savā nākamajā dzīvē es būšu advokāts. Jūs jauki dzīvojat, cilvēki mīļie. Bet kas man? Manās rokās interesanta lieta nonāk tikai reizi gadā. Jums jau tādas ir pastāvīgi. Un kur tad vēl iespaidīgā uzstāšanās tiesas zālē, kad visi uz tevi skatās, zvērinātie piesēdētāji ielāgo katru sacīto vārdu, bet žurnālisti citē tavus izteikumus. Pa to laiku, kad manas lietas izskata tiesa, es atkal sēžu savā kabinetā, ieracies papīros līdz ausīm, un tā pienāk pusnakts. Kad pēdīgi tieku galā, tad visi ir jau izlīksmojušies un guļ saldā miegā, bet man neatliek nekas cits, kā atgriezties mājās aukstā, tukšā dzīvoklī.

— Pēc garas, tiesā aizvadītas dienas ari mana māja izskatās tikpat tukša un auksta, — no pustumsas atskanēja klusa balss. — Ja arī uzstāšanās zvērināto priekšā rada zināmu spožumu, tad tas jau tūdaļ aiz tiesas zāles durvīm nobāl. Varat man ticēt, advokāta profesija vientulības problēmu neatrisina.

Grūti nācās izjust žēlumu pret sevi, ja viņas balss skanēja tik skumji.

— Jūs neatstājat tāda cilvēka iespaidu, kurš tiektos pēc spožuma.

— Tas mani patiesi nesaista.

— Ko tad jūs vēlaties?

Defnija izdzēra vīnu un nolika glāzi uz galda.

— Es pati nezinu.

— Nu, pasakiet man.

— Es pateiktu, ja varētu.

Teks pamāja bārmenim un lūdza, lai atkārto pasūtīto.

— Vai gribat ar laiku kļūt par tiesnesi?

— Iespējams.

— Tas ir labs darbs cienījamā vecumā. Glaimojošs.

— Un tik un tā dienas beigās jāatgriežas lielā, tukšā mājā.

— Varbūt jums vajadzētu nodarboties ar politiku? Kā būtu, ja jūs kandidētu uz pārstāvju palātu?

— Nē.

— Kādēļ?

Viņa atkal sašķobīja lūpas.

— Es koledžā smēķēju marihuānu. Šejienes vēlētājiem tas nepatiks.

— Esmu gatavs ar jums smēķēt marihuānu, kad vien jūs vēlaties, — Teks strauji iesaucās.

— CsstL.

— Es to saku nopietni.

— Nemaz nešaubos. Jūs jutīsieties laimīgs, ja sagrausiet manu karjeru.

— Es sagraušu arī pats savējo. Tad man nāksies sākt visu no gala. Vai jums nekad nav iešāvies prātā, ko jūs darītu, ja viss būtu jāsāk no gala? — Kad pie viņiem pienāca bārmenis, Teks nolika tukšo alus pudeli un paņēma atnesto. — Puiši policijas iecirknī bieži mēdz par to runāt. Zināt, es dzirdēju, kā viņi joko: “Džefrijs Fraijs var justies laimīgs. Es arī gribētu aizlaisties prom. Žēl, ka man nav tik daudz saprašanas.” — Pamanījis Defnijas izbrīnīto skatienu, Teks paraustīja plecus. — Tā viņi runā.

— Tas ir muļķīgi.

— Var jau būt. Bet visi jau nav muļķi. Dažs labs no viņiem ir kā važās iekalts. Darbs, parādi, saistības. Daudzi ir iestrēguši visā tajā tūdaļ kopš skolas beigšanas un vairs nevar tikt ārā, izķepuroties no tās jezgas. Un tā nu viņi patiesi uzskata, ka Fraijs rīkojies ļoti izmanīgi.

— Bet jūs? — Defnija painteresējās.

— Velns parāvis, nē. Viņš ir pārkāpis likumu un turklāt vēl pametis savu ģimeni. Es tur nekādu varonību nesaskatu. Ja man būtu ģimene...

— Bet kādēļ jums tās nav?

Teks mazliet iemalkoja alu.

— Tādēļ, ka nedraudzējos ar tām sievietēm, ar kurām man vajadzētu draudzēties. To man teica Gvena, un viņai taisnība. Es tiecos pēc gudrām, izsmalcinātām, lietišķām sievietēm, kā, piemēram, jūs, un šī tipa sievietes nevēlas to, ko gribu es.

— Un ko jūs gribat?

— Es gribu, lai, pārnākot mājās no darba, mani sagaida ar gaļas ruleti un karstu kartupeļu biezeni, es gribu, lai man būtu māja ar baltu sētiņu un pieci bērni. — Viņš pavērās uz pusizdzerto alus glāzi un pasmaidīja. — Diezgan vecmodīgi, vai ne?

— Patiesībā tas ir ļoti aizkustinoši, — Defnija negaidot ietei-cās. — Pilnīgi nereāli, ja jums patīk gudras, izsmalcinātas karjeristes, tomēr aizkustinoši.

— Taču kādēļ to nevarētu vēlēties arī gudra, izsmalcināta, lietišķa sieviete?

— Tādēļ, ka viņai nav tam laika. Sieviete nevar nodarboties ar savu karjeru un vienlaikus gatavot gaļas ruleti un kartupeļu biezeni un audzināt piecus bērnus, lai kā arī viņa gribētu.

Tekam šķita, ka runātājas balsī ieskanējās skumjas.

— Bet jums to gribētos?

Defnija atrāva skatienu no vīna glāzes un pakratīja galvu.

— Par vēlu. Es esmu pārāk veca.

— Nemaz ne.

— Man jau ir četrdesmit, — Delhija sacīja, raudzīdamās Tekam tieši acīs.

— Un kas par to? — viņš mierīgi noteica.

— Tas nozīmē, ka pieci bērni man vairs nevar būt.

— Bet jums var būt vēl viens vai divi bērni.

— Ja es par to sāktu domāt tūlīt. Taču tādā gadījumā mana karjera būtu pagalam. Bez tam es ļoti slikti gatavoju ēst. Es ne reizi mūžā vēl neesmu taisījusi gaļas ruleti un kartupeļu biezeni.

— Tas nav nekas sarežģīts, jāpaskatās tikai pavārgrāmatā.

Defnija iespurdzās.

— Viegli pateikt.

— Vellos, tas taču pavisam vienkārši. Paklausieties, ņemsim un izdarīsim to tūliņ pat! — Tekam pēkšņi iešāvās prātā doma.

— Ko izdarīsim?

— Pagatavosim gaļas ruleti un kartupeļu biezeni.

— Jūs jokojat?

— Es runāju pavisam nopietni. — Un patiesi — Teks pie šīs domas pieķērās ar katru bridi vairāk. — Jūs nevēlaties, lai mūs redzētu kopā...

— Tas tā nav...

— Bet mums abiem vajag paēst. — Teks paraudzījās pulkstenī. — Un, ja mēs tagad tūlīt iesim, tad paspēsim nopirkt visu vajadzīgo līdz universālveikala slēgšanai. Un mājās jums droši vien ir pavārgrāmata ar ēdienu receptēm.

Pēc izskata spriežot, Defnija tam negribēja piekrist. Tad viņai radās interese. Tomēr viņa vēl šaubījās.

— Nu, Defnij, — Teks ieteicās tik dedzīgi, cik vien spēja. — Tas būs lieliski. Jūs pat nevarat iedomāties, sen es neesmu pavadījis laiku kopā ar sievieti tikai tāpat vien, savas labpatikas dēļ. Gribu teikt, ka sekss, protams, arī rada labpatiku, bet es runāju par kaut ko citu, kas nelīdzinās visam pārējam. Gluži vienkārši vakariņas. Mēs pagatavosim vakariņas, paēdīsim, tad es iešu prom un jūs varēsiet lasīt savu grāmatu. Mēs runājam par stundu? Par divām stundām? Man ļoti negribas iet uz to sasodīto moteli un ēst koncentrātus. Mūsu gatavotais ēdiens nekādā ziņā nebūs sliktāks par tiem.

— Es tik pārliecinoši par to vis nerunātu, — Defnija nomurmināja, taču Teks sajuta, ka viņa šim priekšlikumam vairs nepretojas.

— Bet es jūtos pārliecināts, — viņš pavēstīja un meklēja kabatā naudu, lai samaksātu rēķinu. — Paļaujieties uz mani.

Defnijas māja atradās tikai stundas ceturkšņa gājienā no pilsētas centra, un viņi turp devās kājām. Pa ceļam atradās ari liels veikals. Tekam bija pacilāts garastāvoklis. Ne jau no izdzertā alus — viņš varēja iztukšot sešas pudeles un neap-reibt —, bet gan no negaidītajām priekšnojautām Vecgada vakarā. Un ne jau arī tādēļ, ka Teku gaidīja gluži neikdienišķa nodarbība, — viņš saprata: šo prieku rada Defnijas klātbūtne.

Teks viņai par to neko neteica, jo baidījās, ka Defnija varētu izgaist tumsā un pamest viņu Northemptonas ielās vienu. Tekam ienāca prātā doma, ka tik lielisku satikšanos nebūtu nekādi izdevies noorganizēt, ja viņš to censtos ieplānot jau iepriekš. Lai radītu iespaidu, Teks lūkotu Defnijai piedāvāt kaut ko smalkāku — teātra apmeklējumu vai arī to, kas maksāja vairāk, — pusdienas un dejas Bostonā. Viņam nekad nebūtu ienākusi prātā doma, ka var gluži vienkārši kopīgi pagatavot gaļas ruleti un kartupeļu biezeni. Taču Defnija tam nepretojās, un tas viņu darīja drosmīgu. Šī sieviete Teiloram Džonsam patika. Viņa Tekam patiesi patika.

Pirmajā brīdī saltajā, spirdzīgajā gaisā bija patīkami. Taču, kad viņi iznāca klajā vietā, sejā iesitās vējš. Teks ievilka galvu plecos, cenzdamies paslēpt ausis mēteļa apkaklē.

— Va velis, cik auksti, — Teks nopurpināja.

— Briesmīgi, — Defnija piebalsoja, un Tekam šķita, ka viņai klab zobi.

Viņš pārlika somu ar produktiem otrā rokā un apskāva Defniju, cieši piespiezdams sev klāt. Viņa īsi iesmējās, Tekam šķita, ka nedaudz nervozi, taču no viņa apskāviena neizrāvās. Bija tik patīkami sajust līdzās šo sievieti. Turklāt tā patiesi kļuva siltāk. Pat ausis sasila. Iespējams, tas no satraukuma, viņš nosprieda.

Viņi gāja salīkuši. Defnija parādīja ar pirkstu, kad vajadzēja nogriezties, tad atkal paslēpa roku kabatā.

— Gandrīz jau esam klāt, — pēdīgi viņa bilda, kad abi bija nonākuši līdz vajadzīgajai ielai. Teks bija ar mieru iet vēl daudz tālāk. Apskāvis Defniju, Teilors Džonss jutās tā, it kā viņi būtu viens vesels. Viņš saprata, tā ir tikai ilūzija, tomēr tas likās patīkami.

Ielā, kur dzīvoja Defnija, mājas bija vecas un atradās cita no citas vienādā attālumā, starp ēkām stiepās nelieli zemes gabali. Koku biezie zari, kaut arī kaili būdami, aizsedza ielu spuldžu gaismu, tādēļ Teks nevarēja neko daudz saskatīt, taču viņam radās iespaids, ka šī vieta atgādina klasiskās Jaunan-glijas ainavu. Vairums mājām virs ārdurvīm dega gaisma. Dažos logos varēja redzēt Ziemassvētku rotājumus.

Defnijas nams stāvēja neapgaismots, tādēļ Teks izjuta divkāršu prieku, ka varēja būt ar viņu kopā. Atgriezties vienai tukšā, tumšā mājā Jaungada priekšvakarā nebija visai patīkami. Tādēļ, kaut ari vējš šeit nepūta tik stipri, Teks neizlaida sievieti no savām skavām, kad viņi nogriezās pa celiņu uz māju. Neapstādamies viņi uzkāpa trīs pakāpienus, Defnija salūkoja somā atslēgas, atslēdza durvis un iededza gaismu, visu laiku atrazdamās Tekā apkampienos. Tieši otrādi — Defnija piespiedās viņam klāt vēl ciešāk.

Viņš saprata, ka ir laiks palaist Defniju vaļā, tomēr kādu brīdi nogaidīja, lai viņa pirmā izsaka vēlēšanos atbrīvoties. Viņa stāvēja, nodūrusi galvu, un it kā grasījās ko teikt, bet nevarēja atrast vārdus. Viņš jau bija neziņā, taču, kad Defnija atkal paraudzījās uz Teku, pietika ar vienu klusu, gaidpilnu skatienu, lai viņa sirds atkal iepukstētos straujāk.

Teks ātri ierāva sievieti priekšnamā un aizslēdza ārdurvis. Atbrīvojis roku no somas ar iepirkumiem, viņš pieliecās Def-nijai tuvāk. Teks saudzīgi viņu noskūpstīja un, kad Defnija neizrādīja nekādu pretestību, atkārtoja to vēlreiz. Sajuzdams, ka Defnija viņam atbild, Teks sāka skūpstīties vēl kaislīgāk, bet, kad ari viņa darīja tāpat, vīrietis zaudēja galvu.

Viņš nemaz nebija uzdrīkstējies par to domāt. Dievs augstais, viņš nemaz netika tam gatavojies. Kaut gan šobrīd viņam likās, ka skūpstīt Defniju ir pats dabiskākais, kas vien pasaulē var būt. Un reizē arī vissatriecošākais. Viņu pārņēma karstums, un, kamēr Teks raudzīja atbrīvoties no mēteļa, Def-nijas rokas jau slīdēja pa viņa ķermeni, bet savukārt Tekā rokas apņēma sievietes vidukli un krūtis. Pogas bija vaļā, ķermeņi sakļāvās, elpas kļuva straujākas, un nekas vairs nespēja atturēt kaislo kvēli, kura iedegās abu starpā.

Uzrāvis Defnijai svārkus uz gurniem, viņš ieslidināja roku zem veļas.

— Vai jā?! — viņš čukstus vaicāja, pieskardamies Defnijas mutei. Taču, kad atbildes vietā viņš sajuta uz lūpām Defnijas mēli un manīja, ka sievietes pirksti darbojas ap viņa bikšu-priekšu, Teks vairs nejautāja neko. Viņš bija tik pārpilns ar savām izjūtām, ka varēja vai eksplodēt. Nekas cits vairs neeksistēja; sataustījis ar pirkstiem Defnijas zeķubiksēs ieliktnīti, viņš parāva to uz savu pusi un pārplēsa pušu. Viņš paplašināja radušos caurumu ar īkšķi, ar ceļgaliem atpleta sievietei kājas un iegāja viņā.

Aiz saldkaisles Defnija iekliedzās vājā un aizsmakušā balsī, un Teks jau bija tuvu orgasmam. Taču viņš negribēja steigties, viņš gribēja, lai vispirms tas notiek ar Defniju, tādēļ viņš uz brīdi sastinga, un šis mirklis viņam sagādāja elles mokas. Apskāvusi abām rokām Tekā kaklu, Defnija gulēja, paslējusi muguru tā, ka viņas krūšu galiņi saskārās ar Tekā krūtīm. Defnijas puspavērtā mute bija piekļāvusies viņa lūpām, viņa paslēja augšup gurnus, un tikai tad Teks sajuta, cik stingri un karsti viņa to iežņaudz savā miesā. Sapratis, ka ilgi neizdosies noturēties, viņš iesāka sievieti glāstīt. Pēc brīža Defnija iekliedzās, piespiedās viņam klāt vēl ciešāk, un viņai aizrāvās elpa. Tās ķermenis spazmās ritmiski raustījās un ilgāku pretestību viņam padarīja neiespējamu. Konvulsijas vēl arvien nerimās, kad Teks atmeta atpakaļ galvu, sakoda zobus un atdeva sievietei visu, kas viņam bija.

Tas izrādījās tikai pats iesākums vissatriecošākajam Jaunā gada priekšvakaram, kādu Tekam jebkad gadījies piedzīvot. Līdzko viņš atguva elpu un izjuta atgriežamies spēkus, Teks norāva no miesas atlikušo apģērbu un izģērba Defniju. Pēc tam turpat priekšnamā vīrietis ar pirkstiem un mēli iepazina viņas ķermeni, līdz kaisle asinīs atkal uzliesmoja no jauna.

Kad viņa bija atslābusi, viņš kā galants bruņinieks — iespējams, ka savā iepriekšējā dzīvē viņš tas ar! bija, — pacēla Defniju uz rokām un uznesa augšā guļamistabā, kur atkal ilgi un alkaini viņu mīlēja.

Pēc tam viņi pagatavoja gaļas ruleti un izvārīja kartupeļu biezeni. Būdami pilnīgi kaili, viņi nolika uz virtuves galda divas sveces un cītīgi izpildīja visu, kas bija rakstīts kādā Defnijas mātes pavārgrāmatas receptē; rulete būtu iznākusi lieliska, ja vien viņi to laikus izvilktu no cepeškrāsns. Taču Teks uzskatīja, ka mazliet apdegusī kamariņa nebija pārāk liela nodeva tam, ar ko abi bija aizņemti, kamēr gaļa cepās, bet, kas attiecas uz biezeni, tad tas izdevās lielisks. Paēduši, viņi atguva spēkus un atkal atgriezās gultā, kur no jauna nodarbojās ar mīlestību, bet pēc tam mazliet pagulēja.

No rīta Teks bija spiests atzīt, ka nav vairs tik jauns kā senāk. Vīrieša plecus, rokas un pat gurnus klāja aizdomīgas skrambas un nobrāzumi, kas ne visai atbilda tam darbam, ko viņš strādāja. Tomēr darbs dzen darbu. Tas, kas notika ar viņiem abiem, bija kaut kas vienreizīgs un vārdos grūti izsakāms.

No rīta Defnija rādījās padevīga un lēnīga, taču pēc tam, kad abi bija nomazgājušies dušā, viņa lika Tekam iet mājās.

— Man vajadzīgs laiks, — Defnija paskaidroja.

— Vai es varēšu tevi vēlāk satikt?

Viņa papurināja galvu. Šī kustība Teku apbūra. Teks iegremdēja rokas Defnijas vaļējos matos, tie izrādījās neticami viegli. Piespiedis degunu sievietes kaklam, Teks ieelpoja viņas saldās smaržas.

— Vai drīkstu tev piezvanīt?

Viņa pamāja.

Teks apģērbās, uzcēla mēteļa apkakli un izgāja uz ielas. Iedams viņš prātoja par to, ka vēl pirms divdesmit četrām stundām juties tik vientuļš. Taču dzīve ir izlīgums. Ar Gvenu viņam nekas neiznāca, taču ar Defniju viss būs citādi. Teks gribēja palikt — Defnija gribēja, lai viņš iet prom. Un viņš arī aizgāja. Taču viņš bija saņēmis atļauju, ka drīkst viņai piezvanīt, un aiznesa sev līdzi neaizmirstamas atminas, piedevām kādu parfīma nieciņu, ko bija pievācis no Defnijas atvilktnes.

Vārdu sakot, viņš varēja uzskatīt, ka ir uzvarējis.

«15»

Viļņi sitās pret krastu ar apbrīnojamu spēku, paceldami augstu gaisā peleku šļakatu brāzmas, kas aizlidoja līdz vietai, kur sēdēja Džefrijs Fraijs. Tomēr vīrietis nepakustējās, kad slapjas putas uzšļācās viņam uz sejas, viņš palika nekustīgi sēžot arī tad, kad lejā pret klinti sašķīda vēl varenāks vilnis.

Tuvojās Jaunais gads, un vienīgi dabas stihija varēja viņu pārliecināt, ka dzīve rit tālāk. Bangotnes savērpās, viļņu gāzmas kļuva lielākas un straujākas, tad pārplīsa un plūda atpakaļ, lai atkal uzkrātu jaunus spēkus. Tā notiek arī dzīvē, cilvēks klusībā nodomāja. Patlaban viņš jutās paguris, izsīcis. Taču drīz vien Džefs Fraijs palēnām un pamazām, līdzīgi viļņiem, uzkrās straujumu un spēku un atkal būs atguvies. Viss būtu daudz vienkāršāk, ja vien viņš zinātu, pēc kā tiecas, taču Džefs atradās tādā pašā neziņā kā pirms četrām nedēļām, kad pameta Northemptonu.

Četras nedēļas. Tas likās tik sen. Tagad Džefs vairs neizskatījās tāds kā agrāk — mati bija izauguši garāki, zodu klāja biezi bārdas rugāji, un ilgās, uz klints pavadītās stundas vēja brāzienos vērta viņa ādu raupju. Pilsētiņas iedzīvotāji uz svešinieku vairs tik ziņkāri neblenza, kad Džefs gāja pa ielām, un to viņš darīja ik dienas. Iešana pēc avīzes un pusdienas ēdnīcā viņam kļuva par sava veida rituālu, par neiztrūkstošu dzīves sastāvdaļu.

Un tomēr viņš sajuta tukšumu. Viņš ilgojās pēc mājām, izjuta dziļas, drūmas skumjas. Viņš centās nedomāt par bijušo. Taču tas nenācās tik viegli. Džefs izlasīja visas nopirktās grāmatas, iegādājās vēl un izlasīja arī tās; un tomēr viņam palika brīvs laiks. Veikala pārdevējs — noskaidrojās, ka šo vīru sauca Horess Stablss — salūkoja viņam lietotu pikapu,

un tas Džefa dzīvi manāmi atviegloja. Džefs vienojās, ka vajadzīgo summu samaksās pa daļām, viņš negribēja, ka kāds uzzinātu, cik viņam īstenībā bija naudas. Un, kaut arī pirmajā mirklī gribējās mašīnu nomazgāt un nopulēt spožu, lai tā labi izskatītos, Džefs savus jūtu uzplūdus apvaldīja. Viņš nekādā ziņā nedrīkstēja izrādīt japīša instinktus. Turklāt automašīna darbojās lieliski, un, tiklīdz Džefam vajadzēja doties pēc pārtikas vai uznāca sajūta, ka nupat, nupat zaudēs prātu, ja kaut kur neizkustēsies, viņš aizbrauca uz kādu vietu un tur paklejoja. Džefs nekad nebrauca tālu prom un uz ilgu laiku. Lai cik vientuļi arī jutās savā būdā, tomēr tur viņš atradās drošībā.

Namiņa iemītnieks domāja par saviem bērniem, par to, kā Skotam veicas ar mācībām koledžā un vai dēls tēva rīcību spēj saprast. Uztraucās par Debru, ap kuru tagad vējo tenkas un ka meitai viņa dēļ nākas ciest. Viņu nodarbināja tas, kā izdarito pārdzīvo Lidija un vai Laura atkal pāri galvai noslogota ar darbu “Ķiršu dārzā”, kā arī — vai Defnijai izdosies atrisināt visus tiesību jautājumus.

— E-vans!

Viņš tik ļoti bija iegrimis savās domās, ka sākumā balsi nemaz nedzirdēja, pēc tam bija vajadzīga vesela minūte, lai saprastu, ka sauc viņu. Sauciens atskanēja vēlreiz, tagad jau tuvāk, un viņš pielēca kājās. So vārdu zināja tikai pilsētiņas iedzīvotāji, taču neviens no tiem ne reizes nebija viņu apciemojis.

— Eū! Evans!

Nācēja izrādījās Glora — mādama ar roku, tā klumburoja šurp uz viņu starp akmeņiem; Gloru gandrīz vairs nevarēja pazīt: tumšos matus apslēpa cieši pieguļoša vilnas cepure, bet tievo augumiņu apņēma mētelis. Vienīgi baltā sejiņa bija labi saskatāma pelēkajā dienā, un to rotāja viņai raksturīgais smaids, kas izskatījās tik bezgala nevainīgs.

Ja nācējs izrādītos kāds cits, Džefs būtu sācis nervozēt. Taču viņš jau bija pieradis pie Gloras maiguma un neparastā gausuma.

Baidīdamies, ka viņa varētu uz akmeņiem paslīdēt, Džefs steidzās Glorai pretim.

— Ak, Dievs, kādēļ tu nāci šurp, Glora?

— Es nācu tevi apciemot, — viņa nedroši atsaucās.

— Taču šodien tik auksts.

Sapratusi, ka Džefs nedusmojas, bet ir vienīgi norūpējies par viņu, Glora atkal pasmaidīja.

— Un kas par to?

— Vai papītis zina, ka tu esi šeit?

Glora pamāja ar galvu.

— Papītis man lika aplikt šo te. — Viņa atraisīja mazliet vaļā košu vilnas šalli, kas bija aptīta ap kaklu divas reizes un ierobežoja kustības gluži kā ģipša apkakle. — Un piekodināja, lai nepalieku pie tevis ilgi. Taču šodien nav parasta diena, es zināju, ka tu esi viens, un gribēju tev kaut ko atnest.

Uz pleciem viešņai bija mugursoma. Viņa mēģināja noņemt no pleca siksnu, taču dūraiņi traucēja. Džefs nekavējoties viņai palīdzēja. Kad mugursoma bija noņemta, viņš pacilāja to rokās, mēģinādams noteikt svaru.

—Kas tur iekšā?

— Pusdienas. Es domāju, tu varbūt sev neko nevārīsi, bet restorāns mums šodien visu dienu ir slēgts. Te būs šķiņķis, kartupeļi, kāposti un smalkmaizītes, kuras papītis izcepa. Es visu ietinu folijā vairākās kārtās. Kad iznācu ārā, ēdiens bija vēl karsts. Ja tūdaļ pat visu nesīsi uz māju, tas, kazi, nepagūs atdzist.

Džefam sāka tecēt siekalas.

— Nu, nu, — viņš noteica un, satvēris Gloras roku, palīdzēja viņai tikt pāri akmeņiem. Kad abi jau gandrīz bija nonākuši pie būdas, viņš sāka sev pārmest neapdomīgo rīcību. Ja Džefs gribēja, lai par viņu zina pēc iespējas mazāk, tad parādīt Glorai savu māju nekādā gadījumā nelikās prātīgi.

Taču Glora palika Glora. Viņa bija naiva, bez ļaunuma. Džefs nespēja iedomāties, kādā veidā šī trauslā būtne varētu viņu nodot. Poršs bija paslēpts šķūnī zem brezenta, portfelis līdz ar darba uzvalku atradās pagultē, tā ka būdā nebija nekā tāda, kas varētu viņu atklāt. Turklāt nevarēja taču ciemiņu raidīt prom, vēl jo īpaši tādēļ, ka viņa mērojusi saltā laikā tādu ceļa gabalu. Džefu aizkustināja Gloras rūpes par viņu.

Tādēļ viņš plaši atvēra mājiņas durvis un ielaida atnācēju iekšā. Viņa izskatījās tā, it kā būtu nokļuvusi kristāla pili. Acis plaši iepletās, lūpās parādījās jūsmīgs smaids, kas, paraugoties uz Džefu, tūdaļ pārvērtās, kļuva kautrīgs.

— Cik skaisti, — viņa izdvesa un, novilkusi no rokām dūraiņus, iebāza tos kabatā. — Tik mājīgi. — Glora apgāja apkārt istabai, pārlaida roku dīvāna atzveltnei, galdam un plauktiem, ko Džefs bija notīrījis un nopulējis. Viņa pieskārās ar pirkstiem grāmatu muguriņām. — Vai tu tās visas esi izlasījis?

— Gandrīz visas.

— O-o-o.

Uzcēlis mugursomu uz galda, Džefs sāka to iztukšot, ņemdams ārā sainīšus, no kuriem vairākums, kā varēja manīt, bija vēl silti. Džefs bija ēdis vienīgi brokastis, kas sastāvēja no diviem plāceņiem, šķīvja aukstas putras un piena. Viņš nešaubījās, ka Laura, kura allaž laikus parūpējās par Jaungada pusdienām, tās gatavos arī šogad. Taču Gloras papīša ceptais šķiņķis smaržoja lieliski, un viņš pēkšņi sajuta, cik ļoti ir izsalcis.

— Vai ēdīsi kopā ar mani? — Džefs iejautājās.

Glora vēl arvien kavējās pie grāmatām, ar pirkstiem aizskardama sējumu muguriņas.

— Es jau paēdu. — Tad, it kā kaut ko atcerējusies, viešņa sāka raudzīties apkārt. — Ja tev ir šķīvji, es varu tajos salikt ēdienu. — Ieraudzījusi pie izlietnes plauktus, viņa apņēmīgā solī tiem tuvojās.

— Tā tik vēl trūka, lai tu mani apkalpotu, — Džefs viņu aizkavēja. — Pietiek jau ar to, ka atnesi man ēdienu. — Džefs pieveda Gloru pie galda un atvirzīja krēslu. — Tu man sagādāsi lielu prieku, ja pasēdēsi līdzās, kamēr es paēdīšu. — Pēkšņi viņš saprata, ka tie nav tikai tukši vārdi, bet patiesa vēlēšanās. Kopā ar Gloru viņš nejutīsies tik vientuļš. — Varbūt novilksi mēteli? — Savējo Džefs jau bija pakāris pie durvīm uz āķa.

— Es papītim apsolīju, ka virsdrēbes nost nevilkšu.

īsu brīdi viņš jutās vīlies. Pēc tam kad Džefs bija aiznaglojis sienā spraugas, būdā bija kļuvis manāmi siltāks. Vēl viņš visu sakopa un sakārtoja, un tad jau iekšā šķita itin mājīgi. Džefam gribējās, lai Glora nedaudz pie viņa pakavējas. Taču papītis par meitu ļoti uztraucās, un Džefam vajadzēja to ievērot.

Apmierināts ar to, ka viņa vismaz apsēdās, Džefs ķērās pie cienasta izsaiņošanas. Glora tūdaļ pielēca kājās, gribēdama viņam palīdzēt.

— Tev nekas nav jādara, — Džefs viņai atgādināja.

— Taču man ar kaut ko jānodarbojas.

— Tikai ne šeit. Tu esi atnākusi ciemos.

— Neticu, ka varētu būt īsts ciemiņš. Labāk es tev palīdzēšu.

Glora to sacīja tik nopietni, ka Džefam atlika vienīgi piekāpties. Pēc mirkļa viņam uz šķīvja atradās tādi gardumi, par kuriem viņš savā būdā nevarēja pat sapņot.

— O-o, kāds karalisks ēdiens, — viņš runāja, stiepdams vārdus, un smaidot pavērās visapkārt.

— Karalisks ēdiens?

— Piece de resistance.

— Pi-īs?

Smaids viņa sejā atmaiga.

— Tas ir vareni, Glora. Paldies.

Juzdamās apmierināta, Glora atkal apsēdās. Ja neskaita dūraiņus, tad viņa arvien bija tikpat silti savīkstījusies kā atnākot.

— Vai tu patiesi nevēlies ēst? — Džefs atkal pajautāja.

Glora pakratīja galvu. Tā kā Glora mētelī un cepurē izskatījās jauki un arī pati jutās apmierināta, Džefs vairs negribēja strīdēties. Bez tam Džefs jutās nāvīgi izsalcis. Smaržas, kas pildīja telpu, bija tikpat kārdinošas kā ēdiena izskats — Džefs jau bija paguvis iepazīt papīša pavārmākslu un zināja, ka tam arī šoreiz jābūt gardam.

Pamanījis Gloras nogaidošo skatienu, Džefs nokoda gabaliņu no šķiņķa, tad uzēda virsū kartupeļus un kāpostus. Aiz labsajūtas viņš aizvēra acis un pasmaidīja.

— Tik garšīgi!

Un Glora, it kā to vien gaidījusi, atvieglota ieteicās*

— Daudziem cilvēkiem kāposti negaršo. Es dzirdu to bieži. Taču papītis domā, ka pie šķiņķa kāposti piederas.

Džefs pret kāpostiem bija vienaldzīgs, vismaz agrāk, taču tagad viņš prata novērtēt visu, ko Glora atnesa. Ēdiens garšoja pasakaini.

— Vai tu labi sagaidīji Jauno gadu? — viņš jautāja, nepārtraukdams ēšanu.

— Aha. — Uzrunātā pameta ar galvu.

— Ko tu darīji Jaunajā gadā?

— Papītis paņēma mani līdzi ciemos pie Šmitiem. Viņi dzīvo mazdrusciņ tālāk piekrastē.

— Vai tie ir jūsu draugi?

— Aha. Viņi ir labi cilvēki. Es labāk būtu gājusi uz kino, taču papītim kino nepatīk. Viņš teic, ka no tā neesot lielas jēgas.

— Dažas filmas patiesi ir bezjēdzīgas, — Džefs piekrita, domādams par Debru, kura sešpadsmit gadu vecumā skatījās daudz ko tādu, kas viņam nekādā ziņā nepatika. Taču Laura bija pārliecināta, ka meita ir pietiekami liela, lai saprastu to, ko skatās, un Džefs nekad neiebilda. Acīmredzot Gloras papītim savās mājās bija lielāka ietekme nekā Džefam savējās.

Brīdi viņš iegrima domās par mājām.

— Bet kur ir tavs mammuks?

— Viņa ir mirusi, — Glora atbildēja.

— Piedod.

— Nekas. Man ir papītis. — Šķita, ka viņai ar to pilnīgi pietika.

Džefs ēda, un Glora nenolaida no viņa skatienu. Ik reizes, kad viņš pacēla augšup acis, Glora pasmaidīja, tomēr neko nerunāja, un tas Džefu ārkārtīgi pārsteidza. Laurai allaž bija uz mēles kas sakāms, un arī Debra nevilcinādamās iesaistījās sarunā.

Tā bija likteņa ironija, ka Glora klusēja tieši tad, kad viņš tik ļoti gribēja dzirdēt cilvēka balsi.

— Vai tu papītim vienmēr esi palīdzējusi ēdnīcā? — tādēļ Džefs pajautāja.

— Kad gāju skolā, tad nevarēju daudz palīdzēt, taču tagad, kad skolā vairs neeju, es restorānā varu būt augu dienu.

— Tu droši vien skolā labi mācījies. Tu labi runā.

Viņas acis iemirdzējās, Glora pasmaidīja, tad nopūtās un pievērsās grāmatām.

— Tā bija speciālā skola.

— Kāda?

— Papītis saka, tā domāta tiem, kam nepieciešama īpaša palīdzība. Bērnībā es labi mācījos, taču tad ar mani notika nelaimes gadījums, un pēc tam man radās grūtības ar lasīšanu un matemātiku. Tādēļ papus mani aizsūtīja uz Longfello. — Viņa piecēlās kājās un piegāja pie grāmatplaukta. — Tu esi izlasījis visas šīs grāmatas. Tu laikam esi ļoti gudrs.

— Nē. Bet lasīt man patīk.

— Man ari. Taču tas ir tik grūti.

Džefs nožēloja, ka viņš neko nezināja par defektoloģiju. Viņam tūdaļ radās vēlēšanās uzzināt par Gloru kaut ko vairāk; ja ar viņu noticis nelaimes gadījums, tad, iespējams, tie nemaz nebija attīstības traucējumi.

— Lasīt nav grūtāk kā darīt jebkuru citu darbu, — viņš teica. — Viss atkarīgs no pieredzes.

— Papītis arī tā saka. Un es tāpat domāju, tomēr tas ir ļoti grūti.

— Bet ko tu lasi?

— Žurnālu National Geographic, — viņa atbildēja. — Papītis man uz dzimšanas dienu uzdāvāja pasūtītu izdevumu, un tagad es to žurnālu saņemu katru mēnesi. Tajā ir tik skaistas bildes. — Viņas balss kļuva klusāka. — Reizēm es skatos tikai bildes. Papītis ļoti uztrauktos, ja viņš to zinātu, taču stāstos tik daudz man nepazīstamu vārdu, daudz vieglāk ir apskatīt bildītes. — Un, it kā aptvērusi sacīto, viņa nodūra galvu. — Es neesmu neaptēsta. Gluži vienkārši man reizēm... ir grūti.

Džefs izjuta pret Gloru maigumu.

— Protams, tu neesi neaptēsta. Tu esi gudra un čakla. Bez tam tik jauks cilvēks pie manis vēl nekad nav ciemojies. Tādēļ es lūdzu tevi, apsēdies un parunā vēl ar mani mazliet.

Atvieglota viņa raudzījās uz Džefu, skatiens, kaut arī samulsis, pauda apmierinājumu.

— Tagad man jāiet mājās, — viņa klusi noteica un sabāza rokas kabatās. — Papītis sāks uztraukties. Viņš gribēja nākt man līdzi, taču nejutās visai labi, tādēļ es teicu, ka iešu viena un tūdaļ steigšos atpakaļ. Tā ka nu man laiks iet prom.

Džefs piecēlās kājās, paskatījās uz Gloras atnesto ēdienu un atkal izjuta maiguma uzplūdus. Viņam ļoti gribējās, lai Glora paliek. Taču viņš saprata tēva satraukumu. Viņš negribīgi pacēla tukšo mugursomu un jau grasījās to pasniegt Glorai, kad pie ārdurvīm kāds skaļi pieklauvēja. Troksnis bija tik liels un negaidīts, ka Džefs strauji salēcās. Viņš pameta skatienu uz izbailēs sastingušo Gloru, un acumirklī Dže-fam galvā pazibēja doma, ka tomēr viņa kaut kādā veidā būs šīs mājiņas iemītnieku nodevusi.

— Tas ir papītis, es zinu, tas ir papītis, — Glora nomurmināja un, tā kā Džefs stāvēja nekustēdamies, gluži kā triekas ķerts, piegāja pie durvīm un atvēra tās.

— Viss ir labi, papīt. Es jau tev teicu, viss būs labi. Es atnesu Evansam ēdienu un kādu brīdi pie viņa pasēdēju, taisījos jau iet prom, tā ka tev nemaz nevajadzēja nākt man pakaļ. Atceros, tu teici, ka gribi visu dienu pavadīt siltumā.

Nopētījis vērigi meitu, Gordons pievērsās Džefam.

— Es jau sāku uztraukties, — viņš ierunājās aizsmakušā balsī.

— Viņa jūtas labi, — Džefs apgalvoja.

— Es jau sāku uztraukties, — Gordons atkārtoja, nenolaizdams no Džefa acis. — Glora nav tāda kā visi. Jums to derētu zināt.

— Protams.

— Papīt...

— Viņa nav tāda kā citas meitenes, — Gordons brīdinoši piebilda. — Viņa ir labsirdīga un maiga, un, kaut arī manai meitai drīz būs jau trīsdesmit, trīs gadus no tiem viņa nogulēja, bet, kad pamodās, kļuva vēl jaunāka, nekā bija līdz tam. — Runātāju sāka mocīt smags un plosīgs klepus.

— Papīt...

— Tā ka, ņemiet vērā, es Gloru uzmanu. Viņa ir vientiesīga. Un es negribu, ka jūs viņai darītu pāri.

— Es nekādā ziņā viņai nedarīšu pāri, — Džefs iesaucās.

— Es atcerēšos jūsu vārdus. — Gordons aizpogāja ciešāk mēteli, pastiepa Glorai roku un jau klusākā balsī piebilda: — Es gribu vēl pagulēt. Tādēļ iesim vien mājās.

Glora pagriezās pret Džefu un palūkojās viņā ar atvainojošu, bet reizē gudru skatienu.

— Piedod. Papītis pārlieku uztraucas. Vai tu rītdien pie mums atnāksi?

— Jā, un tev nav nemaz jāatvainojas. — Džefs paraudzījās uz galdu. — Tu atnesi man brīnišķīgu Jaunā gada maltīti. Paldies tev. Paldies jums abiem.

Glora vēlreiz kautrīgi pasmaidīja un kopā ar tēvu izgāja no mājiņas. Džefs noskatījās, kā pikaps brauca lejup pa dubļaino ceļu. Kad automašīna vairs nebija saredzama, Džefs aizslēdza durvis un sēdās pie galda, lai notiesātu Gloras atnestās pusdienas.

Ēzdams viņš domāja par Glora un Gordonu, un arī par visiem citiem cilvēkiem, ar kuriem bija šeit iepazinies. Viņš nevarēja apgalvot, ka būtu šos cilvēkus iepazinis tādā šī vārda nozīmē, kādā to izprata Laura, — domu kopums, audzināšana, intereses. Viņš neuzskatīja, ka tas būtu nepieciešams. Viņš nedomāja, ka ir jāatklāj katrā ziņā otram sava dvēsele; kādēļ gan būtu jādalās itin visā ar otra cilvēku? Tas, kas mājoja dziļi viņā, par ko Džefs domāja, neattiecās ne uz vienu citu, izņemot viņu pašu, un ikdienas dzīvē tam arī nebija nekādas nozīmes.

Te arī, pēc viņa ieskatiem, varēja samanīt vienu no atšķirībām, kas pastāvēja starp viņa iepriekšējo dzīvi, no kurienes viņš atbrauca, un to, kur viņš bija tagad. Northemptonā dzīve bija sarežģīta. Tajā ievērojamu vietu ieņēma konkurence; ja cilvēkam neizdevās gūt panākumus darbā vai arī viņš nespēja ieņemt redzamu vietu sabiedrībā, viņš sāka nodoties savu pārdzīvojumu analīzei un neveiksmju cēloņu meklējumiem. Šeit dzīve likās vienkāršāka. Tai bija līdzība ar spēli, vajadzēja pelnīt naudu, lai varētu iegādāties pārtiku un apģērbu, cīnīties ar stihiju un, iespējams — vienīgi tikai iespējams —•, Vecgada vakarā apciemot draugus.

Dziļi sirdī Džefs juta, ka viņam šī vienkāršā dzīve var izrādīties īsti piemērota, ja vien svešiniekam izdosies pakļauties tās ritmam. Viņš jau sāka pierast. Taču ar to vien bija par maz. Bija vajadzīgs kaut kas tāds, kas viņam liktu no rītiem celties augšā, bet vakarā atgriezties mājās. Viņa dzīvei trūka sakārtotības.

Viņš nevarēja strādāt par grāmatvedi. Džefs nedrīkstēja sev pievērst uzmanību. Un, kaut arī Džefs lepojās ar savu mājokli, ko bija savedis kārtībā, viņš neticēja, ka no viņa varētu iznākt labs amatnieks. Vīrieša plaukstas viscaur sedza tulznas un brūces, dažām no tām derēja pat uzlikt šuves. Taču viņš pacieta, bet, kas attiecas už brūcēm, tad tās palīdzēja vienīgi nostiprināt raksturu.

Un tieši tas viņam bija vajadzīgs visvairāk. Viņš vēl arvien jutās kā rāpulis, kad atcerējās, kā bija pametis Northemptonu. Pat ņemot vērā to, ka viņam nebija izvēles un ģimenei būtu daudz sliktāk, ja Džefs paliktu. Un tomēr viņu nomāca smagums, vēl jo īpaši Jaunajā gadā, ko parasti ļaudis sagaidīja ģimenes lokā. Tādēļ vēl krietnu laiku pēc Gloras un Gordona aiziešanas, pabeidzis ēšanu, Džefs nesāka vis lasīt vai arī izdarīt vingrinājumus, nenodarbojās ar caurulēm, ko bija iegādājies dušas vajadzībām, bet gan ilgi sēdēja un domāja par Northemptonu.

Vēlā pēcpusdienā pēc grūtām un garām pārdomām Džefs ierausās pikapā un devās gar piekrasti uz pilsētu. Telefona būdiņa atradās degvielas uzpildes stacijas viņējā galā. Džefs riņķoja ap to bezmērķīgi vairākas minūtes, skandināja kabatā sīknaudu un prātoja, vai zvanītāju ir iespējams izsekot. Viņš nolēma runāt īsi — tad viņu nevarēs noķert, un tomēr Dže-fam negribējās riskēt.

Tādēļ viņš devās tālāk. Viņš pabrauca garām galvenajai ielai, kur parasti mēdza iepirkties, neapstājās ari nākamajā, tajā viņš iegriezās vienīgi tad, kad izjuta vai nu neticamu drosmi, vai arī bezgalīgu apnikumu. Pirmo reizi Džefs devās no pilsētas prom tik tālu. Pēdīgi Džefs apturēja braucamo pie kāda restorāna, kas vientuļš stāvēja ceļa malā. Telefona būdiņa te atstāja labāku iespaidu nekā pati restorāna ēka, kaut gan durvju viras bija izļodzītas un telefongrāmata pārplēsta uz pusēm. Taču tā Džefam nebija vajadzīga, gluži tāpat kā zvanītāju netraucēja būdiņas vaļējās durvis, jo tuvumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Kad viņš meta sīknaudu automātā, Džefa rokas viegli trīcēja, taču te nevarēja vainot aukstumu.

Telefons iezvanījās vairākkārt, un katru reizi viņš izjuta sirdī dūrienus. Kad atskanēja trešais zvans, klausule tika pacelta un viņš izdzirda balsi.

— Hallo?

— Sveiki, — viņš klusi sacīja.

Iestājās ilgs klusums, tad atkal atskanēja:

— Džef? — Viņa klusēšana to tikai apstiprināja. — Džef! Ak Dievs, kā mēs uztraucāmies! Kā tu dzīvo? Kur tu atrodies? Kā tu jūties?

— Man nekas nekait.

— Tu esi par to pārliecināts? Mēs jau izdomājām visu ko — esi ievainots, saslimis, nolaupīts. Kā tu varēji aizbraukt, mums par to neko nepateicis?

— Man tas bija jādara. Es nevienam neko nedrīkstēju teikt.

— Arī man ne?

— Jā, ari tev.

— Un tas notiek pēc tam, kad mums bijis tik daudz ko-pēja?

— Jā, tieši tadeļ. Padoma pati.

— Es ar to vien nodarbojos. — Sievietes balss trīcēja.

— Es jūtos tik vainīga.

— Padomā, ko tu izjustu, ja zinātu, ka es aizbraucu, bet mana ģimene paliek uz vietas. Es ar tevi tā nevarēju rīkoties.

Sievietes balss kļuva asāka, kaut gan viņš nezināja, vai tas ir no naida vai aizvainojuma.

— Izrādās, tu daudz ko nevarēji izdarīt. Blēdības ar nodokļiem, Džef? Par to tu man neieminējies ne vārda. Es tevi uzskatīju par savu labāko draugu. Es domāju, ka mūsu starpā nav noslēpumu. Ko tu vēl no manis slēpi?

— Vairāk neko.

— Vai tev bija citas sievietes?

— Nē! — viņš nikni izgrūda, un balss atkal kļuva lūdzoša.

— Vai tu jūties labi?

Pagāja vesela minūte, līdz viņa salti atbildēja:

— Jā, labi, cik vien tas šādos apstākļos iespējams.

— Tu jūties aizvainota? Sadusmota? Vīlusies?

— Viss kopā. Iekšējo nodokļu dienests ļoti ātri uzrādīja apsūdzību, un avīzei Sun tas īsti pa pratam. — Viņa mirkli apklusa, tad iekliedzās: — Kādēļ, Džef?! Kādēļ tu to izda-riji?

Džefs nevēlējās neko paskaidrot. Ne jau tādēļ viņš bija zvanījis.

— Kā klājas mātei?

— Kādēļ tev bija vajadzīga nauda? Tu taču pietiekami nopelnīji.

— Kā jūtas mana māte?

Sekoja ilgs klusums, tad kļuva sadzirdama nopūta.

— Viņa turas.

— Vai Kristiāns ir pie viņas?

— Kristiāns ir Taiti.

— Skots mani neieredz?

— Skots dusmojas. Viņš uzskata, ka tu esi visus pievīlis. Debra skumst pēc tevis, bet Laura mēģina turēties. Debrai ir ļoti grūti, taču Laura ir pilnīgi satriekta. Viņa to nav pelnījusi.

Džefs ari šajā jautājumā nevēlējās iedziļināties.

— Vai Deivids no izkārtnes manu vārdu ir noņēmis?

— Vēl ne. Kad tu atgriezīsies?

— Es neatgriezīšos.

— Tev noteikti ir jāatgriežas.

— Es nevaru.

— Tev tas jādara. Kamēr tu neesi atgriezies, mēs neko nevaram izlemt, un tas ir cietsirdīgi, briesmīgi cietsirdīgi pret Lauru un bērniem.

— Es neatgriezīšos.

—Tad kādēļ tu zvani?

Viņš neatbildēja.

— Kur tu paliki, Džef? Tad vismaz to man pasaki. Es neteikšu nevienam ne pušplēsta vārda, Dievs lai ir mans liecinieks.

Džefs viņai uzticējās. Visu sarežģīja tas, ka viņš neuzticējās pats sev. Ja Džefs darīs zināmu viņai savu atrašanās vietu, sieviete ieradīsies un viņu uzmeklēs, taču viņš nejutās drošs, ka spēs pretoties, ļausies pierunāties un atgriezīsies atpakaļ. Attiecībā uz sievietēm Džefam nebija stingra mugurkaula, un

tas daļēji ari sarežģīja viņa dzīvi. Ja viņš reizēm spētu Laurai iebilst, runāt pretim, tad, iespējams, Džefs ari justos kā īsts vīrietis.

Toties tagad viņš par tādu kļuvis. Džefs bija pieņēmis lēmumu un vairs negrasījās to mainīt. Lai viņu uzskata par gļēvuli, ka aizmucis no Northemptonas, kad tur kļuva par karstu. Viņi kļūdās. Aizbraukšana no Northemptonas ir pati drosmīgākā rīcība, kādu vien viņš savā dzīvē izdarījis.

— Džef! Runā ar mani, Džef! Tu vēl tur esi? Džef!!!

Viņš lēni nolika klausuli, ierausās pikapā un devās atpakaļ uz savu būdu.

« 16*

Laura vēl arvien cīnījās, cenzdamās dabūt aizdevumu. Hartfordā bankas izrādīja tādu pašu nevēlēšanos dot viņai aizdevumu kā Bostonā. Deivids, kurš vēl arvien uzstāja, lai abu starpā rastos tuvas attiecības, ieteica Laurai aprunāties ar apdrošināšanas aģentu par iespēju saņemt Džefa polisi, taču valdība arī šajā ziņā bija Lauru apsteigusi un šos fondus iesaldējusi. Paklusām, pazemīgi viņa runāja ar daudziem draugiem, kuri būtu varējuši Laurai naudu aizdot, taču neviens no viņiem neizrādīja atsaucību. Viens aizbildinājās ar neveiksmīgu gadu, otrs teicās meitai gatavojam kāzas, trešais zvērēja, ka visa nauda ieguldīta kādā darījumā. Bet ceturtais ierosināja noslēgt abpusēju līgumu, saskaņā ar kuru viņa īpašumā pārietu restorāns “Ķiršu dārzs”, taču Laura nebija tam vēl gatava. Viņa bija pārliecināta — ja vien ienākumi stabili noturēsies un tiesa izlems lietu viņai par labu, tad varēs izdzīvot kā neatkarīga restorāna īpašniece, pēc tā viņa ari visvairāk tiecās. Viņai bija atlicis vēl vienīgi bizness. Nerunājot nemaz par lepnuma jūtām, viņa nekādā ziņā nevarēja pieļaut, ka ienākumi ieplūst jaunā partnera kabatās.

Otrajā janvāri Defnija griezās tiesā ar lūgumu atbrīvot to Džefrija fonda daļu, kas patiesībā piederēja Laurai. Lūgumam tika pievienota ietilpīga mape ar dokumentiem, kas apstiprināja prasību. Defnija ar šo materiālu sastādīšanu nodarbojās stundām ilgi, un Laurā tas radīja vērā ņemamu iespaidu. Arī Defniju bija pārņēmis optimisms. Pirmo reizi kopš tā laika, kad viņa uzzināja, ka rēķini ir iesaldēti, pavīdēja kaut kas konkrēts un labs. Viņai pazibēja cerība.

Taču, kad Defnija atgādināja Laurai, ka tiesas lēmumu varēs sagaidīt pusgada laikā, kas, pēc advokātes vārdiem, bija raksturīgi tiesu sistēmai, Lauras optimisms noplaka.

— Bet šī lieta nepavisam nav raksturīga, — viņa iebilda.

— Vienīgi tev tā liekas, — Defnija paskaidroja. — Tiesa domā citādi. Tiesai tā ir raksturīga. Visi, kas vien griežas tiesā ar apsūdzību, uzskata savas lietas par neparastām. Es arī pastāvu uz to, taču domāju, ka pārējie dara tāpat. Cik ilgu laiku tas aizņems — atkarīgs no tiesneša, un es tur neko nevaru līdzēt. Saku to tādēļ, lai tu neceri, ka viss varētu noritēt tik ātri.

Bet rēķini pa to laiku turpināja pienākt. Tā kā Laurai nebija nekādu citu ienākumu un dažus rēķinus vajadzēja samaksāt steidzīgi, viņa beidzot aizņēmās naudu no Defnijas un Elīzas. Laurai ļoti negribējās to darīt, taču Lidijai liekas naudas nebija un lūgt no Medijas viņa gluži vienkārši nespēja.

Pēc ilgām nakts pārdomām Laura saprata, ka viņai atliek viena iespēja — maksimāli palielināt restorāna ienākumus. Tādēļ tūlīt pēc svētkiem viņa samazināja restorānā strādājošo cilvēku skaitu tā, lai pēc kopīgi izdarītiem aprēķiniem ar šefpavāru Jonu viņi varētu iztikt. Viena viesu apkalpotāja no darba jau bija aizgājusi. Tā bija neklātienes studente, kura pārgāja uz dienas nodaļu, un viņi šai darbiniecei aizvietotāju vairs nemekleja. Divi strādājošie taisījās braukt uz Ņujorku un uzsākt tur paši savu biznesu. No trim atsevišķām izbraukuma apkalpošanas brigādēm Laura izveidoja divas. Tas nozīmēja, ka visiem darbiniekiem ir jāstrādā ar lielāku slodzi, lai ari pašā darba karstumā vēl palīdzēja ari Debra un Skots. Laura ar katru cilvēku runāja atsevišķi, izteikdama savu personīgo lūgumu. Tas patiesi arī līdzēja un papildināja vēl to labvēlīgo attieksmi, par kuru viņa jau bija paguvusi pārliecināties.

Tādēļ Laurai atkal radās cerība. Darbs ritēja daudz raitāk nekā jebkad iepriekš. Apkalpošana notika augstā līmenī, tā, kā viņa to vēlējās. Un Laurai jau šķita, ka viņa ar visu varēs tikt galā.

Un “Ķiršu dārza” īpašniece to arī spētu, ja vien pirmajās janvāra dienās varētu strādāt nepārtraukti. Taču atcelto pasūtījumu vietā, ko Elīzai nācās saņemt decembrī, jauni vairs neradās, un vispār sarīkojumu tajā laikā notika daudz mazāk nekā parasti. Laiku pa laikam Laura mēdza saviem cilvēkiem atgādināt, ka janvāris arvien ir bijis gada visklusākais mēnesis. Tomēr agri jau rīta pusē Lauru mocīja satraukums.

Viņas satraukums vēl pieauga, kad jaunā gada pirmajā nedēļā zvērināto tiesa pasludināja Džefam apsūdzības slēdzienu. Atkal sākās telefona zvani un preses pārstāvju apciemojumi. Dagans O’Nīls pasniedza šo vēsti tā, it kā tas Hempšīras apgabalā būtu pats svarīgākais notikums kopš 1828. gada, kad Noems Vebsters izdeva savu vārdnīcu. Garijs Holmss dažu dienu laikā uzrakstīja divus redakcijas rakstus, kuros nopēla mūsdienu morāli, vidusšķiras ļaužu alkatību, apgalvodams, ka Fraija lieta met izaicinājumu likuma pārstāvjiem.

Laurai tas atnesa jaunas ciešanas. Uzmanība, kādu Sun pievērsa viņas ģimenei, neveicināja biznesa uzlabošanos, bet gan, viņai par šausmām, stāvoklis jo dienas pasliktinājās. Gan Elīza, gan Dī Enna viņai apgalvoja, ka nekas slikts nenotiekot. Taču Laura saprata, ka abas sievietes cenšas viņu vienīgi atbalstīt. Visdrūmākajos brīžos, kad Laura palika viena, viņai likās, ka stāvoklis vairs nav labojams. Viņas dzīve brāzās no kalna lejā ar neticamu ātrumu. Šķita, ik bndi nāk klāt jaunas problēmas, kas savstarpēji samudžinājās un vērta visu vēl sarežģītāku.

Laura nejutās pārsteigta, kad otrā dienā pēc apsūdzības slēdziena pasludināšanas pie restorānā ieejas piestāja Teilora Džonsa automašīna. Stāvoklis bija ļoti smags. Laura jutās pārliecinātā, ka Džonsa sacītais vai arī aģenta rīcība vairs lielāku ļaunumu nodarīt nespēs. No sākuma tas it ka arī tā bija. Džonss pastāstīja par pasākumiem, kādus valdība pieņēmusi, lai atrastu Džefu, pec tam centās uzzināt, vai Laura ir viru satikusi, saņēmusi no aizbēguša kadas ziņas vai arī sazinājusies ar Džefii kādā citā ceļā. Aģents darīja Laurai zināmu, ka blēdīšanās ar nodokļiem ilgusi astoņus gadus un Džefs afērā iesaistījies viens pats, bet firma “Faro un Fraijs”, pēc visa spriežot, šajā lietā nekādi nav iejaukta.

Pēc tam Teilors Džonss misis Fraijai izstāstīja to, ko viņam vēl bija izdevies uzzināt.

Viņi sēdēja kabinetā aiz slēgtām durvīm, kad Džonss Laurai pavēstīja par liecinieci, kura apgalvojot, ka vairākkārt redzējusi Džefu kopā ar sievieti mājā Holiokā. Patiesībā viņš to pasacīja klusā, vainīgā balsī, taču Lauru jaunā ziņa satrieca tik ļoti, it kā aģents būtu kliedzis pilnā rīklē.

— Tas nevar būt! — Viņa tādu iespēju nepieļāva. — Džefs neparko nebūtu ielaidies ar kādu sievieti. — No visiem pazemojumiem, ko viņai nācās izciest pēdējā mēneša laikā, šis izrādījās visļaunākais. Laura nespēja iedomāties, ka tā varētu būt taisnība.

Tomēr Teks bija pārliecināts.

— Lieciniece Džefu atpazina pēc fotogrāfijas. Viņai tika parādīti daudzi uzņēmumi, taču viņa izraudzījās šo te, pēc tam vārdos aprakstīja Džefa augumu un ķermeņa uzbūvi, sniedza ziņas, kuras iegūt no ģīmetnes nav iespējams.

Laurai sāka reibt galva. Tas atgādināja pretīgu krustvārdu mīklu — vienai Džefa nodevībai pievienojās otra. Un tomēr viņai atklātībā vajadzēja aizstāvēt sava vīra nevainīgumu. Tā ari bija vienīgā iespēja, kā saglabāt pašcieņu un sevi aizsargāt.

— Tas nevarēja būt Džefs, — viņa atkārtoja.

— Tā lieciniece par to ir pārliecināta.

— Viņa maldās. Džefam nevarēja būt nekādas aizraušanās.

— Kā jūs to zināt?

— Es esmu viņa sieva.

— To, ka vīram ir kāds romāniņš, sievas parasti uzzina pēdējās.

— Džefs nevarēja mani tā nodot. — Sirds krūtīs viņai satraukti sitās.

— Jūs neticējāt, ka viņš pats labprātīgi var aizbēgt, neticējāt, ka blēdījies ar nodokļiem, taču tagad jau ir pierādījumi, tie liecina par abām šīm lietām, — Teks, pazeminājis balsi, ieteicās.

— Vēl nekas nav pierādīts.

— Taču pierādījumi ir ļoti nopietni.

Pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja, un tūdaļ kabinetā ienāca Defnija.

— Dī Enna teica, ka Džonss ir šeit. — Ienācēja uzmeta satrauktu skatienu Laurai, un viņas acu izteiksme kļuva dzēlīga, kad Defnija pievērsās Tekam. — Es gribētu, lai mani kā Fraiju ģimenes advokāti par šādām tikšanās reizēm informētu.

Un, kaut arī, Defnijai ienākot, Teks bija piecēlies kājās, viņš pilnīgi saglabāja pašsavaldīšanos.

— Misis Fraijai šobrīd nekādu apsūdzību neizvirza.

— Viņai ir tiesības būt pārstāvētai. Vai viss ir kārtībā? — Defnija vaicāja, pagriezusies pret Lauru.

— Ne gluži. — Laura ar visiem spēkiem centās apspiest histērijas lēkmi. — Viņš saka, ka Džefam bijusi mīļākā.

Defnija brīdi sastinga, tad iedegās dusmās. Viņas naids bija acīm redzams. Laurai, kuru nomāca pilnīga bezcerība, šķita vājš mierinājums, ka Defnijas personā atradusi kaismīgu aizstāvi.

— Es biju pārliecināta, ka jūs atturēsieties no tā, lai viņai to darītu zināmu. — Defnija izrunāja vārdus lēni, ar aizturētu niknumu.

Pēc mirkļa kļuva redzamas šī paziņojuma sekas.

— Tātad tu zināji? — Laura aizvainotā balsī iesaucās.

— Zināju, — Defnija atzinās. — Viņš mani pagājušajā nedēļā par to informēja.

— Un tu man neko neteici! — Laura iekliedzās, juzdamās pievilta. Viņa saprata, ka tas bija muļķīgi, jo Defnija viņas labā daudz darīja, turklāt viņu pievīla Džefs, nevis Defnija. Taču šobrīd līdzās atradās viņa.

— Tas notika tūlīt pēc svētkiem, tie tev tāpat sagādāja raizes, — Defnija raudzīja aizstāvēties. — Es nolēmu, būs labāk, ja stāvokli vēl vairāk nepasliktinās.

— Taču tas attiecas uz mani.

— Tas ir nepamatots paziņojums.

— Viņam ir lieciniece, Defnij.

— Bet trūkst Džefa mīļākās. Ja Džefam bija kāds romāns, tad jau ari vajadzēja būt tai personai. Pagaidām aģentam Džonsam nav ne mazākā priekšstata, kas tā varēja būt.

— Ir gan, — Teks piezīmēja, un abu sieviešu skatieni tūdaļ pievērsās viņam.

— Kura tā ir? — Laura jautāja, taču aģents raudzījās uz Defniju.

— Kad es jums to pateicu, man vēl nebija nekas zināms par sievieti, ar kuru satikās Fraijs. Tādēļ arī jums piekritu. Taču patlaban baidos, ka man nāksies uztraukt misis Fraiju vēl vairāk.

— Vēl vairāk? — Laura iesaucās, bet Teks nenolaida acis no Defnijas.

— Mana lieciniece ir pilnīgi pārliecināta, ka šī sieviete strādā jūsu restorānā par zāles pārzini. — Izdzirdis Lauru aprauti nopūšamies, Teks pievērsās viņai. — Mums šī sieviete ir jāatrod, var gadīties, ka jūsu vīrs centīsies ar viņu uzturēt kādus kontaktus. Mēs jau tā domājām, ka viņa ir vietējā iedzīvotāja, tādēļ kopā ar liecinieci apbraukājām tās vietas, kuras bieži apmeklēja jūsu vīrs. Līdzko lieciniece ieraudzīja Dī Ennu Kirkhemu, tā tūdaļ arī viņu atpazina.

— Dī Enna, — Laura izdvesa, un viņas krūtīs iesvēta neciešama sāpe. — Dī Enna. — Acīs sariesās asaras. Laura dievināja Dī Ennu. Viņa bija atkarīga no Dī Ennas. Pietika jau ar to vien, ka Džefam bija mīļākā un romāns, bet... ar Dī Ennu?! Tas gluži vienkārši nebija izturams.—Tas nevar būt.

— Mēs ar liecinieci apbraucām visu pilsētu, taču viņa neatlaidīgi pastāvēja uz to, ka tā ir jūsu zāles pārzine. Lieciniece teicās iegaumējusi gaišbrūnos matus un augumu. Sievietei, kuru viņa redzējusi kopā ar jūsu vīru, bijuši krāšņi mati. Viņa to atkārtoja vairākkārt — krāšņi mati.

— Mūsu pilsētā daudzām sievietēm ir krāšņi mati, — Laura iebilda. Viņa izmisīgi centās apgāzt liecinieces apgalvojumus. Džefam nevarēja būt mīlas sakaru. — Mūsu pilsētā ir bezgala daudz sieviešu ar gaišbrūniem matiem. Paskatieties uz Defniju! Viņas matiem arī ir tāda krāsa, bet es taču nevaru vainot Defniju, ka viņai būtu kāds mīlas romāns ar Džefu. Dī Enna ir ne vien mana restorāna zāles pārzine, bet arī mana draudzene.

— Viņa ir ļoti pievilcīga, — Teks piezīmēja.

— Vai tam kāds sakars ar lietu? — Defnija atcirta.

— Vīriešus piesaista pievilcīgas sievietes, — Teks atbildēja un uzdeva Laurai jautājumu: — Kas jums ir zināms par viņas personisko dzīvi?

Laura ar pūlēm spēja domāt. Šis apvainojums, jau pati iedoma vien, ka Džefs sievai bijis neuzticīgs, noveda Lauru izmisumā. Pielikusi rokas pie deniņiem, viņa centās apstādināt tur mežonīgo virpuli.

— Es... es zinu, viņa satiekas ar vīriešiem.

— Ar daudziem? Vai ir kāds pastāvīgs?

Laurai gribējās sacīt: jā, ir vīrietis, kurā Dī Enna iemīlējusies līdz ausīm, — taču tāda nebija. Dī satikās ar visiem pēc kārtas. Viņai patika vīrieši brieduma gados, kuri spēja novērtēt sievietes valdzinājuma maigās izpausmes un bija pietiekami turīgi, lai to attiecīgi atalgotu.

— Dī Enna? — Defnija pārjautāja. — Vai viņai bija pastāvīgs vīrietis?

— A-ā, nē. Kāda viena noteikti nebija.

— Vai viņa vīriešus sameklē šeit? — Teks painteresējās.

— Nē! — Laura iesaucās, no tāda mājiena viņai iekšā varēja viss sagriezties. — Šis nav vientuļnieku bārs.

Teks uzdeva šo jautājumu mazliet savādāk:

— Vai viņa šeit iepazīstas ar vīriešiem?

Laurai gribējās atbildēt tikpat noraidoši kā iepriekš, taču viņa to nespēja.

— Iespējams. Mums vīrieši nāk nepārtraukti.

Dī Ennai flirtēšana sagādāja prieku, un tas — ai, kāda likteņa ironija! — Laurai pie viņas visvairāk patika. Dī Enna to darīja tik prasmīgi, ka Laura, iespējams, arī gribētu tā izturēties, taču neprata. Vērot Dī Ennu bija patiesi tīkami. Jā, tik tiešām. Tagad, to iedomājoties, Laurai sāka smelgt viss ķermenis. Viņa vārgā balsī izdvesa:

— Defnij, ko lai es daru?

Uzrunātā pagriezās pret Teku.

— Ko jūs iesakāt?

— Ļaujiet man ar viņu parunāt, — aģents atbildēja. — Es nedomāju, ka šai sievietei ir sakars ar nodokļu afērām, taču, ja viņa saņem no Džefrija Fraija kādas vēstis un par to neziņo, tad viņa tiks atzīta par līdzdalībnieci. Tas viņai ir jāzina.

— Defnij, ko lai es daru? — Laura vēlreiz ievaicājās. Laura jutās tā, it kā kārtējais sitiens būtu notriecies viņu no kājām, un bija vajadzīga palīdzība, lai varētu piecelties. — Vai atzīt, ka tā ir taisnība, un apbērt viņu ar apvainojumiem? Ko man darīt — kliegt? Raudāt? Atbrīvot viņu uz vietas no darba?

Defnija piestūma tuvāk Laurai savu krēslu.

— Bet ko tu gribi?

— Es gribu izlūgties, lai viņa to noliedz. Es mīlu Dī Ennu. Man vienmēr viņa ir patikusi. Ja noskaidrosies, ka Dī Enna bijusi Džefa mīļākā, tad es būšu pagalam.

— Neticu, ka viņa atzīsies. Un, kamēr viņa nav atzinusies, tu ne par ko nevari būt droša.

Pēdējā laikā Laurai arvien biežāk šķita, ka viņai par visu vairāk gribas kliegt. Taču ar kliegšanu nevarēja daudz panākt. Līdzīgi bija ar jautājumiem, kurus viņa tagad nepārtraukti uzdeva Defnijai. Galu galā izlemt tik un tā nācās viņai pašai. Tādēļ vajadzēja saņemt sevi rokās.

— Pasauksim viņu. Es gribu zināt, ko viņa sacīs. — Būdama norūpējusies vienīgi par to, kā saglabāt pašsavaldīšanos, Laura atstāja Defniju ar Teiloru Džonsu un devās uz restorāna iekštelpām.

Atrast Dī Ennu nebija grūti. Laurai nācās tikai mazliet pamāt ar galvu — un viņa jau bija klāt. Raudzīdamās, kā Dī Enna tuvojas, Laura vērīgi ielūkojās viņas sejā, cenzdamās ieraudzīt tur sirdsapziņas pārmetumus. Taču vienīgais, ko Laura tur varēja saskatīt, — bija līdzjūtība.

— Tu laikam esi uztraukusies tādēļ, ka es piezvanīju Defnijai? Iespējams, tas zellis ir gan būdīgs un lielisks, taču no viņa rodas vienas vienīgas nepatikšanas. Vai viss ir kārtībā?

— Es neesmu par to pārliecināta, — Laura atbildēja. Viņa visa trīcēja, taču centās to neizrādīt. — Esi tik mīļa, palūdz, lai Kamija tevi aizvieto, un iesim mazu brītiņu parunāties.

— Protams, mīļā, — Dī Enna atbildēja un aizgāja meklēt viesu apkalpotāju.

Laura allaž bija zinājusi, ka Dī Enna ir skaistule, taču tagad, kad viņa noskatījās aizejošajā sievietē, tas ieguva gluži citu nozīmi. Dī Ennai bija pareizi sejas vaibsti, viņa nēsāja apzināti nevērīgu, modernu frizūru, apģērbā šī sieviete deva priekšroku spilgtām krāsām, viņa varēja lepoties ar slaidām kājām, mazliet apaļīgiem gurniem un pilnīgām krūtīm. Bez tā visa viņai piemita vēl ari zināma juteklība gaitā, kustībās, acīs un smaidā. Nekad iepriekš Laurai nebija ienācis prātā salīdzināt sevi ar Dī Ennu. Tagad izrādījās — salīdzinājums nebija viņai par labu. Atšķirībā no Dī Ennas Laura gluži vienkārši bija strādīga un piemīlīga sieviete, bet varbūt Laurai nezināmos dvēseles dziļumos Džefs, kaut ari ārēji to nemēdza izrādīt, izjuta vajadzību pēc kārdinātājas. Laura tā nevarēja būt. Dī Enna gan.

Nostājusies pustumšā gaitenī, salikusi rokas uz krūtīm, Laura gaidīja Dī Ennu atgriežamies. Kad nācēja parādījās, Laura, ne vārda neteikusi, devās uz savu kabinetu.

Iekšā ienākusi, Dī Enna pavērās klātesošajos.

— Ā-ha, — viņa ierunājās savā dziedošajā balsī, kas citos apstākļos izklausītos uzjautrinoši. — Kaut kas jau briest.

Piespiedusies pie sienas, Laura nogaidoši raudzījās Tekā, kurš tūdaļ uztvēra viņas skatienu un atklāti un lietišķi darīja zināmu Dī Ennai to, par ko viņi šeit bija sprieduši. Kad Teks beidza runāt, Laura sajuta vēl lielākas sāpes nekā iepriekš — Dī Enna izskatījās pagalam satriekta. Viņa pavērsās uz Defhiju, tad uz Lauru, taču pēdējā klusēja.

— Vai tā ir taisnība? — Laura, sakopojusi visus spēkus, izdvesa.

Dī Enna strauji un nervozi papurināja galvu — Laura bija radusi viņai visās lietās uzticēties, un tagad šķita, ka šī kustība bija pārāk strauja un pārāk nervoza. Šoreiz Laura tik viegli uzticēties vis nedomāja. Viņa bija gatava ticēt visļaunākajam.

Liekas, arī Teks uzņēma skeptiski Dī Ennas noraidošo izturēšanos, jo steidzās piezīmēt:

— No likuma viedokļa nav svarīgi, vai jūs bijāt viņa mīļākā vai ne. Mani interesē vienīgi — vai esat sazinājusies ar Džefu pēc viņa pazušanas.

Plati iepletusi acis, Dī Enna vēlreiz pakratīja galvu.

Nostājusies pie sienas sāniski, Laura ierāvās sevī. Viņai aiz muguras saruna turpinājās. Viņa gan dzirdēja balsis, taču nevarēja apjēgt nevienu vārdu, jo galvā dunēja satrauktas domas: “Džefam bijusi mīļākā. Viņš gulējis ar citu sievieti.” Šī doma likās tik pretīga, ka Laura nekādi nespēja aptvert notiekošo. Nākamajā mirklī viņai radās jau citas domas, kas bija tikpat nejaukas: “Kur tu biji? Kādēļ tu to neredzēji? Kā tu varēji to nezināt?”

Salīdzinot ar pašreizējo, visa līdz šim piedzīvotā vilšanās bija nieks. Likās, uzticība viņas attiecībās ar Džefu bija pati par sevi saprotama, vismaz Laura tā uzskatīja. Acīmredzot Džefs domāja citādi. Kamēr viņa audzināja bērnus, nodarbojās ar saimniecību, radīja savu biznesu, lai gūtu vēl papildu ienākumus pie Džefa nopelnītā, viņš veda mīļākās uz slepus nopirkto māju.

Pēkšņi sajutusi nelabumu, Laura aizlika mutei priekšā roku, ne vārda neteikusi, izskrēja gaitenī un metās uz vannasistabu, kur nekavējoties arī izvēmās.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un tūdaļ arī kļuva dzirdama Defnijas lūdzošā balss:

— Attaisi vaļā durvis, Laura!

Vēl arvien stāvēdama pie izlietnes, Laura dziļi ieelpoja. Viņai uznāca vēl viena vemšanas lēkme, pēc tam otra. Viņa grasījās no jauna ievilkt elpu, kad noraustījās durvju rokturis.

— Es gribu tev palīdzēt, Laura. Taisi vaļā!

Laura norāva ūdeni un, atspiedusies pret izlietnes malu, iztaisnoja muguru, tad, savākusi plaukstās aukstu veldzi, izskaloja muti.

— Es tevi lūdzu, Laura!

Izstiepusi roku aiz muguras, Laura pagrieza durvju rokturi un, aptvērusi rokām galvu, atlaidās sēdeklī.

Defnija apstājās pie izlietnes.

— Viss būs labi, — viņa mierinošā balsī ieteicās. — Viss nokārtosies. — Viņa atraisīja vaļā Lauras rokas un pielika draudzenei pie pieres slapju, aukstu dvieli. Tad, pacēlusi uz augšu matus, apslaucīja viņai kaklu. — Viņš ir nelietis. Viņam nebija tiesību tev to stāstīt.

Laurai likās, ka Defnija runā par Džefu, tikai pēc brīža viņa aptvēra, ka sacītais attiecas uz Teiloru Džonsu.

— Viņš vienīgi izpildīja savu pienākumu, — Laura klusi nomurmināja.

— Labāk būtu atradis Džefu. Nesaprotu, kādēļ jāsaceļ tāds troksnis, lai atrastu vienu cilvēku.

Toties Laura to saprata.

— Džefs ir gudrs. Acīmredzot daudz gudrāks, nekā mēs domājām. — Laurai aprāvās balss, līdzko viņa atkal aptvēra notikušo.

— Tu, Laura, esi ciets rieksts, — Defnija ieteicās, masēdama draudzenei muguru. — Ar tevi viss būs labi.

— Kā viņš varēja ar mani tā izdalīties? — Laura iekliedzās. — Viņš gulēja ar citām sievietēm, izmantoja mirušo vārdus, plānoja savu bēgšanu un turklāt katru rītu piecēlies skatījās man acīs, it kā viss būtu kārtībā? Defnij, es nesaprotu, kā viņš to varēja, kā?! Vai es patiesi tik ļoti biju aizņemta ar savu personisko dzīvi, ka neko neredzēju? Vai arī gluži vienkārši esmu stulba.

— Tu pārāk sevi vaino. — Defnija joprojām Laurai masēja muguru.

— Bet kas cits man atliek? Es biju precējusies ar šo cilvēku divdesmit gadu un neko par viņu nezināju. Man šķita, ka es zinu. Man patiesi tā šķita. Nu, acīmredzot es kļūdījos, un tas nedara godu manam vērīgumam, prātam vai jūtīgumam. Vai arī seksuālai pievilcībai, — viņa drūmi piebilda.

— Tev piemīt seksuāla pievilcība.

— Jā. Tieši tādēļ mans vīrs izjuta nepieciešamību ielaisties ar citām sievietēm. — Plauksta, masēdama viņas muguru, bija kļuvusi cietāka.

— Tev par citām sievietēm nekas nav zināms. Tu pat nezini, vai bija kāda sieviete.

— Tā bija Dī.

— Viņa taču teica “nē”.

— Ko gan citu viņa varēja sacīt? — Laura brīdi samiedza acis. — Dī. Un viss notika man degungalā! — Viņa iekliedzās, it kā izjustu sāpes, un iztaisnoja muguru. Noņēmusi no pieres dvieli, Laura piespieda to pēc kārtas pie abiem vaigiem.

— Ak Dievs, — viņa izdvesa nopūtu, juzdamās vāja un bezpalīdzīga, — ko lai es daru? Es varu Dī Ennu atlaist, taču reizē ar to nozāģēšu zaru, uz kura pati sēžu. No viņas šeit tik daudz kas ir atkarīgs! Ja viņa aizies, nāksies pameklēt kādu citu, bet es nejūtos droša, ka man pietiks tik daudz spēka.

— Tad lai viņa paliek. Varbūt pat būs labāk, ja viņa atradīsies tepat uz vietas, tu varēsi novērot, ko zāles pārzine dara. Ja Dī Enna sapratīs, ka tu viņai uzticies, var gadīties, viņa mums izstāstīs, ja Džefs ar viņu centīsies sazināties.

Lauras domas nemitīgi klejoja. Agrāk viņas dzīve bija tik vienkārša — lietišķa, bet nesarežģīta. Un pēkšņi viss pārvērtās.

— Kādi murgi! — Laura nočukstēja.

— Tu tiksi no tā visa vaļā.

— Bet kad? Cik ilgi tas vēl turpināsies?

— Es domāju, tik ilgi, kamēr viņi neatradīs Džefu.

— Nē. Daudz ilgāk. Jo, kad Džefu atradīs, viņu arestēs un uzrādīs apsūdzību, un mēs dzīvosim lielā satraukumā, gaidīdami tiesu. — Viņas domas atkal sāka klejot. Laurai uzmācās šaubas, vai viņa spēs aizstāvēt Džefu tiesā pēc visa tā, ko vīrs viņai nodarījis. Ja Teilora Džonsa sacītais izrādītos taisnība, tad Džefs viņas atbalstu nav pelnījis. Kad bija izjutusi līdz galam sāpes, ko radīja laulātā drauga neuzticība, Lauru sāka smacēt briesmīgs naids.

— Es gribu ieelpot svaigu gaisu, — Laura nomurmināja un piecēlās kājās. Iemetusi dvieli izlietnē, viņa izgāja no vannasistabas. Dī Enna vēl arvien atradās Lauras kabinetā kopā ar Teiloru Džonsu. Taču Laura centās neskatīties uz Dī Ennu, pakampa savu mēteli un žigli atstāja kabinetu. Laura bija pārāk aizņemta pati ar savām bēdām, lai pievērstu uzmanību Dī Ennas raizēm. Ja šī sieviete bija Džefa mīļākā, tad viņa pelnījusi visļaunāko. Lielākā līdzcietība, ko vien Laura varēja Dī Ennai sagādāt, bija tas, ka viņa paliks strādāt.

Janvāra sals patīkami knieba gājējai vaigos. Viņa dziļi ievilka elpu, pārvarēja uznākušo galvas reiboni un ātriem soļiem gāja pa ielu. Lai aizsargātos pret vēju, Laura pacēla mēteļa apkakli, tad uzslēja to vēl augstāk, jo gribēja paslēpties no pretimnācēju skatieniem. Viņa nevēlējās, ka viņu redz un pazīst. Laura negribēja ne ar vienu runāt, nedz ari uzklausīt nievas vai līdzjūtības apliecinājumus.

Ar neizdibināmu sejas izteiksmi viņa devās uz stāvvietu, kas atradās aiz restorāna “Ķiršu dārzs”, iekāpa automašīnā un aizbrauca. Nu viņa jutās vairāk pasargāta no ziņkārīgiem skatieniem, sevišķi tad, kad izbrauca ārpus Northemptonas. Laura brauca pa vienīgo ceļu uz dienvidiem. Viņa domāja par to, ka Džefs, iespējams, arī bija braucis pa šo ceļu. Tas attiecās uz Džefu, bet ne uz viņu — Laura atkal atgriezīsies. Pievakarē viņa būs mājās, jo jārūpējas par Debru un Skotu, par Lidiju, māju un biznesu. Viņa neizvairīsies no saviem pienākumiem, kā to darīja Džefs. Viņa nav ne krāpniece, nedz gļēvule.

Taču dvēseles dziļumos Laura ilgojās tikai bez apstājas braukt uz priekšu, līdz nokļūtu vietā, kur viņu neviens nepazītu un neviens neapjaustu, kāda viņa bija muļķe. Viņa Džefam uzticējās. Saistīja ar viņu savu dzīvi. Uztraucās, kad vīrs pazuda, aizstāvēja Džefu, kad pret aizbēgušo izvirzīja apsūdzību.

Taču jaunie apstākļi jau bija citādi. “Džefs... Dī Enna... mīlas pāris.” Daudzi uzturēja mīlestības sakarus. Vīri pameta sievas, laulības dzīves izjuka. Taču tikai ne Laurai. Sieviete nesaprata, kādēļ ar viņu tā bija noticis.

Izdzirdusi labajā pusē griezīgu signālu, Laura nospieda bremzes pedāli un ar satrauktu sirdi šķērsoja krustojumu, uz kura aiz savas izklaidības bija izbraukusi pārāk agri. Brauciena gaitā drebuļi pamazām norima, bet izklaidība palika. Laura nesaprata, kur pieļāvusi kļūdu, — viņa vienīgi centās, lai būtu labi. Vai tiešām tas bija viņas noziegums? Tāda varbūtība likās pārāk netaisna. Savā dzīvē viņa nekad nevienam nebija nodarījusi pāri. Cilvēki ap viņu bija laimīgi.

Vai tas tā bija? Iespējams, viņa tikai radusi tā domāt, gluži tāpat kā uzskatīja Džefu par godīgu, strādīgu un uzticīgu. Vai patiesi viņa visur kļūdījās?

Nezinādama, ko lai domā, Laura apgrieza automašīnu un brauca uz mājām. Bija laiks ķerties pie pusdienu gatavošanas.

Šajā ziņā viņai raizēties nenācās, Laura bija apguvusi garšīgu ēdienu gatavošanas prasmi. Ja reiz bērniem nācās palikt pie mātes, kura nespēja sniegt laimi viņu tēvam un noturēt savu dzīvesbiedru laulības gultā, tad viņi vismaz var rēķināties ar to, ka būs paēduši.

Teks pacietīgi stāvēja līdzās, kamēr Defnija Dī Ennai darīja zināmu, ka Laura vēlas, lai viņa arī turpmāk strādā “Ķiršu dārzā” par zāles pārzini. Viņš gan nesaprata, kādēļ Laurai tas vajadzīgs. Teks jau domāja, ka Laura tūdaļ pat izmetīs viņu ārā pa durvīm. Iespējams, viņai piemita vairāk pacietības nekā citām sievietēm vai — drīzāk gan — izrādījās prakstis-kāka. Laurai vajadzēja turpināt biznesu, un Dī Enna labi tika galā ar saviem pienākumiem.

Defnija acīmredzot savu draudzeni saprata, tādēļ, sarunājoties ar Dī Ennu, izrādīja rūpes un uzmanību. Viņa runāja klusā, piemīlīgā balsī, kas Tekā radīja neizpratni, par ko viņa īsti rūpējas. Līdzko Dī Enna atstāja kabinetu, Teks nekavējās Defnijai aizrādīt:

— Kaut gan Dī Enna ir atpazīta kā tavas labākās draudzenes vīra mīļākā, tu izturējies pret viņu ļoti laipni.

Defnija aizvēra durvis un tūdaļ pagriezās pret Teku.

— Dī Enna to noliedz. — Defnija runāja klusi, taču viņas balsī jautās ass tonis. — Dieva dēļ, Tek, vai tev noteikti vajadzēja to Laurai darīt zināmu?

Viņš nojauta, ka Defnija vēl arvien ērcīga. Viņa nebija no tiem, kas līdzīgus notikumus laiž pār galvu, kaut arī Tekam likās, ka viņš visu sīki izskaidrojis.

— Jā, noteikti, — viņš atbildēja. — Bija pienācis laiks to darīt.

— Vai tiešām tu neredzēji, kā tu Lauru satrieci?

Viņš redzēja gan. Teilors Džonss nebūt nebija tik nejūtīgs, un viņam nepatika, ja Defnija sprieda citādi.

— Vai patiesi tu domā, viņa būtu uztraukusies mazāk, ja uzzinātu to pēc mēneša vai diviem? — Viņa balss jau skanēja pieļāvīgāk.

— Jā. Viņa ir nule atguvusies pēc Džefa pazušanas. Vēl pēc mēneša vai diviem tas nebūtu tik sāpīgi.

— Būtu gan. Tāda sieviete kā Laura vienmēr šādus notikumus sāpīgi pārdzīvos, vienalga, kad tie viņai kļūs zināmi. Mani satriec vienīgi tas, kā viņa varēja neko nenojaust.

— Laura gribēja redzēt savu dzīvi ideālu un tādu to arī redzēja.

— Bet viņa taču nav dumja. Ne arī akla. Kā var nejust to, kas notiek?

— Tad pastāsti to man, — Defnija atsaucās, raudzīdamās viņam tieši acīs. — Tu taču esi vīrietis. Vai ir iespējams, ka vīrietis savai sievai teica vienu, bet darīja pavisam ko citu. Saki man, vai vīrietis spēj dzīvot divkosīgu dzīvi?

Teks pievirzījās viņai klāt. Viņš runāja tik klusi, ka to varēja sadzirdēt vienīgi sprīdi lielajā attālumā, kas abus šķīra.

— Iespējams. Man šķiet, to var attiecināt šobrīd arī uz mani. Naktī es esmu tavā pusē, bet dienā mums ir pretējas intereses. — Teks paraudzījās uz Defnijas jutīgajām, maigajām lūpām, un viņam viss cits pārstāja eksistēt. — Def, neskaties uz mani ka uz ienaidnieku.

— Tu arī esi ienaidnieks, — Defnija žēlabaini nomurmināja, atspiezdamās pret durvīm. — Tu satrauci manu draudzeni, novedi viņu tiktāl, ka Laura aizbēga.

— Es? Ne jau es viņai meloju. Ne jau es viņu pametu. Ne jau mani viņa var vainot neuzticībā. Sasodīts, man pilnīgi pietiek ar tevi. — Un, nespēdams pretoties Defnijas tuvumam, Teks mēģināja viņu noskūpstīt. Taču viņa izvairījās.

— Šeit ne, Tek. Te kāds var ienākt.

— Ja tu stāvēsi pie durvīm, neviens iekšā netiks, — Teks piebilda un, satvēris Defniju aiz zoda, piekļāvās ar muti viņas lūpām.

Defnija pretojās skūpstam ar sakniebtām lūpām un no visa spēka atspiedās ar rokām pret viņa krūtīm, taču Teks nedomāja padoties. To sapratusi, Defnija lūdzošā balsī izrunāja viņa vārdu. Izmantodams brīdi, kad Defnijas lūpas pavērtas, Teks cieši pieplaka viņas mutei.

Viņa vēl pusminūti pretojās, tad padevās. Taču Tekam šķita, ka patiesībā šī pretestība ilga varbūt tikai piecpadsmit sekundes. Un nevajadzēja jau arī lielu gudrību, lai saprastu, kādēļ. Viņi vārda tiešā nozīmē dega alkās viens pēc otra. Pēdējā

laikā abi bija pavadījuši kopā piecas garas, saldkaisles pārpilnas naktis, izjuzdami neizsakāmu svētlaimi. Tekam bija

licies, ka lielāka bauda kā ar Gvenu vairs nav iespējama. Taču Defnija pierādīja viņa maldus. Gultā šī sieviete bija

īsts dinamīts. Ari apģērbta viņa varēja izraisīt līdzīgu uzbudinājumu. Abu saskaņa tuvības brīžos Tekā acīs vēl vairāk

izcēla Defnijas intelektuālo pievilcību. Atšķirībā no Gvēnas Teku ar Delīriju vienoja kopējas intereses. Viena no tām bija jurisprudence. Bet tas, ka viņi atradās likuma pretējās pusēs, piešķīra visam vēl lielāku azartu. Viņi viens otru izaicināja. Tas, ka abi Fraija lietā bija pretinieki un reizē arī mīlnieki, ietvēra kaut ko nerātnu, taču vienlaikus viss šķita neizsakāmi satraucoši.

Vai vīrietis spēj dzīvot divkosīgu dzīvi? Neapšaubāmi.

— Tek, — viņa nočukstēja, atbrīvojusies no vīrieša lūpām, kad Teks ļāva Defnijai mazliet ievilkt elpu. — Ak Tek!

— Jā, mīļā?

Viņa apskāva Tekā kaklu.

— Mani tas viss ļoti uztrauc. Viss ir tā sarežģījies.

— Laurai vajadzīgs laiks, lai atgūtos. Gan viss nokārtosies. Reiz tam vajadzēja notikt.

— Labi, ka tu tā saki. — Defnija pasmaidīja, vēl arvien izjuzdama Tekā tuvumu.

— Laura ir brīnišķīga sieviete.

— Vai tas nozīmē, ka tu vairs nedomāsi par to, kas saistās ar Dī Ennu?

— Es nevaru.

— Vari gan. Tam nav nekāda sakara ar Džefam izvirzīto apsūdzību.

Teks ļoti mīlēja Defniju, taču viņš nevarēja rīkoties pret savu sirdsapziņu un neņemt vērā dienesta pienākumus.

— Nu, nu, — Teks norūca, — tev tas ir zināms tikpat labi kā man, kad lieta nonāks līdz tiesai, ārkārtīgi svarīga kļūs motivācija. Kā arī rakstura īpašības. Valdība centīsies attēlot Džefu Fraiju kā viltīgu un negodīgu. Un kas gan šajā sakarībā var būt vēl izdevīgāks par ziņu, ka viņam bijusi mīļākā? Nemaz jau nerunājot par Fraija atrašanu, kur Dī Enna varētu sniegt vērtīgu informāciju.

— Dī Ennai nav ar viņu saskares.

— Kā tu zini?

— Viņa tā teica.

— Un tu viņai tici?

— Jā.

Pārliecība, ar kādu Defhija izrunāja šos vārdus, lika Tekam atcerēties viņas piemīlīgo balss noskaņu, kad advokāte sarunājās ar Dl Ennu. Atmetis galvu, viņš paraudzījās uz Defniju.

— Vai jūs ar Dī Ennu esat labas draudzenes?

— Ar Lauru mēs esam daudz lielākas draudzenes. Es pazīstu Dī Ennu tikai no tikšanās reizēm restorānā. “Ķiršu dārzā” mēs satikāmies otrdienās — Laura, Elīza, Dī Enna un es. Man patīk šī sieviete.

— Vai viņa satikās ar Džefu?

— Es nekad to nemanīju.

— Bet kā tu domā?

Defnija bridi ieslīga pārdomās, tad paraustīja plecus.

— Mana lieciniece ir simtprocentīgi pārliecināta, — Teks atgādināja. — Tu vari attaisnot Dī Ennu, kā vien vēlies, taču es palieku pie savas pārliecības. — Tekam iešāvās prātā jauna doma, viņš pasmaidīja. — Turpini vien tālāk. Vari viņu aizstāvēt.

Viņa smaids izrādījās nodevīgs, jo arī Defnija pasmaidīja un sacīja:

— Ne jau šeit.

— Bet kur tad? Varbūt ieskriesim vīriešu tualetē?

— Es nevaru iet vīriešu tualetē.

— Tad sieviešu.

— Bet tur atkal tu nevari iet.

— Tad iesim uz manu moteli. Tas nav tālu.

Taču Defnija noraidot purināja galvu.

— Vai zini ko, — Teks ieteicās, — es tevi sagaidīšu pēc darba, un mēs dosimies kopīgi paēst pusdienas. Tādu priekšlikumu es neizsaku visai bieži. — Ja Gvena to dzirdētu, viņa aiz skaudības kļūtu zaļa. — Uz kurieni doties — to izlemsi tu pati. Ja vēlies, mēs varam izbraukt ārpus pilsētas.

Defnija kļuva nopietna. Viņa lēnām atlaida vaļā rokas, ko turēja apvītas Tekam ap kaklu.

— Vispirms es gribu uzzināt, kā jūtas Laura. Piezvani man vēlāk.

Un, kaut arī pievīlies cerībās, Teks nevarēja nerespektēt līdzjūtību, ar kādu Defnija izturējās pret savu draudzeni. Vēl pēdējo reizi maigi un kaislīgi viņu noskūpstījis, Teks ļāva viņai iet.

= 17 =

Džefa neuzticība Lauru satrieca. Tagad Laura pastāvīgi izjuta smeldzošu sāpi, kas norima vienīgi tad, kad viņa nodevās kādam darbam, taču allaž atsākās no jauna. No visiem triecieniem, ko viņai sagādājis Džefs, šis bija vissāpīgākais un pazemojošākais. Tādēļ Laura neteica Lidijai ne vārda, nerunājot nemaz par Mediju. Neko viņa nestāstīja arī Debrai un Skotam, taču tam bija citi iemesli.

Debra ļoti skuma pēc tēva, vēl arvien cerēdama, ka viņš atgriezīsies. Meita neatlaidīgi aizstāvēja tēvu pret saviem skolas biedriem un tūdaļ nostājās Džefa pusē mājās, kad viņai šķita, ka Lauras vai Skota vārdos pazib kaut kas cieņu aizskarošs. Laura jau arī agrāk piesargājās, lai par Džefu netiktu izteikts nekas aizvainojošs, tagad viņa pret saviem vārdiem izturējās vēl uzmanīgāk. Galu galā viņa paturēja vērā, ka Džefs bija Debras tēvs. Likās gluži saprotami — meitas sirdī viņš ieņēma īpašu vietu.

Ari Skota sirdī tēvam bija sava vieta, taču tā vairs nebija ieturēta tik līksmās krāsās. Skots izjuta naidu. Dēls cieta mātes dēļ, Lauru tas dziļi aizkustināja, pats viņš jutās aizvainots. Laura to saprata arī bez Medijas psihoanalīzes. Būdams vīrietis, Skots identificēja sevi ar Džefu. Pretēji Debrai, viņš uztvēra Džefa rīcību vairāk personiski, kā savas uzvedības iespējamo atspoguļojumu un arī jutās aizvainots. Laura saprata — ja Skots uzzinās par Džefa neuzticību, tad sadusmosies vēl vairāk.

Tādēļ viņa klusēja. Viņa saprata, ka avīze Sun drīz vien uzodīs jauno vēsti Fraija lietā un tā kļūs visiem zināma.

Viss bija tik pazemojoši, ka viņa par to pat nespēja domāt. Turklāt, ja viņa vēl augām dienām uztrauksies par laikrakstu Sun, tad zaudēs darbaspējas un nebūs pat vairs tā mazumiņa, kas atlicis. To viņa nevarēja atļauties. Viņai bija jāturas. Un jārūpējas par cilvēkiem, kuri no viņas atkarīgi.

Tādēļ otrā rītā viņa agri izbrauca no mājas. Apciemojusi Lidiju, Laura devās uz savu restorānu. Viņa jau strādāja virtuvē kopā ar pārējiem darbiniekiem, sagatavoja produktus un ieklausījās apkārtējo runās, gandrīz aizmirsdama pati savas bēdas, kad telpā ienāca Dī Enna.

— Vai drīkstu tevi palūgt uz vienu mirklīti? — viņa klusi ieteicās.

Laura atturīgi pamāja ar galvu. Viņa nolika nazi, noslaucīja rokas, noraisīja priekšautu un pakāra to virtuvē, tad sekoja Dī Ennai uz restorāna zāli.

Līdzko abas bija aizgājušas pietiekami tālu, lai viņu sarunu nevarētu noklausīties, Dī Enna apstājās. No viņas kādreizējā pašapzinīguma vairs nebija ne vēsts.

— Tu man netici? — viņa, raudzīdamās uz Lauru, trīcošā balsī vaicāja.

— Es vairs nezinu, kam ticēt, — Laura vēsi atbildēja.

Viņu bija pārņēmis niknums. Izrādījās, viņa bija kļūdījusies

jau daudzkārt.

— Man nav bijis ar Džefu mīlas sakaru.

— Tad kādēļ lieciniece tevi atpazina?

— Es nezinu. — Dī Enna gaidīja, ka Laura kaut ko teiks, taču viņa klusēja. — Vai tu patiesi nevēlies, lai eju prom?

— Nē, nevēlos.

— Varbūt labāk būs, ja aiziešu, reiz tu nevēlies mani redzēt.

“Skaidrs, ka es nevēlos tevi redzēt,” Laurai gribējās iekliegties. “Ik reizes, skatoties uz tevi, domāju par to, ko izdarījis Džefs. Es jūtos neglīta un nepievilcīga. Es jūtos pamesta.” Taču viņa neatļāvās to pateikt. Viņa negribēja Dī Ennai sagādāt prieku. Laura pielika pie lūpām pirkstu galus un, sevi nomierinādama, dziļi ieelpoja.

— Sākot ar decembra pirmajām dienām, ir jāpiedzīvo vienas vienīgas nepatikšanas. Ja sākšu itin visu pārdzīvot, tad pārvērtīšos par graustu. Teikšu tev godīgi — es vēlos, lai tu paliec tādēļ, ka man nav ne laika, ne spēka meklēt un apmācīt kādu citu. Tu ļoti labi tiec galā ar saviem pienākumiem.

Tomēr Dī Enna neatlaidās:

— Cita tavā vietā tūdaļ būtu mani atlaidusi. Es tevi sapratīšu, ja tu tā darīsi.

— Bet ko tu vēlies? — Laura dziļi vīlusies jautāja.

— Es gribu palikt. Un strādāt tālāk restorānā. Gribu palīdzēt tev izkļūt no nepatikšanām.

— Tad paliec. Es jau teicu, ka vari palikt. — Medija būtu nosaukusi Lauru par mazohisti, bet ko gan Medija saprata no biznesa? — Cerēsim, ka avīzes neko neuzodīs, jo, tiklīdz presē parādīsies tavs vārds, es būšu spiesta tevi atlaist. Darījumi jau tāpat ne visai veicas, un tu esi pirmā, ko satiek apmeklētāji, šeit ierodoties. Tas līdzināsies pašnāvībai.

Šī saruna ar Dī Ennu notika trešdien. Kad otrā dienā laikrakstā Sun nekāds raksts neparādījās, Laura jau sāka domāt, ka Teilors Džonss ir Defnijai doto vārdu turējis, un, kad vēl piektdienas avīzēs Džefs netika pieminēts, Laura varēja nedaudz atslābināties. Viņa nezināja, kur Džefs atrodas, ko dara, kad atgriezīsies un kas tad notiks, bet viņa turējās. Katra diena, kurā izdevās noturēties, bija uzvara.

Bet tad sestdienas rītā iznāca avīze, kuras pirmajā lappusē bija iespiests raksts par “noslēpumainu sievieti”, ar kuru kopā pēdējos mēnešos pirms pazušanas ticis redzēts Džefrijs Fraijs.

— Kādēļ viņi ar mums tā izrīkojas? — Debra iekliedzās, ieraudzījusi avīzi. — Kādēļ viņi sagudro tādas blēņas?

Laura jutās vēl vairāk izmisusi nekā Debra. Tikko viņa sāka cerēt, ka stāvoklis uzlabosies un dzīve ies atkal augšup, tā sekoja jauns trieciens.

— Viņi tās nesagudro. — Laura jutās sakauta. — Policijai ir lieciniece, kura apgalvo, ka vairākkārt redzējusi tavu tēvu kopā ar sievieti.

— Tas bija viņa mājā Holiokā, — Skots uzskatīja par vajadzīgu piebilst, jo bija izlasījis rakstu vēl pirms Debras atnākšanas.

— Es zinu, Skot, — Laura atsaucās. Viņai nevajadzēja neko atgādināt. Viņai nelika mieru domas par to, cik rūpīgi Džefs šo neuzticību bija izplānojis.

— Tie ir meli, ja? — Debra pārvaicāja.

Laura ļoti labprāt būtu meitai piekritusi, bet kā gan viņa varēja to darīt?

— Mēs neko neuzzināsim, iekams nebūsim pajautājuši tavam tēvam.

-^-Vai arī iekams neatradīsim to sievieti, — Skots piemetināja, uzsizdams no visa spēka ar dūri pa galdu. — Vellu vellos, kas ar viņu notika? Likās, tēvs mīl savu ģimeni un viņam patika ar mums būt kopā. Izskatījās, ka viņš ar prieku par mums rūpējās. Kādēļ tad viņš to visu neizjuta? Vai tad mēs esam tik briesmīgi? Vai mēs viņam neesam pietiekami labi? Vai viņam šī māja nepatika? Viņš nejutās ar tevi apmierināts? Kā viņam vēl trūka?

Laura ar trīcošu roku pieskārās pierei.

— Iespējams, viņš pats to nezina. Varbūt šī krīze saistīta ar viņa gadiem. Es nezinu, Skotij. Es gluži vienkārši nezinu.

— Es zinu, — Debra, nenolaizdama acis no mātes, ieminējās. — Viņš gribēja, lai līdzās būtu cilvēks, ar ko varētu parunāt un kaut ko kopīgi darīt. Bet, tā kā tu biji aizņemta ar darbiem, viņš meklēja kādu citu.

— Aizveries, Debra, — Skots draudīgi ieteicās, bet Laura stingri saspieda dēla roku, un viņš apklusa. Māte negribēja, ka viņas bērni savā starpā ķildojas, jo īpaši tagad, kad visa pasaule šķita nostājusies pret viņu ģimeni.

— Iespējams, tev ir taisnība, — māte sacīja meitai. — Bet, ja arī tas tā būtu, Džefs man nekad netika teicis, ka viņam kaut kā trūktu. Viņš nekad nesūdzējās. Nežēlojās, par savām izjūtām pat neieminējās. Kā es to varēju zināt?

— Tev vajadzēja redzēt, ka viņš nav laimīgs.

— Bet vai tu redzēji? — Laura vaicāja. — Vai viņš tev šķita esam nelaimīgs? — Kad meita neatbildēja, viņa turpināja: — Pastāv uzskats, ka cilvēkiem viens otram jāizstāsta tas, kas viņus satrauc. Es neprotu lasīt cita domas. Es neprotu pamanīt vissīkāko pārmaiņu cilvēka sejā. Man gluži vienkārši tam neatliek laika. Ja vēlies mani kritizēt, ka biju pārāk aizņemta ar saviem darbiem un pienākumiem, tad dari to. Tev uz to ir tiesības. Es visiem spēkiem centos balstīt ģimeni un gūt panākumus biznesā. Izskatās, tu domā, ka ar to neesmu īsti tikusi galā. Lieliski. Mācies no manām kļūdām un, var gadīties, tu paveiksi daudz vairāk, kad izaugsi un tev pašai būs sava ģimene. — Iezvanījās tālrunis. Nespēdama pārvarēt uznākušās dusmas, Laura satvēra klausuli. — Hallo?

— Vai tu jau to zini, Laura?

Laura atspiedās pret sienu un tikai tad sajuta, ka viņu krata drudzis. Un nenācās nemaz šaubīties, ka Medijas zvans viņas stāvokli neuzlabos.

— Ā, sveika, mammu, — viņa diezgan vēsi atsaucās. — Jā, viss ir labi. Kā tev klājas?

— Vai tu zināji, ka viņam ir mīlas sakari?

— Protams, — Laura tikpat saltā balsi atbildēja. — Tādēļ biju tik dziļā neizpratnē, kad viņš pazuda. Es jau baidījos, ka ir noticis nelaimes gadījums. Zvanīju Iekšējo nodokļu dienesta aģentam, lai paziņotu, ka mans vīrs nevarēja izdarīt blēdības ar nodokļiem. Mans dzīvesbiedrs nekad nav darījis neko tādu, kas man nebūtu zināms.

Medija klusēja, tad pēc brīža nopurpināja:

— Nu, nu, turpini vien.

— Es jau beidzu, — Laura izdvesa nopūtu.

— Vai tagad jūties labāk?

— Es justos labāk, ja tu vairs neuzdotu aizvainojošus jautājumus. Vai patiesi domā, es būtu Džefu tik ilgi aizstāvējusi, ja zinātu par viņa ārlaulības sakariem? Vismaz šajā ziņā tu varētu mani novērtēt, mamm.

— Tu esi sarūgtināta.

— Kāds spožs domu lasīšanas piemērs!

— Tev nepiestāv sarkasms, Laura.

Tūdaļ jau arī Lauras naids izlauzās uz āru.

— Ja taisies žēloties, ka mana vīra romāns ar noslēpumaino sievieti var kaitēt tavai karjerai, tad vari to nedarīt. Mana līdzjūtība nav bezgalīga, un šobrīd tā visvairāk ir vajadzīga Debrai un Skotam. Kā arī man pašai. Jā, pašai priekš sevis. Dievam tas vienīgi zināms, es esmu to pelnījusi. — Lauras acīs parādījās asaras, viņa pasniedza telefona klausuli Skotam.

— Parunā ar vecmāmiņu, — viņa nočukstēja. — Es nespēju ar viņu runāt.

Laura jutās pārāk salauzta, lai domātu par to, ko Skots sacīs Medijai. Viņa iegāja aizstiklotā lodžijā, kas atradās pagalma pusē. Viņa stāvēja, raudzīdamās uz ielu, aptvērusi sevi ar rokām, tik dziļi iegrimusi savās bēdās, ka aiz izbīļa gandrīz vai salēcās, kad no aizmugures pienāca Debra un apskāva viņas vidukli.

— Neraudi, mammu. Tad es arī sākšu raudāt un man aizpamps acis līdz pat vakaram, bet man ir satikšanās ar Džeisu.

Laura noslaucīja acis ar plaukstas virspusi.

— Ar Džeisu?

— Nu, tu taču Džeisu pazīsti.

Viņa nekādi nevarēja šo vārdu atcerēties, nerunājot nemaz par seju, un, kaut arī šķita, ka patlaban nebija īstais bridis, lai apspriestu Debras romānus, no meitas vārdiem strāvoja tāda gaisma, ka Laura šai tēmai pieķērās.

— Vai esmu viņu redzējusi?

— Nē, bet es jau daudzreiz esmu par viņu stāstījusi. Viņš ir labs zēns un mācās mūsu skolā.

— Kā viņam ir uzvārds?

— Holcvorts.

Arī uzvārds viņai neko neizteica, bet kāda tam nozīme? Ja Laura bija kaut uz pusi tik nevērīga, kā sprieda Debra, tad viņa varēja desmit reižu dzirdēt vienu un to pašu vārdu un to neatcerēties.

— Bet kā ar Doniju?

— Donijs satiekas ar Džūliju.

— Bet tu taču Jaungadā biji kopā ar Doniju?

— Es aizgāju ar viņu uz sarīkojumu, taču viņš lielākoties laiku pavadīja ar Džūliju. Bet tas nekas. Tur bija arī Džeiss, un mēs abi gājām pastaigāties. Mammu, kā tu domā, vai viņš nenovērsīsies no manis tā avīzes raksta dēļ?

— Vai tad viss līdz šim publicētais viņam jau to nelika darīt?

— Nē. Džeiss nevaino mani par to, ko izdarījis mans tēvs. Daži zēni gan — tikai ne Džeiss. Tādā ziņā viņš ir nobriedis.

— M-mm, — Laura nomurmināja. — Tas patiesi liecina par briedumu, ja viņš tevi nevaino otra izdarītajos grēkos. — Māte uzmanīgi pavērās meitā.

Debra saprata, ko nozīmēja šis skatiens, taču negribēja tik viegli padoties.

— Es jau nesaku, ka tu liki tētim braukt prom vai arī nodarboties ar blēdībām. Gluži vienkārši, ja tu būtu viņam vairāk pievērsusi uzmanību, viņš vai nu nebūtu to izdarījis, vai arī par notikušo tu būtu zinājusi.

— Viņš vienmēr ir veicinājis manu biznesu.

— Tādēļ, ka tieši to tu vēlējies. Tētis zināja — tev patīk gatavot ēdienu. Tev vienmēr tas ir paticis. — Un Debra pasmaidīja tik bērnišķīgi, ka Laurai kļuva silti ap sirdi. — Atceries šokolādes vafeļu sirsniņas, ko tu gatavoji Valentīna dienai?

— Atceros, — arī Laura atsaucās ar smaidu, lai gan smaids iznāca skumjš. Toreiz dzīve nebija sarežģīta, un likās, tas bija tik sen. — Tās tev vienmēr patika.

— Un maniem draugiem arī. Viņi labprāt nāca pie mums uz Valentīna dienu, Svētā Patrika dienu, Patriota dienu un svinēt 4. jūliju. Tu vienmēr prati sarīkot jautrus svētkus.

— Izrādās, esmu darījusi ari kaut ko labu? — Laura vaicāja, cerēdama sagaidīt atbalstu.

— Protams. No manu draugu māmiņām tu biji vislabākais mammuks, taču tu nedarīji to, lai tikai iepriecinātu mūs, bet arī pati sev. Tev patika, ka visi skaļi jūsmoja un tevi dažnedažādi slavēja. Visvairāk tev patika rosīties pa virtuvi. Mēs to zinājām, un tētis ari zināja, tādēļ, kolīdz tev radās doma par restorānu, viņš tevi atbalstīja. Taču tas nenozīmēja, ka viņam patika tava mūžīgā prombūtne.

— Vai viņš tev to teica?

— Nē, bet tētis tā domāja.

— Viņš domāja vai tu domāji?

Debra mirkli apklusa, it kā būtu pieķerta, tad pikti raudzījās uz māti.

— Tu ar saviem daudznozīmīgajiem jautājumiem neesi nemaz labāka par vecmāmiņu. Jā — es domāju. Tu allaž biji aizņemta, vienmēr par kaut ko norūpējusies.

— Es daudz uzturējos mājās.

— Taču visu laiku tu biji aizņemta. Ja tu nestāvēji pie plīts, tad risināji lietišķas sarunas pa tālruni, sastādīji plānus vai šķiroji pastu. Tu nekad nedarīji tikai vienu darbu. Tu darīji divus vai trīs reizē. Taču dažreiz man gribējās, lai tu man vienai veltītu savu uzmanību.

— Tu esi īsta egoiste un nekauņa, — Skots, pienācis klāt, ieteicās. — Vai zini ko, Debra, tev visa kā ir daudz vairāk nekā citiem tavos gados, un tu vēl sūdzies.

— Es biju pārāk maza, lai to saprastu, — Debra, atvirzījusies nost no mātes, sacīja.

— Izskatās, ka tu tāda esi vēl joprojām.

— Es protu novērtēt naudu. — Debra izslēja zodu. — Jau tavas mācības vien maksā nezin cik. Un tad vēl savajadzējās iestāties studentu biedrībā. Un šogad iegādāties pilnīgi jaunu uzvalku. Tu, āre, pavēstīji, ka vecās drānas tev vairs nederot. Tev ir arī automašīna.

— Par drēbēm labāk nerunā. Tu katru dienu tērē naudu par apģērbu desmit reižu vairāk nekā es.

— Tas ir tikai tāpēc, ka es augu.

— Jā, platumā. Ja tev krūtis kļūs vēl lielākas, tad vajadzēs vinču, lai tās saturētu uz augšu.

— Tu esi rie-bek-lis! — Debra sašķobīja seju.

— Māsai taisnība, — Laura iemetās starpā. Viņai sāka dunēt deniņi. — Tev nebija nekādas vajadzības tā izteikties.

— Tāpat kā viņai nevajadzēja kritizēt mani. Es vismaz augstskolā strādāju, bet viņa tikai vazājas pa gaiteņiem, gorīdama savu pakaļu.

— Skoti!!

— Es esmu normāla meitene, — Debra atcirta. — Kad tu mācījies skolā, tev pats galvenais bija futbols. Tev patika futbolisti. Ja vien tā nav izvirtība...

— Debra!

— Lai viņa runā vien, — Skots nikni noteica. — Lai parāda savu muļķību. Līdzko tiek pieminēta vīriešu draudzība, tā viņa jau tūdaļ domā, ka runa ir par iepazīšanās dienestu. Stulbi un infantili.

— Labāk stulbums un infantilisms nekā būt zilajam.

— Debra!

— Zilais? — Skots sāka nevaldāmi smieties. — Ha-ha-ha! Šo jautājumu tu varētu apspriest ar Kristīņu Leikliju. Ar Me-ganu Tekeri. Ar Dženiju Spicu. Zilais?! — Viņš pieliecās tuvāk Debrai. — Tikai nesaki to, Kellijai dzirdot, viņai tūdaļ būs skaidrs, cik tu esi neaptēsta. Neaizmirsti, ka Kellija mācās izlaiduma klasē.

— Un kas par to?

— Viņa pazīst zēnu, uz kuru tu esi metusi aci...

— Debra nesatiekas ar vecāko klašu skolniekiem, — Laura centās iebilst, bet Skots nebija apturams.

—... un Kellija pie pirmās iespējas viņam par tevi pastāstīs.

— Nu, lai stāsta, — Debra izaicinoši atbildēja. — Iespējams, viņai būs tikpat interesanti uzzināt par Kristīņu Leikliju, Meganu Tekeri un Dženiju Spicu.

— Pietiek! — Laura iesaucās un aizspieda ar rokām ausis. — Es to nespēju klausīties. Vēl tikai šito vajadzēja.

— Nekauņa, — Skots apsaukāja Debra, kura neparko negribēja piekāpties.

— Tikai pamēģini, es visu izstāstīšu.

— Diezgan! — Laura iespēra ar kāju pa krēslu. — Izbeidziet!

— Es negribu ar viņu atrasties vienā telpā, — Debra iesaucās un izskrēja ārā no virtuves.

— Ja viņa sāks muldēt, es viņu nositīšu, — Skots piedraudēja un tūdaļ arī aizgāja prom.

Tad virtuvē iestājās klusums un Laura palika viena — ar smeldzošu kāju, ar sāpi sirdī un šausminošo sajūtu, ka viss grūst kopā.

Šī sajūta no viņas neatstājās visās brivajās dienās. Lāgu lāgiem viņa krita izmisumā, miesu pārklāja auksti sviedri, sirds sāka satraukti dauzīties un rokas trīcēja. Pat savā restorānā viņa vairs nerada mieru kā agrāk, jo Dī Ennas klātbūtne vien jau Laurai atgādināja par bēdām un ciešanām, kas tagad uzbrukušas.

Viss sagruva. Ciešās ģimenes saites, ko Laura bija centusies visiem spēkiem stiprināt, līdz ar Džefa pazušanu sāka irt. Skots un Debra viens ar otru nerunāja. Lidija kļuva nespēcīga. Medija bija dzēlīga. Naudas nepietika. Bizness neveicās.

Bet pirmdien bija Džefa dzimšanas diena. Lauru pārņēma saldsērīgas skumjas, kad viņa pēc pusnakts vēl gulēja nomodā. Džefs viņu bija pievīlis. Viņš meloja, zaga un par negodīgā ceļā iegūto naudu nopirka to, par ko viņa bija sapņojusi. Taču Laura, kā arvien, klusībā gatavoja viņam dzimšanas dienas pārsteigumu.

Viņa gribēja, lai vīrs šajā dienā justos laimīgs. Tagad viņiem jau vajadzēja būt mājās no Sabas, visa ģimene atpūtusies un nosauļojusies pavadītu šo dienu tuvējo svētku gaidās. Bet nu Laura tikai ar pūlēm piespieda sevi izlīst no gultas, viss viņas ķermenis likās kā sastindzis. Viņa mierināja sevi ar domu — lai kas arī notiktu, nekas viņu vairs nespēs satraukt.

Debra negribēja iet uz skolu. Meitenei jau bija apnicis būt par skolas tenku objektu, un viņa jutās pārliecināta, ka pēc sestdien publicētā raksta avīzē Sun valodas klīdīs vēl vairāk. Laurai vajadzēja desmit minūtes, līdz beidzot viņai izdevās Debru aizvadīt līdz autobusam.

Skots gatavojās atgriezties Penā trešdien un pēc bezgala garām telefonsarunām nolēma vairs kopmītnē nepalikt, bet pāriet uz dzīvi studentu biedrības namā. Laura svārstījās. Māte negribēja laupīt dēlam prieku, taču baidījās, ka tas varētu atstāt iespaidu uz viņa atzīmēm. Taču pēc brīvdienu garlaicības Skotu pārņēma tāds entuziasms, ka Laura ātri pakļāvās, iebilzdama vienīgi skata pēc.

Pēc tam piezvanīja Lidija, pavēstīdama, ka viņai esot stīvas kājas un viņa domājot ārsta apmeklējumu atlikt. Tā kā Laura bija norūpējusies par vīramātes veselību un negribēja pārcelt ārsta vizīti vēl uz nedēļu, tad palika pie tā, ka jābrauc abām. Ārsts konstatēja Lidijas sirdī nelielu troksnīti un sacīja, ka nākšoties pacienti novērot. Tas nozīmēja ārsta vizītes divas reizes nedēļā un jaunus satraukumus.

Kad Laura drīz pēc pusdienas pārradās mājās, viņa sastapa

Skotu gaiteni vērojam griestus. Slapjais plankums virs galvas ik brīdi kļuva lielāks.

— Nesaprotu, kas noticis, — viņš brīnījās. — Es mazgājos dušā pirms stundas, bet, kad nonācu lejā, tas plankums jau bija. — Skota vannasistaba atradās tieši virs gaiteņa.

— Tikai tā vēl trūka! — Lauras balsī skanēja izmisums, un viņa devās izsaukt sanitārtehniķi. Griestus varēs izlabot vēlāk, kad viņai būs nauda, bet ūdens noplūdi vajadzēja apturēt nekavējoties.

Viņa jau grasījās nolikt klausuli, kad pamanīja, ka automātiskais atbildētājs ir piereģistrējis divus telefonzvanus. Tie sekoja viens otram ar piecpadsmit minūšu intervālu, kas liecināja, cik ilgu laiku Skots bija atradies vannasistabā. Abās reizēs nekādi paziņojumi netika atstāti. Viņa saprata, ka zvanītājs bijis viens un tas pats cilvēks. Pazīmes bija līdzīgas.

Būdama pārliecināta, ka tas ir Džefs, Laura nosēdēja divas stundas pie telefona, gaidīdama zvanu un prātodama, ko viņam sacīs. Viņa iztēlojās ikvienu vārdu, teicienu pēc teiciena, cenzdamās, lai katrs dialogs būtu atšķirīgs, un, kaut ari tie skanēja dažādi, tomēr visos bija jūtamas dusmas. Pazemojošas, nicinošas vai apslēptas — tās laika gaitā vairs neizzuda. Džefs bija izpostījis Lauras dzīvi, viņš bija ļauna čūska. Taču viņš nepiezvanīja, un Lauru pārņēma dziļa vilšanās.

Tajā pašā brīdī pie ārdurvīm atskanēja zvans. Kad Laura atvēra durvis, uz sliekšņa sadrūmis stāvēja Deniss Melrouzs. Līdzās viņam atradās vēl divi policisti formas tērpos. Viņu izskats Laurai nepatika.

— Vai atļausiet mums ieiet, misis Fraija? — detektīvs vaicāja.

Kad atnācēji jau atradās gaitenī, Laura aizvēra ārdurvis un vērīgi viņos noraudzījās. It īpaši viņas skatiens kavējās pie Melrouza.

— Vai kaut kas ir noticis? — Viņa pasmietos pati par savu jautājumu, ja vien detektīva izskats nebūtu tik drūms.

— Vai jūsu dēls ir mājās?

— Skots? — Laurai sāka straujāk pukstēt sirds. — A... nē. Viņš aizbrauca pie drauga.

— Vai viņš drīz atgriezīsies?

— Varbūt pēc stundas. Bet kas par lietu?

Melrouzs izņēma no kabatas papīra lapu.

— Man ir orderis viņa arestam.

Laura nenolaida acis no papīra lapas. Sirds viņai sitās tik strauji, ka draudēja izlēkt no krūtīm.

— Arestēt Skotu? Par ko?

— Par izvarošanu.

— Izvarošanu? Vai jūs esat jucis?

— Es priecātos, ja tā būtu, — Melrouzs atņēma. — Sūdzību iesniegusi jauna sieviete, kuru sauc Megana Tekere.

Laurai šis vārds bija pazīstams.

— Megana? Skots satikās ar Meganu Tekeri. Viņš nevarēja Mcganu izvarot. — Jau pati šī doma Laurai šķita absurda. — Tas ir joks, vai ne, detektīv? — Taču Melrouzs joprojām turēja rokās papīra lapu, un viņa skatiens pauda nožēlu.

— Lūdzu, atvainojiet, misis Fraija. Mēs vakar kopā ar jauno sievieti pavadījām pusi dienas un šodien aizvadījām veselu dienu, lai iegūtu viņas sūdzībai apstiprinājumu. Personiski tas man var arī nepatikt, taču bija zināms pamats, lai saņemtu orderi arestam. To ir parakstījusi tiesa.

Sakopojusi visus spēkus, Laura centās saglabāt mieru. Lai rokas netrīcētu, viņa sabāza tās džinsu kabatās.

— Un kad tas, pieņemsim, notika?

— Divdesmit sestajā augustā.

Skots ar Meganu augustā satikās, taču pēc tam vairs ne, jo nācās atgriezties Penā. Viņš aizlidoja divdesmit astotajā datumā. Laura to labi atcerējās: dēla aizbraukšanu viņa allaž smagi pārdzīvoja.

— Kādēļ viņa savu sūdzību iesniegusi tikai tagad?

— Izvarošana ir emocionāls noziegums. Cietušie reizēm klusē gadiem ilgi.

— Vai jums neliekas, ka sūdzības iesniegšanai ir izraudzīts neparasts laiks? — Laura painteresējās. Viņas balss skanēja spalgāk nekā citkārt, taču viņa tur nespēja neko līdzēt. Un kā gan lai saglabā mieru, ja tavu dēlu, tavu pirmdzimto apvaino izvarošanā?

— Detektīv Melrouz, manuprāt, ir skaidri redzams, ka Me-

gana Tekere sekojusi laikrakstos aprakstītajai Fraija lietai un vai nu viņa pati, vai ari ģimenīte tagad nolēmusi šajā sakarībā nopelnīt. Vai viņa ir stāvoklī? — Viss kļūst saprotams, ja meitenei vajag naudu.

— Viņa zaudēja bērnu rudenī. Spontānais aborts.

— Nu, protams, — Laura atņēma. — Es varu saderēt, ja arī viņa bija stāvoklī, tad ne jau no Skota. Viņš lieto prezervatīvus. Vismaz šajā ziņā manam dēlam ir atbildības sajūta. — Pēkšņi Laura tik ļoti vēlējās, lai Melrouzs ar saviem ļaudīm liek viņai mieru. — Lai ko ari meitene sacītu, tie ir meli. Būs labāk, ja jūs ar visu orderi dosieties uz iecirkni.

— Es to nevaru darīt, — Melrouzs sacīja. — Tas ir Skota aresta orderis. Man viņš jāarestē.

“Jāarestē.” Ak Dievs! Sirds Laurai sažņaudzās un mirkli pat apstājās.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Viņš ir jāapcietina.

Laura nespēja iedomāties, ka viņas dēlam kaut kas tāds var draudēt.

— Bet viņš nav neko sliktu izdarījis!

— Viņam ir izvirzīta apsūdzība, — Melrouzs pacietīgi skaidroja. — Kad tiks uzrādīts apsūdzības slēdziens, viņš var paziņot par savu nevainīgumu. Taču mans pienākums ir viņu arestēt. Jūs zināt, kur viņš atrodas?

— Nē. — Ja Laura ari zinātu, viņa neteiktu. Skotu nedrīkst arestēt. Viņš nav vainīgs!

— Tad jūs neiebilstat, ja mēs viņu šeit pagaidīsim?

Laura iebilda gan. Viņa negribēja, ka šie cilvēki atrodas

viņas mājā, negribēja, ka tie pieskaras viņas dēlam.

— Jums nav nozīmes šeit viņu gaidīt. Jūs nedrīkstat Skotu arestēt. Viņš neko nav izdarījis.

Pamājis policistiem, Melrouzs pagriezās un devās uz durvīm.

— Mēs pagaidīsim automašīnā. — Detektīvs jau grasījās atvērt durvis, kad Laura izdzirda apslāpētu troksni, kas atskanēja no garāžas. Arī Melrouzs to saklausīja un palika uz vietas. — Tas ir viņš?

Kopš Džefs pazuda, Skots savu braucamo novietoja tur, kur iepriekš bija stāvējis poršs.

— Nē, mana meita ir atgriezusies no skolas, — Laura meloja, zinādama, ka Debra pēc skolas ar draugiem devās uz pilsētu, un viņa metās uz virtuvi, lai nokļūtu pie sānieejas. Viņa nezināja, ko sacīs dēlam, taču nevarēja atdot Skotu policijai. Pēdējā mēneša laikā, kad Laurai nevainīgai nācās tik daudz izciest un pārdzīvot, viņa bija zaudējusi ticību jurisdikcijai. Skots bija viņas dēls. Laura nepieļaus, ka viņas dēlu arestē, fotografē un ņem pirkstu nospiedumus. Viņa neļaus zēnam nīkt sasmakušā cietumā, kamēr taisnības soģi spēlēs savas spēles. Laurai vienalga, ko sacīs Megana Tekere. Skots nav to izvarojis.

Taču tas, kurš ienāca pa virtuves durvīm, nemaz nebija Skots. Tērpies velveta džinsos, svīterī un karakulādas jakā, mājā ieradās Kristiāns Fraijs. Viņš bija liels, brūni iededzis, skarbiem sejas vaibstiem. Viņa ierašanās izrādījās pēdējais trieciens — no Lauras trauslā savaldīguma vairs nebija ne miņas.

— Nē! — Laura izdvesa, atbalstīdamās pret sienu. — Nē! Nēēē! — Viņa iekliedzās un aizspieda ar plaukstām ausis, tad pacēla rokas augstāk pie deniņiem, līdz pēdīgi aptvēra visu galvu. Noslīdējusi lejup gar sienu, viņa nokrita uz grīdas un sarāvās kamolā.

— Laura? — Kristiānā balss atskanēja it kā no tālienes. — Ak Dievs, kas noticis?

— Tikai tevis vēl trūka, — no viņas mutes izlauzās apslāpēti vārdi. — Pie visa tā vēl arī tu. Ej prom, Kristiān! Liec mani mierā! Nav manos spēkos paciest vēl arī tevi.

— Kas tev ir noticis?

— Viss! Mana dzīve pagalam!

Viņš brīdi klusēja.

— Un to saka saulainā Laura?!

— Ej prom, Kristiān! — Laura iegaudojās. — Vācies prom no šejienes!

— Es ātrāk prom neiešu, iekams nebūšu noskaidrojis, kas te notiek.

Un, cik vien skaļi varēdama, viņa izkliedza Kristiānām visu, kas pēdējā mēnesī bija noticis.

— Džefs ir pazudis, viņi iesaldējuši Džefa ietaupījumus, tagad es nevaru samaksāt rēķinus, Iekšējo nodokļu dienests apvaino viņu blēdībās ar nodokļiem, avīze Sun par mums ņirgājas, “Ķiršu dārzs” zaudē klientūru. Viņi apgalvo, ka Dže-fam bijis romāns ar manu draudzeni, bet tagad... — Laura pacēla galvu, vairs nedomādama par to, ka Kristiāns ieraudzīs viņas asaras, — bet tagad viņi grib arestēt Skotu par izvarošanu. — Viņai sāka plūst asaras. — Skotu. Manu Skotu!

Kristiāns pameta skatienu uz durvju pusi.

— Velna milti, kādēļ viņa tā runā?

Un Laura saprata, ka viņai aiz muguras stāv Melrouzs ar saviem ļaudīm. Lai nebūtu viņi jāredz, Laura piespieda seju pie ceļgaliem.

Kristiāns uzlika roku Laurai uz kakla un, pieliecies pie pašas auss, klusi ieteicās:

— Es tūdaļ būšu atpakaļ.

Tad viņš atrāva roku nost, un pēdīgi Lauras vēlme bija piepildījusies. Kristiāns kopā ar Melrouzu iegāja gaitenī, atstādami Lauru virtuvē vienu. Viņa vēl nespēja runāt ar Kristiānu, gluži vienkārši Laura to nespēja. Divdesmit gadus viņš bija Lauru mocījis. Pietika jau ar vienu skatienu, lai Laura izjustu viņa pievilcību, un Kristiāns to zināja. Tādēļ viņš nepārtraukti uz Lauru cieši skatījās, izteica dzēlīgas piezīmes un ironiski smaidīja. Būdama nemitīgās bailēs, ka Džefs varētu uzzināt patiesību, viņa nervozēja un Kristiānā klātbūtnē jutās neveikli, bet tas notika vēl tad, kad Laura bija stipra. Tagad viņai spēka vairs nebija. Tādēļ lai nu Kristiāns griež vien apkārt savu džipu vai pikapu, vai kādu citu braucamo, kas viņam tagad bija, un vācas prom pie visiem velniem. Viņai jau pietiek ar to, kas ir.

Kristiāns! Un vajadzēja viņam uzrasties tieši tagad! Džefs pazuda jau pirms sešām nedēļām, un pa šo laiku Kristiāns

ne reizi nepiezvanīja savai mātei, lai uzzinātu, kā viņai klājas. Viņš nepiezvanīja Laurai un necentās noskaidrot, vai par Džefu ir kas zināms. Vīrabrālis pat neatsūtīja viņiem kartītes, lai pavēstītu, cik lieliski viņš pavada laiku Taiti. Nebija nekādu šaubu, viņš tika pārāk aizrāvies ar savām izpriecām, un Laura zināja, ka tas atspoguļo šī vīrieša būtību. Citiem vārdiem sakot, viņš bija brīvs gars. Vai vēl precīzāk — baudkārs egoists.

Blēdīties ar nodokļiem varēja Kristiāns, nevis Džefs. Drīzāk jau Kristiānu varētu vainot izvarošanā nekā Skotu.

Skots. Nepatiesi apvainotais Skots. Viņu arestēs, fotografēs, noņems pirkstu nospiedumus, pret viņu nejauki izturēsies, kā policija to dara ar sabiedrības padibenēm. Viņa nevarēja to pieļaut.

— Laura?

Viņa satrūkās, kad līdzās atkal atskanēja Kristiānā balss.

— Lūdzu, ej prom, — Laura neatlaidās.

— Viņi grib arestēt Skotu, — Kristiāns runāja lēni, bet noteikti. — Vai pierādījumi apstiprināsies — to rādīs laiks, taču tagad viņiem ir arestēšanas orderis, un mēs tur neko nevaram darīt. Es negribu, ka Skots runā ar policiju, ja klāt nav advokāta. Vai to varēs izdarīt tava draudzene Defnija vai ari man nāksies meklēt kādu citu?

Laura gribēja vīrabrālim sacīt, lai tas vācas ārā no viņas mājas, ka Kristiāns stāvokli padarīs vēl tikai ļaunāku, ka viņai nav vajadzīga šī cilvēka palīdzība, taču vīrieša balss skanēja tik pārliecināti, ka iespiedās visdziļākajos dvēseles stūrīšos, kur valdīja pilnīga panika. Ja reiz viņai vajadzēja atdot dvēseli velnam, nu lai tad tā notiek. Lai glābtu savu dēlu, viņa bija gatava arī uz to.

— Defnija, — Laura nočukstēja.

— Es tūlīt viņai piezvanīšu. Kur ir Skots, un kad viņš pārradīsies mājās?

— Viņš bija kopā ar Kelliju. Tagad viņš laikam ir sporta klubā. Dēls teica, ka būšot pulksten piecos.

— Tātad mums vēl ir pusotras stundas laika. Detektīvs ar saviem vīriem pagaidīs.

— Nesaki viņiem, kur ir Skots! — Laura strauji pagrieza

galvu. Viņa jau iztēlojās drausmīgu ainu — policija ielaužas sporta klubā un, visiem redzot, izved ārā Skotu, saslēgtu rokudzelžos.

— Es neteikšu. Viņi ir blakusistabā. Es piezvanīšu Defnijai no šejienes. Kāds ir viņas tālruņa numurs?

Laura nosauca nepareizus ciparus, sajaukdama Defnijas darba telefonu ar Džefa firmas telefona numuru. Kad pēdīgi Laura atcerējās īsto numuru, viņa pacēla galvu, piespieda vaigu pie ceļgala un, cieši ar rokām aptvērusi kājas, ieklausījās Kristiānā sarunā. Viņš runāja klusā, mierīgā balsī, kas necieta iebildumus. Likās, viņš pilnīgi pārvalda situāciju.

Laura jutās priecīga, ka vismaz ir kāds, kas to spēj, jo viņas spēkos tas nebija.

Pēc brīža Kristiāns notupās viņai līdzās.

— Defnija ir tiesā. Pulksten četros viņai jāatgriežas savā birojā. Es palūdzu, lai sekretāre viņu uzmeklē. Teicu, ka tas ir steidzami.

Laura vēl ciešāk piekļāva sev klāt ceļgalus.

— Tas ir steidzami. Viņi gaida Skotu, ne jau kādu citu. Policisti grib manu dēlu ņemt ciet. Par izvarošanu! — Laura juta, ka viņas matiem pieskaras roka. Pieskāriens bija tikpat maigs kā vīrieša balss.

— Kruķis teica, ka Skots meiteni pazīstot.

— Viņi pagājušajā vasarā satikās.

— Bet vai tu viņu pazīsti?

— Es viņu vienu reizi redzēju. Viņa mācās izlaiduma klasē. Jauka kā jau visas meitenes, ar kurām satiekas Skots. Viņš ir tik skaists zēns. Viņš to nav pelnījis! — Laura pēdējos vārdus izkliedza, sajuzdama notiekošā netaisnību. — Tikai ne Skots! Ja Megana Tekere ir sadusmojusies uz Skotu par to, ka viņš ar meiteni vairs nesatiekas un ir atgriezies Penā, tad tā ir viņas problēma.

— Megana Tekere apvaino Skotu, ka tas viņu izvarojis, un tā kļūst arī Skota problēma.

— Kurā pusē tu esi? — Laura pagriezās pret Kristiānu. — Es nejokoju, kad lūdzu tevi, Kristiān, iet prom. Šobrīd es nespēju ar tevi ne runāt, nedz arī kopīgi kaut ko darīt. Kopš Džefs pazudis, viss kļūst arvien sliktāk un sliktāk. Es cenšos

turēties, kaut ari tas nenākas viegli, un, ja tu domā, ka vari šeit ierasties un atkal par mani ņirgāties, tad maldies. Es negribu tevi redzēt. Tikai ne tagad. — Vīrieša sejas apveidi izplūda, kļuva neskaidri saredzami. Laura no Kristiānā atrāvās un piespieda vaigu sienai.

— Es tev gribu palīdzēt, — brīdi klusējis, viņš ieteicās.

— Es nedomāju, ka to kāds spētu. Viss ir tik briesmīgi.

— Laikam gan, — vēl pēc maza klusuma brīža Kristiāns sacīja, — citādi jau tu neatrastos tādā stāvoklī. Tu allaž esi bijusi visdzīvespriecīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis.

— Kur lai ņem dzīvesprieku, ja tevi ik bridi triec nost no kājām. Jau sešas nedēļas pār manu galvu veļas vienas vienīgas nelaimes. — Laura aizklāja seju ar rokām. — Taču pats briesmīgākais ir tas, kas notiek ar Skotu. Policija gaida manu dēlu, lai arestētu viņu brīdī, kad Skots pārkāps savas mājas slieksni. — Viņas pirksti sastinga, vārdi ritēja gausāk. — Es nesaprotu, kādēļ man tā viss notiek.

— Mēs visu nokārtosim, Laura. — Kristiāns atglauda no sievietes sejas matu šķipsnas. — Mēs visu nokārtosim.

Nolaidusi rokas uz ceļgaliem, viņa aizvēra acis un, spēkus zaudējusi, noslīga pie sienas.

— Es esmu tik ļoti piekususi. Sākumā vēl pretojos, raudzīju visam notiekošajam rast izskaidrojumu. Un pat tad, kad šie izskaidrojumi izrādījās nepamatoti, es domāju par to labo, kas man ir. Taču izskatās, viņi grib man atņemt visu, un tagad jūtos tik iztukšota, ka nezinu, ko iesākt. Es samierinājos ar Džefa pazušanu, es samierinājos ar to, ka viņi iesaldēja mūsu bankas rēķinus, pārcietu publicētos rakstus avīzē, restorāna darba pasliktināšanos un pat to, ka Džefam bijusi mīļākā.

— Vai viņi patiesi tā domā?

— Tu uzskati, ka esmu to izfantazējusi? Tas ir briesmīgi. — Viņas plecus spieda tāds bēdu smagums, ka lepnums vairs nebija prātā. — Es jūtos kā tukša, nevērtīga čaula, kas tikai izliekas par sievieti, bet, protams, tev taisnība — tas vēl nav pasaules gals. Un tomēr, ja viņi kaut ko nodarīs Skotam, man būs beigas.

— Viņi Skotam neko neizdarīs.

No sievietes krūtīm izlauzās rūgti, satraukti smiekli.

— Pirms diviem mēnešiem es būtu ar tevi vienisprātis. Viņš taču nav vainīgs, vai ne? Kāda meitene gluži vienkārši mazliet sajukusi, tiesa? Un taisnība uzvarēs. Ja? Bet, ja tevi sāk vajāt netaisnības ik uz soļa, var zaudēt ticību.

— Nevajag, Laura. Tā dzīvot nedrīkst.

— Bet kā tad jādzīvo? Es nevaru ne gulēt, ne ēst, tādēļ ka man nepārtraukti jādomā par vienu un to pašu. Es nevaru mierīgi paiet pa ielu, cilvēki visu laiku uz mani skatās, jo avīzes katru dienu turpina par mums tenkot. — Viņa cieši samiedza acis. — Prese Skotu sitīs krustā.

— Es viņiem neļaušu to darīt, — Kristiāns nosolījās un satvēra Lauras rokas. — Iesim, Laura. Es gribu, lai tu apsēdies pie galda. Tu iedzersi tēju, bet es par to laiku dažiem piezvanīšu.

— Kam tu grasies zvanīt?

— Vispirms Tekam Džonsam. Es gribu zināt, kas notiek.

Laurai nācās saņemties, lai varētu apsēsties krēslā.

— Viņš ir ienaidnieks. Šis cilvēks nepalīdzēs.

— Viņš palīdzēs gan. — Kristiānā balss skanēja tik pārliecinoši, ka Laurai atlika vienīgi noraudzīties, kā svainis uzliek uz plīts tējkannu, tad izņem kabatas portfeli un salūko vizītkarti. Pēc brīža viņš jau sarunājās ar Teku.

Laura sēdēja kā sastingusi. Viņa nesaprata, vai bija tik nomocījusies, ka nespēja vairs kustēties, vai arī taupīja atlikušos spēkus brīdim, kad mājās atgriezīsies Skots. Varbūt pie tā bija vainojama Kristiānā klātbūtne, kas viņai lika pakļauties šim cilvēkam bez iebildumiem. Pirms daudziem gadiem, ieraugot Kristiānu, viņai saļodzījās kājas.

Viņš vēl tagad izskatījās lieliski.

Bez tam viņš izstaroja ari spēku. Laurai nemaz nevajadzēja ieklausīties sarunā, lai saprastu, ka Kristiāns uzdod īstos jautājumus. Un viņš ari saņēma uz tiem atbildes. Viņš bija tāds cilvēks. Kad vīrabrālis centās ko darīt — vienalga, vai tā bija fotografēšana, tīša ģimenes svinību izjaukšana vai arī septiņpadsmitgadīgas meitenes savaldzināšana —, viņš vienmēr savu panāca.

Tējkanna iesvilpās, un Laura gluži automātiski pielēca kājās, taču pietika ar vienu Kristiānā kustību, lai viņa atkal apsēstos krēslā. Sieviete noraudzījās, kā Kristiāns sameklē krūzes, tējas maisiņus un cukuru. Bija aizritējuši septiņi mēneši kopš tā brīža, kad Kristiāns pēdējo reizi ieradās Lauras mājā, taču viņš vēl līdz šim laikam atcerējās, kur katra lieta nolikta. Arī tas bija šim vīram raksturīgi, Kristiānā atmiņu varēja nosaukt par izcili labu. Kristiānām, tāpat kā Laurai, piemita reta īpašība — viņš varēja darīt divus darbus reizē. Un to viņš arī tagad nodemonstrēja — uzvārīja Laurai tēju ar diviem cukura graudiem, kā viņa arvien mēdza dzert, un pie tam ne mirkli nepārtrauca sarunu ar Teku.

Lai varētu Laurai pasniegt tēju, Kristiāns izstiepa telefona auklu. Laura aptvēra ar rokām silto krūzi. Viņa jutās pagalam nogurusi. Ik reizes, kad viņa atcerējās gaidāmo pārbaudījumu, ko nāksies piedzīvot vēl šovakar, Lauru sāka kratīt drudzis. Taču patlaban drudzis pierima, it kā viņai pat tas nebūtu pa spēkam, un arī šī sajūta radīja bailes. Viņai jāturas Skota dēļ. Jāsaglabā spēks viņam. Laura ir viņa māte. Pēc Džefa pazušanas Skotam vairs neviena cita nebija kā tikai viņa.

Laura iedzēra malku tējas, pēc tam vēl vienu. Karstais, saldais dzēriens patīkami iedarbojās. Viņa izklaidīgi pavērās logā. Viņai gribējās, lai tagad būtu vasara un mežābelēs tvīktu āboli, zaļotu zāle un čivinātu putni. Ja vien tagad būtu silts un spīdētu saule, viņa atdotu putnu barību vāverēm — tik ļoti Laurai bija vajadzīgs dvēseles miers un iepriecinājums.

Paņēmis krūzi ar tēju, Kristiāns apsēdās viņai līdzās. Paskatījusies uz viņu, Laura pēkšņi iedomājās, ka tikai reti kāds no viņas vīriešu kārtas paziņām deva priekšroku tējai. Laurai šķita, ka vīrieši izvēlas kafiju tādēļ, lai tā piešķirtu viņu ārienei lielāku vīrišķību. Džefs bija kafijas cienītājs. Tikai ne viņa brālis Kristiāns. Viņš dzēra tēju pirms divdesmit viena gada un joprojām to darīja vēl tagad.

Laura paraudzījās viņam sejā, taču Kristiāns klusēdams lūkojās savā krūzē. Viņai likās, vīrietis patlaban domā — varbūt uzvilkt jaku un nekavējoties doties prom, jo bija uzzinājis, cik stāvoklis bēdīgs. Reiz jau šis cilvēks bija Lauru pametis, un tolaik viņai neklājās slikti. Laura nemaz nebrīnītos, ja arī šoreiz foistians darītu tāpat.

Viņš vēl arvien sēdēja, domās iegrimis. Laura jau sāka

prātot — vai viņš ies prom tūlīt vai arī tad, kad būs padzēris tēju. Kristiāns negaidot pacēla galvu un pavērās sievietei acīs.

— Kādēļ tu man neko neteici?

— Par ko tad? — Laura jutās pārliecināta, ka, sēdēdama kamolā sarāvusies uz grīdas, viņa bija vīrabrālim darījusi zināmu visu iespējamo.

— Par naudu. Teks saka, ka tu esi uz sēkļa.

— Kā viņš to zina?

— Viņš zina. Vai tā ir taisnība?

*

Nebija jēgas to noliegt. Kristiāns jau tā zināja ļoti daudz, un arī tas viņam varēja nebūt noslēpums. Viņa jutās pārāk nogurusi, lai spēlētu spēles.

— Jā, uz sēkļa var nokļūt gribot negribot, ja kādā jaukā dienā tev atņem itin visu uz tava vārda noguldīto līdz pēdējam centam un tev patiesībā atkal nākas sākt no gala.

— Tev vajadzēja man pateikt.

— Kā tad es to varēju izdarīt? Tu biji Taiti.

— Teks zināja, kur es atrodos. Arī tev bija zināms, ka viņš mani ir saticis. Viņš tev būtu iedevis mana tālruņa numuru.

Laura paraudzījās uz pagalmu. Droši vien tas tā varēja būt. Taču viņa nevēlējās zvanīt Kristiānām, negribēja, lai viņš uzzina, cik Laura zemu kritusi.

Viņš pabungoja ar pirkstiem pa krūzes malu.

— Teks sacīja, ka Defnija ar Elīzu tev palīdz savilkt kopā galus.

— Kā viņš to zina? — Laura sabozās.

Kristiāns pārstāja rībināt krūzi.

— Es tev arī palīdzēšu. Man bankā ir brīva nauda. Rītdien izdarīšu pieprasījumu un pārskaitīšu naudu uz tavu rēķinu.

— Tas nav vajadzīgs. — Viņa dziļi ievilka elpu. — Man liekas, es visam sekoju. Esmu aizņēmusies pietiekami daudz naudas no Defnijas un Elīzas, lai šajā mēnesī noturētos, un ja restorānā darbs uzlabosies...

— Bet tas neuzlabojas. Tu pati man to teici.

Laura izdvesa nopūtu un pagriezās ar muguru pret logu, bet jau pēc mirkļa viņai nācās sastingt, jo kļuva dzirdams troksnis — tur atvērās garāžas durvis.

— Ak Dievs, — Laura nočukstēja. Sirds krūtīs viņai atkal sāka mežonīgi plosīties. — Ak Dievs, Kristiān, viņi aizvedīs manu dēlu uz cietumu.

Kristiāns palūkojās uz priekšnama durvīm, tajās tūdaļ parādījās detektīvs. Tas apgriezās apkārt tieši tobrīd, kad pa aizmugures durvīm, kas veda uz garāžu, ienāca Debra. Viņa vēl nebija ieraudzījusi Lauru, kad jau apbēra māti ar jautājumiem.

— Kādēļ pie mums atbraukusi policijas mašīna? Un miata? Kam tā pieder? — Ieraudzījusi Kristiānu, Debra iepleta acis. — Mēs jau zinājām, kādā jaukā dienā tu iekulsies nepatikšanās, — viņa to sacīja apslāpētā balsī, kurā jautās dzēlīgums un apbrīns — īpašības, kas raksturoja Debras un Skota attieksmi pret tēvoci. — Ko tu esi ievārījis, Kristiān?

— Pagaidām vēl neko, — Laura atbildēja.

— Vai tad policija nav atbraukusi pēc viņa? — Debra plati ieplestās acis tagad pievērsa detektīvam. — Kādēļ viņi šeit atrodas?

Laura gribēja paskaidrot, taču balss viņai neklausīja. Ari viņa, acis iepletusi, lūkojās uz Debru, tad uzmeta izbiedētu skatienu Kristiānām.

— Viņi grib uzdot dažus jautājumus tavam brālim, — Kristiāns paskaidroja.

— Par ko?

— Par meiteni, ar kuru viņš satikās.

—Par kuru?

— Par Meganu Tekeri, — Deniss Melrouzs, durvīs stāvēdams, atbildēja.

— Ko viņa atkal izstrādājusi? — Debras balss tonis liecināja, ka viņu ne mazākā mērā neizbrīnīs fakts, ja Meganai būs patrāpījušās kādas jaunas nepatikšanas.

— Vai tu viņu pazīsti? — pārtraukusi klusēšanu, Laura pievērsās meitas jautājumam.

— Es zinu, kāda viņa ir. Tas visiem zināms.

— Kādēļ? — Kristiāns vaicāja.

— Viņa ir populāra. Un mīlīga.

— Vai viņa bieži iet uz satikšanos?

— Bez šaubām! Megana neatsaka puišiem to, ko šie vēlas.

Bet ko viņa ir izdarījusi? — Debra griezās pie detektīva, taču pēdējais žigli uzmeta skatienu Laurai, tomēr viņa vēl joprojām nespēja izrunāt vajadzīgos vārdus. Un tādēļ Laurai atkal nācās lūgt Kristiānā palīdzību.

— Viņa apvaino Skotu kriminālnoziegumā, — tēvocis atbildēja.

— Kādā noziegumā?

Istabā iestājās klusums. Debra pēc kārtas paraudzījās visos klātesošajos.

— Kas notiek?

— Izvarošanā, — Laura ar mokām izgrūda. — Megana apgalvo, ka Skots esot viņu izvarojis.

— Tu joko? — Debra neslēpa izbrīnu.

Neticīgā izteiksme meitas sejā likās tik patiesa, ka Laurai gribējās viņu apkampt, taču viņa spēja vienīgi pakratīt galvu.

— Megana melo, — Debra pavēstīja, raudzīdamās uz detektīvu. — Viņa melo, sacīdama, ka Skots viņu ir izvarojis. Es pazīstu savu brāli, un varbūt viņš ir riebīgs...

— Debra!

— Mazulīt...

—... Es varu par to spriest, jo esmu viņa māsa, — Debra pabeidza par spīti tam, ka Kristiāns un Laura abi reizē centās viņu apklusināt. — Skots ir jauks zēns. Viņš labi izturas pret savām meitenēm. Viņš veltī meitenēm dāvanas un izdomā dažādas romantiskas spēlītes, kuras patīk jebkuram normālam cilvēkam. Un, ja viņš gribēs nodarboties ar mīlestību, tad varēs to darīt arī bez spēka lietošanas. — Meitene ar troksni nosvieda uz galda savu mugursomu. — Es domāju, viņš nekādā ziņā nav izvarojis Meganu. Viņa dod visiem uz katra stūra, un ne jau man vienai tas ir zināms. Varat prasīt, kuram vien gribat. Viņa ar to ir slavena.

Kristiāns uzsmaidīja Debrai, pameta ar aci Laurai un, vēl arvien smaidīdams, pagriezās pret detektīvu.

— Nu, lūk, detektīv Melrouz. Te ir jūsu pirmā lieciniece. Viņas liecība nekādā ziņā nerunā apsūdzībai par labu.

— Ari mana liecība jums nepalīdzēs, — no gaiteņa atskanēja Defnijas balss. Viņa nemanot bija ienākusi pa galveno ieeju. Advokāte likās saniknota. — Es jūs samalšu miltos,

puiši. — Ienācēja pārlaida skatienu policistiem. — Ja jūs šo paziņojumu uzskatāt par bezatbildīgu, tad jūs maldāties. Es izdarīšu to, ko esmu nodomājusi, un jums tas var izrādīties ļoti nepatīkami. Es pazīstu Skotu Fraiju jau kopš dzimšanas, un, ja vien pasaulē ir cilvēks, kas nespēj kādu izvarot, — tad tas ir viņš. Kas par lietu, Denis? Tu zini tikpat labi kā es, ka meitene melo. Es nevaru pateikt, kādēļ viņa to dara, pirms nebūšu ieskatījusies lietas materiālos, taču uzskatu, ka šī meiča gluži vienkārši grib sev pievērst uzmanību. Viņa redz, kā avīze izrīkojas ar šo ģimeni, dzird pilsētā klīstam tenkas, un, velns parāvis, kādēļ gan tam visam vēl nepiedēvēt izvarošanu? Viņa ir aprēķinājusi, ka tādējādi varēs iegūt kaut nelielu līdzjūtību, labvēlību un, iespējams, arī naudu. Vai viņa savā apsūdzībā pieprasa atlīdzību par zaudējumu?

— Nezinu, — Melrouzs atbildēja. — Uz mani attiecas vienīgi iesniegtā sūdzība par noziedzīgu rīcību.

— Bet viss pārējais? Tas taču ir viltojums.

— Tu pati zini, kā strādā sistēma, Defnij, — detektīvs neveikli ieteicās. — Ja atnāk meitene un apzvēr, ka viņa izvarota, un grib iesniegt tiesā apsūdzību, mēs esam spiesti sākt izmeklēšanu. Tu vari noņemt apvainojumu iepriekšējā noklausīšanās reizē, taču pagaidām man nākas zēnu apcietināt.

Laurai nevilšus izlauzās vārga skaņa. Uzlikusi elkoņus uz galda, viņa ar rokām saķēra galvu. Defnija vēl arvien uzmeta detektīvam naidīgus skatienus, taču Laura saprata, ka tā ir veltīga izdarība. Pēc brīža Kristiāns pieskārās viņas rokai

— Vai esi piekususi? — viņš jautāja.

Laura pamāja.

Tad detektīvs izgāja ārā no virtuves un Delhija, sameklējusi somā piezīmju grāmatiņu, pagriezās pret Debru.

— Kamēr mēs gaidām Skotu, es gribu, lai tu pastāsti, kas tev ir zināms par Meganu Tekeri, — ar ko viņa draudzējas, satiekas, vai šī meitene ir kāda kluba biedre, ar ko nodarbojas ārpus skolas. — Defnijas balss skanēja klusi, bet apņēmīgi.

Debra izstāstīja advokātei visu, ko zināja. Kad Laura saprata, ka viņai neizdosies uzzināt neko jaunu, vērā ņemamu, kas varētu izmainīt viņas domas par tādiem meitenes uzvedības iemesliem, viņa sarunā vairs neieklausījās un iegrima domās par Skotu.

— Viņam nekas ļauns nenotiks. — Kristiāns atkal noliecās pie Lauras.

Laurai no krūtīm izlauzās vaidam līdzīga nopūta.

— Viņam nedrīkst nekas ļauns notikt. Viņš ir tik labs zēns. Ļoti labs. Skots daudz strādā, gūst labas sekmes un vieš lielas cerības. Visa dzīve viņam vēl priekšā. Man kļūst nelabi, iedomājoties, ka dēla dzīvi var sabojāt kāda atriebīga paklīdene. — Viņa sažņaudza pirkstus dūrē. — Lai Džefs ir nolādēts. Lai nolādēta viņa skopulība un gļēvums. — Atlaidusi vaļā roku, Laura paraudzījās Kristiānā. — Es visu laiku domāju, vai viņš zina, kas šeit norisinās. Kā noprotu, tad viņš slēpjas kādas desmit jūdzes no šejienes un seko visam, ko raksta avīzes.

— Ja tā izrādītos taisnība, tad viņi poršu jau būtu atraduši. Vellos, es zinu, viņam tas vāģis traki patika. Tam bija tāds spožums, kas Džefam pašam arvien ir trūcis. Kad viņš to savu braucamo nopirka? Mašīnas vēl nebija, kad es šeit jūnijā ierados.

— Džefs nopirka auto jūlijā.

— Vai viņš samaksāja skaidrā naudā?

Laura brīdi saknieba lūpas. Šo jautājumu viņa pati uzdeva sev atkal un atkal, ik reizes izjuzdama sirdsapziņas pārmetumus.

— Nezinu. Es vīram nejautāju. No manas puses tas ir diezgan muļķīgi, vai ne? Tik dārga automašīna, un es pat nepainteresējos, vai mēs varam to atļauties. Bet, ja būtu viņam jautājusi, — Laura mēģināja taisnoties, — iznāktu tā, ka es Džefam neuzticos, un tas kļūtu aizvainojoši. Man vajadzēja stiprināt viņa ticību saviem spēkiem, bet ne jau to sagraut. Vismaz tā man šķita. Izskatās — esmu daudzējādā ziņā kļūdījusies, — viņa sausi piebilda. — Es domāju — viņš mani mīl un bērnus mīl. Redzēsim, vai Džefs parādīsies, kad uzzinās, kas noticis ar Skotu.

— Es domāju, Džefs atrodas tālu no šejienes. — Kristiāns pašūpoja galvu. — Un šaubos, vai tā vieta ir tāda, ka tur var nopirkt avīzes Globe vai Sun, sevi nenododot. Džefs ir viltīgs. Viņš ir daudz viltīgāks, nekā mēs domājām. Viņš astoņus gadus vazāja visus aiz deguna, un tikai nesen Džefu pieķēra, bet tagad viņš mēģina apmuļķot pat FIB. Viņš ir ļoti piesardzīgs. Es šaubos, ka viņu varētu interesēt jaunas ziņas. Ja jau reiz Džefs ir nolēmis pazust, tad diez vai viņš gribēs zināt, kādu jezgu ar savu aizbēgšanu radījis.

— To gan es nekad savā mūžā nespēšu saprast, — Laura vīlusies ieteicās. — Es nekad kaut ko tādu nesapratīšu. — Atbalstījusi elkoņus uz galda, viņa savija kopā pirkstus un piespieda tos lūpām. Tas notika īstajā brīdī, jo tikai tā Laurai izdevās apvaldīt kliedzienu, — tajā mirklī jau trešo reizi noklaudzēja garāžas durvis.

«19«

Skots nerādījās virtuvē diezgan ilgu laiku. Viņam vajadzēja novietot automašīnu garāžā un izslēgt dzinēju. Piespiedusi pie lūpām stiprāk pirkstus, Laura saspringti klausījās, kā automašīnas durvis atveras un atkal aizsitas ciet. Viņa dzirdēja dēla soļus, un tad viņš ieskrēja mājā tikpat strauji kā Debra, bet tūdaļ arī sastinga, kad ieraudzīja sev pievērstus detektīva Melrouza un viņa ļaužu skatienus.

— Ak, Kristiān! Vai tu taisies rīkot svinības? — Skots ziņkāri iejautājās. Viņam mugurā bija vaļēja jaka, zem tās varēja redzēt džinsus un svīteri. Salipušie mati krita uz pieres.

Laura piegāja dēlam klāt un paņēma viņu zem rokas. Viņas balss drebēja.

— Mums šeit ir radušies sarežģījumi.

— Vai viņi ir atraduši tēti? — Skota balsī skanēja pēkšņas izbailes.

— Nē.

— Vai tas ir saistīts ar viņu?

— Nē.

— Tu esi iekūlies nepatikšanās? — Skots uzmeta skatienu Kristiānām.

— Es ne, — uzrunātais pakratīja galvu, — bet tu gan.

— Es?

— Megana Tekere tevi apvaino, ka tu esot viņu izvarojis. — Defnija pienāca klāt.

— Ko?!

— Apvaino tevi, ka tu esot viņu izvarojis.

— Megana Tekere? — Skots izskatījās satriekts.

— Tieši tā. — Defnija palūkojās uz detektīvu. — Izejiet mazliet, Denis. Mēs gribam kādu brīdi palikt vieni.

— Mēs pagaidīsim ārā, — Melrouzs sacīja.

Skots pavadīja aizejošo ar skatienu, tad atkal pagriezās pret Defniju.

— Izvarošana?

Laura cieši spieda Skota roku. Viņa pat caur drēbēm sajuta, kā dēlam saspringst muskuļi.

— Viņa apgalvo, ka tas noticis augustā.

Skotam iedegās acis.

— Viņa melo.

— Es arī tā teicu. — Debra iejaucās starpā.

— Kādēļ gan lai es būtu viņu izvarojis? — Skots iekliedzās. — Megana dod visiem, it kā viņai tas būtu gluži vienalga.

— Tā es arī teicu. — Debra pameta ar galvu.

— Tam, ko jūs abi patlaban runājat, nav nekādas nozīmes, — Defnija paskaidroja. — Svarīgi, Skot, ir tas, ko sacījusi meitene, un šiem vīriem ārā ir orderis, lai tevi arestētu.

Laura redzēja, ka dēls nobāl, sajuta viņa rokai pārskrienam drebuļus, mātes sirds plīsa vai pušu. Viņa jau atvēra muti, lai dēlu aizstāvētu, taču rīkle aizžņaudzās un Laura vairs nespēja izteikt ne vārda.

— Orderis, lai mani arestētu? Par ko? Es neesmu izvarojis Meganu Tekeri. Nekā tamlīdzīga, mēs satikāmies tikai dažas nedēļas.

— Vai tu gulēji ar viņu? — Defnija vaicāja.

— Jā, gulēju. Es būtu muļķis, ja to nedarītu. Viņa ir skaista, seksapīla un pati to grib. Un pat vairāk nekā tikai grib. Es viņu neesmu izvarojis.

— Es to zinu. — Laura varēja parunāt ar grūtībām. Ceļgali

viņai drebēja, acis bija pilnas ar asarām, taču viņa vairs nekam nepievērsa uzmanību. — Tā meitene ir slima.

— Bet kāda man tur daļa?

— Tev nāksies braukt uz iecirkni... — Defnija ieteicās.

— Uz policijas iecirkni? Es nebraukšu uz policijas iecirkni! Es neko sliktu neesmu izdarījis!

— To tu viņiem ari pateiksi, — Laura jau ņēmās dēlu pierunāt, taču vairs nevienu vārdu misis Fraija izteikt nespēja, viņai sāka trīcēt apakšlūpa.

— Es būšu kopā ar tevi, — Defnija Skotu drošināja.

— Mēs brauksim reizē. Viņiem jānokārto formalitātes, kas saistītas ar tev izvirzīto apsūdzību. Mēs samaksāsim drošības naudu, un tu atgriezīsies mājās. Rītdien tevi oficiāli sauks pie juridiskas atbildības — tiesā tas ilgs desmit minūtes, pēc tam tu brauksi uz skolu, kā biji jau nodomājis darīt.

— Apsūdzēts izvarošanā.

— Jā, — Defnija piekrita. — Bet, kamēr tu būsi prom, es darīšu visu, lai apsūdzība tiktu noņemta.

Laura jau iedomājās šos garos, mokošos mēnešus, gandrīz vai pat gadus.

— Vai tu nevari panākt, lai apsūdzību noņem tūlīt?

— Tūlīt — nē. Man labāk jāiepazīstas ar lietu. Kad Skots atgriezīsies, mēs varēsim sīkāk apspriest viņu savstarpējās attiecības ar Meganu Tekeri. Tad jau mums būs Meganas policijas iesnieguma kopija. Bet tagad brauksim, lai visu ātrāk varētu pabeigt, — pagriezusies pret Skotu, Defnija ieteicās.

— Jo ātrāk atgriezīsimies, jo labāk būs.

Laura atlaida dēla roku un satraukti raudzījās visapkārt.

— Es tūlīt... Man kaut kas jāuzvelk kājās.

Tajā pašā brīdī viņai blakus iznira Kristiāns.

— Laura, es braukšu kopā ar Defniju. Tā būs labāk. — Un viņš jau devās, lai paņemtu savu jaku.

— Ak Dievs, nē, — Laura lūdzās, asaras rīdama. — Es nevaru šeit palikt. Man jābūt tur, kur ir mans dēls.

— Kristiānām taisnība, — Defnija piezīmēja. — Tā ir gluži parasta procedūra. Neviens nekādu paziņojumu nesniegs. Paliec mājās.

— Taču es gribu būt kopā ar Skotu! — Laura paraudzījās

uz savu dēlu. — Es vienmēr esmu bijusi tev līdzās. Es nevaru tevi tagad pamest.

— Paliec mājās, mammu! — Viņa balss skanēja satraukti, bet stingri. — Jūs būsiet abas ar Debru. Man jau tāpat tur būs smagi. Un, ja tu to redzēsi, man kļūs vēl smagāk.

— Esmu gatava uz visu, — Laura raudzīja iebilst. Viņa vēl ne reizes dzīvē nebija izjutusi tādas bailes kā Šobrīd. — Es spēju pār sevi valdīt tolaik, kad tev bērnībā pēkšņi sākās nepārtraukta vemšana, bet reiz spēles laikā tu sasiti lūpu un visa māja pielija ar asinīm...

— Es vairs neesmu mazs, un tā nav spēle.

Viņai aizrāvās elpa. Dēla sacītais lika mātei sastingt. Viņam izrādījās taisnība. Viņš vairs nebija mazs, un tā nav spēle. Viņai negribējās noticēt ne pirmajiem vārdiem, nedz ari pēdējiem.

— Bet ko es mājās darīšu?

— Gatavosi pusdienas, ^ Kristiāns atbildēja un, aplicis roku Skotam ap pleciem, kopā ar viņu virzījās uz garāžu. — Kad atgriezīsimies, mēs visi būsim izsalkuši kā vilki. Es neesmu ēdis garšīgu mājas ēdienu kopš tā laika, kad biju šeit pēdējo reizi jūnijā. Pagatavo kaut ko labu, Laura. Un tu, Debra, viņai palīdzi! — Kristiāns nosauca pāri plecam.—Paliec mājās un palīdzi.

— Es nekur prom neiešu, — Debra izbijusies attrauca, taču teikto sadzirdēja vienīgi Laura, jo pārējie trīs vairs nebija redzami.

Varēja dzirdēt, kā atvērās garāžas durvis un pēc brīža atkal aizvērās. Debra piegāja pie Lauras, kas sēdēja, sevi aptvērusi ar rokām, un centās apvaldīt sāpošo sirdi.

— Ar kādu mašīnu viņi aizbrauca? — Debra iečukstējās.

— Ar Defnijas, — Laura tāpat čukstus atbildēja. Laura gribēja pieskriet pie loga, lai redzētu, kā visi aizbrauc, taču kājas viņai neklausīja.

— Vai Skots aizbrauca kopā ar policistiem?

— Iespējams.

— Viņi taču neuzliks Skotam rokudzelžus, vai ne?

Arī Laura sev uzdeva šo jautājumu.

— Domāju, ka ne. Viņam taču ir sava advokāte. Policija zina, viņš neaizbēgs.

— Viņam noņems pirkstu nospiedumus un darīs visu pārējo? — Debra turpināja čukstus.

— Domāju, ka jā.

— Tas ir šausmīgi!

Pagriezusies Laura redzēja, ka notikušais Debru tik ļoti satriecis, ka viņa tūdaļ meitu apskāva. Gribēja sacīt: “Neuztraucies, bērniņ, viss būs labi. Skots atgriezīsies, tā ir tikai kļūda,“ — taču viņa pati tam neticēja. Skaidrais saprāts ne jau vienmēr guva virsroku. Vienīgi nozīme bija siltumam, ko izstaroja otrs cilvēks, tuvības sajūtai un kopējam pārdzīvojumam. Acīmredzot arī Debra pārdzīvoja to pašu, jo māte ar meitu, nerunādamas ne vārda, ilgi stāvēja apskāvušās tukšajā mājā, kur valdīja klusums.

— Tu visa trīci, — vienbrīd Debra nočukstēja.

— Man jau paliek labāk, — Laura čukstus atsaucās, un abas vēl laiciņu tā pastāvēja. Pēdīgi, sapratusi, ka Kristiānā priekšlikumam ir ne vien praktiska nozīme, Laura dziļi ievilka elpu un ierunājās: — Labs ir! Ko mēs pusdienās gatavosim?

Juzdama mātei līdzi, Debra necentās izdibināt, kā Laura, tādā stāvoklī būdama, varēs ķerties pie ēdiena gatavošanas. Tādēļ viņa tikai pajautāja:

— Kas tev mājās ir?

Laura atvēra ledusskapi, izņēma no saldētavas liellopu gaļas gabalu, ielika to atlaidināt mikroviļņu krāsnī, bet pati novietoja uz letes svaigus dārzeņus.

“Nav zināms, cik ilgi viņi būs prom,” Laura domāja. “Es tagad visu sagatavošu un, kad viņi pārradīsies mājās, ielikšu ēdienu krāsnī.” Tas likās labi darīts, un Laurai bija prieks, ka vismaz kaut kas šajā dzīvē vēl saglabāja jēgu. Paņēmusi griežamo dēlīti un nazi, viņa ķērās pie darba.

Viņa sagrieza spinātus un selerijas.

— Tu taču parasti atstāj spinātu lapas veselas? — Debra jautāja. Viņa stāvēja līdzās letei un noskatījās, kā Laura strādā.

— Man ar kaut ko ir jānodarbojas, — Laura atbildēja, un

tajā pašā acumirklī viņai no rokām izkrita nazis, jo iezvanījās tālrunis.

Taču Debra satvēra klausuli pirmā.

— Hallo? — Pēc mirkļa, kura laikā Laurai šķita, ka viņas dzīvība karājas mata galā, Debra atkārtoja vēlreiz: — Hallo?

— Ko tu dzirdi? — Laura čukstēja.

— Neko, — Debra tikpat klusi atbildēja. — Hallo? — Pēc brīža viņa jau nolika klausuli. — Droši vien kāds uzgriezis nepareizu numuru.

Laura jau gribēja jautāt, vai klausulē nebija dzirdami kādi trokšņi, taču tad Debra būtu sākusi interesēties, kādēļ māte tā prasa, un viņai nāktos paskaidrot, ka zvanītājs varēja būt tēvs.

Tādēļ Laura, neko neteikusi, atkal atgriezās pie saviem dārzeņiem. Domas par Skotu un Džefu laupīja viņas rokām iepriekšējo nosvērtību. Viņa kļuva izklaidīga.

— Kā tu domā, ko viņi patlaban ar Skotu dara? — Debra nervozi iej autāj ās.

— Kārto dokumentus.

— Vai tu domā — viņam ir bail?

— Jā gan.

— Vai Defnija būs visu laiku pie viņa?

— Es ceru.

— Un Kristiāns. Cik savādi, ka viņš parādījās tieši šodien. Es gribu sacīt — tētiņa dzimšanas dienā un vispār.

Laura nolika sāņus nazi un noslaucīja trīcošās rokas gar džinsiem. Piegājusi pie ledusskapja, Laura izņēma ārā dažus kartupeļus un sāka tos mizot.

— Vai es varu tev palīdzēt? — Debra pajautāja.

— Es pati visu izdarīšu.

— Kristiāns teica, lai es tev palīdzu.

— Tu vari uzklāt galdu.

Laura sāka griezt kartupeļus garās šķēlītēs, tievās kā salmiņi, viņa vēl nebija tikusi galā ar pirmo kartupeli, kad nazis paslīdēja un asmens dziļi ievainoja delnu. Nolamājusies viņa pakampa līdzās esošo virtuves dvieli un piespieda to iegriezuma vietai.

— Vai stipri? — Debra paraudzījās pār plecu.

— Nē.

— Parādi, es paskatīšos.

— Viss kārtībā. Esi tik laba, atnes man plāksteri!

Kamēr Debra gāja uz vannasistabu, Laura pabāza roku

zem tekoša ūdenskrāna. Ievainojums izrādījās diezgan liels — nazis bija dziļi iegriezies miesā. Taču tādēļ jau viņa nemirs, gluži tāpat kā izturēja, redzēdama asinis. Lai gan Laura agrāk nekad nebija jutusies tik nespēcīga kā patlaban.

Debra atnesa plāksterus, Laura savilka ar tiem cieši kopā ievainojuma malas, taču viņa vēl nebija paguvusi aizmest iesaiņojumu, kad cauri marles apsējam sāka sūkties asinis.

— Tas ir briesmīgi, — Debra ieteicās. — Tik daudz asiņu. Varbūt jāuzliek šuves?

Laura sajuta vieglu galvas reiboni.

— Vajag tikai labāk roku nosaitēt. Tur pie plākstera jābūt saitei.

Debra devās pēc saites, bet Laura klupdama krizdama aizkļuva līdz krēslam un iespieda galvu starp ceļgaliem. Viņa reti kad zaudēja samaņu, taču Laurai bija zināmas šī stāvokļa pazīmes.

— Mammu? Vai tev kas noticis?

Laura pacēla galvu un ievilka elpu.

— Ir labi, meitiņ. Man tikai uznāca neliels reibonis.

— Varbūt būs labāk, ja tu atgulsies?

— Nu jau viss garām, — Laura apgalvoja, attaisīdama divus jaunus iesaiņojumus ar saitēm un marles spilventiņiem; viņa aizmeta prom asiņaino plāksteri un pārsaitēja roku.

— Nu re. — Viņa strauji piecēlās kājās, salūkoja ledusskapī ūdeni ar ledu un dažus malkus iedzēra. Tas līdzēja.

— Tu esi gluži bāla, — Debra viņai sacīja. — Vai jūties droša, ka nezaudēsi samaņu?

— Nē. Viss ir labi. — Gribēdama apliecināt sacīto, Laura ķērās pie darba. Drīz vien kartupeļi bija sagriezti un atradās uz šķīvja kopā ar pārējiem dārzeņiem. Tad Laura sagatavoja visu vajadzīgo mērcei un uzlika vārīties rīsus.

— Bet ko lai pasniedzu saldajā? — Māte paraudzījās meitā.

— Tev jau ir pilns ledusskapis ar ēdieniem.

— Tu laikam par mani smejies, meitenīt. Man ir jākustas,

jādarbojas. Varbūt izvārīt augļu kompotu? — Skotam kompots garšoja. Paņēmusi konservētos augļus, Laura ielika tos lielajā kastrolī. Drīz vien kastrolis jau atradās krāsnī un māte atkal pavērās uz meitu, piespieda sev klāt ievainoto roku, kas jau sāka sāpēt, tad pameta raižpilnu skatienu pulkstenī.

— Jau veselu stundu viņi ir prom, — Debra nopukojās.

— Diez vai tas ir labi vai slikti?

— Es nezinu.

— Vai tev roka sāp?

— Druscītiņ. Gan jau pāries.

— Viņiem drīz jābūt atpakaļ?

Laura pamāja.

— Zini, Megana Tekere patiesi ir briesmīga. Viņa maina zēnus katru mēnesi. Neviens tiesnesis viņai nenoticēs.

— Es ceru, ka lieta līdz tiesai nenonāks, — Laura sacīja.

— Ja mums labi veiksies, mēs panāksim, ka apsūdzība tiek noņemta. — Tad, juzdama nepieciešamību darboties un atcerēdamās atvieglojumu, kādu radīja ēdiena gatavošana, Laura noprasīja: — Vai gribi tēju?

— Es tēju neciešu. Tēju dzer tikai tad, kad ir saslimis vai arī ja moka vēdergraizes. Es pat nevaru mierīgi uz tēju paskatīties, man tūdaļ nāk atmiņā sausiņi un zāles. Nē, pateicos.

Laura aizdedza zem tējkannas uguni.

— Mammu?

— M-mm?

—■ Tu taču zināji, ka Skots guļ ar meitenēm, vai tiesa?

Nesaprazdama, uz ko viņa mērķē, un nezinādama, vai drīkst būt atklāta, Laura paraustīja plecus.

— Kādēļ tu jautā?

— Vai tu zināji, kad viņš pirmo reizi to darīja?

— Ja tevi interesē tas, vai viņš tūdaļ atskrēja mājās un man to izstāstīja, tad es atbildu — nē.

— Bet tu ar viņu par to jau runāji iepriekš, es domāju — par aizsarglīdzekļiem un tamlīdzīgi?

— Gluži tāpat kā ar tevi, — Laura pamāja.

— Bet prezervatīvus viņam deva tētis?

Laura par to nebija pārliecināta. Māte šaubījās, vai Džefs

būtu apspriedis tādus jautājumus ar dēlu: Džefs vienmēr jutās neveikli, kad runas skāra intīmas lietas.

— Es domāju — Skots pats aizgāja uz aptieku un tos nopirka. — Laura paraudzījās pulkstenī, nesaprazdama, kādēļ viņi tik ilgi kavējas, un centās uzminēt, kad aizbraucēji varētu atgriezties. Laura nožēloja, ka nebija braukusi kopā ar viņiem, — gaidīšana likās neizturama.

— Zēniem gan ir labi. Viņi tik viegli var ar to nodarboties. Bet, ja meitenei vajadzīgas tabletes, tad viņai jāiet pie ārsta un vecāki tūdaļ visu uzzina.

— Varbūt tas pat labi, — Laura piezīmēja. — Meitenes ir vairāk neaizsargātas. Viņām nopietni jāpārdomā tas, ko grasās darīt. — Laura devās uz ēdamistabu.

— Tas ir atklāts seksisms, — Debra secināja, sekodama mātei pa pēdām.

— Ļoti iespējams. — Laura atbīdīja aizkaru un skatījās ārā tumsā, taču uz celiņa stāvēja vienīgi sarkanā miata, citas automašīnas tur nebija.

— Bet ja es gribēšu dzert tabletes? Vai tu man to ļausi?

— Tev ir tikai sešpadsmit gadu.

— Varbūt Skotam arī bija sešpadsmit, kad viņš sāka ar to nodarboties.

— Skotam nebija sešpadsmit. Viņam bija astoņpadsmit.

— Nemaz ne. Viņš sāka satikties ar Dženiju Spicu, kad viņam bija septiņpadsmit, bet Dženija ir gards kumosiņš.

— Skotam jau palika astoņpadsmit, kad viņš pirmo reizi bija kopā ar meiteni.

— Lai tā arī būtu. Toties viņa meitenes bija sešpadsmit un septiņpadsmitgadīgas. Tā notiek vienmēr. Manas vienaudzes satiekas ar zēniem, kuriem ir septiņpadsmit un astoņpadsmit gadu.

— Donijs ir tavs vienaudzis.

— Bet Džeiss ne.

— Cik Džeisam ir gadu? — Laura paraudzījās uz meitu, taču tumsā nespēja saskatīt viņas sejas izteiksmi.

— Viņš mācās pēdējā klasē.

— Bet cik viņam gadu?

— Astoņpadsmit.

— Es to nezināju.

— Es taču tev to teicu. Tu tikai to neesi sadzirdējusi. Kāda tur starpība? Viņš ir vislabākais zēns pasaulē.

“Arī Skots tāds bija,’* Laura nodomāja, atkal pievērsdamās logam, “bet tagad dēlu aizveda uz policiju tās meitenes dēļ, ar kuru zēns mīlējās un ko viņam nevajadzēja darīt. Un, ja veiksme Fraiju ģimenē neatgriezīsies, šī kļūda var izrādīties liktenīga.”

Aiz loga pazibēja automašīnas prožektoru gaisma. Laura aizturēja elpu, domādama, ka auto brauks garām, taču, redzēdama vāģi pagriežamies pa celiņu uz mājas pusi, sieviete nočukstēja:

— Paldies Dievam.

Viņa skriešus metās cauri virtuvei uz garāžu. Laura atvēra durvis un basām kājām stāvēja uz cementa seguma, gaidīdama, kad Skots izkāps no automašīnas.

Vispirms parādījās Defhija, tad Kristiāns. Atbraucēju skatienos, pat kustībā ar kādu viņi aizsita ciet automašīnas durvis, bija kaut kas tāds, kas lika Laurai sastingt.

— Kur viņš ir?

— Viņi paturēja Skotu pa nakti, — Defnija sacīja.

Kristiāns apskāva Lauras plecus un virzīja viņu atpakaļ uz

virtuvi.

— Iesim iekšā. Šeit ir auksti.

— Kādēļ viņš nebrauca mājās? — nogrūdusi no pleca Kristiānā roku, Laura jautāja.

— Radās sarežģījumi ar ķīlasnaudu, — Defnija paskaidroja.

Laura sajuta Kristiānā centienus iedabūt viņu atpakaļ mājā,

taču nespēja atraut skatienu no Defnijas.

— Kādi sarežģījumi?

— Tā kā pulkstenis rādīja piekto stundu un tiesnesis jau bija aizgājis, viņiem nācās sazināties ar pilnvaroto, kurš ir atbildīgs par ķīlām, taču tas ierēdnis šodien vairs negribēja ar to nodarboties.

— Kādēļ? — jautāja Debra, meitene bija pienākusi pie durvīm un pavirzījās sāņus tikai tad, kad visi devās uz virtuvi.

— Viņš nolēma, ka, ņemot vērā izvirzītās apsūdzības smagumu, būs labāk, ja pagaidīs līdz rītam.

— Un Skots pavadīs nakti cietumā? — Lauru sāka kratīt drebuļi.

— Apsūdzību viņam izvirzīs rītdien jau no paša rīta. — Laura juta, ka Kristiāns spiež viņu sev klāt vēl ciešāk. — Un tad tiesnesis nokārtos to, kas attiecas uz drošības naudu.

— Vai viņš ir cietumā? — Laura paskatījās uz Kristiānu un norija kaklā kamolu.

— Viss būs labi, Laura. Vari man ticēt. Gan jau viņš tiks galā.

Laurai likās, ka šie vārdi skan kaut kur no tālienes. Viņai atkal piemetās galvas reibonis un šoreiz vēl arī dūca ausīs.

— Es gribu... es domāju... man vajag... — Viss ap viņu satumsa, un atguvusies Laura saprata, ka guļ viesistabā uz dīvāna, tikai nekādi nevarēja apjēgt, kā tur nokļuvusi. Kaut kur tālumā pazibēja Debra un Defnija, bet Kristiāns, uz ceļiem nometies, turēja viņai pie deniņiem slapju dvieli.

— Es laikam...

— Tieši tā, — Kristiāns atsaucās. — Pie tam vēl ļoti cēli.

Viņš atraisīja vaļā apsaitēto roku un, ieraudzījis brūci, iesvilpās.

Laura paskatījās uz savainojumu, taču asiņainā saite lika viņai aizvērt acis un ievaidēties.

— Es viņu aizvedīšu uz slimnīcu, — Kristiāns sacīja Def-nijai un Debrai. Laura jutās pārāk nespēcīga, lai pretotos. — Debra, tu vari atrast, ko viņai uzvilkt kājās, kaut ko siltāku — zeķes, teniskurpes vai ko tamlīdzīgu? — Kad meitene izgaja ārā, viņš atkal paraudzījās uz Lauras roku. — Kā gan tu pamanījies to izdarīt?

— Es griezu saujā kartupeli. Bet vajadzēja to darīt uz dēlīša.

— Vienreizēji. Tik tiešām vienreizēji.

Laura novērsās.

— Kas tas ir par cietumu? Vai tur ļoti netīrs? Pilns ar cilvēkiem?

— Nē, tas atrodas ārpus pilsētas, — noliekusies pie dīvāna, Defnija centās guļošo mierināt. — Zēns atradīsies vieninieku kamerā. Viņš dabūs paēst. Viņš varēs izgulēties siltumā, saliekamajā gultā.

— Bet kad viņš varēs no turienes iet prom?

— Tiesas sēde sāksies pulksten deviņos.

— Tikai deviņos?

*

— Gan jau viss būs labi, Laura. Mēs abi pirms aizbraukšanas ar Skotu runājām. Viņš ir stiprs zēns. Viņš visu izturēs.

Iespējams, tas atbilda patiesībai, taču Skots bija un palika viņas dēls, un ik reizes, atceroties, kur zēns atrodas, Laurai uznāca drebuļi līdz kauliem. Trīcēdama Laura piecēlās no dīvāna.

— Galva reibst? — Kristiāns jautāja.

Laura atritināja dvieli un, iekams nolika to malā, piespieda pie sejas.

— Man nekas nekait.

Parādījās Debra ar zeķēm un kurpēm, un Kristiāns tūdaļ sāka apaut Laurai kājas, bet, kad viņa noliecās, lai to darītu pati, vīrietis izstiepto roku atvairīja.

— Debriņ, vai tīra saite ir? — Meitene izmetās ārā no istabas kā viesulis.

— Es varu pati, — Laura nomurmināja.

— Par to es nešaubos, bet kādēļ gan es nevarētu tev palīdzēt? — Kristiāns jutās aizkaitināts.

— Tādēļ, ka es nemaz neesmu tik nevarīga.

— Protams, ka ne. Taču tu esi uztraukusies, tev reibst galva un sagrieztā roka laikam arī trakoti sāp. Tādēļ esi tik laba un atļauj man rīkoties. — Pastiepis roku, Kristiāns paņēma tīru saiti no Debras, kura bija manāmi aizelsusies. — Pacel augstāk roku, piespied plaukstu pie marles, un es izdarīšu visu pārējo, norunāts?

Laura nespēja atcerēties, kad viņai pēdējo reizi kāds būtu palīdzējis pārsiet roku. Viņa jau gribēja pretoties, bet saprata— tas ir veltīgi. Izpalika pat neveiklības sajūta, jo viņai vispār trūka spēka. Tādēļ viņa paklausīgi izpildīja visu Kristiānā teikto — pacēla plaukstu pleca augstumā un piespieda savainojuma vietu pie marles. Aizsaitējis teniskurpes, Kristiāns palīdzēja Laurai piecelties un izveda viņu priekšnamā. Viņš paturēja Laurai mēteli, un, iesēdināta mašīnā, viņa atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

Slimnīca atradās desmit minūšu brauciena attālumā no mājām. Pa ceļam Laura klusēja. Viņa juta, ka Kristiāns ik pa brīdim pievērš viņai skatienu. Divas reizes viņš pajautāja, kā Laura jūtoties, bet viņa tikai pamāja ar galvu. Viņa domāja par savu dēlu un centās novaldīt asaras.

Un viņai tas arī izdevās. Visas sarunas ar ārstiem uzņēmās

* 9

Kristiāns, Laura varēja atslābināties un ļāva viņam vaļu. Viņa nebija gļēva un no fiziskām sāpēm nebaidījās, taču šobrīd Laura jutās vāja, izmocīta, izbijusies, drausmīgi izbijusies, tādēļ viņa piekrita visam, ko Kristiāns sacīja.

Pēc nepilnas pusstundas rokai bija uzliktas šuves un viņi jau atgriezās mājās. Laura klusēja tāpat kā iepriekš. Kaklā viņai stāvēja sakāpis kamols un, ja tā nebūtu, asaras no acīm jau plūstu aumaļām.

— Vai tu jūties daudzmaz labi? — Kristiāns satraukti jautāja, cenzdamies piešķirt balsij vieglu noskanu.

Šīs rūpes sažņaudza Laurai kaklu vel vairak, tomēr viņai izdevās pateikt:

— Jā gan.

— Vai stipri sāp? — pēc brīža viņš vaicāja.

— Vēl jau iedarbojas narkoze, — Laura atbildēja, nožēlodama, ka nav nekādas narkozes, kas spētu mazināt dvēseles sāpes. Viņas smadzenes darbojās apbrīnojami skaidri, radīdamas ainas, kuras viņa pati nevēlējās redzēt.

— Tu laikam esi izsalkusi? — Kristiāns vēl pēc laiciņa painteresējās.

Laura pakratīja galvu. Kad viņi piestāja pie mājas, iegāja caur garāžu virtuvē un nāsīs iesitās ēdiena smarža, Laura saprata, ka nespēs apēst ne kumosiņu.

Pārliecinājusi izbiedēto Debru, ka viss vajadzīgais ir izdarīts, Laura atvainojās un uzkāpa augšā guļamistabā. Noāvusi tikai teniskurpes, Laura atsedza gultas pārklāja malu, palīda apakšā un, uzrāvusi to līdz pazodei, tikai tad ļāva vaļu asarām, kas jau sen lauzās uz āru.

Tādā stāvoklī Lauru atrada Kristiāns. Jau slimnīcā viņš ievēroja, ka Lauras acīs visu laiku ir asaras, un saprata, ka tam nav nekāda sakara ar savainoto roku, bet gan saistība ar visu pārējo, kas noticis šīs sievietes dzīvē. Kristiāns saprata

ari to, ka Laura nekad, citiem redzot, neraudās, — viņa bija pārāk lepna un neatkarīga.

Šīs jūtas Kristiānām nebija svešas. Lepnums un neatkarība bija galvenās viņa personības iezīmes. Taču bez tā viņam piemita vēl arī noteiktība. Kad priekšpusdienā Kristiāns iebrauca Northemptonā, viņš necerēja ieraudzīt kaut pusi no tā, ko nācās piedzīvot: vīrietis jutās satriekts, redzēdams Lauras dziļo izmisumu. Viņš vēl pilnībā neizprata, kas ar Lauru noticis, taču stingri apņēmās, ka neies ātrāk prom, iekams nebūs visu noskaidrojis. Bet pagaidām Kristiāns gribēja viņai palīdzēt. Ari tas Kristiānām bija raksturīgi — viņš vienmēr palīdzēja saviem draugiem. Viņš labprāt būtu palīdzējis arī savai ģimenei, ja vien jau deviņu gadu vecumā nebūtu ticis atraidīts. Tomēr viņš pats to bija ļāvis saviem tuviniekiem izdarīt. Viņš tēloja slikto zēnu un reizē ari radīja iemeslu, lai par viņu slikti domātu. Tās bija kā aizsargbruņas, kas pasargāja bērnu no pāridarījumiem. Taču tagad Kristiāns vairs tā neiz-turējās. Tagad viņš spēja pats darīt labu.

Tieši tādēļ, ka Laura starp šņukstiem iekliedzās: “Kristiān, lūdzu, liec mani mierā, liec mani mierā!” — viņš nometa zābakus un ielīda gultā. Atspiedies pret gultas galvgali, viņš Lauru apskāva un cieši piekļāva sev klāt. Kristiāns glāstīja viņai muguru, atglauda no sejas matus un maigi paijāja, līdz kamēr viņa, no raudāšanas piekususi, aizmiga.

~ 20 «

Nākamajā rītā Skotam tika izvirzīta apsūdzība. Viņš sniedza paziņojumu par savu nevainīgumu un tika atlaists uz paša atbildību, lai gan apgabala prokurora palīgs tam pretojās, apgalvodams, ka ģimenes tradīcijas pieļauj Skota bēgšanas iespējas līdz tiesai. Defhija pastāvēja uz to, ka šāds arguments ir pilnīgs absurds, ja ņem vērā Skota gadus, to, ka viņš iepriekš nav bijis sodīts, mācās Penā, un jaunekļa mātes stāvokli sabiedrībā. Un tiesa advokātei piekrita.

Pirmo reizi pa ilgiem laikiem Laura juta, ka likums var

būt arī taisnīgs, un tas viņu mazliet spēcināja. Kristiāns sēdēja pie automašīnas stūres, un viņi veda Skotu mājās. Kamēr Skots mazgājās dušā, Kristiāns izņēma no papīrgroza avīzi Sun, kur Laura to jau pašā rīta agrumā bija noslēpusi.

— Tas tik ir rakstiņš, — Kristiāns ironiski piezīmēja.

Laura stāvēja pie letes, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

— Tas vēl nav nekas, salīdzinot ar to, ko Dagans O’Nīls publicējis kopš Džefa pazušanas. Viņš apraksta jebkuru sīkumu, kādu vien viņam izdodas sadabūt, un pārējo piedomā vēl klāt. Tu redzēsi, pēc dažām dienām par šo notikumu Garijs Holmss vēl nopublicēs redakcijas rakstu.

— Kas viņam par daļu? Vai tu esi ielikusi viņam pīrāgā sapuvušus ķiršus?

— Es nekad neesmu savus klientus ēdinājusi ar bojātiem produktiem, tādēļ man nav ne mazākās jausmas, kādēļ viņš pievērš mums tik lielu uzmanību. Mana māte uzskata, ka man derētu sarīkot skandālu un piedraudēt viņam ar tiesu, taču tā būtu vienīgi tukša laika nosišana. Šī avīze neko pretlikumīgu nedara, viņi ir gluži vienkārši nežēlīgi. Ik reizes pēc raksta parādīšanās mūs piemeklē jaunas nepatikšanas, un tas neattiecas tikai uz biznesu. Cilvēki rāda uz mums ar pirkstiem. Par mums runā. Es jau pie tā laikam esmu pieradusi, bet Debrai ir grūti. Daži meitas draugi — tie, kas skaitījās viņas draugi, — ar Debru vairs nesatiekas. Viņu uz jauniešu vakariem vairs neielūdz. Man tas neko nenozīmē, taču meitene pārdzīvo. Viņa ir ļoti sabiedriska.

— Viņa ir skaista.

— Jā. — Laura neviļus pasmaidīja.

— Debra ir līdzīga tev.

Viņu skatieni sastapās, un vienbrīd Laurai likās, ka Kristiānā acīs pazib apbrīns, taču viņa to noturēja par mirkļa kļūmi, jo Kristiāns sen par viņu vairs neinteresējās. Iespējams, tāpat arī Džefs, tā ka nekādu apbrīnu viņa izraisīt nevarēja, vismaz ar savu pievilcību ne.

— Vēl par vakardienu. — Laura skatījās uz savu roku: tā bija kārtīgi nosaitēta, un, kaut arī sāpēja, asinis nebija redzamas. — Man tev jāsaka paldies. Es vārda tiešā nozīmē jutos kā samalta. Esmu priecīga, ka tu biji šeit.

— Bet es esmu laimīgs, ka varēju būt klāt, — Kristiāns klusi noteica.

Izdzirdusi viņa balss noskaņu, Laura atkal pacēla galvu. No Kristiānā, kuru viņa pazina jau divdesmit gadus, kuru katru bridi varēja sagaidīt kādu dzēlību, kā, piemēram — “Jā, es zaudēju veselu dienu, bet paskats gan tev bija labais.” Taču šobrīd viņš Laurai lika atcerēties to lēnprātīgo un neparasti apburošo jauno cilvēku, kuru viņa pazina, pirms satika Džefu.

— Kā tu šeit nokļuvi? — Viņa nepārtraukti par to domāja. Kristiāns nebija no tiem, kas varēja atbraukt tāpat vien. Viņa atcerējās, ka Kristiāns nekad nemēdza ierasties neaicināts. — Kā tu sadomāji vakar atbraukt? Kādēļ tu vispār esi te?

Viņš salocīja avīzi uz pusēm, tad četrkārtīgi, ielika to papīrgrozā un izslējās.

— Jau bija pagājis diezgan ilgs laiks. No Džonsa nepienāca nekādas ziņas, un es nevarēju saprast, kas noticis. — Viņš apklusa. — Es tikko atgriezos no Taiti, un patlaban man nav nekā sevišķa ko darīt. — Viņš atkal klusēja, tad it kā negribīgi, sadrūmis nedroši ieteicās: — Vakar bija Džefa dzim-šans diena. Kad viņš bija mazs, šī diena allaž tika jautri svinēta. Brālim ciemiņi un dāvanas sagādāja prieku, un man patika to visu vērot.

— Tu ienīdi Džefu jau kopš dzimšanas, — Laura negaidīti asi ieteicās.

— Tas tā nav, — Kristiāns iebilda. — Kad Džefs bija mazs, es viņu mīlēju. Mans brālis bija ļoti apķērīgs, labs un nopietns. Un es, tāpat kā pārējie, no visas sirds centos viņu godadienā iepriecināt, un viņš vienmēr savā dzimšanas dienā jutās laimīgs. — Kristiāns piedūrās ar pirkstu šķīvim, kas bija novietots uz augsta paliktņa. Tajā zem stikla kupola atradās divas trešdaļas ābolu pīrāga. — Es domāju, varbūt viņš parādīsies, atsūtīs vēstuli vai ari piezvanīs.

Laura dzirdēja, kā Skots izslēdza dušu. Viņa nosprieda, ka augšā vēl neies, lai dēls apģērbjas.

— Iespējams, Džefs arī zvanīja. Bija vairāki zvani.

— Un nekādas skaņas?

— Divas reizes automātiskajā atbildētājā varēja saklausīt traucējumus. — Laura pašūpoja galvu. — Bet trešo reizi klausuli pacēla Debra, tā es nezinu, kas tur bija.

— Telefonam ir “ausis”?

— Tu gribi sacīt, ka FIB noklausās manas sarunas? — Viņa pacēla klausuli, vēlēdamās par to pārliecināties, un, kaut ari nekādas skaņas nedzirdēja, pūlējās atsaukt atmiņā visu, ko bija pa tālruni runājusi. — Tev laikam ir taisnība. Viņi netic, ka darīšu zināmu, ja Džefs piezvanīs. Smieklīgi, vai ne? Šis cilvēks ir izpostījis manu darbu, visu, pēc kā es tiecos, un viņi vēl domā, ka es Džefu aizstāvēšu.

— Tu esi viņa sieva, — Kristiāns atgādināja.

— Tieši tāpēc jau arī esmu tik nikna. — Viņa bija pati sev nosolījusies, ka vairs šo jautājumu neuzdos, bet tik un tā tas izspruka uz mēles: — Kā viņš varēja ar mani tā izrīkoties, Kristiān? Kā saprātīgs cilvēks, kuram, liekas, vajadzēja mīlēt savu ģimeni, varēja kaut ko tādu izdarīt? Novelt visu uz mani?

— Viņš uz tevi neko nav novēlis. Viņš gluži vienkārši ir aizlaidies.

— Kāda tur starpība? Es biju viņa sieva. Ja viņš ar kaut ko jutās neapmierināts, vajadzēja man to pateikt. Es nemitīgi lauzu galvu par mūsu dzīvi pēdējos gados. — Sieviete pielika veselo roku pie galvas, it kā tas viņai varētu līdzēt. — Cenšos atcerēties, vai viņš nebija pārlieku kluss, saīdzis, domīgs vai ari nepacietīgs. Bet es to nemanīju. Iespējams, Deb-rai taisnība. Var gadīties, ka es pati biju pārāk aizņemta, lai kaut ko ievērotu. Toties tagad man ir laika diezgan, lai visu atcerētos, taču, kā par spīti, nekādus sīkumus nevaru atsaukt atmiņā. — Viņa paskatījās uz savainoto roku un ar pirkstgaliem pieskārās saitējumam. — Vai Džefs tev kaut ko stāstīja?

— Viņš nekad to nebūtu darījis.

— Bet viņš ir tavs brālis.

— Jā. Taču viņš iepazinās ar tevi, kad tu atnāci, lai atdotu manu dzejoļu krājumiņu. — Kristiāns pazemināja balsi. — Ko Džefs par mums zināja, Laura?

Viņa izjuta asas sāpes, tām nebija ne mazākā sakara ar savainoto roku.

— Neko daudz. Viņš zināja, ka mēs esam pazīstami. Tas arī viss.

— Vai Džefs zināja mūsu kopējās gaitas?

— Es nezinu.

— Viņš varēja kaut ko nojaust.

Laura paraustīja plecus.

— Viņam vajadzēja zināt, ka tu vairs neesi nevainīga.

— Džefs nekad neko neteica.

— Vai tu domā — viņš nojauta, ka tas biju es?

— Džefs nekad neko neteica, — Laura atkārtoja. Viņai negribējās šo sarunu turpināt, viņa nesaskatīja tur jēgu. Viss, kas bija noticis starp viņu un Kristiānu, piederēja tālai pagātnei. — Viņš visus šos gadus nevarēja uz mani turēt ļaunu prātu. Džefs mani mīlēja.

— Un tomēr pameta.

— Jā. — Laura strauji nopūtās un paraudzījās uz griestiem. — Es gribu parunāt ar Skotu. — Un, nepaskatījusies uz Kristiānu, viņa izgāja no virtuves.

Skots kārtīgi nomazgājies sēdēja savā guļamistabā uz gultas malas, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem. Viņš izskatījās nelaimīgs.

— Esmu tik priecīga, ka tu atkal esi mājās, — Laura klusi sacīja, piemetās līdzās dēlam un pārlaida ar plaukstu viņa mugurai.

— Es ari.

— Tas bija briesmīgi.

Viņš pamāja.

— Vai tu man izstāstīsi, kas tur notika?

Dēls pakratīja galvu.

Viņa izstiepa roku, lai paberzētu Skotam plecus, un tūdaļ arī atcerējās to laiku, kad dēls, vēl mazs būdams, sajutis sāpes, skrēja pie mātes rast mierinājumu. Viņa uzsēdināja dēlēnu uz ceļgaliem, pašūpoja un maigi dūdoja, kā jau to mēdz darīt visas mātes, kad mīlestība un maigums aizsedz visu pārējo. Vēlāk, kad viņas lolojums jau kļuva pārāk liels, lai sēdētu mātei uz ceļgaliem, viņa centās pabūt Skota tuvumā un piekļaut dēlu sev klāt. Taču tagad viņš jau bija pieaudzis vīrietis, pavisam pieaudzis, un apsūdzība, ko Megana Tekere izvirzīja pret Skotu, bija pavisam nopietna.

— Kā tu domā, kāpēc viņa tā darīja? — Laura vaicāja.

Skots paraustīja plecus. Viņa skatiens bija pievērsts uzkārstajam paklājam, kas slēpa daudzus aizvadīto gadu grēkus. Tagad grēki bija vēl lielāki, Laura nodomāja, un tos vairs nevarēja apslēpt.

— Viņa negribēja no manis šķirties, — Skots atbildēja. — Megana gribēja braukt pie manis uz Peņu, es teicu, ka to nevēlos. Viņa saskaitās.

— Un kas notika pie picērijas? — Laura bija dažus sīkumus uzzinājusi no Defnijas. Tie tika minēti policijas ziņojumā.

Skots pameta ar galvu.

— Es negribēju Meganas draudzeņu klātbūtnē ķildoties. Tā izšķirties es arī nevēlējos un tādēļ gluži vienkārši satvēru viņas roku un ierāvu meiteni automašīnā. — Skots palūkojās uz Lauru. — Es nebiju pret viņu rupjš. Es nedarīju neko tādu kā mājās ar Debru, kad māsa mani izved no pacietības.

— Tas neizklausās visai cerīgi, Skot, jo reizēm jūs abi ar Debru aizejat pārāk tālu.

— Es Meganai nekādas pārestības nenodarīju. Iesēdināju viņu vāģī un aizvedu mājās, un, pats smieklīgākais, mēs tovakar ar mīlestību pat nenodarbojāmies. Kad iegājām iekšā, sākās atkal strīds par to, ka es braucu prom. Es domāju, Megana izturētos mierīgi, ja pati būtu vēlējusies mūsu attiecības pārtraukt. Viņai pašai patīk pamest savus draudziņus. Šoreiz to vēlējos es, un tas viņu darīja vai traku.

— Bet kur atradās viņas vecāki?

— Meganas vecāki ir šķīrušies. Viņa dzīvo kopā ar māti.

— Un kur tad bija māte?

— Viņa laikam bija pie sava drauga.

— Labs piemērs meitai, — Laura ievaidējās.

— Jāatzīst, ka misis Tekere ir ļoti jauka sieviete. Es viņu redzēju vairākas reizes, Meganas māte man atstāja ļoti labu iespaidu. Var gadīties, mātes drauģelim ir ienākusi prātā doma izspiest no mums naudu... — Laurai bija zināms, ka Megana

,

pieprasa kompensāciju, — un viņi nolēma mani apvainot izvarošanā.

— Ļoti iespējams. — Laura par civilprasību pat nebija padomājusi. Viņa daudz vairāk baidījās no krimināllietas. — Vai tu zini, ka Megana bija stāvoklī un viņai gadījies spontānais aborts?

Skots nobāla, taču nākamajā brīdī viņa acis iekvēlojās naidā.

— Nē, ja tas tā noticis, tad es tur neesmu vainīgs. Es nekad, nekad neesmu ar Meganu mīlējies, nelietodams aizsarglīdzekļus.

Laura to policijai bija teikusi vēl vakar, kaut gan, tā apgalvodama, ļoti riskēja. Tas, ka māte bija atradusi dēla atvilktnē puspaciņu prezervatīvu, vēl neliecināja, ka viņš vienmēr tos izmantoja.

— Vai tu esi pārliecināts, Skot? Varbūt tad, kad biji iekarsis...

— Nekad. Varbūt es biju muļķis, ka satikos ar viņu, bet ne tik dumjš, lai būtu tik vieglprātīgs. Es šobrīd nerunāju nemaz par grūtniecību. Es runāju par slimībām. Megana satiekas ar visiem pēc kārtas. Puiši jau par viņu smejas. Neviens negrib no viņas saķert kādu nelaimi. — Un nosprauslājies viņš pievērsa skatienu sienai. — Tagad venēriskās slimības vietā es no viņas dabūju apsūdzību par izvarošanu. Tas atstās smagu iespaidu uz manu nākotni.

— Mēs panāksim, ka apsūdzību noņem.

— Bet ja to nepanāksim? — Kad viņš atkal pagriezās pret Lauru, Skota sejā vīdēja bailes, kas darīja viņa izskatu bērnišķīgu un viegli ievainojamu. — Ja nu Defnijai neizdodas mani izpestīt? Es domāju — ja Meganas draudzenes sacīs, ka viņas ir mūsu ķildu redzējušas, bet mani draugi apgalvos, ka Megana Tekere guļ ar visiem, tad kura liecība izrādīsies svarīgāka?

— Defnija teica, ka apsūdzībai nekādas ārstu izziņas nav pievienotas.

— Toties ir iesniegums, un viņa prot nekaunīgi melot. Es pazīstu trīs zēnus, ar kuriem Megana vienlaikus satikās un katram puisim apgalvoja, ka viņš tai ir vienīgais. Megana

Tekere tā mēdz darīt. Šai meičai interesē, vai viņa spēs visus aptīt ap pirkstu.

— Tu pazīsti šos zēnus?

— Bez šaubām.

— Tu domā — viņi būs ar mieru liecināt?

— Laikam gan. — Skots vairs nejutās tik saspringti.

— Nu, tas jau kaut kas ir. — Laura arī pati nedaudz nomierinājās, kaut gan šis mierinājums neviesa lielas cerības.

— Bet ja nu nekas neizdodas? Patiesi — ja nekas neizdodas?

— Nedomā par to.

— Kas būs tad, ja mani notiesās un iebāzīs cietumā? īstā cietumā, mammu. Cietums nav iepriekšējās izmeklēšanas kamera. Man jau pietika ar pagājušo nakti. Es cietumu neizturēšu.

— Tu nenokļūsi cietumā.

— Ja mani notiesās, tad es tur nokļūšu. Un, pat ja Defnijai izdosies panākt nosacītu sodu, par advokāta karjeru es vairs nevaru sapņot.

— Tas nenotiks.

— Tam, kurš bijis reiz sodīts, nāksies pamatīgi cīnīties, lai tiktu juridiskajā koledžā, un, pat ja tas izdotos, viņam vajadzēs līst vai no ādas ārā, lai iegūtu praksi. — Viņš iespēra krēslam ar kāju. — Es nespēju noticēt, ka tas notiks ar mani. Vellu vellos! — Un Skots vēlreiz iespēra krēslam, šoreiz jau stiprāk.

Laura sarāvās no katra sitiena. Viņa saprata, cik ļoti dēls ir uztraucies, un tas mātes bēdas vērta vēl dziļākas. Laura tikai ar grūtībām piespieda sevi runāt klusi un mierīgi.

— Defnija panāks, ka apsūdzība tiek noņemta.

— Bet ja ne?

— Viņa to panāks.

— Nu labi, mammu. Defnija viena pati jau visu nenosaka. Ir taču prokurors un tiesa, bet, ja lieta nonāks līdz tiesai, tad būs ari piesēdētāji. Bez tam vēl ir Megana.

— Bet tu taču neesi vainīgs.

— To zinām mēs abi, bet vai pārējie tam noticēs? Es redzēju rakstu šīsdienas avīzē, man to atnesa kruķis reizē ar brokastīm. Viņš domāja, ka es būšu stāvā sajūsmā, ka mans vārds ir iespiests ar trekniem burtiem. Vella milti, lai nu kurš, tikai ne es. Es jūtos kā apzīmogots. — Skots iesita sev ar dūri pa pieri. — It kā man te būtu iededzināta kauna zīme “V” — varmāka. Tagad mana draudzība ar Kelliju būs pagalam. Viņa negribēs, ja redzēs mūs abus kopā, un ja runas par šo atgadījumu nonāks līdz Penai...

— Izbeidz, Skot! — Laura iesaucās. Viņa vairs nespēja to klausīties. Vēl jo grūtāk mātei nācās paciest dēla acīs asaras. — Ja Kellija to nespēs pārciest, tad šī meitene nav tevis cienīga. Tas pats attiecas arī uz studentu biedrību. Tev izvirzītā apsūdzība ir safabricēta. Ja cilvēki, kurus tu uzskati par saviem draugiem un kuri, tā sakot, tevi pazīst un saprot, ka tu neesi spējīgs uz vardarbību, tevi neaizstāv, tas nozīmē — viņi nav nekā vērti.

— Nu, bet ko lai es iesāku? — Skots kliedza. — Mana dzīve būs sabojāta, kaut arī es neko sliktu neesmu izdarījis !

Laura nezināja, ko dēlam sacīt, tādēļ sāka masēt dēla saspringtos muguras muskuļus. Pēc brīža, kad asaras Skota acīs bija nožuvušas un skatiens kļuvis mierīgāks, viņa to apskāva.

— Mēs tiksim galā, Skot. Mēs to spēsim.

— Es nezinu, — viņš nopūtās. — Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks.

— Mēs jau esam sasnieguši kritisko punktu.

— Kā tu to zini?

— Tādēļ, ka sliktāk vairs nevar būt.—Viņas balss noskaņā jautās neliela histērija. — Ja raugās no šī viedokļa. Vai tu spēj iedomāties kaut ko vēl briesmīgāku par to, ko esam jau pārdzīvojuši?

— Jā. Ja tiesa mani atzīs par vainīgu.

— Nē! Tas nenotiks! Nosauc vēl kaut ko.

— Tētis tiks atrasts, viņš stāsies tiesas priekšā, un viņu notiesās.

Laura pārdomāja dzirdēto.

— Jā, patiesi. Tas tik tiešām būs nelāgi. Bet vai tas būs sliktāk par neziņu, kādā mēs šobrīd dzīvojam?

Pirmajā brīdī Skots neatbildēja, bet jau pēc mirkļa sāka ar papēdi nikni spārdīt grīdu.

— Vai tu skumsti pēc viņa?

— Man nav laika. Es esmu pārāk aizņemta, man jācenšas visu kaut kā saglābt.

--Ja tēti atradīs un nodos tiesai, vai tu viņu aizstāvēsi?

So jautājumu Laura jau vairākkārt bija sev uzdevusi. Līdzko viņa iedomāja Džefu, viņā tūdaļ iedegās dusmas, bet...

— Divdesmit gadus viņš bija mans vīrs, Džefs ir jūsu tēvs. Tas nozīmē daudz.

— Vai tu viņu mīli?

Viņa rūpīgi izraudzījās vārdus. Skots bija un palika Džefa dēls, lai arī kas starp viņa vecākiem notiktu.

— Jā, es viņu mīlēju.

— Bet tagad?

— Es nezinu, kāds cilvēks viņš kļuvis tagad. Acīmredzot, — Laura sausi piebilda, — es arī agrāk viņu nekad neesmu pazinusi.

— Vai tu viņu ņemsi atpakaļ?

— Džefs neatgriezīsies.

— Bet ja nu atgriežas? Ja viņš atgriezīsies, tiks tiesāts un viņu izlaidīs pret galvojumu tāpat kā mani — vai tu viņu ņemsi atpakaļ?

“Tavs jautājums ir nežēlīgs,’* Laura jau gribēja sacīt, taču izdvesa vienīgi dziļu nopūtu.

— Es domāju, viss būs atkarīgs no tā, kā viņš spēs savu rīcību attaisnot. Ja Džefam izvirzītā apsūdzība izrādīsies patiesa, tad viņš tiešām ir izdarījis lielu ļaunumu. Viņš mums sagādājis milzīgas sāpes. Es nezinu, vai spēšu visu sākt no gala. Vai tas ir iespējams. Pa šo laiku pārāk daudz kas noticis. — Viņa vērīgi paraudzījās uz Skotu. — Bet kā tu gribētu? Tu pret savu tēvu esi izjutis tādas pašas dusmas. Vai tu gribētu, lai viņš atgriežas?

— Nu, ja viņš visu paskaidrotu un gribētu dzīvot ar mums kopā... — Skots sadrūma. — Tas ir tad, ja es būšu šeit. Tajā laikā es jau varbūt atradīšos cietumā.

— Nerunā tā!

— Galu galā ne jau man ar viņu jādzīvo, bet tev.

Piespiedusi rokas pie ceļgaliem, Laura atbalstījās pret dēla plecu. Ne jau vienmēr viņa spēja mierināt, kaut gan tas likās neticami, ņemot vērā tās šausmas, ko viņiem nācās pārdzīvot Meganas Tekeres dēļ. Skots pārāk ātri kļuva pieaudzis. Un, sarunājoties ar dēlu, mātei šķita, ka viņa runā ar draugu.

— Nu, — Laura ieminējās, — šobrīd jau lēmums man vēl nav jāpieņem. Bet pagaidām vienīgais, ko es spēju, — tikt galā ar ikdienas rūpēm.

— Es priecājos par tevi, ka šeit ir Kristiāns.

— Par mani?

— Protams, ja jau reiz tēva nav. Viņš patiesi man vakarvakarā labi palīdzēja. Tēvocis ar mani ilgi un prātīgi runāja. Viņš mani krietni nomierināja.

Arī Lauru viņš krietni nomierināja, cieši apskāva, kad viņa izraudāja savas bēdas.

— Savādi, — viņai nācās to atzīt, — kad Kristiāns šeit parādījās, es domāju, ka visam ir beigas. Vārda tiešā nozīmē — gals klāt. Es nodomāju — vēl vienas šaušalības klāt, un vairāk jau nespēju izturēt. Bet viss izrādījās savādāk.

— Vai tēvocis šeit paliks?

Laura zināja — Kristiāns bija nolicis savu sporta somu viesistabā, skūšanās piederumus Skota vannasistabā un brīvi iekārtojies virtuvē. Taču tā viņš darīja vienmēr, kad atbrauca.

— Tu taču Kristiānu pazīsti. Viņš ir brīvs gars. Viņš atbrauc un aizbrauc, kad vien vēlas.

— Vai viņš ir gejs?

Laura tikai ar grūtībām apspieda smieklus.

— Ak Dievs, protams, nē! Kādēļ tu pēkšņi tā jautā?

— Tēvocis nekad nav bijis precējies. Tas ir savādi. Viņš tik ilgi satikās ar skaistu sievieti Gabiju, bet tā ari viņu neapprecēja. Es domāju, varbūt viņš satikās tāpat vien, lai maskētos.

— Viņiem ar Gabiju bija nopietnas attiecības. Esmu pārliecināta, ka viņam dzīvē bijušas un vēl tagad ir daudzas citas sievietes. Kristiāns ir īsts, pilnvērtīgs vīrietis.

— Bet kādēļ tad viņš nekad nav bijis precējies?

— Domāju, tādēļ, ka viņš to nav gribējis. Viņš grib būt brīvs.

Skots iegrima pārdomās.

— Man liekas, viņam pietrūkst ģimenes.

— Kristiānām? Ja viņš būtu gribējis, viņam tā ari būtu.

— Var jau gadīties. — Skots atkal paraudzījās uz paklāju, tad iztaisnoja muguru un atmeta atpakaļ galvu. — Vella milti, ko lai es iesāku?

Laura saprata tāpat bez vārdiem, ka dēls nemitējas domāt par viņam izvirzīto apsūdzību. Laura pat brīnījās, ka Skots tik ilgi varēja runāt par kaut ko citu, lai gan viņai tas sagādāja prieku. Viņiem abiem bija vajadzīga atelpa.

— Sāc kravāt mantas, — viņa mudināja dēlu, — un rītdien, kā jau paredzēts, atgriezies Penā.

— Interesanti, kā gan es spēšu domāt par mācībām?

— Kaut kā jau spēsi. Kas tad tev cits atliek, Skot? Vai tu sēdēsi trīs nedēļas mājās un gaidīsi, kad sāksies lietas izskatīšana?

— Varbūt būs labāk, ja sākšu dzert un aizvadīšu trīs nedēļas krietnā skurbulī?

— Pat nedomā, — Laura smiedamās piedraudēja, lai gan tūdaļ aptvēra, ka tas nemaz nav smieklīgi. Skots bija labs zēns. Mātei ne reizes nenācās lasīt dēlam morāli. Taču viņam arī vēl nekad nebija izvirzīta apsūdzība par izvarošanu.

— Tagad ir ļoti svarīgi, kā tu uzvedīsies. Ar to es gribu teikt, ka jāuzvedas priekšzīmīgi. Ne jau nu gluži tā, ka ikviens tavs solis tiktu izsekots, bet, ja Penā kaut kas atgadīsies — jauniešu ballītē būs pārlieku dzerts vai arī, nedod Dievs, mutīgs skuķis sāks kliegt, ka šai nodarīts pāri, vai kāds izspēlēs muļķīgu joku —, šeit viss tūdaļ kļūs zināms un apsūdzība turpināsies. Tu to saproti, vai ne?

— Saprotu, — Skots atbildēja.

— Tādēļ, iekams kaut ko dari — vispirms labi padomā. Un neaizmirsti, — mātes balsī ieskanējās maigums, — ja gribēsi ar kādu parunāt, tev atliks tikai pacelt klausuli, es vienmēr būšu kopā ar tevi.

— Tu runā kā advokāte.

— Es nejokoju. Zvani, kad vien tev patīk. Un, kad esi noilgojies pēc mājām, sēdies lidmašīnā un lido šurp.

— Patlaban mēs nevaram to atļauties. Tas izmaksās pārāk dārgi. — Skots nobollja acis.

— Tādam nolūkam nauda nav jāžēlo.

— Bet mums taču naudas nav.

— Mums būs nauda. Ar biznesu jau sāk iet uz labo pusi. Tev izvirzītā apsūdzība tiks noņemta. Defnijas iesniegums liks tiesnesim trūkties, un viņš atbrīvos manus rēķinus. Viss nokārtosies. Gan tu redzēsi.

Dēls paraudzījās uz māti ar tādu skatienu, it kā viņa būtu vai nu apbrīnas cienīga, vai arī prātā jukusi.

— Es nespēju saprast, kā tu vari saglabāt mieru pēc visa tā, kas ir noticis.

Mirkli padomājusi, Laura secināja, ka arī viņa to nespēj saprast. Viņas pārliecība nebija pastāvīga — tā brīžiem pavīdēja un atkal izgaisa, tomēr, salīdzinot ar iepriekšējās dienas vakaru, Laura jau jutās manāmi labāk. Stundas, kuras viņa aizvadīja kopā ar Debru, gaidot Skotu, un vēsts par to, ka dēlam vajadzēs pavadīt nakti cietumā, bija pats briesmīgākais, ko Laurai dzīvē nācies pārciest. Laurai likās — viņa ir nogrimusi tik dziļi, ka dziļāk vairs nav iespējams, atlika vienīgi pacelšanās augšup.

— Vai tu patiesi domā, ka viss ies uz labo pusi? — Skots jautāja.

— Jā.

— Kā tu vari būt tik pārliecināta?

— Es nezinu. Es gluži vienkārši to jūtu.

— Tu nešaubījies — viņi tēti atradīs, tu biji pārliecināta, ka viņš nav neko noziedzies, un tagad, izskatās, tu abas reizes esi kļūdījusies.

— Tas ir gluži kas cits.

— Kādēļ?

— Kādēļ? — Laura atbildi nezināja. Viņa vienīgi saprata, ka jūtas labāk nekā iepriekš. — Varbūt tas ir Kristiānā dēļ, — viņa klusi noteica un piecēlās kājās.—Vai brauksi man līdzi uz restorānu?

Skots atlaidās ieslīpi, ar rokām balstīdams ķermeni.

— Es negribu, ka mani redz. Būs labāk, ja palikšu mājās.

— Tev reizēm ir jāiet cilvēkos. Kur tad vēl ir labāka vieta nekā “Ķiršu dārzs”?

— Es varu tikai nodarīt ļaunu.

— Ne. Braucam, Skot. Man vajadzīga tava palīdzība.

— Man jākravā mantas.

— To tu varēsi izdarīt vēlāk. Es tev palīdzēšu. Arī Debra palīdzēs.

— Man jāpiezvana Kellijai.

— Piezvani, un tad mēs brauksim. Es tevi lūdzu. Tu man sagādāsi lielu prieku.

— Tā ir šantāža.

— Vēl viens noziegums?

Skots pasmaidīja un paraudzījās sānus. Kad dēls atkal pievērsa skatienu mātei, viņam noraustījās mutes kaktiņi un Laura saprata, ka ir uzvarējusi, kaut arī tas nenācās viegli.

«21«

No lielā saišķa Kristiāns bija izraudzījies vienu atslēgu. Viņš pats nesaprata, kādēļ nēsāja atslēgu līdzi visus šos gadus, lai gan to izmantot gadījās reti. Taču ik reizi, kad Kristiāns mainīja metāla gredzenu, viņš uzvēra šo atslēgu uz tā kopā ar pārējām.

Sī atslēga bija pirmā viņa dzīvē. Viljams Fraijs to iedeva dēlam tajā rītā, kad Lidija aizbrauca uz slimnīcu dzemdēt Džefu.

Toreiz Kristiānām bija pieci gadi, un pirmajās dienās, kad puisēns nēsāja kaklā auklu ar atslēgu, viņš jutās gandrīz kā pieaudzis. Kad bija atgriezies tukšajā mājā un pavadījis tur vienatnē garas stundas — sajūsma noplaka.Vēlāk jau zēnam radās bailes. Kristiāns atcerējās, ka stundām ilgi bija sēdējis uz koka sola virtuvē pie galda, nevarēdams saprast, kas noticis ar māti un jaunpiedzimušo bērniņu, kurš bija radies no viņas miesām. Zēns domāja arī par to, kādēļ tēvs tik ilgi nerādās mājās.

Kad pēc nedēļas māte atkal atgriezās, viņam vairs neva-

jadzēja gudrot un brīnīties, taču kopš tā laika Kristiānā dzīve pārvērtās. Viņš nu bija vecākais brālis, kas devās uz skolu ar savu paša atslēgu somā un, pārnācis mājās, redzēja savus vecākus rūpējamies par jaunpiedzimušo. Abi vecāki pastāstīja, ka viņa māsiņa nomirusi, šūpulī būdama, tikpat maza kā Džefs un tādēļ viņiem visu laiku brālītis jāuzmana. Taču Kristiānām tas nepatika.

Savā bērna prātā Kristiāns pie visa vainoja atslēgu. Viņš centās to pazaudēt, tomēr skolotājs izņēma atslēgu ārā no papīrgroza, iekams apkopēja nebija vēl paguvusi iztukšot tā saturu. Zēns raudzīja atslēgu saplacināt zem tēva forda riteņiem, taču šis mēģinājums neizdevās. Viņš gribēja atslēgu noslīcināt atejā, bet tā gulēja tualetes podā, līdz pazaudēto no turienes izzvejoja māte.

Kopā ar atslēgu Kristiāns apbraukāja visu pasauli. Iespējams, tā bija reizē arī talismans, jo daudzie piedzīvojumi Kristiānām beidzās laimīgi, viņš neguva ne mazāko skrambiņu, tomēr vienlaikus atslēga visus šos gadus atgādināja viņam par nodarīto pārestību. Tā atvēra durvis mājai, no kuras Kristiāns jau sen bija padzīts.

Ar laiku pārestības norima. Kristiāns uzsāka pats savu dzīvi, gūdams tajā savus priekus. Un tomēr atslēga viņam nedeva mieru.

Pasvārstījis atslēgu rokās, viņš iebāza to slēdzenē. Atslēga viegli pagriezās, un durvis atvērās. Pagrūdis durvis, Kristiāns iegāja iekšā, tad aizvēra tās un tūdaļ izjuta pagātnes elpu. Zināmas izmaiņas jau varēja manīt — Kristiāns saprata, ka tas bija Lauras nopelns, — līdzās durvīm stāvēja glīts koka statīvs, kur pakārt drēbes, uz grīdas neliels paklājs, tapetēm izraudzīti mierīgi toņi, taču kopējais mājas veidols bija palicis tāds, kādu viņš to glabāja atmiņā jau četrdesmit gadus.

— Hallo? — Kristiāns iesaucās. Māte zināja, ka dēls ir pilsētā, — arī par to bija gādājusi Laura —, lai gan Kristiāns ar viņu vēl nebija runājis. Viņš varētu šo apmeklējumu atlikt uz vēlāku laiku, ja nebūtu divu iemeslu. Pirmkārt, Laura vēlējās pabūt kopā ar Skotu, pirms tas atkal devās uz Peņu. Otrkārt, kādam taču vajadzēja darīt Lidijai zināmu, ka viņas mazdēlu apvaino izvarošanā. Un, kaut arī iekšēja balss Kris-tianam sacīja, ka Lidija tādēļ nenomirs, ja mazliet uztrauksies par rīta avīzē publicēto, otra — jau daudz stingrāka balss uzstāja, ka tā izturēties pret māti būtu cietsirdīgi.

Viņa saucienam neviens neatbildēja. Kristiāns atkārtoja to vēlreiz un tad ieklausījās mazajā priekšnamā, juzdamies kā svešinieks. Lai cik tas ari būtu dīvaini, viņš savu māti slikti pazina un nezināja, ko darīt tālāk. Parasti viņš nebija neizlēmīgs. Nedz arī kautrīgs. Taču šeit, mātes mājā, viņu šīs jūtas pārņēma.

Nesadzirdējis nevienu skaņu, viņš devās pa gaiteni uz Lidijas istabu.

— Mammu? — viņš bikli iesaucās. Kristiāns jutās neveikli, izrunādams šo vārdu, jo nebija to sen lietojis, bet viņš negribēja ar savu ierašanos māti sabaidīt. Un tā nu, atbildi nesagaidījis, atnācējs piesardzīgi ielūkojās istabā. Lidija gulēja gultā, atbalstījusies uz diviem augstiem spilveniem. Acis bija aizvērtas, galva ļengani noslīgusi pie pleca, un vienbrīd viņam pat iešāvās prātā drausma doma, ka māte ir mirusi. Bet tūlīt jau arī viņa notrīsēja, pacēla roku pie auss un atkal lēni nolaida uz segas.

Kristiāns pats brīnījās, kad sajuta, kā sažņaudzās viņa sirds. Savu māti viņš nekad nebija tādu redzējis. Lidijai bija septiņdesmit trīs gadi. Jūnijā dēls tika ieradies uz mātes dzimšanas dienu. Tad viņa neizskatījās veca un sirma, ar bālu, gandrīz caurspīdīgu ādu. Lidija bija neparasti skaista kā allaž, cik vien viņš spēja to atcerēties. Bet nule viņa izskatījās tik veca, pārāk veca saviem septiņdesmit gadiem.

It kā sajutusi viņa klātbūtni, māte pacēla galvu un lēnām atvēra acis. Gulētāja skatījās uz Kristiānu veselu minūti, līdz pēdīgi saprata kas viņš ir.

— Kristiān, — Lidija nočukstēja, un viņam šķita, ka mātes balsī ieskanējās prieks.

— Sveika! — Kristiāns kautri pasmaidīja. — E... es pats atslēdzu durvis. Ja tu gribi gulēt, es atnākšu vēlāk.

— Nē. Neej prom. Es negulēšu. — Viņa jau izskatījās daudz možāka, kaut gan vēl arvien runāja lēnām un klusi.

— Nu tā. — Viņš atspiedās pret durvju aplodu. — Kā tev klājas?

— Es esmu kļuvusi pavisam stīva un vārga, — māte

skumji pasmaidīja. — Vecums nav nekāds prieks. Gribas kaut ko darīt, bet trūkst spēka. Tas apbēdina.

Kristiāns pamāja ar galvu. Viņa vērīgi noraudzījās dēlā, ielāgodama katru sīkumu. To jau viņš bija pamanījis. Māte darīja tā vienmēr, kad dēls atbrauca mājās, — viņa ilgi

skatījās uz Kristiānu ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Viņam šķita, ka Lidija dēlu salīdzina ar to Kristiānu, kuru pati

vēlējās redzēt.

— Tu labi izskaties, Kristiān. Man stāstīja, tu esot bijis

Taiti.

— Man tur ir draugi. Tur es jūtos kā mājās. — Tas skanēja dzēlīgi, kaut arī viņš tā negribēja. Kristiāns bija priecīgs, ka māte neņēma ļaunā.

— Tu esi nokavējis pašu interesantāko.

— Es jau dzirdēju. Bet es ierados īstajā brīdī. Laura lūdza tev pateikt, ka ar Skotu viss būs labi. Šorīt viņam tika izvirzīta apsūdzība, un Skots ir atbrīvots uz savu atbildību. Lietas iepriekšējā noklausīšanās notiks pēc dažām nedēļām. Ja mazliet paveiksies, Defnija panāks, ka apsūdzība tiek noņemta.

Kādu brīdi Lidija gulēja nekustīgi. Un, kaut arī māte vēl arvien skatījās uz dēlu, viņas uzmanība, liekas, vairs nebija noturīga. Šķita, ka Lidijas domas traucas kaut kur tālu prom. Un Kristiāns nojauta, par ko māte domāja.

— No visa notiekošā mana sirds vai lūst pušu, — viņa pēdīgi vārgi un gausi ierunājās. — No vienas puses, es neko nesaprotu. No otras — viss ir pārāk skaidrs. Es šeit guļu un sev jautāju — kur esmu kļūdījusies?

— Tu neesi kļūdījusies...

— Esmu gan. Es daudz ko esmu darījusi nepareizi. Tev tas ir zināms labāk nekā citiem, Kristiān.

Grēksūdzi Kristiāns nebija gaidījis, un, kaut ari tā agrāk būtu viņu iepriecinājusi, tagad viņš jutās vienīgi neveikli. Vājais, trauslais Lidijas ķermenītis bija pārāk izdēdējis, lai tam uzveltu vēl pagātnes nastu.

— Mēs visi kļūdāmies.

— Jā, tas tiesa, taču ir kļūdas, kuru sekas mūs vajā visu mūžu, bet citas toties paiet nemanītas. Mātes kļūdas attiecas uz pirmajām.

— Vēl lielākā mērā nekā tēva? — Kristiāns iejautājās, pēkšņi juzdamies sarūgtināts. — Man šķiet, mans tēvs izdarīja nelabojamu kļūdu, gluži tāpat kā Džefs, būdams tēvs. Paskaties, kā mans brālis ir izpostījis savu bērnu dzīvi. Skotam nekad netiktu izvirzīta apsūdzība, ja Džefs ar savu izrīcību tam nebūtu sagatavojis augsni.

— Ļoti iespējams. — Lidija kļuva domīga. — Taču Džef-rijs nebūtu izdarījis neko tādu, tur ir arī mana vaina. Es atņēmu viņam kaut ko ļoti vērtīgu, visus šos gadus dēlu lutinādama. — Runātājas skatiens apmācās. — Man likās, ka daru pareizi. Kad Džefrijs vēl bija mazs, mēs tik ļoti baidījāmies viņu zaudēt un jutāmies laimīgi, ka puisēns izdzīvoja. Viņš bija labs zēns. Viņam nekas viegli nepadevās. Viss sākas no bērnības, vai tiešām tu nesaproti? Cilvēki kļūst tādi, par kādiem viņi audzināti. Ir grūti izvairīties no bērnībā gūtajiem ieradumiem. Paskaties uz sevi! Es tev nevarēju dot to, kas tev bija vajadzīgs. Es radīju tevī sajūtu, ka tu neesi nevienam vajadzīgs. Un, lūk, tagad pusmūža gados tev nav ne sievas, ne pašam savu bērnu.

— Pie tā tevi nevar vainot. Es pats nevēlējos precēties.

— Vīrietis nav radīts vientulībai. Viņam jābagātina sava dzīve, dalot to ar sievu un bērniem.

— Kā tu zini, ka man nav bērnu? — viņš jautāja. — Varbūt kaut kur skraida apkārt vesels mazu Kristiānu Fraiju bars? — Viņa balsī atkal ieskanējās rūgtums. — Daudzi vīrieši sievietes pamet, kad viņas ir stāvoklī. — Un, atrāvies no durvju aplodas, Kristiāns devās uz virtuvi. Viņš jau bija vairākas minūtes stāvējis pie izlietnes, dusmīgi raudzīdamies logā, kad aiz muguras noklaudzēja Lidijas spieķis. Šļūcoši soļi iztraucēja Kristiānu no novēlotām pārdomām.

— Kādēļ tu piecēlies no gultas? — viņš, tāpat stāvēdams, noprasīja. — Es tikai atnācu uz neilgu laiku.

— Tu vari palikt, cik vien ilgi vēlies. — Lidijas balss pēkšņi bija kļuvusi spēcīga. — Kāds prieks tevi redzēt, Kristiān!

Viņš nezināja, vai tam var noticēt. Kad māte zaudē vienu

dēlu, šķiet gluži dabiski, ka viņa pievēršas otram, pat ja tas daudzus gadus ir bijis nevēlams ģimenes loceklis.

— Es zinu, ko tu domā, — māte tikko sadzirdami ieteicās. — Tu domā, es priecājos tevi redzēt tādēļ, ka vairs nav Džefa, bet tas tā nav. Es tevi mīlu, Kristiān. Un vienmēr esmu mīlējusi.

— Jā, tu mani ilgi vazāji aiz deguna.

Māte klusēja, un pēdīgi Kristiāns uzdrīkstējās uz viņu paskatīties. Lai tas notiktu, viņam nācās pavērst skatienu lejup. Mātes augums allaž bijis sīks un smalki veidots, taču kopš tā laika, kad vecākais dēls Lidiju pēdējo reizi redzēja, viņa bija sarāvusies par vairākām collām. Kristiānu tas satrieca.

Arī mātes sejas izteiksme viņu satrieca. Lidijas sejā viņš saskatīja dziļas skumjas, un, ja vien viņš necentās noturēt vēlamo par esošo, tad šīs skumjas bija patiesas.

— Mums visiem nākas šajā dzīvē pieņemt lēmumus. Daži ir vairāk nozīmīgi, citi mazāk. Svarīgie lēmumi iespaido mūsu dzīvi, un paciest to sekas dažreiz nav nemaz viegli, it īpaši, ja tās skar citus cilvēkus. Viljams Fraijs pret mani bija labs. Viņš deva man iespēju dzīvot ērtā mājā un justies aizsargātai, pēc kā es ari tiecos. Viņš mani mīlēja. Lai arī ko tu pret viņu izjuti, tas tev ir jāatzīst. Viņš mani mīlēja.

Kristiāns negribīgi tam piekrita. Tā mīlestība, kas vienoja Bilu un Lidiju, atšķīrās no jūtām, par kurām sapņoja viņš pats. Šī mīlestība šķita pārāk rāma, apdomīga, piesardzīga un apvaldīta. Acīmredzot tādu mīlestību māte ari bija vēlējusies.

— Piedod man, — Lidija turpināja.

— Nevajag. — Kristiāns jutās pagalam samulsis.

— Man tev jāatvainojas. Es jau sen par to domāju, tikai nekādi neradās izdevība. Ikreiz, kad tu ieradies mājās, apkārt bija vesels bars cilvēku vai arī tu izturējies ļoti rezervēti.

— Diplomātiski teikts.

— Tu pats zini, tev nevajadzēja tā izturēties. — Runātāja pakratīja galvu. — Es jau tāpat jutu, ka tu esi ieradies. To sajuta visi. Tu neesi no tiem, kurus var nepamanīt.

— Es ari nemaz necentos piesaistīt sev uzmanību.

— Tad kādēļ tas notika?

Viņš pieskārās ar roku porcelāna izlietnes malai. Apakšā, kreisajā stūrī varēja samanīt plaisu, kuru viņš atcerējās vēl no bērnu dienām. Kristiāns paberzēja to ar īkšķi, gluži tāpat kā bija darījis, būdams mazs.

— Es jutos aizvainots. Šeit viss bija tik labi. Un man gribējās jūs mazliet paķircināt.

— Tas tev padevās.

— Jā, — Kristiāns bez īpaša lepnuma atņēma.

— Vai arī patlaban tu domā to darīt?

Juzdamies aizskarts par tādiem vārdiem, Kristiāns vērīgi paraudzījās mātē un redzēja, ka Lidija patiesi ir norūpējusies, tas lika viņam padomāt dziļāk. Mātes satraukumam bija dibināts iemesls. Ar viņas vecāko dēlu nekad nav bijis viegli.

— Nē, šoreiz es nedomāju to darīt, — viņš klusi ierunājās. — Stāvoklis jau tāpat ir diezgan nepatīkams. Un nav nekādas vajadzības to vēl vairāk sarežģīt.

— Ko tad tu domā darīt?

— Laura ir nonākusi lielās grūtībās. — Kristiāns paraustīja plecus. — Es gribu viņai aizdot naudu.

— Viņa neko neņem ne no manis, ne no savas mātes.

— Tas tādēļ, ka jums pašām tikko pietiek. Bet man ir lieka nauda.

— Un Laura ņems?

— Viņai nāksies to darīt.

— Tas no tavas puses ir ļoti augstsirdīgi.

— Bet varbūt egoistiski, — Kristiāns piezīmēja. Un, atkāpies no izlietnes, viņš piegāja pie virtuves galda. Galds vēl arvien likās tikpat mazs, kaut arī tīrs un svaigi krāsots, ari soliņi bija tikpat šauri. Tie zēnam kļuva par mazu tad, kad viņam palika četrpadsmit gadu. — Iespējams, es mēģinu nopirkt piedošanu par tām mocībām, ko esmu sagādājis Laurai visus šos gadus.

Viņš izdzirda aiz muguras Lidiju sarosāmies. Ledusskapja durvis atvērās un atkal aizkrita ciet. Atskanēja šķīvju un nažu šķindoņa. Atskatījies Kristiāns redzēja, ka Lidija izliek traukos rauga pankūkas.

— Man neko netaisi, — viņš nomurmulēja.

— Ļoti garšīgas pankūkas. Tās Laura izcepa.

Viņam nemaz tas nebija jāsaka. Vedekla rūpējās par dēlu māti tik aizrautīgi, ka viņus abus ar Džefu tīri vai apkaunoja.

— Jā, viņa arī mani pabaroja ar varenām brokastīm. Kad Laura sāk nervozēt, viņa ķeras pie ēdiena gatavošanas.

Lidija vāri pasmaidīja, mirkli atgādinādama to sievieti, kāda viņam tā allaž bija likusies. Bet, kad Lidija pienāca pie galda, nezdama rokās šķīvi ar pankūkām, smaids no viņas sejas pazuda.

— Vai tēju dzersi?

— Tikai kopā ar tevi. Būs labāk, ja tu apsēdīsies un es pats visu izdarišu, — Kristiāns ieteicās, redzēdams, ka māte skatās uz plīti.

— Nē. Sēdi vien. — Viņa palika stāvam ar tējkannu rokā. — Kopš Džefs ir pazudis, man visu laiku jādomā par to, kas kādreiz bijis. Vai atceries — viņam vislabāk garšoja gaļas pīrāgs ar pupām un tam virsū vēl kartupeļu biezenis?

— Atceros. — Kā gan viņš varēja to aizmirst? Gaļas pīrāgu viņi ēda katru nedēļu, pat divas reizes nedēļā, un allaž tie izvērtās par svētkiem.

Lidija paraudzījās uz Kristiānu ar dziļi izmisušu skatienu.

— Bet kas tev garšoja, to es vairs neatceros. Es mēģināju atcerēties, bet nevarēju. Tev taču bija kāds iecienīts ēdiens?

Protams, bija.

— Jēra gaļas karbonāde. Ar piparmētru želeju. Un vēl tās mazās apaļmaizītes, ko tu cepi.

— Kādēļ es to nezināju?

— Tādēļ, ka tu man nejautāji un es tev ari neko neteicu. Pārējiem jēra karbonāde negaršoja, un tādēļ arī tu ne visai bieži to cepi.

Lidija klusēdama nostājās pie plīts un nekustīgi stāvēja, gaidīdama, kad tējkannā uzvārīsies ūdens, bet Kristiāns pa to laiku aplūkoja virtuvi. Tā bija tikpat veca kā viss nams, taču tīra un sakopta, vairāk jau ari no Lidijas nevarēja vēlēties. Kristiāns zināja, ka mātei kāds palīdz. Un tomēr viņš nojauta, ka Lidija darīja daudz vairāk, nekā tas šķita Laurai vai ari meitenei, kas nāca uzkopt telpas.

Kad tēja bija gatava, Kristiāns nolika tējkannu uz galda un apsēdās uz viena no soliņiem. Viņam vajadzēja sēdēt sāniski, nevis taisni pa vidu. Pēc brīža arī Lidija apsēdās viņam iepretim, un abi labu laiku klusēja, līdz pēdīgi māte ierunājās savādā, nedrošā balsī.

— Mēs pirmoreiz pēc tik ilgiem laikiem esam ar tevi divi vien. Man tevis trūka, Kristiān.

— Manis tev nevarēja pietrūkt. — Viņš nespēja dzirdētajam noticēt. — Tev bija Džefs.

— Džefs nebiji tu.

— Bet tu taču izturējies pret viņu tik saudzīgi. Viņš bija tas bērns, kurš izdzīvoja.

— Tu ari izdzīvoji.

— Tas ir gluži kas cits. — Kristiāns nenolaida acis no savas krūzes. Lidijai izrādījās taisnība — māte ar dēlu ļoti sen nebija palikuši divatā. Viņiem nekad nebija tādas attiecības kā Laurai ar Skotu. Citādi viņš jau dažus jautājumus būtu centies noskaidrot agrāk, taču par vienu no tiem Kristiāns vairs ilgāk klusēt nevarēja.

— Vai tu būtu apprecējusies ar Bilu, ja nebūtu stāvoklī ar mani?

— Es nezinu. Iespējams, es vēl kādu laiku pagaidītu. Es nogaidītu, vai neuzrastos vēl kāds.

Kristiāns centās iedomāties, kā būtu ritējušas viņa dienas, ja nāktos dzīvot cita cilvēka mājā, taču prātā bija tikai viens tēls. Laika gaitā Kristiāns arvien vairāk un vairāk piešķīra tam pats savus vaibstus.

— Vai tu viņu mīlēji?

— Tavu tēvu? — maķenīt sašūpodamās, Lidija pārjautāja. — Jā, es viņu mīlēju.

— Bet tu ar viņu neapprecējies.

— Nē. Es ar viņu nebūtu laimīga. Šis cilvēks bija... — Lidija sadrūma, cenzdamās atrast īstos vārdus, — pārāk pašpārliecināts, pārāk augstās domās par sevi, viņam ļoti patika strīdēties. Viņš gribēja sagraut visu jau esošo. Tas mani biedēja.

— Bet tu viņu mīlēji. — Jau daudzus gadus Kristiāns mēģināja atminēt šo mīklu. — Ja tu viņu mīlēji, kā gan tu varēji viņu atstāt?

— To visu izšķīra prāts, nevis sirds. Tu taču ari kādreiz esi pieņēmis racionālus lēmumus?

Kristiāns spēja atcerēties tikai vienu līdzīgu gadījumu, kaut ari tolaik viņš savu rīcību par tādu neuzskatīja.

— Vai tu kādreiz esi to nožēlojusi?

— Bieži, — Lidija atbildēja. Viņa pameta augšup zodu, atgādinādama dēlam to mērķtiecīgo sievieti, kāda Lidija bija savos labākajos gados. — Ar viņu es iepazinu kaisli. Dēli ne visai labprāt grib saskatīt savās mātēs seksuālu sievieti, bet ar viņu es tieši tāda biju. Kopā ar viņu es aizmirsu visu uz pasaules. Es vairs nebiju līdzīga pati sev. Jā, es bieži nožēloju to, ka pieņēmu tādu lēmumu un biju gatava ziedot daudzko, lai tikai vēlreiz pārdzīvotu dažus mirkļus, ko izbaudīju kopā ar viņu! Taču tie brīži pagāja, un es atkal domāju, ka esmu rīkojusies pareizi. Iespējams, esmu pieļāvusi kļūdu tavā un Džefa audzināšanā, bet, kas attiecas uz viņu, tad mana izvēle ir bijusi pareiza.

Kristiāns satraucies piecēlās no sola un sāka staigāt pa virtuvi.

— Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Jā.

— Vai tu kādreiz tiecies ar viņu?

— Nē.

— Vai viņš vēl arvien dzīvo šeit?

— Es nekad neesmu teikusi, ka viņš ir dzīvojis šeit. Tev neizdosies mani tādā veidā pieķert.

Kristiāns, iespiedis rokas sānos, nostājās mātes priekšā.

— Es tevi patiesi nespēju pieķert, taču tas nav godīgi. Dieva dēļ, man ir četrdesmit septiņi gadi, un man ir tiesības zināt, kas ir mans tēvs.

Lidija paraudzījās uz viņu ar sāpīgu izteiksmi sejā.

— Es jau sen esmu devusi zvērestu. Es viņam apsolīju, Kristiān. Kad es jutu, ka man būs bērns, viņš gribēja mani precēt, taču es zināju — šī laulība nebūs ilgstoša, šim vīrietim jau toreiz veidojās romāns ar kādu citu sievieti. Man bija skaidrs, ja mūsu laulība izjuks — es to nepārcietīšu. Tādēļ es šim cilvēkam arī atteicu. Viņš kļuva nikns un nostādīja mani izvēles priekšā: vai nu viņš mani iegrūdīs kaunā, izplatīdams par mani sliktu slavu — bet tolaik tam varēja būt ļaunas sekas —, vai arī es varu dzīvot, kā pašai tīk, atrast sev kādu citu, tikai tādā gadījumā es tev nedrīkstu par viņu bilst ne vārda. Viņš savu solījumu turēja. Viņš par mani nekad nevienam neko nav stāstījis. Un tādēļ arī man jāpilda savs solījums.

Šo stāstu Kristiāns jau bija dzirdējis. Taču, jo vecāks viņš kļuva, jo grūtāk viņam nācās ar to samierināties.

— Bet vai pats viņš nedomā man to pateikt?

— Vai viņš vēl nav to izdarījis?

— Tātad — pateiks?

— To zina vienīgi viņš.

Kristiāns jutās kā nevarīgs ķipars, par kuru kādam ir zināms tas, kas nav zināms viņam pašam.

— Vai tu domā, viņš man seko?

— Es šaubos. Tu pārāk daudz ceļo.

— Bet es dzīvoju Vermontā. Es nekad neesmu prom no mājām vairāk par mēnesi, augstākais, divus, un būvsezonā atrodos tur vēl biežāk. Vai es viņu pazīstu? — Ne jau katru dienu Kristiāns par to gudroja, tomēr šāda doma ienāca prātā ikreiz, kad par viņu izrādīja interesi cilvēks, kurš varēja būt viņa tēva gados.

— Es to nezinu.

— Nelietis, — Kristiāns nomurmināja, izjuzdams tik pierasto dusmu uzliesmojumu. — Vai patiesi es viņu neinteresēju? Vai patiesi viņš negrib mani redzēt, uzzināt, kā dzīvoju? Kurš vīrietis gan spēj atteikties no tādām izjūtām?

— Dažiem tas izdodas, — Lidija nočukstēja. — Man šķiet, tu arī esi tāds pats. Ar tevi mūždien ir bijis tik grūti.

— Es tev jau teicu, ka jutos aizvainots.

— Var gadīties — arī viņš ir aizvainots.

— Glabā naidu tādēļ, ka tu ar viņu neapprecējies? Un vēl joprojām šos garos gadus? — Kristiāns mēģināja visu izdibināt vēlreiz. — Vai viņš bija precējies?

— Un pie tam vairākas reizes. — Lidija pameta ar galvu. — Taču laulības nekad nebija laimīgas.

— Vai viņu pavada veiksme?

— Veiksme — tas ir relatīvs jēdziens. — Lidija paraustīja vājos plecus.

— Vai viņš ir bagāts?

— Viņš ir turīgs.

— Tātad tu tomēr viņa dzīvei seko?

— Es kādreiz viņu mīlēju. Jau dzirdot viņa balsi vien, mana sirds sāka straujāk pukstēt; kad viņš uz mani paskatījās, es visa trīcēju. Protams, ka es sekoju viņa dzīvei. Kura sieviete gan to nedarītu?

Lidija centās par to runāt it kā ar vieglumu, un tomēr Kristiāns viņas acīs pamanīja skumjas.

— Tev vēl arvien ir sāpīgi?

— Sāpīgi ir novecot. — Māte grūtsirdīgi pasmaidīja. — Tieši vecumdienās īstenība sāk radīt ciešanas. Tu paliec viena ar dārgām atmiņām, kuras vairs nevar atkārtoties, un sapņiem, kas nekad vairs nepiepildīsies. Kamēr tu lolo cerības, viss liekas brīnišķīgi. — Viņa nopūtās. — Manā vecumā vairs nav jēgas sapņot. Tas tikai rada sāpes.

— Tu gribi viņu redzēt?

— Es jau viņu redzu, — Lidija pamāja, smaidīdama savu skumjo smaidu. — Kad paskatos uz tevi. Tu esi viņam ļoti līdzīgs, Kristiān. Jums ir vienāds augums, matu krāsa un ķermeņa uzbūve. Arī tu esi tikpat valdonīgs. Vai tu jūties laimīgs?

— Tu man nekad to neesi jautājusi.

— Es jautāju tagad. Vai tu esi laimīgs?

— Ja es nebūtu laimīgs, es nodarbotos ar kaut ko citu.

— Tātad — esi laimīgs?

Viņas balss noskaņa, viņas acu skatiens pauda, ka viņai patiesi ir svarīgi to uzzināt, un tas Kristiānām lika būt godīgam.

— Man ir laba dzīve. Es daru, ko gribu, kad gribu un ar ko gribu. Ja tevi interesē, vai ir kaut kas tāds, ko man gribētos un kā man vēl trūkst, tad es tev atbildēšu — jā.

— Ko tad tu gribi?

Dēls lūkojās mātes zilajās acīs — tādas acis jau četrdesmit septiņus gadus Kristiānām raudzījās pretim no spoguļa, kad viņš pats tajā skatījās.

— Uzzināt sava tēva vārdu.

— Es tev to nevaru pateikt. Ko vēl?

— Pašam savu salu dienvidu jūrās.

— Un ari to es nevaru tev iedot. Ko vēl?

— Lauru.

Lidijai aizrāvās elpa.

— Esi piesardzīgs, Kristiān. Tas ir bīstami. Laura ir Džef-rija sieva.

— Džefrija nav.

— Viņa bija Džefrija sieva divdesmit gadus.

— Pirms tam viņa bija mana.

— Es zinu.

Viņš bija cerējis ar savu atzīšanos Lidiju pārsteigt, taču tā vietā pats saņēma negaidītu triecienu.

— Zini?!

— Vai patiesi tu domāji, es noticēšu, ka, atgriezies no miera nosargāšanas spēkiem, tu apmeties drauga mansardā uz dzīvi viens pats? Kristiān, tu taču esi sava tēva dēls. Es zināju, ka tu esi kopā ar sievieti. Bet to, kas viņa ir, uzzināju tikai tad, kad Laura atnāca, lai atdotu tavu grāmatu.

— Bet tu Džefam neko neteici?

— Kādēļ lai es būtu to darījusi? Tu jau biji aizbraucis, turklāt es redzēju, ka tu vēl neesi gatavs uzsākt patstāvīgu dzīvi. Ari šajā ziņā tu esi līdzīgs savam tēvam. Bet tu izraudzījies brinum jauku sievieti. Es Lauru tūdaļ iemīlēju. Viņa ir cilvēks ar stipru raksturu. Es zināju, ka viņa rūpēsies par Džefriju. Viens pats viņš diez vai būtu ko sasniedzis.

— Taču pirms tam viņa bija kopā ar mani. Vai tiešām tas tevi nesatrieca?

— Kādēļ gan lai tas mani satriektu? Laura bija Džefrijam uzticīga. Viņa bija krietna sieva. Ko gan māte vairāk var savam dēlam vēlēties? — Viņa novērsās. — Protams, — Lidija sausi piebilda, — var gadīties, ka Džefrijam tas nebija pats labākais variants. Iespējams, ja viņš pats sev būtu atradis sievu, tad kļūtu laimīgāks. Ja līdzās viņam atrastos daudz vājāka rakstura sieviete, tāda sieviete, kurai daudz vairāk nepieciešams viņa atbalsts, — viņš justos stiprāks. Taču acīmredzot es arī šeit esmu pieļāvusi kļūdu. — Māte atkal pavērās uz Kristiānu. — Uzmanies, Kristiān, Laura vēl arvien ir Džefrija sieva, un viņš var atgriezties.

— Bet ja nu viņš neatgriežas? Ja nu mēs viņu nekad vairs neredzēsim? Tu mīli Lauru kā savu meitu. Tev būtu patīkami redzēt viņu kopā ar mani, ņemot vērā to, ka esmu sava tēva dēls? — Viņš mēģināja Lidijai iedzelt.

Lidija nepamirkšķināja ne aci.

— Tu esi vēl ari mans dēls, un, kaut ari pastāv iedzimtība, bērni mācās no uzskatāmiem piemēriem. Es apprecējos ar Viljamu Fraiju tādēļ, ka viņš bija man uzticīgs. Es gribēju stabilu dzīvi, un tieši tavs tēvs to man nevarēja dot. Ceru, ka tu no mums ar Bilu būsi vismaz iemācījies saistību svētuma jēdzienu. — Viņa elpoja saraustīti. — Ja Džefrijs patiesi neatgriezīsies un tu tik tiešām esi nolēmis saistīties ar Lauru, es domāju, ka tad varu mierīgi nomirt.

Lidija nolieca galvu un, satvērusi vājajās rokās tējas tasīti, pielika to pie mutes, un mazliet iemalkoja. Vēl ne reizi dzīvē Kristiāns nebija izjutis pret māti tādu siltumu.

~ 22 «

Defnija iztaujāja Skotu vairākas stundas. Viņai vajadzēja uzzināt visos sīkumos viņa attiecības ar Meganu Tekeri — kad abi iepazinās, kas bija viņu kopējie draugi, kopš kura laika viņi satiekas, kad pirmo reizi stājās tuvos sakaros un cik bieži tas notika. Daži jautājumi Skotu satrieca, savukārt atkal dažas Skota atbildes satrieca Defniju, taču abi saprata, ka tas ir svarīgi. Vienīgi godīgas, atklātas atbildes varēja palīdzēt Defnijai izveidot savu aizstāvību.

Trešdien no rīta Skots aizlidoja uz Peņu. Laura ar Kristiānu aizveda viņu uz lidostu, un, ja citos apstākļos Laura labprāt būtu palikusi ar dēlu divatā, tagad viņa jutās Kristiānām pateicīga, ka viņš bija kopā ar brāļadēlu. Šķirties no dēla mātei allaž nācās grūti, jo īpaši tagad. Kad viņi atgriezās pie automašīnas, Laurai bija saraudātas acis. Viņa jutās priecīga, ka nevajadzēs sēsties pie stūres.

Kristiāns pasniedza Laurai salvetes un Java, lai viņa nomierinās. Kad mašīna jau traucās uz ziemeļiem pa 92. šoseju, Kristiāns pajautāja:

— Nu? Tagad uz darbu?

— Jā, — Laura atsaucās. Nodoties darbam bija derīgi no diviem viedokļiem — tas sekmēja restorāna biznesu un vienlaikus arī dziedēja viņas dvēseli. — Bet tu pats vari tur šodien neierasties. Tikai aizved mani līdz turienei. Tev droši vien pašam kārtojamas savas darīšanas.

— Kādas dalīšanas?

— Nu, varbūt jātiekas ar cilvēkiem. — Viņa paraustīja ple-cus.

— Man nav neviena, ar ko satikties.

— Ar vecajiem draugiem.

— No vecajiem draugiem man esi vienīgi tu.

— Ko nu, — viņa ieteicās un pagrieza seju pret logu. — Tas bija tik sen. Toreiz es biju tik jauna, ka reizēm man sametas vai bail.

— Kad mēs iepazināmies, es domāju — tev ir divdesmit gadu.

Laura izbrīnījusies paraudzījās uz runātāju.

— Jā, jā, tā tas bija, — viņš apstiprināja. — Man pat neienāca prātā, ka tu esi pirmā kursa studente un vēl tik jauna. Tu izskatījies vecāka. Un arī izturējies kā pieaugusi.

Laura nesaprata — uzskatīt to par uzslavu vai ne.

— Mana māte panāca to, ka man trešajā klasē nemaz nevajadzēja mācīties. Viņa prata pārliecināt skolotājus par manām spējām un to, ka meitenes psihe ļoti cietīšot, ja viņai neizrādīšot pretimnākšanu.

— Un tu to negribēji?

— Tajā laikā? Nē. Man ari vēlāk tas nepatika — septītajā un astotajā klasē visas meitenes jau valkāja krūšturus, bet es ne.

— Bet tu pēc tam viņas panāci, — Kristiāns piezīmēja.

Šie vārdi Laurai atgādināja tuvību, kāda savulaik bija pastāvējusi starp viņiem abiem. Kristiāns bija viņas pirmā mīlestība. Kristiāns bija iepazinis viņas ķermeni tik labi, ka Džefs par to nekad pat sapņot nevarēja. Šīs atmiņas bija saldas, satraucošas un reizē ari mokošas. Taču Laura nespēja no tām atbrīvoties.

— Jā, tik tiešām, Kristiān, — raudzīdamās vīrietim sejā, viņa klusi ieteicās. — Tu vari ari nebūt šeit, pie manis. Tu jau iedevi drošības naudu par Skotu, pārskaitīji zināmu summu uz manu rēķinu un turklāt vēl aizvadīji visu vakardienu, iesaiņodams produktus un pārvilkdams cepešpannas. Tu pat paguvi pastrādāt par bārmeni. — Laura vēl arvien nevarēja beigt brīnīties. — Kur tu tik labi iemācījies jaukt dzērienus?

— Čarlstonā, Dienvidkarolīnā, — Kristiāns noburkšķēja, — kad es klejoju pa valsti. — Laurai nekas nebija zināms par šo Kristiānā dzīves periodu. Agrāk tā zināja visus viņa piedzīvojumus. Būdama ieintriģēta, Laura nesaudzīgi izprašņāja Kristiānu par visu, un tā tas notika veselu mēnesi, kamēr abi bija kopā. Reizēm viņai šķita, ka vīrietis uzsāk mīlas rotaļas tikai tādēļ, lai viņa kaut neilgi apklustu. — Es biju Čarlstonā pilnīgi bez naudas, — Kristiāns turpināja. — Un, ja vajadzīga nauda, ātri vien var visu ko iemācīties.

— Mēs nesaņēmām no apmeklētājiem nevienu sūdzību.

— Pats par sevi saprotams.

— Bet, ja tevi gaida darbs, tev jāatgriežas Vermontā.

— Tagad nav sezona. — Viņš pakratīja galvu. — Kamēr zeme nav atlaidusies, tik un tā neko nevar uzsākt.

— Un ko tu šajā gadalaikā parasti dari?

— Nezinu. Es strādāju savā laboratorijā. Zīmēju māju plānus. Dzeru ar puišiem alu. Bet tas nav nekas steidzams. Tikpat labi varu to darīt ari pēc pāris nedēļām.

— Vai tu paliksi šeit vēl divas nedēļas?

Vienu mirkli viņš atrāva skatienu no ceļa.

— Tas atkarīgs no daudz kā.

Laura nezināja, kā lai šo skatienu izprot. Pašreizējā savas dzīves periodā Kristiāns viņai šķita mīkla.

— Nu, piemēram, no kā?

— No tā, ko šeit nāksies vēl darīt. Vakar darba bija diezgan daudz.

— Tas tādēļ, ka man sāp roka un es nestrādāju ar pilnu atdevi.

— Tev trūkst cilvēku.

— Varēja jau būt mazliet vairāk, bet šobrīd, kamēr stāvoklis nav uzlabojies, nevaru nevienu no jauna pieņemt. Šodien ar roku ir jau labāk, rītdien būs vēl labāk un es varēšu strādāt vairāk.

Viņa atkal raudzījās ārā pa logu. Viņi pabrauca garām treilerim, kuram bija piestiprinātas piecu dažādu štatu licencētas plāksnītes — mašīna no Alabamas, sedans no Delaveras, VW no Jūtas. Raugoties uz šoferiem, Laura mēģināja iedomāties, kurp viņi brauc un kālab. Viņa lūkojās aiz loga ga-rāmslīdošajās ainavās un domās jau atradās kaut kur tālu prom, vietā, kur ir silti un bezrūpīgi. Šai vietai nebija nosaukuma. Un tas arī nebija vajadzīgs. Tā varēja atrasties jebkurā zemeslodes malā. Šobrīd viņai nelikās svarīgi, kur tieši tas varētu būt.

— Vajadzētu vienu nedēļu izrauties, kaut kur aizbraukt, lai varētu par visu nedomāt, — Laura nočukstēja.

Kristiānā piekrītošā atbilde “Tu vari to darīt’* atsauca viņu īstenībā.

— Mm. Pat ja ari es nedomātu par darbu, ko iesākšu ar Debru? Es viņu nevaru atstāt vienu. Un ko nodomās Skots, ja es pēkšņi pazudīšu? — Viņa smagi nopūtās. — Bet, ak Dievs, kā gribētos. Iespējams, to izjuta arī Džefs. Es neesmu neko noziegusies, tomēr es sapņoju apgriezt mašīnu un doties pretējā virzienā, tālu, tālu. Protams, es to nedarīšu. Bet ļoti gribētos gan.

— Gan tu tiksi uz kājām.

— Es zinu. — Laura apklusa, domādama par dienu, kad viss nostāsies savā vietā, kaut gan, protams, nekas vairs nepaliks tā, kā agrāk. Tā vairs nevarēja būt. Viņas dzīvē bija notikušas neatgriezeniskas pārmaiņas. — Un tomēr nav skaidrības par Džefu. Tiklīdz kas saistīts ar viņu, es jūtos kā sprukās. Bet ja nu viņš nekad vairs neatgriežas? Ja nu FIB pazudušo neatrod?

Izlocījis pirkstus, Kristiāns atkal satvēra stūri.

— Tev vairs ilgi nenāksies būt apjukušai, Laura. Tas nav tavā dabā. Tu esi rosīgs cilvēks. Tu turpināsi dzīvi neatkarīgi no tā, vai Džefu atradīs vai ne.

Viņš runāja tik pārliecinoši, ka Laura šiem vārdiem noticēja, viņa vienmēr Kristiānām bija ticējusi. Laura noticēja viņam tad, kad Kristiāns pirmoreiz pienāca meitenei klāt koledžā un, raudzīdamies, kā viņa iet pa universitātes pilsētiņu kopā ar draudzenēm, sacīja, ka viņai ir valdzinoši smiekli. Viņa noticēja šim cilvēkam vēlāk, kad abi sēdēja mazajā jumtistabiņā, dzēra vīnu, piekoda klāt sieru ar franču maizi un Kristiāns apgalvoja, ka viņai esot valdzinoša loģika. Laura noticēja viņam, kad, gulēdami uz saburzītiem palagiem, viņi viens otru maigi mīlēja un viņš teica, ka viņai esot valdzinošs ķermenis. Viņa noticēja pat tad, kad pēc dažām dienām — tikko aizvadītā tuvības brīža kvēlē — Kristiāns solījās mīlēt Lauru mūžīgi.

Protams, savu solījumu viņš nepildīja. Taču tādēļ jau Lauras attieksme pret Kristiānu nemainījās. Pirmo reizi pēc divdesmit viena gada Laura atļāvās atcerēties to mirkli, kad gultā savienojās abu ķermeņi, un visai viņas būtnei pārskrēja pāri silts vilnis. Un pat tad, kad viņa piespieda sevi atgriezties īstenībā, šis siltums saglabājās tik ilgi, kamēr vien viņa skatījās uz Kristiānu. To nevarēja noliegt. Kristiāns Laurai šķita tikpat pievilcīgs kā agrāk.

Tas viņu satrauca, bet ne tik ļoti, lai būtu jālūdz Kristiāns braukt prom. Viņš visu laiku bija kopā ar Lauru “Ķiršu dārzā’* un nemitīgi viņai palīdzēja. Kad viņa pusnopietni uzdrīkstējās ierosināt, lai viņa vārds tiktu ierakstīts algu sarakstā, Kristiāns uz Lauru tā paraudzījās, ka viņa vairs to nepieminēja.

Kādus sirdēstus Kristiāns tikai nebija sagādājis Laurai tolaik, kad viņa dzīvoja ar Džefu, un savādi, ka tagad viņš tai bija kļuvis par mierinājumu! Protams, no šī cilvēka varēja sagaidīt arī dažu labu izlēcienu — viņš varēja pie bāra letes piedzerties, ar nolūku nesajaukt kokteilī vajadzīgās sastāvdaļas vai arī savaldzināt Dī Ennu, taču nekas tāds nenotika.

Tomēr Laura centās būt piesardzīga, sevišķi viņu satrauca Kristiānā attiecības ar Dī Ennu. Laura uzskatīja, ka Kristiāns ir daudz pievilcīgāks nekā Džefs. Šim vīrietim bija plati pleci, šauri gumi, stalta gaita un neatvairāmi zils acu pāris. Laura jau gaidīja, kad Dī Enna sāks ar Kristiānu flirtēt vai arī otrādi.

Un, kaut ari viņi bieži viens ar otru runājās, Laurai nenācās novērot, ka viņu starpā būtu radušās nopietnas intereses. Turklāt Kristiāns gandrīz visu laiku pavadīja kopā ar Lauru. Viņi kopā apciemoja Lidiju, kopā brauca uz universālveikalu, ieradās “Ķiršu dārzā” un dienas beigās reizē atgriezās mājās. Tā kā Debra atradās vai nu ciemos, vai savā istabā, vai ari risināja nebeidzamus dialogus pa tālruni, Laura ar Kristiānu iegāja kabinetā, dzēra tēju, karstu šokolādi, vīnu vai ko citu atkarībā no tā, kas viņiem vairāk garšoja. Bez tam viņi ari runājās.

— Kā tu jūties? — Kristiāns jautāja kādu vakaru, gandrīz nedēļu pēc Skota aizbraukšanas.

— Šobrīd esmu vienkārši nogurusi, — Laura atbildēja. Novilkusi kurpes un sakrustojusi kājas, viņa ērti iekārtojās dīvāna stūrī. Kristiāns līdzīgā pozā sēdēja pretējā dīvāna stūrī. — Šodien bija tāda gara diena.

— Es to vaicāju vispār. Tu izskaties labāk. Ne vairs tik nomocījusies.

Apvainoties nebija nozīmes — Kristiāns bija redzējis viņu pašā grūtākajā brīdī.

— Tagad es naktī pamostos tikai vienu vai divas reizes. Bet pirms tam trūkos augšā vismaz trīs vai četras reizes.

— Kas tev liek pamosties?

— Domas. Bailes. Murgi.

— Tevi satrauc gaidāmā lietas noklausīšanās?

Līdz tai dienai bija palikušas divas nedēļas, un Laura, protams, uztraucās. Defnija bija mēģinājusi sazināties ar dažām Meganas draudzenēm, taču cerēto atbalstu neguva — meitenes klusēja. Tomēr advokāte apgalvoja, ka tas viņu nebaidot, ko gan Laura nevarēja sacīt par sevi.

— Ne jau par to vien ir runa. Es domāju par sevi un visu to, kas noticis kopš decembra sākuma, un man kļūst baisi.

— Kādā nozīmē?

Viņa paraudzījās uz krūzi, ko turēja rokā. Tajā vakarā viņi dzēra karstu šokolādi. To bija pagatavojis Kristiāns, un, kaut arī viņš šokolādei lika virsū daudz vairāk putukrējuma, nekā to darītu Laura, viņa neteica ne vārda. Bija patīkami izjust otra cilvēka gādību, jo īpaši noguruma brīdī.

— Es patiesi esmu galīgi apjukusi, — viņa izklaidīgi pateica, nosmeldama krējuma putas. — Man viss šķita gluži citādi, nekā tas bija īstenībā. Es nepievērsu uzmanību tam, ko Džefs juta un darīja. Biju pārliecināta, ka manā laulības dzīvē viss ir kārtībā. Tas man liek domāt — varbūt es šajos gados esmu vēl kaut ko palaidusi garām neievērotu? Tādēļ naktī pamostos un mēģinu atcerēties.

— Piemēram?

— Piemēram, atvaļinājumi, kurus es izplānoju un kuri Dže-fam nemaz nebija vajadzīgi, vai arī dāvanas, ko viņam pirku un kuras viņam nepatika, — Laura, Kristiānā neskatīdamās, atbildēja. — Vai redzi tās grāmatas augšā? — Viņa pacēla krūzi, norādīdama uz plauktu. — Pirmizdevumi. Es uzskatīju tās par vislabākajām dāvanām. Es apbraukāju visu štatu un patērēju milzīgi daudz laika, lai tās pa vienai savāktu. Ikvienu no tām es apvākoju ar papīru, kas krāsas ziņā šķita piemērots vai nu saturam, vai ari grāmatas apdarei. Un zini ko? Pēc kāda laika Džefs jau sāka šos izdevumus atšķirt. Es gribēju sacīt, ka tas nav viegli — noteikt grāmatu pēc ārējā izskata. Mēs pat jokojām — kas šī par grāmatu? — un viņš lēnām un uzmanīgi noņēma apvāku, salocīja to un nolika sāņus, tad atvēra vaļā grāmatu, pamāja un pasmaidīja, viss ir pareizi, viņš sacīja un tad saudzīgi nolika iespieddarbu plauktā pie pārējiem. Ar to viss ari beidzās. Šaubos, vai viņš kādreiz vēl grāmatas rokās paņēma. Bet es gan to darīju. Kad bija brīvs bridis, es šeit atnācu un dažas lappuses izlasīju vai ari apskatīju uz priekšējās lapas izdzisušo zīmogu, dažreiz es sējumiem tikai pieskāros. Pieskaršanās veciem grāmatu ādas vākiem rada milzīgu labsajūtu. — Laura pielika krūzi pie lūpām, taču tāpat nedzērusi atkal to nolaida un pavērās uz Kristiānu. — Tātad kuram no mums bija vajadzīgi antikvārie izdevumi? Viņam vai man?

— Vai tam ir kāda nozīme? — Kristiāns jautāja. — Lai iegādātos ikvienu no grāmatām, tu ziedoji daudz laika un ieliki visā tajā savu dvēseli, un tā jau arī bija vislabākā dāvana Džefam.

— Bet kādēļ man bija jāzaudē šis laiks? Vai es to darīju sev vai viņam par prieku? — Lauru nemaz nebija tik viegli pierunāt. — Man patika pirkt grāmatas. Pieņemsim, Džefs būtu teicis — es gribu krāt alvas zaldātiņus. Vai tad es tos tikpat cītīgi būtu meklējusi pa visu štatu?

— Es tevi pazīstu, tādēļ varu atbildēt apstiprinoši. Pat ja tev alvas zaldātiņi nepatiktu, tu pārvērstu to par jauku spēli. Turklāt, ja Džefs nevēlējās, ka viņam dāvina grāmatas, viņš varēja tev to pateikt.

— Lai mani aizvainotu? Vai tu patiesi domā, ka viņš varētu to izdarīt? Cilvēks, kurš zaga valdībai naudu tikai tādēļ, lai uzturētu restorānu, jo viņa sieva ļoti vēlējās tajā saimniekot?

— Vai to Džefs darīja savā vai tavā labā? — Kristiāns viegli piebikstīja viņai ar kāju, gribēdams mazināt sacītā nozīmi. — Liec lietā pati savus argumentus un paskaties uz to no cita redzespunkta. Vai viņš finansēja restorānu tādēļ, ka gribēja sagādāt prieku tev, vai arī lai gūtu kādu labumu sev? “Ķiršu dārzs” viņam bija vērtīgs ieguvums. Restorāns labvēlīgi ietekmēja viņa darījumus. Tas palīdzēja radīt veiksmīga biznesmeņa tēlu.

Laura zināja, ka tā tas ir, taču viņa negribēja runāt par Džefa trūkumiem. Viņai pietika pašai ar saviem.

Pabāzusi pēdu zem Kristiānā kājas, lai sasildītos, viņa norādīja uz fotogrāfiju plauktā.

— Viņš negribēja, ka šī fotogrāfija tiek uzņemta. Kad ieradās fotogrāfs, mēs spēlējām tenisu un Džefs nevēlējās spēli pārtraukt. Šajā ziņā viņš bija sliktāks par bērnu. Tomēr viņš pārstāja spēlēt. Viņš sēdās džipā un brauca ceļot pa tuksnesi. Un kopā ar mani iegriezās kovboju bodītēs, pa kurām es viņu vadāju. Un viņš ēda visus ēdienus, kādus gatavo dienvidrietumos, teksasiešu — meksikāņu un pat tradicionālos meksikāņu, un tikai tagad, paveroties atpakaļ, es saprotu, ka šis ceļojums viņam nemaz nebija vajadzīgs. Tā biju es ar bērniem, kas gribēja paceļot. — Viņa paraudzījās Kristiānā ar lūdzošu skatienu. — Kādēļ es to nesapratu agrāk? Jā, jums visiem ir taisnība. Viņš necieta karstumu. Taču es tam nepievērsu uzmanību. Visus šos gadus es plānoju, kā man pašai likās, brīnišķīgus braucienus un nemaz nešaubījos, ka Džefs tam piekritīs, — tas šķita pats par sevi saprotams. Nav brīnums, ka pēdīgi viņš vairs neizturēja.

Kristiāns satvēra rokās Lauras pēdu un pabāza to sev zem guma.

— Tagad tu grasies visu viņa nodarīto vainu uzvelt sev?

— Nē. Tikai daļu. Man jāuzņemas daļa vainas. — Laura, atkal sadrūmusi, nolaida skatienu, un vārdi negaidot izlauzās paši no sevis: — Es esmu ļoti izmisusi. Es nespēju viņu darīt laimīgu. Vīri nebēg no mājām prom, ja viņiem ir labi.

— Protams, ka bēg. Vīriešiem var būt brīnišķīgas sievas, un tomēr vēlme pēc kaut kā neparasta nedod viņiem miera. Iespējams, Džefs gribēja gūt pārliecību, ka viņš vēl arvien spēj piesaistīt sievietes. Viņš ir sasniedzis zināmu vecumu, četrdesmit gadus, un tagad pārdzīvo krīzi.

— Vai ar tevi notika tāpat? — Laura jautāja, cenzdamās notvert Kristiānā skatienu.

— Man tas nebija vajadzīgs. Es esmu vecpuisis. Tas ir gluži kas cits nekā nodzīvot kopā ar vienu sievieti divdesmit gadu. Pat ar Gabiju mēs dzīvojām gan kopā, gan atsevišķi, un, kad mēs nebijām kopā, es satikos ar citām sievietēm. Viņas man nozīmēja to, kas Džefam, iespējams, bija Dī Enna. — Kristiānā sejā pavīdēja dīvaina izteiksme. — Viņa ir laba sieviete. Un liekas godīga. Es nekad nespētu iedomāties, ka viņai var būt romāns ar precētu vīrieti.

— Es tāpat, — Laura nomurmināja, — un arī tā ir mana problēma.

— Tu esi pārāk paškritiska, — Kristiāns noglāstīja Laurai kāju.

— Iespējams, ir pienācis laiks pret sevi tā izturēties. — Laura ievilka elpu. Viņa aizvēra acis, piespieda galvu dīvāna atzveltnei un ļāva domām aizklīst citā, skaistākā pasaulē. Sarunas ar Kristiānu, viņa balss, roku pieskārieni Lauru nomierināja tik jūtami, ka viņa nespēja ilgi dusmoties ne pati uz sevi, nedz arī uz Džefu vai kādu citu. Laura pat nepakustējās, kad kabinetā ienāca Debra, lai uzzinātu, vai brīvdienās drīkstēs ņemt automašīnu.

— Tu vari manu braucamo dabūt, ja Kristiāns man atļaus izmantot savējo, — Laura piekrita un paskatījās uz Kristiānu.

— Tava mamma varēs braukt ar manu vāģi, — Kristiāns

Debrai apliecināja, un meitene pazuda no istabas tikpat ātri, kā bija ienākusi, bet Laura jau atkal aizvēra acis un domāja par to, cik labi, ja līdzās ir Kristiāns.

Šī doma viņu nodarbināja ik vakarus. Viņa gatavojās tam brīdim, kad Kristiāns sacīs — esmu piekusis un vēlos braukt prom, taču tā diena vēl arvien nebija pienākusi. Svētdien, kaut arī vajadzēja strādāt, Kristiāns aizveda Lauru uz teātra izrādi Springfildā, redzētais viņai sagādāja lielu prieku. Bet pirmdien, kad restorāns bija slēgts, abi devās uz Bostonu.

— Nez vai man vajadzēja braukt, — viņa pa ceļam mašīnā kurnēja.

— Kādēļ ne? Tu strādā sešas dienas nedēļā. Tev atpūta ir nepieciešama.

— Vajadzēja tīrīt māju, kārtot restorāna grāmatvedību vai arī gatavot ēdienu. Mums trūkst jaunas ēdienu receptes.

— Jonam ir jaunas receptes, kuras jums var noderēt, grāmatvedība lai pagaida, bet māja jau tāpat spīd un laistās. No rīta piecēlusies, tu uzkop māju, pēc tam steidzies uz darbu, ne uz vienām pusdienām un viesībām tu neej, kādreiz taču tev atpūsties vajag.

Laura domāja par Skota lietas noklausīšanos, tam vajadzēja notikt ne vēlāk kā pēc nedēļas.

— Es atpūtīšos, kad tas viss būs beidzies. Tad atvilkšu elpu.

Kristiāns neiebilda, taču joprojām veda Lauru uz izrādi muzejā, uz pusdienām Bibā un iepirkties Ņūberistritā. Laura ar šausmām konstatēja, ka tērē naudu, taču tajā laikā viņa jau bija kļuvusi pārgalvīga un aizmirsusi īstenību tik ļoti, ka tad, kad svainis ierosināja doties uz pilsētas ziemeļu nostūri pēc cannoli\ par kuru, pēc paša Kristiānā vārdiem, viņš sapņojis jau divdesmit vienu gadu, — viņa sajūsmināta piekrita.

Viņi atgriezās mājās, lai paņemtu Debru un dotos kopā pusdienot, taču meita bija pārāk satraukta par gaidāmo rītdienas kontroldarbu ķīmijā. Viņa gan mazliet nomierinājās, kad ieraudzīja, ka māte meitai ir nopirkusi jaunu svīteri, taču

‘Mīklas trubiņas ar īpašas šķirnes siera pildījumu.

drīz vien metās ārā pa durvīm un aizskrēja mācīties pie Dženijas.

Laura ar Kristiānu palika divi vien. Viņi jau sāka gudrot, varbūt uzaicināt līdzi pusdienās Lidiju, bet nosprieda, ka māte droši vien būs jau paēdusi. Tad viņi nolēma pierunāt Defniju, taču tādā gadījumā viņiem nāktos spriest par jurisprudenci — advokātes sabiedrībā tas bija neizbēgami. Mediju neviens no viņiem nevēlējās uzaicināt — lieki sarūgtinājumi nebija vajadzīgi, un tāpēc viņi nosprieda, ka vispār nekur nedosies, jo bija pavadījuši visu dienu ārpus mājas.

Pēdīgi viņi sadabūja ķīniešu nūdeles un sāka tās ēst ar nūjiņām tieši no turziņas. Laura nekādi nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi bija tā ēdusi. Tas notika kopā ar Kristiānu pirms daudziem gadiem. Viņi abi ar Džefu arīdzan pa reizei nopirka ķīniešu nūdeles, bet tajā laikā viņa jau uzskatīja par savu godu, lai ēdiengalds būtu skaisti klāts neatkarīgi no tā, kas tur tika ēsts. Tādēļ Laura uzlika nūdeles uz dziļā šķīvja, novietoja līdzās nažus un dakšiņas, jo Džefs nūjiņas nevarēja ciest. Šķiet, viņa atrada uz galda vietu pat rozei. Pēc Lauras domām, tā mēdza rikoties labas sievas.

Kas attiecas uz Kristiānu, tad Laura to būtu darījusi aiz romantiskiem apsvērumiem, taču viņa izjuta šī cilvēka pievilcību ari bez rozēm.

Starp citu, rozes mājā bija, tās atnesa no rīta Deivids Faro. Pēc vairākām nedēļām šī bija no viņa pirmā vēsts. Baltas rozes varēja nozīmēt tiklab izlīgumu, kā arī cerību uz misis Fraijas labvēlību. Lai būtu kā būdams, tas Lauru maz interesēja. Kaut arī viņa aicināja Deividu iekšā, taču vērīgi sekoja, lai visu laiku tuvumā atrastos Kristiāns. Un, ja arī Deivids izdarīja pārsteidzīgus secinājumus, iespējams, tas bija pat vēl labāk. Laura gribēja, lai Deivids zinātu, ka viņai ir aizstāvis, un, ja vīrietis pieņēma, ka šī aizstāvība pastāv pat ilgajās, vientuļajās naktīs, — tas bija ļoti labi. Pēc visiem pārciestajiem pazemojumiem skaista vīrieša klātbūtne darīja Lauru stiprāku.

Negribēdama domāt par Deividu, viņa atstāja baltās rozes viesistabā, bet pati ar Kristiānu sēdēja virtuvē. Viņi sarunājās brīvi un nepiespiesti, pārlēkdami no viena temata pie otra, —

kā ērtāk baudīt ēdienu ar nūjiņas palīdzību, ko iespējams redzēt, ceļojot pa Ķīnu, un, visbeidzot, atcerējās Kristiānā neseno braucienu. Laura vēl nekad nebija redzējusi tropu mežus, un viņai viss dzirdētais šķita interesants. Viņai gribējās uzzināt par Taiti pēc iespējas vairāk, jo pašai nekad tur nav gadījies būt. Turklāt Kristiāns bija ne vien ceļotājs, viņš prata ari lieliski stāstīt. Gluži tāpat kā pirms daudziem gadiem. Nekas nebija mainījies.

Kad ar dzirdētajiem stāstiem par Čou Hao Kjū, Šrimpu Monu Monu un ceptajiem rīsiem viņa jau jutās pieēdusies līdz kaklam vairākas nedēļas uz priekšu, Kristiāns pavēstīja, ka vēloties nobaudīt gabaliņu kokosa tortes, ko Laura vakarvakarā bija cepusi. Kamēr Kristiāns gāja pēc tortes, Laura izmeta turziņu ar atlikušajām nūdelēm atkritumu izlietnē un norāva ūdeni, taču ūdens prom netecēja, bet ātri vien sakrājās izlietnē. Viņa vēl vairākkārt centās visu aizskalot, tad, atrotī-jusi piedurknes, iebāza roku iekšā un raudzīja dabūt ārā iesprūdušās nūdeles. Pēc tam Laura vēlreiz mēģināja noraut ūdeni. Izveidojās tāda kā piltuve, ūdens urdzēja, taču uz leju nekas negāja.

— Kaut kas ir iesprūdis, — Kristiāns piezīmēja.

— Droši vien. — Laura ņēma palīgā cauruļu tīrītāju, tomēr arī tas nelīdzēja.

— Ko tu tur esi iegrūdusi? — Kristiāns gribēja zināt. Viņš novilka svīteri un uzrotīja krekla piedurknes.

— Ēdienu.

Kristiāns noliecās zemē, lai apskatītu izlietnes caurules līkumu.

— Vai tad šeit var mest ēdienu?

— Es vienmēr tā daru, — Laura atsaucās, notupdamās viņam līdzās. — Te ir mana saimniecība. Es zinu, ko var darīt un ko ne.

Kristiāns sāka pārbaudīt caurules.

— Varbūt Debra tur būs ko iebāzusi?

— Es nezinu, kad viņa to varēja izdarīt. Viņa augu dienu bija skolā, bet, ja būtu ēdusi pirms mūsu atbraukšanas, tad šeit atrastos netīri trauki. Viņa nav radusi traukus mazgāt.

Kristiāns piecēlās augšā, palaida ūdeni, lai paraudzītos, kā

tas tek, un tad devās uz garāžu. Viņš atgriezās ar sarkanu instrumentu kasti, ko Laura bija nopirkusi Džefam, kad viņi dzīvoja vēl vecajā savrupmājā, tur bieži nācās kaut ko pielabot. Visus šos gadus Džefs atvēra kasti varbūt reizes piecas, ne vairāk. Instrumentu kaste izskatījās tikpat jauna kā toreiz, kad Laura to nopirka.

Turēdams rokās uzgriežņu atslēgu, Kristiāns nometās uz grīdas, palīda zem izlietnes — kas lielā auguma dēļ nenācās visai viegli — un tad sāka noskrūvēt cauruli.

— Vai ir kāds trauks, ko palikt apakšā, kad tecēs ūdens?

Laura atrada aiz skapja katlu un pasniedza to Kristiānām,

pēc tam viņa apmetās turpat tuvumā un skatījās, kā viņš strādā. Kristiāns prasmīgi rīkojās ar uzgriežņu atslēgu, likās, viņš šo darbu labi pārzina.

— Ak Dievs, tas ir satriecoši, — Laura izdvesa nopūtu.

— Kas tad? — Kristiāns pārjautāja.

— Cik jūs abi esat atšķirīgi. Man šķiet, Džefs nekad nav turējis rokās uzgriežņu atslēgu. Esmu pārliecināta, viņš nemaz nezināja, kā šo darbarīku sauc, nerunājot jau par to, ka būtu ar instrumentu strādājis.

— Viņam nekad neradās vajadzība to uzzināt, tādēļ tā arī notika.

— Nē, tas bija savādāk. Viņam varētu parādīt, kā ar uzgriežņu atslēgu jārikojas, bet viņš tik un tā darītu nepareizi. Es gribu sacīt — tu saproti, ka caurule ir aizsērējusi, to vajag noskrūvēt un iztīrīt. Džefs šo savstarpējo sakritību neredz, bet tu — redzi. Šeit izpaužas tikai viena no jūsu atšķirībām. Taču šo sarakstu varētu turpināt līdz bezgalībai — personība, izturēšanās, gaume. Kā gan divi brāļi var būt tik dažādi?

— Un tu vēl līdz šim laikam to neesi sapratusi? — Kristiāns noprasīja ar piepūli, patlaban viņam nācās pielikt spēku, lai atskrūvētu kādu uzgriezni.

Laura gribēja ieskatīties runātājam sejā, taču tas nebija iespējams. Ko viņa nebūtu sapratusi? Prātā ienāca savāda doma, bet sieviete to atgaiņāja.

— Paskaidro, Kristiān!

Viņš ar vēl lielāku spēku uzgūla atslēgai, roku delmu mus-kūļi saspringa. Taču, kad viņš ierunājās, balss skanēja tikpat sausi un atturīgi:

— Bils Fraijs nebija mans tēvs. Pirms Lidija apprecējās ar Fraiju, viņai bija mīļākais.

— Tas nevar būt! — Laura jutās dziļi pārliecināta.

— Var gan būt. — Kristiāns iesmējās. — Mazajai lēdijai bija kaislīgs romāns, kura auglis ir jūsu padevīgais kalps.

— Kā tu to zini?

— Viņa man pateica.

— Viņa pateica? — Lauras dziļā pārliecība jau sāka šķobīties. — Es nespēju iedomāties, ka Lidija kaut ko tādu varēja sacīt un kur nu vēl darīt.

— Es esmu tam dzīvs liecinieks. — Līdzko Kristiāns atbildēja, arī uzgrieznis vairs nepretojās. — Tas nu ir padarīts. — Viņš nolika ar troksni zemē atslēgu, tūlīt sāka tecēt ūdens.

— Jāpaskatās, kas tur noticis. — Noliecies pār iztukšoto izlietni, viņš ar rokām sāka vilkt ārā garus, šķiedrainus kātus.

— Kas tas ir?

— Dekoratīvs augs, — Laura atbildēja. Tā atgadījās arvien — viss, kas saistījās ar Deividu, izraisīja sasprindzinājumu. — Tās garās, zaļās stīgas bija piestiprinātas pie Dei-vida atsūtītā rožu pušķa. Es tās nogriezu īsākas, lai varētu ielikt vāzē, bet galus iesviedu izlietnē.

— Un tā ir tava saimniecība, ehē? — Kristiāns painteresējās ar vieglu ironiju.

— To es varu attiecināt tikai uz edienu. Uz ziediem — ne. — Laura uzlika roku uz Kristiānā delma. — Vai tu par Bilu Fraiju to sacīji nopietni?

— Pavisam nopietni. — Viņš vēl arvien vilka no izlietnes ārā plūksnainos kātus.

— Ja viņš nav tavs tēvs, kurš tad?

— Es nezinu. Māte man to negrib teikt.

— Kādēļ tad viņa vispār tādas runas iesāka?

— Tādēļ, ka man bija ļoti smagi, kad Bils nomira. Man bija deviņpadsmit gadu, un es aizrāvos ar pašanalīzi, kā jau tas jaunekļa vecumā mēdz būt. Bērēs es izjutu vienīgi aizvainojumu, ko biju izcietis visus gadus. Bēdas mani neskāra. Ne mazākā mērā. Biju pārliecināts, ka ar mani ir noticis

321

1-282

kaut kas slikts. Es domāju, māte baidījās, ka tas varētu atstāt smagu iespaidu uz visu manu dzīvi, ja viņa man to nepateiktu.

— Vai tas palīdzēja?

— Jā gan. Tas tūdaļ daudz ko izskaidroja. — Kristiāns izvilka no izlietnes pēdējās auga paliekas. — Iespējams, būtu bijis labāk, ja Lidija to būtu pateikusi daudz ātrāk, toreiz, kad es cietu no man nodarītā ļaunuma.

— Kāda ļaunuma?

— Sāpēm.

Viņš atkal palīda zem izlietnes, ļaudams Laurai pa to laiku pārdomāt dzirdēto. Tas izklausījās ticami, ļoti ticami — Kristiāns tik ļoti atšķīrās no pārējiem, pret viņu izturējās kā pret svešinieku, viņš bija no savas ģimenes izstumts. No mātes abi dēli bija mantojuši sejas vaibstus, tas arī izskaidroja zināmu līdzību, taču augumā Kristiāns noteikti bija atsities tēvā. Vai ari viņa drosme pārmantota no tēva vai tā bija vienīgi reakcija pret izjusto attieksmi mājās — tas ir cits jautājums.

— Pastāsti man par šīm sāpēm, — Laura lūdza, atkal nosēdusies uz grīdas un atbalstījusies pret skapīti.

Sākumā Kristiāns neatbildēja. Viņš pabeidza darāmo, aizvāca prom uzgriežņu atslēgu, katlu, aizvēra ciet skapīša durvis un tikai tad nosēdās līdzās Laurai. Laura pasniedza viņam dvieli, lai varētu noslaucīt rokas, un iedeva kokosriekstu tortes gabalu, ko viņš sev bija nogriezis.

— Garšīga torte...

— Kristiān!

— Kad Džefs bija mazs, es brāli dievināju. Līdz ar viņa ierašanos mana dzīve pārmainījās līdz pašiem pamatiem, taču es nolēmu, ka tā notiek visās ģimenēs, kad rodas mazulis, un, kaut ari mana loma vairs man nepatika, es tur Džefu nevainoju. Es to gluži vienkārši nevarēju — viņš bija tik smieklīgs, vientiesīgs un pārāk bezpalīdzīgs. Es stundām ilgi ar viņu spēlējos, un mazais man uzsmaidīja biežāk nekā pārējiem. Kad es pārnācu no skolas, brālītis smējās, mētāja rociņas un kājiņas, — to atceroties, Kristiāns pasmaidīja, — bet, kad jau iemācījās staigāt, gaidīja mani atgriežamies mājās, stāvēdams pie loga. Tas man sagādāja tādu prieku! Mani vecāki bija visā pilnībā nodevušies mazajam bērnam, bet mazulim rūpēju vienīgi es. — Smaids stāstītāja sejā izdzisa. — Taču vēlāk, kad Džefam palika četri gadi, Bils Fraijs nolēma, ka es mazo slikti ietekmējot. Man šķiet, tas iesākās Džefrija dzimšanas dienā.

— Un kas tad notika?

Kristiāns bridi domīgi skrubināja torti.

— Saproti, viņi sarīkoja mazajam dzimšanas dienu. Vecāki tikai ar grūtībām varēja atļauties tādus izdevumus — zināms, man jau viņi neko tādu nekad nebūtu sarīkojuši —, bet te nu vēl uzaicināja burvju mākslinieku, lai tas izklaidē kaimiņu bērnus. Mākslinieks tiešām bija labs, bet, kad viņš ieradās, bērni jutās jau noguruši, taču līdz mājās iešanai atlika vēl stunda laika. Tad visi saģērbās un devās ārā izmēģināt jaunās kamaniņas, kuras Džefam uzdāvināja dzimšanas dienā. Tās izrādījās brinum jaukas, vieglas un ērtas, slieces bija ieziestas ar vasku — sēdies tik iekšā un brauc. Mēs devāmies uz kalnu, un vecais uzstāja, ka Džefam jābrauc pirmajam, jo viņam šodien dzimšanas diena. Taču mazais brālis neprata ar kamanām braukt. Tādēļ es sēdos aizmugurē, lai varētu ar kājām stūrēt. Mēs nesāmies no kalna lejā kā vējš un ietriecāmies kokā. Džefam uzreiz sāka tecēt asinis, piešķiežot visu laukumiņu ap mums, un es dabūju krietnu brāzienu.

Es nevēlējos viņam nodarīt sāpes. — Viņa skatienā varēja samanīt lūgumu. — Es taču mīlēju to bērneli. Nekad dzīvē nebiju juties tik bezpalīdzīgs kā todien, kad brālim tecēja asinis un asaras. — Kristiāns aizgriezās prom.

— Lai būtu kā būdams, kopš tā laika vecais sāka mani vajāt. Es nu kļuvu ienaidnieks. Biju pārvērties par to, kas Džefam kuru katru bridi varēja nodarīt pāri. Ja mazais brālis kaut ko nostrādāja — kādas sīkas blēņas, es nerunāju par nopietnām lietām, uzrakstīja ačgārni savu vārdu, nosauca kādu par šmurguli vai atteicās ēst —, tad biju vainīgs es. Bērns, kurš mani dievināja, sāka tagad uzvelt man visus savus nedarbus.

— Bet kur tad bija Lidija? — Laura jutās satriekta. — Es nespēju iedomāties, ka viņa būtu mierīgi noskatījusies, kā tevi terorizē.

— Lidiju saistīja darījums. — Kristiāns izdvesa nopūtu. — Bils Fraijs viņu apprecēja, deva savu uzvārdu, adoptēja viņas ārlaulībā dzimušo dēlu, saņemot par to pretim mājas dzīvi un ģimeni, pēc kā viņš tiecās. Ja arī mātei nācās ciest par to, kā tēvs ar mani runāja un pret mani izturējās, tad viņa nekad to necentās izrādīt. Lidija bija cieši apņēmusies turēt savu vārdu. īsi sakot, man šķiet, viņa bija samierinājusies ar to, ka es esmu “slikts”. Tas palīdzēja attaisnot Bila Fraija izturēšanos pret mani.

— Lidija ir pārāk gudra, lai tā rīkotos. — Laura pakratīja galvu. — Ja tu izlikies slikts, viņa droši vien to saprata.

— Tava māte gan saprastu, kādēļ es to darīju, — Kristiāns iebilda. — Tā ir viņas profesija. T\i arī saproti, kādēļ es tā daru, jo tu esi Medijas meita. Taču Lidija notiekošo nesaprata vis. Kas attiecas uz praktiskiem jautājumiem, tad tos viņa risināja it kā ar pievērtām acīm. Lidija bija noslēgusi ar Bilu darījumu un nedrīkstēja atļauties domāt par viņu kaut ko sliktu.

— Vai viņš bija slikts? — Laura gribēja zināt. Viņa pat nespēja iedomāties, ko nācās izciest Kristiānām, dzīvojot visus šos gadus kopā ar cilvēku, kuru viņš necieta.

— Nē. Viņš mīlēja manu māti un Džefu. Viņš izturējās slikti vienīgi pret mani. — Kristiāns nokoda vēl kumosiņu no tortes. — Turklāt es pats radīju tam iemeslu. Dievs ir mans liecinieks, es tiešām gan papūlējos. Viņš mani uzskatīja par sliktu, un es tāds arī biju. Viņš uzskatīja mani par nekaunīgu, un es tā arī izturējos. Viņš turēja mani par muļķi, un es biju muļķis, līdz sapratu, ka varu viņam atriebties vienīgi ar savām gara spējām, un tad es sāku mācīties. Uzskatu, ka, pateicoties tieši Bilam Fraijam, es nokļuvu tādā koledžā kā Amhersta. Varu apzvērēt, es to darīju viņam par spīti.

— Nē taču.

— Tieši tā, — Kristiāns apgalvoja.

— Vai tu to nožēlo?

— Es nožēloju vienīgi to naidu, ko izjūtu pret viņu. Ar tādu ļaunumu nedrīkst dzīvot. Tā dēļ jau arī es palaidu garām daudz no tā, kas notika visapkārt.

— Bet tu taču tiki ar visu galā.

— Kaut kādā ziņā — jā. Man ir labs darbs. Esmu ērti iekārtojies. — Runātājs pasmaidīja. — Tu domā, vecais Bils apgriezās savā zārkā uz otriem sāniem? Domā, viņam būtu pacietība tik ilgi vērot, ka es nemaz nebiju tāds nejēga, kā vecais uzskatīja? Sasodīts, ja vien viņš tagad būtu dzīvs, tad visās Džefa nepatikšanās vainotu mani. Viņš pārliecinātu policistu, ka to visu esmu nostrādājis es. Bilam bija vajadzīgs kāds grēkāzis, kuru varētu visā greizi notikušajā vainot, un šis grēkāzis biju es. — Kristiāns piecēlās kājās. — Lūk, kādēļ mēs ar Džefu esam tik dažādi. Tālab jau es biju tik grūts bērns. — Viņš izsvieda neapēstās tortes palieciņas izlietnē un nomurdēja: — Nu, redzēsim, kas te notiks.

Ūdens aiztecēja bez kavēšanās.

Laura aplika roku Kristiānām ap pleciem — viņa juta līdzi gan mazajam, pārestības izcietušajam zēnam un saniknotajam jauneklim, gan arī pieaugušajam vīrietim, kurš gauži centās, taču nespēja apslāpēt sakrājušos rūgtumu.

— Piedod man.

— Par ko? Tu ne pie kā neesi vainīga.

— Man žēl, ka tev nācās to visu pārdzīvot. Es neko nezināju.

— Parasti par tādām lietām nerunā. Tagad bez Lidijas to zini vienīgi vēl tu.

— Bet Džefs nezina?

Kristiāns pakratīja galvu.

Laura pārlaida roku Kristiānā mugurai — muskuļi bija spēcīgi un elastīgi. Gandrīz divdesmit vienu gadu Laura nebija Kristiānām pieskārusies, taču viņš joprojām bija tikpat stiprs. Gadi neko nebija spējuši nodarīt arī vīrieša sejai. Krunciņas acu kaktiņos vienīgi jaušamāk pasvītroja viņa raksturu, bet rievas ap muti liecināja par apņēmību. Tumšie mati, kuros tagad stīdzēja sirmi pavedieni, bija biezi, cieti un gari.

Pirms divdesmit viena gada Laura bija uzskatījusi šo vīrieti par neatvairāmu. Tagad viņš bija tāds vēl jo vairāk.

— Žēl, ka Džefs to nezina, — viņa klusi ieminējās.

— Kādēļ? — Kristiāns pavērsa skatienu lejup uz Lauru.

— Iespējams, brālis tad būtu labvēlīgāks.

— Viņš jau tā bija pārāk labvēlīgs, — Kristiāns piezīmēja, savādi pasmaidīja un pavērās uz Lauras lūpām. — Viņš man ļāva ar tevi satikties.

Laurai nodrebēja sirds. Laura raudzīja izprast, vai Kristiāns patiesi bija domājis to, par ko prātoja ar! viņa, kad negaidot atvērās aizmugurējās durvis un iekšā ieskrēja Debra. Ieraudzījusi abus, meitene pēkšņi apstājās.

— Labdien, meitiņ! — Laura sacīja. Viņa noņēma roku no Kristiānā muguras un pagriezās pret Debru, taču, iekams māte paguva bilst kaut vārdu, meita izskrēja priekšnamā. — Vai viss ir kārtībā? — Laura nokliedza, viņai aizejot, bet, atbildi nesagaidījusi, satraukti pavērās Kristiānā. — Būs labāk, ja es iziešu pie Debras.

Viegli pieskāries ar plaukstas virspusi Lauras vaigam, Kristiāns ļāva viņai steigties pie meitas.

Līdzko Laura tuvojās Debras istabas durvīm, meita tūdaļ uzbruka mātei ar pārmetumiem.

— Ko tu dari? — viņa saniknota jautāja, tik ļoti atgādinādama Mediju, ka Laura izbijās.

— Atvaino?

— Ko jūs tur abi darāt?

— Ar Kristiānu? — Laura atkāpās.

— Vai tad tu pēdējās divās nedēļās vēl ar kādu pavadi kopā divdesmit četras stundas? Ja šeit būtu ienācis kāds svešs cilvēks, viņš noturētu Kristiānu par tavu vīru. Mamm, tas patiesi ir riebīgi. Nav zināms, kur atrodas tētis, varbūt ar viņu notikusi kāda nelaime, bet tu flirtē ar viņa brāli.

— Es ar Kristiānu neflirtēju. — Laura jutās pārsteigta.

— Bet man šķiet, ka flirtē gan. Es nerunāju tikai par šodienu. Jūs katru vakaru tur kabinetā dūdojat. Interesanti, kas šeit notiek tad, kad es neesmu mājās.

— Nekas nenotiek, — Laura taisnodamās sacīja un nespēja noticēt pati savām ausīm. Debra bija viņas meita, nevis māte. Laura to nebūtu pacietusi pat no Medijas. — Un, ja arī kas notiktu, tā nav tava darīšana.

— Nē, ir gan mana darīšana. Tu esi precējusies ar manu tēvu.

— Tavs tēvs mani ir pametis. Viņš atstāja mani bez naudas, bez ienākumu avota, pat nedomādams par to, kas šeit notiek. Vienīgais, ko viņš atstāja, — tā ir vesela kaudze netīras veļas no tās dzīves, kuru viņš dzīvoja paslepus no manis.

Taču arī šie atspēkojumi nespēja apslāpēt Debras dusmas.

— Un tik un tā viņš ir tavs vīrs, — meitene norādīja ar zodu, — bet tas tur ir tavs svainis.

— Jā, pareizi. Viņš ir mans svainis. Viņš ir ģimenes loceklis un tieši tādēļ arī atrodas mūsu mājā. Kristiāns šeit ir tādēļ, ka viņu satrauc notikušais ar brāli, satrauc brāļa ģimenes stāvoklis, un — vai tev tas patīk vai ne — viņš raizējas arī par mani.

— Ak jā, viņš uztraucas. Viņu ļoti satrauc tas, vai šis gājiens izdosies.

— Kāds gājiens?

— Nocelt savam brālim sievu. — Meitenes acis nozibsnīja. — Vai tev ar Kristiānu ir romāns?

— Protams, nē, — Laura nikni atsaucās.

— Bet tu esi tam pilnīgi gatava. Es to redzu. Tu pavadi ar viņu kopā daudz vairāk laika nekā jebkad ar tēti.

— Tādēļ, ka Kristiāns atrodas Šeit, mājās. Viņš nesēž birojā, ieracies līdz ausīm papīros, un netiekas ar klientiem. Viņš nestrādā arī kabinetā pie kompjūtera.

— Tātad tagad tu apgalvo, ka tētis veltīgi tik daudz strādājis?

— Es tikai saku, ka Kristiāns tik daudz nestrādā un tādēļ ir brīvs un var atrasties šeit.

— Tu varētu Kristiānām pateikt, ka viņam laiks braukt mājās.

— Es negribu, ka viņš brauc mājās. Pēc visiem triecieniem, ko man nācies pārciest gandrīz divu mēnešu garumā, viņš man spēj sniegt atvieglojumu. Un viņš paliks šeit tik ilgi, cik ilgi vien vēlēsies.

Liekas, pirmo reizi Debras naids vairs nebija tik nesatricināms. Meitenes acis iepletās, tajās varēja samanīt bailes.

— Un tu patiesi domā, ka tētis varēs atgriezties, kad viņš būs šeit? Kristiānā ciemošanos tētis nevarēja ciest. Ja tu Kristiānu pieturēsi, tētis nekad neatgriezīsies.

Laura sajuta Debras baiļu iemeslu, kā ari to, ka izplēn viņas pašas dusmas.

— Ak Dievs, meitiņ, — viņa klusi ierunājās, cenzdamās Debru apskaut, taču meitene atkāpās atpakaļ un sarauca pieri.

— Man nepatīk, ka viņš ir šeit.

— Man žēl, ja tā tas ir, — Laura klusi noteica.

— Nē, nav žēl. Tu domā vienīgi par sevi.

— Es domāju arī par tevi un Skotu. Kristiāns man palīdz to visu pārciest, un, kad man sāks iet labāk, tad mums visiem klāsies labāk. Vai tev patīk vai ne — tavs tēvs no mūsu dzīves ir pazudis. Spriežot pēc praktiskiem apsvērumiem, tagad galvenā noteicēja mājās esmu es.

-—Tu vienmēr tā biji.

— Nē, galvenais noteicējs mājās bija tavs tēvs.

— Nē, nebija vis. Vai patiesi tu vēl tagad to nesaproti? Vai patiesi tu vēl tagad negribi to atzīt?

Laura vērīgi aplūkoja savus nagus, ar īkšķa spilventiņu noglauda lakoto virsmu. Aizvadītajās nedēļās viņa bija daudz pārdomājusi un patlaban saprata to, kas agrāk nemaz nebija ienācis prātā. Debrai bija taisnība. Laura negribēja to skaļi atzīt, jo bērnu acīs nevēlējās mazināt Džefa lomu. Taču vīra nebija, bet Laura palika, tagad uzticēšanās viņai šķita apdraudēta.

— Labs ir, — pacēlusi acis uz meitu, Laura noteica. — Droši vien es biju mājās saimniece. Es tavam tēvam uzticējos, bet, kad nācās pieņemt galīgo lēmumu, tad noteicošais vārds piederēja man.

Laura maldījās, domādama, ka šāda atzīšanās meitu apmierinās, — Debra tūdaļ pavērsa to pret māti.

— Viņš nevarēja būt noteicējs. Tu allaž rīkojies pēc sava prāta. Tu tētim nedevi ne mazāko iespēju izrādīt patstāvību.

— Es devu viņam bezgala daudz šādu iespēju. Taču Džefs tās gluži vienkārši neizmantoja.

— Tāpēc, ka viņš zināja, tu dusmosies, ja būs izdarīts citādi, nevis tā, kā tu gribēji. Atzīsties, mammu. Tu esi diktators.

— Ne tik strauji, Debra...

— Tādēļ jau ari tētis aizbēga. Viņš vairs ilgāk savu stāvokli nespēja izturēt. Tas bija sava veida protests.

— Tu laikam esi runājusi ar vecmāmiņu. — Citu izskaidrojumu meitas agresīvajai uzvedībai Laura nespēja atrast.

— Tas nemaz nebija vajadzīgs. Es jau pietiekami esmu saklausījusies jūsu abu runas par pašizteiksmi un apspiešanu, aizvainojumiem un dumpošanos, lai iegūtu koledžas diplomu psiholoģijā, ja vien tas man būtu vajadzīgs, bet tas man nav vajadzīgs, jo es netaisos iestāties koledžā un iesaistīties šajās liekulības sacensībās. Un nestāsti man, ka tu neesi beigusi koledžu, jo tu vēl arvien tajās piedalies, tādēļ ka tu esi tu. Tev ir tikpat daudz godkārības kā vecmāmiņai. Nav nekāds brīnums, ka tētis aizbēga!

Laura izjuta reizē aizvainojumu un sašutumu.

— Tā ir tukša runāšana, — Laura saspringti sacīja. — Tu dusmojies...

— Man ir taisnība!

—... bet, tā kā tu dusmojies, tad sarunā daudz ko tādu, par ko labāk šobrīd vajadzēja klusēt. Es aizeju. Mēs atgriezīsimies pie šīs sarunas vēlāk. — Un Laura izgāja ārā no istabas.

— Es no savām domām neatteikšos! — Debra vēl nokliedza, mātei aizejot.

Laura neapstādamās kāpa lejā. Viņa zināja — meita skumst pēc tēva un baiļojas, ka Džefs nekad vairs neatgriezīsies, tādēļ savus pārdzīvojumus izgāza uz vistuvāko cilvēku — pašas māti. Taču arī Laura bija viegli ievainojama. Tādēļ nācās pagaidīt, kad Debra nomierināsies.

«23«

Teks pamodās no vieglas snaudas, lai piekļautu sev ciešāk klāt Defniju. Tas nenācās viegli — Tekam vajadzēja atritināt un iztaisnot palagu mudžekli, kas bija savilcies ap viņiem. Pēdīgi Tekam tas izdevās; atbalstījies pret spilveniem, viņš Defniju apskāva. Ar pirkstiem liegi pieskārās gulētājas matiem uz sejas un atglauda tos atpakaļ, tad lēnām nolaida roku pa muguru uz leju un viņa plauksta apstājās siltajā gumu izliekumā.

— M-mm, — viņa nomurdēja.

— Tu pamodies?

— Es vienmēr pamostos, kad tu man pieskaries, — viņa miegainā balsī murmināja.

Teks pasmaidīja. Parasti Defnija bija mazrunīga, bet, ja runāja — arvien atrada īstos vārdus. Kad viņa klusēja, tad izdarīja ļoti izteiksmīgus žestus. Būdams kopā ar šo sievieti, Teks jutās stalts, skaists, nozīmīgs un gudrs. Taču galvenais — viņš saprata, ka ir ilgots.

— Man šķiet, mēs bijām nodomājuši pastrādāt, — Teks viņai iedzēla. Lampas blāvā gaisma apspīdēja papīra lapas, kas bija izklātas zemē uz grīdas pie gultas.

— Man arī tā šķiet. Es nesaprotu, kādēļ vienmēr tev piekrītu, kad tu ierosini strādāt gultā.

— Tu esi ar mieru tādēļ, ka labi zini, ar ko tas beigsies. Atzīsties, Def! Tu esi neremdināma.

— Kur tas stāv rakstīts? — Defnija dziļi nopūtās un pieskārās vīrieša spalvainajām krūtīm. — Vainīga ir bioķīmija, — viņa nopurpināja un piespiedās Tekam klāt vēl ciešāk.

Teks lieliski saprata, ka izskaidrot visu ar bioķīmiju vien nevarēja. Viņš izjuta par Defniju nepārvaramu interesi. Viņa ieinteresēja Teku jau pirmajā brīdī, un tas turpinājās līdz pat šai dienai. Tas nenotika vienīgi tādēļ, ka sievietes mugura bija kairinoši izliekta, krūtis tvirtas, bet skaistās, slaidās kājas, apvijot Tekā vidukli, noveda vīrieti līdz spēku izsīkumam. Ja tas aprobežotos tikai ar to, Teks būtu Defniju atstājis, tāpat kā bija šķīries no Gvenas. Taču viņš negribēja no Defnijas šķirties. Viņi nodevās mīlestībai, un Teks pavadīja pie draudzenes augu nakti. Savu istabu motelī viņš saglabāja tikai izskata pēc un iegriezās tur reti, bet uz Bostonu aizbrauca vienīgi aiz galējas nepieciešamības.

— Viss slēpjas tavā domāšanas veidā, — viņš sacīja. — Mani allaž ieintriģējusi juristu loģika.

— Tas tādēļ, ka tu vienmēr vēlējies kļūt par advokātu. Kādēļ jāgaida nākamā dzīve? Kāpēc tu tagad nevarētu iestāties juridiskajā skolā?

— Tādēļ, ka tas maksā naudu. Turklāt tam ir vajadzīgs laiks. Un vēl jāmācās. Bet man savā vecumā par to bail pat domāt.

— Ir gan večukiņš. — Defnija pārlaida pirkstu pār vīrieša krūtīm.

Teks saspringa, taču patlaban atkal mīlēties viņam negribējās. Pagaidām vēl ne. Vispirms viņš gribēja parunāties.

— Vai mani gadi tevi uztrauc?

— Vai tad būtu jāuztraucas?

— Parasti vīrietis par sievieti ir vecāks.

Defnija pagrieza galvu, lai redzētu Teku.

— Parasti sieviete ir jaunāka par vīrieti. Vai mani gadi tevi uztrauc?

— Mani nemierīgu dara vienīgi doma, ka tu man nevarēsi dzemdēt piecus bērnus.

— Piecus. — Defnija sarauca pieri. — Tu pastāvīgi runā par pieciem. Kādēļ tā?

— Trīs arī nebūtu slikti.

— Varbūt vienu? Vai divus?

— Tu nopietni par to domā? — Viņš gribēja zināt.

— Protams, ne. Planēta jau tā ir pārapdzīvota. Paturi to prātā, kad mani pametīsi un aizrausies ar divdesmitpiecgadīgu sievieti, kura būs ar mieru tev dzemdēt tik daudz bērnu, cik tu vēlies.

Teks pacēla matus no sievietes pleca un paslēpa tajos seju. Tagad viņa balss skanēja apslāpēti.

— Es netaisos tevi atstāt. Tu esi mana pēdējā piestātne. M-mm, kā man patīk šī smarža!

Defnija lietoja ābolu šampūnu. Vārais aromāts, sajaucies ar mīļotās sievietes ķermeņa smaržu, vīrieti satrauca. Viņš šaubījās, vai turpmāk spēs mierīgi pastaigāties pa ābeļdārzu. Nevērojot viņa erekciju, Defnija uzrāpās Tekam virsū, tā ka viņu sejas gandrīz saskārās.

— Kādēļ tu tā runā, Tek?

— Tādēļ, ka man neprātīgi šī smarža patīk.

— Tu runāji par mums. — Sievietes acīs pazibēja reizē kaisle un sašutums. — Tu runā par mums tik trakas lietas.

— Bet mēs taču viens otru esam padarījuši neprātīgu. Mēs varam runāt par darbu, sportu, mūziku, par visu ko. Mums abiem garšo pica, mēs abi svētdienās ilgi guļam, mūsu abu dzīves nav nokārtotas. Mīļumiņ, vai ir iespējams atrast vēl saderīgāku pāri? Vari man ticēt. Es runāju no savas pieredzes.

— No savas pieredzes... — Defnija atkārtoja, viņas sejas izteiksme kļuva mierīgāka.

— Tā ir taisnība.

Sausi iesmējusies, viņa pieliecās un noskūpstīja Tekam kaklu.

— Tu esi briesmīgs!

— Bet es domāju, ka burvīgs.

— Arī burvīgs. Un neatvairāms. — Kādā brīdī starp šiem apgalvojumiem, Defnija izstiepa roku, un šīs rokas pieskārieni spēja darīt ar viņa ķermeni tādus brīnumus, kas lika Tekam aizmirst visas smaržas uz pasaules. Ja arī viņš grasījās vēl ko teikt, tad nespēja vairs to atcerēties. Un tajā brīdī, kad sieviete aptvēra viņa vidukli ar kājām un abi saplūda kopā, Tekam bija tikai viena vēlēšanās — sasniegt tādu kaisles virsotni un spēku, un ilgumu, lai šī būtne uz mūžiem kļūtu par viņa verdzeni.

Pēdīgi, kad abi mīlnieki bija atbrīvojušies viens no otra, viņi devās uz vannasistabu nomazgāties dušā. Pa to laiku, kamēr Defnija gatavoja kaut ko ēdamu, Teks sakārtoja gultu. Nevarēja teikt, ka viņš tik ļoti mīlētu kārtību, drīzāk jau Teks negribēja, lai Defnijai strādājot līdzās atrastos saņurcīti palagi.

Defnija atgriezās, nesdama rokās “mīlnieku uzkodas”, — tā viņa dēvēja ēdienu, kurā ietilpa gurķu šķēlītes ar sausiem cepumiem un mazliet zemesriekstu eļļas. Viņa apgalvoja, ka pat viskvēlākajiem mīlniekiem allaž pieticis vismaz tik daudz spēka, lai salūkotu šīs uzkodas.

— Garšīgi, — sūkdams eļļu, ar pilnu muti nošmakstināja Teks.

— Tu neesi izvēlīgs, — Defnija piezīmēja, nosēzdamās draugam līdzās gultā. Viņa sakārtoja aiz muguras spilvenu un uzvilka palagu līdz jostasvietai.

— Vai visi tavi vīrieši ir neizvēlīgi?

— Visi, visi, — viņa nomurkšķēja. — Protams.

Teks raudzījās Defnijas sejā — taču viņas slēptākās domas tur izlasīt nevarēja. Viņš būtu atdevis visu, lai tās uzzinātu.

— Tu vienmēr par to runā ar tādu vieglumu.

— Viņi man neko nenozīmē, vismaz tad, kad esmu kopā ar tevi. — Defnija paņēma cepumu.

— Bet, kad manis nav, vai tu domā par viņiem?

Viņas skatiens tik tikko jaušami pārvērtās.

— Nē. Tie visi pieder pagātnei. — Un cepums pazuda viņas mutē.

— Vai kāds no viņiem nodarīja tev sāpes?

— Kādēļ tu to prasi?

— Tavā sejā reizēm parādās dīvaina izteiksme. Tā mani satrauc.

— Tu gluži vienkārši to izdomā. — Defnija satvēra drauga roku.

— Lai nu tā būtu. Es tikai nesaprotu, kādēļ neviens no viņiem nav tevi nolaupījis.

— Es šim nolūkam nederu. Esmu pārāk aizņemta. Neviens nav ielauzies manā dzīvē tā kā tu.

— Vai tas ir tik briesmīgi, ko es daru?

— Ja es tā domātu, vai tad patiesi sēdētu kaila tev līdzās? — Viņa izstiepa roku un pakustināja pirkstus. — Lūdzu, pasniedz man manus materiālus.

— Es iekļaujos tavā dzīvē.

— Uhū. — Viņa atkal pakustināja pirkstus.

— Tavu karjeru es nebojāju.

— Tu jau sāc bojāt, ja neļauj man strādāt.

— Bet es gribu parunāt par mums abiem.

Defnija nopūtās un nolieca galvu. Kad viņa atkal pacēla skatienu augšup, sejā varēja izlasīt dedzīgu vēlēšanos, vienīgi to.

— Es zinu, bet mani tas biedē. Visu dzīvi esmu veidojusi savu karjeru, un līdz šim neviens vīrietis nav to apdraudējis.

— Es arī neapdraudu.

— Tu man piedāvā kaut ko tādu, ko es sirds dziļumos bezgalīgi vēlos.

— Tad piekrīti tam.

— Es nevaru! Vismaz ne tik drīz. Vairākus mēnešus man nāksies atbalstīt Lauru, un tikai pēo tam varēšu domāt, ko darīt tālāk.

— Vai Laura tev nozīmē tik daudz?

— Viņa ir mana labākā draudzene. Mūs saista kopēja dzīve, gluži tāpat kā ar Džefu. Man jāsagaida tas laiks, kad visas viņas problēmas atrisināsies.

Kad Defnija pieminēja Džefu, viņas balsī jautās kaut kas tāds, kas Teku pastāvīgi kaitināja. Defhijas uzticība draugiem izraisīja viņā greizsirdību.

— Tu baidies, ka var rasties neparedzēti apstākļi, kad lieta tuvosies noslēgumam, taču, vari man ticēt, līdz tam vēl ir tālu. Pa šīm sešām nedēļām, meklējot Džefu, mēs neesam pavirzījušies uz priekšu ne par sprīdi.

— Vai no zobārstiem nav kādas vēstis?

Džefs vēl pirms pazušanas bija pierakstījies pie zobārsta, un tagad Teks uzmanīja zobārstu kabinetus visā valstī. Iesākumā aģents to uzskatīja par viltīgu taktiku, taču tā nedeva nekādus rezultātus.

— Nekādas. Pilnīgi nekādas — ne no pazīstamiem, nedz arī no klientiem. Pat nav nekas no ģimenes. Varēja taču gadīties, ka viņš kādam piezvana.

Savilkusi lūpas, Defnija atlaidās gultas galvgalī.

— Laurai vairākas reizes ir bijuši savādi zvani, — viņa pēc mirkļa ieminējās.

— Es zinu. Mēs dažus ierakstījām un pārbaudījām, taču izrādījās, kāds bija kļūdījies, uzgriezdams nepareizu numuru, droši vien zvanītāji gaidīja, ka, pacēluši klausuli, izdzirdēs vārdus: “Picērija” vai “Gāzes sabiedrība”. — Kad Defnija atkal savilka lūpas, Teks vēl piebilda: — Viņš var vairs vispār nezvanīt.

— Kas tad notiks ar Lauru?

— Kas tad notiks ar mums!

Viņa nopūtās un aizvēra acis — ne jau tādu atbildi Teks bija gaidījis. Viņš vēlējās, lai Defnija viņu apskauj, ieskatās acīs un saka — viņu abu attiecības nav atkarīgas no tā, vai Džefs atgriezīsies vai ne. Taču viņa palika pavisam mierīga, šī bija atkal tā pati Defnija, kādu Teks to ieraudzīja pirmoreiz, kuru no viņa nošķīra augsta mūra siena.

— Tā nevajag, — vīrietis nočukstēja un, satvēris rokām viņas seju, pavērsa to pret sevi.

— Ko? — Viņa atdarīja acis.

— Nevajag no manis novērsties. Kad mēs nodarbojamies ar mīlestību, tu esi kaislīga, atklāta un gandrīz tikpat iekāriga kā es, tāpat tu izturies ari pret daudzām citām lietām, kuras mēs darām kopīgi. Taču brīžiem, kā, piemēram, patlaban, tu aizver acis un pārcelies uz citu pasauli. Man nepatīk, ka tu mani pamet.

— Es gluži vienkārši esmu piekususi. Es uztraucos, kā noritēs lietas noklausīšanās. Es pazinu Skotu jau tad, kad zēns vēl gulēja autiņos. Man jāpanāk, lai apsūdzību noņem.

Teks saprata, Defnija aizvēra acis, lai izvairītos no sarunām par abu nākotni. Viņš ļāva savai mīļotajai mainīt sarunas tematu, tādēļ ka Skots viņai nozīmēja ļoti daudz.

— Ja tev neizdosies to panākt, Defnij, tad to nespēs izdarīt neviens.

— Bet es domāju, varbūt man nevajadzēja uzņemties aizstāvēt viņa intereses. Iespējams, mana attieksme pret Skotu izraisa manī liekas emocijas.

— Taču labāk par tevi neviens to neizdarīs, — Teks ar pārliecību sacīja. Viņš vairākas reizes bija ielavījies tiesas zālē, kad Defnija teica aizstāvības runu. Viņa runāja pārliecinoši, mierīgi un noteikti. Nekas viņai nepaslīdēja garām nepamanīts. — Bez tam aizstāvība Skota lietā būs vēl spēcīgāka, ja to veiks sieviete, — tieši sieviete apstiprinās, ka tā otra, kas izvirzījusi apsūdzību par izvarošanu, ir krāpniece.

— Tā tas ari ir. Megana Tekere ir nolēmusi piedalīties kampaņā pret Fraijiem.

Viņš pietiekami labi orientējās tiesvedībā, lai saprastu, ka tieši šī tēma kļūs par galveno Defnijas aizstāvības sistēmā.

— Tu grasies balstīt savu argumentāciju uz pierādījumu trūkumu?

— Nav nekādu pierādījumu, ka būtu notikusi vardarbība, pilnīgi nekādu. Gluži dabiski, ārsti apgalvo, Megana bijusi nedaudz satraukta, kad viņi to redzējuši pēc spontānā aborta. Taču tad viņa neko nav teikusi ne par izvarošanu, ne to, ka negrib bērnu, ne arī kas ir šī bērna tēvs. Pat grūtniecības laiks rada zināmas šaubas. Spontānais aborts notika novembra beigās, tad ārsti noteica, ka grūtniecības laiks esot aptuveni trīs mēneši, taču tas bija tikai aptuveni. Tikpat labi viņa varēja ieņemt bērnu septembrī, nevis augustā, bet tajā laikā Skots jau atradās koledžā.

— Bet kā paliek ar Meganas apgalvojumu, ka viņa pārcietusi spēcīgu emocionālu satricinājumu?

— Ne jau tik spēcīgu, lai vajadzētu griezties pie psihiatra, — Defnija sausi piezīmēja. — Mājiniekiem ar viņu bija grūti, bet Meganas draugi apgalvo, ka viņa vienmēr mājās tā uzvedoties. Viņa izgāzās cauri matemātikā un franču valodā un tikai ar grūtībām nokārtoja šos eksāmenus pavasari. Ja ari augustā ar meiteni kas bija noticis, tad viņas izturēšanās to neliecināja. Viņa bija aktīva visu rudeni līdz pat brīdim, kad notika spontānais aborts. Pēc tam Meganai ar māti bija liels skandāls. Pat slimnīcā māte meitai sacījusi skarbus vārdus, kurus kāds ārsts ierakstījis lentē. Bet tad pazuda Džefs.v

— Šis fakts pats par sevi vien meiteni uz tādu rīcību nevarēja pamudināt.

— Protams, ne. Tūlīt pēc Džefa pazušanas — toreiz mēs domājām, varbūt viņam ir uzbraukts vai ari gadījies saslimt, viņš izraisīja līdzjūtību. Bet tad uzradāties jūs, zeļļi.

Def...

— Zinu. — Viņa atbalstīja roku pret Tekā krūtīm. — Tu paveici to, ko tev vajadzēja darīt. Bet drīz vien pie darba ķērās avīze, publicēdama visu, gan to, ko drīkst un nedrīkst, un nu Megana acīmredzot sāka domāt. Un, kad vēl parādījās noslēpumainā sieviete, labāku neko jau vairs nevarēja vēlēties. Visiem zināms — Džefs sievai bijis neuzticīgs, tātad noticēs arī, ka viņa dēls varēja izvarot savu draudzeni. Tādā veidā Megana gribēja atrisināt visas savas problēmas. Viņa kļuva par labu meiteni, kurai nodarīts pāri. — Defnija ievilka elpu. — Abām pusēm pierādījumi balstās vienīgi uz mutvārdu apgalvojumiem, taču pašreizējā situācijā simpātijas var izrādīties Meganas pusē.

Defnija brīdi iegrima pārdomās.

— Ka es vēlos, lai man būtu svarīgāki pierādījumi! Likums, kas aizstāv izvarošanas upuri, neļauj man runāt par Meganas līdzšinējo seksuālo dzīvi, tādēļ man neko nelīdz fakts, ka viņa seksuālā ziņā ir izlaidīga. Ja sūdzētāja savās liecībās nonāktu pretrunās, es varētu viņas apgalvojumus sagraut, taču, domāju, prokurors būs Meganu labi sagatavojis. Es cerēju kaut ko uzzināt no Meganas draudzenēm, un, izskatās, ka viena no viņām arī kaut ko gatavojas sacīt. Šī meitene draudzējas ar Skotu, un, man šķiet, viņai zēns patīk vēl arī tagad. Taču pagaidām meitene klusē. Es divas reizes atstāju viņai savas vizītkartes ar telefona numuriem, bet līdz šim laikam meitene vēl nav zvanījusi.

— Skots laikam ir ļoti nobijies.

— Jā gan. Es vakar ar viņu runāju. Tagad puisim radušās grūtības ar mācībām. Līdz šim taču Skots vienmēr saņēma vislabākās atzīmes, turklāt tā nav nekāda parasta mācību iestāde, bet koledža Ivy League.

— Laura nervozē?

— Ļoti. Es priecājos, ka pie viņas ir Kristians. Svainis viņai ļoti palīdz.

— Kristians ir labs cilvēks.

Defnija aizdomīgi paraudzījās Tekā.

— Ar ko jūs tur abi Taiti nodarbojāties?

— Mēs ar Kristiānu?

— Vai tad tev tur ir vēl kādi paziņas?

Teks rādīja nevainīgu seju.

— Viņš mani iepazīstināja ar apkārtni. Un tas arī bija viss.

— Tu esi pārliecināts? Reizēm es to sāku apšaubīt. Taitietes tiek uzskatītas par izcili skaistām.

— Tā tas arī ir.

— Tek!

— Nu, ja es būtu to noliedzis, tu saprastu, ka es meloju. Taitietes ir dievišķīgas. — Teks noskūpstīja Defnijai pašu degungalu un jau zemākā balsī ieteicās: — Tomēr tas nenozīmē, ka es uzskatu viņas pārākas par amerikānietēm. Neviena no viņām nespēj sacensties ar tevi.

Defnija pabolīja acis.

— Es nejokoju. — Lai to pierādītu, viņš kaislīgi iesūcās viņas lūpās, un šis skūpsts būtu ildzis bezgalīgi, ja vien

Defnija strauji neparautu Teku aiz apmatojuma, kas auga uz viņa krūtīm.

— Man jāstrādā, — Defnija sacīja un, mazliet atslīgusi atpakaļ, norādīja ar roku uz papīra lapām, kuras Teks viņai iepriekš bija atņēmis.

Salūkojis prasīto, Teks pasniedza to Defnijai reizē ar brillēm, kuras viņa izmantoja lasīšanai. Lielais, apaļais briļļu ietvars vērta Defnijas izskatu neparasti pedantisku, sākot no kakla un augstāk. Taču pārējais ķermenis, ko tik tikko apsedza palags, varēja piederēt vienīgi netiklei.

— Izbeidz, Tek! Ja tu nemitēsies lūrēt, man nāksies uzvilkt naktskreklu.

— Es jau izbeidzu, — Teks atsaucās un ātri pagrieza galvu sānus.

T

Teks atvēlēja šim nolūkam pusstundu laika, ko, ievērojot savu neremdināmo iekāri, uzskatīja par ārkārtīgi augstsirdīgu žestu. Bet tad jau ari Defnija bija noskaņota izklaidei.

Tuvojās noklausīšanās diena, un līdz ar to Defnijas mīlas kvēle maz pamazām noplaka. Viņa bija pilnīgi nodevusies darbam, centās saskatīt varbūtējos neparedzētos apstākļus un izvērst iepriekšējo noklausīšanos iespējami plašaku. Tā nebija tiesa, kas noteica apsūdzētā vainu vai nevainīgumu, bet tikai noklausīšanās, kur nācās izlemt — vai nozieguma sastāvs ir vai arī tā trūkst. Un, ja tiesnesis nolemj, ka ir nozieguma sastāvs, tad lieta tiek nodota piesēdētājiem, lai taisītu apsūdzības spriedumu.

Teks redzēja, kā Defnija, uzlikusi uz acīm lielās, apaļās brilles, kas viņu vērta līdzīgu pūcei, caurām naktīm sēdēja pie dokumentiem, kaut ko piezīmēja un brīžiem pat čukstus izrunāja atbildes.

— Man ir divkāršs uzdevums, — Defnija žēlojās. — Man ir ne vien jāpārliecina tiesnesis, ka nozieguma sastāva nav un Skotu nevar saukt pie kriminālatbildības, bet arī jāpierāda prokuroram, ka pierādījumu nepietiek pat zvērinātajiem. Taču, ja prokurors iespītējas, viņš var pastāvēt ari pie sava.

Tekam savā dzīvē bija nācies pieredzēt daudzus stūrgalvīgus prokurorus, un parasti aģents nostājās viņu pusē. Taču šobrīd, lai cik tas būtu savādi, Teku pilnībā nodarbināja aizstāvības problēmas. Viņš tik ļoti gribēja, lai Defnija panāk apsūdzības noņemšanu, ka bija ar mieru darīt visu, pat ja tas robežotos ar viņa dienesta pienākumu pārkāpumu. Defnija stāstīja, ka viņai ir gadījies arī lietu zaudēt, taču viņa nostājās pret to filozofiski. Advokāte saprata — nepārtraukti uzvarēt nevar. Tāpat viņa zināja arī to, ka zaudējums dažreiz nebija saistīts ar advokāta prasmi vai viņa aizstāvības veidu. Taču šo lietu viņai visādā ziņā vajadzēja vinnēt.

Dienu pirms lietas noklausīšanās Defnijai beidzot piezvanīja meitene, kurai advokāte bija neatlaidīgi sekojusi, tā pati meitene, kura izrādījās Meganas draudzene un kurai arī patika Skots. Viņa ieradās Defnijas birojā kopā ar vecākiem. Kad pēc dažām stundām Defnija pārradās mājās, viņa bija sajūsmā.

— Tas nu ir noticis, — Defnija pavēstīja Tekam. — Beidzot manās rokās ir iedarbīgs ierocis. — Bet, kad viņa apsēdās un sāka apdomāt, kā labāk šo ieroci izmantot, Defnija atkal kļuva nopietna un nosvērta.

Otrā rītā Defnija ar savām domām bija tiktāl, ka Teks izbijās.

— Tu lieliski tiksi ar visu galā, Def, — Teks sacīja, kad viņa vilka kājās zeķbikses.

— M-mm.

— Vai noklausīšanās sāksies vienpadsmitos? — viņš ievaicājās, kad viņa pogāja ciet zīda blūzi.

— M-mm.

Teks brīdi nogaidīja, līdz Defnija sakārto blūzi attiecīgi pieskaņotajos svārkos, un tad jautāja atkal.

— Kā tu domā, cik ilgu laiku tas aizņems?

Viņa paraustīja plecus un uzģērba vēl puloveru.

Tekam patiesi vajadzēja to zināt, tad būtu skaidrs, cikos

viņš varētu Defnijai piezvanīt.

— Trīsdesmit minūtes? Stundu? Sešas stundas?

Viņa sakārtoja apkakli.

— Es nezinu.

— Bet kādai nojautai tev gan vajag būt.

— Es nezinu, — viņa skarbi atkārtoja.

— Vai tu pirms tiesas vienmēr esi tik saērcināta?

— Tevi neviens nav lūdzis šeit uzturēties, — viņa attrauca, uzmezdama Tekam nicīgu skatienu.

To viņš zināja arī bez teikšanas. Defnija ne reizi vien bija sacījusi: “Atbrauc pie manis šonakt” vai “Paliec līdz nākamajai nedēļai”, vai arī “Ko es bez tevis darīšu?” — un Teks palika kopā ar viņu, tādēļ ka pats to gribēja. Kad Defnija ļāvās viņa glāstiem, šķita, ka viņa to dara ar visu savu būtni. Taču patiesībā Teks bija pragmatiķis, kuram gadījies iemīlēties.

— Es nesūdzos, — viņš piebilda, kad viņa pārliecinājās, vai matu mezgls ir nevainojami sakārtots. — Es tikai cenšos izprast, kurš no mums te ir vainojams — es vai tu.

— Tiesa, — viņa atteica un pakampa savu somiņu.

Teks reizē ar Defniju nokāpa virtuvē, viņš jau tur bija uzvārījis kafiju. Kamēr Defnija lēja sev glāzē sulu, Teks piepildīja viņai krūzi ar tumšu, smaržīgu šķidrumu.

— Tātad — stāvoklis uzlabosies, kad viss būs galā?

— Tas atkarīgs no rezultāta, — viņa brīdinoši sacīja. — Ja es zaudēju, tad veselu nedēļu staigāju kā melns mākonis.

— Tas ir brīnišķīgi.

Viņa paraustīja plecus.

— Tā tas vienmēr ir.

— Burvīgi.

— Varbūt labāk, ja tu kādu laiku šeit nerādītos?

— Es to nekādā ziņā negribētu, — Teks atņēma un, pabāzis rokas viņai zem pulovera, piespieda Defniju sev klāt. Viņam mugurā bija īss frotē peldmētelis, kājas basas, bet Defnija stāvēja kurpēs ar papēdīšiem, un tomēr Teks izrādījās par viņu augumā garāks. — Tu centies no manis tikt vaļā?

— Nemaz ne. Es tevi tikai brīdinu, kāds man mēdz būt garastāvoklis.

— Brīdinājums pieņemts. Bet, ja tu man šobrīd dotu kaut mazāko nojausmu, kad varētu beigties tā sasodītā noklausīšanās, tad es tev varētu piezvanīt. Es sēdēšu kā uz adatām. Tu jau zini.

Defnija atliecās atpakaļ, turēdama glāzi ar sulu tā, lai trauks atrastos starp viņiem.

— Zinu, — viņa atbildēja jau pielaidīgākā balsī un uzlika

Tekam glāzi uz krūtīm tajā vietā, kur savienojās peldmēteļa apkakles malas.

— Nu, cik ilgi? — Teks, satvēris aiz zoda, paslēja uz augšu viņas galvu.

— Divas stundas. Varbūt trīs. īsti nevaru pateikt.

Tekam ar to pilnīgi pietika.

— Es visu laiku par tevi domāšu. Ceru, arī tu to saproti?

— Saprotu, — viņa nočukstēja un bikli pavērās uz Teku.

Kautrais smaids, viņas tuvums un saldais smaržu Joy aromāts, kas Defnijai tik ļoti piestāvēja, — izteica Tekam visu.

— Nu, tad labi. — Teks apņēmīgi atkāpās un sniedza Defnijai krūzi ar kafiju. — Izdzer.

«24«

Ja Defnija lietas noklausīšanās rītā jutās saspringta, tad Laura aiz uztraukuma bija tīri vai bez prāta. Skots atlidoja no Penas jau vakarvakarā — izskatījās bāls un daudz vecāks par saviem gadiem. Skots galvenokārt klusēja un pavadīja laiku, sēdēdams savā istabā, kur senas un pierastas lietas viņu nomierināja. Laura vairākkārt uzkāpa augšstāvā pie dēla, taču viņš izlikās vai nu aizmidzis, vai arī atbildēja, ka nekas nekaitot, un atraidīja ēdienu, ko viņa atnesa. Debra tāpat no savas puses centās iesaistīt brāli sarunā, taču arī viņai tas neizdevās.

Vienīgais cilvēks, kurš īsu brīdi drīkstēja uzkavēties Skota istabā, bija Kristiāns, un Laura atkal jutās svainim bezgala pateicīga. Šis vīrietis Skotam bija vajadzīgs. Laura nezināja, par ko abi runāja. Viņai šķila, ka to nevajag taujāt. Bija nepieciešama vienīgi pārliecība, ka ar dēlu viss būs labi, un Kristiāns viņai to sniedza.

Laurai vairākkārt ienāca prātā doma, ka līdzīgos apstākļos Džefs, mājās būdams, nespētu Skotam palīdzēt tā, kā to darīja Kristiāns. Lai ko šī doma liecinātu, Lauru tas nesatrauca. Tā izrādījās taisnība. Kristiāns bija stiprākais no viņiem abiem, aizvien tāds bijis. Un Laura izjuta pateicību par to, ko viņš darīja Skota labā.

Viņa bija pateicīga arī savam dēlam, ka tas neatraidīja Kristiānu, kuram pašam nekad nav bijuši bērni un ģimene. Tāpat Laura priecājās par Kristiānu. Viņš Skotu patiesi mīlēja, un acīmredzot šīs jūtas bija abpusējas.

Debra, tieši pretēji, izturējās pret tēvabrāli, it kā viņa nemaz nebūtu. Līdzko meitene Kristiānu ieraudzīja, tā tūdaļ sabozās. Debra sarunājās ar tēvoci tikai tad, kad tas viņu uzrunāja, pārējā laikā viņa Kristiānu vispār neievēroja. Taču, kad Laura raudzīja meitu vest pie prāta, svainis viņai to neļāva.

— Meitene ar pilnām tiesībām var mani neieredzēt: es atrodos šeit, bet viņas tēva nav.

— Taču viņa uzvedas neciešami.

— Gan jau es to pārcietīšu, — Kristiāns apgalvoja.

Un Laura samierinājās. Viņai trūka spēka, lai strīdētos ar Debru. Vismaz līdz tam laikam, kad beigsies noklausīšanās.

Defnija iepriekšējā vakarā bija pavadījusi pie Fraijiem vairākas stundas un piekodinājusi, ka tiesā jāierodas visai ģimenei, lai viņus redzētu tiesnesis un prokurors. Tā kā Lidijai veselība to neatļāva, tad tiesā vajadzēja piedalīties Laurai, Skotam, Debrai, Kristiānām un Medijai. Debra bija sajūsmā, ka varēs vienu dienu neiet uz skolu. Medija gan nelikās iepriecināta.

— Es nesaprotu, kādēļ man tur vajadzētu būt. — Medija izturējās noraidoši, kad Laura lūdza māti ierasties tiesā.

— Defnija teica, ja mēs izraisīsim iespaidu, ka esam vienots, balstošs spēks, tad tas palīdzēs aizstāvībai, — Laura paskaidroja. Skota labā viņa bija ar mieru darīt visu, tādēļ centās mātei pierādīt: — Mūsu ģimenē tu esi visvecākā. Tu ieņem no mums visiem visaugstāko amatu. Jau tava klātbūtne vien radīs lielāku uzticību Skotam un Defnijas argumentiem.

— Šī nav tā popularitāte, kas man vajadzīga.

— Es zinu, māt, taču lūdzu tevi, esi tik laba un atnāc Skota dēļ. Dari to vismaz tāpēc, ka viņš ik gadus Mātes dienā apsveic tevi ar kartīti.

— Tu jau sūti tās viņa vietā.

— To es darīju tikai tad, kad dēlēns bija vēl mazs. Tagad Skots visu dara pats. — Laurai, protams, nācās šo pienākumu dēlam atgādināt, un viņa galvenokārt rūpējās par Lidiju, nevis pašas māti, taču vai gan tas Medijai jāzina. — Mazdēls tevi atceras arī tāpat vien. Vai patiesi tu viņam tagad nevari palīdzēt?

— Ar emocionālu šantāžu mani vēl nekad nav izdevies uzpirkt, Laura.

— Vai tu atnāksi?

Medija brīdi klusēja, tad nopūtās.

— Cik ilgu laiku tas aizņems?

— Varbūt vienu stundu. — Defnija bija teikusi, ka noklausīšanās, iespējams, ievilksies daudz ilgāk, taču Laura cerēja, ka, ieradusies tiesā, māte sapratīs, cik liela nozīme ir viņas klātbūtnei. — Es tev neprasu daudz, māt, bet šo gan es tev lūdzu — ziedo to vienu stundu Skota labā.

Pēdīgi Medija bija ar mieru un pulksten pusvienpadsmitos torit ieradās pie Lauras. Viņi visi aizbrauca ar lielu, daudz-vietīgu automašīnu, kas arīdzan simbolizēja šo Defnijas iecerēto amerikāņu ģimenes vienotību. Pie tiesas ēkas kāpnēm atbraucējus sagaidīja fotoreportieri. Kristiāns tūdaļ sāka ar viņiem sarunāties, lai tādējādi dotu iespēju Laurai, bērniem un Medijai nemanītiem iekļūt tiesas namā.

— Vēlāk, mājās ejot, tie atkal mūs gaidīs, — Laura satraukti noteica, kad Kristiāns viņiem tiesas zālē pievienojās.

Kristiāns pasmaidīja.

— Jā, bet tad jau apsūdzība būs noņemta un viņi varēs mūs fotografēt cik uziet. Par tādu popularitāti var vienīgi sapņot.

Laurai bija patīkami to dzirdēt. Viņai patika arī Kristiānā rāmais un pārliecinošais smaids, un viņa labprāt to būtu saglabājusi kā talismanu. Aiz durvīm viņus saņēma Defnija, advokāte tūdaļ visus ieveda nelielā kabinetā, kur atbraucējiem vajadzēja gaidīt, kad tiks izziņota viņu lieta.

Visi saspringti klusēja. Skots sēdēja pie galda, kājas izpletis, ar noliektu galvu un atbalstījis rokas pret ceļgaliem. Viņš bija bāls, taču izskatījās tik skaists, ka Laurai gribējās raudāt. Un vicnbrīd patiesi asaras sariesās acis, taču, iekams tās paguva sākt tālāko ritējumu, Kristiāns uzlika viņai uz pleca roku.

Ārēji Laura izskatījās apbrīnojami mierīga. Elegants kostīms, tāpat moderna malu sasuka viņai lieliski piestāvēja, prasmīgi izraudzīta arī kosmētika. Taču iekšēji viņa bija īsts atkailinātu nervu kamols. “Bet ja nu apsūdzība netiek noņemta? Ja viņam nāksies stāties tiesas priekšā un Skotu atzīs par vainīgu? Kas notiks, ja mans dēls nokļūs cietumā?” Laiks brīžam vilkās gausi, tad atkal iesāka traki joņot. Laura jutās dziļi izmisusi, kad durvīs parādījās tiesas ierēdnis un aicināja viņus iekšā zālē.

T

Skots apsēdās pie aizstāvības galda kopā ar Defniju. Laura ieņēma vietu starp Debru un Kristiānu pirmajā rindā tūlīt aiz viņiem. Tā nebija tiesa, tādēļ arī zvērinātie neieradās. Toties bija daudz klausītāju. Pilna zāle. Debra sacīja, ka cilvēki aizmugurē pat stāvot kājās.

Laura apkārt neskatījās. Viņa nepagrieza galvu arī sāņus, nezināja, kur sēdēja Megana Tekere ar savu māti... Viņa turēja rokas sažņaugtas uz ceļgaliem un raudzījās uz priekšu. Kad ienāca tiesnesis, viņa piecēlās kājās reizē ar citiem, atkal apsēdās un noklausījās pret Skotu izvirzīto apsūdzību.

Apgabala prokurora palīgs tūdaļ izsauca Meganu Tekeri, un ar uzvedinošu jautājumu palīdzību sūdzētāja izstāstīja visu notikuma gaitu, kas tieši bija norisinājies divdesmit sestā augusta vakarā. Megana izstāstīja, kā satikusies ar Skotu un abi devušies uz picēriju, tad iesācies strīds par viņu turpmākajām attiecībām. Viņa apgalvoja, ka neesot vairs gribējusi ar Skotu satikties, taču viņš tam nepiekritis, bet, kad Megana uzstājusi, lai draugs aizved viņu mājās, Skots esot atteicies to darīt. Kad abi beidzot tur nokļuvuši, Skots viņu ievilcis dzīvoklī un izvarojis.

— Tā nav taisnība, — Debra nočukstēja, Megana bija viņas ienaidniece, un tagad viņa uz laiku ar Lauru salaba.

Laura saspieda Debras roku. Arī māti bija pārņēmis tas pats aklais naids, ko viņa saklausīja meitas čukstos. Mega-nas tēlotais kautrīgums, pieticīgais apģērbs — svīteris ar augstu apkakli un svārciņi, nevainīgā, līdzjūtību izraisošā sejas izteiksme un pretstatā tam atklātie meli — diskreditēja taisnīgās tiesas ideju.

— Tā nu, mis Tekere, — prokurors turpināja. — Vai jūs tiesai nepastāstītu, ko jūs darījāt pēc tam, kad misters Fraijs aizgāja prom?

— Es paliku savā guļamistabā. Man bija bail, ka viņš atgriezīsies.

— Vai jūs zvanījāt policijai?

— Nē.

— Jūs zvanījāt savai mātei?

— Nē.

— Jūs aizgājāt uz slimnīcu?

— Nē.

— Kādēļ jūs neko nedarījāt?

— Es baidījos. Es domāju, ka man neviens nenoticēs. Mēs taču ar Skotu satikāmies. Un mēs jau... ar to nodarbojāmies.

— Jūs gribat sacīt, ka piekopāt ar viņu seksu? — prokurors noprasīja.

— Jā, — Megana samulsusi apstiprināja.

Debra nicīgi iespurdzās.

Laura atkal saspieda meitas roku.

— Pastāstiet, mis Tekere, — prokurors turpināja, — kā jūs jutāties turpmākajās nedēļās pēc šī vakara.

— Kā salauzta, — viņa apklusa. — Pazemota. Apkaunota.

— Un tomēr jūs negriezāties pēc palīdzības. Jūs varat paskaidrot, kādēļ?

— Iemesli bija tie paši, kas iepriekš. Vēl arī tāpēc, ka es baidījos sadusmot savu māti. Viņa negribēja, ka satiekos ar Skotu.

— Kādēļ?

— Mātei viņš likās augstprātīgs.

Debra vēlreiz izdvesa aizturētu skaņu.

— Taču jūs tomēr turpinājāt ar viņu satikties, — prokurors piezīmēja. — Jūs satikāties ar viņu piecas nedēļas. Bet, kad nolēmāt, ka nevēlaties vairs Skotu Fraiju redzēt, viņš jūs izvaroja. Un bija jāpaiet pieciem mēnešiem, lai to darītu zināmu atklātībai. Kas jums to lika darīt tagad, mis Tekere?

Arī Laura sev uzdeva šo jautājumu.

— Es beidzot savai mātei atzinos, — acis nolaidusi, Me-gana noteica. — Es nevarēju ilgāk klusēt. — Tas man sagandēja visu dzīvi. — Viņa pacēla augšup skatienu. — Māte mani saprata. Mēs visu pārrunājām. Un beidzot es guvu skaidrību, ka no visa notikušā varēšu atbrīvoties vienīgi tad, ja griezīšos policijā.

— Paldies, mis Tekere, — prokurors noteica un pagriezās pret Defniju. — Jūsu liecinieks.

— Prokurors nepajautāja Meganai par spontāno abortu, — Debra Laurai pačukstēja.

— Del'nija teica, ka viņš to nedarīs. Tas šeit neiederas, — Laura tāpat čukstus atbildēja.

— Bet Meganas māte par to ļoti sadusmojās. Tādēļ arī viņa nolēma visu vainu uzvelt Skotam.

Defnija klusi sarunājās ar Skotu.

— Ko viņa saka? — Debra atkal nočukstēja, taču Laura vienīgi pakratīja galvu. — Ari Iekšējo nodokļu dienesta aģents ir šeit, — Debra vēl piebilda. — Viņš stāv tur pašās zāles beigās, pie durvīm.

Laura satraukti atskatījās, tad, pieliekusies tuvāk Kristiānām, tikko dzirdami sacīja:

— Ko šeit dara Teilors Džonss? Vai viņš patiesi domā, ka tiesas zālē varētu parādīties Džefs? — Šī doma Lauru satrauca. Šobrīd viņa redzēt Džefu gribēja vismazāk.

— Nē. Viņam tikai patīk Defnija.

Laura par šo joku tikko jaušami pasmaidīja, taču smaids no viņas sejas tūdaļ pazuda, līdzko Defnija piecēlās kājās un ieņēma savu aizstāves vietu. Advokāte izturējās nosvērti un pārliecinoši, bez steigas. Laura viņas seju neredzēja, taču noskārta, ka Defnija raugās uz Meganu.

— Iekams mēs sākam, mis Tekere, es jums gribu atgādināt, ka pirms dažām minūtēm jūs zvērējāt runāt patiesību un vienīgi patiesību. Jūs saprotat, ko tas nozīmē, vai tā?

— Jā.

— Jūs saprotat, ka tādā gadījumā, ja patiesības vietā sniegsiet nepareizas ziņas, jūs būsiet viltus lieciniece?

— Jā.

— Labi. — Defnija iztaisnoja plecus un ievilka elpu. — Jūs danjat zināmu, ka sakat satikties ar Skotu Fraiju divdesmit trešajā jūlijā. Vai tā ir taisnība?

— Jā.

— Tāpat jūs teicāt arī, ka šo piecu nedēļu laikā, kamēr satikāties ar misteru Fraiju, jums bija ar minēto personu intīmas attiecības? Vai tā ir taisnība?

— Jā, — Megana jau klusākā balsī atbildēja.

— Vai jūs tiesai nepastāstītu, kad jūs pirmo reizi ar misteru Fraiju uzsākāt dzimumdzīvi?

— Iebilstu! — Prokurors piecēlās no krēsla. — Tas neattiecas uz izvarošanas jautājumu. Mis Tekere jau apliecināja, ka viņai bijuši dzimumsakari ar jūsu aizstāvamo. Ar to arī pietiek.

Taču tiesnesi acīmredzot tas interesēja.

— Es gribētu zināt, kas advokātei ir padomā. — Un viņš deva mājienu, lai Defnija turpina.

Defnija uzdeva jautājumu Meganai mazliet citādi:

— Kad jūs iepazināties ar misteru Fraiju, pēc cik ilga laika jūs uzsākāt dzimumdzīvi?

— Es nezinu. Es to neievēroju.

— Vai jūs savos astoņpadsmit gados to uzskatāt par pašsaprotamu lietu?

— Iebildums.

— Pieņemts.

Delīrija nolaida roku uz tumšās koka apmales, kas iezīmēja lieciniekiem paredzēto vietu.

— Jūs piekopāt seksu jau pašā pirmajā dienā, līdzko ar misteru Fraiju satikāties? Tā ir patiesība, mis Tekere, un lai jums palīdz Dievs.

Megana brīdi vilcinājās, tad sacīja “jā”.

— Vai notika arī kāda izvarošana?

— Nē.

— Jūs sagājāties ar misteru Fraiju piecas nedēļas. Cik bieži jūs šajā laikā satikāties?

— Gandrīz katru vakaru.

— Vai jūs katru vakaru nodarbojāties ar seksu?

— Nē, — Megana atbildēja ar manāmu nepatiku.

— Varbūt jūs nodarbojāties ar seksu pārdienās?

— Nē.

— Varbūt trīs reizes nedēļā? Es domāju, atminēts pareizi?

— Iebilstu, — prokurors pavēstīja.

Taču tiesnesis iebildumu nepieņēma un deva norādījumu, lai lieciniece turpina runāt. Defnija atkārtoja jautājumu:

— Trīs reizes nedēļā?

— Iespējams.

— Jā vai nē?

— Jā, — brīdi klusējusi, Megana atbildēja.

— Un tas notika pēc brīvas gribas?

— Jā.

— Jūs piekopāt dzimumdzīvi ar misteru Fraiju tādēļ, ka pati to vēlējāties?

— Jā.

— Tātad, ja es pareizi sapratu, — Defnija rezumēja, — jūs stājāties ar manu klientu dzimumattiecībās piecpadsmit reizes, un viņš nekad neizturējās pret jums varmācīgi? Pareizi?

— Jā, — Megana atbildēja. Atmetusi matus no pleciem, viņa centās radīt iespaidu, ka spēj būt mierīga un nosvērta.

Defnija pamāja, aizgriezās uz brīdi prom no Meganas, paspēra dažus soļus, tad atkal pievērsās viņai.

— Pirms dažām minūtēm jūs, apliecinot ar zvērestu, sacījāt, ka tas, pie kā jūs vainojat manu klientu, ja vien es pareizi citēju, — “sagandēja visu jūsu dzīvi’*. Vai tā ir taisnība?

— Jā.

— Vai jūs varētu tiesai pastāstīt, kādā veidā?

— Iebilstu, cienītā! — Prokurors piecēlās kājās. — Advokātei ir jāzina — mis Tekeres emocionālā stāvokļa problēma uz šo noklausīšanos neattiecas. Mūsu uzdevums ir vienīgi noteikt, vai ir konstatējams izvarošanas fakts, nevis šeit apspriest tā sekas.

Defnija panācās tuvāk tiesnesim.

— Jūsu godība, tā kā apsūdzībai varbūtējā noziegumā trūkst lietisko pierādījumu, paliek — vienīgi jautājums par emocionālo stāvokli. Es atļaušos atgādināt apgabala prokurora palīgam, — runātāja vērīgi viņā paraudzījās, — viņš pirmais tam pievērsās, nopratinot liecinieci, tas dod tiesības arī man šim jautājumam veltīt uzmanību.

— Atļauju, — tiesnesis paziņoja.

Laura jutās pateicīga par vissīkāko uzvaru. Viņa dziļi ieelpoja un tikai tad saprata, cik saspringta jutās.

— Defnija ir gudra, — Kristiāns nočukstēja.

— Jā, — Laura tāpat čukstus atbildēja.

— Tiesnesis arī ir labs. Mums paveicās.

— Dievs dod, lai tā būtu.

Defnija atkal pievērsās Meganai:

— Mis Tekere, vai jūs nepastāstītu tiesai, kādā veidā tika sagandēta visa jūsu dzīve, kad norisinājās varbūtējais incidents ar misteru Fraiju?

Megana uzmeta prokuroram nedrošu skatienu.

— Es kļuvu izklaidīga, — tikpat nedroši viņa Defnijai atbildēja. — Man pazeminājās sekmes, es izgāzos franču valodā un matemātikā.

— Vai jūs nepateiktu tiesai, kādas atzīmes jums šajos priekšmetos bija jūnijā izsniegtajā gada apliecībā?

Megana norīstījās un vājā balsī sacīja:

— Divnieki.

— Divnieki? Abos priekšmetos? — Defnija skaļi atkārtoja.

— Jā.

Laura dzirdēja, kā aizmugurē sēdošie sačukstas un ķiķinās, taču viņa neatskatījās. Viņai nemaz negribējās uzjautrināties. Tomēr arī Meganai Tekerei viņa nejuta līdzi.

Laikam arī Defnijai trūka šīs līdzjūtības, tādēļ advokāte sacīja:

— Vai jūs man nepaskaidrotu, mis Tekere: jūs sākāt satikties ar misteru Fraiju jūlija beigās, bet kas gandēja jūsu dzīvi pavasarī?

— Iebilstu!

— Pieņemts. Advokāte Filipsa, jūs zināt, ka tas uz šo lietu neattiecas. Lūdzu, uzdodiet tikai jautājumus, kas skar lietas būtību.

Defnija pamāja. Aizstājusies aiz tiesas piesēdētāju barjeras, viņa uzlika roku uz sarkankoka apmales.

— Jūs teicāt, ka jūsu dzīve bija sagandēta, mis Tekere. Vai tas izpaudās arī attiecībās ar citiem cilvēkiem?

Megana tikko manāmi paraustīja plecus.

— Es nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

— Vai jums vēl bija kādas tikšanās pēc tam, kad notika varbūtējais incidents ar misteru Fraiju?

— Jā.

— Ar vienu jaunekli? Diviem? Vai trim?

— Iebilstu! — Prokurors piecēlās. — Likums aizstāv mis Tekeri pret tamlīdzīgiem jautājumiem.

— Es nerunāju par seksu, jūsu godība, — Defnija iebilda, pieiedama pie tiesneša. — Es runāju par parastu satikšanos. Man šķiet, ka tas ir saistīts ar mis Tekeres “sagandēto dzīvi”, kuras cēlonis it kā esot iespējamā izvarošana.

— Varat turpināt, — tiesnesis pamāja.

Defnija pavērsa seju pret Meganu.

— Tātad — jā vai nē? Un neaizmirstiet, ka esat devusi zvērestu. Vai būs taisnīgi, ja jūs apgalvosiet, ka pērnajā rudenī regulāri gājāt uz satikšanos?

Megana izslēja gaisā zodu.

— Jā, bet...

— Jā vai nē, — Defnija viņu pārtrauca. — Lūdzu, atbildiet uz jautājumu.

— Jā, — Megana satraukti atbildēja.

— Tā. Tātad jūsu dzīve nebija tik ļoti sagandēta, lai jūs nevarētu iet uz satikšanos. Sakiet man, — Defnija vaicāja ar patiesu interesi, — cik drīz pēc varbūtējās izvarošanas jūs atkal sākāt satikties ar jauniem vīriešiem? — Kad Megana neatbildēja, Defnija savu jautājumu vienkāršoja: — Lūdzu, vēlreiz atbildiet ar “jā” vai “nē”. Vai tas tiesa, ka jūs sākāt satikties ar Masačūsetsas koledžas otrā kursa studentu Džimu Krāpu trīsdesmit pirmajā augustā, tas ir, piecas dienas pēc varbūtējā incidenta ar misteru Fraiju?

Megana sabozās.

— Datumu es precīzi neatceros.

— Taču šo jaunekli jūs atceraties? — Defnija jautāja.

— Jā.

— Vai atceraties, ka Darba svētkos kopā ar viņu braucāt uz studentu ballīti?

— Jā.

— Vai atceraties, ka šī ballīte notika piektdienas vakarā?

— Jā.

— Vai atceraties, ka aizbraucāt no ballītes kopā ar Džimu Krāpu?

— Var gadīties.

— Lūdzu, atbildiet — jā vai nē.

— Jā, — Megana negribīgi sacīja.

— Vai atceraties, ka satikāties ar šo cilvēku sestdienas vakarā un pēc tam vēl arī svētdienas vakarā?

— Jā, — Megana kļuva dzēlīga.

— Tātad pagāja piecas dienas kopš varbūtējās izvarošanas, un jūs atkal sākāt regulāri satikties ar jauniem vīriešiem? Vai ar Džimu Krāpu jūs tāpat jau pirmajā satikšanās reizē likāties gultā?

— Iebilstu!

— Pieņemts. Lūdzu, advokāte, ievērojiet likumus!

— Lūdzu mani atvainot, jūsu godība, — Defnija ieteicās un atgriezās pie aizstāvības galdiņa, lai vēlreiz parunātos ar Skotu.

Prokurors pārlaida roku matiem.

— Sāk jau nervozēt, — Kristiāns nočukstēja.

— Tas ir labi, — Laura tikpat klusi atbildēja. Viņa sēdēja, atbalstījusi dūrēs savilktās rokas pret ceļgaliem, un nenolaida acis no Defnijas, kura atkal pagriezās pret Meganu.

— Es vēlreiz mēģināšu pievērsties dažām detaļām, mis Te-kere. Iepriekš jūs liecinājāt, ka gribējāt pārtraukt attiecības ar Skotu Fraiju, taču viņš vēlējās tās turpināt. Vai tā ir taisnība?

— Jā.

— Vai jūs satikāties ar viņu vēl pēc ta vakara, kad notika šī iespējamā izvarošana?

— Nē.

— Jums vajadzēja par to priecāties.

— Es izjutu atvieglojumu. Es baiļojos, ka viņš atkal centīsies mani satikt.

— Bet jūs to negribējāt?

— Nē, negribēju.

— Vai jūs man nepastāstītu kaut ko par Betaniju Ladenu?

— Iebilstu, — prokurors paziņoja. — Es neredzu nekādu sakarību.

— Lūdzu jūs, jūsu godība, sakarība tūdaļ pat kļūs acīm redzama.

— Turpiniet, — tiesnesis norādīja.

— Kas ir Betanija Ladena? — Defnija atkārtoja savu jautājumu.

— Viņa ir mana draudzene, — Megana satrauktā balsī atbildēja.

— Laba draudzene?

— Vislabākā.

— Vai jūs jau sen esat pazīstamas?

— No pirmās klases.

— Jūsu attiecības ir tik tuvas, ka jūs viena otrai visu izstāstāt?

— Jā.

— Jūs uzticat viņai arī to, ko nevienam citam nestāstītu?

— Reizēm jā, — Megana atbildēja. Viņa vēl arvien bija saspringta, taču Defnija likās to nemanām. Piegājusi pie advokātu galda, viņa izņēma no portfeļa papīra lapu un tad atkal atgriezās iepriekšējā vietā, pasniegdama to Meganai. Tiesnesim aizstāve paskaidroja: — Ar šo zīmīti nesen janvāri nodarbību laikā apmainījās divas meitenes. Mis Tekere, vai jūs varētu tiesai šo rokrakstu identificēt?

Megana nobāla un neatbildēja.

— Varu jums atgādināt, ka vajadzības gadījumā mums nāksies pieaicināt rokrakstu ekspertu. Jūs varētu mums aiztaupīt laiku un naudu — tas ir pats mazākais, ko jūs attiecīgajos apstākļos spētu darit. Kam pieder šis rokraksts?

Megana saknieba lūpas un nepaskatījās ne uz prokuroru, ne ari uz savu māti.

— Man, — viņa vājā balsī ieteicās.

— Tas ir jūsu rokraksts. Pareizi?

— Jā.

— Un kā vēl?

— Betanijas, — Megana saraustīti izdvesa. — Bet es nesaprotu, kur jūs to esat dabūjusi, tādēļ ka Betanija nekad...

— Šo zīmīti, — Defnija apņēmīgi pārtrauca runātāju, — jūs rakstījāt abas ar Betaniju. Un es gribētu... — viņa paņēma no Meganas rokām papīra lapu, — to nolasīt, lai varētu šeit uzrakstīto protokolēt, jūsu godība. Pirmais jautājums rakstīts ar Betanijas roku — “Kas notiek?”. Abi vārdi ir pasvītroti. Megana atbild: “Vai tu avīzi nelasīji?” Tad Betanija raksta: ‘Tās taču ir muļķības. Viņš tevi nav izvarojis. Skots ir pats kārtīgākais zēns no visiem, ar ko tu esi satikusies.”

— Viņa bija greizsirdīga! — Megana iekliedzās.

— Megana atbild, — Defnija nesatricināmā mierā turpināja, — “Viņš mani atstāja. Pēc vasaras viņš jau divas reizes bija atbraucis mājās brīvdienās un, cūka tāds, man ne reizi nepiezvanīja. Viņš to ir pelnījis.” Betanija iebilst: “Nedrīkst viņu apvainot izvarošanā. Tas izpostīs viņa dzīvi.” Un Megana uz to atbild: “Tā ir viņa problēma.”

Tiesas zāli pāršalca klusa murdoņa. Tikpat nosvērti un mierīgi, kā bija runājusi, Defnija nolika zīmīti uz tiesneša galda.

Debra satvēra Lauras roku. Laura aizturēja elpu.

— Mis Tekere, — Defnija runāja tālāk, — es gribētu, lai jūs mums apzvērat, ka šajā lapiņā rakstītais ir patiesība.

Meganai acīs sakāpa asaras.

— Zīmītei jau vajadzēja būt iznīcinātai. Betanija sacīja, ka ir zīmīti sadedzinājusi.

— Vai uz lapiņas rakstītais ir patiesība?

Meganai sāka plūst asaras.

— Es pati to neizdomāju. Es nebūtu neko darījusi, ja ikviens apkārt mani uz to nepamudinātu.

— Stāstiet taisnību, mis Tekere, — Defnija uzstāja, skaidri un saprotami izrunādama katru vārdu. — Tas, ko jūs rakstījāt zīmītē, ir patiesība?

— Jā! — Megana izkliedza un satvēra rokās galvu. Tiesas zāle atgādināja vulkāna izvirdumu.

Defnija atgriezās savā vietā ar cieņu, kurā bija jaušama uzvara, un apsēdās līdzās Skotam. Apgabala prokurora palīga sejā parādījās nicīga izteiksme. Laura ātri piespieda vaigu Kristiānā plecam un tad satvēra Debras roku.

Tiesnesis paklaudzināja ar āmuriņu. Kad klātesošie nomierinājās, viņš cieši un nopietni paraudzījās uz prokuroru.

— Es uzskatu šo lietu par šausmīgu. Laikā, kad sievietes beidzot guvušas aizsardzību pret noziegumiem un varmācību, šeit notiekošais ārkārtīgi apbēdina. Tas ir nožēlojami vēl arī sieviešu kustībai, kas ilgi cīnījusies par sievietes tiesībām, kā arī varas pārstāvjiem, kuriem šajā lietā vajadzēja labāk iedziļināties. To pašu var attiecināt uz mūsu valsts nodokļu maksātājiem. Viņu nauda tiek tērēta lietas izskatīšanai, kas nepelna sabiedrības ievērību. — Runātājs pagriezās pret Me-ganu, kura stāvēja liecinieku vietā un klusi raudaja. — Mis Tekere, lai notikušais jums klust par mācību. Tiesa nav tā vieta, kur būtu jāceļ gaismā sīkumi un jaunas sievietes iedomība. — Viņš spēcīgi uzsita ar āmuriņu pa galdu. — Izvirzītā apsūdzība tiek noņemta. — Piecēlies kājās, tiesnesis atstāja savu vietu un izgāja no zāles.

Skots apskāva Defniju un, pārlēcis pāri barjerai, tik strauji metās apkampt māti, ka viņai gandrīz nokrakšķēja kauli. Caur asarām smaidīdama, Laura vispirms apskāva Defniju, tad Debru un pēc tam pat savu māti. Tad viņa aptvēra ar rokām Kristiānu un, kad tiesas zāle pamazām kļuva tukša, pieglaudās viņam. Kad Laura atrāvās nost, sievietes acis vēl arvien bija miklas.

— Paldies tev, — viņas lūpas sacīja. Tad Laura pagriezās pret pārējiem.

— Tas ir jānosvin! — Laura saberzēja plaukstas. — Restorānā mūs gaida klāts galds. Jons ir visu sagatavojis, ja gadījumā mēs justos izsalkuši. Vai mēs esam izsalkuši?

Protams, par ēstgribas trūkumu neviens nesūdzējās. Tomēr uz restorānu viņi tūdaļ vis doties nevarēja — Fraiju ģimeni gaidīja preses pārstāvji. Kristiānām izrādījās taisnība. Pēc visa notikušā popularitāte šķita patiesi vēlama. Liekas, pat Medija pret to neiebilda.

Kad viņi aizkļuva līdz “Ķiršu dārzam”, jau bija pagājis īstais lenča laiks, un arī tas likās labi. Atbraucējiem pievienojās puse no restorāna personāla un svinēja kopā ar viņiem. Tika dzerts vislabākais šampanietis — vispirms par Defniju, tad par Skotu un tiesnesi, un atkal par Defniju. Laura smaidīja un līksmoja tāpat kā visi. Pirmoreiz pēc Dželā pazušanas viņu bija pārņēmis optimisms — un ne jau tādēļ, ka centās pārliecināt bērnus un sevi, ka viss nokārtosies, bet gan viņas pašas dziļās ticības dēļ.

Viņi aizbrauca nosvinēt gūto uzvaru arī pie Lidijas un pārradās mājās pirms pulksten pieciem. Defnija aizgāja, lai dotos uz savu biroju. Medija steidzās uz universitāti. Debra aizskrēja pie Dženijas.

Skots, nemitīgi smaidīdams, sēdēja, atslīdzis virtuvē uz krēsla, un sarunājās ar Lauru un Kristiānu. Patiesībā viss viņa sacītais bija viena vienīga neapvaldīta jūsmošana.

— Ak Dievs, kāds atvieglojums! — viņš izdvesa ar skaļu nopūtu. — Ak, cik labi es tagad jūtos! — viņš pavēstīja, vēlreiz nopūzdamies. — Es jūtos kā no jauna piedzimis! — Skots nopūtās vēl trešo reizi.

— Un ne tikai tu! — Laura piebilda. Viņa jutās nogurusi, neizsakāmi nogurusi. Aizvadītajās nedēļās pārdzīvotais tagad lika sevi manīt, taču ātrāk gulēt iet māte nevēlējās, iekams dēls nebūs devies atpakaļ uz Peņu. Pēc dažām stundām Skots aizbrauks, un tad Laura varēs izgulēties pēc sirds patikas.

Tādēļ viņi sēdēja virtuvē un sprieda par tiesu, Peņu un studentu biedrību. Lai cik ļoti ari Laura vēlējās visu runāto dzirdēt, tomēr viņai nepārtraukti nāca snaudiens. Un, kad Kristiāns ieteica Laurai pagulēt, kamēr viņš aizvedīšot Skotu pie Lidijas atvadīties, viņa gan gribēja tam pretoties, taču nespēja. Atlika vienīgi pieskarties ar galvu spilvenam, un tūdaļ jau ari miegs bija klāt, un viņa nogulēja līdz brīdim, kad Skots modināja māti, paraustīdams aiz pleca.

Cīnīdamās ar miegu, Laura piespieda sevi piecelties, uzvilka džinsus un svīteri un nokāpa lejā. Debra uz brīdi pārradās mājās un tad atkal devās pie Dženijas. Kristiāns aizveda viņus uz lidostu.

Atvadīšanās izvērtās viegla. Skots jutās laimīgs, un tas visu noteica. Laura pavadīja Skotu un atgriezās automašīnā bez asarām, taču, līdzko viņa atlaidās sēdeklī, tūdaļ izjuta nepārvaramu nogurumu. Un, kad Kristiāns aplika roku ap Lauras pleciem, viņa tam piekļāvās un acumirklī aizmiga.

Bet šoreiz, kad Laura pamodās, viņu no Northemptonas šķīra daudzas jūdzes.

12*

355

«25 =

Pamošanās notika lēni. Kristiānā sāns izrādījās gulēšanai neparasti ērts pagalvis. Laurai gribējās tikai gulēt un gulēt. Un viņa to ari darītu, ja vien nebūtu uzmetusi skatienu mērinstrumentu paneļa pulkstenim, — tas rādīja pusdesmit. Viņiem jau sen vajadzēja būt mājās.

— Kur mēs esam? — Viņa izslējās un pavērās ārā pa logu, kur neko citu viņai neizdevās ieraudzīt kā vienīgi dažus retus automašīnu starmešus, kas apgaismoja sniegu abās ceļa malās.

— Mēs atrodamies pusceļā starp Bretlboro un Sentdžons-beriju.

Laura bija vēl samiegojusies, un viņas domas darbojas gausi. Tikai pēc minūtes viņa aptvēra dzirdēto.

— Tas ir Vermontā

— Tieši tā.

— Bet ko mēs darām Vermontā?

— Es vedu tevi uz savām mājām. Nolēmu, ka tev visādā ziņā jāapskata mani augi.

Vārdi likās rotaļīgi, taču runātāja balss skanēja nopietni. Laura mēģināja tumsā saskatīt Kristiānā sejas izteiksmi.

— Tu joko?

— Laikam gan vairums augu būs jau nokaltuši, tomēr, par spīti visam, es tevi vedu pie sevis.

— Uz tavām mājām! — Laura mazliet atvirzījās no Kristiānā nost.

— Tieši tā.

Vina nosēdās vēl tālāk.

9

— Ai Kristiān, man ļoti nepatīkami tev to sacīt, taču rītdien agri no rīta man Northemptonā paredzēta tikšanās.

— Nē, tev nekādas tikšanās nav, — Kristiāns atbildēja. — Tavā vietā aizies Elīza, viņa pietiekami labi orientējas audumos. Tāpat viņa varēs rītdien pa dienu tikties ar dārznieku, bet piektdienas rītā — ar dizaineru. Dī Enna un Jons vadīs darbus restorānā, Medija paliks kopā ar Debru. Tu esi brīva līdz pirmdienai. Gandrīz tāds kā atvaļinājums.

— Es tam neticu.

— Nāksies vien ticēt. Viss ir nokārtots.

— Bet kad tu paguvi to izdarit?

— Jau agrāk, kad tu gulēji. Tu esi pilnīgi zaudējusi spēkus, Laura. Tu viena pati esi vilkusi visu smagumu kopš tā laika, kad pazuda Džefs. Tev jāatpūšas.

Jau daudzus gadus Lauras vietā neviens tādus lēmumus nebija pieņēmis.

— Bet vai man vispār vairs nav balsstiesību?

— Jā.

— Kristiān, bet tas nav labi.

— Pat ļoti labi. Tu būtu teikusi, ka nevari braukt, jo tev ir pārāk daudz darba.

— Tā tas arī ir.

— Tev ir lieliski draugi un brīnišķīgi darbinieki. Tu pati esi viņus izraudzījusies un apmācījusi, un it visi, ar kuriem vien es runāju, neslēpa sajūsmu, ka tu vari aizbraukt.

Laura bija samulsusi. Viņa centās izprast Kristiānā rīcību, bet vienlaikus arī tikt skaidrībā par savām jūtām. Jo vairāk viņa domāja, jo ātrāk izgaisa dusmas. Patiesībā Laurai gluži labi patika, ja par viņu tā rūpējas.

— Vai mana māte palika kopā ar Debru?

Kristiāns pamāja.

— Viņa taču no laba prāta nekad nebūtu palikusi. Tu laikam Medijai kaut ko apsolīji.

— Ne visai daudz.

— Ko tad?

— Jaunu jumtu.

— Kristiān, tu esi prātu zaudējis! Medija taču to neaizmirsīs. Tev nāksies savu solījumu pildīt.

— Par to es nešaubos, bet tas nemaz nebūs tik grūti, Laura. Es varu uzlikt jumtu ar aizvērtām acīm. Tas ietilpst manā profesijā, es pelnu sev iztiku ar māju celtniecību. — Viņš brīdi klusēja. — Vai patiesi tevi neinteresē redzēt māju, kuru es pats sev esmu uzcēlis?

Protams, viņu interesēja, pēdīgi Laura apjēdza, ka negaidītās brīvdienas bija realitāte. Laura vēlējās redzēt ne vien Kristiānā māju, bet arī vietu, kur viņš strādāja, un iepazīt darba biedrus. Viņa neko nezināja par Kristiānā ikdienas dzīvi.

— Esmu brīva līdz pirmdienai? — Laura pārjautāja.

— Arī visu pirmdienu. Es teicu, ka mēs atgriezīsimies vakarā.

Piecas atpūtai veltītas dienas. Piecas brīvas dienas. Piecas dienas varēja gulēt. Un šajās piecās dienās viņai nevajadzēs neko darīt

Sī doma viņu pārņēma arvien vairāk un vairāk. Laura jau veselu gadu nebija atpūtusies, ja nu vienīgi brīvdienās kopā ar ģimeni, bet tad jau viņa bija gandrīz tikpat aizņemta kā mājās. Misis Fraijai tas patika. Tagad bija citādi. Piecas atpūtai veltītas dienas. Si doma Lauru apbūra.

Atslābinājusies un piespiedusies pie automašīnas durvīm, viņa pētīgi vērās Kristiānā. Pie stūres sēdošā profilu tik tikko samanāmu darīja gaisma, kas atspīdēja no mašīnas mērinstrumentu paneļa. Laura domīgi jautāja:

— Vai Debra bija ar mieru?

Debra juta, ka Laurai un Kristiānām ir kas kopējs, un tas meitenē radīja niknumu. Laura nespēja iedomāties, ka meita būtu varējusi ar Kristiānu vienoties.

— Debra bija ar mieru. Es viņai atstāju miatu.

— Es jau jutu, ka tu teiksi kaut ko līdzīgu.

— Viņa bija sajūsmināta.

— Var gadīties, tu vairs nedabūsi mašīnu atpakaļ tādu, kāda tā bija.

— Tā ir tikai mašīna. — Viņš paraustīja plecus.

Un, kaut arī starp miatu un poršu bija liela atšķirība, Laurai gribot negribot nācās domāt par Džefu un viņa automašīnu. Viņa vēl nekad nebija redzējusi savu vīru tik satrauktu kā todien, kad Džefs atbrauca mājās ar jauno vāģi. Savu braucamo viņš mazgāja ik nedēļas brīvajās dienās un reizēm pat vēl biežāk, ja uz tā kļuva saredzams kaut mazākais netīrums. Džefs spodrināja nesen iegādāto braucamratu stundām ilgi; ziemai tuvojoties viņš pārklāja automašīnu ar jaunu laku, iegādājās pat putekļsūcēju, ar kuru pastāvīgi tīrīja sēdekļus un grīdas celiņus. Laura negribēja ar šo mašīnu braukt. Bērniem braukt tēvs neļāva.

Un, palūk, Kristiāns sacīja — tā ir tikai mašīna. Neticami.

Viņš uzradās tad, kad Laurai visvairāk bija nepieciešama palīdzība. Kristiāns aizdeva viņai naudu, kas bija izmisīgi vajadzīga, palīdzēja Skotam pārciest smago pārdzīvojumu. Bet tagad Kristiāns bija sagādājis Laurai pārsteigumu, izbrīvēdams viņai veselas piecas dienas.

— Neviens vēl nekad manā labā neko tādu nav darījis, — viņa, juzdamās dziļi aizkustināta, sacīja.

— Tas tādēļ, ka tu esi pārāk patstāvīga. Tu visu dari pati un pārspēj citus. Es notvēru tevi retajā vājuma brīdī. Ja vien tu nebūtu līdz nāvei nogurusi un dzirdētu to, ko es saku pa tālruni, tu, ne mirkli nedomādama, būtu no atpūtas atteikusies. Vai man ir taisnība?

— Iespējams. — Viņa atkal gremdējās atmiņās, tagad Laura nedomāja par Džefu, bet gan par tām tālajām dienām pirms divdesmit viena gada, ko viņa tik aizraujoši pavadīja kopā ar Kristiānu. Viņa bija jauna un allaž ar prieku uzņēma jebkuru sava drauga ierosinājumu, bet izdomas Kristiānām bija milzum daudz. Nereti Kristiāns atbrauca viņai pakaļ pēc nodarbībām un aizveda nezināmā virzienā.

— Gluži tāpat kā vecos laikos? — Kristiāns uzmeta viņai skatienu.

— Vai man vēl ir līdzi kāds apģērba gabals, ko apmainīt? — Kādreiz agrāk tāda nereti pietrūka.

— Protams. Es visu saliku tev ceļasomā, kamēr tu gulēji.

Tātad tas vairs nelikās tā kā vecos laikos. Lauras ceļasomā

atradās vēl arī citas drēbju kārtas. Turklāt tagad viņa bija sieviete, kurai apritējuši trīsdesmit astoņi gadi. Laura biia dāvājusi dzīvību diviem bērniem, bet uz kreisās rokas viņa nēsāja laulības gredzenu.

Viņa varētu atdot daudz, lai šā gredzena nebūtu. Laura vēlējās atkal būt astoņpadsmitgadule, lai pārpārēm nodotos savām jūtām un brīvi mīlētu Kristiānu.

Laura viņu mīlēja. Laikam kaut kur dvēseles dziļumos viņa bija mīlējusi Kristiānu vienmēr. Meitene iemīlējās staltajā vīrietī pirms divdesmit viena gada un visu šo laiku nožēloja, ka ir viņu zaudējusi. Tagad Kristiāns bija atgriezies. Viņš vēl arvien likās esam tas pats — straujš un pievilcīgs, tomēr jau nobriedis vīrietis ar dzīves pieredzi, kas vērta viņu vel dziļāku.

i

Laurai straujāk sāka pukstēt sirds. Ievilkusi elpu, lai nomierinātu sirdspukstus, viņa paraudzījās ārā tumsā.

— Cik ilgi vēl jābrauc?

— Četrdesmit piecas minūtes.

Viņa vēlreiz nopūtās, piespieda deniņus pie loga stikla un aizvēra acis.

— Vai negribi uzlikt galvu man uz pleca? — Kristiāns pavaicāja.

— Nē. — Viņa to neuzdrošinājās darīt. — Man tāpat ir labi

Kādu laiku abi brauca klusēdami. Vienubrīd, kad Laura atvēra acis, viņa tumsā saskatīja automašīnas izgaismotu ceļazīmi, kas liecināja, ka viņi brauc cauri Vermontai uz ziemeļiem. Viņa pamanīja abās ceļa pusēs kokus, kuru saknes sedza plāna sniega kārta, taču tālāk, kur vairs starmešu gaisma nesniedzās, viss bija iegrimis tumsā.

— Vai šeit ir arī kādas pilsētas?

— Protams, taču tās atrodas sāņus no šosejas. Nākamajā ceļa līkumā mēs griezīsimies iekšā, un tad tu redzēsi. Pilsētas centrs atrodas piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no maģistrāles.

Kristiāns visu bija pateicis ļoti precīzi. Pēc stundas ceturkšņa, kad braucēji nogriezās no autoceļa, viņi jau atradās civilizētā vidē. Vienā ielas pusē bija pasts, otrā — slējās baltas baznīcas torņa smaile. Starp tiem stiepās vesela virkne visdažādāko lielveikalu — tajos varēja iegādāties apģērbus, saimniecības preces, sadzīves tehniku un pārtiku.

— Vai tur var nopirkt kaut ko labu? — viņa painteresējās.

— Rītdien tu pati varēsi pārliecināties. Taču man tevi jābrīdina, ka ledusskapis ir tukšs. Pēc Pateicības dienas es biju mājās varbūt tikai vienu vakaru.

— Un tevi laikam gan interesē uzzināt, vai tava māja vēl atrodas tajā pašā vietā?

— Ā, par to neuztraucies. Mani draugi manu māju pieskatīja. Ja būtu kas noticis, viņi man paziņotu.

Laura gribēja Kristiānu izvaicāt par māju — no kādiem materiāliem tā būvēta, kad viņš to uzcēlis un vai pats izstrādājis projektu, cik ēka ir liela —, taču viņai likās neērti tādus jautājumus uzdot. Kristiāns bija viņas svainis, bet pirms tam — mīļākais. Laurai vajadzēja zināt atbildes uz šiem jautājumiem. Taču viņa nekad nebija par to interesējusies. Visus šos gadus, kad Kristiāns pie Lauras ciemojās, viņa svainim neuzdeva nevienu jautājumu.

“Tādēļ, ka tu baidījies no atbildēm,” sacītu Medija, ja vien būtu zinājusi to, kas notika starp abiem pirms daudziem gadiem. “Tu baidījies, ka šis cilvēks izrādīsies interesantāks par Džefu.” — Un mātei būtu taisnība.

Tagad Laura sēdēja, sabāzusi rokas uzkārstas vilnas mēteļa kabatās, un skatījās uz ceļu, gaidīdama, kurā vietā Kristiāns iegriezīs automašīnu. Viņi pabrauca garām dažām pastkastēm, kaut gan tuvumā māju nemanīja. Viņi nogriezās, pabrauca mazliet vēl uz priekšu un tūlīt izdarīja pagriezienu pretējā virzienā. Starmetis izgaismoja zemu dzīvžogu, tad nokalni, kas, pēc Lauras domām, veda vai nu uz strautu, vai arī pie dziļas ieplakas. Viņa vērīgi skatījās uz ceļu.

— Ko tu meklē?

— Mēs vispirms braucam lejā, tad atkal augšā... — Automašīna pieveica uzkalna stāvāko vietu, un tālāk jau ceļš kļuva līdzens. — Redzi, labajā pusē ir pastkastīte. — Kristiāns iebrauca mašīnu šaurā ieliņā.

Laura, cenzdamās ieraudzīt māju, vēl arvien vērās tumsā, kad Kristiāns pēkšņi sāka krasi stūrēt pa kreisi, nobremzēja un izkāpa no vāģa ārā. No garāžas atbraucējus Šķīra tikai kādas piecas pēdas. Laura paliecās uz priekšu, lai redzētu, kur garāža ir piebūvēta, taču visapkārt pletās dziļa tumsa. Tā nu viņai atlika vienīgi gaidīt, kad Kristiāns, atvēris garāžas durvis, atgriezīsies pie automašīnas.

— Uz mājas galveno ieeju ved stāvs piebraucamais ceļš, — Kristiāns, novietodams spēkratu garāžā, paskaidroja. — Ja tagad būtu gaišs, es tev parādītu, kāds no turienes paveras skats. Gan uz māju, gan uz ieleju. Taču nāksies pagaidīt līdz rītam.

Laura pamāja ar galvu. Viņa jutās reizē satraukusies un

nervoza. Laura nebija gatava palikt ar Kristiānu divatā viņa mājā.

Aizslēdzis garāžu, Kristiāns atvēra durvis.

— Iekšā ir auksti. Es tūdaļ ieslēgšu apkuri. — Un viņš lieliem soļiem aizsteidzās uz priekšu. Laura viņam sekoja.

Māja bija izbūvēta vairākos līmeņos, acīmredzot izprojek-tēta tā, lai piekļautos kalna nogāzei. Tā bija uzcelta modernā stilā. Viss apkārtesošais pārsteidza ar precizitāti, visā tika panākta noteikta līniju saskaņa. Lielajai viesistabai nebija sienu, to rotāja pakāpeniski augšupkāpjošs baznīcas kupols, bet uz ārpasauli veda lieli, plati logi. Viesistabu veidoja daudzi atsevišķi stūrīši ar zemiem zviļņiem un kafijas galdiņiem. Tā gandrīz nemanāmi pārgāja ēdamistabā, kura savukārt savienojās ar nevainojami spodru virtuvi, bet no tās varēja redzēt kabinetu.

Laurai aizrāvās elpa, kad viņa ieraudzīja fotogrāfijas — lielum lielus melnbaltus uzņēmumus vienkāršos ietvaros. Tie atradās pie sienas cits no cita pietiekamā attālumā, lai ikvienu fotoattēlu varētu labi apskatīt. Vienā attēlā bija redzams vientuļš, gar jūras malu skrejošs pārcēlājs, otrā — zem aukstām rudens debesīm padevīgi noliekusies piebriedusi kviešu vārpa. Vēl kādā citā varēja vērot iemūžinātu garu sudrabegli, kas bija uzņemta tik meistarīgi, ka Laura gandrīz vai izjuta skuju adatu pieskārienus. Apakšā, labajā stūri, ikvienai fotogrāfijai ar zīmuli bija uzvilkts autogrāfs.

— Es pat nevarēju iedomāties, ka fotogrāfijas ir tik brīnišķīgas, — Laura klusi noteica un atkal jutās tikpat neveikli kā iepriekš automašīnā. Kristiāns bija talantīgs fotogrāfs. Viņai to vajadzēja zināt.

Viņš jau sāka interesēties par fotografēšanu pirms daudziem gadiem. Tajā mēnesī, ko abi pavadīja kopā, Kristiāns aizveda Lauru uz sešām izstādēm, un viņa pati ar to aizrāvās. Viņa apmeklēja gandrīz visas lielākās, apgabalā notiekošās fotoizstādes un iegādājās diezgan bagātu grāmatu kolekciju. Medija būtu sacījusi, ka tādējādi izpaužas neapzināta cenšanās neaizmirst Kristiānu. Ļoti iespējams.

Kristiāns bija lielisks fotogrāfs. Viņai to vajadzēja zināt.

Piegājusi pie Kristiānā, Laura vēlreiz bikli pavērās atpakaļ.

Fotogrāfijas atstāja uz viņu milzīgu iespaidu, taču ne mazāk Lauru sajūsmināja mājas iekštelpu vērienīgais plašums — pasteļu brūnganie un dzeltenbrūnie toni, moderno mēbeļu neierasti liektās līnijas. Ja neskaita neglābjami novītušo papardi, telpas radīja patīkamu, nomierinošu iespaidu.

— Nāc, iesim! — Kristiāns pamāja ar galvu uz gaiteņa pusi. — Es tev parādīšu māju.

Plašajā sānu spārnā katrā no diviem stāviem atradās divas guļamistabas, bet pašā apakšā Kristiāns bija iekārtojis sev laboratoriju. Viņa fotogrāfijas tāpat rotāja sienas gaiteņos un guļamistabās. Pie vienas no tām Laura apstājās. No ģīmetnes raudzījās melnīgsnēja sieviete ar izteiksmīgu seju. Kailās krūtis labi saderējās ar mīklaino izteiksmi sejā, no kuras nācās grūti atraut skatienu.

— Taitiete?

— Gandrīz.

— Iemīļotā?

— Ne jau mana.

— Viņa ir ļoti skaista.

Abi atkal iegāja viesistabā. Kaut gan apkure jau sāka darboties, Laura ciešāk aizpogāja mēteli.

— Iekārtojies, — Kristiāns sacīja. — Tūdaļ no mašīnas atnesīšu mantas. Tu varēsi izmantot guļamistabu augšstāvā. Vai esi ar mieru?

— Brīnišķīgi, — Laura atsaucās un devās uz virtuvi, cenzdamās izskatīties neatkarīga. Viņa patlaban tieši prātoja, kur nāksies gulēt. Kristiānā guļamistaba atradās apakšējā stāvā, tātad viņus atdalīs divas brīvas istabas un kāpņu telpa. Tas izskatījās diezgan pieklājīgi.

Laurai gribējās, lai arī viņas domas būtu tam atbilstošas. Pēdējās trīs nedēļas viņa dzīvoja kopā ar Kristiānu vienā mājā, taču tas bija gluži citādi. Tagad viņa ciemojās Kristiānā mājā. Te nebija vairs ne bērnu, kaimiņu, ne draugu, arī mātes palika tālumā. Laura pat nevarēja šeit gatavot ēdienu, jo ledusskapis izrādījās tukšs.

Pārliecinājusi sevi, ka satraukums ir sekas tam, ko viņai nācies pārdzīvot Skota dēļ, Laura izgāja cauri virtuvei un devās uz kabinetu. Viena siena tajā bija darināta no oša

koka. Kabineta vidū stāvēja liels televizors, virs tā — stereoiekārta. Bez prasmīgi izvietotajām skandām kabinetā atradās vēl vienīgi plaukti ar fotogrāfiju albumiem. Aiz sienas-skapja durvīm varēja vēl saskatīt grāmatas, kasetes un kompaktdiskus.

“Iekārtojies,” Kristiāns sacīja, un viņa uzlika atskaņot Čaikovska klavierkoncerta ierakstu Bostonas simfoniskā orķestra

♦

izpildījumā. Tāpat mētelī ģērbusies, Laura atlaidās lielajā krēslā, noāva apavus un sakrustoja kājas zem sevis. Viņa aizvēra acis, dziļi ieelpoja un atkal skaļi izpūta elpu, mēģinādama atslābināties. Laura nedzirdēja, ko darīja Kristiāns, līdz beidzot viņš nostājās blakus ar divām vīna glāzēm. Paņēmusi rokā glāzi, Laura lēnītēm sūca šķidrumu.

— Kad izdzersi, varēsi iet nomazgāties vannā, tā atrodas blakus tavai istabai, — Kristiāns, apsēzdamies uz dīvāna, ierosināja.

Līdzās viņa guļamistabai atradās vēl viena telpa ar vannu. Laura to ievēroja, kad viņi apskatīja māju. Atbalstījusi roku uz krēsla ādas pārvalka, viņa pasmaidīja.

— Tu lepni dzīvo, Kristiān.

— Ne jau lepnāk par tevi.

— Bet es nekad neesmu mēģinājusi tēlot asociālu personu. Parfimērijas komplekts tavā vannasistabā liecina pretējo.

— Tas piederas pie manas profesijas. Reizēm es pārrodos mājās galīgi izmocījies.

Laura prātoja par Kristiānā darbu un jautājumiem, kurus vēlējās uzdot, un vīrieša tēls viņas domās sāka zaudēt aprises. Sieviete aizvēra acis un ļāvās mūzikas skaņām. Kad ieraksts beidzās, viņa jau bija izdzērusi vīnu un izjuta iekšēju siltumu un atbrīvotību.

— Paldies, Kristiān. Esmu ļoti priecīga, ka tu mani šeit atvedi.

— Es ari par to priecājos. — Kristiāns pavadīja Lauru ar acīm, kamēr vien viņa gāja līdz kāpnēm, un viņu sildīja Kristiānā pievērstais skatiens.

Laura ielēja vannā šampūnu un gulēja smaržīgajās putās tik ilgi, līdz pēdīgi gandrīz vai aizmiga. Vienlaikus ar maigo un tīro ķermeni viņa ieguva arī sirdsmieru, jo spēja atbrīvoties

no visa, kas viņu bija mocījis. Ar pēdējiem spēkiem izkāpusi no vannas, viņa noslaucījās dvieli un uzvilka mugurā naktskreklu. Krekls bija garš, pašūts no balta atlasa un patīkami čaukstēja, kad, Laurai gultā kāpjot, saskārās ar palagiem. Līdzko galva atradās uz spilvena, viņa tūdaļ aizmiga.

Pamodusies Laura nesaprata, kur atrodas. Tikai pēc brīža viņa apjēdza, ka guļ Kristiānā mājā un kā bija šeit nokļuvusi. Vēl pēc brīža Laura jau spēja atcerēties iepriekšējās dienas notikumus.

Pulkstenis pie gultas rādīja divdesmit minūtes pāri diviem. Istabā valdīja melna tumsa, gluži tāpat kā aiz loga, ko apspīdēja vienīgi nespodra mēness gaisma. Viņa atkal aizvēra acis, cenzdamās iemigt, taču miegs nenāca. Viņa nespēja atbrīvoties no domām par Skota lietas noklausīšanos, par lenču restorānā “Ķiršu dārzs”, par atvadīšanos lidostā un braucienu ziemeļu virzienā.

Pēc tam sievietes domas pievērsās Kristiānām. Atmiņas viņu paņēma savā varā. Pārņēma sajūtu vilnis. Morāles apsvērumi te uzliesmoja, te atkal dzisa. Vienīgi Kristiānā tēls palika nemainīgs.

Juzdamās ne mazāk satraukta kā tajā brīdī, kad pirmoreiz spēra soli pār šī nama slieksni, Laura izkāpa no gultas, klusi izlavījās cauri gaitenim, nokāpa lejā pa kāpnēm, kas veda uz Kristiānā istabu, tad pieveica vēl tikpat daudz pakāpienu, līdz pēdīgi atradās dzīvojamā istabā. Piegājusi pie augstā loga, viņa pavērās laukā.

— Laura?

Vīrieša balss pieskaņa lika Laurai notrīsēt. Sakopojusi visu savu gribu, viņa tomēr spēja palikt nekustīgi stāvam.

— M-mm.

— Kā tu jūties?

— Es pamodos un vairs nevarēju aizmigt.

— Reizēm tā mēdz būt, kad guļ svešā vietā.

Laura neatskatījās. Pēc viņa balss toņa Laura varēja spriest, ka Kristiāns stāv gaitenī. Viņa sažņaudza rokas.

— Vai vēlies ko iedzert? Varbūt vēl vīnu?

— Nē.

— Pienu?

— Tev taču piena nav.

— Jā, pareizi.

— Es jūtos labi, patiešām.

— Vai tev nesalst?

Laura cerēja, ka Kristiāns neredz, cik ļoti viņa trīc.

— Nē, man ir silti. — Telpas jau likās vairāk iesilušas nekā sākumā.

Laura drīzāk sajuta nekā dzirdēja viņa soļus, skaņas apslāpēja biezs paklājs; iekams sieviete paguva atjēgties, Kristiāns jau stāvēja viņai tik tuvu klāt, ka varēja samanīt kvēli, ko izstaroja lielais vīrieša ķermenis. Neatraudama skatienu, viņa raudzījās logā.

— Tā, kas atrodas aiz loga, — patiesu jūtu dziļums un maigums lika viņa balsij nodrebēt, — ir kalnu, mežu un nelielu ciematiņu pasaule, tik tīra un neparasta, it kā to nebūtu skāris laiks. Mežos klīst brieži, klajumos ķer medījumus lapsas, augšpus straumei bebri ceļ savus aizsprostus. Kad uzkrīt sniegs kā patlaban, tas izrotā priedes un egles ar sudraba bārkstīm, bet, līdzko sniegs nokūst un nāk pavasaris, viss mežainais apvidus atkal mostas jaunai dzīvei.

Šie vārdi Lauru apbūra. Tāpat kā Kristiānā tuvums. Viņa sajuta, ka pati atkūst un atkal atdzīvojas.

— Pavasaris ir mans mīļākais gadalaiks, — Kristiāns ieteicās liegā balsī. — Tad viss izskatās tik jauns un svaigs. Vispirms koki izdzen pumpurus, tad tie piebriest, un tūdaļ saplaukst veselas ziedkupenas, pēc tam parādās lapu zaļums visdažādākās toņu niansēs. Un šajā zaļumā jau var samanīt pirmos tumši sarkanos un baltos pļavu ziedus. Gaiss virmo no putnu čalām. Valgā zeme izgaro smaržu un ir solījumu pārpilna.

Vīrieša balsij piemita maģisks spēks. Nespēdama vairs ilgāk pretoties, Laura pagriezās un pavērās Kristiānā.

— Vasarā ir pavisam citādi, — Kristiāns piebilda vēl klusāk, nenolaizdams no viņas acis. — Visur riešas sulas, viss nevaldāmi aug un kuplo. Pastaiga pa mežu — tas ir gluži tāpat, it kā ēstu franču vaniļas saldējumu ar karstu krēmu, putukrējumu, šokolādi un ķiršiem vēl piedevām. Tā ir apgrēcība. Reizēm es sēžu verandā aizvērtām acīm un klausos,

gluži vienkārši klausos, kā koku lapotnēs šalc vējš, acālijās dūc bites un tālumā grand pērkons. Vasara — tas ir siltums, laiskums un...

Laura pieskārās ar pirkstgaliem viņa lūpām, likdama Kristiānām apklust. Viņa lūpas bija stingras tāpat kā viss Kristiānā ķermenis, kas izstaroja neslēptu vīrišķību.

— Vai tu gribi pakļausities, kāds šeit izskatās rudens?

Laura papurināja galvu, vēl pēc brīža viņas roka pieskārās

vīrieša kailajām krūtīm. Apmatojums uz krūtīm bija kļuvis kuplāks nekā agrāk, tomēr tas šķita tikpat mīksts. Ada maiga, bet muskuļi zem tās joprojām stingri kā agrāk. Laura aptaustīja ikvienu tā ķermeņa collu, baudīdama kādreiz izjusto. Viņas roka, iekams virzījās tālāk uz leju, pakavējās pie viņa krūšu galiņiem.

Kristiānām kājās bija īsas bokseru bikses, tādas pašas, kādas viņš nēsāja pirms daudziem gadiem, un tās cieši apskāva vīrieša gurnus tikpat kārdinoši kā tolaik. Pie auduma malas Lauras roka apstājās, un viņa pacēla augšup skatienu.

— Vai tu esi pārliecināta? — Tagad Kristiānā balss skanēja pavisam klusi.

Viņa pamāja ar galvu. Jā, Laura zināja, ka ir precējusies ar Džefu, taču viņai bija vienalga. Viņa mīlēja Kristiānu. Laurai bija vajadzīgs mīļotā cilvēka maigums. Viņa aizstāvība, viņa kaisle, viss, ko vien Kristiāns varēja viņai dot, kā bija devis agrāk — to nebija iespējams aizmirst. Tagad Laurai bija vajadzīga Kristiānā mīlestība daudz vairāk nekā jebkad.

Apskāvusi viņu, Laura piekļāva seju vīrieša krūtīm. Viņa sajuta siltumu un tik labi pazīstamo smaržu. Tā bija miesas smarža — Kristiāns odekolonu nekad nelietoja —, veselīga vīrieša ķermeņa smarža, kas spēja reibināt daudz vairāk nekā jebkurš aromāts. Kristiānā satraukums bija tik liels, ka viņu vairs nekas nespēja atturēt. Ieraudzīdama tumsā vīrieša uzliesmojošās acis, viņa saprata, ka nekas nav mainījies.

— Es tevi neizsakāmi gribu, — viņš aizsmakušā balsī čukstēja.

Par atbildi Laura lēnām pavilka uz savu pusi viņa šortu gumiju, pārlaida pirkstus saspringtajai pēcpusei, noglāstīja gludo ādu uz gurniem un, sajutusi karstu, pietūkušu smagumu, sastinga. Viņu glāstīdama, Laura pietuvināja muti Kristiānā lūpām. Viņš pieplaka Lauras mutei, maigi un saudzīgi satverdams plaukstām sievietes galvu tā, kā to allaž bija darījis, un atsaucās mīļotajai ar tādu spēku, ka viņai nodrebēja sirds.

Kad Kristiāns noguldīja Lauru uz paklāja, baltais zīda naktskrekls jau atradās līdzās viņa šortiem. Kristiāns maigi un kaislīgi glāstīja Lauras ķermeni, sacīdams, ka viņa ir ļoti sievišķīga, pievilcīga, cik ļoti viņš pēc Lauras ilgojies, un viņa kvēloja no ikviena tā pieskāriena. Pirmo orgasmu Laura sasniedza, kad Kristiānā roka glāstīja viņas kājstarpi. Otrreiz tas notika, kad viņš sievietē iegāja. Beidza viņš ar tādu sparu, ka Laura jutās satricināta. Pat tad, kad abi bija vēl jauni, viņai negadījās pieredzēt neko līdzīgu — Kristiānā seja saldkaislē pārvērsta, no rīkles izlauzās skaļš kliedziens, muskuļi saspringti, un sekoja pēkšņas to konvulsijas.

Pēc Džefa nodevības viņa pārstāja justies kā sieviete, taču tagad Kristiānā sagādātā bauda pierādīja pretējo. Atguvis spēkus, vīrietis piecēlās kājās, pacēla Lauru uz rokām un nešūs aiznesa uz savu lielo gultu. Kristiāns mīlēja viņu atkal un atkal. Viņš iepazina atkal mīļotās miesu ar rokām, lūpām un visu savu ķermeni. Kristiāns lika sajusties viņai dievinātai, un Laura atbildēja viņam ar to pašu. Viņas kaisle šķita bezgalīga, laiks un gadi to bija vērtuši vēl tikai kvēlāku tāpat kā apziņa par retu un patiesu mīlestību.

«26-

— Kāpēc tu apprecējies ar Džefu? — Kristians vaicāja. Šis jautājums viņu tirdīja daudzus gadus. Viņam vajadzēja zināt atbildi.

Laura paberzēja vaigu pret viņa krūtīm.

— Tāpēc, ka tevis nebija.

— Es jautāju nopietni.

— Es arī nopietni atbildu. Es tevi mīlēju.

— Tu biji tik jauna.

— Kad tu aizbrauci, es jutos izmisusi.

— Tu biji izmisusi tāpēc, ka tevi neapprecēju?

— Tas notika tavas aizbraukšanas dēļ. Es biju pārliecināta, ka tevi nekad vairs neredzēšu.

— Un tu kļuvi Džefa sieva, lai rastos iespēja satikties ar mani?

— Nē.

—Tad kāpēc?

— Tāpēc, ka man Džefs patika. Viņš bija nosvērts, uz viņu varēja paļauties. Likās, Džefs man spēs dāvāt to dzīvi, pēc kuras es tiecos.

Kristiāns zināja, par kādu dzīvi viņa runāja. Laura bija viņam stāstījusi, kādu redz savu nākotni, un tieši ar to arī Kristiānu nobaidīja.

— Māja un bērni.

— Ne jau pati māja vien. Man bija vajadzīga ģimenes sajūta. — Laura palūkojās uz Kristiānu, un viņš to uzreiz saprata pēc runātājas sejas izteiksmes. — Ģimenes izbraukumi parkā, velosipēdi, kuriem aizmugurē ierīkoti bērnu sēdekļi, krāšņi izrotāta eglīte, spēļlietas un dāvanas, kas ievīstītas tik skaistos, spilgti krāsainos papīros, ka negribas pat raisīt vaļā. Es kāroju visu to, kā man pietrūka bērnībā.

— Taču tev toreiz tikko palika astoņpadsmit. Ja tu būtu pabeigusi koledžu un mani pagaidījusi, mēs būtu apprecējušies.

— Es negribēju beigt koledžu. Turklāt tu man teici, ka tev tas nav vajadzīgs.

— Es meloju, — Kristiāns atzinās. — Es daudz ko vēlējos, tikai ne tajā brīdī. Es vēl arvien izjutu dziļu aizvainojumu un dusmas uz Lidiju, Bilu, Džefu un to nelieti, kurš saucās mans tēvs. Toreiz es vēl nezināju, ko no dzīves vēlos, un, ja vien varētu pagriezt laiku atpakaļ un sākt visu no gala, droši vien rīkotos tāpat. Es nebiju gatavs pieņemt tādu lēmumu.

— Ja tu būtu mani stipri mīlējis, tu to izdarītu gan.

— Tas ir ideālisms, — viņš klusi noteica, reizē izjuzdams skumjas, maigumu un vēlēšanos viņu aizstāvēt. Laura bija tāda romantiķe. Viņa vispirms fantazēja, bet pēc tam centās iztēloto realizēt. Šīs īpašības dēļ Kristiāns mīļoto sievieti dievināja. Taču vienlaikus juta arī Laurai līdzi, tādēļ ka dzīve

viņai nemitīgi sagādāja triecienus. — Ko mēs tolaik zinājām par mīlestību? Protams, mums vienam pret otru bija spēcīgas jūtas, bet vai mēs sapratām, pie kā tas novedīs un cik ilgi turpināsies? Man vēl vajadzēja tikt galā ar tiem ļaunajiem spēkiem, kas mājoja manī pašā, bet Northernptonā es to nespēju izdarīt. Vienīgi tevis dēļ es tur tik ilgi aizkavējos.

— Ja es nebūtu apprecējusies ar Džefu — vai tu atgrieztos, lai mani satiktu?

— Iespējams. Varbūt, lai tas notiktu, man būtu bijis vajadzīgs gads vai pat divi. Bet es atgrieztos. Es taču atbraucu uz tavām kāzām?. Es atbraucu arī tad, kad piedzima Skots.

— Jā, tā tas bija, — viņa pārmetošā balsī atsaucās.

Kristiāns maigi satvēra plaukstās Lauras galvu un vilka

sev klāt, līdz viņas vaigs atkal pieglaudās vīrieša krūtīm.

— Es toreiz jutos nelaimīgs. Dusmojos uz tevi, biju greizsirdīgs Džefa dēļ un izjutu žēlumu pret sevi tādēļ, ka tajā jūsu veidotajā dzīvē bija arī daudz kā tāda, ko vēlējos es. Bez tam pastāvīgi jutos neveikli — atlika vienīgi uz tevi paskatīties, un es jau tūdaļ tevi vēlējos. Ja tu būtu precējusies ar kādu citu, es raudzītu tevi samulsināt. Taču viņš bija mans brālis. Es uzspļauju daudziem noteikumiem, bet šo es nevarēju neievērot. Turklāt tev bija Skots un Debra, un tu likies tik laimīga. — Kristiāns pacēla augšup viņas galvu. — Tu taču biji toreiz laimīga, vai ne?

— Es dzīvoju tā, kā gribēju. Es centos no visas sirds, lai viss būtu labi. — Laura brīdi klusēja, tad jau nedrošāk ieteicās: — Tagad, raugoties atpakaļ, saprotu, ka tas ne vienmēr bija viegli.

— Kādēļ?

— Džefs nebija ģimenes galva. Viņš nebija darītājs. Es centos vīru tā neuzkrītoši pabikstīt, bet, kad tas nelīdzēja, tad ņēmu visu savās rokās un nopelnus piedēvēju viņam. Man nevajadzēja to darīt. Es laupīju viņam lepnumu. Ja viņš visu būtu sasniedzis pats, tad izturētos pret sevi ar lielāku cieņu. Tā dēļ es ļoti nomocījos.

— Nemokies, Laura.

— Kā lai es to pārtraucu?

— Iestāsti sev, ka tā rīkojies, vislabāko nodomu vadīta. Tu taču neesi Dievs tas Kungs. Tu tak nevari cilvēkiem piešķirt tās īpašības, kuras vēlies viņos redzēt.

— Bet es patiesi centos to darīt. — Lauras balsī skanēja nožēla.

Kristiāns viņu cieši apskāva.

— Ar vislabākajiem nodomiem. Mēs visi kļūdāmies. Tu neesi liekuļojusi un, lai kā arī būtu, paskaties, ko tu esi Džefam devusi. Tu viņam radīji lielisku dzīvi. Ar tevi viņš ieguva vairāk, nekā tas būtu noticis ar jebkuru citu sievieti.

— Bet kur viņš ir tagad?

Kristiāns nezināja. Tas viņam nedeva miera. Kristiāns vēl arvien atcerējās tās jūtas pret brāli, kad tas bija gluži maziņš, — Džefs smaidīja, čaloja un stiepa pretim roķeles. Džefs bija viņa brālis, un Kristiāns cerēja — lai kurā vietā pazudušais atrastos, viņam klājas labi.

Kristiāns arī cerēja, ka Džefs vairs neatgriezīsies. Viņš gribēja, lai Laura pieder viņam. Viņš saprata, tas bija egoistiski, taču Kristiānām šķita, ka ir pienācis laiks ari viņam iegūt mazliet mīlestības, pēc kuras tik ilgi bija tiecies.

— Vai tu skumsti pēc viņa? — Kristiāns pajautāja.

Laura tūdaļ neatbildēja, taču, kad ierunājās, balss skanēja

ļoti piesardzīgi, it kā viņa censtos tikt skaidrībā par to, ko domāja, bet vēl neuzdrīkstētos skaļi izteikt vārdos.

— Iesākumā es viņa prombūtni sāpīgi izjutu. Viņš bija draugs. Viņš mani uzklausīja. Džefs arvien bija līdzās. Tad, kad viņa pēkšņi vairs nebija, viss pārvērtās. — Laura apklusa. — Vai skumstu pēc tā mazumiņa, ko viņš darīja ik dienas? — Lauras balsī jautās sēras. — Tas nebija daudz. Džefs gāja uz darbu, aizbrauca ar mani kaut kur kopā vakaros, apmaksāja rēķinus. Un vairāk arī neko. Es rūpējos par bērniem, vadīju saimniecību un nodarbojos ar biznesu. Bērni to jau bija ievērojuši agrāk — tēva pazušana ietekmēja mūsu dzīvi vairāk nekā viņa klātbūtne. Man bija vajadzīgs laiks, lai to saprastu. — Laura pacēla galvu. — Kādēļ man bija vajadzīgs tik ilgs laiks?!

— Tu to negribēji saprast.

— Bet kādēļ?

— Aiz uzticības. Cieņas. Ieraduma. Iespējams, pat aiz mīlestības.

Pēdējais apgalvojums palika it kā karājoties gaisā. Tas likās gluži nevietā, jo virs abu guļvietas vēl arvien lidinājās kaislības gars.

— Vai tu Džefu mīlēji? — Kristiāns centās izdibināt, saprazdams, ka šis viņam ir pats svarīgākais jautājums.

— Es domāju, ka — jā, — Laura atbildēja, noliekusi galvu Kristiānām uz krūtīm.

— Vai tu viņu mīlēji, kad apprecējies?

— Es gribēju viņu mīlēt. Es centos sevi pārliecināt, ka viņu mīlu.

— Bet patiesībā?

— Ne tā, kā tevi. — Viņas atbilde bija neparasti atklāta. — Mūs abus ar tevi vienoja kaisle, kvēle, satraukums. Manās attiecībās ar Džefu kaislība izpalika.

— Un tu biji ar mieru iztikt bez tās?

— Toreiz es vēl nesapratu, ka mūsu laulības dzīvē tās pietrūkst. Es neko necentos salīdzināt. Es to neatļāvos. Iespējams, neuzdrīkstējos. Džefs bija līdzās, viņš mani mīlēja, gribēja precēt, tas nozīmēja, ka varu pamest koledžu un atbrīvoties no mātes, pēc kā es pasaulē arī visvairāk tiecos.

— Tik ļoti?

— Jā, tik ļoti. Es biju vecākā meita. Māte gribēja, lai es gūtu spožus panākumus. Viņa gribēja, lai daudz sasniedzu un apgrozos sabiedrībā. Medija sapņoja, ka iešu viņas pēdās. Taču es negrasījos to darīt: viņas dzīvesveids mani biedēja — tas bija auksts un prāta vadīts. Es nevēlējos, lai tas mani kaut kā iespaidotu.

— Liekas dīvaini, ka tu vispār iestājies koledžā.

— Māte mani piespieda.

— Un tu Debru piespiedīsi?

Laura ilgi klusēja, tad šaubīdamas piebilda:

— Es novēlu viņai visu to labāko. Vai tas ir slikti?

— Teorētiski — nē. Taču tu novērtē to no sava skatījuma, kas ne vienmēr saskan ar Debras viedokli.

— Tātad es esmu līdzīga Medijai?

— Tu esi mantojusi mātes labākās īpašības — inteliģen-

tumu, uzticību un pievienojusi vēl klāt to, kā viņai trūkst, — sirsnību un līdzjūtību.

— Es neprotu klausīties. Debra to man visu laiku atgādina. Es gan klausos, taču nedzirdu — tas raksturīgi Medijai.

— Tavs dzīvesveids ir rosīgs, darbīgs, — Kristiāns piezīmēja. — Varu saderēt, tu dzirdi daudz vairāk, nekā Medija jebkad dzirdējusi. Labi, var gadīties — tu ne visu dzirdi. Bet kura māte tad dzird visu?

— Debra dusmojas kopš tā laika, kad Džefs pazuda.

— Tas ir gluži saprotami.

— Man vajadzēja pret meitu citādi izturēties.

— Un arī tas ir saprotami. Tev nācās domāt par daudz ko citu. Tagad, kad Skots attaisnots un atkal atgriezies Penā, tu varēsi veltīt Debrai vairāk laika.

— Es to darīšu, — Laura apsolīja. — Noteikti darīšu.

Kristiāns pasmaidīja par Lauras apņēmību, sajuzdams, ka

tādēļ mīl viņu vēl vairāk.

— Vai tu bieži domā par savu tēvu? — Laura piektdienas vakarā jautāja. Aizvadītajās dienās Kristiāns ar Lauru tikai vienu reizi atstāja māju, lai nopirktu pārtiku, visu pārējo laiku viņi pavadīja gultā. Taču šajā vakarā abi beidzot saģērbās un aizbrauca paēst pusdienas. Patlaban, atgriezušies mājās, viņi stāvēja tumsā un priecājās par ieleju, ko apgaismoja mēnesnīca. Kristiāns Lauru apskāva, un viņa, piekļāvusies pie mīļotā, jutās neizsakāmi laimīga.

— Es par viņu domāju, — Kristiāns atzinās.

— Vai bieži?’

— Diezgan bieži.

— Tu gribi uzzināt, kas viņš ir?

— Protams, ka gribu. Taču mana māte neko nestāsta. Tāpat neko nevar uzzināt no dzimšanas apliecības, un Bils jau vairs pateikt nevar. Tātad tas ir zināms vienīgi Lidijai un viņam pašam. Ja jau šis cilvēks četrdesmit septiņus gadus nav licis sevi manīt, tad šaubos, ka viņš to vēl tagad darīs.

Laurai bija Kristiānā žēl.

— Viņam jābūt ar Lidiju vismaz vienos gados, ja ne pat vecākam, — Laura piebilda, ļaudamās iztēlei. — Varbūt viņš

ir slims. Iespējams, šis cilvēks ir pat tuvu nāvei. Kad tas notiek, ļaudis sāk uz visu skatīties ar citām acīm.

— Tu jau atkal par to, — Kristiāns smaidīdams atņēma, — tev fantāzijas nekad nepietrūkst.

— Bet tā taču var būt, Kristiān. Varbūt tev vajag nolīgt detektīvu?

— Es jau par to esmu domājis, taču, lai kaut ko uzzinātu, detektīvam nāksies runāt ar tiem cilvēkiem, kuri manu māti pazina pirms četrdesmit septiņiem gadiem. Es nevaru darīt kaut ko tādu viņai aiz muguras.

— No tā brīža, kad tu man stāstīji par savu tēvu, es vienmēr ieskatos attiecīga gadagājuma vīriešos un cenšos uzminēt.

— Vai domā — es to nedaru? Domā, es nejūtos saniknots par to, ka vienam cilvēkam nav ne mazākās intereses par savu dēlu? Varu apgalvot, es protu glabāt noslēpumus. Negrasos skriet uz avīzi Sun un par viņu ziņot. Es netaisos no viņa pieprasīt naudu. Man pietiek pašam savējās. Gribu tikai to uzzināt — neko vairāk, vienīgi tikai gūt skaidrību.

Laura centās iedomāties sevi Kristiānā vietā un saprata, ka izjustu to pašu ko viņš.

— Vai tu vēl arvien uz Lidiju dusmojies?

— Reizēm, kad palieku viens. Taču, redzot māti, dusmoties nemaz nav iespējams. Viņa ir tik veca un vārga. Man viņas žēl. Lai arī kas šis cilvēks būtu, Lidija viņu mīlēja un šīs mīlestības vietā izraudzījās kaut ko stabilāku un ilglaicīgāku. Bilu Fraiju par interesantu nosaukt nevarēja, toties šis vīrs bija uzticams, uz viņu varēja paļauties.

— Gluži kā Džefs, — Laura piebilda un nodrebēja. — Vēsture atkārtojas, vai ne? — Laura vēl ciešāk piekļāva viduklim Kristiānā rokas. — Toties man vēl atliek viena iespēja. — Un Laura spēji apgriezās un apskāva Kristiānā kaklu. — Es no Džefa šķiršos. Līdzko mēs atgriezīsimies, es tūdaļ iesniegšu dokumentus. Negribu tevi atkal zaudēt, Kristiān. Nevēlos beigt savu dzīvi kā Medija — ar spožu karjeru un pilnīgā vientulībā — vai ari līdzīgi Lidijai, kad nākas dzīvot vienīgi no sendienu atmiņām.

— Var gadīties, ka tev tik un tā nāksies izbaudīt vientulību. Varbūt es pēc pieciem gadiem nomiršu.

— Nerunā tādas nejauclbas.

— Taču tas ir iespējams.

— Tavai mātei ir septiņdesmit trīs gadi, bet tavam tēvam, domājams, vēl vairāk.

— Un tomēr es varu nomirt.

— Tāpat kā es. Lai kā tas būtu, mums vēl laika diezgan. Es negribu tevi zaudēt, Kristiān! Bet tu?

Kristiāns atbildēja ar skūpstu, kas lika Laurai nodrebēt, un viņa rokas apskāva mīļoto tik cieši, it kā nekad vairs nevēlētos laist vaļā.

— Kādas ir tavas domas par restorāna slēgšanu? — Laura gribēja zināt.

Kristiāns izteiksmīgi uz viņu paskatījās.

— Man šķiet, tu gaidi, ka es tevi pārliecināšu par šādas idejas bezjēdzību. Lai tā notiek. — Bija pirmdienas vakars, un viņi atgriezās Nortliemptonā. Laura sēdēja, piekļāvusies Kristiānām. Visas piecas dienas viņi pavadīja kopā, izņemot tikai pavisam niecīgus mirkļus. Kristiāns jutās kā bez sāta, viņš nemitīgi alka mīļotās tuvumu — vienalga, vai tie bija pieskārieni, sarunas, nejaušs skatiens vai arī aizrautīga mīlēšanās. Viņš bija neprātīgi Laurā iemīlējies, taču tas Kristiānu ne reizes netraucēja kādā jautājumā izteikt atklāti savas domas. — Tu pieliki visas pūles, lai restorānu noorganizētu. Tev ir labs restorāns un uzticami darbinieki.

— Bizness sevišķi nesekmējas. Mēs cīnāmies ar pēdējiem spēkiem.

— Tas ir salīdzinājumā ar to, kā bija agrāk. Es ieskatījos tavos grāmatvedības dokumentos, Laura, tādēļ man viss ir zināms. Jūs guvāt panākumus, kad restorānu atvēra. Tagad stāvoklis izlīdzinājies, nevis pasliktinājies, un tas ir apsveicami. Nogaidi mazliet. Runas apklusīs. Džefs izgaisīs no ļaužu atmiņas, bet vēderi cilvēkiem vienmēr prasīs savu tiesu. Viss sāks ritēt uz labo pusi. Bez tam tu savu restorānu esi iemīlējusi.

Lauras pirksti slīdēja pa Kristiānā džinsu vīli, un, ja vien viņa to būtu darījusi apzināti, tas varēja vīrieti neprātīgi satraukt. Taču viņš saprata: Lauras domas bija tālu.

— Šis restorāns prasa tik daudz, — viņa žēlojās. — Tas

atņem daudz laika un spēku. Es negribu strādāt vakaros un brīvdienās, kad tu būsi kopā ar mani.

— Pēc mēneša es pats sākšu strādāt.

— Bet ne jau izejamās dienās. Var gadīties, tas būs vienīgais brīvais laiks, kad mēs varēsim satikties. Ja slēgšu restorānu, tad nodarbošos vienīgi ar izbraukumu apkalpošanu. Es varēšu pie tevis aizbraukt brīvajās dienās, vai arī tu atbrauksi pie manis, vai mēs kaut kur satiksimies. Dienvidver-montā ir brīnišķīgas viesnīcas lauku apkaimē...

Kristiāns paspieda viņas roku.

— Tu baidies, tādēļ ka mēs atgriežamies Northemptonā un tu nezini, vai tur mūsu attiecības paliks tādas kā bijušas. Paliks, Laura. Es nepavadīšu naktis tavā gultā, tāpēc ka Debra vēl nav tam gatava, taču mēs kā arvien būsim kopā.

— Vienīgi to es arī vēlos, — Laura izdvesa nopūtu.

— Tātad tā arī būs. Mēs būsim kopā dienu no dienas.

Viņš atcerējās Lauras teikto par šķiršanos ar Džefu. Sirds

dziļumos Kristiāns to vēlējās par visu vairāk pasaulē. Taču vienlaikus viņš izjuta arī vainas apziņu, ka iekāroja sava brāļa sievu, — Džefs vēl arvien bija daļa no viņu dzīves.

— Es gribu parunāt ar Teku Džonsu, — Kristiāns ieteicās. — Varbūt vēl ir iespējams kaut ko darīt, lai Džefu atrastu.

— Es tik un tā iesniegšu šķiršanās dokumentus, — Laura atkārtoja. — Nekad vairs nespēšu ar viņu dzīvot kopā. Ja Džefs uzskatīja par labāku pazust, tad kādēļ viņam šo iespēju liegt?

— Tas ir tādēļ, ka pat tad, ja tu ar Džefu izšķirsies, viņš tik un tā paliks tavu bērnu tēvs. Viņam joprojām vēl tiek izvirzīta apsūdzība par blēdībām ar nodokļiem. Un tas vēl arvien aptumšos jūsu dzīvi.

— Bet, ja pazudušo atradīs, viņam nāksies stāties tiesas priekšā un saņemt sodu — tas būs vēl sliktāk.

— Tad mēs vismaz pārliecināsimies, ka viņš ir dzīvs un vesels. Debra un Skots zinās, kur atrodas viņu tēvs. Bērni varēs ar tēvu tikties. Iespējams, viņš pat savai meitai un dēlam izskaidros, kādēļ to darījis. Varbūt Džefs arī tev kaut ko paskaidros.

— Es savu lēmumu nemainīšu.

— Es saprotu, bet reize ar to viss notikušais izbeigtos. Visam būtu jāpieliek punkts, Laura, tādēļ Džefs jāatrod.

Džefs apturēja automašīnu pie Gloras mājas un pastiepa roku, lai viņu uzmodinātu. Līdzbraucēja bija tik nogurusi, ka Džefs nevēlējās Gloru traucēt, taču viņai vajadzēja kārtīgi atpūsties.

— Esam atbraukuši, Glora, — Viņš atstūma no sievietes pieres lielo vilnas cepuri. — Nu, mīļā, mosties.

Uzrunātā atvēra acis un kādu brīdi svešādi uz Džefu skatījās, līdz pēdīgi pazina. Lūpās pavīdēja smaids, bet jau nākamajā mirklī acis kļuva skumjas un smaids nozuda. Viņa sarosījās, saīga un tvēra pēc automašīnas durvju roktura.

Džefs izlēca no braucamā, apgāja tam apkārt un pasniedza Glorai roku, lai viņai būtu kur atbalstīties.

— Gan papītis izveseļosies, Glora, — viņš ieteicās, satvēra sievietes roku, un tad abi virzījās uz namiņa pusi. — Slimnīcā viņu labi ārstē.

— Bet viņa izskats nav diez cik labs.

Tas bija maigi sacīts. Tēvs izskatījās ļoti slikti — tāpat kā vairums slimnieku, kas sirga ar plaušu vēzi, jo īpaši tajā stadija, kad metastāzes jau skārušas smadzenes. Prognoze bija slikta, taču Glora to nezināja. Meita vēl arvien domāja, ka tēvs ir gluži vienkārši saslimis.

— Rītdien viņš izskatīsies labāk, — Džefs centās Gloru pārliecināt. — Tad tu redzēsi. Papītis šodien labi izgulēsies. — Par to nenācās šaubīties: sāpju remdinošie līdzekļi, ko slimniekam deva, spēja no kājām nogāzt pat ziloni.

— Bet kad viņš atgriezīsies mājās? — Glora jautāja izbiedētā balsī. Tāpat viņa bija prašņājusi augu dienu.

— To zina vienīgi ārsti. Iespējams, rītdien viņi mums to pateiks. — Džefs atvēra ārdurvis un ieveda Gloru iekšā mājā. Viņš vēl nebija paguvis tās aizdarīt, kad gaitenī gāzelēdamās ienāca liela, resna sieviete. Hena Meka dzīvoja kaimiņos. Viņa bija mazrunīga un strādīga. Henas vīrs zvejoja zivis, un, kad sieva nenodarbojās ar tīklu lāpīšanu, viņa cepa maizi vietējam mācītājam un visiem citiem, kas vēlējās pirkt. Kad papītis

iegūlās slimnīcā, maize kļuva vajadzīga ari Glorai. Un Hena palika pie viņas pa nakti, lai Glora nebūtu mājās viena.

— Sveicināta, misis Meka! — Džefs sacīja un paostīja gaisu. — Jūs esat kaut ko vārījusi. Varen jauki smaržo.—Un, pagriezies pret Gloru, Džefs sāka atraisīt no viņas kakla šalli.

— Kā tu domā, kas tas varētu būt? — viņš klusi pavaicāja.

Kaut gan Gloras acīs bija skumjas, viņa šajā spēlē iesaistījās.

— Sautēta gaļa?

Noņemdams Glorai cepuri, Džefs aizdomājās.

— Laikam ar tomātu mērci.

— Varbūt spageti? — viņa ieminējās.

Džefs atpogāja Glorai mēteli.

— Diez vai. Man liekas, ka sajūtu siera smaržu?!

Gloras skumjās acis mazliet atdzīvojās.

— Sīkie makaroni?

— Es ari tā domāju. — Džefs pasmaidīja. Ēdienu jautājumos viņš bija lietpratējs, šajā ziņā Džefam pieredzes netrūka.

— Pavaicāsim, ja?

— Tās ir makaronu skaidiņas, vai ne, Meka? — Glora noprasīja.

Džefs redzēja, ka sieviete pamāj ar galvu.

— Viņai makaroni garšo, — Džefs piezīmēja un devās durvju virzienā, lai pakārtu uz āķa Gloras mēteli. — Paldies jums.

— Es diez ko ēst negribu, — Glora nočukstēja, atkal jau stāvēdama līdzās Džefam.

— Bet tu taču neesi visu dienu ēdusi. Tev jāpaēd, Glora. Tev jābūt stiprai tēva dēļ.

— Man ir tik baisi. — Viņas acīs sakāpa asaras.

— Nav jābaidās, — aplicis viņai ap pleciem roku un pieliecies pie auss, Džefs nočukstēja. — Misis Meka paliks pie tevis pa nakti, bet es atbraukšu no rīta, lai tevi aizvestu pie papīša.

— Paliec šeit. Lūdzu! Tev arī jāpaēd.

Viņas skatiens šķita tik izmisis, ka Džefs paraudzījās uz misis Meku.

— Vai jums ēdiena ir pietiekami?

— Vairāk nekā pietiekami.

Un Džefs palika. Viņš apsēdās kopā ar abām sievietēm virtuvē un iesāka ēst makaronus. Džefam bija īsti pa prātam, ka Glorai tika vislielākā porcija. Tad viņa lūdzās, lai Džefs neiet prom ari pēc vakariņām. Viņš tad iekārtojās dzīvojamā istabā un nolasīja Glorai priekšā rakstu no žurnāla National Geographics. To Džefs darīja ari agrāk, kad pie viņiem ciemojās. Glorai patika, ja viņai lasa priekšā, bet Džefam savukārt bija prieks to darīt. Šī nodarbība nesa viņam mieru un līdzsvarotību, bet Glora jutās tik pateicīga, ka Džefs īpaši izraudzījās viņai grāmatas no savējām. Džefs lasīja Glorai priekšā, kad viņa ciemojās kalna namiņā, — brīvdienās papītis meitai to atļāva. Viņa uzmanīgi klausījās, saprazdama gandrīz visu, taču, kad Džefs lūdza, lai viešņa nolasa kādu rindkopu, tas pārvērtās par īstām mocībām. Džefs izturējās pret viņu saudzīgi, un Glora aiz pateicības veltīja viņam dzidrus, atzinīgus smaidus.

Tovakar Glora jutās tik nogurusi, ka, līdzko Džefs beidza lasīt, viņa tūdaļ gāja gulēt. Braukdams uz savu mājokli, Džefs domāja par Gloru. Ārsti bija teikuši, ka tēvs dzīvošot vēl tikai dažus mēnešus. Un Džefs nezināja, ko Glora bez tēva iesāks. To nezināja arī papītis.

— Es uztraucos par meitu, — slimais ik reizes krekšķēja, kad Glora izgāja ārā no palātas. Vecais vīrs vadīja meitas dzīvi, un viņa bija pilnīgi no tēva atkarīga. Viņa spēja paveikt tikai pašu nepieciešamāko — apģērbties, nomazgāties, sasukāt matus. Glora varēja arī izvārīt ēdienu, ja vien mājās atradās vajadzīgie produkti. Ar vieglākiem darbiņiem viņa tika galā itin labi, kā, piemēram, būt par viesu apkalpotāju ēdnīcā; sarežģītāki uzdevumi tūdaļ radīja grūtības.

Tēvs slimoja jau sen. Pirms gada, kad klepus vairs nemitējās, viņš atmeta smēķēšanu, taču ārsti secināja, ka audzējs tolaik jau bija diezgan liels. Gordons strauji novājēja, ātri piekusa, bet klepus kļuva jo dienas stiprāks. Svētdienās, kad ēdnīca bija slēgta, tēvs neizgāja no mājām. Tūlīt pēc Jaungada, viņš sāka justies daudz sliktāk un reiz ēdnīcā nokrita.

Džefs to redzēja. Un pa to laiku, kamēr divi kaimiņi aizveda papīti uz slimnīcu, Džefs ar kādu citu kaimiņu palika

ēdnīcā. Abi vīrieši tad apkalpoja apmeklētājus, pasniegdami viņiem papīša sagatavoto ēdienu. Viņi pat sasmērēja sviestmaizes, novārīja cīsiņus un uzcepa kartupeļus ar speķi. Par to Džefam nācās vēl tagad brīnīties, jo viņš nekad iepriekš pats ēdienu netika gatavojis. Taču kādam to vajadzēja darīt,jo pretējā gadījumā nāktos ēdnīcu slēgt un tas Gloras stāvokli vēl vairāk sarežģītu.

Visu nedēļu Džefs brauca uz ēdnīcu strādāt. No rīta viņš aizveda Gloru uz slimnīcu, vēlāk pa dienu to darīja vēlreiz, bet starplaikos viņa apkalpoja cilvēkus un Džefs gatavoja ēdienu. Parasti Džefam līdzās atradās kāds vīrs, kas to prata labāk, taču viņš izrādījās vērīgs un ātri visu apguva, tā ka drīz vien jau patstāvīgi varēja pagatavot sautētu gaļu ar piedevām. Tas šķita vēl svarīgāks pienākums nekā vientuļā būceņa remonts.

Džefam likās, ka Laura, viņu ieraudzīdama, nomirtu. Viņa būtu bezgala pārsteigta. Viņa tūlīt sāktu gudrot, kā uzlabot ēdnīcas darbu, censtos dažādot ēdienkarti, lai piesaistītu jaunus apmeklētājus. Taču šeit tas bija nevietā, un Džefs to arī viņai nemitētos atgādināt. Viņš sacītu, ka jūtas apmierināts ar vienkāršo ēdienkarti tāpat kā visi šejienieši, un jauni apmeklētāji nav nemaz vajadzīgi. Tādā gadījumā darba būtu vairāk, bet viņš gribēja dzīvot vienkārši un klusi, nevis tā kā agrāk. Džefam patika arī tas, ka viņš patstāvīgi spēja tikt ar darbu galā. Glora un tēvs bija no viņa atkarīgi, un viņš šo cilvēku labā darīja visu iespējamo, kas savukārt sniedza Džefam neizsakāmu gandarījumu. Vietējie ļaudis viņu uzskatīja par savējo, jo īpaši pēc tam, kad papītis saslima. Viņš pavadīja laiku samērā labi, vēl jo īpaši, ja ņem vērā, ka bija bēglis.

Viņš ilgojās pēc Debras un Skota. Reizēm, atceroties bērnus, Džefs jutās kā nelietis. Protams, abi domāja par tēvu visļaunāko, un, iespējams, Džefs to arī bija pelnījis. Džefam gribējās dēlam un meitai paskaidrot, kādēļ viņš tā rīkojies, un izstāstīt to, ko ieguvis vietā. Taču Skots un Debra tēvu nesaprastu — viņi bija Lauras bērni. Skotam piemita Lauras avantūriskais gars, bet Debra, lai kā arī meitene to noliedza, ar laiku kļūs tikpat lietišķa sieviete kā viņas māte. Un tas notiks neatkarīgi no tā, vai Debra iestāsies koledžā vai ne. Džefs viņiem nebija vajadzīgs. Nekad nav bijis vajadzīgs.

Un tomēr Džefs par savējiem domāja.

Izdarījis ar automašīnu atpakaļgājienu, braucējs vāģi apgrieza, lēnām pieveica nogāzi un devās austrumu virzienā, līdz nonāca pie kādas vientuļas telefona būdiņas. No šīs vietas viņš vēl ne reizi nebija zvanījis. Džefs bija ārkārtīgi piesardzīgs. Viņš uzgrieza numuru, iemeta spraugā monētu un gaidīja. Pulkstenis rādīja pusdesmit. Viņai vajadzēja būt mājās.

Pēc otrā zvana viņa pacēla klausuli. Balss likās savāda — it kā sieviete viņu nepazītu vai būtu gulējusi —, taču šī nebija tā līdzsvarotā balss, ko Džefs tik labi pazina.

— Sveiki, — Džefs sacīja.

Klausulē bridi valdīja klusums.

— Ā, sveiki, — viņa atbildēja neparasti augstā balsī. Varēja manīt, ka runātājai aizraujas elpa. — Paklau, tu zvani nelaikā. Labāk es tev piezvanīšu kādu citu reizi?

Viņa pazina Džefa balsi. Par to nebija jāšaubās. Džefam šķita, ka sieviete nav viena, — arī tas pārsteidza. Interesanti, ar ko viņa bija kopā, Džefs nodomāja.

— Lieliski, — viņa noteica, kad Džefs neatbildēja. — Tad arī parunāsim.

Šoreiz viņa pirmā nolika klausuli. Džefs lēniem soļiem devās pie mazā pikapa un aizbrauca prom.

«27«

Laura un Kristiāns ieradās Northemptonā aptuveni desmitos. Uz virtuves galda atradās Medijas atstātā zīmīte, kurā māte rakstīja, ka Debra ar draugiem aizgājusi uz ballīti, bet viņa pati devusies mājās.

Turēdama rokās zīmīti, Laura ieslīga atmiņās.

— Manā bērnībā Medijai arvien vajadzēja kaut kur steigties. Reizēm mājās palika tēvs, dažreiz ari ne, bet zīmīte bija vienmēr. Domāju, ka tādā veidā viņa sevi attaisnoja. —

Laura atbalstījās pret līdzās stāvošo Kristiānu. — Vajadzētu mātei piezvanīt un pateikties par to, ka viņa palika kopā ar Debru, taču viņas balss mani slikti ietekmē. Negribas sabojāt tik skaistu vakaru.

— Būs labāk, ja tu piezvanīsi viņai tūlīt, — Kristiāns zemā, nesteidzīgā balsī sacīja. — Bet es pēc tam pacentīšos, lai vakars atkal kļūtu jauks.

Viņa pasmaidīja, apzinādamās Kristiānā klātbūtnē savu sievišķību un to, ka draugs viņu spēj aizstāvēt.

— Kā tu domā to darīt, ja kuru katru brīdi var ierasties Debra?

— Mēs varam pagrabā mazgāt veļu. — Viņš uzmeta Laurai norūpējušos skatienu.

Laura pakratīja galvu.

— Vai bēniņos fotoaparatūras nav? — Viņa uzstāja, lai Kristiāns paņemtu līdzi fotokameru.

Arī uz šo jautājumu viņa atbildēja noliedzoši.

— Lai notiek, — viņš piekrita, — ar mīlestību mēs nenodarbosimies. Bet varbūt izlīdzēsimies tā, ka es no tevis neatkāpšos ne soli, un, līdzko pagriezīsimies aiz stūra, tad centīšos mazliet uzmundrināt.

Laura iesmējās. Viņas smiekli skanēja viegli un līksmi istabā, kurā pēdējās nedēļās bija nācies pārciest tik daudz bēdu, un tas lika Laurai iesmieties vēlreiz.

— Tu esi nelabojams.

— Labi, tad vienu skūpstu. Tas tūdaļ padarīs vakaru skaistu. — Kristiāns it kā avansā sniedza viņai skūpstu, tas bija viegls kā čuksts un mokoši salds. — Piezvani, Laura, tagad Medijai, un tad viss būs nokārtots.

Laura uzgrieza tālruņa numuru.

— Sveiki, mammu, tā esmu es. Mēs nupat ienācām iekšā. Es gribu tev pateikties...

— Jūs pārradāties vēlāk, nekā es biju cerējusi, — Medija čerkstošā balsī Lauru pārtrauca. — Labi, ka tevi negaidīju. Godīgi sakot, Laura, man par tevi jābrīnās. Tu labi zini, ka šodien ir nodarbību diena. Vai patiesi tev neienāca prātā, ka vēlos vakaru pavadīt mājās?

Aizmirsusi visu, Laura, protams, par to nebija padomājusi.

Taču ari patlaban, kad viņai tas tika atgādināts, Laura nesaskatīja šeit nekādu problēmu.

— Tu pareizi darīji. Nebija ne mazākās vajadzības šeit palikt. Vai ar Debru tev nācās daudz nopūlēties?

— Kādi tur varēja būt pūliņi, ja es viņu gandrīz nemaz neredzēju? Viņa piecēlās no rīta īsi pirms došanās uz skolu un pavadīja visas dienas un vakarus ar draugiem. Pa šo laiku mēs tikai divas reizes kopā pusdienojām. Debra apgalvo, ka ari ar tevi viņa pusdieno nedēļā tikpat reti. Vai tas tiesa, Laura? — Medija piebilda jau maigāk, taču viņas balss arvien vēl čerkstēja.

— Nē, mammu, drīzāk jau mēs ieturam kopējas pusdienas trīs vai četras reizes nedēļā, tas ir gluži dabiski, atceries, ka māsa Grēta, tu un es trijatā pusdienojām tikpat reizes, ne biežāk.

— Es strādāju. Es neflirtēju ar savu svaini. Laura, kas notiek? Spriežot pēc Debras vārdiem, tu karies Kristiānām kaklā kopš tā laika, kad viņš pārkāpa tavas mājas slieksni.

— Nevajadzēja zvanīt, — Laura Kristiānām pačukstēja.

Kristiāns apskāva viņas kaklu un pievilka Lauru sev klāt.

— Var gadīties, Debrai nav nācies pārciest tādu traumu kā Skotam tiesā. — Medija turpināja, — taču meitene ir viegli ievainojama. Vispirms viņu pamet tēvs. Pēc tam māte.

— Es neesmu viņu pametusi, — Laura iebilda, viņa to darīja galvenokārt tādēļ, lai Kristiāns spētu izsekot telefonsarunai. — Es tikai aizbraucu brīvdienās.

— Kopā ar cilvēku, kurš ikvienā ģimenes tikšanās reizē, ko viņš ar savu klātbūtni pagodināja, centās radīt nesaskaņas. Pat ja neņemam vērā Kristiānā Fraija necienīgo izturēšanos, nākas pievērsties tavai uzvedībai. Tas ir nepieklājīgi, Laura. Tu esi precējusies sieviete.

— Mēs ar Džefu esam šķīrušies. Šonedēļ es iesniegšu šķiršanos.

— Vai Kristiānā dēļ?

— Nē, Džefa dēļ. Viss, kas starp mums bijis, jau ir beidzies. Viņš mani pameta un iepriekš dzīvoja gluži citu dzīvi, nevis to, kas bija redzama. Acīmredzot mūsu attiecības nebija patiesas.

— Bet tu tās par tādām uzskatīji.

— Tiesa gan, taču mēs visi dzīvojam un mācāmies paši no savām kļūdām.

— Vai tu arī mācies? Izskatās, ka nebeidzami savas kļūdas atkārto un tagad centies kompensēt Džefa nodarīto pārestību, savaldzinādama viņa brāli.

— Tā gluži nav. — Lauras balss skanēja pārliecinoši.

— Tu laikam ceri, ka Džefam tas kļūs zināms un arī viņš jutīsies aizvainots.

— Par to es domāju vismazāk.

— Laura, naida un atriebības jūtas ir absolūti dabiska parādība. Par tām nav jākaunas.

— Es arī nekaunos. — Laura pavērās uz Kristiānu un pasmaidīja.

— Tātad — tu atzīsties, ka tev tādas jūtas ir?

— Niknumu jūtu. Bet atriebties — nevēlos. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Pēc neilga klusuma brīža Medija vēl pajautāja:

— Vai tev tik ļoti vajadzīgs vīrietis, ka tu grāb ciet pirmo, kas gadās ceļā? Es allaž, Laura, zināju, ka tev vajadzīgs kāds, ko varētu aptekāt. To tu pierādīji toreiz, kad pameti koledžu un tik jaunos gados apkrāvies ar vīru un bērniem...

— Un es tiku ar visu labi galā.

—... taču man nekad neienāca prātā, ka dari to aiz drošības apsvērumiem. Vai tiešām tik ļoti tu baidies palikt bez vīrieša?

— Protams, nē.

— Kādēļ tev tas vajadzīgs? Tu esi stipra sieviete. Džefs nekad nebūtu spējis pacelties līdz tavam līmenim. Tagad viņa nav un tu esi brīva. Kādēļ tev tūdaļ gribas saistīties ar kādu citu? Gribi, Laura, — es tev kaut ko pateikšu? Tava tēva nāve bija labākais notikums manā dzīvē.

Lauras pacietība bija galā. Viņa mīlēja savu kluso un domīgo tēvu.

— Tu runā briesmu lietas.

— Bet tā ir taisnība. Viņš traucēja man virzīties uz augšu tieši tāpat kā Džefs tev. Tavs tēvs un tavs vīrs kaut kādā ziņā līdzīgi viens otram.

— Nē, — Laura piesardzīgi ieteicās. — Mans tēvs bija godīgs un uzticams cilvēks. Šajā nozīmē viņš pilnīgs pretstats Džefam.

— Viņi abi bija vāja rakstura cilvēki. Bet vai Kristiāns ir citāds?

— Kristiāns ir gluži citāds. — Laura ielūkojās Kristiānām acīs. — Viņš ir stiprs. Viņam pašam sava dzīve, viņš zina, ko vēlas. Neviens viņam nenorāda, kur jāiet un kas jādara.

— Un tev tādi vīrieši patīk?

— Es mīlu šo vīrieti.

— Vai tev neliekas, ka tu esi mazliet ķerta? — Pēc neilga klusuma brīža Medija painteresējās.

— Un ne tikai mazliet, — Laura atbildēja un, juzdamās apmierināta, Kristiānām uzsmaidīja.

— Saņem sevi rokās, Laura! Padomā par bērniem. Domā par savu nākotni.

— Tieši to jau es arī daru.

— Vai tu nopietni domā saistīt savu nākotni ar Kristiānu Fraiju? — atkal pēc maza klusuma brīža Medija painteresējās.

— Beidzot — jā.

— Ko tas nozīmē?

Laura izdvesa nopūtu, apskāva Kristiānā kaklu un iegremdēja pirkstus vīrieša matos, kas biezā vilni krita uz svītera apkakles.

— Tu zināji, ka es biju ar Kristiānu pazīstama jau iepriekš, kad vēl nebiju satikusi Džefu? Tu zināji, ka biju iemīlējusies Kristiānā jau tad, kad vēl Džefu nepazinu? Tu zināji, ka lūdzu Kristiānu, lai viņš mani apprec, bet viņš nebija ar mieru?

— Tu viņu lūdzi? — Medijas balsī jautās sašutums. — Cik tad tev toreiz bija gadu?

— Astoņpadsmit, un es gribēju precēties. Kristiāns vēl nebija tam gatavs, toties Džefs gan. Un es apprecējos ar viņu. Tu vari to analizēt, māt, cik vien vēlies, taču lietas būtība ir tāda, ka es jutos laimīga, pieņemdama šādu lēmumu. Es izaudzināju divus lieliskus bērnus, man bija brīnišķīga dzīve, un es nepieļaušu, ja iejaucas manās attiecībās ar Džefu.

— Es jau tev vienmēr esmu teikusi...

— Kur ir mana kļūda. Jā, tu teici, bet es neklausījos. Tāpēc, ka runāji vienīgi par manām kļūdām. Visu dzīvi man nācās no tevis dzirdēt tikai to vienu, ko es daru aplam. Tas ir nogurdinoši, mammu. Ja tu nedzirdi neko labu, bet tikai sliktu, tad dzīve zaudē jēgu, jo nemitīga kritika iedarbojas postoši. Tāpēc arī neklausījos, kad tu runāji par manām attiecībām ar Džefu. Un, ja ari būtu klausījusies, tad, visdrīzāk, tam nenoticētu. Es biju pārāk aizņemta, veidojot savu dzīvi daļu pa daļai. — Laura būtu varējusi mitēties, taču viņa bija aizrāvusies. — Tagad esmu to panākusi. Es esmu domājusi visu šo laiku, kamēr Džefs ir pazudis. Es centos uzminēt, kur viņš atrodas un kādēļ pazudis, — nepārtraukti domāju par to. Pamazām viss kļuva skaidrs, un tam nav nekāda sakara ar Kristiānu. Galvenā kļūda manā laulībā bija tā, ka es Džefu apspiedu un viņš tam nepretojās. Kristiāns nekad man nebūtu to atļāvis. — Laura stingri saspieda plaukstā Kristiānā matu Šķipsnas, raudzīdama pretoties zilo acu neatvairāmajam vilinājumam. — Es viņu mīlu.

— Tu izdari kārtējo kļūdu, Laura. Ja apprecēsies ar tādu cilvēku, tu sevi sakompromitēsi.

— Es sevi būšu darījusi bagātu, — Laura runātāju pārla-boja.

— Tev viņš nav vajadzīgs. Mēs esam veidotas no viena materiāla. Mēs esam stipras sievietes.

— Jā, un es kļūšu vēl stiprāka, kad man līdzās būs Kristiāns.

— Nu, labi. Tu vari palikt pati pie savām domām. Ja viņš tev būtu bijis vajadzīgs, tu varēji Kristiānu sagaidīt, nevis tādā steigā apprecēties ar Džefu.

— Es būtu viņu gaidījusi, ja vien tu man toreiz dotu tādu padomu. — Laura uzlika roku uz Kristiānā pleca un skatījās grīdā. — Pat ja mēs būtu tavu padomu ņēmuši vērā, tu jau mūždien biji nevaļīga. Kad beidzot iestājos koledžā — tu biji sajūsmā. Smagums novēlās no pleciem. Tev bija vajadzīga brīvība.

— Es nekad to neesmu teikusi.

— Tas ari nebija vajadzīgs. — Bija aizritējuši daudzi gadi, taču aizvainojums vēl arvien palika. — Lai ko tu darītu,

vienmēr varēja redzēt, ka tavas personiskās intereses tev ir pirmajā vietā. Tu nekad nepainteresējies par to, ko es domāju un jūtu. Tev nebija laika rūpēties par mani.

— Es rūpējos par tevi, — Medija iebilda. — Kas tu tāda esi, ja vari mani kritizēt? Izskatās, ka tu pret savu meitu izturies labāk. Tu nododies savam biznesam, tev ir mīļākais, kurš tevi aizved prom no mājām. Tu nerādi mātes gādības piemēru.

— Visu to esmu iemācījusies no tevis, — Laura ironiski piebilda.

— Šo nekaunību tu gan neesi aizguvusi no manis.

— Vai patiesi? Es esmu pieaudzis cilvēks, māt. Un jau pietiekami ilgi. Kad gan tu mani esi cienījusi?

— Es tevi sākšu ciēnīt tad, kad tu uzvedīsies, kā cilvēkam pieklājas. Blīvajās dienās aizlaisties kopā ar savu svaini — tas ir bezatbildīgi. Vai tu domā — cilvēki pilsētā jūs nav redzējuši kopā? Tu domā, viņi tevi nenosoda?

— Kristiāns ir mans svainis un ģimenes loceklis. Šis cilvēks man palīdz. Un, ja ļaudis to nesaprot, man par to ne silts, ne auksts.

— Un to saka pieaudzis cilvēks!

— Toties tā ir patiesība. Es tik tiešām par cilvēku valodām nospļaujos. Sliktākais par mums viņiem jau zināms. Viņi mūsu ģimeni nosodīs vēl daudzkārt, bet pagaidām negrasos tēlot ne sērojošu atraitni, nedz arī mocekli. Kristiāns ir šeit, un es viņu mīlu. Astoņpadsmit gadu vecumā es nesapratu, ko tas nozīmē. Tagad esmu kļuvusi vecāka un, vari man ticēt, šīs izredzes es garām nelaidīšu.

— Tu esi nelabojama, — Medija izrunāja vārdus ar pretīguma sajūtu.

— Tencinu, — Laura to pateica tā, it kā būtu izpelnījusies vislielāko uzslavu savā dzīvē.

— Es atsakos ar tevi runāt, kamēr atrodies tādā noskaņā. Piezvani, kad būsi spējīga ar mani sarunāties, kā pienākas.

— Labi. Taču atbildi man tad uz vienu jautājumu. Ja jūties tik pārliecināta, ka manas attiecības ar Kristiānu ir kļūda, tad kādēļ tu piekriti palikt kopā ar Debru?

— Tādēļ, ka man jāliek jauns jumts. Un, lūdzu, atgādini to Kristiānām! — To pateikusi, Medija nolika klausuli.

Pēc sarunas ar Mediju Kristiāns darīja visu iespējamo, lai glābtu vakaru, taču tas viņam neizdevās. Tobrīd, kad Laura pēdīgi bija izgāzusi savu niknumu, pulkstenis rādīja vienpadsmit, bet Debras vēl arvien nebija mājās. Laura uztraukusies piezvanīja Dženijai.

— Šeit viņas nav, misis Fraija.

— Tu nezini, kur viņa varētu būt?

— Nē, nezinu.

Tas Lauru satrauca vēl vairāk, jo Dženija bija Debras labākā draudzene. Laura piezvanīja vēl dažiem draugiem, taču saņēma līdzīgu atbildi Kad pulkstenis nosita stundas ceturksni uz divpadsmitiem, bet pēc tam pusdivpadsmit, Lauras nervi bija tik saspringti, ka, riskēdama izraisīt meitas dusmas, viņa uzgrieza Džeisa Holcvorta tālruņa numuru.

Jaunekļa balss bija vēl nervozāka nekā Laurai, un tas viņas satraukumu tikai pavairoja.

— Sveicināta, misis Fraija! Jā, mēs šovakar satikāmies.

— Cikos tas bija?

— Aptuveni astoņos. Es, hm... tikko kā pārrados mājās.

— Cik ilgi jūs bijāt kopā?

— Liekas, pusstundu. Pēc tam viņa... aizbrauca ar miatu. Es domāju, viņa aizbrauca uz mājām...

— Vai pēc tam viņa tev vēl zvanīja?

— Nē. Man ļoti žēl, ka nevaru jums palīdzēt. Ja Debra piezvanīs, pateikšu, ka jūs viņu meklējāt.

— Esi tik labs, — Laura nomurmināja, nolika klausuli un satriekta palūkojās uz Kristiānu. — Viss sākas no gala. Tas ir tāds kā ārprāts. Vispirms Džefs, tagad Debra. Kas īsti notiek?

Kristiāns pavērās ēdamistabas logā.

— Tur jau viņa ir. — Šiem vārdiem sekoja garāžas durvju rīboņa.

Gandrīz vai neticēdama, Laura metās pie virtuves durvīm un atrāva tās plaši vaļā. Miata vesela, tas nozīmēja, ka ar Debru nekas nebija atgadījies. Taču, kad meita izkāpa no automašīnas, viņas izskats liecināja pretējo. Laura jau gaidīja

no meitas izaicinošu izturēšanos, taču ieraudzīja viņas bālum bālo seju. Laurai nepaslīdēja garām nepamanīts ari Debras iebiedētais acu skatiens.

Laura piegāja pie Debras un cieši meitu apskāva.

— Ir jau tik vēls, meitiņ. Es uztraucos.

Debra pacieta mātes apskāvienu mierīgi, nepretodamās, tomēr arī neatsaucās tam.

— Uztraucies par mašīnu?

— Nē. — Laura palaida viņu vaļā un vērīgi ielūkojās meitai sejā. — Es uztraucos par tevi. Kas ir noticis?

— Nekas. — Un, atbrīvojusies no mātes rokām, viņa devās iekšā mājā. Debra pagāja garām Kristiānām, tik tikko uz viņu pamezdama acis. — Ar mašīnu nekas nav noticis.

— Mani neinteresē mašīna, — Kristiāns atbildēja. — Mēs baiļojāmies, ka tev varētu būt kas atgadījies.

— Nu, ko vēl ne, — Debra neapstādamās atņēma.

— Tava māte apzvanīja visus tavus draugus.

— Nav taisnība! — Debra šausmās pagriezās pret Lauru.

— Taisnība. Un neviens no viņiem nezināja, kur tu esi.

— Kādēļ tu to darīji? Tie ir mani draugi. Kādas tev tiesības zvanīt maniem draugiem!

— Es esmu tava māte. Un, ja neesi pirms skolas dienas mājās vēl pulksten pusdivpadsmitos, man ir pilnīgas tiesības uztraukties.

— Agrāk tu nekad neuztraucies.

— Agrāk tu nekad tik vēlu ārpus mājas nepaliki.

— Kā tu to zini? — Debra izaicinoši iesaucās. — Kā tu vari zināt, ar ko es nodarbojos, ja tu pati aizkavējies restorānā vai arī staigā pa ciemiem?

— Tu vienmēr pārradies mājās tad, kad tevi gaidīju.

— Tu aizlaidies ar viņu uz Vermontu. — Debra parādīja izteiksmīgu žestu, kas varēja nozīmēt Kristiānu. — Un man tika atvēlēta pilnīga patstāvība.

— Es tevi atstāju ar tavu vecmāmiņu.

— Kāda tur starpība! Viņa ir tāda pati kā tu. Viņa lielākoties šeit neuzturējās.

— Viņa atkal sacīja, ka mājās nebiji tu.

— Tādēļ, ka es negribēju šeit viena pati sēdēt! — Un,

strauji apsviedusies, Debra soļoja uz gaiteni. — Es eju gulēt.

— Tas ir visprātīgākais, — Laura nosauca viņai pakaļ un tūdaļ ari, izdzirdusi savus vārdus, aprāvās. Tas bija vecais, jau pierastais strīds, tik ļoti līdzīgs tam, kāds nupat norisinājās starp Lauru un Mediju. Lauras māte mūždien izrādīja savu neapmierinātību, nolikdama klausuli, vai arī gāja prom, aiz-cirzdama durvis. Lauru satrieca tas, ka viņa daudzējādā ziņā līdzīgi izturējās pret Debru. Un, kaut arī šobrīd Debra iznāca no istabas, Lauras balsī varēja samanīt dusmas.

Laura to negribēja.

— Es ari esmu daļēji vainīgs, — piegājis pie Lauras, Kristiāns klusi ierunājās. — Braukt uz Vermontu taču ierosināju es. Atļauj man ar viņu parunāt!

Laura pieskārās ar plaukstas virspusi vīrieša kaklam, tajā vietā varēja samanīt spēcīgus un ritmiskus pulsa sitienus.

— Es iešu, — viņa nočukstēja. — Ir laiks.

Debras istabas durvis bija ciet. Laura klusām pieklauvēja un, atvērusi tās, iegāja iekšā. Viņa durvis aiztaisīja un atbalstījās pret tām. Debra sēdēja uz grīdas, piespiedusi muguru pie gultas un aptvērusi rokām ceļgalus. Kad māte ienāca, viņa pagriezās.

— Parunāsimies, Deb.

— Jau vēls.

— Tas neaizņems ilgu laiku. Bet tas ir svarīgi. — Un, kad Debra neko neatbildēja, Laura mīļi ierunājās: — Kur tu tik vēlu biji?

— Vizinājos.

— Viena pati?

— Jā.

— Divas stundas?

— Trīs. Neuztraucies, — Debra īgni piebilda, — benzīna bāka ir uzpildīta.

— Mani tas pilnīgi neinteresē. Es uztraucos ne jau mašīnas, bet tevis dēļ. Kādēļ tu viena pati vizinājies trīs stundas?

— Tādēļ, ka tā gribēju.

Debra sēdēja salikusi, nolaistiem pleciem, tādēļ Laura neko skaidri nevarēja saredzēt.

— Vai skolā kas atgadījies?

— Nē.

— Varbūt ar zēniem kaut kas pēc skolas?

— Nē.

— Ar Džeisu?

— Nē!

Laura tam nenoticēja. Šis “nē” izskanēja pārāk kategoriski. Kaut kas bija noticis, taču tas nesaistījās ar dusmām, ko Debra izjuta pret Lauru un Kristiānu. Dusmām vairotu vienīgi Debras kareivīgumu. Tādā gadījumā viņa necenstos taisnoties un nesēdētu tik nelaimīga kā patlaban.

Parasti Debra savas problēmas mātei uzticēja, un meitu pat nevarēja apklusināt. Laura ļoti vēlējās, lai tā būtu arī šoreiz. Pats galvenais bija iesaistīt viņu sarunā.

— Kas ar mums notiek? — Laura klusi ierunājās un atlaidās gultā netālu no vietas, kur sarāvusies sēdēja Debra.

— Nu, tad pastāsti man, — Debras balss skanēja dzēlīgi. — Tu taču esi lietpratēja. Un, ja vēl kāds spriedums tev vajadzīgs, vari piezvanīt vecmāmiņai.

— Es nevēlos zvanīt vecmāmiņai. Mēs ne visai labi satiekam. Mums šodien bija varena vārdu kauja, un acīmredzot nākamā saruna noritēs līdzīgi. Mēs atšķirīgi skatāmies uz notikumiem, kas pats par sevi nebūtu nemaz slikti, ja mūsu emocijas neaptumšotu veselo saprātu un spriešanas spējas. Tas ir bēdīgi, Deb. Taču vēl bēdīgāk tas, ka ar mums abām var notikt tas pats. Es to nevēlos. Es gribu, lai mēs saglabātu savu tuvību. — Laura bikli noglāstīja Debrai matus. — Mums jāsarunājas, nevis jāstrīdas. Kopš pazudis tavs tēvs, dzīve kļuvusi smaga. Mēs pastāvīgi dzīvojam lielā satraukumā, un tagad nu kļūst samanāmas visas vājās vietas mūsu attiecībās. Es nebiju ideāla māte. Taču tas nenozīmē, ka nevēlējos tāda būt. Man tik tiešām likās — es visu daru pareizi. Tagad saprotu, ka tā nebija.

Laura apklusa, gaidīdama atbildi. Debra sēdēja ar noliektu galvu, sarāvusies čokurā. Māte zināja, meita neguļ: viņas

ķermenis likās pārāk sasprindzis. Laura ticēja, ka meita viņas sacīto dzirdējusi.

— Es varu kļūt citāda, Debra, — Laura turpināja klusā,

vēlīgā balsī, — ja vien tu paskaidrosi, kas tevi traucē. Nekad neesmu sapratusi, kādēļ tev nepatīk, ja es strādāju. Allaž uzskatīju, ka tu sūdzies tādēļ, ka tā dara visi bērni. Taču, ja tu vēlies, es tagad būšu mājās vairāk. Mēs abas varēsim būt kopā. Ja būšu aizņemta un tu gribēsi ar mani parunāt, es

atbrīvošos un tevi uzklausīšu. Arī šobrīd varu tevi uzklausīt. Es neesmu aizņemta. Man nekur nav jāsteidzas.

— Bet pie viņa? — Debra, cenzdamās runāt klusi, pavaicāja.

— Arī pie viņa ne. Tu esi mana meita. Šobrīd tu esi

man vistuvākais cilvēks. Ja vēlies, es te palikšu pie tevis

visu nakti. Saki man, kas tevi satrauc, Deb. Parunāsimies.

Debra klusēja. Aizritēja minūte, tad vēl viena un vēl. Laura liegi glāstīja meitas tumšos, garos matus, ļaudama bez vārdiem saprast, ka ir ar mieru bez gala klausīties meitas stāstīto. Un tas atbilda patiesībai. Aizvezdams Lauru uz piecām dienām atpūsties, Kristiāns reizē ar to izjauca dzīves ritmu, kāds visus šos gadus šeit bija raksturīgs. Viņai vairs nevajadzēja gatavot ēdienu, traukties no vienas vietas uz otru, paveicot

pa ceļam neskaitāmus sīkus pienākumus, un tādu darbīgam cilvēkam jau nekad netrūka. Kristiāns padarīja viņas dzīves ritmu nesteidzīgu. Viņš ļāva Laurai izjust prieku, ko sniedz miers. Un viņa atcerējās šo prieka izjūtu, ko iepazina vēl tad, kad bērni bija mazi, — toreiz Laura lasīja meitai un dēlam priekšā pasaciņas vai arī, abus apskāvusi, ar viņiem

sarunājās, auklēja uz ceļgaliem un dziedāja šūpuļdziesmas. Ar laiku tas viss izzuda, mazāk to varēja attiecināt uz Skotu, daudz vairāk uz Debru, un Laurai bijušā pietrūka.

— Tu vari man uzticēt visu. — Māte vēl arvien maigi glāstīja meitai matus. — Es tevi nenosodīšu. Es necelšos kājās un neiešu prom. Tagad esmu šeit kopā ar tevi. Tu vari man uzticēt visu.

Taču Debra joprojām klusēja. Un, kad meita salieca muguru un sarāvās vēl ciešāk kamolā, māte jutās tik bezpalīdzīga kā vēl nekad. Tad atskanēja pirmie vārie šņuksti, kurus Laura

sadzirdēja it kā no tālienes. Nometusies uz ceļiem līdzās Debrai, māte apskāva meitu un piekļāva sev klāt. Viņa nesastapa pretestību ne tobrīd, ne arī vēlāk, kad sāka raudošo meitu aijāt tā, kā mēdza to darīt senāk.

— Kas noticis, bērniņ? — Laura čukstus vaicāja. — Saki man.

— Tas ir briesmīgi, — Debra šņukstēja.

— Nekas nevar būt briesmīgāks par to, kas notiek patlaban.

— Var gan. Es izdarīju briesmīgu muļķību.

— Mēs visi reizēm darām muļķības.

— Tas bija tāds idiotisms! Man tas ir pretīgi un sāpīgi, bet viss jau ir noticis, un neko vairs nevar labot.

Laurai prātā iešāvās briesmīgas domas, taču māte nemitējās Debru šūpot, glāstīja viņai roku, tad plecu un, piespiedusi vaigu meitai pie deniņiem, čukstēja:

— Viss būs labi. Viss būs labi.

— Bet es jūtos tik riebīgi! — Debra Šņukstēdama izdvesa.

— Tev kļūs labāk. — Laura piekļāva meitu vēl ciešāk klāt. — Vajadzīgs tikai laiks, un viss izlīdzināsies. Briesmas nevar turpināties ilgi.

— Es nekad vairs nebūšu tāda, kāda biju.

— Tu būsi vēl labāka. Vecāka un gudrāka. Lai kas arī gadītos, bērniņ, mēs tiksim ar visu galā. — Un, kad Debra izdvesa nevis nopūtu, bet vaidu, Laura iedomājās, ka meita varbūt izjūt arī fiziskas sāpes. — Kā varu tev palīdzēt, Deb? Es jūtos tik nevarīga.

— Tu neko nevari palīdzēt. Neviens to nevar.

— Izstāsti man. Izstāsti man visu.

Kādu brīdi bija dzirdamas tikai klusas elsas.

— Tu mani ienīdīsi, — pēdīgi Debra aizturētā balsī ieteicās. — Es esmu tavas cerības gauži pievīlusi.

— Lai kas ari būtu noticis, es tik un tā tevi mīlēšu. Vājības ir jāpieņem tāpat kā spēks. Un jāmācās piedot kļūdas.

— Tu pārstāji mīlēt tēti, kad viņš to izdarīja.

Laura mitējās meitu šūpot.

— To, ko es jutu pret viņu, nav iespējams salīdzināt ar manām jūtām pret tevi.

— Vai tu viņu nemīlēji?

— Man likās, ka mīlēju.

Tagad Debra sāka šūpoties.

— Man likās, ka es Džeisu mīlēju, — viņa aizlauztā balsī ieteicās, un, līdzko sāka runāt, vārdi plūda bez apstājas. — Man likās, viņš ir visnosvērtākais, vislabākais, visskaistākais zēns klasē, un es domāju, ka Džeiss arī mani par tādu uzskata. Es varēju viņam visu izstāstīt. Es viņam stāstīju par notikušo mūsu mājās, un Džeiss mani saprata, pat ļoti saprata. Bet tad tu aizbrauci prom, šeit palika vecmāmiņa, ar viņu ir tik grūti būt kopā, un es katru vakaru gāju uz jogurta veikalu, lai satiktu Džeisu. Līdzko viņam gadījās svabads brīdis, Džeiss apsēdās man blakus, bet, darbam beidzoties, mēs kaut kur aizbraucām.

Debra sāka žagoties. Salūkojusi naktsgaldiņā salveti, Laura ielika to meitai rokās.

— Es iesēdos Džeisa automašīnā, jo miatā sēdekļi nav vienlaidus, bet atdalīti atsevišķi, mēs pļāpājām un skūpstījāmies, tas bija lieliski. Bet sestdienas vakarā aizgājām uz kino, un pēc tam viņš aizveda mani uz savām mājām. Džeisa vecāku tur nebija, un viņš ar skūpstiem vien nelikās mierā, gribēja vairāk.

Laura juta, ka pakrūtē iesmeldzās. Viņa atglauda aiz auss Debrai matus, tā māte mēdza darīt vienmēr, kad meita bija maziņa. Cik tas bija skaists laiks! Viņas bērni bija mazi, un arī bēdas bija mazas.

— Es negribēju, lai starp mums viss notiktu, — Debra stāstīja tālāk, — un to viņam ari pateicu. Un Džeiss apsolīja, ka mēs viens otram tikai pieskarsimies. — Debra spēji apklusa. — Cik briesmīgi, ka es tev to stāstu.

— Kādēļ briesmīgi? — Lauras balss skanēja iejūtīgi. — Vai tu domā, es nezinu, ko nozīmē — vienam otru aiztikt?

— Cik tev bija gadu, kad tu pirmo reizi to darīji?

— Tu domā — pieskarties? Droši vien tikpat, cik tev.

— Bet cik tev bija gadu, kad ar tevi notika viss?

— Mazliet vairāk. — Un, atkal apskāvusi Debru, Laura sāka meitu šūpot. Kaut kas viņai liedza jautāt, viņa izjuta

tādu kā pretestību, taču Laura saprata, ka tā ir pašas mazdūšība. — Un tas arī notika Džeisa mājā?

Debrai atkal sāka plūst asaras.

— Labi, mīļā. Tas vēl nav pasaules gals.

— Sestdienas vakarā vēl nekas nenotika, — Debra elsodama izdvesa. — Es viņam teicu, ka nevēlos. Es gluži vienkārši nevēlējos. Viņš atbildēja, ka es viņu pārāk maz mīlot. Centos viņam savas jūtas izskaidrot, taču Džeiss negribēja klausīties. Vakarvakarā viņš mani negribēja redzēt, bet šodien, kad ierados skolā, uzzināju, ka Džeiss ir bijis kopā ar Karu Hačinsoni.

— Ak, mana mīļā!

Debrai pa vaigiem atkal sāka ritēt asaras, tomēr tas nespēja viņu apklusināt.

— Kara Hačinsone ir gatavā nulle. Viņa nav Džeisa cienīga. Es aizbraucu pie viņa vakarā, kad Džeiss bija atgriezies no darba, un tā ari pateicu. Bet Džeiss atbildēja, ka par to nemaz neuztraucoties, un, ja jau es viņu nemīlot, tad atradīšoties kāda cita, kas mīlēšot. Es centos pārliecināt, ka mīlu viņu, bet Džeiss teica, lai to pierādot, un es vairs nezināju, ko darīt.

Laura atcerējās neseno telefonsarunu ar Džeisu. Jaunekļa balsī jautās satraukums, par to nenācās brīnīties. Viņai šķita, ka Džeiss ir nobijies līdz nāvei.

— Es nezināju, ko darīt. — Debras balss skanēja manāmi klusāk. — Man tikai ienāca prātā, ka Skots ar to noņemas pastāvīgi un tu acīmredzot to dari ar Kristiānu, tāpat rīkojas arī daudzas pazīstamas meitenes, tādēļ tas nevarētu būt nekas slikts. Džeisam bija prezervatīvs. Un es viņam to atļāvu. — Tagad viņa raudāja rāmāk, brīžiem tikai nedzirdami elsodama, taču tas radīja vēl smagāku iespaidu.

Laura aizvēra acis un pieglauda galvu Debras pakausim. Viņa pati bija tuvu raudām, ja vien no tā būtu kāds labums. Taču viss jau bija noticis. Nevainība bija zaudēta — un ne jau tikai fiziski vien.

— Ak, mana mīļā! — viņa atkal nočukstēja.

— Redzi? Tu esi vīlusies.

— Ne jau tādā ziņā, kā tu domā. Esmu satraukta tādēļ, ka

tas, kam vajadzēja kļūt par brīnišķīgu notikumu, tev izvērtās par rūgtu pieredzi. Mīlēšanās ir pats jaukākais, kas vien pasaulē var būt. Un man ir žēl, ja ar tevi ir noticis citādi.

— Džeiss teica, ka ar mani kaut kas neesot kārtībā.

Laura saņēma plaukstās Debras galvu un piekļāva sev klāt.

— Džeiss zina par tevi tikpat daudz, cik maz sajēdz no mīlēšanās. — Laura skatījās meitai tieši acīs. — Viņš ir puika, Debra, tikai puika. Viņš ar Šantāžu piespieda tevi darīt to, ko tu negribēji, un pēc tam pat neprata notikušo padarīt skaistu. Tās ir viņa problēmas. Tu esi bez vainas. Tu esi labi attīstīta jauna sieviete, kura itin vienkārši kļūdījusies, pasteigdamās izdarīt to, kam vēl nebija gatava.

— Bet kad es būšu tam gatava?

— Kad kļūsi vecāka. Un kad tev līdzās būs vajadzīgais cilvēks.

— Es domāju, ka Džeiss tieši tāds ir.

— Tu viņu par tādu iztēlojies, — Laura ar īkšķi notrauca meitai no vaiga asaras, — tas laikam ir raksturīgi visām sešpadsmitgadīgajām meitenēm. Bet, iespējams, te ir arī mana vaina. Es tevi mīlu, Debra. Laikam neesmu to izrādījusi tā, kā tev gribētos, taču es tevi no tiesas mīlu.

— Bet tētis gan nemīl. Ja viņš mīlētu, tad būtu atrakstījis vai piezvanījis.

— Viņš var to arī nedarīt. Iespējams, Džefs baidās, ka tādā gadījumā viņu varēs atrast, un viņš nevēlas, lai tas notiktu.

— Es skumstu pēc viņa.

— Es zinu.

— Bet vai tu skumsti pēc viņa?

— Es skumstu pēc tās dzīves, kas mums visiem bija.

— Bet pēc viņa tu neskumsti, jo tev ir Kristiāns.

Laura vērīgi raudzījās meitai acīs, cenzdamās saskatīt nosodījumu. Debras balsī gan to varēja noskārst, taču tas nu bija kļuvis nesalīdzināmi vājāks nekā iepriekš. Laura par to jutās Debrai pateicīga, saprazdama, ka pret meitu jābūt atklātai.

— Mušu attiecības ar Kristiānu ne mazākā mērā nelīdzinās tām, kādas mums bija ar tavu tēvu.

— Ar Kristiānu ir labāk?

— Es domāju, daudz iespaidīgāk. Kristiāns ir patstāvīgs cilvēks. Viņš jūtas par sevi pārliecināts, viņam viss izdodas. Es varu viņam dot daudz, bet pakļaut sev nevaru — viņam ir pārāk stipra griba.

— Vai tu viņu mīli?

Par to Laura nešaubījās, taču viņai bija neērti meitai atzīties, gluži tāpat kā bija neērti stāstīt par savām attiecībām ar Kristiānu pirms divdesmit gadiem. Debras nervi bija pārāk atkailināti. Viņai vajadzīgs laiks, lai ar šo domu aprastu. Bez tam, runājot par tām tālajām dienām, tiktu skartas ari Lauras un Džefa attiecības, bet Džefs vienmēr paliks Debras tēvs. Laura zināja, ka ir notikumi, par kuriem labāk klusēt. Taču vienlaikus viņa ari negribēja melot.

— Es domāju, ka varēšu viņu iemīlēt, ja mums viss nokārtosies.

— Vai tu taisies ar viņu precēties?

— Lai to darītu, ir jābūt brīvai.

— Bet tu vari kļūt brīva. Tu vari no tēta šķirties.

— Tu domā, man vajadzētu to darīt? — Laura cieši skatījās meitas saraudātajā sejā.

— Nē. Es gribu, lai tētis atgriežas pie mums. Bet tu to negribi.

— Tas tā nav, — Laura centās paskaidrot, — man liekas, tas vairs nenotiks. Un, pat ja arī viņš atgriezīsies, nedomāju, ka mums varētu būt kopīga dzīve. Pārāk daudz kas ir noticis kopš tā laika, kad tavs tēvs pazuda. Esmu daudz uzzinājusi gan par viņu, gan arī par sevi. Esmu kļuvusi citāda, es neesmu vairs tā, kas biju agrāk. Un ari tavs tēvs ir izmainījies. — Laura apklusa. — Es negribu notikumus steidzināt, Deb. Gribu, lai mūsu dzīve atkal nokārtojas, — viņa noskūpstīja Debrai pieri un piekļāva meitu no jauna sev klāt, — es tik ļoti pārdzīvoju to, kas ar tevi noticis.

Debra neatbildēja, tad pirmo reizi šajā vakarā aptvēra ar rokām Lauras vidukli.

— Vai tev sāp? — Laura čukstus vaicāja.

— Ne visai.

— Mazliet?

Debra pamāja.

— Vai gribi manu Šampūnu?

Brīdi klusējusi, Debra vēlreiz pamāja.

Laura nemitējās glāstīt meitai galvu un nespēja atvairīt domu par likteņa ironiju. Skotam, kas nebija vainīgs, tika izvirzīta apsūdzība izvarošanā, un jaunekļa dzīve pārvērtās par drausmīgu elli. Debra, kura būtībā tik tiešām bija izvarota, nevarēja pat iesniegt apsūdzību. Par tādu netaisnību Laura jutās saniknota, taču māte saprata — viņas dusmas meitai nevar līdzēt.

— Kādā jaukā dienā tev viss piepildīsies, — viņa liegi ieteicās. — Pienāks īstais laiks, tev līdzās būs cilvēks, kas spēs tevi novērtēt, un tu iepazīsi mīlēšanās prieku. Vari man ticēt.

Debra neatbildēja, bet arī necentās atbrīvoties no mātes skavām, un Laura to jau uzskatīja par labu zīmi.

«28«

Kristiāns vēl nekad ne par vienu nebija izjutis tik lielu atbildību kā par Lauru. Ar Gabiju satikās, lai papriecātos, un izšķīrās. Un, kad Gabija slimoja, Kristiāns drīzāk juta draudzenei līdzi, nevis atbildību par viņu. Kas zīmējās uz pārējām sievietēm, tad šajās attiecībās nebija pat nevienas no šīm jūtām.

Ar Lauru viss bija citādi. Viņa bija stipra sieviete, taču reizē ari viegli ievainojama — Gabija tāda nekad nav bijusi. Kristiānām patika, ka Laura viņam uzsmaidīja, pieglaudās un, skūpstu kārodama, pacēla augšup seju. Kopā ar Lauru Kristiāns jutās tik spēcīgs un vīrišķīgs kā vēl nekad, tādēļ viņam gribējās nolīdzināt visas raupjās šķautnes, ko Džefs bija atstājis, padarīt mīļotās sievietes dzīvi labāku nekā līdz šim.

Vermontā to izdarīt nenācās grūti. Atlika vienīgi noskaidrot, vai viņš to spēs paveikt arī Northemptonā. Debra vēl arvien turējās no viņa pa gabalu. Skota labā Kristiāns bija darījis,

ko vien varēja, bet brāļadēls tagad atradās Penā. Kristiāns varēja Laurai palīdzēt “Ķiršu dārzā”, taču viņa pati veiksmīgi tika ar visu galā. Kristiāns negribēja restorānā uzņemties galveno lomu, ar to laupot viņai pelnīti iegūtās lepnuma jūtas.

Tā nu visbeidzot viņam atlika divi uzdevumi, un pats svarīgākais bija — atrast Džefu. Tādēļ otrdienas rītā Kristiāns devās vizītē pie Tekā.

— Tu uzskati, ka mēs necenšamies? — Teks pārvaicāja, kad Kristiāns uzdrīkstējās aizrādīt, ka valdība nedara pietiekami, lai Džel'u atrastu.

— Man šķiet, izmeklēšana ir iestrēgusi. Jau desmit nedēļas nekas nav pavirzījies uz priekšu. Jāmeklē jauna pieeja. Es nolīgšu privātdetektīvu.

— Ja jau FIB nespēj neko atklāt, privātdetektīvs neizdarīs ne tik.

— To saki tu vai Defnija? — Kristiāns juta, ka Tekam ar Defniju kaut kas ir, bet viņš nezināja, kas īsti. Kristiāns atcerējās — Defnija allaž iebilda, līdzko viņš ieminējās par privātdetektīva nolīgšanu.

— Es, es pats to saku, stulbiķi, un tikai tāpēc, lai tu veltīgi nešķiestu savu naudu. Ar mani kopā strādā zinošs cilvēks. Viņam ir laba komanda. Un, ja jau viņi nevar atrast tavu brāli, tad visdrīzāk izskatās — viņš pats negrib, ka viņu atrod.

— Reiz, kad Džefam bija seši vai septiņi gadi, viņš izsita logu, — Kristiāns ierunājās, aplūkodams plaukstās tulznas. — Netīšām. Mēs pikojāmies, un viena pika trāpīja logā. Līdzko Džefs to ieraudzīja, viņš trakoti pārbijās. Viņš tūdaļ metās bēgt, apskrēja gandrīz puspilsētu, paslēpās dārznieka vecajā šķūnī, un daudz netrūka, ka būtu nosalis. Es viņu visur izmeklējos, bet nevarēju atrast, un tad visu vainu uzvēla man — gan par izsisto stiklu, gan par to, ka brālis pazudis. Beidzot vēlu vakarā viņu atrada. Džefs bija pārbijies līdz nāvei.

— Nu, un tad?

— Ar to es vēlos pateikt, ka Džefs, iespējams, grib, ka viņu atrod, bet viņam gluži vienkārši nepietiek drosmes, lai to izdarītu pats, — Kristiāns piebilda, nolaizdams roku. —Var-

būt brālim klājas slikti, vienalga kur viņš arī būtu. Varbūt Džefs sauc pēc palīdzības, tikai neviens viņu nedzird. — Bērnībā tieši tā mēdza notikt. Lai ari kāds luteklītis Džefs bija un cik reižu Kristiānām nācās pastarīša dēļ ciest, viņš tomēr brāli žēloja. Šīs jūtas bija saglabājušās vēl līdz šai dienai.

Teks ar žestu atdarināja vijoles spēlētāju.

— Velns parāvis, Džons, bet tas ir pilnīgi iespējams.

— Iespējams gan, taču maz ticams. Tagad jau viņš pavisam liels zēns. Ja viņam patiesi ir tik slikti, Džefs var aizkļūt līdz tuvākajai telefona būdiņai un piezvanīt uz mājām. Bet, tā kā pazudušais to nedara, tad gluži dabiski var spriest, ka nemaz tik slikti viņam neklājas.

— Un cik ilgi mēs te vēl minēsim, kur viņš atrodas? — Kristiāns gribēja gūt skaidrību.

Būs šķiršanās vai arī nebūs, ja viņi ar Lauru gatavojas uzsākt kopīgu dzīvi — viņiem jāaizver pēdējā lappuse Lauras attiecību grāmatā ar Džefu.

— Varbūt visu atlikušo dzīvi, — Teks atbildēja. — Ja gudrs cilvēks nevēlas, lai viņu atrod, tad viņš ari tā izdarīs. Tev to pateiks ikviens policists.

— Var gadīties. Taču man jāpamēģina.

— Tā ir tava nauda. — Teks paraustīja plecus.

Kristiāns to zināja, taču tas viņam raizes nesagādāja. Nauda

viņam turējās, un šim nolūkam to nedrīkstēja žēlot. Un tomēr Kristiānām bija iemesls apmeklēt Teku.

— Tu palīdzēsi man ietaupīt naudu un daudz laika, ja pastāstīsi kaut ko tuvāk par cilvēku, kuru es gribu nolīgt.

— Baidos, ka mana aģentūra par šo ideju nebūs sajūsmināta.

— Aģentūrai daudz kas var nepatikt, ieskaitot to, ka tu Taiti izklaidējies ar manām draudzenēm. Izdari to manā labā, Tek! — Kristiāns neatlaidās.

Teku plosīja pretrunīgas jūtas. Vienu brīdi Kristiānām pat likās, ka aģents atsāks diskusijas par viņa apšaubāmajiem izdevumiem, no kuriem netika atvilkti nodokļi, taču Teks to nedarīja.

— Velns un elle! — viņš iesaucās. — Es tev pateikšu

visu, ko zinu. Tas jau ir arī manās interesēs. Bostonā pret mani sāk jau izturēties aizdomīgi.

— Viņi uzskata, ka tu nestrādā pietiekami daudz?

— Viņi domā — nav nekādas vajadzības man šeit mētāties.

— Bet īstenībā?

— Zināmā mērā — jā. — Teks uzmeta Kristiānām izaicinošu skatienu. — Bet man šeit patīk.

Kristiāns izaicinājumu pieņēma.

— Tev šeit patīk vai tev patīk viņa?

— Kāda tur starpība, — pēc īsa klusuma brīža Teks atbildēja.

— Viņa ir brīnišķīga advokāte.

— Viņa ir brīnišķīga sieviete.

— Viņa prot vadīt mašīnu. Varēs aizbraukt pie tevis uz Bostonu.

— Es vēlos vairāk. — Teks atkal runāja izaicinoši. — Kā tu domā — vai viņa būs ar mieru pārcelties uz Bostonu?

— Kā lai es to zinu?

— Tu taču viņu pazīsti daudzus gadus.

— Es viņu maz pazīstu. Vai tu viņai to jautāji?

— Vēl ne.

— Varbūt vajag pajautāt.

— Jā.

— Dzīvojam kā pa miglu, vai nav tiesa? Ir briesmīga sajūta, ja nezini, kas norisinās sievietes... vai arī brāļa dvēselē.

Teks labu brīdi uz Kristiānu skatījās, līdz pēdīgi aģenta sejas izteiksme atmaiga. Viņš paņēma rakstāmo, iešņāpa kaut ko piezīmju blociņā, kas atradās līdzās telefonam, izrāva lapiņu un pasniedza to Kristiānām.

— Ja reiz esi nodomājis pie tā ķerties, tad dari, kā nākas. Šis ir pats labākais darbinieks visā privātajā izmeklēšanā. Ja viņam neizdosies atrast tavu brāli, tad to nespēs arī neviens cits.

Kristiāns bija norunājis tikšanos ar detektīvu un, gaidīdams šo brīdi, nolēma pievērsties otram svarīgam jautājumam.

Ieradies laikraksta Hampshire County Sun redakcijā pārāk vēlu un bez iepriekšējas pieteikšanās, viņš uzstājīgi centās panākt tikšanos ar Gariju Holmsu. Kad viņam darīja zināmu, ka Holmss atrodas ārpus pilsētas, Kristians nolēma parunāt ar Daganu O’Nīlu.

— Es gribētu no jums saņemt paskaidrojumu, — Kristians teica, nosviezdams svētdienas avīzes eksemplāru uz O’Nīla papīriem piekrautā rakstāmgalda. Laikrakstā redzamā vietā bija publicēts O’Nīla raksts par lietas noklausīšanās gaitu, kurā Skotam tika noņemta apsūdzība. Tekstā bija iekļauts arī Garija Holmsa redakcijas raksts. Abos pievērsta uzmanība tam, ka Skotam izdevies izvairīties no apsūdzības izvarošanā. — Varbūt jūs esat personiski iesaistīti šajā asinsatriebībā, par kuru mums nekas nav zināms?

Dagans O’Nīls bija vidēja auguma, kalsnējs vīrietis. Apģērbs brīvi karājās uz viņa pleciem, radīdams nevīžīgu, saņurcītu izskatu, kas pilnībā saskanēja ar nekārtību, kāda valdīja uz lielā rakstāmgalda. Vienīgi datora ekrāns un klaviatūra izskatījās nevainojami, taču Kristians saprata, ka iespaids ir maldīgs. Viņš nešaubījās, ka Dagana O’Nīla domām piemīt asums gluži kā bārdas skuvekļa asmenim.

— Personiska asinsatriebība? — viņš pārvaicāja ar nevainīgu sejas izteiksmi.

— Pret Fraiju ģimeni. Kopš Džefrija pazušanas jūs neatlaidīgi viņus izsekojat. Skots Fraijs nekad nebūtu ticis apvainots izvarošanā, tas ir jūsu rakstu nopelns. Augstais Dievs, jūs tikko paziņojāt, ka zēnam apsūdzība noņemta, — Kristians norādīja ar roku uz avīzi, — un tūdaļ pat sākat spriedelēt, cik grūti ir pierādīt izvarošanas faktu. — Lauru šis raksts saniknoja, bet Kristians pēc raksta izlasīšanas izjuta vēl lielākas dusmas. — Iespējams, aiz šī bezprāta kaut kas slēpjas?

— Es gluži vienkārši informēju par jaunākajiem notikumiem. — Dagana O’Nīla balsī nebija jaušama ne mazākā nožēla.

— Savā izpratnē, protams, O’Nīl. Taču jūsu viedoklis nesakrīt ar tiesas un valdības instanču redzesviedokli. Prokurors pieņēma lēmumu, ka lieta izbeigta un netiks nodota tiesai, bet jūs par to neminat ne vārda, vai ne tā? Jūs nerakstāt par varbūtējā upura atzīšanos, ka viņu piespieda iesniegt apsūdzību. Jūs noklusējat ari to, ka viņa zvērēdama liecināja — nekāda izvarošana nav notikusi. Jūs presē neatspoguļojāt faktu, ka bija noraidīta pat civillieta. Vēl pirms divām trim nedēļām jums bija brīvas rokas un jūs varējāt rakstīt par iespējamo Skota noziegumu, kas vien jums ienāca prātā. Vai jums neliekas, ka šobrīd, kad jauneklis ir attaisnots, laikrakstam vajadzētu palīdzēt visas aizdomas izkliedēt?

Uzrunātais paraustīja plecus, taču O’Nīla izskats liecināja, ka viņam šis jautājums nav nemaz tik vienaldzīgs, kā žurnālists to centās izrādīt.

— Par nevainīgu personu nekāds interesants raksts neiznāk, — viņš ieteicās, vērīgi raudzīdamies Kristiānā.

— Tad kādēļ jūs vajājat Lauru Fraiju? — Kristiānā balss skanēja naidīgi. — Viņa šajā lietā ir visnevainīgākais cilvēks. Vēl ir jāpierāda, vai šis sievietes vīrs ir izdarījis noziegumu vai nav, bet pret misis Fraiju taču nekāda apsūdzība netiek izvirzīta, toties viņa atrodas tepat uz vietas, un jūs varat šo cilvēku netraucēti vajāt. Viņai pat nekas nebija zināms par iespējamām Džefa blēdībām ar nodokļiem. Misis Fraija vēlas vienīgi mierīgi dzīvot un vadīt savu restorānu, un tas viņai arī izdotos, ja jūs šiem cilvēkiem ik uz soļa nemestu ceļā sprunguļus. Viņas bizness cieš pēc ikviena jūsu raksta publicēšanas.

— Jūs parādāt mums pārāk lielu godu.

— Tas nav gods, O’Nīl, bet apvainojums, un jūs esat to pelnījuši. Velns parāvis, kādēļ jūs nevarētu viņai likt mieru? Dieva dēļ, nodarbojieties ar kaut ko citu!

— Vai jūs esat viņas aizstāvis?

— Nē, viņas svainis.

— Tas man ir zināms. Bet kādu lomu vēl jūs esat uzņēmies?

— Es esmu cilvēks, kurš var sacelt lielu troksni sakarā ar lētajiem safabricētajiem rakstiem, kas šajā pilsētā pārāk ilgi tiek uzskatīti par žurnālistikas kalngalu.

— Par to jums. jārunā ar manu šefu.

— Viņš ir īstā laikā nozudis no pilsētas, tādēļ es runāju ar jums, — Kristians ieteicās un, nolicis dūres uz galda, ļāva, lai naids pārtop riebumā. — Jūs nomelnojat manu brāli, jūs ceļat neslavu viņa sievai, viņa ģimenei un man. Viņi cīnās, lai izdzīvotu, un tādēļ negrasās pret jums vērsties. Toties es to varu darīt. Pamēģiniet vēl tikai tādā garā turpināt, un es jūs saukšu pie atbildības likuma priekšā.

— Jums nekad neizdosies uzvarēt.

— Iespējams, toties es procesa gaitā jūs izvārtīšu dubļos. Hampshire County Sun nav vienīgā avīze. Te ir vēl citi laikraksti, kas neatstās neizmantotu iespēju ar jums nokārtot rēķinus. Iespējams, Garijs Holmss ir iespaidīgs maitasputns, taču viņu ne visai mīl. Es šo vīru pazudināšu un vienlaikus ari jūs.

— Vai mēs agrāk jau neesam tikušies? — O’Nīla skatiens bija izklaidīgs.

— Nekad. — Kristians iztaisnoja plecus.

— Jūs man kaut ko atgādināt.

— Ļoti iespējams, ka esat mani redzējis fotoattēlos, kurus jūsu reportieri pēc uzvaras izvarošanas lietā uzņēma uz tiesas ēkas kāpnēm un kurus uzskatījāt par labāku nepublicēt, lai tie neizraisītu nevajadzīgu uzmanību. — Kristians devās uz durvīm. — Lai jūsu šefs man piezvana, kad atgriezīsies. Bet pagaidām — es jūs brīdinu, O’Nīl. Tikai pamēģiniet vēlreiz nopublicēt kādu vienpusēju rakstu, un es parūpēšos par to, lai tāpat arī tiktu apgaismota lietas otra puse, un, iespējams, tas notiks uz jūsu rēķina.

— Tie ir draudi?

— Varat būt pārliecināts, — Kristians atbildēja un izgāja ārā.

Februāra beigās Teks saņēma rīkojumu atgriezties Bostonā. Paziņot to Defnijai nācās grūti. Vēl smagāka likās doma, ka viņa šo ziņu varētu uzņemt pavisam viegli.

Teks bija norunājis, ka satiks viņu pēc darba un abi brauks pavizināties. Apziņa, ka Defnijai nāksies sēdēt automašīnā, kamēr vien viņš braucamo neapstādinās, vairoja viņa drosmi. Bija vajadzīgs laiks, lai mīļoto pārliecinātu braukt uz Bostonu kopā ar viņu.

Defnija starodama atvēra automašīnas durvis un noslīdēja uz sēdekļa — viņas domas acīmredzot bija aizņemtas ar kaut ko citu.

— Lauras iesaldētā nauda atkal ir atbrīvota, — viņa satraukti ieteicās. — Tiesnesis izlēmis viņai par labu.

— Es dzirdēju, — Teks noteica. Viņš saprata, ko Defnijai nozīmēja ikviena uzvara, jo īpaši, ja tas attiecās uz Fraiju lietu. — Viņa laikam jūtas apmierināta.

— Būs apmierināta, kad man izdosies viņu satikt. Viņa nav atrodama ne mājās, ne restorānā. Dī Enna teica, ka Laura atrodas kopā ar Debru. Tādēļ es automātiskajā atbildētājā atstāju ziņu, ka man ir satriecoši jaunumi un lai viņa man piezvana.

Teks pamāja. Viņš brauca, attālinādamies no pilsētas centra bez jebkāda konkrēta mērķa.

— Vai tu esi saīdzis? — Defnija piesardzīgi iejautājās.

— Kādēļ lai es būtu saīdzis?

— Bet tieši tu taču viņas rēķinus iesaldēji. Izlemdams lietu par labu Laurai, tiesnesis ir nostājies pret tevi.

— Nevajag, Def. Tu taču labi zini, ka es tā nedomāju. Es daru to, ko man saskaņā ar likumu nākas darīt. Tomēr tas nenozīmē, ka man pašam tas vienmēr sagādā prieku. Es biju vienisprātis ar tevi, ka iesaldētie rēķini padarījuši stāvokli vēl smagāku. Tagad viņai būs vieglāk, un es par to priecājos.

Teks brauca arvien tālāk, vērodams ceļu caur automašīnas aizsargstiklu.

— Vai kaut kas noticis? — pēc brīža Defnija klusi iejautājās.

— Es patiesi par tevi priecājos. Tu esi izdarījusi ļoti lielu darbu.

— Tas nemaz nenācās tik grūti. — Teks juta sev pievērstu Defnijas skatienu. — Tu izskaties ļoti nopietns.

— Man jābrauc atpakaļ, Def, — dziļi nopūties, Teks izdvesa.

— Atkal?! Pagājušajā nedēļā tu jau trīs dienas Bostonā pavadīji.

— Man jābrauc atpakaļ pavisam. Šorīt zvanīja. Viņi grib, lai es jau pirmdien atrodos savā darbavietā. — Šodien bija ceturtdiena, divdesmit astotais datums. Tekā rīcībā atlika vēl piektdiena, vajadzēja sakārtot galdu un braukt prom.

Defnija brīdi klusēja.

— Bet lieta taču vēl nav izbeigta, — viņa ļoti saprātīgi piezīmēja. — Vēl nekas nav nolemts.

— Un nez vai arī tik ātri kaut kas tiks nolemts, tieši tādēļ viņi grib, lai es atgriežos Bostonā. Es šeit darīju, ko varēju. Un pat vairāk, nekā varēju. — Tas patiesi likās smieklīgi, kad Teks to iedomājās. — Ja tu vēlies zināt, es vēl nekad dzīvē neesmu nevienu lietu izmeklējis tik rūpīgi kā šo. Manā rīcībā ir fakti un skaitļi, lai varētu pierādīt ikvienu izvirzītās apsūdzības punktu. Ja Džefs Fraijs kādreiz atradīsies, viņam neradīsies ne mazākā iespēja izvairīties no apsūdzības.

— Tas atkarīgs no tā, kas būs viņa advokāts, — Defnija ironiski ieteicās. Taču ironija bija tik rūgta, ka zaudēja savu pievilcību. Tekam šķita, ka aiz šiem vārdiem slēpjas draudi.

— Vai tiešām tu viņu aizstāvēsi?

— Laura domā, ka es to uzņemšos.

— Laura tevi sapratīs. Mūsu intereses sadursies.

— Tas ir tādā gadījumā, ja mēs vēl būsim kopā.

Teks vēl arvien brauca uz priekšu, kaut gan tikko dzirdētais viņam nemaz nepatika.

— Def, brauc ar mani kopā uz Bostonu. — Bet, kad draudzene neatbildēja, vīrietis atkārtoja šo lūgumu citiem vārdiem: — Mums kopā ir labi. Es negribu tevi zaudēt. — Viņš riskēja un paskatījās uz līdzbraucēju. Defnija raudzījās sānlogā. — Def?

— Kādēļ tu nevari palikt šeit?

— Tādēļ, ka mans darbs ir tur.

— Tu itin labi braukāji turp un atpakaļ.

— Jā, tas bija sākumā, tad ar šo lietu galvenokārt nodarbojās mani padotie. Bet tagad sakrājušās citas lietas, un ar tām šeit nodarboties būs grūti. Tas aizņems divas vai trīs reizes vairāk laika. Puse no laika man paiet, runājot pa telefonu vai sēžot pie faksa, un kur tad vēl cilvēki, kurus, kā zināms, man nākas pārbaudīt. Man jābūt Bostonā un jāsaņem informācija no pirmavota. Turklāt es Fraija lietā neko vairs nevaru darīt. Man nav ar ko attaisnot savu palikšanu Northemptonā. — Teks iegrieza braucamo kādā ielā, pabrauca mazliet uz priekšu un izdarīja vēl vienu pagriezienu. — Es gribu, lai tu brauc kopā ar mani.

— Es zinu, — viņa klusi atsaucās, — vienīgi man nav skaidrs, ko tas nozīmē.

— Es gribu, lai tu dzīvotu kopā ar mani.

— Vai Kembridžā?

— Kembridžā, Bostonā, Belmontā — mēs varam dzīvot kur vien tu vēlies.

— Bet Northemptonā? — Un atkal viņas balsī varēja samanīt vieglu ironiju, kas izrādījās tikpat neveiksmīga kā pirmā.

— No šejienes es nevaru katru dienu braukt uz darbu.

— Bet es no turienes nevaru katru dienu braukt uz darbu.

— Taču es lūdzu, lai tu kļūsti mana sieva.

Viņa iesvilpdamās nopūtās un pārsteigta izdvesa “ak”.

— Vai šis “ak” nozīmē jā vai nē? — Tumsā Teks nevarēja izprast viņas reakciju. Kādu brīdi Defnija aplūkoja savas rokas, tad atkal pagriezās pret logu. — Def, es šeit eju bojā. Saki taču kaut ko.

Brīdi valdīja klusums. Tad viņa sāka runāt, taču sacītais nebija tas, ko viņš vēlējās dzirdēt.

— Man nekad neviens vēl nav šādus vārdus teicis.

— Nav brīnums, redzot sajūsmu, kāda tevi tagad ir pārņēmusi. Izskatās, es kļūstu tāds kā mazliet pamuļkāks, līdzko nākas runāt par sirdslietām. Pret ko tev ir iebildumi — pret precēšanos vai pret mani?

— Es neiebilstu ne pret vienu, ne pret otru. Viss slēpjas manī pašā.

— Vai tu mani mīli?

— Jā.

— Tad kas par lietu?

— Ak, Tek, — viņa vēl arvien runāja klusā, izbiedētā balsī un šoreiz pieskārās vīrieša rokai. — Tu vēlies, lai es saku, ka pametīšu visu un braukšu prom kopā ar tevi, bet es to nevaru. Man šeit ir saistības.

Teks saspieda Defnijas pirkstus.

— Kādas saistības?

— Mana juridiskā firma, mana prakse.

— Tavi partneri tev piedos. Viņi ari ir cilvēki, turklāt vēl precējušies.

— Taču es esmu pielikusi tik daudz spēku lai to radītu. Man ir laba prakse.

— Krimināllietu advokāts var atrast darbu visur. Tava klientūra pastāvīgi mainās. Tu vari pamazām tikt pie klientiem arī štata austrumu daļā.

— Tas nav tik vienkārši. Šeit mani pazīst, tur — ne. Tur ir lielāka konkurence un straujāks darba ritms. Bostonā advokātu ir bez sava gala. Un vēl viens viņiem nav vajadzīgs.

— Tu varēsi atvērt praksi priekšpilsētā. Es pazīstu daudzus advokātus. Kāds no viņiem varēs tevi paņemt pie sevis...

— Es negribu, lai kāds mani ņemtu pie sevis. Es vēlos pati savu praksi. Es gribu saglabāt to, kas man ir.

— Tu spītējies.

— Es? Pamēģini tu mainīt darbu, Tek. Tev ir diploms, kas apliecina tavas zināšanas grāmatvedības uzskaitē, milzīga pieredze. Tu vienā mirklī atradīsi sev darbu.

— Taču man patīk šis darbs.

— Bet man patīk mans darbs. Nu, un ko mēs darīsim tālāk?

Teks vēl arvien brauca uz priekšu. Cilvēkam pie automašīnas stūres nebija ne mazākās nojausmas, kur viņš atrodas un kurp dodas, taču Teks nebaidījās Northemptonā nomaldīties.

— Pieņemsim, es sākšu meklēt jaunu darbu, — pēc brīža viņš ierunājās. — Vai tādā gadījumā tu ar mani precēsies?

— Darbu — šeit?

— Nu, ne jau Bostonā.

— Par kādu darbu tu domā?

Defnija runāja pārāk nevērīgā tonī, lai tas varētu viest cerības. Taču Teks nevēlējās mainīt sarunas tematu.

— Labāk neieslīgsim sīkumos. Ja es būšu ar mieru pārcelties uz dzīvi šeit, vai tad tu nāksi pie manis par sievu?

Viņa pārāk ilgi svārstījās.

— Tu nevēlies precēties, vai ne?

— Nav tā, ka nevēlos.

— Tad kas par vainu?

— Tas ir pārāk nopietns solis.

— Jā. — Viņš sparīgi pameta ar galvu. — Milzīga atbildība.

— Neko nedrīkst sasteigt.

Teks apstādināja automašīnu ceļa malā, novilka rokas bremzi un tumsā pagriezās pret Defniju.

— Ja tev būtu divdesmit vai divdesmit pieci gadi, es tev piekristu, bet tu, Defnij, taču esi pieaugusi sieviete. Ne jau par steigu ir runa. Jautājums ir tāds — vai mēs spēsim izmantot mums doto iespēju.

— Bet ja nu mēs kļūdāmies?

Teks satvēra plaukstās Defnijas galvu.

— Tev liekas, mēs kļūdāmies? Vai visā šajā laikā, ko pēdējos divos mēnešos esam pavadījuši kopā, tev kādreiz šķita, ka kaut kas nav tā, kā vajag?

— Nē, — viņa atzinās.

— Paldies, — Teks atbildēja un apbalvoja viņu ar kaislīgu skūpstu, reizē ar to izdarīdams attiecīgus secinājumus.

Teks tikko paguva atrauties no viņas lūpām, kad izdzirda, ka Defnijai aizraujas elpa. Šo skaņu viņš pazina. Sievietei viņa skūpsts bija paticis, un Defnija vēlējās vairāk, taču, lai cik tas ari glaimojoši likās, šobrīd Teks nodarboties ar seksu nedomāja. Vispirms viņš gribēja Defnijai daudz ko pateikt.

— Es zināju, ka tas notiks, — viņš turpināja, vēl arvien turēdams rokas pie mīļotās sejas, lai tādējādi Defnija nevarētu novērst uzmanību. — Es zināju, ka nepalikšu šeit mūžīgi un to, ka reizē ar manu aizbraukšanu, mums radīsies domstarpības. Šī iemesla dēļ mocījos, Def, jo man riebjas domāt par to, ka, atrodoties Bostonā, es satikšos ar tevi tikai izejamās dienās. Es gribu atgriezties no darba mājās un pavadīt naktis kopā ar tevi. Tas ir daudz vairāk nekā vienīgi sekss.

— Es zinu, — viņa nočukstēja.

— Man ir bijušas mīļākās, Dievs ir mans liecinieks, ir bijušas, taču šīs sievietes man nekad nav devušas neko vairāk kā fizisku apmierinājumu. Tu man spēj sniegt daudz vairāk,

Def. Tu piepildi manas domas. Velnu velns, es negribu atkal palikt viens. Esmu noguris no vientulības un tu tāpat, ja vien tev ir drosme atzīties. Es reizēm to pamanu tavā skatienā — tu ilgojies pēc tā, kas tev nekad nav bijis. Bet tu vari to visu dabūt. Es tev varu to dot. Taču tev vajadzēs ari kaut ko pašai uzņemties. Vienīgi tā var kaut kas rasties.

— Kādēļ mēs nevaram tikai dzīvot kopā? — Viņas rokas apskāva Tekā gurnus.

— Tādēļ, ka es nevēlos. Man vajadzīga apziņa, ka tu piederi man. Es gribu būt precējies vīrietis. Es gribu bērnus.

— Ak Dievs, Tek, es nevaru! — viņa iesaucās.

— Tu vari gan. Tu vari visu, ko būsi nodomājusi.

— Bet es baidos.

— No kā? No manis? No precēšanās? No dzemdībām? No kā?

— Es baidos, ka man neizdosies. Es esmu laba advokāte. Es daudz mācījos un ļoti centos, lai tāda kļūtu. Taču būt sievai? Mātei? Es pat nezinu, vai man izdosies kļūt par pastāvīgu mīļāko. Esmu slikts draugs. Manī mīt egoisms, kuru tev vēl nav nācies iepazīt. Esmu izdarījusi daudz briesmīga...

Teks uzspieda uz Defnijas lūpām skūpstu, likdams viņai apklust. Kad Teks atrāvās no Defnijas lūpām, draudzenes roka noglāstīja viņa gurnus.

— Par to, ko tu esi darījusi, man ne silts ne auksts, — Teks steidzās pavēstīt savas domas. — Es pats esmu kādreiz rīkojies diezgan nosodāmi. Nu, kas bijis, tas izbijis. Tagad mēs spriežam par nākotni.

Defnija pieliecās un vēlreiz Teku noskūpstīja, šoreiz jau daudz kaislīgāk. Viņš gribēja turpināt sarunu, taču domas galvā nerosījās, jo viņa vēlējās, lai Teks šim izaicinājumam atbild, bet, kad mīļotā caur apģērbu sāka glāstīt vīrieša miesu, viņš zaudēja visu apņēmību.

— Def...

— Es tevi gribu, — viņa nočukstēja tik uzstājīgi, ka Tekam sametās karsti.

— Ak Dievs, — viņš raudzīja savaldīties, — ne jau šeit.— Atsevišķo automašīnas sēdekļu atzveltnes nevarēja nolaist, bet uz aizmugurējā sēdekļa bija vēl sliktāk.

— Tad ved mani uz mājām. Es tevi gribu.

■—Esmu pazudis.

— Ved mani uz mājām, — Defnija nepārstāja Teku glāstīt,

— kopējiem spēkiem mēs tevi atkal atradīsim.

— Sasodīts, es nezinu, kur mēs atrodamies! — Teks aizsmacis iesmējās, viņa balss pauda gan prieku, gan vilšanos.

— Es nezinu, kā no šejienes var nokļūt mājās!

Pagāja kāds bridis, iekams Defnija aptvēra sacītā jēgu, tad viņa sāka skaidrot, pa kurām ielām jābrauc, šīs vietas saistījās ar viņas bērnību. Viņa vēl arvien nemitējās Teku glāstīt, novezdama vīrieti līdz pilnīgam neprātam. Pa ceļam uz guļamistabu viņi pamazām nometa apģērbu, sākot jau priekšnamā, un aizrāvās ar mīlēšanos tik neganti, ka Tekā argumenti par labu kopējai dzīvei kļuva vēl neapstrīdamāki.

— Es tevi negribu zaudēt, — Teks čukstēja, paslēpis seju viņas mitrajos matos, kad abi jau mierīgi gulēja. — Nekādā ziņā.

Defnija čukstus izrunāja mīļotā cilvēka vārdu, noskūpstīja Teku uz lūpām un, kā viņam šķita, gatavojās jau sacīt kaut ko svarīgu, kad pie ārdurvīm atskanēja zvans.

Neviens no gulētājiem nepakustējās.

Kad zvans atskanēja otro reizi un uzstājīgāk, Teks nolamājās.

— Es iešu, — Defnija nočukstēja. — Tas laikam būs kaimiņu zēns, viņš lūdz naudu Bustera klubam. Ārā ir auksts. Lai viņam nav jānāk otrreiz. — Defnija atraisījās no Tekā skavām, uzvilka rītasvārkus un, pa ceļam saglauzdama matus, devās uz kāpņu pusi.

Laura trešo reizi nospieda zvana pogu. Spuldze virs ieejas dega, bet piebraucamajā ceļā bija novietota sveša automašīna. Viņa nosprieda, ka pie Defnijas ir ieradies klients, un Laurai ļoti negribējās draudzeni traucēt, taču Dī Enna bija teikusi, ka ir gaidāmi kādi satriecoši jaunumi. Laura jau nojauta, kas tas varētu būt. Bija pats īstākais brīdis. Viņa nevēlējās gaidīt, kamēr nokļūs līdz mājām un varēs Defnijai piezvanīt.

Defnija, atvērusi durvis, nepavisam neizskatījās tā, kā Laura

bija gaidījusi. Laura iedomājās, ka sastaps advokāti darbā, viņas mati būs savīti mezglā, seju izdaiļos prasmīgi izmantota kosmētika un tam visam klāt vēl attiecīgs apģērbs — zīda blūze un svārki.

Taču Defnija bija ietinusies vienīgi garā rītasvārkā. No kosmētikas ne vēsts, bet mati bija vaļā un sajaukti.

Laurai arī agrāk gadījās redzēt draudzeni nekārtīgā izskatā. Meitenes kopā uzauga un bieži viena pie otras nakšņoja. Pusaudzes būdamas, abas satikās brīvajās dienās, bet vēlākos gados nereti vien sestdienas rītos Laura ar Defniju dzēra kafiju. Laura bija redzējusi Defniju slimu, novārgušu, kā arī pēc atvaļinājuma spirgtu un veselu. Taču vēl nekad nebija nācies redzēt viņu ar mīlestībā sasarkušiem vaigiem.

— Ak, — Laura nomurmināja, juzdama, ka pietvīkst. — Izskatās, esmu ieradusies nelaikā. Ak Dievs, Def, piedod man. Dī teica, tu esot zvanījusi, un, tā kā Debra palika restorānā apkalpot apmeklētājus, es nolēmu pie tevis ieskriet, lai uzzinātu jaunumus. Kad ieraudzīju piebraucamajā celiņā automašīnu, nospriedu, ka pie tevis ir klients. — Defnija bija pilnībā nodevusies savai profesijai. Viņa bija pārāk aukstasinīga un eleganta sieviete, lai aizrautos ar sirdslietām. Reizēm gan draudzenei gadījās kāds mīlestības romāns, Laura to zināja. Bet tas notika ārkārtīgi reti. — Tik tiešām, atvaino mani. Es atbraukšu kādu citu reizi. — Un Laura jau pagriezās uz promiešanu, taču Defnija viņu aizkavēja.

— Pagaidi! — Defnija cieši sažņaudza pie kakla rītas vār-kus, viņa gan izskatījās samulsusi, taču dega nepacietībā izstāstīt Laurai jauno vēsti. Mēs esam uzvarējuši. Tiesa pieņēmusi lēmumu mums par labu. Krietna daļa no iesaldētajiem rēķiniem tagad ir tavā rīcībā.

Lauras sejā atplauka smaids.

— Paldies Dievam! Paldies tev! — Viņa uzelpoja. — Cik patīkami to dzirdēt!

— Rīt no rīta es saņemšu lēmuma oficiālo eksemplāru. Man teica, ka gandrīz visi mūsu lūgumi ir apmierināti. Pārējos valdība ietur gadījumā, ja Džefs tiktu atrasts un saukts pie atbildības.

— Lieliski! — Laura iesaucās. — Tātad mēs atkal varam

dzīvot. Es gribu atdot naudu tev un Elīzai. Un Kristiānām. Atvieglojuma sajūta izraisīja galvas reiboni, citā reizē Laura draudzeni apkamptu, taču tagad, kad viņa parādījās uz šīs mājas sliekšņa, Defnija apskāva kādu citu. Visprātīgāk būtu tagad ātri pasacīt paldies un Jaut Defnijai atgriezties pie cilvēka, ar kuru viņa bija kopā.

Ar kuru viņa bija kopā. Lai kā tas arī būtu, Laura izjuta ziņkāri. Defnija skaitījās Lauras labākā draudzene, un viņas gultā atradās vīrietis.

— Es patiesi esmu tev bezgala pateicīga, Def. Tu manā labā esi tik daudz darījusi. Gribu, lai tu man piesūti rēķinu.

— Nekāda rēķina nebūs. Tu esi mana draudzene.

*

— Tu esi ziedojusi tik daudz laika, kārtojot manus un dēla darījumus. Un tagad, kad atkal esmu atguvusi savu naudu, gribu ar tevi norēķināties.

— Rītdien tev varbūt būs vairāk naudas nekā šodien, taču dzīve nekad vairs nebūs tāda kā pirms Džefa pazušanas. Bet, tā kā Džefa nav, tev jāpārtiek no viena ienākumu avota, nevis no diviem. Mēs domājām, ka viņam galvenos ienākumus dod firma “Faro un Fraijs”, bet īstenībā tā nebija.

— Viņi tik un tā nespēj Džefu atrast. Cik ilgi viņi vēl uzliks arestu viņa naudai?

— Raugoties no valdības viedokļa, nauda pieder valstij.

Tas tika pateikts tādā tonī, ka Laurai radās vēlēšanās iebilst

un viņa jau pavēra muti, bet tajā brīdī misis Fraijas skatienu piesaistīja kāda mistiska parādība uz kāpnēm. Viņa paraudzījās vērīgāk un vairs nešaubījās, ka ir kļūdījusies, taču Defnija atskatījusies nobālēja, bet vīrietis, gandrīz ar neaiztaisītu bikšu-priekšu, samulsis apstājās pusceļā.

— Def? — Laura nomurmināja, neticēdama savām acīm.

Defnija pamāja Tekam ar roku, lai viņš iet augšā.

— Nē, nē, — Laura, juzdamās aizvainota, klusi noteica. — Viss ir labi. Es aizeju. — Taču Laura vēl nepaguva pagriezties, kad draudzene satvēra viņas roku.

— Ļauj man paskaidrot!

— Tas nav vajadzīgs. Tu vari satikties, ar ko vien vēlies.

— Bet tu dusmojies.

— Nē. — Laura norija siekalas. — Es jūtos gluži vienkārši

satriekta. Es nezinu, ko lai domāju. Es viņu uzskatīju par ienaidnieku.

— Raugoties no juridiskā viedokļa. Bet ne jau no personiskā.

— Tieši viņš uzvēla man visas šīs nepatikšanas.

— Nepatikšanas tev uzvēla Džefs. — Defnija vilka draudzeni aiz rokas sev klāt, taču Laura nepadevās. — Mums jāparunā, Laura, es tevi lūdzu!

— Citreiz. Tas viss ir pārāk nepatīkami.

— Man ir vēl nepatīkamāk. Es tevi lūdzu!

Laura gribēja doties prom — aizkļūt mājās un izlikties, ka pie Defnijas sastapto vīrieti nav pazinusi. Tomēr Defnija bija sena viņas draudzene un tagad skatījās Laurā ar lūdzošām acīm. Tādēļ Laura ļāva, lai draudzene viņu ieved dziļāk iekštelpās un aizslēdz durvis. Tomēr uz viesistabu Laura negāja: atnācēja jutās neveikli, zinādama, ka augšā, Defnijas guļamistabā, atrodas Teilors Džonss.

— Viņš ir labs cilvēks, — Defnijas balss skanēja lūdzoši. — Viņš necēla ne mazākos iebildumus, lai tu atgūtu savu ietaupījumu daļu. Viņš iesaldēja tos tādēļ, ka aģentam pienācās to darīt, taču viņam personiski šāda rīcība nemaz nepatika. Pat sākumā, kad Džonss vēl nebija pārliecināts, ka tu neesi iesaistīta Džefa noziegumos, viņš jutās neveikli arestētās naudas dēļ, jo zināja, kādas nepatikšanas tas tev sagādās. Viņam nav nekāda prieka sagandēt nevainīgiem cilvēkiem dzīvi.

Laura vienmēr bija Defnijai uzticējusies. Ne jau tādēļ, ka Defnija būtu par viņu stiprāka, ar izteiktām līderes iezīmēm, — gluži vienkārši abu sieviešu attiecības šādi bija izveidojušās. Laura arvien bija uzskatījusi Defniju par inteliģentu, saprātīgu un godīgu cilvēku. Un, ja draudzene sacīja, ka Teilors Džonss ir krietns, tad droši vien tā arī bija. Tomēr tas neatbrīvoja Lauru no sajūtas, ka viņa ir pievilta.

— Vai tu iesāki ar viņu satikties jau no paša sākuma? — Laura jautāja, neatskārzdama, cik muļķīgā stāvoklī atradās. Viņai toreiz nebija nekas zināms, ka Džefs blēdās ar nodokļiem, tāpat arī nekas nebija zināms par vīra attiecībām ar citu sievieti. Tagad Laurai gribējās dzirdēt, ko viņa nebija zinājusi par Defniju.

— Vecgada vakarā mēs aizgājām uz bāru. Tas nebija nekas oficiāls — es iegāju viņa birojā, lai painteresētos par mūsu lietu. Teilors Džonss bija viens, un viņam vakarā nekas nebija paredzēts, es ari biju viena, un man tāpat nebija nekādu plānu, un tad mēs aizgājām iedzert.

— Tu varēji sagaidīt Jauno gadu pie mums.

— Tu atradies savā “Ķiršu dārzā”, bet es negribēju nekur braukt. Es neciešu Jaunā gada sagaidīšanu. Man nekad tas nav paticis. Man gribējās vienīgi nokļūt mājās un palasīt labu grāmatu.

— Bet gadījās, ka tu sastapi viņu. — Laura negribēja, lai tas izskanētu aizvainojoši, tomēr tā iznāca. Laura netika skaidrībā, kas viņu aizvainoja vairāk — vai tas, ka labākā draudzene gulēja ar ienaidnieku, vai ari noslēpumainība, kādā tas viss notika. — Kādēļ tu man neko neteici?

— Es nevarēju. Tev jau tāpat bija pārāk smagi. Es nejutos pārliecināta, ka spēsi mani saprast.

— Tomēr tu varēji pacensties.

— Drīz vien jau sākās nepatikšanas ar Skotu. Ja tu zinātu, ka esmu kopā ar Teku, nez vai tu tik dedzīgi būtu vēlējusies, lai uzņemos viņa aizstāvību, taču es gribēju to izdarīt. Es neticēju, ka to spēs kāds cits.

— Un tu visu laiku biji kopā ar Teku?

Defnija pamāja.

— Sākot no Jaunā gada līdz šim brīdim?

Defnija vēlreiz pamāja.

Laura raudzīja atcerēties, kad draudzenei pēdējo reizi būtu bijis tik ilgs romāns, bet nevarēja.

— Vai tas ir nopietni?

Defnija neatbildēja, taču cietējas izteiksme sievietes sejā jau liecināja pati par sevi.

— Es uzskatīju, ka mēs esam ļoti tuvas, — Laura iekliedzās. — Es tev vienīgajai uzticēju visu un biju pārliecināta, ka arī tu dari tāpat. Acīmredzot esmu kļūdījusies. Divus mēnešus tu satiecies ar cilvēku, kurš man sagādājis tik lielas nepatikšanas, un nesaki par to ne vārda. Tas ir aizvainojoši, Def.

Defnija sabāza rokas kabatās un, izpletusi plaukstas, piespieda tās gurniem.

— Es negribēju tev nodarīt pāri. Taču saproti ari mani. Es sapņoju kļūt par advokāti, iestājos juridiskajā skolā un ārkārtīgi centos, lai varētu labi mācīties. Pēc tam man bija jāiegūst zināma popularitāte, un es to panācu. — Runātāja apklusa. — Taču, sasodīts, visu šo laiku es biju viena. Lai cik noslogotas darbā bija manas dienas — naktī es paliku viena. Es vēlējos, lai par mani kāds rūpētos, apskautu, lai ar mani kāds cilvēks parunātos. — Defnija ar lūdzošu skatienu pavērās Laurā. — Ap tevi vienmēr ir bijuši cilvēki. Sākumā tā bija māte un māsa Grēta, tad tu apprecējies ar Džefu un parādījās Lidija, vēlāk piedzima Skots un Debra. Bet man visi ir miruši. Man neviena nav.

— Tev esam mēs.

— Tas nav viens un tas pats.

— Mēs tevi allaž esam uzskatījuši par savas ģimenes locekli.

— Tas ir gluži kas cits. Kopdzīve ar vīrieti aizpilda tukšumu, ko nespēj karjera, draudzene, nedz ari viņas ģimene.

Laura nespēja atraut no Defnijas skatienu. Mati bija izspūruši, sejas vaibsti maigāki nekā parasti, ritasvārks vēl jūtamāk izcēla auguma slaidumu — Laurai viņa šķita sveša. Un viņas vārdi vēl vairāk pārliecināja Lauru, ka šo sievieti viņa nepazīst.

— Es nezināju, — Laura nočukstēja.

— Esmu cilvēks. Esmu sieviete.

— Bet tu nekad par savu vientulību neesi runājusi.

— Kad dzīvē jānodarbojas ar citām lietām, tad par to nākas klusēt.

— Tu vienmēr pretojies, kad es mēģināju tevi ar kādu cilvēku iepazīstināt.

— Es negribu, ka mani iepazīstina. Man nav vajadzīgas stabilas attiecības. Man ir pašai savi priekšstati, bet tajos neietilpst laulība un bērnu dzemdēšana, bet tieši uz to tu mani virzīji. Tu biji pārliecināta, ka man kaut kā trūkst, un es, cenzdamās tam nepiekrist, savukārt pārliecināju sevi par pretējo. Un kādu laiku domāju, ka tas patiesi tā ir.

Defnija paspēra soli sāņus, bet, kad pagriezās pret Lauru, viņas acīs mirdzēja asaras.

— Es sevi pārliecināju, ka man pietiek ar jurisprudenci. Man nav laika noņemties ar vīru un bērniem, es slikti gatavoju ēdienu, jo arī tam neatliek laika. Tādēļ aizrāvos ar savu karjeru, mani panākumi vēl jo vairāk nostiprināja pašas radīto tēlu. Es biju stingra advokāte. Es biju tikpat mierīga, valdonīga un nosvērta kā jebkurš mans vīriešu kārtas kolēģis šajā apgabalā. Partneri uzskatīja mani par savu puiku. Un tieši pēc tā jau es tiecos. — Viņa norausa ar piedurkni asaras. — Bet vēlāk, sākumā ne visai bieži, pēc tam arvien biežāk, man jau sāka kāroties kaut kā cita. Es pavēros uz cilvēkiem un redzēju, ka visiem kaut kas ir, tikai es esmu viena. — Defnija ciešāk sakārtoja rītasvārku. — Izrādījās, ka manis pašas izveidotajā dzīvē vīrs un bērni neiederējās, taču tas man tomēr bija vajadzīgs. Tu nezini, ko nozīmē vientulība, tev nav nācies izjust tās drūmos, neizturamos sāpju brīžus, kad nekas cits neatliek kā vienīgi nogaidīt.

Pagalam satriekta, Defnija piegāja pie Lauras.

— Es negribēju tev nodarīt pāri!—viņa izsaucās. — Dievs ir mans liecinieks, es nekad neesmu gribējusi tevi sāpināt. Taču viņš bija vientulis, un es arī tāda pati, šķiet gluži saprotami, ka mums abiem ir kļuvis mazliet labāk.

Laura tik tikko spēja paelpot. Mirdzums Defnijas acīs, draudzenes seja, ko bija pārvērtušas sāpes, vilšanās noskaņas, kas jautās viņas balsī, lika Laurai sastingt.

— Ir jau labi, — viņa piesardzīgi ieteicās. — Tavs romāns ar Teku — tas vēl nav pasaules gals.

Defnija pamirkšķināja acis un ar tikko jaušamu kustību atmeta atpakaļ galvu.

— Viņš ir labs cilvēks, — aplaizījusi lūpas, viņa vājā balsī ieteicās.

— Tātad — tas ir nopietni?

— Man viņš ļoti patīk.

— Vai tu viņam arī patīc?

— Ļoti. Viņam ir jāatgriežas Bostonā. Viņš grib, lai es braucu līdzi.

Lauras sejā atplauka plašs smaids, viņa aizmirsa citkārtējo piesardzību. Tagad patiesi viņas labākā draudzene bija paziņojusi satriecošu vēsti.

— Def, tas taču ir lieliski!

Šķiet, ka Defniju šis smaids nedaudz nomierināja un saspringums mazinājās.

— Es nezinu, vai varēšu braukt. Visa mana dzīve ir šeit.

— Vai tu viņu mīli?

Defnija pamāja.

— Tad tev jābrauc.

— Mīļais Dievs, tu vēl arvien esi tikpat romantiski noskaņota. Un tas saglabājies pēc visa tā, kas noticis.

— Arī tev derētu mazliet romantikas.

— Es nezinu, bet man neiznāk. Mīlestība nenosaka visu. Tāda ir īstenība. Man šeit ir prakse. Man te ir māja un draugi. — Viņas skatiens aizmiglojās, un Laurai atkal kļuva neērti. — Man šeit ir nepabeigtas lietas.

— Nu, tad pabeidz tās. — Defnija neatbildēja, taču viņas seja pauda tādas skumjas, ka Laurai gribējās apgriezties un aizbēgt.—Man jāiet, — viņa sacīja. — Rītdien parunāsim vēl.

Defnija pamāja ar galvu.

Laura devās uz durvīm un izgāja ārā. Viņa neatskatījās. Šo skumjo acu skatienu viņa vairs nevēlējās redzēt, tāpat kā nevēlējās minēt, kāds tam varētu būt iemesls. Tomēr šī nevēlēšanās vēl nenozīmēja, ka Laura par to būtu pārstājusi domāt. Visu nākamo nedēļu viņas galvā jaucās juceklīgas atmiņas, Laura domāja par to, kam agrāk nepievērsa uzmanību vai arī ko savas uzticēšanās dēļ bija atstājusi neievērotu. Viņai gribējās izvaicāt cilvēkus — Dī Ennu, Elīzu, pat Kristiānu, taču Laura baidījās, ka tie viņai varētu pateikt kaut ko tādu, ko viņa nevēlējās dzirdēt, un tāpēc Laura cieta klusu. Bet tad saslima Lidija.

«29«

bija aizbraucis uz pie Lauras, kādas

Viņu atrada Kristiāns. Viendien viņš Vermontu, bet atgriezies, iekams devās

nojautas vadīts, vispirms aizgāja apciemot Lidiju. Domādams, ka māte šajā laikā vāra sev ēdienu, viņš nesteidzās slēgt durvis vaļā ar savu atslēgu, bet gan piezvanīja.

— Ei? — viņš iesaucās, vērdamies pustumsā. — Mammu? — Kristiāns ieraudzīja māti guļam virtuvē uz grīdas. — Ak Dievs, — viņš izdvesa un paātrināja soļus. Kristiāns nometās uz ceļiem līdzās mātei un pieskārās guļošās vaigam. Sejas āda bija pelēka, bet vēl arvien silta. Lidija tik tikko samanāmi elpoja.

— Mammu? Tas esmu es — Kristiāns. Vai tu mani dzirdi? — Viņš satvēra mātes roku. — Mammu? Nu, atjēdzies taču! Es tevi lūdzu, atver acis!

Viņa neatsaucās.

Ar satrauktu sirdi Kristiāns pacēla mātes ļengano, neparasti vieglo ķermeni un aiznesa uz guļamistabu. Kristiānām neienāca prātā, ka krītot māte varētu gūt traumu un guļošo nedrīkst aiztikt. Viņu vadīja tikai viena doma — vārgo māti nedrīkst atstāt virtuvē guļot uz grīdas.

Lēnām noguldījis māti gultā, Kristiāns tvēra pēc klausules un uzgrieza numuru 911.

Nenovērsdams skatienu no Lidijas sejas, viņš pateica dispečeram nepieciešamās ziņas, lai varētu izsaukt ātro palīdzību, tad apsēdās uz gultas malas, turēja Lidijas roku un gaidīja. Pēc brīža Kristiāns pielēca kājās un apsedza māti ar segu, iedomādams, ka viņai varbūt salst. Vēl pēc mirkļa viņš sāka berzēt Lidijai roku.

— Viņi jau brauc, — Kristiāns nosvērtā balsī sacīja. — Mēs vedīsim tevi uz slimnīcu. Gan viss būs labi. — Taču jau nākamajā mirklī viņš asi izjuta savu bezpalīdzību. Kristiāns pats būtu aizvedis māti uz slimnīcu, tomēr dēls saprata, ka mātei steidzīgi ir vajadzīga medicīniskā palīdzība. Neatliekamās palīdzības brigādei bija skābekļa baloni, kā arī šķīdumi intravenozai ievadīšanai, viņi pārvaldīja reanimācijas metodi un uzturēja sakarus ar klīnikām. Tā visa viņa automašīnā trūka.

Atbrīvojis vienu roku, Kristiāns atkal pacēla klausuli un uzgrieza Lauras tālruņa numuru. Izdzirdis automātiskajā atbildētājā pīkstienus, viņš tūdaļ pārtrauca savienojumu un zvanīja uz “Ķiršu dārzu”.

14*

419

— Dī Enna? Šeit Kristiāns. Vai Laura tur ir?

— Protams, viņa ir virtuvē.

— Pasauc viņu labi ātri. Tas ir steidzami.

Desmit sekundes, līdz Laura atsaucās, vilkās mokoši ilgi.

— Kristiān? Kas noticis?

— Es esmu pie mammas. Viņa ir bez samaņas. — Viņš izdzirda, ka Laura sāk tvarstīt gaisu, taču ne uz bridi neatrāva skatienu no guļošās. — Es domāju, varbūt tā ir sirdslēkme vai ari trieka, bet viņa elpo. Es gaidu ātro palīdzību. Vai tu sa-gaidīsi mūs slimnīcā?

— Es tūlīt braucu.

Līdzko Kristiāns nolika kalusuli, tālumā atskanēja automašīnas sirēna. Tā tuvojās, tad negaidot apklusa, un Kristiāns jau izbijās, ka šī automašīna nebūs īstā, līdz apjauta — griezīgais skaņu signāls bija nepieciešams vienīgi uz galvenās ielas. Atstājis Lidiju, viņš parādījās ārdurvīs tieši tobrīd, kad ātrās palīdzības automašīna nobremzēja pie mājas. Kristiāns aizveda ārstus uz istabu un vēroja, kā viņi darbojas ap slimnieci, uzlika Lidiju uz nestuvēm un iznesa ārā no mājas. Tad viņš iesēdās “ātrajos” un brauca kopā ar viņiem, visu laiku turēdams mātes roku.

Kad automašīna piebrauca pie slimnīcas, Laura ar Debru jau viņus gaidīja. Viņas jutās satriektas, redzot, kā garām aiznes Lidiju, — mātes acis bija aizvērtas, seja bāla un muti sedza skābekļa maska.

Vajadzēja aizpildīt attiecīgos dokumentus. Kristiāns zināja atbildes tikai uz dažiem jautājumiem, tādēļ jutās pateicīgs, ka līdzās atradās Laura, kuras padoms lieti noderēja. Kristiāns varēja Laurai pateikties par visu, jo, lai gan bija no mātes pilnīgi atsvešinājies, šobrīd viņš jutās kā izsists no sliedēm. Viņš vairs sen nebija no mātes atkarīgs, taču asinssaites abus saistīja kā arvien. Lai kā tas būtu, Lidija bija Kristiānā māte. Asinis stinga dzīslās, redzot Lidiju guļam nekustīgi, bez dzīvības, vienīgi vārgā elpa liecināja, ka viņa šo pasauli nav atstājusi pavisam. Lauras klātbūtne palīdzēja šo drausmīgo skatu pārciet.

— Kādēļ viņi tik ilgi? — Debra izbijusies vaicāja.

— Ārsti Lidiju izmeklē, — Laura ieteicās. — Viņiem

jānoskaidro, kas ar slimnieci noticis, lai varētu stabilizēt viņas stāvokli.

Kristiāns stāvēja, kājas izpletis, un nenolaida acis no durvīm, aiz kurām aizveda Lidiju. Viņš centās uzminēt, vai slimnieces stāvoklis varētu uzlaboties. Samaņu viņa tā arī neatguva, un, kaut varēja uz bridi aizmirst mātes biedējoši pelēko sejas krāsu, taču dēla rokas vēl arvien sajuta vārgā ķermeņa neparasto vieglumu. Kāda iekšēja balss Kristiānām sacīja, ka prognoze nevar būt labvēlīga.

Pēc ilgas gaidīšanas, kas vilkās kā mūžība, pie viņiem iznāca ārsts. Viņš sacīja, ka Lidijai ir sirdslēkme un slimniece tagad ievietota kardioloģijas nodaļā.

— Viss izšķirsies nākamajās septiņdesmit divās stundās. Ja viņa noturēsies, tad slimniecei ir izredzes.

— Izredzes normāli dzīvot? — Kristiāns vaicāja.

— Izredzes izdzīvot. Mēs pagaidām neko vairāk nevaram pateikt, vispirms jāveic sīkāka izmeklēšana.

— Tātad viņa vēl nav atguvusi samaņu?

— Nē.

— Kādēļ? — Debra pavaicāja.

— Domāju, sirdslēkme iestājusies jau vairākas stundas pirms tam, iekams viņa tika atrasta, — ārsts paskaidroja. — Skābekļā trūkums un organisma vispārējā novājinātība neļāva viņai atgūties.

— Taču viņa atgūs samaņu?

— Pagaidām es uz šo jautājumu nevaru atbildēt.

Kristiāns nodrebēja.

— Vai mēs drīkstam viņu redzēt? — Kristiāns atkal domāja par to, kā atrada māti guļam uz grīdas vienu pašu visā mājā, un nebija neviena, kas viņai palīdz. Varēja pat gadīties, ka sākumā viņa bija pie samaņas, tikai tuvumā neatradās neviena cilvēka. Dēls negribēja, ka māte, atguvusi samaņu, atkal būtu viena. Un tādēļ bija gatavs cīnīties ar ārstu, ja tas censtos ierobežot apmeklējuma laiku nodaļā. Taču tas nebija vajadzīgs.

— Iespējams, viņu visu notiekošo dzird un saprot, tikai nespēj to izrādīt, — ārsts brīdināja, pievērzdams skatienu visiem pēc kārtas. — Tā kā neviens no jums viņu apbēdināt negrasās, būs labi, ja kāds pie slimnieces pasēdēs. Mums

vajadzīgs stundas ceturksnis, lai visu vajadzīgo nokārtotu, un tad nosūtīšu lejā pie jums kādu cilvēku.

Viņi atgriezās uzgaidāmajā istabā un nosēdās cits citam blakus. Nebija pagājušas vēl desmit minūtes, kad gluži negaidot parādījās Medija.

— Es centos tevi noķert restorānā, — Medija sacīja Laurai.

— Dī Enna man izstāstīja, kas ir noticis. Kā viņai ir? Kristiāns manīja, ka Laura, māti ieraudzīdama, saspringst.

Viņš neteica ne vārda, zinādams, ka Medija centīsies viņu ignorēt, taču Kristiāns bija gatavs jebkurā brīdī Laurai palīdzēt. Viņš izjuta Lauras satraukumu Lidijas dēļ un nevēlējās, lai Medija stāvokli vēl pasliktinātu.

Laura atkārtoja Medijai to, ko viņiem bija sacījis ārsts, piebilzdama:

— Mēs patlaban gaidām, kad varēs pie viņas iet augšā. Medija apsēdās un izskatījās tā, it kā arī viņa būtu nodomājusi pievienoties pārējiem.

— Kā tu jūties? — bridi klusējusi, Medija pievērsās Deb-rai.

— Man ir bail.

— Gan jau viņai būs labi. — Medija viegli uzsita Debrai pa roku.

Vēl pēc brītiņa viņa pagriezās pret Lauru.

— Vai bija kādas pazīmes, ka tas varētu notikt?

— Lidijai bija aritmija. Viņas ārsts rūpīgi Lidiju uzmanīja.

— Acīmredzot tas nav bijis pietiekami rūpīgi. Viņš arī šeit ir pie slimniecies?

— Nē. Slimnīcā ir pašiem savs kardiologs.

— Bet vai viņš zina, ko dara?

— Domāju, ka zina.

— Varbūt mums derētu padomāt par to, lai viņu sūtītu uz Bostonu? Tur ir daudz pieredzējušāki ārsti.

— Lidija ir pārāk vārga, lai viņu varētu kaut kur vest. Šeit viņas labā darīs visu iespējamo.

— Un tomēr, varbūt prātīgāk...

— Vai arī bezjēdzīgāk, — Kristiāns runātāju pārtrauca.

— Ja septiņdesmit divu stundu laikā, kā teica ārsts, viņai attīstīsies plašs infarkts, tad nebūs nekādas nozīmes, kur

slimniece atrodas. Ja izvirzīsies jautājums par operāciju, tādā gadījumā mēs varētu pie šīs sarunas atgriezties. Es zinu labu ārstu Dartmundā.

Medija veltīja viņam skatienu, kas nepārprotami varēja nozīmēt “un kas jūs tāds esat?”, taču Kristiāns likās to nemanām un paraudzījās pulkstenī.

— Nu tā, — Medija pēc brīža ieteicās, — es neesmu tuva viņas radiniece, mani jau pie slimās klāt nelaidīs, tad es braukšu prom. Ziņo man par visu, Laura. — Un, iespiedusi somiņu padusē, Medija izgaisa tikpat ātri kā bija parādījusies.

Kad Medija jau bija prom un vairs nevarēja izdzirdēt sacīto, Debra pagriezās pret Lauru.

— Ko tas nozīmēja?

— Es nezinu, meitiņ.

— Viņa tik savādi izskatījās.

— Jā.

— Varbūt viņa bija slima?

— Vecmāmiņa nekad nav slima.

— Bet reiz taču viņa var saslimt. Medija nav daudz jaunāka par Lidiju.

— Iespējams, tas viņu arī satrauca.

— Vai tu domā, viņa patiesi uztraucas Lidijas dēļ?

— Vismaz varam pieļaut, ka tas atbilst patiesībai.

Kristiāns Lauru apbrīnoja. Medija centās sagandēt meitai

dzīvi, un Laurai bija dibināts iemesls, lai savu māti varētu nicināt. Un tomēr, par spīti visam, Laura spēja uzturēt ar savu māti daudz labākas attiecības nekā viņš ar Lidiju. Viņš centās atcerēties. Visā dzīves laikā Kristiāns neaizrakstīja savai mātei ne rindiņu. Viņš visā vainoja Lidiju, taču, pieaudzis būdams, Kristiāns nedrīkstēja tā rīkoties.

— Man vajadzēja atbraukt mājās ātrāk, — Kristiāns klusi ieteicās. — Viņa savā dzīvē pārcieta briesmīgu traģēdiju. Es nekad to neesmu sapratis.

— Iespējams, neviens no mums nav sapratis, — Laura atņēma, pieskardamās Kristiānā rokai. — Viņa daudzko neizpauda. Es nespēju pat atcerēties, ka Lidija kādreiz būtu zaudējusi pašsavaldīšanos vai kliegusi. Diez vai viņas dvēselē vienmēr valdīja tāds miers, taču tas nenozīmē, ka šīs bēdas vainojamas pie sirdslēkmes. Māte ir ļoti vārga, Kristiān. Iespējams, tas gluži vienkārši saistīts ar viņas fizisko stāvokli.

Kristiāns pamāja. Viņš gan gribēja ticēt Lauras stāstītajam, taču pilnībā to nespēja. Viņa attiecībās ar māti bija pārāk daudz neskaidra.

Tomēr visas Kristiānā domas izgaisa, kad parādījās slimnīcas darbinieks, lai uzvestu viņus augšā. Taču, līdzko Kristiāns iegāja palātā, viņu atkal parņēma mulsums, bezpalīdzība un vainas apziņa. Lidija izskatījās tik bāla kā slimnīcas palagi. Acis viņai arvien vēl bija aizvērtas, no elkoņa locītavas uz augšu sniedzās venozās sistēmas caurulītes, krūtis apjoza vadi, kuru gali pazuda krekla vaļējās piedurknēs, nāsīs skābekļa aparāta caurulītes. Ieģērbta neparastās drānās, viņa slimnīcas aparatūras vidū kļuva gandrīz nemanāma.

— Sveika, vecmāmiņa Lidija, — Debra ierunājās tik možā balsī, ka Kristiāns viņai tūdaļ piedeva nicīgo izturēšanos pret sevi. Debra piegāja Lidijai klāt un ar roku cieši ieķērās gultas šķērskokā. — Ārsts teica, ka tu izveseļosies. Jā, patiesi. Tev vajag tikai mazliet atpūsties un paārstētics. Tad tu atkal atgriezīsies mājās, mēs dzersim tēju ar cepumiem un tērzēsim. — Debrai aizlūza balss. — Vai tu mani dzirdi?

Lidija neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes.

— Man liekas, viņa nedzird, — Debra pačukstēja līdzās stāvošajai Laurai.

— Lidij! — Laura pieliekusies sauca. — Mēs esam šeit kopā ar tevi. Vai tev kas sāp? — Viņa apklusa. — Ja kaut kas sāp, ārsti tev palīdzēs. Šeit ir labi ārsti, Lidij. Viņi darīs visu, lai tev kļūtu labāk. Tu tikai cīnies kopā ar viņiem, un tad viss izdosies.

Kristiāns, stāvēdams gultas otrā pusē, pacēla augšup no palagiem mātes nekustīgo roku. Maza un viegla kā pūciņa, dēla plaukstā tā izskatījās caurspīdīga. Viņš turēja roku tik saudzīgi, it kā vismazākais nevērīgs pieskāriens to varētu salauzt.

— Es iebraucu pie tevis, lai parādītu plānu mājai, kuru gatavojos šopavasar būvēt. Atceries, es tev par to stāstīju? — Turpmāk viņš mātei vienmēr visu izstāstīs. Pirmo reizi Lidija

izrādīja patiesu interesi par vecākā dēla darbu, un pirmo reizi Kristiānām gribējās pastāstīt mātei par savu nodarbošanos.

— Šodien es biju Vermontā un paņēmu skices. Es domāju, tu vēlēsies tās aplūkot. - Sasodīts, viņš pats gribēja, lai māte šos uzmetumus redzētu!

— Tevi atrada Kristiāns, — Laura ieteicās. — Ja viņš nebūtu ieradies, tu vēl arvien tur gulētu. Kad tu atgriezīsies mājās, nāksies kaut ko izdomāt, lai tu varētu pasaukt palīdzību, ja tev sametas slikti.

Taču Kristiāns zināja — sirdslēkmes parasti uznāk pēkšņi. Viņš zināja arī, ka māte dzīvot viena vairs nevarēs, ja atgriezīsies mājās. Viņš saprata Lidijas nevēlēšanos mainīt ierasto dzīvesveidu — pēdējos divdesmit gadus māte tā bija dzīvojusi, tas nepārprotami liecināja, ka viņa cienīja patstāvību. Ari Kristiāns tāds bija. Iespējams, viņš bija to mantojis no mātes. Iespējams, šāda rakstura īpašība piemita ari Kristiānā tēvam.

— Mammu! — viņš pasauca, lai balss skanētu brīvi, nepiespiesti, tomēr tas neizdevās. Māte nedrīkstēja nomirt, neparunājusi ar dēlu. Par spīti tam, ko māte bija stāstījusi, Kristiāns nespēja noticēt, ka Lidija patiesi gatavojas noslēpumu aiznest līdzi kapā. — Varbūt tu vēlies, lai es kādam piezvanu? Varbūt man kādam cilvēkam jāpaziņo, ka tu atrodies šeit? — Iespējams, viņa īstais tēvs grib zināt, kas ar Lidiju ir noticis. Var gadīties, ka tas cilvēks grib viņu redzēt. Kristiāns zināja — viņš Lidiju bija mīlējis ilgus gadus.

— Man vajadzīgs tikai vārds. Tālruni es pats uzzināšu.

— Vecmāmiņas kaimiņi būs ļoti uztraukušies. — Debra pieliecās tuvāk Laurai. — Mums vajadzētu viņiem piezvanīt.

Laura piekrītoši pamāja un sniedzās pēc savas rokassomas, taču, iekams paguva sameklēt naudas maciņu, Kristiāns jau pastiepa pretim sauju ar sīknaudu.

— Es palikšu šeit, — viņš sacīja.

Kristiānām par pārsteigumu, Debra palika kopā ar viņu. Brāļameita reti kad uzturējās ar tēvoci vienā istabā, ja nebija klāt Lauras, kurai piekrita tāda kā trieciena mazinātājas loma. Zināmā mērā tagad šo lomu uzņēmās starp viņiem bezsamaņā guļošā Lidija.

Kādu laiku viņi klusēja. Kristiāns turēja mātes roku, lūgdamies, lai viņa dzīvo. Debra stāvēja iepretim, cieši ieķērusies gultas galvgalī.

— Es ienīstu slimnīcas, — pēdīgi viņa tik tikko sadzirdami nočukstēja. — Tās atstāj ļoti nomācošu iespaidu.

Kristiāns saprata, ko Debra ar to domāja. Smaržas, skaņas, sterilā vide — šķiet, tas viss atgādināja par nāvi.

— Laikam labāk jādomā par bērniem, kuri šeit piedzimst. Un slimajiem, kas atkal top veseli.

— Bet Lidija izveseļosies?

Kristiānām gribējās izrādīt tādu pašu optimismu, kā to darītu Laura, taču diemžēl viņš bija pārāk liels reālists.

— Es nezinu.

— Cerams, viņu izārstēs. Lidija man ir vislabākais draugs.

Kristiāns to novērtēja kā pašu vērtīgāko uzslavu, kādu vien

vecmāmuļa var saņemt no savas mazmeitas.

— Iespējams, Lidija to varētu sacīt ari par tevi. Viņa tevi mīl, Debra. Esmu priecīgs, ka tu esi šeit.

— Es ari viņu mīlu. Lidija ir tik laba. Vecmāmiņa visu saprot. Es varu viņai izstāstīt itin visu.

Labestība un sapratne — šīs īpašības Kristiānām visvairāk mātē pietrūka, kad dēls bija Debras vecumā. To lielā mērā noteica apstākļi. Un arī apkārtējie cilvēki. Un viņu savstarpējās attiecības. Vecāki no saviem bērniem cer sagaidīt kaut ko citu nekā no mazbērniem. Daudzus gadus Kristiāns nebija Lidijas ceribas attaisnojis. Kristiānām nācās domāt par to, kā māte būtu izturējusies pret viņa bērniem. Un viņam kļuva skumji, saprotot, ka nez vai to kādreiz izdosies uzzināt.

— Kā tu domā, vai mans tēvs ir miris? — Debras jautājums viņu atkal atsauca īstenībā. Brāļameita to izteica tādā balsī, it kā negribētais jautājums būtu izlauzies pats no sevis. Kristiāns paraudzījās runātājā, taču Debras skatiens bija pievērsts Lidijai.

— Nē. Es domāju, viņš slēpjas.

— Kā tu domā — viņš kādreiz parādīsies atklātībā?

— Tikai tādā gadījumā, ja kāds piespiedīs Džefu to darīt.

— Bet ja nu viņš uzzinās, ka Lidija ir slima? Kā tev šķiet, vai viņš atbrauks?

Notikušais ar Lidiju bija Kristiānu tik ļoti pārņēmis, ka tas viņam nemaz neienāca prātā.

— Var gadīties. — Jautājums tikai tāds, kā lai brālim paziņo. Varēja sniegt informāciju laikrakstos, tālrāde, taču šī rīcība attaisnotos vienīgi tādā gadījumā, ja Džefs seko tam, ko vēstī masu informācijas līdzekļi. Un tomēr tāda ideja nebija zemē metama. Prese ar sajūsmu centīsies restaurēt Fraiju lietu, jo īpaši šādā, melodramatiskā pavērsienā. Detektīvs jau tūdaļ sapratīs, uz ko viņam jā vērš uzmanība. To derētu pamēģināt.

— Tu negribi, ka viņš atgriežas, ja? — Debra iejautājās. Tagad viņa skatījās tēvocim tieši acīs.

— Vai tad es būtu salīdzis privātdetektīvu, ja es to nevēlētos? — Kristiāns nenovērsa skatienu.

— Tu izdarīji to manai mātei par prieku.

— Es izdarīju to, lai sagādātu prieku sev.

— Izrādījās, detektīvs nav visai veiksmīgs, — Debra izaicinoši pavēstīja. — Tā ir taisnība. Pagaidām no viņa gandrīz nav nekāda labuma.

— FIB nodarbojās ar to divus mēnešus un neko nevarēja atrast. Taču mans cilvēks ir pievērsies šai lietai tikai divas nedēļas. Viņš tai nopietni nododas, bet viss ir noticis jau pārāk sen. Būs vajadzīgs krietni ilgs laiks, līdz izdosies iegūt kādas jaunas ziņas. — Kristiāns raudzījās brāļameitā tik ilgi, līdz viņa pēdīgi nolaida acis. Un viņš tūdaļ sajutās zemisks. — Paklau, — Kristiāns klusi ieteicās. — Varbūt salīgsim mieru? Es negribu, lai starp mums valdītu nesaskaņas, vismaz tagad — ne. Esmu jau tā pietiekami noraizējies mātes dēļ.

— Vai tiešām? — Debra likās skeptiski noskaņota.

— Viņa ir mana māte.

— Liekas, agrāk tas tevi neuztrauca.

Kristiāns spēja saprast Debras sarūgtinājumu. Brāļameita bija redzējusi tēvoci tādu gandrīz sešpadsmit gadus.

— Tev viss nav zināms, Debra, katrai medaļai ir divas puses, — viņš Debru brīdināja. — Gan jau kādreiz mēs apsēdīsimies un parunāsim, tikai ne šobrīd. Patlaban mums jādara viss iespējamais, lai palīdzētu tavai vecmāmiņai.

Izdzirdusi šo atgādinājumu, Debra notrīcēja un uzmeta ātru

skatienu Lidijas nekustīgajam ķermenim. Pēc tam viņa pievērsās pudelītēm, kurās pulsēja šķīdums intravenozai ievadīšanai, un uzmeta acis kardiogrāfa ekrānam, kas fiksēja Lidijas sirdsdarbību.

— Es to visu ienīstu, — viņa nočukstēja.

Aizgājis gultas otrā pusē, Kristiāns apskāva Debras plecus un nemaz nesamulsa, kad viņas ķermenis saspringa.

— Es arī. Bet, ja nu tas var viņai palīdzēt, vai tad mums ir tiesības žēloties?

Debra neko nespēja atbildēt, taču viņa vēl joprojām izjuta sasprindzinājumu. Pēc brīža Kristiāns piekļāva Debru sev klāt, nolaida roku un palika tā stāvam. Viņš gribēja Debru mierināt. Tomēr arī viņam bija vajadzīgs atbalsts. Likās, Lidijas dzīvība karājas mata galā, kardiogrāfs tik bieži un savādi pīkstēja, ka viņa paša sirds gandrīz pamira. Mātes dzīvības svece dzisa. Kristiāns to zināja tikpat skaidri kā toreiz, kad Gabijas dzīve virzījās uz galu. Viņas ādas krāsa tad kļuva dzeltena kā vasks gluži tāpat kā šobrīd Lidijai. Kristiāns bažījās, vai māte spēs šo nakti izturēt.

Slimnieces stāvoklis naktī no ceturtdienas uz piektdienu un no piektdienas uz sestdienu saglabājās bez jebkādām redzamām izmaiņām. Izņemot neilgos braucienus pie Lauras, lai nomazgātos un noskūtu bārdu, Kristiāns no mātes gultas neatgāja ne soli. Brīžiem viņš stāvēja līdzās slimajai, brīžiem atkal krēslā snauda. Kad Kristiāns palika pie mātes viens, viņš klusi ar Lidiju sarunājās, stāstīdams visu, par ko bija ilgajos gados klusējis. Dēlam gribējās ticēt, ka māte viņu dzird, kaut gan pārliecināties par to nebija ne mazākās iespējas. Guļošā ne reizes neatvēra acis, kā arī neizdvesa nevienu skanu.

Sestdienas rītā viņa spēki jau bija pilnīgi izsīkuši.

— Brauc mājās un mazliet paguli, — Laura lūdzās Kristiānu. — Es šeit būšu, es tevi nomainīšu.

— Nē, es palikšu.

Laura satvēra rokās Kristiānā galvu un ieskatījās acīs tik līdzjūtīgi, ka liekas, viņš nemaz to nebija pelnījis.

— Viņa nesapratīs, ka tevis nav.

— Es zinu. — Viņš Lauru apskāva un nejutās vairs tik nelaimīgs kā iepriekš. — Es gribu būt šeit, ja viņa atgūs samaņu.

— Bet ja neatgūs? — Laura nočukstēja.

— Vienalga, es gribu būt šeit. Māte bija kopā ar mani, kad es ierados pasaulē. Visu dzīvi mēs viens otram pietrūkām, taču es gribu būt kopā ar savu māti, kad viņa Šo pasauli atstās. Tas ir viss, ko es varu darīt.

Lidija nomira sestdienas pēcpusdienā, mierīgi izdzisdama, tā ari nenākusi pie samaņas. Pie viņas bija Kristiāns, Laura, Debra un Skots. Kristiāns visus apskāva, kad viņi raudāja. Pats viņš neizlēja ne asaru, taču viņa bēdas patiesi bija dziļas.

Kristiāns tikpat smagi visu pārdzīvoja arī nākamajās dienās. Viņš nodarbojās ar bēru organizēšanu, vēroja, kā ļaudis nepārtraukti mājā ieiet un atkal iznāk ārā, taču pats jutās no tā visa ļoti tālu. Viņš tik sen nebija saskāries ar Lidijas ikdienas dzīvi. Kristiānām tas viss likās tikpat labi zināms kā šiem cilvēkiem, kuri atnāca aizgājējai parādīt pēdējo godu.

Laura juta, cik dziļi Kristiāns notikušo pārdzīvo, un pastāvīgi atradās viņam līdzās. Naktī, kad Debra aizmiga, viņa ielavījās istabā pie Kristiānā un nolikās līdzās gulēt. Viņi nemīlējās, bet tikai apskāvušies gulēja. Un tumsā Kristiāns Laurai stāstīja savas bēdas.

— Es atgriezos ne jau tādēļ, ka mana dvēsele būtu samierinājusies, — viņš runāja sāpju pilnā balsī. — Es atgriezos Džefa un tevis dēļ. Lidija bija daļa no visa pārējā. Bet tad kaut kas notika. Es sajutu, ka māte uz mani tā skatās, it kā redzētu savu dēlu pirmo reizi. Pēc visiem šiem ilgajiem gadiem. Un no tā man kļuva tik labi.

— Viņa priecājās, ka tu atbrauci tad, kad biji mums vajadzīgs. — Laura ar pirkstu pieskārās viņa zodam.

— Priecājās? Es nezinu. Drīzāk jau viņa bija pārsteigta. Taču ar to pietika, lai Lidijai atvērtos acis.

— Viņa tevi mīlēja, Kristiān.

— Iespējams.

— Tu netici? — Laura pacēla galvu.

— Nē jau. Visas mātes kaut kādā ziņā savus bērnus mīl. Taču tas nenozīmē, ka viņām tie patīk vai ari bērni izjūt pret māti cieņu. Mani nomāca tas, ka es un māte Lidija viens par otru tik maz zinājām. Vai atceries tās dienas, ko es veltīju Skotam, kad viņam draudēja apsūdzība izvarošanā? Es darīju to ne jau tādēļ, ka viņš ir tavs dēls un mans brāļadēls, gluži vienkārši Skots man patīk. Viņš ir labs zēns. Saproti — es arī sevi par tādu uzskatu. Tikai manai mātei to nekad neizdevās uzzināt.

— Viņa to zināja.

— Par spīti visiem trikiem, ko es pa šiem gadiem esmu pastrādājis?!

— Viņa to zināja.

— Viņa to uzzinātu, ja vien mums būtu bijis vairāk laika. Mūsu attiecībās ledus tikai tagad sāka izkust. — Un viņš atkal juta, ka iekšā viss sažņaudzas. Tas atkārtojās Kristiānām kopš tā laika, kad viņš atrada Lidiju guļam uz grīdas. — Tam nevajadzēja notikt tik ātri, sasodīts, kādēļ tik ātri?

Lauras roka liegi noglāstīja viņa muguru. Kristiāns piekļāva Lauru sev klāt, izjuzdams bailes, ka varētu zaudēt arī viņu.

— Tas ir netaisni, Laura.

— Nāve allaž ir netaisnīga.

— Nē, ne jau vienmēr. Daži, juzdami savu pēdējo stundiņu tuvu esam, pagūst nokārtot visas lietas, bet Lidija atstāja tik daudz nepabeigta. Tas attiecas uz Džefu un mani, un to nelieti, kurš bija mans tēvs. Tagad, pēc Lidijas nāves, es nekad vairs neuzzināšu, kas viņš ir. — Tagad, kad viņa mirusi un līdz galam izpildījusi savu doto solījumu klusēt, Kristiāns zināja, ka šis jautājums viņu vajās visu mūžu.

Lidiju apglabāja otrdienas rītā. Viņu guldīja zemē līdzās Viljamam Fraijam vienkāršā, kokā grieztā zārkā, ko izraudzījās Kristians. Diena bija auksta un vējaina, kā jau tas martam raksturīgi, un, kaut arī kapu uzkalnā auga tumšzaļas, biezas egles, kailie bērzu un kļavu stumbri atstāja pamestības iespaidu.

Šī pamestība pamodināja Kristiānā bezgalīgas vientulības sajūtu. Viņš stāvēja pavadītāju pirmajā rindā. Pa labi no viņa atradās Laura, turēdama Kristiānu aiz rokas un nemaz nerūpēdamās, kā to uztvers apkārtējie. Debra brīnumainā kārtā nostājās Kristiānām pie kreisās rokas un, kaut arī viņai otrā pusē bija Skots, piekļāvās ciešāk tēvocim, jo īpaši pēc tam, kad viņš brāļameitu apskāva.

Mācītājs, kurš teica nelielu kapa runu, bija pazinis aizgājēju daudzus gadus. Kristiānām sametās kauns, dzirdot, ar kādu patiesu mīlestību un cieņu mācītājs runāja par viņa māti. Kristiānām kļuva kauns arī no nedaudzajiem pavadītājiem, kuri tik ļoti bija mīlējuši Lidiju, ka nebaidījās no stiprā vēja, lai parādītu mirušajai pēdējo godu. Dažus no pavadītājiem viņš bija redzējis arī mājās, taču kapos atnāca vēl citi, viņi slaucīja asaras, pēc bērēm pienāca viņam klāt, spieda roku un sacīja par Lidiju labus vārdus, aizkustinošus vārdus. Laura, stāvēdama blakus, tāpat pieņēma līdzjūtības apliecinājumus un nosauca Kristiānām cilvēku vārdus, paskaidrodama, kas viņus ar Lidiju saistījis.

Pūlis pamazām izklīda, un tieva ļaužu ķēdīte aizvijās lejup pa uzkalna nogāzi. Kristiāns aizsūtīja Skotu un Debru prom reizē ar Mediju. Pateicies un pavadījis mācītāju, viņš kopā ar Lauru vēlreiz atgriezās pie kapa, lai klusībā atvadītos. Tad viņš arī ievēroja vīrieti, kurš stāvēja pie resna kļavas stumbra atstatu no visiem pārējiem. Šī cilvēka augums un miesas uzbūve bija līdzīga Kristiānām, kaut gan viņš varēja būt daudz vecāks. Viņš bija ģērbies tumšā mētelī, nevainojami izgludinātās biksēs, kājās nospodrinātas kurpes. Biezie, sirmie mati acīm redzami nesaderējās ar tumšo apģērbu, viņa seja izskatījās saulē iedegusi un vēja aprauta.

Laurai aizrāvās elpa.

— Kas tas tāds? — Kristiāns pavaicāja. Tik izskatīgu cilvēku, kurš izcēlās ar savu aristokrātisko skaistumu, Kristiāns droši vien nepalaistu garām neievērotu, ja vien būtu agrāk saticis. Bērēs piedalījās sveši ļaudis — vienkārši ziņkārīgie un reportieri, taču Kristiāns nojauta, ka šis cilvēks pie viņiem nepieder.

— Tas ir Garijs Holmss. Ko viņš šeit dara?

Garisons Holmss III. Hampshire County Sun izdevējs. Visas Pionieru ielejas taisnības soģis. Cilvēks, kurš pēdējos trijos mēnešos bija gandējis Fraiju ģimenes dzīvi.

— Jautājums īsti vietā, — pagriezies pret Lauru, Kristians atbildēja. — Ej lejā, es noskaidrošu.

Lauras sejā varēja izlasīt bailes, par to nebija ko brīnīties. Holmss tika parādījis savu varu, lai nodarītu viņai sāpes.

— Varbūt nevajag pievērst viņam uzmanību?

Taču Kristians tā rīkoties nevarēja. Sakarā ar mātes nāvi pēdējās divas dienas viņš bija aizvadījis sērās un skumjās. Viņš bija gatavs tikties ar pretinieku. Ja Garijs Holmss nebija gatavs sniegt svarīgus argumentus, kādēļ ar savu klātbūtni apgānīja mātes kapu, Kristians negrasījās viņam dot atlaides.

— Ej vien, — viņš, cieši apskāvis Lauru, atkārtoja. — Es būšu drīz klāt. — Kristians palaida Lauru vaļā, un viņa, kaut arī nedroši, kāpa pa uzkalna nogāzi lejup.

Kristians uzslēja mēteļa apkakli un sabāza rokas kabatās. Holmss skatījās uz viņu vērīgi, gandrīz vai nogaidoši. Kristians gāja viņam klāt. Ar katru soli viņš izjuta labāk Holmsa gadus. Kaut arī pēc izskata šim vīram nevarēja dot astoņdesmit, zem acīm viņam bija maisiņi, bet pierē, ko daļēji aizsedza skaists sirmu matu ērkulis, varēja samanīt dziļas rievas. Gadi vēl vairāk iezīmēja viņa masīvos, stūrainos žokļus.

— Ir vajadzīga velnišķīga nekaunība, lai pēc visa tā, ko esat nodarījuši manai ģimenei, varētu ierasties vēl šeit, — Kristians ierunājās, kad abi vīrieši stāvēja viens otram pretim.

Holmss nepakustējās.

— Es neesmu tavai ģimenei sagādājis nekādas nepatikšanas, — viņš sacīja vecīgā, ķērkstošā balsī.

— Jūs tās padarījāt vēl lielākas. Vai jūsu sulainis jums neteica, ka es jūs meklēju?

— Teica.

— Kārtīgs cilvēks būtu atradis iespēju piezvanīt.

— Es neesmu kārtīgs cilvēks. Nekad tāds neesmu bijis un arī nebūšu.

— Bet mana māte gan bija kārtīga sieviete. — Kristians

skaļi ievilka krūtīs gaisu. — Tagad viņas vairs nav, un es negribu, ka jūs šeit stāvat.

Nepievērsdams ne mazāko uzmanību Kristiānā naidīgumam, Holmss raudzījās uz Lidijas kapu.

— Viņa bija brīnišķīga sieviete. Godājama sieviete.

— Tik brīnišķīga un godājama, ka jūs uzskatījāt par vajadzīgu celt neslavu viņas ģimenei.

— Brīnišķīga sieviete, — Holmss atkārtoja, it kā nebūtu dzirdējis Kristiānā sacīto. Rezervētība, kas iegūla Holmsa sejā, vērta viņu vēl vecāku. Viņš lika Kristiānām uz brīdi apklust.

— Vai jūs pazināt manu māti? — Kristiāns nedroši ievaicājās.

— Es viņu pazinu, — Holmss atbildēja, vēl arvien būdams iegrimis savās domās.

— Kad jūs iepazināties?

— Pirms daudziem gadiem.

— Kā tas notika? — Kristiānām sāka kurkstēt vēders.

— Tu esi apķērīgs. — Holmss ielūkojās viņam tieši acīs. — Mēģini uzminēt.

Kristiānām kaklā sakāpa kamols. Viņš pēkšņi sāka visu uzmanīgi salīdzināt — matu īpatnības, acu un ausu veidojumu, pēdējās cieši piegulēja galvai —, tam visam varēja arī neveltīt vērību, ja vien katru rītu pašam nenāktos šo attēlu redzēt spogulī. Citi varēja to arī neievērot, taču, kā saprata Kristiāns, Dagans O’Nīls šīs līdzības bija pamanījis. Viņš saskatīja Kristiānā kaut ko pazīstamu. Bet arī tādā gadījumā Kristiāns šo ārējo līdzību varētu uzskatīt vienīgi par nejaušu sakritību, ja nebūtu vēl kādi citi sīkumi. Piemērots šķita ari Garija Holmsa vecums. Viņa donžuāna slava. Lidija par šo cilvēku bija teikusi: “Pārlieku pašapzinīgs, ļoti grib, lai viņam pievērš uzmanību, ļoti ķildīgs. Viņš gribēja sagraut jau esošo. Tas mani biedēja.” To visu varēja itin viegli attiecināt uz Gariju Holmsu.

— Jūs? — Kristiāns neticēdams noprasīja. Garijs Holmss tika uzskatīts par Hempšīras apgabala leģendu jau kopš Kristiānā bērnības. Tolaik viņa fotogrāfijas avīzē parādījās itin bieži — Kristiāns bija pārliecināts, ka tas tika darīts ar

nolūku. Viņš bija aizkulišu spēlmanis. Ši vira spalva un vārds bija viņa varas avots. — Jūs?

— Tieši tā. — Holmss augstprātīgi izslēja zodu.

Uz bridi Kristiāns atkal jutās kā bērns, kas atstumts, nosodīts un vientuļš. Pēc tam viņš atcerējās un centās uzminēt, kāda cilvēka gēnus ir mantojis. Viņš redzēja sevi kā pusaudzi, kurš izjūt vientulību svētkos, dzimšanas dienu svinībās un gala eksāmenos. Tagad nu kļuvis profesionālis un vēlējās, lai kāds lepojas ar to, ka viņš uzcēlis lielisku ēku vai ari pratis uzņemt aizraujošus fotoattēlus. Un visu šo laiku viņam līdzās varēja būt Garijs Holmss.

— Jūs esat nelietis.

— Es? — Holmss nevainīgā balsī atņēma. — Kādēļ? Es gribēju viņu precēt, bet Lidija atteicās.

— Un tādēļ jūs viņu pametāt?

— Draudziņ, viņa atrada citu un ar to apprecējās, — Holmss paļāvīgi piebilda. — Viņa nekādā gadījumā necieta. Viņa izveidoja sev stabilu dzīvi, un pēc tā Lidija tīkoja daudz vairāk nekā pēc manis.

— Viņa jūs mīlēja, — Kristiāns raudzīja iebilst. — Lidija būtu ar jums nekavējoties apprecējusies, ja vien zinātu, ka spējat saglabāt viņai uzticību. Bet jūs jau tolaik aizrāvāties ar citu. Lidija saprata, ka jūs savas draudzenes nepametīsiet, bet samierināties ar to viņa nespēja.

— Mums visiem nākas šajā dzīvē pieņemt lēmumus. — Holmss paraustīja plecus. — Un Lidija pieņēma savu lēmumu.

— Un viņa dzīvoja ar savu laulāto par spīti sāpēm, ko vīrs sievai nodarīja.

— Kādas sāpes? — Holmsa pierei pārslīdēja tikko jaušama ēna.

— Tās, kuras sagādāju es. Ko izraisīja manas attiecības ar māti. Manas attiecības ar Viljamu Fraiju.

— Tam visam ar mani nav nekāda sakara.

— Ja jūs patiesi tā uzskatāt, — Kristiāns ieteicās, juzdamies apmierināts ar šo savu atspēkojumu, — tad esat vai nu muļķis, akls egoists, vai vispār neko nesajēdzat. Vai jūs patiesi domājat, ka man kā cita tēva dēlam nenācās ģimenē ciest? Vai uzskatāt, ka Bils Fraijs varēja pret mani izturēties kā pret savu miesīgo dēlu? Vai esat pārliecināts, ka Lidijai patika tas, kā viņš pret mani izturējās? Kā gan jūs abi varējāt būt tuvi, ja aizliedzāt viņai sacīt taisnību un darīt man zināmu tik svarīgu patiesību par manu tēvu? Varbūt jutāties pārliecināts, ka tas man nebūs vajadzīgs? Jūs tas neuztrauca, ja es izjutu sāpes, ka mans miesīgais tēvs nekad par mani neizrādīja nekādu interesi?

— Es izrādīju interesi. Es sekoju tavai karjerai.

Taču Kristians bija pārāk saniknots, lai varētu Holmsam piekāpties.

— Vai no tā bija kāds labums, ja es par to neko nezināju? Un kas attiecas uz manu māti? Viņa jau gandrīz pirms trīsdesmit gadiem kļuva atraitne. Pēdējos piecus gadus Lidija neizgāja no mājas, jo cieta no progresējoša artrīta. Vai jums tas bija zināms? Vai jūs kaut ko darījāt, lai viņai palīdzētu?

— Un tu? — Holmss centās aizstāvēties.

— Nē, — Kristians atzinās, sajuzdams, kā asiņo viņa kailā dvēsele. — Un tādēļ es tagad mokos. Pēdējās dienās man iznācis nožēlot tik daudz, ka laikam gan ar šo nožēlu nodzīvošu visu savu atlikušo mūžu. Gribu ticēt, ka tas mani darīs cilvēcīgāku, kaut vai salīdzinot ar jums.

— Tev, draudziņ, patīk ātri taisīt spriedumu.

— Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Pāri uzkalnam pārskrēja vēja brāzma, sajaukdama Garijam Holmsam matus līdzīgi kā Kristiānām. Taču nebija tāda aukstuma, kas spētu atdzesēt to svelmi, kas kvēloja viņa krūtīs. Tur plosījās niknums, ko radīja apmulsums un pārestība, kas krājušies daudzus gadus.

— Bet kādēļ jūs sākāt vajāt Džefu? Vai esat greizsirdīgs, ka ari viņš ir Lidijas dēls? Jūs vēl arvien neesat viņai piedevis, ka Lidija apprecējās ar citu? Jūs vēl joprojām jūtaties aizvainots?

Holmss neatbildēja. Viņš iekodās ar zobiem augšlūpā, taču sejas izteiksme palika nemainīga.

— Jūsu avīze vēršas pret Džefu, sākot jau no tās dienas, kad viņš pazuda, — Kristians turpināja.

— Mēs nekad melus neesam publicējuši.

— Taču jūs izteicāt pārāk daudz pieņēmumu, jūs ļoti labi

zinājāt, ka cilvēki tos uztvers un sāks izplatīt tālāk. Baumām ir liels spēks. Atliek tikai palaist tenkas, un tās apaug kā sniega pika. Un, ja gribat zināt, šīs tenkas nodarīja manai mātei lielas sāpes. Tās atnesa ciešanas ari Laurai un Debrai, taču vislielāko triecienu saņēma Skots. Jūs domājat, mans brāļadēls būtu ticis kādreiz apvainots izvarošanā, ja jūs nebūtu tam radījuši attiecīgus apstākļus? Nekad. Viņš ir ārkārtīgi labs zēns. Viņš to nav pelnījis, tāpat kā nav pelnījusi Debra, lai bērni skolā smietos viņai aiz muguras. Arī Laura nav pelnījusi sava biznesa pasliktināšanos. Tāpat kā Lidija savu sirdslēkmi. Taču, ja jums sagādā prieku tādā veidā izrādīt savu varu, nu ko, izmantojiet to! — Kristiāns apklusa, viņš ļoti vēlējās pagriezties un steigties prom, taču kaut kas viņu vēl atturēja. — Kādēļ? Kādēļ jūs to darāt?

— Kristiān, tu esi darījumu cilvēks. Tev jāzina atbilde uz šo jautājumu.

— Jūs darījāt to tādēļ, lai radītu avīzei popularitāti? — Kristiāns sacīja, neticēdams pats savām ausīm. — Un jūs spējat būt tik cietsirdīgs, paturot vērā tās attiecības, kuras jūs kādreiz saistīja ar manu māti?

— Bizness paliek bizness.

— Es ceru, ka tas tā nav. Ceru, es nekad neizdarīšu neko tamlīdzīgu.

— Man šķiet, ari tu neesi nekāds eņģelis, — Holmss greizi iesmējās. — Es sekoju tavām gaitām, kad tu mācījies skolā. Arī tajā ziņā tu biji atsities savā tēvā. Un vēl daudzās citās lietās. Runāsim atklāti, Kristiān. Tu vari mani lamāt, kā vien tev tīk, taču tavs niknums radies tikai tādēļ, ka manī tu saskati tās īpašības, kuras tu kritizē sevī. Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Kristiānām nācās par to domāt, raugoties uz cilvēku, kurš bija viņa tēvs. Jā, viņu varēja uzskatīt par brīvdomātāju. Viņš bija neatkarīgs, bez godbijības, reizēm pat bezrūpīgs — taču visas šīs īpašības piemita Garijam Holmsam. Tomēr ne reizes savā dzīvē Kristiāns nebija izlietojis varu, lai nodarītu kādam sāpes.

— Nozīmīgās lietās es esmu gluži citāds nekā jūs, — Kristiāns runāja mierīgi un iztaisnoja plecus. — Par to man jāpateicas savai mātei. Iespējams, esmu mantojis ari dažas jūsu rakstura īpašības, bet no mātes ir gūta spēja just līdzi citiem. Viņa man dāvājusi ari prasmi mīlēt.

— Un kas no tā ir iznācis? — Liekas, Holmsu bija nobaidījusi Kristiānā pārliecība, viņš sāka runāt jau skarbāk. — Tev bija daudzas sievietes, bet tu tā ari nekad neapprecējies. Tev ir četrdesmit septiņi gadi. Un uzticīgu sievieti tev atrast neizdevās, vai ne?

— Fs neesmu lūdzis, lai sievietes būtu man uzticīgas. — Kristiānā balss skanēja vēl mierīgāk. Atšķirībā no jums es neprecos un nešķiros, lai visu atkal sāktu no gala. Pret ģimenes institūtu izturos ar lielu cieņu. Iespējams, arī šo rakstura īpašību esmu mantojis no savas mātes. Lidija jūs mīlēja, taču viņa noslēdza darījumu. Viņa savu vārdu turēja un apprecējās ar citu. Viņa bija šim cilvēkam uzticīga, darīja to laimīgu un pati spēja gūt laimi.

— Fraijs bija lupata, — Holmss nosprauslājās. — Viņa pieļāva kļūdu, mani pamezdama.

— Viņa nekad tā neuzskatīja.

— Es būtu padarījis Lidiju desmitreiz laimīgāku nekā viņš.

— Un vienlaikus ari desmitreiz nelaimīgāku. Tagad, kad esmu ar jums iepazinies, uzskatu, ka viņa pieņēmusi pareizo lēmumu.

Kristiāns noskārta — ne jau daudzi varēja atļauties tā runāt ar Gariju Holmsu kā viņš, un izjuta par to labpatiku: Holmsa seja pauda niknumu, un tas Kristiānu iepriecināja. Taču jau nākamajā brīdī vecais vīrs atguva pašsavaldīšanos un spēja runāt itin mierīgi:

— Viss ir pareizi, tu esi mans dēls. Tev ir tikpat veikla mēle, tu esi tikpat nikns.

— Ne jau niknumā slēpjas būtība. Kad iedomājos, kāds jūs esat un ko esat pastrādājis, man rodas pret jums visdziļākās antipātijas. Taču, ja uzskatāt, ka ari es grasos atriebties līdzīgi jums, tad jūs maldāties. Tādā gadījumā man nāktos ļoti daudz ko pārvarēt.

— Vai tas attiecas arī uz viņu? — Holmss pameta skatienu Kristiānām aiz muguras.

Kristiāns atskatījās un ieraudzīja Lauru. Viņas skatiens likās

tik sastindzis un satraukts, ka Kristiāns nekavējoties paaicināja Lauru pie sevis. Līdzko Laura pienāca, viņš tūdaļ to apskāva un piekļāva sev klāt.

— Iepazīsties ar manu tēvu, Laura. Pirms daudziem gadiem Lidija viņu atstāja. Es domāju, tādēļ jau ari viņš mūs izseko un vajā.

— Džefrijs Fraijs ir īsts noziedznieks, — Holmss taisnodamies sacīja. — Šis vīrs ir pelnījis, lai viņu apzīmogo ar kauna zīmi un izstāda vispārējai apskatei, ko es ari savos redakcijas rakstos gatavojos darīt.

— Jūsu vietā es to nedarītu, — Kristiāns runātāju brīdināja. — Mana māte ir mirusi, varbūt jums derētu to atcerēties?

— Jā? Taču kāds sakars viņas nāvei ar manu darbu?

— Nekāds, ja vien jūs atkal nesāksiet rakstīt par manu ģimeni. Ja Džefriju kādreiz atradīs un viņš stāsies tiesas priekšā, jūs varēsiet publicēt visus zināmos faktus. Taču, ja jūsu raksti saturēs kaut mazākos melus un ķengas, jums nāksies par to atbildēt man.

— Vai tie, draudziņ, ir draudi? — Holmsa izskats pauda pašapmierinātību.

— Tieši tā, — Kristiāns apstiprināja. — Man par jums, draudziņ, ir ko pastāstīt. Vai nu jūs mums liksiet mieru, vai arī jūsu dzīves patiesais stāsts atradīs vietu visu to avīžu pirmajās lappusēs, kurām vien man izdosies piekļūt. Tas ir galvenokārt jūsu nopelns, ka Džefa pazušana kļuva tik plaši izbazūnēta. Lidijas nāve ir šī stāsta turpinājums. Ja jūs nerimsieties, tad jūsu romāns ar viņu var kļūt par vēl tālāku turpinājumu.

— No kā gan man jābaidās? Cilvēki zina, kas es esmu. Par svētu mani neviens nekad nav uzskatījis.

— Taču neviens, izņemot mani, nezina visu patiesību. Jūs, draudziņ, pameta. Gribat, lai visi to uzzina? Gribat, lai visi dabū zināt, ka jūs savam mazajam dēlam nepalīdzējāt ne ar vienu centu, kamēr viņš izauga liels, kaut gan jums pašam klājās labi?

— Tev vajadzīga nauda?

— No jums? — Kristiāns pārvaicāja. — Nemūžam. Mēģiniet tikai man iedot čeku, lai mani uzpirktu. Es to saplēsīšu

tūdaļ. Jūsu acu priekšā. Es gribu, lai jūs cienītu manu ģimeni. Es gribu taisnību. Gribu godīgu spēli. Es vēlos objektivitāti. Jūs lepojaties ar savu avīzi Suni Interesanti, kā tas ietekmēs avīzes slavu, ja lasītāji uzzinās, ka redakcijas rakstos jūs esat izgāzis savus personīgos aizvainojumus? Diez vai tad, draudziņ, lasītāji avīzei vairs uzticēsies.

— Tev neviens nenoticēs. Tev pat nav pierādījumu, ka esmu tavs tēvs.

— Pagaidām nav. Bet esmu jau salīdzis labu privātdetektīvu. Viņam nenāksies grūti parunāt ar cilvēkiem, kuri manu māti pazinuši jaunībā.

— Vai tu domā, viņi atcerēsies, kas noticis pirms četrdesmit septiņiem gadiem?

— Ja tas attiecas uz jums, tad atcerēsies.

— Neviens neko nav redzējis. — Holmss izslēja gaisā zodu. — Tu nevarēsi neko pierādīt.

— Iespējams, — Kristiāns, tīksminādamies par gūto uzvaru, atsaucās, — bet es varu sacelt lielu troksni, kas vecākam vīram spēj sagādāt daudzas nepatikšanas. Ļoti šaubos, vai jums kā izdevējam tas nāks par labu, kad sākšu to darīt. Neaizmirstiet, draugs, pašu būtiskāko — manas mātes vairs nav starp dzīvajiem. Viņa noslēdza ar jums darījumu un savu vārdu turēja. Es ar jums nekādu darījumu neesmu slēdzis. Ja māte nebūtu mirusi, es viņas draugus neizjautātu. Es negrasījos viņas vārdu noniecināt. Taču viņas vairs nav. — Un, strauji pagriezies, viņš kopā ar Lauru kāpa no uzkalna lejup.

— Pamēģini tikai mani aiztikt, — Holmss sauca Kristiānām nopakaļus, — un tu būsi tāds pats nelietis, par kādu uzskati mani.

— Pamēģini tikai aiztikt manu ģimeni, — Kristiāns atsaucās, — un es atbildēšu tev ar to pašu. Esmu tavs dēls, un es to izdarīšu. — Tajā brīdī Kristiāns saprata, ka patiesi ir spējīgs uz šādu rīcību. Nez vai Lidija šādiem draudiem būtu piekritusi. Viņa šo cilvēku kādreiz bija mīlējusi. Taču Kristiānām vajadzēja aizstāvēt savu ģimeni, un tieši to viņš nolēmis darīt. Kas attiecas uz avīzes Sun izdevēju, tad pret šo vīru Kristiāns spēja būt tikpat nežēlīgs, kāds bija pats Garijs Holmss.

Par Lidijas nāves apstākļiem vēstīja raksti, kas tika publicēti gandrīz visos ziemeļaustrumu rajonu laikrastos. Teks uzskatīja to par gudru rīcību un pats šīs publikācijas veicināja. Aģents Džonss jutās pārliecināts, ka mātes nāve būs tieši tas notikums, kas liks Džefam parādīties atklātībā. Bez tam sakarā ar šīs lietas atjaunošanu Tekam atkal radīsies iemesls atgriezties Northemptonā.

Šoreiz aģents pat izskata pēc nenoīrēja viesnīcā istabu — Teku gaidīja Defnijas gulta, un viņš negribēja zaudēt ne minūti. Līdz tam Defnija pavadīja kopā ar Teku brīvās dienas Bostonā, taču tas bija par maz. Būdams kopā ar mīļoto, Teks nemitīgi domāja par gaidāmo šķiršanos. Palicis viens, viņš prātoja, ko Defnija dara un ar ko satiekas. Viņam pastāvīgi nācās atcerēties Defnijas sarunu ar Lauru, jo, stāvēdams augšā uz kāpnēm, Teks bija dzirdējis vai ikvienu vārdu. Kaut kas Teku tajā visā biedēja. Defnija sacīja, ka viņa Teku mīlot, taču vienlaikus ari atteicās braukt prom no Northemptonas. Viņa runāja par sāpēm un vientulību, atzīdama, ka karjera vien dzīvē nav viss, tomēr atteicās ar Teku precēties. Defnija runāja par nepabeigtām lietām, un Tekam gribējās zināt, kas viņai ir padomā. Teks zvanīja draudzenei ik vakarus, taču par Defnijas jūtu patiesumu pārliecinājās vienīgi tad, kad abi bija kopā. FIB aģenti iemita gan Lauras, gan Lidijas mājā, kā arī kapos. Teks ieradās bērēs kopā ar Defniju, lai viņa varētu novērot pavadītāju pūli, ja gadījumā starp tiem atrastos Džefs. Pirms dažām nedēļām policijas mākslinieks bija uzmetis dažas skices, attēlodams, kā Džefa izskats varētu pa šo laiku izmainīties. Teks to bija iegaumējis. Taču aģents nemanīja nevienu cilvēku, kura izskats kaut attāli līdzinātos kādam no zīmētajiem portretiem.

Slēpnis pastāvēja vēl divas nedēļas pēc bērēm. Tad FIB savus cilvēkus atsauca, paziņodams, ka nozieguma sastāvs neatbilst šādiem izdevumiem. Teks jutās saniknots. Viņš gribēja, lai Džefs tiktu atrasts. Defnija ar šo lietu nodarbojās, un aģents Džonss uzskatīja, ka tā jāatrisina.

Pēc nelielas, nopietnas sarunas Tekam izdevās savu šefu pārliecināt, ka viņam līdz nedēļas beigām vēl jāpaliek Nort-hemptonā. Šajā laikā, kad Teks nebija kopā ar Defniju, viņš apmeta plašus lokus ap Lauras un Lidijas mājām, uzturējās kapsētas tuvumā. Ari Kristiānā privātdetektīvs darbojās līdzīgi, taču Teiloru Džonsu tas nemulsināja. Detektīvs bija aģenta draugs, Teks pats šo cilvēku Kristiānām ieteica, un, kaut arī abu starpā notika sacensība, tā viņu labās attiecības neaptumšoja. Tekam bija vienalga, kas Džefu izseko, galvenais, lai pazudušais tiktu atrasts. Kad viņi devās apgaitā divatā — bet reizēm arī trijatā, ja abiem pievienojās vēl Deniss Mel-rouzs, izredzes uz panākumiem pieauga.

Džefs nerādījās. Svētdien ap pusdienlaiku Teks nolēma, ka savā nākamajā dzīvē kļūs psihologs. Parastās cilvēku iemaņas nekādus rezultātus nebija devušas, un Teks jutās vīlies. Pirmdien no rīta viņu gaidīja Bostonā. Viņš nevarēja neko uzrādīt, ko šajā laikā Northemptonā paveicis, bez tam Teks atkal bija spiests šķirties no Defnijas. Viņš nezināja, uz cik ilgu laiku. Ar katru reizi šķiršanās kļuva arvien grūtāka un grūtāka, ņemot vērā, kā pieauga viņa mīlestība. Teks savu mīļoto dievināja. Teks uzskatīja, ka viņa draudzene ir gudra, apveltīta ar seksapīlu, un jutās pārliecināts, ka arī Defnija viņu dievina. Teks gribēja šo sievieti precēt. Nevajag jau tīkot pārlieku daudz — piecus bērnus. Ja Defnija viņam dzemdēs vienu vai divus pēcnācējus, Teks arī būs laimīgs. Viņš pat bija ar mieru bērnu barot un auklēt, ja Defnija to vēlētos. Ja viņa atteiktos pārcelties uz dzīvi Bostonā, viņš bija gatavs mainīt darbu. Viņš varēs izmantot savu diplomu, darba pieredzi Iekšējo nodokļu dienestā un strādāt šajā profesijā mājās. Viņš bija gatavs kļūt par kārtīgu ģimenes cilvēku, tādējādi demonstrējot, cik varenie spēj būt pieticīgi. No supermena pārvērsties par mājās tupētāju — viņam uznāca drebuļi, iedomājoties tik milzīgu uzupurēšanos.

Par to viņš domāja agrā svētdienas vakarā, te pamozdamies, te atkal iemigdams pēc mīlēšanās ar Defniju, un tad iezvanījās tālrunis. Būdams pārlieku pārsātināts, lai kustētos, Teks pat neatvēra acis, kad Defnija pacēla klausuli.

— Hallo! — Defnija runāja klusi, domādama, ka draugs guļ. Teks necentās Defniju pārliecināt par pretējo, jo vēlējās dzirdēt mīļotās maigo, mierīgo balsi, taču nākamajā brīdī viņš sajuta, ka draudzenei aizraujas elpa, un pēc tam atskanēja gandrīz vai čuksti:

— Nenoliec klausuli, es pāriešu uz kabinetu.

Pavēris vienu aci, Teks redzēja, ka Defnija paņem savu ritasvārku un klusi izslīd ārā no istabas. Juzdamies neērti, viņš piecēlās sēdus. Vīrietis nesaprata, kas gan varēja izraisīt šo saraustīto elpu, ja saruna bija lietišķa, un kādēļ balsī jautās satraukums un viņai vajadzēja iet lejā.

Viņš paskatījās uz tālruni, paklausījās, kā Defnija kāpj lejā pa kāpnēm un šķērso gaiteni. Līdzko viņa kabinetā sāka runāt, Teks pacēla pie auss uz gultas esošo klausuli un aizlika mikrofonam priekšā roku.

— Tu esi šeit? — viņa vēl arvien runāja tikpat klusi.

— Esmu šeit, — zema vīrieša balss atsaucās. — Es pirmdien par notikušo izlasīju avīzē un gribēju piezvanīt jau agrāk, bet nezināju... nebiju drošs... nevarēju. Kā māte nomira, Oef

— Viņai bija sirdslēkme. Viņu atrada Kristiāns, taču bija jau daudz par vēlu.

— Vai viņa uzreiz nomira?

— Nē, bet samaņu vairs neatguva. Viņai nenācās ciest, Džef. Viņa nomira, būdama aizmigusi.

Teks aizvēra acis.

Džefs ilgi klusēja. Defnija vaicāja:

— Vai tu mani vēl dzirdi

— Jā. — Viņa balss drebēja. — Es tā sapratu, ka viņa apglabāta līdzās manam tēvam.

— Jā. Mācītājs teica aizkustinošu kapa runu, un bēres bija ļoti skaistas.

— Par to nešaubos. Laura prot visu lieliski nokārtot.

— Laura neko nekārtoja. Visu darīja Kristiāns.

— Kāda likteņa ironija! — Džefam uznāca klepus.

— Pats Dievs viņu atsūtījis ne vien Laurai, bet arī Skotam un Debrai. Viņiem bija kāds vajadzīgs. Atgriezies, Džef^1 Tev ir jāatgriežas.

— Es viņiem neesmu vajadzīgs.

— Atgriezies! — Defnijas balss skanēja lūdzoši.

— Tu ļoti labi zini, ka nevaru. Mēs jau par to runājām.

— Bet atrasties tādā neziņā nav godīgi. Mums jādzīvo dzīve tālāk. Taču tagad to nevaram. Tam visam jādara gals. Tev jāatgriežas.

— Tikai tādēļ, lai nokļūtu cietumā? Manai ģimenei tas būs vēl sliktāk nekā neziņa.

— Es tevi aizstāvēšu, — Defnija centās viņu iedrošināt. Teks sajuta viņas balsī dziļu vilšanos. — Es varu tevi izglābt ar naudas sodu un nosacītu terminu.

— Nē, nevari vis, — Džefs atbildēja, un Teks piekrītoši pameta ar galvu. — Pret mani ir pārāk daudz pierādījumu.

— Taču tu iepriekš neesi sodīts.

— Es nevaru atgriezties.

— Džef...

— Vai Debrai un Skotam klājas labi?

Defnija tūlīt neatbildēja, un Teks saklausīja, ka viņa cenšas apvaldīt satraukto elpu.

— Jā, viņiem klājas lieliski, taču tev bērniem viss ir jāpaskaidro. Arī Laurai tev jāpaskaidro. Tev jāizskaidrojas ari ar mani. Tev jāatgriežas.

— Es nevaru.

— Lūdzu, Džef!

— Uz redzēšanos, Def!

— Džef, nenoliec klausuli, ak, lūdzu, Džef...

Vēl nebija atskanējuši īsie signāli, bet Teks jau zināja, ka saruna pārtrūkusi. Arī viņš nolika klausuli un ilgi sēdēja uz gultas malas, sažņaudzis rokās palagu un nokāris galvu. Defnija atpakaļ nenāca. Teks iedomājās, ka viņa atgūstas virtuvē pēc telefona sarunas vai ari vāra kafiju, lai atnestu to viņam, it kā nekas nebūtu noticis.

Tad pēkšņi viņu pārņēma niknums. Viņš pielēca kājās, apģērbās un sāka šaudīties starp guļamistabu un vannasistabu, mezdams somā savas mantas. Kad viss bija savākts, Teks nokāpa virtuvē.

Defnija stāvēja pie letes, abās rokās turēdama kūpošo tasīti, un raudzījās logā. Izdzirdusi soļus, Defnija atskatījās un viņam uzsmaidīja.

— Tek, es tikko gribēju iet augšā. — Taču, ieraudzījusi detektīvs. — Viņš nosprauslājās. — Bet es uzskatīju, ka tas ir tādēļ, ka tev atstāj sliktu iespaidu mans darbs. Džons — tu esi kļūdījies. Vareni kļūdījies. Viņa jutās pārliecināta, ka tu strādā tik ļoti slikti un tev nekad neizdosies uzost, ka tā varētu būt viņa.

— Nē! Nepavisam — nē...

Taču viņš to pārtrauca, izjuzdams nepieciešamību kaut ko sacīt, izgāzt uz āru savu sašutumu.

— Tagad viss ir skaidrs — šausmas tavā sejā, kad es pateicu, ka Džefam ir bijis mīlas romāns. Vēlāk tu izskatījies satriekta, kad pavēstīju, ka man šī sieviete ir zināma. Mana lieciniece apgalvoja — tai sievietei bija krāšņi mati, krāšņi mati, ak Dievs, tev jau tādi ir! Un tieši tādā pašā krāsā kā Dī Ennai Kirhemai. — Teks apklusa, cenzdamies apvaldīt savas jūtas, taču tas nebija iespējams. Viņa balss drebēja.

— Vai tu viņu mīli?

Defnija papurināja galvu.

— Tad ar ko viņš tevi piesaista?

— Džefs ir nelaimīgs cilvēks, — viņa aizlauztā balsī ieteicās. — Man par viņu sāp sirds.

— Tik ļoti, ka tu esi ar mieru upurēt savu draudzību ar Lauru, savu karjeru un attiecības ar mani? Ak Dievs, es nespēju ar to samierināties! — Viņš grasījās jau pagriezties, taču nākamajā mirklī atkal stāvēja Defnijas priekšā un nemaz necentās slēpt savas jūtas. — Es sēdēju augšā ar telefona klausuli rokā, dzirdēju visu, ko tu runāji, un man šī mīkla kļuva pilnīgi skaidra. Es jutos pievilts, aizvainots, nodots un dumjš un sapratu, ka to visu man esi nodalījusi tu. — Viņš atkal izlaida pirkstus cauri matiem. — Un es teicu pats sev, ka vairāk šajā zaņķī es nerakšos. Es netaisos ar to samierināties. Tādēļ saliku savas mantas un nokāpu lejā, lai tev pateiktu, ka viss ir beidzies, es aizbraucu no šejienes uz visiem laikiem. Taču vajadzēja tikai uzmest tev vienu skatienu, un mana sirds jau tūdaļ atmaiga. Un tas viss pēc tā, kas ir noticis! — Teks izjuta pret sevi riebumu, taču tas viņu neuztrauca. — Un tā notika jau no paša sākuma. Acīmredzot tā būs vienmēr. Es gribu pavadīt savu atlikušo mūža daļu kopā ar tevi, Def, vēlos to tik ļoti, ka biju jau gatavs pamest

Bostonu un pārcelties uz dzīvi šeit. Bet tagad to nedarīšu. Es negribu dzīvot ar tevi šeit, kur pastāvīgi mīt Džefa Fraija rēgs.

Viņš atkal pagriezās, lai dotos prom, taču apstājās, atbalstīja roku pret durvju aplodu un nodūra skatienu.

— Tagad es atgriežos Bostonā, — viņš ieteicās zemā, tomēr jau daudz mierīgākā balsī. — Es nevēlos, lai tu zvanītu vai atbrauktu, iekams nebūsi galīgi izlēmusi. Vai nu viņš, vai es. Tu vari palikt šeit, gaidīt viņa zvanus un gatavoties Džefa aizstāvībai, kad viņš atgriezīsies. Vai arī to visu pamest, pārcelties uz dzīvi Bostonā un apprecēties ar mani. Izvēle ir tavā ziņā.

— Es viņu nemīlu! — Defnija izsaucās. — Mēs nekad neesam viens otru mīlējuši.

Teks nepacēla acis uz Defniju, jo baidījās zaudēt savu apņēmību.

— Dokumentos netiks ierakstīts, ka viņš tev šodien zvanīja. Es aizmirsīšu ari to, ka viņš tev zvanīja agrāk. To neviens nekad neuzzinās. No manas puses tas ir dienesta noziegums, taču esmu gatavs to izdarīt tādēļ, ka tevi mīlu. — Un, atgrūdies no durvju aplodas, Teks paķēra somu un mēteli, ātri noskrēja lejā pa kāpnēm un gandrīz vai skriešus aizmetās pāri zālienam līdz savai automašīnai. Viņš pabrauca atpakaļgaitā pa aleju, izkļuva uz ceļa un aizdrāzās neapstādamies, līdz beidzot atradās savā Kembridžas dzīvoklī, kad jau bija par vēlu atteikties no saviem vārdiem.

“Tev viņiem ir jāpaskaidro.”

Par Defnijas sacīto Džefs domāja ilgi un mokoši. Šī doma viņam jau agrāk bija ienākusi prātā. Jau pašā aizbraukšanas dienā no Northemptonas Džefs zināja, ka rīkojas netaisni. Taču netaisnība aizvien valdījusi arī dzīvē. Cilvēki nereti vien nonāca tādos apstākļos, kurus paši neizvēlējās un kurus nespēja pārvarēt. Viņš izrāvās no saviem apstākļu žņaugiem, izmantodams vienīgo iespējamo izeju. Viņš nožēloja, ka aizbēgšana nenotika tīkamāk, tā, kā varēja vēlēties.

“Tev viņiem ir jāpaskaidro.”

Vairākas nedēļas viņš prātoja, kā to izdarīt. Džefs sadomāja rakstīt vēstules, taču tādā gadījumā atklātu savu atrašanās vietu, un to viņš nevarēja pieļaut. Džefam patika mazais mājoklis, kuru sev bija iekārtojis. Māja kļuva ērta dzīvošanai, pilsētiņas iedzīvotāji svešinieku jau uzskatīja par savējo, un, tā kā papīša veselības stāvoklis arvien pasliktinājās, viņam nācās strādāt ēdnīcā daudz vairāk. Turklāt vēl ari Glora. Viņai Džefs bija vajadzīgs. Par mīlniekiem viņus uzskatīt nevarēja. Iespējams, kādreiz viņi tādi kļūs, taču pagaidām Glora tam šķita pārāk nevainīga. Kad papītis saslima, meitai bija vajadzīgs kāds, kas par viņu rūpētos. Un Džefs jutās priecīgs, ka šis cilvēks varēja būt viņš. Neviens dzīvē nav bijis no viņa tik atkarīgs kā Glora. Tas reizē kļuva par viņa atbildību un nepieciešamību.

“Tev viņiem ir jāpaskaidro.”

Mātes nāve Džefu satrieca daudz stiprāk nekā viss pārējais kopš aizbraukšanas dienas. Māte savu jaunāko dēlu mīlēja tik ļoti kā nevienu citu. Un, ja ari reizēm šī mīlestība neizpaudās tā, kā Džefam gribējās, māte katrā ziņā viņam allaž vēlēja labu. Reiz viņam ienāca prātā, ka mātes nāve ir atraisījusi vienu no lielākajiem mezgliem. Un bezmiega naktīs Džefs domāja par to, cik šādu mezglu viņam vēl nāksies atraisīt. Virs Džefa galvas mūždien rēgosies soda draudi, taču to viņš varēja paciest. Nepanesama šķita apziņa, ka viņa bērniem tēva nodarījuma dēļ nāksies pastāvīgi ciest. Defnijai izrādījās taisnība. Tam vajadzēja darīt galu.

Kristiāns sēdēja kabinetā un skatījās jaunākās nakts ziņas. Laura gulēja līdzās saritinājusies, un viņš pats jau gandrīz likās aizmidzis. Kristiāns bija noguris. Lidijas nāve viņu dziļi satrieca, turklāt vēl šī atklāsme par Gariju Holmsu. Viņš pamazām aprada ar dažādām domām, un katra nākamā diena jau kļuva labāka par iepriekšējo. Bija iestājies aprīlis. Kristiānām vajadzēja atgriezties darbā. Viņš pārāk ilgi atlika savu atgriešanos Vermontā, taču tur viņu gaidīja darbs.

Tomēr arī šeit viņam bija saistības. Kaut arī tās netika vārdos izteiktas, viņam tas nozīmēja daudz vairāk nekā pārējās. Tā, mokoši pūlēdamies ar visu samierināties, viņš vairs nespēja aizmigt.

Kad iezvanījās tālrunis, viņš vispirms iedomājās, ka Laura varētu uz Debru dusmoties, ja meitas draugi atļaujas zvanīt tik vēlā stundā. Un tad Kristiānām ienāca prātā, ka viņam vajadzētu šo konfliktu novērst. Bet trešā doma pazibēja pavisam ātri — viņš nevēlējās, ka tālruņa zvans Lauru uzmodina. Uzmanīgi atbrīvojies no gulētājas rokas, viņš paguva pacelt klausuli īstajā brīdī.

— Hallo! — Kristiāns klusi ieteicas.

Atbildes nebija. Nodomājis, ka zvanītājs patiesi ir kāds no Debras draugiem, Kristiāns tikpat klusi sacīja:

— Tagad jau ir diezgan vēls. Varbūt jūs rītdien viņu satiksiet skolā?

Tā kā arī šoreiz neviens neatbildēja, Kristiāns jau gribēja nolikt klausuli. Taču kaut kas viņu no tā atturēja. Kada savāda priekšnojauta.

— Hallo? — Priekšnojauta kļuva vēl jo lielāka. — Džefs?

— Es zināju, ka tu dzīvo mājā. — Balss bija tāda, kādu Kristiāns to atcerējās, — klusa, it kā Džefs gribētu aizstāvēties, un tas Kristiānām sagādaja vēl nebijušu prieku.

— Džef, ak Dievs, kā mēs uztraucāmies! Kā tev klājas?

— Viss ir lieliski. Es gribu aiziet pie mātes kapa. Vai mani tur gaidīs?

— Vairs ne.

— Tu esi par to pārliecināts?

— Uzraudzība ir atcelta. Saki, cikos.

— Pēc divdesmit minūtēm.

— Pēc divdesmit minūtēm? — Kristiānu tas pārsteidza. — Vai tu atrodies tik tuvu?

— Parasti ne. Es tikai atbraucu. Un neņem nevienu sev līdzi, Kristiān.

— Es paņemšu līdzi Lauru. Viņai ir tiesības uz to.

— Viņai neizdosies mani pārliecināt, lai atgriežos.

— Viņa to arī necentīsies darīt. Taču viņai ir tiesības ar tevi parunāt. — Kristiāns gribēja dot Laurai šo iespēju aiz gluži egoistiskiem apsvērumiem. Viņš nezināja, ko sacīs

Džefs, nezināja, vai no tā Laurai kļūs labāk vai sliktāk, tomēr derēja pamēģināt. Uz spēles bija viņa paša nākotne.

— Pēc divdesmit minūtēm, — Džefs atkārtoja un nolika klausuli.

Tieši pēc divdesmit minūtēm Kristiāns novietoja savu Wa-goneer uzkalna pakājē. Lauras sirds satraukti sitās kopš tā brīža, kad Kristiāns viņu pamodināja un pavēstīja par zvanu. Viņa atvēra mašīnas durvis, izkāpa ārā un pagaidīja Kristiānu, lai kopīgi dotos pie kapa.

— Paldies Dievam, ka ir mēnesnīca, — viņa nočukstēja, ciešāk ietīdamās mētelī. — Es nekad neesmu bijusi naktī kapos. — Viņai pat neradās jautājums, kādēļ Džefs izraudzījies tieši šo vietu. Viņš vēlējās pabūt pie Lidijas - māte allaž bija dēla aizstāve.

Kristiāns paņēma Lauru zem rokas, un abi kāpa augšup pa nogāzi. Viņi jau tuvojās Fraiju kapa vietai, kad no kokiem iznira tumšs stāvs. Laura palika stāvam. Ar plati ieplestām acīm viņa lūkojās, kā tuvojas Džefs.

Viņš izskatījās gluži citādi. Laura atpazina vienīgi mēteli, kas Džefam mugurā. Džinsi bija šauri un novalkāti, arī piegriezums nelikās tāds, kādu viņš mēdza izraudzīties agrāk. Darba zābaki izskatījās nobružāti, ko iepriekš viņš nekad nebūtu atļāvies, ja vien, protams, pieļāva, ka Džefam vispār tādi varēja būt. Taču visvairāk šķita pārvērtusies seja. Mati tagad bija gari un daudz tumšāki nekā tie, ko Laura atcerējās. Mati stiepās līdz pleciem, saplūda ar bārdu un ūsām, aizsedzot pusi sejas.

Viņš apbrīnojami atgādināja Kristiānu pirms daudziem gadiem, un Laura jutās pārsteigta, ka nekad nebija ievērojusi abu brāļu lielo līdzību. Liekas, viņi bija mainījušies lomām, tagad Džefs kļuvis atkritējs, par kādu Kristiāns tika uzskatīts agrāk. Taču par Kristiānā nošķirtību Laura spēja priecāties, bet Džefa pārvērtības atstāja viņu vienaldzīgu. Laurai viņš bija kļuvis svešs cilvēks. Viņi bija precējušies divdesmit gadu. Viņš atradās prombūtnē jau gandrīz četrus mēnešus. Laura vairākkārt iztēlojās, ka Džefs ir miris, un tagad izjuta tikai atvieglojumu, ieraudzīdama pazudušo atkal dzīvu, taču neizdarīja ne mazāko kustību, lai viņam tuvotos. Viņa nevēlējās Džefam pieskarties. Laura nepazina to cilvēku, par kādu viņš bija kļuvis.

— Džef! — Kristiāns pamāja ar galvu.

— Paldies, ka atnāci, — Džefs atņēma. Kad Džefs pagriezās pret Lauru, mēness gaisma spoguļojās viņa briļļu stiklos.

— Tu labi izskaties, Džef.

— Tu ari. Kā jūs dzīvojat?

Lauras galvā jau rosījās neskaitāmas atbildes, ikvienā no tām skanētu naids un aizvainojums, ko viņa līdz šim bija izjutusi. Taču Džefs bija piezvanījis un atnācis, un Laura par to jutās pateicīga. Tādēļ viņa vienīgi atbildēja:

— Mēs dzīvojam labi.

Džefs pamāja un paraudzījās uz mātes kapu.

— Man ļoti žēl, ka tā noticis. Baidos, arī es esmu pie tā vainojams.

Laura neatbildēja: viņa negribēja atbrīvot Džefū no vainas apziņas, kas viņu tagad mocīja.

— Kā tu uzzināji? — Kristiāns painteresējās.

— Avīzē bija raksts.

— Kādā avīzē?

Džefs cieši pavērās viņam acis.

— Ja es tev to pateikšu, tad spēle būs beigusies.

— Tā nav spēle, — Laura, nespēdama klusēt, ieteicās. Un tad pēkšņi viņai vairs negribējās klusēt. Viss grūtais, aizvadītajos mēnešos pārciestais izlauzās uz āru. — Tu mums liki izciest elles mokas. Sākumā, kad tu pazudi, mēs par tevi baiļojāmies. Mēs domājām — tu esi ievainots vai nogalināts. Bet tad parādījās valdības ierēdņi ar savām apsūdzībām, mūsu nauda tika iesaldēta un avīzes uzsāka attiecīgu kampaņu — tu lasīji par Skotu? Tu zini, ko dēlam nācās pārciest?

— Jā.

— Vai tu saproti — tas notika vienīgi tādēļ, ka pret tevi bija izvirzīta apsūdzība?

— Jā.

Laura nekad nemēdza iekarst dusmās, bet šajā brīdī viņai

15*

451

gribējās Džefu sist un dauzīt, lai mazinātu ciešanas, ko viņš sagādājis ģimenei.

— Kādēļ, Džef? — viņa iekliedzās. — Kādēļ tu to izdarīji? Kādēļ tev vajadzēja izpostīt mūsu dzīvi?

Uzrunātais brīdi klusēja. Marta mēness gaismā varēja saskatīt, cik viņa seja skumja.

— Es gribēju... man vajadzēja... kaut ko darīt. Es biju noguris no mūžīgās pakļaušanās. Es gribēju kļūt līderis.

— Zagdams?

Viņš tikko manāmi sarāvās.

— Tas bija tikai mēģinājums. Kad viss izdevās, mani pārņēma azarts. Līdzko es sapratu, ko man var dot nauda, — man apreiba galva. Kad esi naudīgs, cilvēki tevi pamana. Viņi sāk tev pievērst uzmanību. Tu kļūsti ievērojams. Man patika, ka mums ir tāda māja, restorāns, automašīna.

— Bet māja Holiokā? — Laura ievaicājās.

Džefs atkal paraudzījās uz Lidijas kapu, un tajā brīdī viņš atgādināja nogrēkojušos puišeli.

— Tas bija pats sāpīgākais, — Laura sacīja. — Es centos būt laba sieva. Centos būt pievilcīga sieviete. Vai pie tā var vainot mani? Vai tevi?

— Uz tevi tas neattiecas, — Džefs atbildēja, neskatīdamies Laurā. — Gluži vienkārši tu man nebiji piemērota. Tu biji pārāk laba. Tu zināji atbildes uz visiem jautājumiem. Tev līdzās es jutos sīks un niecīgs.

— Es centos, lai tas tā nebūtu.

— Es zinu, bet tādēļ jutos vēl sliktāk. Tu cerēji, ka tev izdosies visus apmānīt, taču tas neizdevās. Visi zināja patiesību. Ari es zināju. Un tas šķita pazemojoši.

— Un tu, mani pazemodams, nolēmi man atdarīt?

— Nē, tas tā nav. Es gluži vienkārši gribēju justies kā vīrietis.

— Un tu panāci to?

— Jā, — Džefs, brīdi vilcinājies, atbildēja.

Šī atzīšanās sagādāja Laurai negaidītas ciešanas.

— Tad vajadzēja no manis šķirties. Labāk tu būtu ierosinājis šķiršanos nekā paslepus saticies ar citu sievieti.

— Tu nebūtu tam piekritusi, — Džefs raudzīja aizstāvēties.

— Tu uzskatīji mūsu laulību par brīnišķīgu. Juties pārliecināta, ka mums ir ļoti laba dzīve. Ja es būtu teicis, ka jūtos nelaimīgs, tu censtos mani darīt laimīgu. Tu uzskatītu par savu mērķi visu nokārtot. Tu arvien biji pārliecināta, ka spēj ar visu tikt galā. Tev viss bija pa spēkam, Laura. Tev nekas nelikās par grūtu. Tu esi lietpratēja visos jautājumos. Parastiem mirstīgajiem tas ir smags jūgs.

— Es arī esmu tikai parasta mirstīgā, — Laura atņēma, būdama par to dziļi pārliecināta. — Man piemīt savi trūkumi. Viens no tiem — aklums. Tagad es to zinu. Es neredzēju to, ka tev ir slikti. Taču, ja tu būtu man to pateicis, es spētu mainīties.

Laura vēl nebija visu izrunājusi, kad Džefs jau pakratīja galvu.

— Tu esi tāda, kāda esi. Ja tu būtu mainījusies un centusies pielāgoties man, tu daudz ko zaudētu un tas arī nebūtu pareizi. Lielākā vaina ir tā, ka mēs izrādījāmies viens otram nepiemēroti.

— Mēs saticīgi nodzīvojām laulībā divdesmit gadus, — Laura aizstāvējās. Viņa tik ļoti centās pēc tādas laulības dzīves, tādēļ šobrīd negribēja atzīties, ka visi pūliņi bijuši veltīgi.

— Saticīgi vēl nenozīmē saskanīgi. Es nebiju tev piemērots, un arī tu man nebiji piemērota. Tev bija vajadzīgs stiprāks vīrietis, apmēram tāds kā Kristiāns. — Džefs paraudzījās uz brāli. — Tu jau pazini Lauru pirms manis. Tev vajadzēja palikt kopā ar viņu.

— Es zinu, — Kristiāns atsaucās.

— Kādēļ tu to nedarīji?

— Es nebiju gatavs ģimenes dzīvei.

— Bet tagad?

— Tagad — jā. It kā būtu laiks, vai ne?

— Vai tu viņu gribi?

— Atvaino, Džef, bet tā nav tava darīšana — vai viņš mani grib vai ne. — Laura izstiepa roku.

— Nē, ir gan mana darīšana. Es varēšu pazust ar daudz mierīgāku sirdi, ja zināšu, ka tu paliec kopā ar viņu.

— Bet par palikšanu tu nedomā? — Kristiāns mēģināja jautāt vēlreiz.

Džefs papurināja galvu.

— Uz kurieni tu dosies? — Kristiāns vēlreiz viņu tincināja.

— Man vieta ir zināma.

— Ar ko tu tur nodarbosies?

— Ja es tev teikšu — tu neticēsi.

— Nu, mēģini.

Taču Džefs atkal purināja galvu.

— Pret tevi izvirzīta apsūdzība! — Laura teica.

— Lai tā paliek. Ar to nekas nenotiks, ja mani nekad neatradīs.

— Tavai naudai ir uzlikts arests, un tā tas arī paliks.

— Bet tu jau savu daļu esi saņēmusi. Tas ir pietiekami.

Laura aizdomājās, kā gan Džefs varēja zināt to, ko nolēmusi tiesa. Cik viņai bija zināms, avīzēs tas netika publicēts.

— Bet Debra un Skots?!

— Es ilgojos pēc viņiem.

— Bet tu vairs neatgriezīsies?

— Es nevaru.

Laura dusmīgi norādīja ar pirkstu uz mājas pusi, kur mierīgi gulēja Debra, nenojauzdama par Lauras prombūtni.

— Un man viņiem tā jāpaziņo, ka tu nevari? Skots dusmojas, Debra jūtas apvainota. Abi nespēj saprast, kā tēvs, kuram būtu jāmīl savi bērni, var viņus šādi pamest, kā izdarīji tu.

Džefs dziļi nopūtās. No vīrieša elpas saltajā gaisā izlidoja garaiņu mākonītis, un viņš novērsās.

— Ja es būtu zinājis, kas notiks, iespējams, tad rīkotos citādi, — viņš ierunājās pēc tam, kad sakniebtām lūpām bridi bija klusējis. — Taču tagad jārēķinās tikai ar esošo. Kā es noprotu, tad mana atgriešanās varētu vienīgi nākt par ļaunu.

— Bet kur tu būsi?

Džefs skumji pasmaidīja un pašūpoja galvu.

— Ja nu kāds no bērniem saslimst? Kā lai es ar tevi uzturu sakarus?

— Ar mani nekādi sakari nav jāuztur.

— Nemaz? — Grūti nācās iedomāties, ka viņi nekad vairs nesatiksies pat pēc Džefa četru mēnešu prombūtnes, pat pēc tā visa, ko viņš bija pastrādājis. Laura viņu vairs nemīlēja. Un tomēr Džefs bija viņas bērnu tēvs. Viņa nesaprata, kā var tik viegli šķirties no cilvēka, ar kuru daudzus gadus bijušas tuvas attiecības.

— Nevajag, Laura, — Džefs norūca, — nevajag rādīt tik bēdīgu seju. Es tev neesmu vajadzīgs. Es tev nekad neesmu bijis vajadzīgs.

— Bet es tevi mīlēju. — Zināms, šī mīlestība nelīdzinājās tai neprātīgaijai kaislei, kādu viņa izjuta pret Kristiānu un ko nespēja izdzēst ne laiks, ne attālums, ne ari naidīgas attiecības. Tā bija mierīga, apzināta kopāturēšanās, ko attālums un nepatikšanas ātri vien izkliedēja.

— Es tev nekad neesmu bijis vajadzīgs, — viņš atkārtoja. — Tu lieliski iztiksi arī bez manis.

— Džef...

— Bet tagad es aizeju. — Taču, līdzko Džefs paspēra soli, Kristiāns satvēra brāļa roku.

— Ja tev kādreiz kaut ko vajadzēs, tu būsi nokļuvis grūtībās, lai kurā vietā tu arī atrastos — vienmēr vari cerēt uz manu palīdzību.

Džefs klusēdams bridi Kristiānā noraudzījās, tad pamāja ar galvu. Viņa skatiens slīdēja garām Laurai uz pakalna nogāzi.

— Sasodīts, es taču lūdzu nevienu šurp nevest.

Atskatījusies Laura ieraudzīja uz ceļa līdzās savai automašīnai starmešus.

— Mēs atnācām divi vien, — Kristiāns sacīja, pavērdamies tajā pašā virzienā. — Ja ieradusies policija, tad tā ir vienīgi sagadīšanās. — Viņš piedūrās Džefa plecam. — Bēdz! Mēs tevi nosegsim.

Džefs sāka skriet.

Laura gribēja vēl Džefu pasaukt, bet tūdaļ piespieda roku pie mutes, kad viņa tumšais stāvs izgaisa naktī.

— Gan viss būs labi, — Kristiāns, apskāvis Lauru, nomurmināja. - Varam būt pārliecināti, Džefam viss izdosies.

Sirds dziļumos Laura saprata, ka nekad Džefu vairs neredzēs, ka nu beidzot šī viņas dzīves daļa ir aizgājusi pagātnē uz neatgriešanos. Laura atcerējās, kā četrus mēnešus bija

nepārtraukti Pžefa dēļ cietusi. Viņa atcerējās iepriekš kopā pavadītos laimīgos gadus, un Lauru pārņēma nemiers. Viņa nespēja iedomāties, kurp Džefs dodas un ko viņš darīs. Nekad agrāk viņš nebija dzīvojis viens. Laura baiļojās par viņu.

Medija būtu teikusi — viņa baidās pati par sevi, domādama, ka nu tagad pietrūks tik pierastās Džefa nevarības, jo nebūs cilvēka, kas stingri uz Lauru balstījās. Taču Laura tā nedomāja. Viņai daudz vairāk patika Kristiānā spēks. Bija patīkami reizēm pašai izjust kāda cilvēka atbalstu. Bija patīkami, ja līdzās atradās tik stiprs cilvēks kā Kristiāns.

Taču ieradumam piemīt liels spēks.

— Varbūt viņam vajadzēja palikt, - Laura nočukstēja, piespiedusies Kristiānā jakai.

— Viņš to nevarēja.

— Bet tagad Džefs ir gluži viens.

— Viņš nodzīvoja viens pats četrus mēnešus, un tas Dže-fam izdevās. Viņam pienācis laiks pašam rūpēties par sevi, vai tev tā neliekas?

Laura vēl nepaguva atbildēt, kad pie kapa stāvošos apgaismoja kabatas baterija. Pēc mirkļa viņiem pienāca klāt policists. Vairīdamās no spilgtās gaismas, Laura policistā pazina vīru, kurš, būdams dežūrā, bieži mēdza iegriezties “Ķiršu dārzā”.

— Mīļie draugi, vai pastaigām nav mazliet par vēlu? Vai viss ir kā nākas?

— Viss ir labi, virsniek, - Kristiāns mierīgi atbildēja, neizlaizdams Lauru no saviem apskāvieniem. — Misis Fraija ļoti pārdzīvo manas mātes nāvi, un viņai gribējās atnākt pie kapa.

— Ir smagi zaudēt tādus cilvēkus. Es gan pats aizgājēju nepazinu, taču esmu dzirdējis par viņu daudz laba.

Kristiāns nevērīgi paraustīja plecus. Policists runāja tā, it kā būtu gaiša diena un viņam nekur nebūtu jāsteidzas.

V—Nāve — tas nav nekas patīkams. Agri vai vēlu — visiem reiz nāksies mirt.

— Jā, tā tas ir, — policists piekrita. Laura aizturēja elpu, kad kabatas baterija plašā lokā apgaismoja koku stumbrus.

Taču, neko aizdomīgu neatradis, policists laikam nomierinājās. — Nu tā, es jūs vairs netraucēšu. Sērām jānorit vientulībā.

— Mēs drīz iesim prom.

— Varat nesteigties. Es tikai gribēju pārliecināties, vai šeit viss ir kārtībā. — Un, paspīdinājis gaismas staru virs savas formas cepures, policists nolaida bateriju un sāka soļot pa nogāzi lejup.

— Kā tu domā — Džefs paguva aizbēgt? — Laura, piespiedusies pie Kristiānā krūtīm, nočukstēja.

— Domāju, ka — jā.

— Varbūt Džefs nodomās, ka esam viņu nodevuši?

— Vai tev tas nav vienalga?

— Nē. Es negribētu, ka viņš mani uzskatītu par nodevēju.

— Bet tevi viņš nodeva.

— Es negrasos Džefam atriebties tādēļ, ka viņš man sagādāja ciešanas. — Laura pacēla galvu un raudzījās Kristiānām acīs.

— Vai tu viņu mīli?

— Nē.

— Ko tu izjuti, viņu ieraudzīdama?

— Es jutos neērti. Mani pārņēma satraukums. Žēlums.

— Tu visu laiku lūdzi, lai viņš atgriežas. Vai tu darīji to sevis dēļ?

— Nē. Skota un Debras dēļ. Es jau iesniedzu šķiršanos, Kristiān. Tu jau to zini. — Laura bija griezusies pie vietējā advokāta, kurš skaitījās ātru laulību šķiršanas prāvu speciālists. Viņai to ieteica Defnija, taču draudzenes pašas pakalpojumus Laura nekad nebūtu izmantojusi, pat ja viņa nodarbotos ar šādām lietām. Laura necenstos lūgt Defnijai palīdzību: viņu attiecībās kaut kas bija mainījies. Un Laura zināja, ka tas ir saistīts ar Džefu. — Pat ja viņš atgrieztos, es ar Džefu nedzīvotu. Es to gluži vienkārši nespētu. Mūsu mīlestība ir beigusies.

Viņa nemaz nezināja, cik sasprindzis ir Kristiāns, līdz tas viss pamazām izzuda. Mēness gaismā viņš pasmaidīja un maigi Lauru noskūpstīja.

— Šeit ir tik baismīgi, — viņš nočukstēja. — Varbūt iesim mājās?

Laura pamāja. Māja — šobrīd tā bija vajadzīga visvairāk.

-31-

Nākamajās trijās dienās pēc tikšanās kapos lija lietus, un Laura visu šo laiku daudz domāja par Dželu. Tonakt viņa no Džefa atvadījās. Tagad, atcerēdamās visu, ko viņi pieredzējuši divdesmit gados, viņa atvadījās no savas laulības dzīves. Medija būtu dēvējusi to par sēru laiku. Laura to arī tā izjuta. Kristiāns izturējās līdzīgi — viņš aizbrauca dažas dienas uz Vermontu, lai Laura varētu pabūt vienatnē, kas viņai bija tik nepieciešama.

Viņa atcerējās laimīgos laikus, taču atmiņā atausa arī kopīgi pārdzīvotās grūtības. Tolaik Laura tās par tādām negribēja uzskatīt, jo nevēlējās atzīties, ka viņas dzīvē ir vieta arī sliktajam. Taču tas neizpalika — bija nesaskaņas ar Džefu, viņa dusmojās uz bērniem vai arī Lauru neapmierināja vīra darbs. Tagad, raugoties atpakaļ, Laura nespēja saprast, kā viņai izdevās to atstāt nepamanītu. To iedomājot, viņai kļuva baisi, tādēļ ka bija gaidāma kopdzīve ar Kristiānu un viņa gribēja būt šim cilvēkam laba sieva. Tagad Laura šaubījās, vai tāda spēs būt. Piektdienas rītā viņa vēl arvien svārstījās tādās pašās šaubās un neziņā, kad pie viņas mājas durvīm parādījās policija un paziņoja, ka Vermontā, netālu no 91. šosejas, šaurā aizā atrasta Džefa automašīna. Poršs bija līdz pusei iegrimis lietavās pārplūdušajā Konektikutas upē, un tieši tādēļ Ver-montas policijai to nebija izdevies uziet, viņi uzskatīja, ka automašīna atradusies ūdenī divas dienas.

Izņemot Džefa kabatas portfeli ar šofera tiesībām, kredītkartēm un nelielu naudas summu sīkās vienībās, nekādas citas liecības atrastas netika. Automašīna sadursmē ar daudzajām klintīm likās stipri cietusi, taču priekšējās durvis pie stūres bija līdz galam vaļā. Uzskatīdama, ka Džefs palicis dzīvs, policija pārmeklēja upi un tuvējos mežus.

Laura jutās satriekta. Visvairāk viņu satrauca tas, ko nāksies pārdzīvot bērniem. Ar savām bēdām viņa pati tiks galā. Turklāt tagad nācās ievērot jaunos apstākļus. Laura nezināja, vai tā bijusi katastrofa ar traģiskām sekām vai arī pašnāvības mēģinājums. Un tagad viņu mocīja pārmetumi, ka šo traģēdiju varbūt varēja novērst.

Šīs domas šausmināta, Laura steidzīgi piezvanīja Kristiānām, kurš paspēja atgriezties īstajā brīdī, lai pagūtu lidostā sagaidīt Skotu. Debrai māte paziņoja jauno vēsti tūdaļ, līdzko meita atgriezās no skolas. Laura piezvanīja Medijai uz darbu, lai apsteigtu vakara ziņas, kā ari māsai Grētai, lai savukārt apsteigtu Mediju. Misis Fraija piezvanīja Elīzai, viņas darbiniece teicās šo vēsti darīt zināmu Dī Ennai un Defnijai, kas drīz vien atsteidzās šurp, būdama bāla kā nāve.

Tagad viss bija citādi nekā decembri. Toreiz, tiekoties ar cilvēkiem, valdīja tāda kā neziņa, jo Laura šaubījās, vai ar Džefu patiesi kas noticis. Šoreiz viss saistījās ar konkrētu situāciju — Džefs bija cietis autokatastrofa. Un visi sanākušie gaidīja, kad tiks atrasts viņš pats vai viņa mirstīgās atliekas.

Šo tikšanos atšķirīgu darīja tas, ka tagad pie Lauras mājas piestāja automašīnas ar cilvēkiem, kuri nebija viņu apciemojuši vairākus mēnešus. Šo vēsti nekavējās izplatīt masu informācijas līdzekļi — to skaitā ari avīze Sun, šoreiz bez jebkāda redakcijas komentāra — tas jau iepriecināja, jo ilgu laiku tika publicētas vienīgi ļaunas tenkas. Nāve vienmēr ir traģēdija, ar šo neizbēgamību var samierināties vieglāk nekā ar noziegumu. Laura to izjuta pēc tā, ka tagad palīdzību piedāvāja cilvēki, kas tik ilgi bija centušies no viņas turēties pa gabalu. Ja Laura būtu atriebīga, viņa varētu šos cilvēkus aizraidīt. Un kāds gan no šiem ļaudīm varētu būt labums, ja viņi grūtā brīdī no Lauras atsvešinājās? Taču viņa nealka atriebības, kaut arī pārestību nepiedeva. Tagad viņa zināja, kuri bija īstie draugi. Un to Laura nekad vairs neaizmirsīs.

Veselas četras diennaktis meklēšanas komandas pārbaudīja visu rajonu. Piektajā dienā meklēšanu pārtrauca. Džefam, iespējams, bija izdevies izkļūt no automašīnas, un viņš vai nu noslīka bangojošā upē, vai arī gāja bojā mežā. Laurai vienīgi īsi paziņoja, ka, iespējams, viņa līķis nekad netiks atrasts.

Laura vēl nedēļu pēc tam gaidīja. Elīza un Dī Enna darbojās “Ķiršu dārzā”, bet Laura palika mājās. Ne jau tādēļ, ka viņa gaidītu tālruņa zvanus,—jaunais Džefs drīzāk izkļūs uz ceļa un aizies kājām līdz Kanādas robežai nekā dos par sevi kādu ziņu —, Laurai tikai gribējās pabūt kopā ar Debru, Skotu un Kristiānu. Viņa jutās pagalam satriekta, tādēļ vēlējās, lai ap viņu būtu vistuvākie, vismīļākie cilvēki.

Pēdīgi, drīzāk gan Debras un Skota dēļ, Laura samierinājās ar Džefa nāvi. Policija to bija izdalījusi jau sen. Tāpat arī Medija. Un visi restorānā strādājošie. Defnija klusēja, taču pēdējā laikā tas viņai bija raksturīgi. Laura zināja, ka draudzeni kaut kas nomāc, un, kaut arī noskārta satraukuma iemeslu, viņa pirmā uzsākt sarunu nevēlējās.

Tā kā netika atrasts bojāgājušā ķermenis, bēres izpalika. Apspriedusies ar Kristiānu, Laura nolēma sarīkot piemiņas brīdi, galvenokārt Debras un Skota dēļ. Bērniem bija svarīgi zināt, ka viņu tēvs ir atstājis labu piemiņu par sevi.

Dievkalpojums notika nelielā kapelā, to vadīja mācītājs, kurš jau teica tik labus vārdus pie Lidijas kapa. Cilvēku bija ļoti daudz, bet šoreiz Lauru neuztrauca tas, vai šie ļaudis ir patiesi draugi vai arī ne. Māte vēlējās, lai Skots un Dcbra redzētu, ar cik daudziem cilvēkiem viņu tēvam dzīves laikā iznācis saskarties.

Daudzi klātesošie pēc piemiņas brīža ieradās Lauras mājās, lai izteiktu viņai līdzjūtības apliecinājumus. Kad vairums jau bija izklīdis, Defnija vēl palika. Viņa kautri tuvojās Laurai — Defnijai tas nebija ne mazākā mērā raksturīgi — un tikko sadzirdami pajautāja:

— Vai varu ar tevi parunāt?

Laura tika jutusi tuvojamies šo sarunu. Viņa gan nezināja, vai pati ir tai gatava, taču uzskatīja, ka piemērotāka brīža vairs nebūs. Defnija acīm redzami mocījās, un, lai ko viņa arī būtu nodarījusi, Lauru tas nevarēja atstāt vienaldzīgu. Tādēļ viņa devās uz kāpņu pusi un uzkāpa guļamistabā, kur abām draudzenēm bijušas tik daudz sirsnīgas sarunas.

— Es aizbraucu no Northemptonas, — Defnija sacīja, līdzko durvis bija aizvērušās. — Es aizeju no firmas un paziņoju, ka pārdodu savu māju.

Izdzirdusi tik negaidītu vēsti, Laura juta, ka viņu pārņem skumjas. Daudzus gadus viņu ar Defniju saistīja tuva draudzība. Doma par Defnijas aizbraukšanu Lauru tomēr šausmināja.

— Uz kurieni tu brauksi?

— Uz Bostonu.

Laura jutās samulsusi.

— Pēdējā laikā es neesmu Teku redzējusi. Domāju, ka starp jums viss ir beidzies. Dievkalpojumā viņa šodien nebija. Kristiānu tas pārsteidza.

Defnija novērsās un sadrūma.

— Esmu vainīga, ka viņš šodien nebija. Viņš saniknojās kāda atgadījuma dēļ, kas notika drīz pēc Lidijas nāves. Viņš aizbrauca un nozvērējās, ka vairs neatgriezīsies. Domāju, Teks nejokoja.

Laura zināja, cik smagi Defnija visu pārdzīvoja. Viņa zināja, ko draudzenei nozīmēja Teks. Defnija nemēdza ātri iemīlēties un ātri šķirties.

— Kristiānām viņš ļoti patīk.

— Man ari.

— Vai tu ar viņu precēsies?

— Ja vien viņš to vēl grib.

— Bet tu nezini?! Tu esi gatava visu pamest, pat nebūdama par to pārliecināta?

Defnija skatījās logā, kur caur aprīļa mākoņiem centās izlauzties spoža saule.

— Man tas ir jādara, — viņa nočukstēja. — Man jāsāk viss no sākuma ar Teku vai arī bez viņa. Šeit mani vajā rēgi. Man jābrauc prom.

Viņa izskatījās tik nelaimīga, ka Laura, pašai nemanot, jau bija viņai pietuvojusies.

— Ai, Defnij...

Taču Defnija viņu atturēja un piegāja pie loga.

Saules stari līdzīgi tikko jaušamam oreolam ieskāva viņas mīkstā mezglā saņemtos matus. Defnija sāka runāt, uzgriezusi Laurai muguru.

— Ne jau vienmēr biju tev laba draudzene. Es esmu izdarījusi kaut ko briesmīgu.

Laurai pamira sirds. Jau pašā sākumā, līdzko Laurai radās aizdomas, viņa mokoši vēlējās, lai būtu kļūdījusies. Bet tagad, saprazdama, ka tā ir patiesība, viņa jutās dziļi satriekta.

— Es zināju.

— Es nojautu, ka tu zini. — Defnija nokāra galvu. — Todien, kad tu atbrauci un sastapi mūs kopā ar Teku, mani pārņēma smaga vainas apziņa. Es zināju, ko esmu izdarījusi, taču tam nebija nekāda sakara ar Teku. Tava māte būtu teikusi, ka pārtrūkusi mana zemapziņa. Iespējams, tas tā arī ir. Taču es tik ilgi to biju krājusi sevī, ka beidzot viss ir izlauzies uz āru.

— Nē, ne jau viss, — Laura atņēma. Pēdējās nedēļās viņu mocīja neziņa par daudziem notikumiem. — Man nekad neradās aizdomas. Es nekad neko nebiju ievērojusi. Kā tas notika? Kad?

Defnija pacēla galvu un atbalstījās ar roku pret loga rāmi. Viņa bija ģērbusies pieguļošā, melnā kleitā, bet saules stari apspīdēja Defnijas matus, piešķirdami tiem neparastu mirdzumu.

— Parasti Džefs tevi gaidīja restorānā, — viņa runāja zemā, nožēlas pilnā balsī. — Tu atradies vai nu virtuvē, vai savā kabinetā un pārskatīji receptes, bet viņš sēdēja bārā. Viņš varēja iedzert daudz vairāk, nekā tu domāji, Laura. Man nekad negadījās redzēt viņu piedzērušu, taču brīžiem viņš bija pietiekami atklāts, un tad varēja parunāties vairāk nekā citkārt. Džefs bija vientuļš. Tāpat kā es. Mums, izrādījās, ir daudz kā kopēja — kopēji paziņas un vietas, kur esam bijuši. Es centos viņu tur satikt, un, man šķiet, arī viņš to vēlējās. Tad Džefs man teica, ka vēlas parādīt nesen nopirkto māju, un es jutos glaimota. — Balss viņai aizlūza, it kā nespētu izturēt kauna smagumu. — Man nebija ne jausmas, ka tur kaut kas varētu notikt. Es aizbraucu vienīgi tādēļ, ka šo ierosinājumu izteica cilvēks, kurš man simpatizēja. Man neienāca prātā, ka viņš nopircis šo māju, domādams par mani.

Laura apsēdās uz sola, kur Džefs mēdza rītos un vakaros uzvilkt un novilkt savas kurpes. Viņa pārlaida roku gludajai koka virsmai.

— Džefs man ne reizes par šo māju netika stāstījis.

— Es lūdzu, lai viņš to izdara. Es allaž viņam atkārtoju, ka tā ir ieguldīta nauda, māju var izīrēt un gūt peļņu. Ik reizes, turp dodoties, es jutos drausmīgi neērti.

— Taču tu to darīji, tu to darīji! — Laura ar roku iekrampējās solā un pacēla galvu. — Vai tu par mani domāji? Vai patiesi tu juties pārliecināta, ka mani tas var atstāt vienaldzīgu?

— Es visu laiku par tevi domāju, — Defnija, pagriezusies pret Lauru, iesaucās. — Es jutos bezgala vainīga, taču reiz iesākto bija grūti pārtraukt. Es Džefu nemīlēju, bet viņš par mani rūpējās.

— Tāpat kā es par viņu!

— Savādāk, Laura, savādāk.

— Un tas viņu attaisno?

— Nē. To nevar attaisnot. Un tādēļ es pametu visu, kas man šeit ir, un daru to neatkarīgi no tā, vai Teks mani grib vai ne. Es neesmu to pelnījusi, lai šeit paliktu ari turpmāk.

Laura gribēja iebilst. Defnija taču grūtā brīdī viņai aizdevusi naudu, un, kaut ari Laura parādu atdeva, palika vēl Skota aizstāvība, par kuru Defnija atteicās izrakstīt rēķinu. Abos gadījumos viņa izturējās kā patiess draugs, neminot nemaz aizvadītos gadus. Un tomēr starp viņām bija Džefs. Laura zināja, ka tagad ik reizes, ieraugot Defniju, viņa atcerēsies draudzenes nodevību. Tas notika jau tagad. Laura izjuta sāpes jau no tā vakara Defnijas mājā, kad viņai sāka rasties aizdomas.

— Tu izturējies pret mani cietsirdīgi. — Tagad šīs sāpes bija izlauzušās uz āru. — Es laikam nespētu to panest, ja būtu uzzinājusi agrāk. Tagad varu ar to samierināties, tādēļ ka jau pirms Džefa nāves zināju — mūsu attiecībās ir radusies plaisa. Bet kā tad Dī Enna? Viņai nācās panest to visu tevis dēļ. Kā tu varēji tā rīkoties, Def? Varbūt tu to izdomāji tīšām? — No šīs drausmīgās domas Laurai aizrāvās elpa.

— Tas notika nejauši. Teks apsolīja tev neteikt, ka Džefs redzēts kopā ar sievieti. Bet tad, iekams es paguvu notiekošo aptvert, viņa lieciniece norādīja uz Dī Ennu. Šīs sievietes reputācija un ārējais izskats — viss likās tam atbilstam.

— Vai Dī Enna zināja par tavām attiecībām ar Džefu?

— Es viņai neko neteicu, taču Dī Enna zināja, ka mēs ar Džefu mēdzām bārā ilgi runāties. Viņa mūs bieži tur redzēja. Kad Teks tavā kabinetā viņai darīja šo informāciju zināmu, iespējams, Dī Enna izdarīja savus secinājumus.

— Taču viņa tevi neatmaskoja. — Laurai atlika tikai apbrīnot savas zāles pārzines vīrišķību. — Viņa tev izrādījās laba draudzene, Defnij.

— Tāpat kā tev. Dī Enna zināja, cik mēs esam tuvas. Dī Enna juta, ka tevi mazāk satrieks viņas nodevība nekā mana.

— Bet ja nu es būtu viņu atlaidusi?

— Tad es izstāstītu. Es tā domāju. — Defnija novērsa skatienu. — Tur atradās arī Teks. Es jau ar viņu biju saistījusies. Es negribēju, ka viņš to uzzina.

— Bet tagad viņš to zina, — Laura ieteicās, pēkšņi apjautusi, kas izraisījis abu strīdu. — Un viņš var ar to samierināties?

— Teks teica, ka varot. Tagad, kad Džel'a vairs nav.

Laura pamāja ar galvu. Iekrampējusies ar rokām sola malā,

viņa ļāva galvai noslīgt uz krūtīm.

— Ak, Def, — Laura nočukstēja. — Cik ļoti es vēlētos tevi saprast. Ne jau sakarībā ar Džefu. Bet gan izprast tevi pašu. Vai patiesi esmu pelnījusi, lai mani nodotu? Vai tiešām tas tādēļ, ka es, cenzdamās saskatīt labo, atstāju neievērotu slikto? Vai patiesi man jārīkojas citādi? .Tāuzskata, ka visi cilvēki pie pirmās iespējas iedurs man dunci mugurā?

— Nē, — Defnija strauji atbildēja, apsēzdamās līdzās Laurai uz sola. — Nē, nē un vēlreiz nē. — Likās, viņa gribēja Laurai pieskarties, taču neuzdrīkstējās to darīt. — Nedomā tā. Šādi tu sevi pazudināsi.

— Es jau tāpat jūtos kā sagrauta.

— Nevis sagrauta, bet uzplaukusi. Tu biji pārāk naiva, kas pats par sevi nav nemaz slikti, tādēļ ka juties laimīga. Tu biji laimīga, Laura. Tagad, kad tev ir Kristiāns, tu kļūsi vēl laimīgāka. Viņš tev ir tik ļoti piemērots. — Defnija apklusa.

— Es domāju, viņš par mani zina. Kristiāns vienmēr pret mani ir izturējies ar zināmu piesardzību. Daudzus gadus mēs tavās ģimenes viesībās bijām divi vieninieki, taču mums nekad neradās vienam par otru ne mazākā interese. Domāju, Kristiāns neuzticas tādām sievietēm kā es. — Šķiet, viņa bija pilnīgi iztukšota. — Viņš labi orientējas cilvēkos.

— Ak, Def, — Laura nočukstēja. — Tas nedrīkstēja notikt. Tu arvien esi bijusi mana labākā draudzene. Man tevis pietrūks.

Defnijas acīs parādījās asaras.

— Tev pietrūks tās Defnijas, kāda es biju, — viņa runāja čukstus, — bet ne tās, par kādu kļuvu. Piedod, Laura! Tu esi ļoti neparasts cilvēks. Es negribēju tev nodarīt sāpes. Es gribu, lai tu to zinātu.

Laurai tas bija zināms. Viņa varēja būt muļķe un nepamanīt to, kas notiek deguna galā, taču ar Defniju viņu saistīja tik daudz kas, ka pat notikušais nespēja šo draudzību aptumšot. Laura zināja, ka atcerēsies visu labo.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un pavērtajā spraugā parādījās Kristiānā galva.

— Atvainojiet, es atnākšu vēlāk.

— Neej prom, — Defnija ātri ierunājās un piecēlās augšā no sola. — -Es jau atvados. — Defnija paskatījās uz Lauru, pastiepa viņai pretim roku, bet nepieskārusies tūdaļ atrāva to atpakaļ.

Taču Laura satvēra viņas plaukstu, turēdamās pie tās, piecēlās kājās un cieši Defniju apskāva. Laurai aizžņaudzās kakls.

— Dzīvo laimīga, Def! — Laura nomurmināja, no viņas atraisīdamās. — Es vēlu tev visu to labāko.

Defnija noslaucīja no vaigiem asaras un pasmaidīja.

— Jā, tāda patiesi tu ari esi. — Viņas balss atmaiga.

— Un tieši tādēļ es tevi mīlu. — Viņas acīs atkal parādījās asaras, taču, iekams tās sāka ritēt lejup pa vaigiem, Defnija steigšus izgāja no istabas.

Laura atkal apsēdās, iekrampējās ar rokām solā un sāka šūpoties. Kristiāns notupās viņai līdzās, un Laura pavērās mīļotajam cilvēkam acīs.

— Cik sāpīgi!

— Zinu. — Kristiāns atglauda no Lauras sejas brūno matu šķipsnu.

— Kādreiz viņa man bija tik labs draugs.

— Viņa ir tāda vēl ari tagad. Defnija tevi mīl. Viņai bija smagi, un viņa izdarīja kļūdu. Un tādēļ viņai nāksies ciest visu atlikušo mūžu.

— Ceru, ka tā nebūs. Neviens cilvēks nedrīkst ciest visu mūžu.

— Tomēr tā gadās. Un tur neko nevar līdzēt.

— Viņa brauc uz Bostonu.

— Es jau tā domāju. Teks viņas dēļ zaudē vai prātu. Teks pataisīs Defniju par cilvēku.

— Kristiān!

— Es gribu teikt, ka, dzīvojot ar Teku, viņa kļūs maigāka, daudz jūtīgāka. Iespējams, viņš Defniju pat padarīs par māti.

— Tu esi nelietis, — Laura pasmaidīja par spīti dvēseles sāpēm.

— Tev taisnība. Gribi no manis iztaisīt cilvēku? — Kristiāns apsēdās uz sola, apskāva viņu un piekļāva sev klāt.

— Kļūsti mana sieva, Laura!

Šos vārdus Kristiāns sacīja pirmo reizi. Aiz pārsteiguma Laurai no acīm sāka plūst asaras.

— Ak, — Kristiāns izsaucās, piekļaudams Lauru vēl ciešāk sev klāt, — es saprotu, tas nav visai patīkams priekšlikums. Esmu jau pavecs un ne pārāk pievilcīgs, bet apsolos mīlēt, cienīt un klausīt.

— Ai, Kristiān! — viņa šņukstēja.

— Vai tas patiesi tik ļauni? — Viņš paraudzījās apkārt.

— Sasodīts, kur ir kabatlakats?

Laura izņēma to no savas kabatas un piespieda pie deguna. Asaru straumes pamazām izsīka. Viņa noslaucīja acis un nopūtās.

— Nu? — Kristiāns vaicāja.

— Ak Dievs, — Laura nočukstēja.

— Kā tas jāsaprot?

— Es nejūtos tev piemērota.

— Ko tu gribi ar to sacīt?

— Es esmu tik daudz kļūdījusies.

— Tad iestājies neveiksminieku klubā.

— Es nejokoju. Es biju slikta sieva un nekad pat to nenojautu.

— Tu biji pārāk laba sieva. Un, ja tu to uzskati par savu visbriesmīgāko noziegumu...

— Es neprotu sadzīvot ar savu māti, esmu akla pret savu draugu bēdām, es neuzklausu savus bērnus.

— Ir labi. Es varu ar to samierināties.

— Tu mani neuztver nopietni, Kristiān! — Laura atvirzījās no viņa nost.

— Vai tad man vajadzētu to darīt? Vai tu vēlies, lai es no tiesas sāku bēdāties, ka tu neesi pati pilnība? Gluži otrādi — es nevēlos ņemt par sievu dievieti, es gribu tādu grēcīgu sievieti kā tu.

— Tu manī pievilsies.

— Tev to neizdosies panākt.

— Es būšu tik aizņemta ar savu biznesu, ka pat nepamanīšu tavas vajadzības, līdz kamēr tu sāksi mest acis uz kādu citu.

— Vai patiesi? Tā ir taisnība? Padomā pati. Vai tiešām tu būsi tik aizņemta, ka aizmirsīsi par manu eksistenci? — Kristiāns pielika pie lūpām pirkstu. — Neatbildi. Vispirms padomā.

Bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai Laura aptvertu savu vārdu bezjēdzību. Kristiāns nav no tiem, kura klātbūtni var aizmirst. Viņš nav tas cilvēks, ko var neievērot. Viņa klātbūtne radīja stipra un nelokāma cilvēka iespaidu. Kristiāns nebaidījās ar Lauru strīdēties, aizvest viņu bez piekrišanas uz Vermontu vai arī attiecīgā situācijā nekavējoties sākt rīkoties — kā tolaik, kad viņš pirmo reizi ieradās Northemp-tonā. Tas nav Džefs. Viņu nedrīkst neievērot. Kristiāns spēj Lauru pasargāt no viņas pašas.

Lauru pārņēma dziļš miers. Apskāvusi Kristiānu, viņa uzlika galvu uz mīļotā cilvēka pleca un aizvēra acis. Viņa prata tikt galā pati ar sevi un citiem. To Laura bija pierādījusi daudzus gadus. Taču — cik patīkami bija dažreiz justies atkarīgai, izjust otra cilvēka gādību. Cik tas bija patīkami!

Viļņi, kas sitās pret krastu, šķita neparasti mierīgi. Pat lielie akmeņi neizskatījās vairs tik draudīgi un itin rāmi šķēla ūdens straumes, kas tiecās uz malu. Debesjums bija koši zils, bangotnes krēpes pusdienas saulē mirdzēja.

Sēdēdams augstajā kraujā, Evanss aizvēra tikko lasīto dzejoļu grāmatu.

— Vai tu jūties labāk? — viņš pavaicāja Glorai, kura bija nometusies turpat blakus. Šorīt viņi apglabāja paplti. Evanss šaubījās, vai Glora spēs izprast Roberta Frosta dzeju, taču liegie vārdi, to melodiskais skanējums ienesa viņas dvēselē mieru, un ar to pietika.

— Es skumšu pēc viņa, — Glora šņukstēja.

Evanss noglāstīja viņai muguru.

— Es ari. — Evanss bija iemīlējis šo vīru, kaut vai tādēļ, ka tas tik ļoti bija pieķēries savai meitai.

— Viņš labi rūpējās par mani.

— Tagad to darīšu es. Tev ne par ko nav jāuztraucas.

— Bet ja tu aizbrauksi?

— Es nebraukšu prom.

— Vai apsoli?

— Es apsolu.

Viņš jutās ar savu dzīvi šeit apmierināts. Tā likās pieticīga, taču tai piemita zināma jēga. Viņš bija vajadzīgs Glorai. Viņš tai vienmēr būs vajadzīgs. Šis bija tas pienākums, kura viņam trūka.

Ievilcis plaušās svaigo jūras gaisu, viņš sajutās laimīgs no tās brīvības, ko ieguvis. Poršs bija aizgājis bojā reizē ar Džefriju Fraiju. Un, protams, tas bija bēdīgi. Viņš uz visiem laikiem atšķīra sevi no savas pagātnes. Viņš nekad vairs neredzēs savus bērnus un tāpēc vēl ilgi izjutīs skumjas. Taču viņš izjuta arī lepnumu. Tagad viņš bija atraisījis visus mezglus, viņš devis Laurai un bērniem iespēju viņu aizmirst un dzīvot savu dzīvi tālāk. Un tā bija godīga rīcība.

— Vai gribi aiziet uz kino? — Evanss pajautāja. Daudzi būtu uzskatījuši, ka bēru dienā tas nepieklājas. Taču viņi ar Gloru nebija tādi kā citi.

— Vai mēs to varam? — Gloras acis iemirdzējās.

— Zināms, ka varam. Ja vien mēs gribam.

— Es gribu! — viņa atsaucās un pielēca kājās. Un ar nevainīga bērna vieglumu, kurš spēj aizmirst nesen notikušo, viņa veda Evansu cauri akmeņiem, cauri priežu briksnājam uz vietu, kur viņus gaidīja mazais pikaps.

Barbara Delinska

PIEVILTĀ

Redaktore E. Sudmale Korektore 1. Sakse

Mākslinieciskais redaktors V. Lapiņ! Tehniskā redaktore V. Vasifreva

Iespiesta a/s «Rota» tipogrāfija. Brīvības ielā 139, Rīgā LV-1012

Mūsu izdevniecība laidusi klajā BARBARAS DELINSKAS romānu

“ČELSIJAS KEINAS KAISLĪBAS"

Sagatavošanā romāni:

Within Reach — Aizsniedzamā laime

Finger Prints (Reprint) — Pirkstu nospiedumi

Together Alone — Divatā, bet ne kopā

Crosslyn Rise Trilogy — Kroslinu Raižu triloģija

The Dream — Sapnis

The Dream Unfolds — Atklājas sapnis

The Dream Comes True — Sapnis piepildās

A Time to Love — Laiks mīlēt

Knightly Love — Bruņinieciskā mīla

An Irrestible Impulse — Nepārvaramais impulss Shades of Grace — Dižuma ēnas

Carpenter’s Lady — Namdara līgava

BARBARA DELINSKA Negaidītais

bildinājums

OTRĀ NODAĻA

Viņa acis bija tumšas un caururbjošas. Balss skanēja asi un neiecietīgi: — Jau aizejat?

— Jau? — Nija apstulbusi dzirdēja savu balsi it kā no malas, bet nākamajā mirklī viss niknums izlauzās uz āru.— Jau? Es šeit gaidu veselas divdesmit minūtes!

Ņemot vērā Strahana iepriekšējo attieksmi pret Niju, šīs divdesmit minūtes izrādījās pēdējais piliens viņas pacietības kausā. Nijas acis iezibējās.

— Vai tā jūs izprotat pieklājīgas savstarpējās attiecības? Ja tā, tad jūs dziļi maldāties. Un, ja nespējāt izrauties no sev tik mīļajām ģērbtuvēm, varējāt vismaz atsūtīt kādu, lai pateiktu, ka aizkavēsieties. Vai jums gadījumā nav alerģija pret telefoniem? Kā citādi lai izskaidroju to, ka neesat atbildējis ne uz vienu no maniem zvaniem.

Uz mirkli apstādamās, lai ievilktu elpu, Nija apjauta, cik vētrains ir viņas dusmu izvirdums. Katrs muskulis bija sasprindzis.

Strahans pat necentās attaisnoties. Gluži otrādi — ar sašutumu viņš no augšas uzlūkoja Niju.

— Es jūs šeit neesmu aicinājis.

— Bet... tas jūsu rokaspuisis taču atveda mani uz šejieni.

— Pēc tam kad ļoti laipni stādījāties viņam priekšā kā mana draudzene.

Nija izaicinoši paslēja augšup zodu. — To es neesmu darījusi.

Trenera acis draudīgi samiedzās. — Tad kādēļ gan viņš tā teica?

— Viņš pats tā secināja.

— Kas jūs īsti esat?

— Mani sauc Antonija Fīlipa. Visu nedēļu mēģināju jūs sazvanīt.

— Un nu esat ķērusies pie citiem līdzekļiem?

Tagad, kad Nija bija atklājusi savu vārdu, viņa jutās atbildīga arī par uzvedību. No šī brīža viņa pārstāvēja žurnālu, līdz ar to vajadzēja izturēties kā īstai profesionālei. — Tā sanāca, — Nija turpināja nu jau rāmākā tonī, — šorīt man bija tikšanās Vursterā. Atpakaļceļā uz Bostonu sporta komplekss gadījās tieši pa ceļam. Tā kā telefona zvani nedeva nekādus rezultātus, nodomāju, ka jāmēģina jūs satikt, un piestāju šeit.

Šķita, ka šis izskaidrojums nedaudz mazina Strahana īgnumu.

īsajā atelpas brīdī Nija ievēroja, ka viņš tikko kā bijis dušā, mati vēl mitri un seja gludi noskūta. Viņam mugurā bija sporta jaka un platas bikses. Ja Strahana acīs nebūtu šīs nicinošās izteiksmes, viņu varētu uzskatīt par diezgan simpātisku.

— Antoneja Fīlipa? — viņš novilka, mēģinādams atcerēties.

— Antonija, - Nija automātiski izlaboja. Lielākoties viņas vārds tika izrunāts nepareizi. Pie tā bija vainojams nevietā lietotais uzsvars.

— Antonija, — viņš rūpīgi atkārtoja. Vienu mirkli Nijai šķita, ka Strahana lūpu kaktiņos parādās zobgalīgs smīniņš, bet, pirms viņa paguva par to pārliecināties, tas jau bija nozudis. — Antonija Fīlipa, — viņa uzacis savilkās. — Eastern Edge?

Nija piekrītoši pamāja. Šai mirklī šķita — ja vien tas būtu bijis iespējams, Strahans pastieptos vēl garāks. — Ak, — viņš lēni izdvesa, — tie zvani.

Nija vairs nespēja izturēt šo toni. — Vai tas nozīmē, ka ik dienu tiekat apbērts ar zvaniem no visdažādākajām vietām?

— Prese ir neatlaidīga.

— Mēs neesam gluži tas pats, kas prese vispār, — viņa atcirta.

Atkal Nija pamanīja to pašu zobgalīgo smīniņu, kas lika viņai justies neērti.

— Tiešām? — Strahans ievaicājās. — Man gan šķiet, ka tas atkarīgs no katra personīgās izpratnes. Iespējams, ka Eas-ter Edge tiešām ir jauks žurnāls, pat vairāk, bet, — viņa balss skanēja rāmi un pārliecināti, — tas tomēr ir masu medijs. Paspēris soli uz priekšu, viņš aiztaisīja durvis un atspiedās pret tām, tādējādi vēl vairāk samulsinādams Niju. Strahans bija slaids un izskatīgs. Ar šādu iespaidīgu personību Nija vēl nebija sastapusies. Viņa jutās kā iekritusi slazdā. Pašlaik viņš pētīja Niju kā kaut kādu dīvainu, no pārējiem atšķirīgu būtni.

Nomierinājies viņš atkal ierunājās: — Vai jums vairs nekas nav iebilstams?

— Nē, — viņa patiesi atbildēja. — Īstenībā tas arī nav tik svarīgi.

— Kas tad ir tas svarīgais, kādēļ jūs man katru dienu zvanījāt un visbeidzot pati ieradāties šeit.

— Es vēlētos runāt ar jums.

— Tas ir acīm redzams.

Nija saprata — ja ne savas vizītes mērķu dēļ, tad vismaz lai celtu pašapziņu, kaut kas ir jādara, lai izbeigtu šo tukšo salmu kulšanu. Kā sieviete, kura radusi vadīt sarunu, viņa jutās pavisam neveikli. Palūkodamās visapkārt, Nija pamāja uz krēslu, kuru pirms brīža aizkaitinājumā bija pametusi. — Vai neiebildīsiet, ja apsēdīšos?

Kur gan bija palicis viss niknums? Šķiet, to aizdzina negaidītais mulsums. Pirmo reizi Nija pati sev vaicāja, kas īsti ir Daniels Strahans. Viņā modās ziņkāre.

Viņas pārdomu objekts piekrītoši pamāja. Pagaidījis, līdz viņa apsēžas, Strahans apgāja apkārt galdam un lēni ieslīdēja savā krēslā. Viņa acis vairījās no Nijas skatiena.

— Tātad — ar ko varu pakalpot, mis Fīlipa?

— Misis Fīlipa, — pati nesaprazdama, kādēļ, Nija izlaboja. Tam taču nebija nekādas nozīmes. — Bet jūs varat saukt mani vārdā — Antonija.

— Misis? — Ar neslēptām šaubām viņš uzlūkoja Nijas kreiso roku.

— Esmu šķīrusies.

Paceldams kopā saliktus pirkstu galus pie zoda, Strahans pamāja. Šai mirklī viņš Nijai vairāk atgādināja rakstnieku vai domātāju, nevis sportistu. Viņa centās uzminēt, ko gan Strahans dara savā brīvajā laikā, bet tūlīt pat klusībā norāja sevi. Viņa, tāpat kā visi, zināja, ka profesionālā sporta pasaulē ir ļoti maz brīvā laika. Izņemot spēļu starpsezonas, kurās parasti tiek rīkotas treniņnometnes, profesionālo sportistu dzīve ir ļoti noslogota. Vai tad Deivida dzīve kopā ar Breakers nebija tāda pati? Viņam eksistēja tikai basketbols, basketbols un vēlreiz basketbols. Un, kad tas beidzās, tāpat vienmēr un visur bija tikai basketbols.

— Deivids Fīlips, — it kā nonācis pie kāda |oti svarīga secinājuma, Daniels dobjā balsī izrunāja to pašu vārdu, kurš pirms pāris sekundēm bija pārņēmis Nijas prātu.

Viņa paslējās augšup. — Atvainojiet?

— Deivids Fīlips. Vai jūs bijāt viņa sieva?

— Deivids Fīlips?

— Laikā, kad es spēlēju, viņš ilgus gadus atbalstīja komandu. Neskaidri atceros, ka esmu kaut ko dzirdējis par viņa sievu...— Sarauktu pieri un apmulsis viņš papurināja galvu. — Aizmirstiet manis teikto. Jūs tā nevarat būt.

Pārvarot satraukumu, kas radās, izdzirdot pieminam Deividu, Nija ziņkārīgi ievaicājās: — Kādēj gan ne?

Ne mirkli nevilcinoties, Daniels klusu atbildēja: — Pirmkārt, viņš ir daudz vecāks par jums. Otrkārt, viņam bija pārāk daudz sieviešu, lai apprecētu kādu, kura būtu tik daiļa kā jūs. Ja viņš būtu precējies ar jums, viņš nekad nepītos ar citām.

Šis kompliments nespēja mīkstināt Daniela skarbo vērtējumu. Nija zināja par Deivida sānsoļiem. Pat tagad, tik ilgu laiku pēc šķiršanās, šī neuzticība sāpināja. Vai tas bija Nijas satrauktais skats vai pēkšņais bālums, to Nija neuzzināja, bet Daniels acumirklī sajuta viņas nervozitāti.

— Atvainojiet. Man nevajadzēja to teikt, — viņš ierunājās pārsteidzoši laipnā tonī. — Viņš bija jūsu vīrs?

— Jā, — viņa nočukstēja.

— Antonij, es ļoti atvainojos.

— Par ko? — Sakopojusi visus savus spēkus, Nija māksloti iesmējās. — Par to, ka esmu bijusi precējusies ar Deividu, vai par to, ka tik precīzi man viņu noraksturojāt?

— Gan par vienu, gan par otru. — Dziļi ievilcis elpu, viņš nedroši pasmaidīja. — Vai šoreiz es jūsu vārdu izrunāju pareizi?

Daniela Strahana smaids pārspēja visu līdz šim notikušo. Tas bija kā maģiskas, nedaudz pavērtas durvis, aiz kurām jautās papilnam sirsnības. Arī godīguma, spēka un ievainojamības. Tas bija cilvēks, kurš nepavisam neatbilda tam superzvaigznes tēlam, kādu Nija bija gatavojusies sastapt.

Uz mirkli zaudējusi valodu, viņa mēģināja atcerēties, par ko

— Ejam. Intervija beigusies.

Kā likās, Strahana lēmums bija galīgs, šķita, ka viņam vairs nav pacietības turpināt šo sarunu. Nija gaidīja, ka Strahans paņems viņu zem rokas un izvedīs no istabas. Tas bija pārsteigums, kad viņš pieklājīgi paņēma viņas jaku un pieturēdams palīdzēja to uzvilkt.

Lēnām atgūdamās, Nija piecēlās un uzmanīgi ieslidināja rokas jakas piedurknēs. Viņa sajuta Daniela garo augumu sev aiz muguras. Nākamajā brīdī viņa rokas viegli uzgūlās Nijas pleciem.

Viņa veltīja Strahanam kautrīgu smaidu.

— Tātad es tieku izvesta ārā?

Sajutusi vieglu rokas spiedienu uz savas muguras, Nija devās uz durvīm.

— Esmu izsalcis.

— Ko?

— Ir jau gandrīz pusdivi. Vai jums negribas ēst?

— Es... es nebiju par to padomājusi, — Nija nomurmināja. Tā tas arī bija. Viņas vēders rūca, taču viņa bija pārāk iekarsusi sarunā ar Dānieļu, lai to pamanītu. — Bet man vajadzētu atgriezties savā birojā.

Pa to pašu ceju, pa kuru Nija ieradās, Daniels viņu pavadīja lejā uz vestibilu. — Tad jūs neieturēsiet pusdienas kopā ar mani?

— Pusdienas... — Nijas skats aizklīda sāņus, tad augšup, līdz apstājās pie viņas pavadoņa spēcīgajiem sejas vaibstiem.

— Man liekas, par to mēs pirmīt runājām.

— Mēs runājām par izvairīšanos no intervijas.

— Apspriedīsim to pie pusdienām.

— Jūs domājat, — Nija cerīgi iejautājās, — ir kādas cerības, ka mainīsiet savu nostāju?

Viņš papurināja galvu. — Nē.

Viņi bija sasnieguši gaiteni, kas veda uz izeju. Daniels pieskaņoja savu gaitu Nijai, tomēr viņa izjuta elpas trūkumu. Izsalkums darīja savu.

— Kāds tad ir pusdienu mērķis?

— Man gribas ēst.

Viņš pieturēja durvis, līdz Nija izgāja ārā.

— Nedomāju, ka esmu jums nepieciešama, lai palīdzētu tikt ar to galā, — viņa iedzēla.

Satverdams Nijas roku, Strahans viņu apstādināja. Viņa balss bija savādi dobja. — Es būtu apspriedis ar jums šo lietu, ja jūs nebūtu viena no viņiem. Presi labāk turēt drošā attālumā nekā ielaist savā guļamistabā. Tikai tā var justies drošībā.

Pirmo reizi Nija apzinājās šo vīrieti kā seksuālu. Tāds viņš bija — iespaidīgs, tumšs un spēcīgs. Strahana teiktais saniknoja viņu. Mezdama piesardzību pie malas, Nija devās uzbrukumā.

— Jūs, protams, to uzskatāt par pašsaprotamu! — viņa sašuta. — Kas jums liek domāt, ka es varētu ar jums likties gultā? Jūs bieži saņemat šāda veida piedāvājumus?

— Ir gadījies.

— Tiešām? — Nija nikni paskatījās. — Es nestrādāju šādā veidā. Pirmkārt, es nepiedāvājos vīriešiem. Otrkārt, basketbola laukuma tuvumā jūs mani vairs neredzēsiet. Es šo lietu nemaz nevēlējos uzņemties.

Kaut kur dziļi sevī Nija atrada spēku, lai atbrīvotos no Strahana tvēriena. Saniknota uz Dānieļu par to, ka tas bija viņu izprovocējis, uz sevi, ka ļāvusies tam, un uz Bilu, kas viņu šādā situācijā bija nostādījis, Nija apcirtās un taisnā ceļā devās uz savu mašīnu. Marta vējš sajauca viņas matus, ieķērās jakas stūros un saplivināja tos uz visām pusēm. Nija jau bija sasniegusi mašīnu un centās to atslēgt, kad atslēgu saišķis tika izņemts viņai no rokām un tās plaukstu saņēma Daniela siltā roka.

— Ņemsim manu auto, — viņš teica maigā, bet stingrā balsī, kura nepieļāva nekādus iebildumus.

Nija pārsteigta apjauta, ka tiek aizvesta un iesēdināta sporta Datstun 280Z priekšējā sēdeklī. Kamēr Daniels apgāja apkārt mašīnai un nosēdās pie stūres, Nija klusēja, nezinādama, ko teikt. Viņa kustībām piemita tā pati graciozitāte, kuru Nija jau agrāk bija ievērojusi. Motora troksnis likās daudz mierīgāks un nosvērtāks nekā viņa garastāvoklis. Izbraucot no tukšā stāvlaukuma, viņa sāka pārdomāt radušos situāciju. Daniela izteikumu pašapmierinātais, pārākuma pilnais tonis bija modinājis Nijā interesi par viņu, lai gan Nijai nācās atzīt, ka pašas reakcija bija neparasti mierīga. Kas gan Danielā Strahanā bija tāds, kas izraisīja šo interesi? Varbūt viņa jutās apdraudēta, Nija nepatikā nodomāja, bet pēc visa notikušā viņš bija vairāk nekā vienkārši vīrietis, kurš gadījies viņai cejā. Vai varbūt Dānieļu apvija kāds noslēpumainības oreols?

Viņi atradās atpakaļceļā uz rietumiem, pirms Nija piespieda sevi sākt runāt. — Uz kurieni mēs dodamies?

— Ir viena tāda vietiņa netālu no šejienes, kur mēs varētu paēst. Itāļu virtuve. Vai tā jūs apmierinātu?

Uz mirkli uzmetis Nijai skatienu, viņš atkal pievērsās ceļam, tādējādi neievērodams viņas plecu paraustīšanu.

— Kādēļ jūs to darāt? — mašīnas vienmērīgās kustības un zaļās ainavas nomierināta, Nija jautāja.

— Kādēļ vedu jūs pusdienās?

Daniels ieturēja pauzi. — Esmu jums parādā.

Nijas galva spēji pagriezās. — Par ko?

Profilā viņa seja no pieres, pār kuru krita tumšās matu cirtas, un taisnā deguna līdz pat cieši sakniebtajām lūpām un spēcīgajam zodam izskatījās stūraina. — Par to, ka visu nedēļu nespēju atbildēt uz jūsu zvaniem, līdz ar to pavisam nevajadzīgi liku jums ierasties šeit. Mazākais, ko varu darīt, ir izmaksāt jums pusdienas.

— Vienalga ko, lai tik izpatiktu presei, vai ne? — ar kaut ko līdzīgu izdzīvošanas instinktam tverdamās pie savām gaistošajām dusmām, Nija atcirta.

Daniels atkal viņai veltīja ašu skatienu. — Nē. Patiesībā tas vairāk domāts kā cilvēks cilvēkam.

“Labāk gan būtu, ja — kā vīrietis sievietei,” viņa nodomāja. — Bet vai jūs nebaidāties, ka maltītes laikā varat netīšām izpaust kādu savas privātās dzīves detaļu, kuru es alkatīgi uztveršu?

— Es jums uzticos.

— Varbūt nevajadzētu. Esmu taču Eastern Edge redaktore, bet pirmām kārtām, un tas ir galvenais, rakstniece. Reportiere, ja jums tā labāk tīk. Vai tad jūs nezināt, ka reportieri ir lišķīgi radījumi, kuri izmantos jebkuru gadījumu, lai tikai iegūtu materiālu rakstam?

— Jūs to nedarīsiet.

— Kādēļ gan ne?

Content

Delinska Barbara Pieviltā

« 1 «

-2«

*3*

= 4 =

«5«

6

7

«8«

* 10 »

«11 «

- 12«

«13«

«14*

«15»

« 16*

= 17 =

«19«

~ 20 «

«21«

~ 22 «

«23«

«24«

«25 =

«26-

«27«

«28«

«29«

-31-