Sakse Anna

Pret kalnu

Anna Sakse

Pret kalnu

Romāns

.

.

1 PĀRNĀKŠANA

Saulainā augusta pēdējās dienas novakarē Juris Ozols kopā ar citiem padomju darbiniekiem smagaja mašīnā ieradās savas dzimtās puses apriņķa pilsētiņā, no kuras tikai vakar bija iztriekti vācieši.

Pilsētiņas skats — ložu un granātu izrobotās mājas, sagrautā stacija, kuras drupas vēl kūpēja, — atbraucējus nepārsteidza. Viņi jau ceļā bija uzkavējušies Pustoškā, ldricā, bija izbraukuši cauri Rēzeknei un klusā satraukumā vērojuši postažas. Bez tam laba daļa darbinieku bija paši izstaigājuši tālus ceļus, izbridusi purvus un mežus, dzīdamies vācu zvēram pa pēdām, un redzējuši vācu atstātās tuksnešu joslas. Tagad viņi nesa kara invalīda vārdu un bija iedalīti padomju darbinieku operatīvajā grupā, kam vajadzēja atjaunot civilo varu atbrīvotajos apriņķos un pagastos.

«Te nu ir viņa — tava dzimtene,» apstaigādams pilsētiņu, domāja Ozols, «par kuru tik daudz sapņots, stāvot sardzē, gan sprēgājošā salā, gan tveicīgās dienās. Jā, te ir dzimtene, par kuru atdotas dzīvības un veselība. Vai kādreiz nebija licies, ka vajadzētu tikai kāju uzspert uz dzimtās zemes, lai justos gandarīts par visām mokām, kas pārciestas drausmīgajos gados karalaukā un hospitālī? Vai tā ir?» viņš jautāja pats sev. «Nē, nav!» kāds izkliedza atbildi. Varbūt tas bija tuvējās — tikai četri kilometri attālās — frontes skarbums, varbūt šo iespaidu radīja līdz nepazīšanai pārvērstās pilsētas skats, bet viņš

nejuta dzimtenes siltuma, atgriešanās salduma, kādu bija izbaudījis nomoda sapņos Staraja Rūsas purvos. Un, tikai izstaigājis pusi pilsētiņas, ieskatījies tukšajos, vaļā atstātajos svešu un paziņu dzīvokļos, viņš aptvēra, ka stindzinošais vēsums plūst pretim tieši no šā tukšuma. Bija zeme, bija pilsētas — vairāk vai mazāk sagrautas, bet nebija cilvēku. Pa visu pilsētu viņš bija redzējis dažus vecīšus, kas, atbraucējus ieraudzījuši, bailīgi aizrāvās aiz kāda stūra. Droši vien daudzi vēl nebija iznākuši no mežiem, vēl taču tikai vakar te ielās sprakstēja šautenes un ložmetēji, un vēl šodien pareti šāviņi lidoja uz šo pusi un plīsa uz ceļa pie kapiem un purvā.

Un tad Ozolam kā sāpīga atkārpe sirdī iedūra doma, ko tas, jo tuvāk mājai, jo vairāk bija centies atvairīt. Tā bija doma par ģimeni — sievu, dēlu un meitu, kas tajā vasarā nebija paspējuši izbraukt. Tā nu bija izgadījies, ka viņš, toreizējais sava pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs, dzirdot tuvumā kara dārdoņu, bija atbraucis uz šo pašu pilsētiņu apjautāties, ko darīt, bet vairs nebija laists atpakaļ, jo tūlīt gāja prom pēdējais ešelons. Šis notikums — ģimenes pamešana vāciešu un vietējo varā — visus gadus viņu bija grauzis, iegūlies dvēselē kā netīra skabarga, kas rada sev apkārt strutojošu čūlu un nav ne izvelkama, ne apdziedējama. Cik reižu viņš nebija sevi apveltījis ar nodevēja vārdu, nosaucis par pēdējo cilvēku, kas, savu ādu glābdams, pamet pats savus bērnus. Viņš bija taisnojies un ar prātu sev ieskaidrojis, ka citas izvēles nav bijis, ka labāk, ja kaut viens no ģimenes pār-kļuvis viņā pusē, lai lauztu ceļu atpakaļ, un tomēr frontes klusuma brīžos šī skabarga durstīja un pārvērta sirdi par samilzušu augoni.

Un tagad viņš staigāja pa tukšo pilsētiņu un meklēja kādu cilvēku, kas pazina viņa ģimeni un būtu varējis pateikt kaut dažus vārdus par tās likteni. Taču uz laukiem bija parasts, ka cits citu zināja ja ne tieši, tad caur paziņām, bija parasts katru notikumu pārrunāt un prātā paturēt.

Lūk, mājiņa, kur agrāk dzīvoja dzelzceļnieks Zviedris, viņa ganu biedrs un jaunības paziņa. Bet pa gabalu jau redzams, ka mājelei atrauts jumta stūris, logi līdz galam vaļā. Ozols piegāja pie loga un ieskatījās iekšā. Istabas stūri gulēja tukša, apgāzta dzelzs gulta, tai pāri pārsviesta bērna gultiņa ar nošļukušiem aizsargrežģiem. Pie dzelzs stieņa piesiets karājās celuloīda grabulītis. Istaba piemētāta saplēstām grāmatām. Pie sienas pakārtajā spogulī kāds ietriecis ar smagu priekšmetu. Pāris krēslu nolauztām kājām nomesti sienmalē. Atstātā postaža it kā ņirgājās par cilvēkiem, par tiem, kas te kādreiz dzīvojuši, un par tiem, kas te atkal gribētu dzīvot.

Ozols novērsās un gāja atpakaļ uz pilsētas izpildu komitejas mītni, kur bija apmetušies atbraucēji. Daži bija atraduši pilnīgu «Tēvijas» komplektu un šķirstīja lapas, no kurām kā smirdoši mēsli pretim šļāca meli par boļševikiem un siekalaina lišķība pret okupantiem. Lasot milzīgiem, melniem burtiem iespiestos virsrakstus, Ozolam radās dīvaina sajūta — kā bērnībā, ieraugot odzi, kas saritinājusies guļ akmeņu čupā un izslējusies šņāc, bet tev nav patlaban neviena koka pie rokas, ar ko gāzt viņai pa galvu, un jāaiziet ar riebumu pret indīgo rāpuli, kas paliek dzīvs un ar savu naida pilno, stiklaino skatienu turpinās hipnotizēt putniņus un ierīt savā jomīgajā ķermenī.

Visu to, ko kara gaitās bija pieredzējis Ozols un viņa biedri — vācu slepkavības, bērnu līķu kaudzes, sakropļotus gūstekņus, saspridzinātas baznīcas un nodedzinātas sādžas, — šās melu lapas pierakstītāji gāza uz boļševikiem. Murgaina ārprāta pilni kļuva raksti, kad Sarkanā Armija bija pārnākusi Latvijas robežu. Nez kāpēc Ozolam riebums pret šīm applūksnātajām, vietām ar taukiem noziestajām lapām sasaistījās ar pirmīt izjusto vēso tukšumu. Vai tiešām cilvēki noticējuši šiem izdzimteņu fantāzijas murgiem un pametuši savas mājas, savu zemi un iedzīvi, lai sekotu tiem, kuru īsto seju taču tie redzēja diendienā? Vai šis pats Zviedris, kura tukšā māja ņirdza par atbraucējiem, ticēja «Tēvijas» tenku stilā sarakstītajiem apgalvojumiem, bet neticēja viņam, savam draugam, negaidīja viņu atgriežamies, vai baidījās, ka atgriezies viņš varētu nomaukt tam nagus un uzdurt mietā? Kur atbilde?

Ozols atvairīja smago jautājumu. Atbildi taču viņš bija dzirdējis jau agrāk, katru dienu visā kara ceļā no Maskavas līdz Staraja Rūsai, kur viņu ievainoja. To stāstīja zemē paglābušies krievu zemnieki, kam bija palaimējies izsprukt no vācu žandarmiem un viņu suņiem. Viņš jau to zināja, bet tomēr jutās it kā vilies draugos par to, ka tie varējuši pamest savu zemi, nepaslēpties tajā, neieķer-ties milzīgajos mežos.

Vakarā atbraucēji sagūlās uz grīdas, apklādamies ar mēteļiem. Nekāda gulēšana tomēr neiznāca. No pirmā snaudiena uzcēla vācu mīnas, kas sāka lidot uz pilsētu un sprāga tuvāk un tālāk. Bija jāceļas un jāiet dārzā, jo bijušie karotāji bija pieraduši uzticēties zemei. Pēc stundas iestājās klusums, kuru pirms saules lēkta atkal sāka ārdīt mūsējo un ienaidnieka lielgabalu niknā valoda.

Saulei lecot, viņi posās savās gaitās uz pagastiem —• sameklēt atlikušos cilvēkus, atrast visus, kas pagaidām uzņemtos kārtot pagasta dzīvi, noskaidrot padomju varas nodomus un mērķus. Ozola ceļš veda caur vairāku kilometru garu silu, bet pilsētas kara komandants ieteica pa to neiet, jo mežā vēl varot slēpties sakauto fašistu atliekas. Bija jāuzņemas lieki desmit kilometri caur kaimiņu pagastu, un viņš gāja kopā ar diviem apriņķa darbiniekiem garo, mazliet saliekto Vili Bausku un mazo, zilacaino Elzu Jansoni. Abi jaunieši bija iedraudzējušies jau padomju darbinieku kursos Maskavā un arī tagad turējās kopā. Elzas acis Ozols bija paradis redzēt dzirkstoša prieka apstarotas, bet šodien tās bija skumjas kā pielijuši meža ezeri. Kad Vilis iegāja kādās mājās nodzerties, Elza apsēdās uz ceļmalas akmens stabiņa un cieši ielūkojās Ozolam acis, gribēja pasmaidīt, bet smaids iznāca neveikls, mākslots.

— Biedri Ozol, — pēkšņi viņa sāka steidzīgi runāt, — es tevi visu laiku esmu uzskatījusi par stipru cilvēku un gribētu lūgt padomu.

— Saki vien, kas tevi nospiež, Elza, — Ozols nopietni atbildēja, bet iekšēji nosmīnēja par apzīmējumu «stiprais cilvēks». Mocošā skabarga atkal sakustējās.

— Tu jau redzi, ka esmu sadraudzējusies ar Vili. Pat vairāk. Mēs bijām nolēmuši nešķirties. Gorkijā, kur es dzīvoju, kāds mūsu puses cilvēks teicās zinām, ka mans vīrs esot pie evakuēšanās kritis. Šajos gados es arī biju pieradusi domāt, ka tā ir. Un tad sastapu Vili. Nu jā, mēs iemīlējāmies. Nē, es nevaru pateikt, tas viss iznāk tik banāli. — Viņa apklusa.

Ozols pasmaidīja: — Ko tu rausties, Elza! Man taču nav jāklausās skaisti vārdi. Pietiek, ka es tevi saprotu.

— Nu labi, — Elza saņēmās. — Bet nupat Madonā es sastapu savu draudzeni, un tā stāstīja, ka Arturs esot dzīvs. Strādājis vecajā vietā, tikai iemācījies dzert. It kā skumdams pēc manis.

Un tagad tu nevari izšķirties, pie kura palikt? Ozols jautāja.

—, Nezinu, kā to lai sauc. Pirmajā brīdī, kad uzzināju, ka Arturs dzīvs, man uzplūda tik daudz atmiņu. Bet tad no šīm atmiņām izraisījās tāda kapsētas smarža. Ir ziedi, ziedi, bet tiem līdzi trūdu smaka. Es apmulsu.

Dzīve prasīs izšķirties, — Ozols piebilda.

— Jā, es zinu, — Elza atbildēja. — Viņa jau to prasa. Bet es neizstāstīju. Tā kapsētas smarža laikam radās no tā, ka es sāku domās salīdzināt Arturu ar Vili. Arturs mīlēja literatūru. Mēs daudz lasījām, strīdējāmies. Viņam patika tā sauktā tīrā māksla. Es prasīju saturu. Bet jauki likās šie strīdi. Vilis nav tik daudz lasījis. Viņš ir bārabērns, no mazām dienām sācis pats maizi pelnīt. Viņā ir arī kaut kas raupjš — nē, tas nav īstais vārds, bet tu jau pats viņu pazīsti. Vienu brīdi atmiņas par Arturu gandrīz nomāca mīlu uz Vili. Es sāku viņus abus salīdzināt, un tas vairs nav labi. Bet, kad es gribēju jau aizbēgt no Viļa, manī kaut kas sacēlās. Arturs strādājis vecajā vietā un aiz skumjām pēc manis dzēris. Neko nav darījis, ne pirkstiņa nav pakustinājis, lai drīzāk pašķirtu man ceļu atpakaļ! Arturs dzēra, bet Vilis brida purvus, apsaldēja kājas, fašistus kaudams, beidzot roku pazaudēja.

— Tu taču nedomā jautājumu izšķirt tiesiski, — iebilda Ozols, kad Elza uz mirkli apklusa. — Bet ko tad saka tava sirds, uz kura pusi tā liecas?

Sie nav bijuši vienkārši atšķirtības gadi, — Elza turpināja, it kā netieši atbildēdama uz pēdējo jautājumu. — Tie ir radījuši dziļāku plaisu. Kad es iedomājos, kā mēs strādājām tur aizmugurē, kā jūs kāvāties frontē un kā mēs visi elpojām vienu gaisu un domājām vienu domu, tad atkal man Vilis ir tuvāks un mīļāks. Pamest viņu man liekas tikpat kā karalaukā pāriet ienaidnieka pusē.

— Tad jau tu esi izšķīrusies, — noteica Ozols.

— Jā, es palieku pie Viļa, — pieceldamās apņēmīgi teica Elza. — Es tikai baidos, ka Arturs un citi varētu sākt mest dubļus uz komjaunatni, ka, lūk, komjaunietes ir tādas . . . nu, nepastāvīgas, neuzticīgas.

— Ak Elza, — Ozols pasmējās, — to liekuļu dēļ gan tev nebūtu vērts arī pašai sākt liekuļot.

Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet tur jau nāca Vilis, kreiso — nekustīgo roku sāniem piespiedis, labajā divus ābolus saņēmis. Viņš pasniedza tos abiem gaidītājiem. Elzas skats bija atkal atguvis dzidro mirdzumu.

Krustcelēs viņi izšķīrās, atvadīdamies ar īsu, ciešu rokas spiedienu. Ozolam sākās grūtākais ceļa posms. Lai nomierinātu satrauktās sirds sitienus, viņš centās ielūkoties apkārtnes ainavās. Kādreiz te bija ēnainu liepu gatve, kas vasaras vidū reibināja ar medaino smaržu un sanēja bišu spārnu vēdās. Tagad lielie koki guļ ceļmalā, nozāģēti uz pusaugstiem celmiem, sapinušies nogāzto telefona stabu stieplēs. Latviskais lielceļu skaistums! Vietām no apsvilušo dārzu rūsganuma rēgojās tikai apkvēpuši dūmeņi. Kopā ar atlikušajām krāsnīm tie veidoja dūres, kuru viens pirksts pacelts pret debesīm. «Tu maksāsi reiz, dedzinātāj un slepkava!» draudēja šīs dūres.

Klāt Mieriņu mājas, no kurām vairs tikai seši kilometri līdz vietai, kur Ozols cerēja atrast savu ģimeni. Arī Mierini tukši, tikai kaķis bailīgi ieplestām acīm izlec no grāvja un, spalgi ieņaudēdamies, pa paksi uzspurdz šķūņa augšā. Istabas durvis ir vaļā, un pa tām priekšnamā redzams kaut kas pelēks, sarucis, kā cilvēka ķermenis. Ozols iegāja sētā un dažus soļus no mājas durvīm sastinga. Ar galvu pret slieksni priekšnamā uz muguras gulēja vecais Mieriņu Rūdis, saimnieka plānprātīgais brālis, balto bārdiņu uz augšu paslējis. Šķērsām pār miroņa krūtīm bija pārkritis suns, garspalvainais Duksis, arī beigts. Visapkārt līķim priekšnama klonu klāja sarecējušu asiņu paltis. Vecais vīrs nebija darījis nevienam ļauna, tikai sirdzis ar dīvainu māniju — neviens viņu nevarēja pierunāt iziet ārpus pagalma vārtiem. Droši vien būs bijis tā, ka žandarmi gan izdzinuši Mieriņu ģimeni, bet Rūdi, kad tas pretojies, vienkārši nošāvuši. Arī suns laikam bija palicis sargāt savu veco draugu un saņēmis lodi. Te nu gulēja dzimtas mājai uzticīgais vecītis un vēl nāvē smaidīja savu mīlīgo, drusciņ zobgalīgo smaidu it kā teikdams: «Redzi, ka neviens nevarēja mani izdzīt no mājas!»

«Būs jāsameklē cilvēki un jāaprok līķis,» nodomāja Ozols, iziedams uz lielceļa. Gaisā pagriezās melno gaļas mušu mākonis, un asa smirdoņa iesitās nāsīs. Ceļmalā gulēja beigta aita uzpūstu vēderu, pārbrauktu kaklu. Grāvī puszvilus iegrimis zemnieku ratu ritenis. Ozols pasmīnēja: te pasaules iekarotāji izdarījuši tik «ātras atraušanās kustības», runājot «Tēvijas» vārdiem, ka ietriekušies zemnieku pajūgos. Vecajā skolas sētā kustējās kāds salīcis stāvs. Ozols pazina tas bija vecais Vēvers, agrākais pagasta rentnieks. Tātad izslapstījies. Iet parunāties? Bet kājām nebija spēka iegriezties skolas gatvē. Ja cilvēks sagaida sitienu, tad gribas to atvairīt vismaz vēl kaut brītiņu. Ir savādi, — tur, Maskavā, likās, ka varētu kājām nosoļot visu lielo ceļa gabalu, bet tagad tās cilājas smagi, kā no akmens tēstas. Ozols sarāva plecus uz augšu, sakārtodams nošļukušo mugursomu. «Esi taču vīrs un nesmilksti!» viņš izlamāja sevi. «Vai tiem bērniem, kurus viņi pēc vācu iztriekšanas redzēja ar durkļiem pienaglotus pie koku stumbriem, nebija tēvu, vai tām sievām, ko atrada krievu sādžās šķūņos dzīvas sadedzinātas, nebija viru, kas arī reiz cerībās un baigās nojautās skaitīs soļus līdz dzimtajai ligzdai? Miljonu ciešanās vajadzēja izkust personīgajām sāpēm, un tomēr katram tās jāizsāp par sevi.»

Pa labi pamirdzēja ezers. Viss krasts nolīsts pilnīgi kails, lielie vītoli guļ, krustām šķērsām sakrituši. Sājā krastā rēgojas tukši bunkuri un munīcijas kastes. Kviešu laukā saraktas tranšejas. Tik bieži redzēti skati, un tomēr savā pusē, kur katrs koks, katrs krūms, pat puķu ceri ceļmalās tik pazīstami un uz visu mūžu atmiņas kambaros ieslēgti, šie pāri gājušo kauju atgādinājumi krasāk nekā citur kliedz par kara postu.

Muižas ēkas palikušas neskartas. «Labi gan, būs telpas mašīnu un traktoru stacijai,» Ozols ar saimnieka aci novērtē jaunceltā šķūņa apmērus. Bet tūlīt karsts asiņu vilnis iesit sejā niknu sarkanumu: šķūņa priekšā savestās

lauksaimniecības mašīnas — zāļu un labības pļāvēji, kartupeļu racējs, zirgu grābekļi — visas saspārdītas ar granātām! — Nelieši! — Ozols skaļi nolamāja nezināmos postītājus un pats nobrīnījās, ka šī lieta viņam tā ķeras pie sirds. Cik nemanot pa šiem gadiem viņā pārveidojies īpašuma jēdziens. Tas, kas kalpo viena cilvēka vajadzībām — savs krekls, savs uzvalks, tagad liekas sīkums, bet te, lūk, sapostīta tautas manta, mašīnas, kas tik ļoti būtu noderējušas pagasta dzīves atjaunošanas sākumam.

Aiz muižas viņš nogriezās pa lauku ceļu uz savu māju. Vēl priekšā neliels šiliņš, tad jau tai vajadzēja kļūt redzamai. Ozols ievēroja, ka elpo nevienmērīgi, — gaisu rauj vairāk tikai iekšā, rīstīdamies kā asaris, izsviests ezera krastā. Viņš piespieda sevi iet straujākā gaitā un silā pat paskrēja kādu gabalu, tā ka sāka sāpēt ievainotais sāns. Mežam cauri izkļuvis, viņš apstājās un vienā skatā ietvēra visu — savu mājiņu, kas neskarta gozējās piesaulē, dūmeni, no kura bezvējainā pusdienā kā tieva, taisna strūkla kāpa augšup balti dūmi. Kūpošs dūmenis — cik daudz tas izsaka cilvēkam, kas atgriežas savā mājā pēc tik ilgas prombūtnes. Tas vēstī, ka mājā ir dzīvība, kāda dzīva būtne, kas tevi saņems ar priecīgu izsaucienu, steigsies celt galdā silta ēdiena bļodu un stāstīs, stāstīs aizgūtnēm un nesakarīgi, sākumā varbūt tieši to nesvarīgāko un otrādā kārtībā — pēdējos notikumus kā pirmos.

Istabas durvis atvērās, un pa tām iznāca sieviete, — tā bija Olga, tur nebija nekādu šaubu. Pagalmā viņa apstājās un, roku virs acīm uzlikusi, lai atvairītu saules spožumu, skatījās uz viņu — pārnācēju. Laikam nepazinusi, turpināja iet uz šķūnīša pusi, kur stāvēja malka. Paņēmusi klēptiņu, viņa vēlreiz pameta skatu uz ceļinieka pusi, tad izmeta malku no rokām un, iesaukdamās: — Juri! Juri! — skrēja tam pretim. No viņas sejas, no sirmajām matu šķipsnām, kas līda ārā no lakatiņa apakšas, Ozols redzēja, ka šie gadi Olgai nav bijuši viegli.

Pirmajos mirkļos pēc sasveicināšanās valodas neraisījās. Jurim sirdī dega jautājums: «Kur bērni?» — bet viņš nevarēja to izteikt, no sievas skata jauzdams, ka ir notikusi kāda nelaime, atkalredzēšanās priekiem piejaukts smags rūgtuma malks. Viņi iegāja savā mājā. Olga

palīdzēja Jurim noraisīt mugurmaisu, apsēdināja galda galā. Un, lai tikai nebūtu jārunā, viņa rosījās pa istabu, meklēdama kādu šķīvi un nazi ar dakšiņu, ko uzlikt galdā, tecēja uz virtuvi un atpakaļ un lādēja vāciešus, kas tomēr atraduši zemē ieraktos traukus un vienkārši sadauzījuši. Viņa stāstīja, kā žandarmi, ķēdēm kaklā žvadzot, staigājuši pa mājām un klieguši: «Vek! Vek!» — kā cilvēki rakuši mantu zemē un ar lopiem un vezumiem mēģinājuši noslēpties silos un purvu salās, bet tur tos uzokšķerējuši pašmāju šucmaņi, un tā cilvēki tomēr aizdzīti. Aizķērušies tikai tie, kas nebijuši sametušies lielos pulkos, bet pa vienai ģimenei ielīduši kādos krūmājos. Viņa stāstīja arī par sevi, kā ar zirgu, gotiņu un aitiņu pēdējā naktī pirms izdzīšanas ielīdusi smalcītē aiz Vilku purva un barojusi kustonīšus ar maizes garozām, lai tie netaisītu troksni, dzirdot to lopu skaņo maurošanu, kas nākuši no lielceļa puses, kur ļaudis ar vezumiem un lopiem plūduši nepārtrauktā straumē, žandarmu un viņu suņu apsargāti, lai nevarētu nogriezties mežā.

Juris ievēroja, ka sieva runā steigā un aši pārlec no viena stāstījuma uz otru, it kā baidīdamās klusuma iestāšanos. Viņš redzēja, ka tai pašai sāp jautājums: «Kur bērni?» — bet tā cenšas paildzināt viņam mocošo skaidrību. Bet tad viņā kaut kas saslējās, tāda kā nepatika par savu nespēku un par sievas tīstīšanos kā ap mazu bērnu, kuram grib slēpt kādu bēdīgu notikumu vēl un vēl brītiņu it kā gaidot, lai tas paaugas lielāks. Un viņš pārrāva Olgas runas pavedienu ar asu, noteiktu jautājumu:

— Nu, bet kur tad Kārlēns un Mirdza?

Olga satrūkās no jautājuma kā no spalga šāviena klusā naktī. Vaigu galos iesitās stingri norobežots sarkanums, acīs izsprāga asaras. Juris to uzskatīja par labu zīmi — viņa vēl nevarēja būt visas asaras izraudājusi.

— Aizveda ... — pēkšņi viņa iešņukstējās skaļi, bet bez asarām. Pieplakusi vīra plecam, viņa stāstīja, kā Kārlēns izdzīts no skolas jau pirmajā vācu gadā. kā nedrīkstējis ne miestiņā, ne biedrības mājā rādīties, kur saimniekdēli viņu gribējuši ar pirkstiem nobadīt, saukājuši par sarkanšlipsaini — par to, ka bijis pionieris. Šopavasar, kad puikam palikuši septiņpadsmit gadi, viņš par visām varēm gribējis aiziet mežā — iešot pie parti-zāņiem. Tā vien licies, ka vēl jau mazs, kas tas nu par karotāju. Bet vāciešiem tie likušies labu labie karotāji. Visi jaunie puisīši salasīti kā cālīši automobiļos un aizvesti. Kad jau izsludināta — nupat augustā — šo bērnu mobilizācija, tad vairs par bēgšanu nebijis ko domāt. Šucmaņi ložņājuši pa mājām kā kurtu suņi un draudējuši mājas nodedzināt, ja kāds lūkošot pamukt, mātes un piederīgos nošaut. Aizveduši Kārlēnu tāpat kā visus jaunos.

Juris sadrūma. Krūtīs brieda rūgtums pret sievu, ka tā nav laidusi Kārlēnu pie partizāņiem, tad tas būtu palicis šajā pusē. Bet tagad? Cik tur trūkst, ja nebūtu smagā ievainojuma sānos, viņi — tēvs un dēls, kas visus gadus tiešām jutušies tēvs un dēls, — sēdētu katrs savā ierakumā un šautu viens uz otru. Ne aiz naida, aiz pasaules uzskatu dažādības, bet aiz kaut kādas nejēdzīgas varmācības un te, lūk, viņas — mātes un sievas nevarības pēc. Vecu vecā visu māšu dziesma — dēliņš vēl mazs, kas viņu mežā apkops, kas ēdienu pados! No mēles raisījās pārmetums, bet viņš laikā to apvaldīja. Olga jau tā satriekta, droši vien pati sevi šaustījusi un lādējusi. Un vai neiznāk tā, ka viņš savas vainas apziņas smagumu, ko nesis visus šos gadus, tagad grib uzvelt sievai, sak, nes tu to tālāk, es laimīgi esmu ticis vaļā. Tāds pats samulsums, kāds bija pārņēmis viņu prom braucot, varēja būt samulsinājis Olgu šovasar, kad pēkšņi un ātri jāizšķir,— jā, kā tad īsti rīkoties?

— Un kur Mirdza? — jauns asmens iedūrās sirdī, un ceturtdaļacumirklī vai pat īsākā laika sprīdī caur smadzenēm izjoņoja visas pārciestās bažas, visas iespējamās un pielaistās varbūtības, par kurām viņš bija pret sevi cīnījies, izsmējis, saukājis par krāpnieku, kas laikam grib likteni piemānīt: lūk, ja jau es nekā no tevis negaidu, ne uz ko neceru, tu nevari izdomāt neko tik ļaunu, kas mani pārsteigtu. Liekuļo tā un slepeni ceri, ka liktenis tevi liks mierā, saudzēs gluži vienkārši tāpēc, ka nav vērts ar tevi nodarboties, slepeni iedot tev belzienu tik un la neizdosies, jo tu jau uz visu esi gatavs.

— Mirdzu aizveda līdzi saimnieki, tepat Sarkaļi, — Olga pamāja ar roku uz lielā kaimiņa māju pusi.

Kā, vai tad Mirdzai bija jāiet kalpot saimniekam? — Juris uztraucās. — Vai savā mājā jums darba un maizes nepietika?

— Pietikt jau pietika, — Olga nevarīgi pameta ar roku. — Bet neļāva strādāt. Cik reižu nesauca uz pagasta māju un nebrīdināja, ka mūsu butka neesot brīv tik daudz cilvēkiem būt, viens jādod prom. Ja nelīgšot pie Sarkaļa, aizsūtīšot darbā uz Vāciju. Tad sarunājām, ka tomēr labāk tepat, būsim viens otram acu priekšā.

Un tu viņu nevarēji paslēpt smalcītē aiz Vilku purva? — Juris ierunājās ar tādu pārmetumu balsī, ka Olga sarāvās un viņas acīs iezibējās asaras.

Juri. kā tu runā! viņa savukārt pārmeta vīram.

Sarkaļi brauca projām tad, kad nevienu vēl nedzina. Tikai pats palika te, šucmanis bija. Skraidīja pa mežiem un draudēja nošaut boļševiku gaidītājus. Kā tad Mir-dziņa varēja nebraukt . . . kā tad es varēju viņu aizturēt? Bet tu runā tā, it kā es vēl visas asaras nebūtu tizrau-dā justi.

Ozols drūmi klusēja. Apzinājās, ka ir netaisns pret sievu, bet nespēja savu vainu izlabot. Brīnījās un taujāja sev, kur palicis tas maigums, kas plūda pāri sirdij vientuļos brīžos karalaukā un slimnīcā, domājot par savu māju, par sievu un bērniem. Kur palikuši visi tie mīļie vārdi, kādos bija tos saucis, nevienam nedzirdot? Tagad īgnums plosās krūtīs. Liekas, ka tuvinieki viņu apvainojuši, neprazdami vismaz sagaidīt te, neprazdami noslēpties no kauna pilnās aizdzīšanas.

Neraudi, Olga, — Juris mēģināja pārvarēt īgnumu. Bet viņš bija pateicis auksto «Olga», nevis tuvo un sirsnīgo «Oļa», un, lai to izlabotu, pasniedzās noglaudīt sievas roku. Sis neveiklais glāsts atsildīja Olgas aizsalušos asaru traukus, un, saļimdama uz vīra pleca, viņa sāka nevaldāmi šņukstēt.

Juri. Juri. vai tad tāda ir mūsu satikšanās? ... — caur asarām izlauzās rūgti vārdi. — Cik mēs netikām runājuši par tevi ... kā gudrojuši tevi sagaidīt . . . Bet iznāca citādi . . .

Nolādētie vācieši! — viņa iekliedzās. — Aizveda mūsu Kārlīti . . . tikpat kā no sirds izrāva gabalu ... Un kur tagad Mirdziņa maldās? . ..

— Neraudi, Oļa, — Juris maigi noglauda sievas matus, no kuriem bija noslīdējis lakatiņš un atklājis sazēlušo sirmumu. — Varbūt viņi pratīs atrast ceļu atpakaļ. Kamēr bērns dzīvo mātes aizvējā, tikmēr ir nevarīgs kā cālēns, bet, tiklīdz kļūst patstāvīgs, mācās pretim knābt. Oļa, būs taču labi, — lai pārliecinātu sievu, viņš pats sāka ticēt saviem mierinājuma vārdiem. — Tu redzēsi, — viņi pārnāks.

Šai brīdī viņš atcerējās tos jaunos zēnus un meitenes, kas, vecākus pazaudējuši, bija gan ar labu, gan ar mānīšanos pratuši iekļūt latviešu strēlnieku divīzijā un ātri pieraduši kara dzīvei. Tās ir tikai vecāku iedomas, ka viņu bērns ir saudzējams un nevarīgs. Dzīve izmāca ātrāk nekā visas skolas un grāmatas.

Olga atplauka, it kā tikai šos vārdus no Jura gaidījusi. Viņai tā bija gribējies ticēt, ka bērni pārnāks, un, kad tos pateica Juris, kas pats tikko bija pārnācis pēc tik smagiem prombūtnes gadiem, tad viņam nu gan varēja ticēt.

Lai izklaidētu sāpīgo jūtu sastrēgumu, Juris vedināja sievu parādīt, kas palicis pāri no viņu mazās saimniecības. Olga sāka rosīties, novāca traukus no galda un ēdienu. Ieskatījusies, ka Juris tam tikko pieskāries, kā izbrīnījusies, kā pārsteigta pavērās viņā un nomurmināja:

— Bet kā tad tā? Kāpēc tu neēdi? Jums jau tur kara laikā diez kā ... — viņa aprāvās pusteikumā.

Jurim nāca prātā vakar «Tēvijā» lasītie raksti par badā nomērdētiem latviešiem, un pierē ievilkās stāva rieva. Vai tiešām arī Olga tiem būtu noticējusi? «Ak, lai jau,» viņš aprāja īgnumu, «savās bēdās viņai pasprūk kāds neapdomāts, negribēts vārds, un tu tūlīt tiesā.»

Olga atgriezās no virtuves un, paķērusi virsjaku, vilka to virsū, nevarēdama iedabūt roku piedurknē. Juris ievēroja, ka viņa velk otrādi — ar padrēbi uz augšu, un saprata, ka nabaga sieva tiešām staigā kā pa sapņiem. Viņš paņēma jaku un palīdzēja uzvilkt.

Viņi izgāja pagalmā. Šunelis Ķepsis, kas pirmajā kara vasarā vēl bija mazs kucēns, neuzticīgi paskatījās savā saimniekā un ierūcās.

— Te nu bija, — Juris iesmējās, — negrib mani vairs pazīt. Ir gan jocīgi, pat suns atgādina, ka gadi aizgājuši, ne dienas.

Olga neatbildēja. Klusēdami viņi pagājās aiz istabas un apstājās. Jaunās ābeles gulēja nozāģētas gar zemi. Pat ogu krūmiņi bija nokapāti. No bišu stropiem neredzēja izlidojam nevienu biti.

Juris novērsās no dārza postažas. Daudz tādu dārzu kapsētu bija redzēts, bet savu stādīto ābelīšu stumbru asās, gāžoties atrautās skabargas likās pieskaramies rētai sānos, un tā iesmeldzās. Bet Juris neļāva sāpīgajai sajūtai aizplūst līdz sirdij. Viņš pavērsa skatu pret apvārsni. Tālumā, zilganā dūmakā ietīts, mierīgs un nekustīgs ainojās sils, pār kuru dega sārta un dzeltena vakara blāzma, bet virs koku galotnēm gulēja tumši pelēka mākoņu strēle. Visa daba bija pilna vasaras beigu cēliena rāmā miera, līdz pat silam līdzenumā un nogāzēs briedīgā dzeltenumā lāsoja gatavā labība, sen noilgojusies pļāvēju.

Un, lūk, šī ainava, sils tālumā un vakarriets virs tā, tik daudz reižu skatīts un tā pierasts, ka, acis aizverot, var savā priekšā redzēt katru augstāk pastiepušos koka galotni, tā pārliecināja Ozolu, ka viņš ir mājā, ir atgriezies, te ir dzimtene, kas ilgi saukta, kurai trīs gadus pretim iets.

2 PARTIJAS BIEDRS

Juri! Klau, Juri! Vai tu nedzirdi, kā šauj? — Ozolu pamodināja sievas izbaiļu pilnā balss. Viņš uztrūkās un juta, ka Olga visa drebēja. Sataustīja viņas roku — tā bija mikla un auksta. Šāviņi kaukdami lidoja pāri jumtam, un sprādzieni drebināja logu rūtis.

— Juri, runā taču, citādi es traka kļūšu aiz bailēm! — Olga lūdzās, piespiezdamās vīram ar visu ķermeni.

— Ko tu baidies, Oļa, — Juris sāka viņu mierināt. — Šāviņi jau nesprāgst pie mums.

— Es nevaru izturēt tos kaucienus. — Olga vaidēja.

— Tie kaucieni ir vismazāk bīstami, — Juris iesmējās. — Kamēr kauc, tikmēr viss kārtībā, — viņš iet tālāk.

— Bet, kad tā šauj, man bail par Kārlēnu. Kā viņš tur, karalaukā . . . Un Mirdza ... Es redzēju, kā vācieši maisās starp bēgļiem vien. Un kas tad no gaisa var izšķirt? Man taisni sirdi ņem laukā. Un ja nu vācieši nāk atpakaļ un atrod tevi šeit?

Viņi piecēlās un sāka ģērbties. Logā jau sitās pirmais rīta gaišums. Pie durvīm piespiedies, suns skrāpējās nagiem un smilkstēja.

Fronte bija tuvu. Vācieši bija atsviesti aiz upes, kas miestiņu dalīja uz pusēm. Sājā pusē palikušo daļu ar pagasta un tautas namu, pienotavu, baznīcu un labākajām ēkām tie bija uzspridzinājuši un nodedzinājuši. Upes labais krasts bija nolīsts līdz pēdējam krūmam. Otrpus upes tie bija ieķērušies kā ērces dzīvā miesā. Tikai nupat, iziedams pagalmā, Ozols aptvēra, ka vakardien dīvaino vientulības sajūtu bija uzdzinis ari savādais klusums, kāds nav parasts frontes tuvumā. Viņš taču visā ceļā nebija sastapis nevienu aktīvās armijas cīnītāju, kaut kur pa gabalu redzējis tikai dažus mīnu meklētājus. Tātad te nebija galvenais uzbrukuma virziens un īstas kaujas nebija paredzamas.

Olga aizgāja uz kūti ar slauktuvi. Ozols noskatījās viņai pakaļ — kāda salīkusi un sarāvusies viņa staigā, vienmēr it kā nosalusi, kā nobijusies. Un ari novecojusi, ne tikai ārēji, bet arī iekšēji kļuvusi veca un vārga. «Nez vai viņa smieties arī vēl prot?» diez kāpēc viņam iešāvās prātā, bet atkal sanāca pašam kauns par tādu domu. Par ko lai viņa būtu smējusies šos gadus, kad virs šķiet pazaudēts, bērniem draud aizsūtīšana uz Vāciju, pašai pazemojumi uz katra soļa! Vakar vakarā pāri pusnaktij viņa bija stāstījusi, kā Sarkalis atņēmis padomju gadā piegrieztos piecus hektārus. Kā ņirgājies, ka nu esot aizrijusies ar viņa zemi, gribējuši bez darba pie mantas tikt. Un Mirdzai vēl bijis jāiet pie tāda kalpot, jātīra viņa asiņainie zābaki, kad tas pārradies no saviem noslēpumainajiem braucieniem uz apriņķa pilsētu. Vissmagāk Olgu tomēr bija satriekusi bērnu zaudēšana, viņu grauza neziņa par tiem. Naktī Ozols bija pamodies no viņas elsām, bet iz-izlicies aizmidzis, lai nebūtu jāmierina. Viņš nosarka, kaunēdamies par savu saīgumu naktī. «Vai tad viņa nemaz nepriecājas par manu atgriešanos?» viņš bija domājis un dusmojies. «Padomā tikai, kāds princis,» tagad viņš lamāja sevi, «uzrauc degunu, ka pavalstnieki nav uzcēluši goda vārtus, viņu gaidīdami.» Nu jā, nu viņš taču bija frontinieks, asinis lējis, un sieva neko daudz viņu neapglāsta, raud par bērniem, kam nekādu nopelnu nav.

Juris nopurināja pretīgumu, ko bija izraisījusi sevis zaimošana. Žirgts rīta vējš pagrūda uz acīm matu šķipsnu, un viņš atglauda to atpakaļ. Bija atkal iestājies klusums, putni sasaucās aploka bērzos. Tāds klusums un rīta maigums, ka grūti pat ticēt — nupat vēl dārdēja lielgabali, karš vēl nav beidzies. Jau otrreiz karš bija pārtraucis viņa paaudzes mierīgo dzīves plūdumu. Toreiz pirmais karš izjauca viņam skolas beigšanu. Piecpadsmit gadu, tūlīt pēc dēla dzimšanas, tēvs bija krājis naudu, atteicies no visa daudzmaz pieciešamā, no svētdienas ratiem, no svētdienas drēbēm, no pašas svētdienas, lai tikai dēls izkļūtu no nabadzības, kādā Ozolu ģimeni iespieda desmit pūrvietu lielais liesās zemes gabaliņš. Juris jau bija izlauzies līdz ģimnāzijas trešajai klasei, kad tēva sakrātā cara nauda pārvērtās par nederīgiem papīra gabaliņiem, bet bez naudas skolu turpināt nebija iespējams. Kaimiņu — tepat Sarkaļu dēls turpināja skolu arī kara laikā un brīvdienās ķircināja Juri. tāpat kā viņa tēvs, saukādams par pusstudentu. Juris tādās reizēs spītīgi iecirta galvu ar zodu pret krūtīm un klusēja. Viņš neteica nevienam, ka ik brīvā brīdī mācījās, gatavoja ģimnāzijas tālāko klašu kursu. Vēlāk, kad karš bija beidzies, viņš aizbrauca uz Rīgu un nolika abitūrijas eksāmenus. Gatavojās iestāties arī augstskolā, bet tēva negaidītā nāve šo nodomu izjauca. Juris nespēja veselībā vārgo māti pamest vienu un piesējās zemes gabalam, kur katru pēdu bija slacījuši tēva sviedri. Viņam bija divdesmit četri gadi, kad māte apgūla slimības gultā, bet saimniekot atnāca bārene Olga, klusa, maiga meitene, tikai deviņpadsmit gadu veca, bet jau izbridusi pagasta lielsaimnieku kūtis, ieguvusi delnās biezas tulznas no mēslu dakšu cilāšanas. Juris ilgi nevarēja viņu atradināt no uzrunas «saimnieks», bet viņa baidījās to uzrunāt par Juri. Viņa vispār baidījās no katras laipnības, ko tai parādīja, nekad viņam neuzsmaidīja, un tikai pēc laba laika viņš saprata, ka ta neuzticas saimnieku tuvināšanās mēģinājumiem. Gada gaitā Juris bija neatvairāmi iemīlējis nopietno meiču, kas ar neizsīkstošu pacietību apdarīja mājas darbus un apkopa slimo māti. Pavasarī māte nomira, un pēc viņas bērēm Olga pateica, ka ilgāk nu viņa te nevar palikt. Juris kā šodien atceras to dienu. Ja nebijis tik neglābjami iemīlējies, viņš bulu centies to pierunāt, piesolījis lielāku algu. Bet viņš bija tā satriekts, ka aizskrēja uz mežu un visu dienu noblan-dījās, nespēdams iet mājā, kur viņu nomāca doma, ka drīz tā būs tukša un drūma, jo tur vairs neskanēs Olgas mīkstie soļi. Viņš atceras, ka ilgi gulēja sūnā un skatījās balto mākoņu laivās, kas viena pēc otras aizpeldēja debesu dzelmē. Putni trallināja kā neprātīgi, jaunie egļu čiekuriņi un ziedi izdvesa reibinošas smaržas, bet šis skurbais dabas pavasara prieks viņam uzdzina visrudenīgākās domas un izjūtas. Tikai nesen viņš bija izlasījis sentimentālo Kellermaņa romānu «Ingeborga», un viņu pārņēma dulna vēlēšanās atdarināt romāna varoņa soli — nodedzināt savu māju pēc tam. kad Olga būs aizgājusi. Nodedzināt māju un aiziet pašam pasaulē, tālos klejojumos, neskatīties ne uz vienu sievieti, neuzkavēties nekur ilgāk par dienu. Mājā viņš pārgāja tikai naktī, ielīda šķūnī un pārgulēja tur. Novāļājies bez miega, kaut arī iepriekšējā dienā neēdis, viņš, gaismai austot, uzmeta zirgam aizjūgu un aizgāja tīrumā art. Ap brokastlaiku, pūtinot zirgu, ieraudzīja no mājas iznākam Olgu ar krūzi un maizes gabalu rokā. Viņa nāca taisni uz tīrumu, baltais lakatiņš bija noslīdējis uz pleciem, un vējš purināja tumšās sprogas. Viņš gribēja novērsties, neskatīties uz meiteni, bet skats bija kā piekalts slaidajam stāvam. — Vairs tikai septiņas dienas ... — viņš čukstēja pats sev, — tad viņa aizies un arī es aiziešu. Kāpēc es vairs te aru? Vienalga, labāk kaut ko darīt, kustēties, strādāt. — Olga pienāca un nolika viņam līdzās piena krūzi, paklāja dvieli un attina uz tā maizi. — Ēdiet, saimniek, brokasti, — viņa teica un nosarka, zinādama, ka Juris nemīl «saimnieka» vārdu. Citreiz viņš būtu atkal to pazobojis, pateicis: «Paldies, kalponīt!» — bet šoreiz nevarēja dabūt pāri lūpām pat vienkāršu paldies. Olga pastāvēja brītiņu, neveikli pagrozījās, paskatījās viņā jautājoši, bet, tā kā viņš sēdēja grāvmalē nekustīgs un nerunīgs, nepieskardamies ari maizei, viņa strauji apgriežas un aizgaja mājup.

Klusēšana ieilga un turpinājās visas septiņas dienas, kamēr pienāca Jurģu diena un Olga bāla un sagrauzta saiņoja savas mantiņas. Salikusi drēbes nastiņā, viņa vīkstīja to gausi, kā sasietām rokām, bet Juris sēdēja uz sliekšņa, galvu rokās iespiedis. Beidzot viņa bija galā un tuvojās Jurim.

— Varbūt ... uz atvadīšanos ... — viņa ierunājās, bet teikums pārtrūka pēc katra vārda, — jūs vismaz . . . pateiksiet . . . ardievas . . .

Un tad viņš pietrūkās kā dzelts un, steigā norīdams vārdu galotnes, sāka lūgties: — Olga, neaizej, pagaidi! Nē, ej, ko gan tu darīsi pie cilvēka, kurš ir muļķis, stulbenis, kuru tu nekad nevarētu mīlēt, bet kurš tevi mīl . . . neprātīgi. Bet lai jau. Ej, es arī tūlīt iešu. Uz visu mūžu. Nē, paliec tu šeit, dzīvo šajā mājā, es te vairs neatgriezīšos, nē, nē, galvoju, ka tu mani vairs neredzēsi. Ja tas ir noziegums, ka esmu tevi iemīlējis, tad . . .

— Juri! — Olga bija iesaukusies un vairāk neko, bet no šī viena vārda, no viņas balss skaņas, no acīm, kas iemirdzējās pēkšņā laimē, viņš saprata, ka ir bijis akls pret Olgas jūtām, vai arī viņa pratusi noslēpt savu mīlu uz viņu aiz vienaldzības un kalpones godbijības maskas.

Tā sākās viņu jaunā dzīve. Viņi strādāja. Tas nebija darbs, tās bija darba orģijas, kurām viņi nodevās pirmajos gados. Viņiem vajadzēja iekārtot savu mazo saimniecību tā, lai tā vēlāk prasītu mazāk darba, lai atliktu vai rāk laika grāmatām.

Ozols mēģināja ar varu atrauties no atmiņu ainām, bet tās plūst un plūst viņam garām nepārtrauktā straumē. Tās rāda Mirdzu un Kārlēnu, mazus, spriganus bērneļus, viņu pirmās skolas gaitas, rūpes, vai spēs sūtīt viņus vidusskolā, rāda pirmo padomju gadu, kuram Ozolu ģimene pieķērās un atdevās ar visu sirdi. Ar jaunu asumu tās atklāj aizbraukšanu no dzimtenes, pirmās drausmīgās dienas, kad viņš nevarēja parunāt ne vārda, tās atdzīvina sajūsmu, ar kādu viņi, evakuētie latvieši, brauca uz savu daļu. Pēc tam viņa acīm slīd garām kauju ainas, draugi, kas palika guļam nepiepildītās ilgās stingstošiem

skatiem, dzīvie, kas pāri viņu līķiem drāzās uz priekšu. Liekas, šīs kara ainas izdzēš visu pārējo dzīvi, nekas pirms tam nav bijis un turpmāk nebūs tik spilgts. Dziļāk par visu tās iegūlušās atmiņas dzīlēs un arvien, arvien uzsit augšup nemierīgus burbuļus. Ar sevišķu spilgtumu atmiņā uzpeld 1942. gada agrais pavasaris. Latviešu divīzija, pati pusielenkumā, žņaudz ielenktās vācu 16. armijas kaklu. Strēlnieki guļ purvā, neviena automašīna šķīdoņa ceļos nevar viņiem piekļūt. Visa dienas deva ir mazs, mitruma piesūcies rupjmaizes sausiņš. Daždien pietrūkst pat tā. Aizmugurē stāvošie ir nogrebzdojuši visus bērzus, bet tiem, kas atrodas priekšējās līnijās, ari tas nav ļauts. Pretvēja dienās vācieši ņirgādamies plūdina uz viņiem smaržīgu ēdienu tvaikus un pa skaļru ņiem kliedz: «Nāciet pie mums, mēs jūs pabarosim!» Jurim siksnā jau izdurti divi papildu caurumi, lai sajoztos ciešāk. Bet tieši šajās grūtajās dienās līdzās bada mokām Juri nomāca kāda doma, drīzāk izjūta nekā doma: bailes, ka viņš var neizturēt, var nomirt, nevis krist. Bet ne tas viņu baidīja, ne nāve pati, bet gan apziņa, ka viņš mirs, neapliecinājis Dzimtenei uzticību. Sajās grūtajās dienās viņš izjuta Dzimteni nevis kā zemi ar laukiem, mežiem un pilsētām, bet kā dzīvu ķermeni, kā mīļu tuvinieku, kas vaid un lokās ienaidnieka ieplēsto rētu sāpēs. Un, lai atveldzētu viņa mokas, tev gribas parādīt viņam uzmanību, pateikt, ka tu būsi par viņu nomodā līdz pēdējam elpas vilcienam. Bet kā to pateikt Dzimtenei, kā parādīt gatavību ar savām krūtīm aizsegt ceļu lodei, ko ienaidnieks mērķē uz viņas sirdi? Un tad kādā naktī, kad viņa telts tuvumā plīsa mīna un tās šķemba nogalināja līdzās guļošo biedru — partijnieku, viņš zināja, kas darāms. Agri no rīta aizgāja pie rotas partorga un pateica, ka vēlas iestāties partijā. Un tā visus šos gadus viņš nēsāja pie sirds mazo grāmatiņu, ko bija saņēmis purvā drausmīgā izsalkuma dienās.

Čīkstēdami vērās pagalma vārti. No kūts izskrēja Repsis un metās riet agro viesi. Juris pagriezās un ieraudzīja veco Pakalnu, Klamburu māju saimnieku. Viņš stāvēja, plati izplēties vārtos, ģērbies pelēkos pašaustos svārkos,, kas nekad nebija redzēti aizpogāti. Sirmā bārda bija kupli noaugusi gandrīz līdz ūdeņaini zilajām acīm, kas:

raudzījās Juri nesatricināmi mierīgas un laipnas, neizrādīdamas ne mazākā izbrīna par kādreiz piepeši pazudušā cilvēka tikpat pēkšņo atrašanos.

Nu tad vesels! Mājā gan? — viņš uzsmaidīja Jurim, un ap viņa acīm kā plātnītes zem sēnes savilkās dziļu, taisnu rievu pusvainags.

Sveiks, Pakalnu tēv, — Juris priecīgi atņēma sveicienu. Viņam bija prieks gan par pašu viesi, gan par to, ka tas palicis te, bet visvairāk, ka tas ar tādu uzticību ver viņa mājas vārtus un apsveicinās, it kā viņi vēl nupat vakar aizvakar būtu redzējušies.

- Tad redz, saimnieks arī mājā, — Pakalns sniedza roku, un Jurim bija patīkami just, cik tā cieta un darbā sarepējusi. — Es te panācos gar meža stūri, skatos, skurstenis kūp. Domāju, sak, jānāk apskatīt, ko Ozolu matē dara. Tad nu gan pašai ir prieki. Te jau visi kliedza, brēca, ka jūs tur uz Sibīriju aizsūtīti, bada nomērdēti. Es jau gan visiem sacīju: sliņķi tikaii mirst badā. Kas strādā, tas tur badā nenomirs.

—* Pareizi gan, — valoda iekrita Olga, kas bija nemanot pienākusi. — Pakalnu tēvs vienmēr tā teica. Bet, kad tās sliktās ziņas pat avīzē rakstīja, tad sirds tāda stīva vien bija.

— Ko nu stāsta — Sibīrijā varot badā nomirt! Eku, mans švāģeris, Jūles vīrs, vecos laikos aizbrauca zemi meklēt. Tur i palika. Rakstīja, ka zeme esot kā sviests, vai uz maizes smērēt. Raksta - ko jūs tur pa tām smib tinām peraties?

Vai jums, Pakalnu tēv, visi mājās? — viņu pār trauca Olga.

Ap Pakalna acīm brūnajā ādā atkal savilkās šķelmīga smaida rieviņu čemurs:

Man, Ozolu māt, vienmēr visi mājā, — viņš teica, piespiezdams roku deniņiem.

- Vai! Tā jau es nedomāju, — Olga taisnojās bez smaida, — es domāju, vai jūsu ļaudis neaizdzina.

Aizdzina. Kā tad neaizdzina. Mums jau tā māja ceļa malā. Bet mani neaizdzīs. Pagājos līdz Gustiņa aplokiem un krūmos iekšā. Žandarms gan nokliedza pakaļ, pažva-dzināja ķēdes, bet es rādu, ka man vajag . . . Pasēdēju tur, kamēr ienāca krievi. Tie saka: ģeduška, ej mājā,

maize jāpļauj. Es jau pats redzu, ka jāpļauj. Viss gatavs un sauss, laid kaut tūlīt mašīnā iekšā.

— Bet tad taču jūsu jaunie nemaz nezina, kur tu paliki? — Olgas balsī ieskanējās pārmetums un bažas.

— Kad atbrauks, tad redzēs. Kur tad es citur varu palikt kā savos Klamburos. — Pakalns mierīgi atbildēja.

— Vai dieniņ, — Olga sāpīgi nopūtās. — Diezin kad pārnāks un vai pārnāks?

— Gan būs klāt, — nesatricināmā mierā noteica Pakalns. — Kad vāciešiem būs karstums pie dibena, tad aizskries kā vēja plēsti. Nevienu bēgli ne lūgšus neņems līdzi. Kliegs — «vek, vek no ceļa!». Bet tad nu gan es iešu, nāks vēl krievs apskatīties, sacīs — ģeduška, kāpēc tu maizi nepļauj?

— Pagaidi, Pakalnu tēv, — Ozolam, pa sarunas laiku vērojot viesa nosvērto valodu, bija nobriedusi kāda doma. — Redzi, pagastam tagad vajadzēs jaunu amata vīru. Vai tu nevarētu uzņemties izpildu komitejas priekšsēdētāja vietu?

— Vī, vī! — Pakalns atmeta ar roku. — Man ir savs amats — zemīti rušināt. Tu jau tur agrāk ar to lietu piņ-ķerējies, skolās lai esi gājis. Tu jau pats.

— Man būs citi uzdevumi, — Ozols negribēja atlaisties. — Tiešām gan, Pakalu, tev vajadzēja uzņemties. Vismaz pagaidām.

— Ej tu pa gaisu ar saviem amatiem! — Pakalns vicināja abas rokas. — Visa labība tik gatava. Kas tad pļaus, ja es skraidīšu apkārt?

— Būtu gan labi . . . Tagad tā vajadzīgi godīgi cilvēki, — Ozols lūdzās.

— Nē, nē, — Pakalns strupi nogrieza sarunu. — Nu tad veseli! Aplūkojis esmu, dzīvi esat. Nokritīs rasa, tad jāiet uz lauka.

— Nu tad vismaz pastāsti, kas te vēl ir patvērušies, vai ir jel viens pa visu pagastu? — Ozols neļāva Pakalnam aiziet.

— Ir, ir, kādās desmit mājās redzēju skursteņus kūpam. Vei še — Dūmiņu Pēteris, Ivalinkas Jānis, Kakta Līcis ar visu švāģeri, to Salenieku, vai kā viņu . . .

— To mācītāju ? — Juris izbrīnā iesaucās.

— Kas šis par mācītāju, — Pakalns lēni novilka. — Iz-študierējās visādi, bet kancelē netika kāpis. Strādā pie sievasbrāļa, kā smejies, par puisi. Tēvs neņēma pretī, saka, par ko šis to skolas naudu maksājis. Mūsējais, tas Grēbera mācītājs, jau ne acīs šo neieredzēja. Un kaitināja jau arī kā velns. Vasaras svētkos Grēbers dziedina draudzi pa baznīcu, bet šis paņem govi pie saites un ved gar baznīcu uz Vēveriem pie buļļa, — Pakalns nopietni stāstīja, bet Juris ievēroja, ka viņa acīs dejo smieklu dzirkstis. — Bet strādāja jau gan, — viņš piebilda. —Nu, kā mēs visi. Neviena darba nesmādēja. Un grāmatas esot lasījis. Izaicinājās jau vācu laikā visādos darbos, bet šis ne. Man jau tā robeža ar Līci, tad jau tāpat zinu. Bet nu gan iešu. Parunāsimies citā reizē. Jā, kā tad tev gāja pa to krievu zemi?

— Karoju, kā visi, — Ozols atbildēja, domās kavēdamies pie sava kādreizējā skolas biedra Sale-nieka.

— Kā tad, kā tad. Jākaro jau ir. Ko tad darīsi. Kad uts lien virsū, — jākauj nost, — Pakalns nosmējās un, padevis roku, lēniem, bet stingriem veca vīra soļiem kāpa uz mājas pusi.

Juris ilgi vērās viņam pakaļ, apbrīnodams zemniecisko mieru un paļāvību notikumu gaitai. Liekas, nav pasaulē nekā tāda, kas varētu viņu satraukt, izsist no sliedēm. Ja vācieši izdzen, viņš izgudro, kā atkļūt mājā; ja ģimene pazudusi, viņš nešaubās, ka tā atradīsies. Karš? — arī tas viņam liekas dabisks: «Ja uts lien virsū, tā jākauj nost.»

— Žēl gan, ka nemācēju viņu pierunāt, — Juris noteica vairāk sev nekā Olgai, kas arī vēl arvien stāvēja turpat.

— Tur jau nebija ko mēģināt. Vai tad neatceries, kā viņu reiz par pērminderi gribēja celt. Pats mācītājs sauca un vārdoja. Bet viņš ne un ne. Tikai smejas, ka par pērminderi nederot. Tiem visiem esot pliki pakauši, bet šim mati kā sētais mežs.

— Par pērminderi viņš varēja neiet, bet kur lai tagad ņem cilvēkus? Kur? Saki jel tu, tu taču te visu laiku

dzīvoji un redzēji, kā kurš uzvedās, — viņš paskatījās Olgā stingri un jautājoši.

— Ko tad es nu zinu? — Olga samulsa. — Labu cilvēku bija daudz. Bet tie jau tādi paši kā Pakalns ... — viņa apklusa.

— Bet, Juri, — pēc brītiņa viņa nedroši iesāka. — Tu nu gan arī tagad nekur neej! Cik nu mums tās labības, bet tā pati visa gatava.

Es šodien tomēr gribu pastaigāt pa pagastu, apskatīt, vai tiešām neatradīs neviena cilvēka. Ozols, sievas domu nesapratis, atbildēja.

Šodien jau gan, savu pusi vajag apskatīt. Bet es domāju. tev vispār nevajadzētu nekādos amatos iet. Ko tu plēsīsies ar pasauli, vai tur kāds labums tiek? Var būt, ka tagad dos atkal zemi klāt . . . Un, ja ari ne, strādāsim savu gabaliņu, maizes pietiks. Kas zina, kā laiki grozās, vai tad tagad ko var paredzēt? Bet, kas nekur nav iemaisīts, kā, redz še, Pakalns, tam vienalga, kāda vara iet, kāda nāk. Maize visiem vajadzīga. Dievs dos, pārnāks Kārlēns un Mirdziņa, dzīvosim savā ligzdiņā kā siltā cepurē. Neej gan, Juri, tur nekādu vieglo dzīvi neradīsi.

Pa šās runas laiku Ozols skatījās sievā, neaptverdams, vai tā ir Olga, kuru tas nupat bija atmiņās skatījis jaunu un spēka pilnu, vai kāda cita, veca, sveša sieviete. Viņš pats neaptvēra, ka skatās viņa ar īgnumu, savu skatu viņš nevarēja novaldīt, bet, sākdams runāt, ieklausījās, ka balss skan mierīga un auksta kā lēns izkapts atsitiens pret akmeni.

Olga, — viņš teica, — kad es biju divi tūkstoši kilometru no šejienes, es tevi vienmēr redzēju tik tuvu, ka likās — vajag tikai roku pastiept, un mēs būsim kopā. Bet nupat es tevi vairs neredzu. Katrs tavs vārds ir ķieģelis, no kuriem tu cel sienu starp mums. Vai tad par to vērts bija karot, lai katrs ielīstu savā cepurē, kā iu saki, un par visu citu pateiktu — ne mana cūka, ne mana druva? Lai tev vairāk nebūtu jācenšas mani atrunāt, es tev pateikšu, ko vakar aizmirsu pateikt, kaut gan tas bija galvenais, kas tev par mani jāzina: esmu partijas biedrs.

— Kādas partijas? — Olga naivi iejautājās.

— Ir tikai viena partija, kuras biedrs varu but. Ta ir komunistu partija.

— Komunistu? Tad tu esi komunists? — Olga neprata slēpt apjukumu.

— Jā, es esmu boļševiks un palikšu tāds. Un tāpēc mani nebiedē ne «plēšanās ar pasauli», kā tu saki, ne «citas varas», kā ari tu saki.

— Es jau neko, Juri, tu pats labāk zini. Ej vien, es apkopšu māju viena, kamēr pārnāks bērni. — Olga padevīgi nomurmināja un taisījās iet uz virtuvi.

— Oļa, — Juris pasauca viņu atpakaļ. — Nu, panāc paskaties, vai tad es esmu tāds briesmonis, kā «Tēvija» mani aprakstīja?

— Tevi? Vai tad par tevi bija? Nē, ne vārdiņa nebija, mēs taisni meklējām, vai nebūs kaut kur kaut kā.

— Bija, bija, Oļa, tu neesi ieskatījusies, — Ozolam smiekli lauzās caur acīm ārā. — Vai tad tu nelasīji, ka es pirmajā padomju gadā esot maucis cilvēkiem nagus, rāvis matus, lauzījis locekļus? Un to pašu atkal darīšot, tiklīdz ienākšot.

— Bet tas taču nebija par tevi? ... — Olga nesaprata.

— Kā ne. Tas taču bija — par boļševikiem, — un Ozolam smiekli izlauzās no krūtīm ar nevaldāmu šalti.

— Ej nu, lu ar jokiem, bet es domāju, ka nopietni, — viņa aizgriezās.

— Juri, — viņa atgrieza seju un lūdzoši raudzījās vīrā. Viņš ievēroja, ka sievas acis it kā ar plēvi aizvilktas, ka tās skatās vairāk uz iekšieni, bet pret apkārtni ir aklas. — Tu neņem pārāk ļaunā, kad es pasaku kādu muļķīgu vārdu. Man reizēm viss pa galvu griežas, tā kā vējš kādreiz sausas lapas sagriež virpulī. Lai es ko daru, ar ko runāju, man vienmēr acu priekšā stāv bērni.

Jā, es redzu, ka tu staigā apkārt kā apburta Ērkšķ-rozīte, — Juris saņēma sievu pie zoda un pagrieza viņas seju pret sevi. — Bet saki, — viņš nedroši turpināja, — kas būs tas, kas tevi uzmodinās?

— Ja Kārlēns pārnāktu ... — Olgas acīs atkal iesprūda divas lielas asaras, un, izrāvusies no Jura rokas, viņa aizskrēja uz virtuvi.

3. PAGASTAM VAJADZĪGS SAIMNIEKS

Ozols brītiņu pastāvēja pagalmā, it kā gaidīdams, ka Olga atgriezīsies un vēl kaut ko pateiks, kaut ko tādu. kas izkliedētu svešumu viņu starpā, aiztrauktu miglu no viņas acīm, lai tās atkal iemirdzētos sirsnīgas un atklātas, tādas kā agrāk. Bet Olga nenāca. Viņš dzirdēja, ka tā virtuves priekšā sarunājās ar suni:

— Tu redz, kāds izlepis, tik labu putriņu negrib ēst! Diez vai Kārlēnam un Mirdziņai ir jel tāda . . .

Ozols noteiktiem soļiem izgāja pa vārtiem. Viņš juta, ka bēg pats no sevis, no tā greizsirdības kaķa, kas gozēdamies izlaida nadziņus un grasījās tos iecirst viņa sirdī.

— Nelga! — viņš nospļāvās par sevi. — Laikam domā te atbraucis sievas brunčos karāties, nevis darbu darīt.

Galvu nodūris, viņš soļoja pa ceļmalas zāli, kurā rasu bija notraukušas Pakalna kājas, atstādamas platu sliedi. Tāds nu bija šis Pakalns, nekādus amatus viņš negrib uzņemties, bet Olga saka, ka tādi esot visi šejienes godīgie cilvēki. Kas tad te bija palikuši? Dūmiņu Pēteris — ar to nebija vērts pat runāt, tas bija kurmis, kas no rīta krēslas līdz vakara tumsai rušinājās pa savu zemi, kuras tam nekad nebija diezgan. Viņš vienmēr noara kai miņu robežas ežmales tik šauras kā izkapts muguru, un tiem vajadzēja atstāt no savas zemes vagas tiesu, lai tīrumi nesaplūstu kopā. Bet nākamajā pavasarī atkārtojās tas pats, un tā visur, kur Dūmiņu robeža saskārās ar kaimiņiem, kupicu uzkalniņi stāvēja dziļi Dūmiņu zemē, bet ežas bija sagriezušās kaimiņu tīrumos. Par Pētera zemes kāri smējās viss pagasts, ka viņam pat kapa vietu vajadzēšot rakt platāku un garāku nekā citiem, lai viņš neapgrieztos zārkā uz otriem sāniem. Par viņa taupību, kas bija tuva rada skopulībai, runāja visās talkās un go-dībās. Stāstīja, ka viņš lecot ārā no ratiem, ja ieraugot uz ceļa sarūsējušu naglu vai satrūdējušu auklas gabaliņu. Dzert pilnpienu — tā viņam vislielākā izšķērdība. Pat sievai pēc dzemdībām viņš no rītiem atvēlējis tikai vienu glāzi piena, pārējais viss jāved uz pienotavu. Nē, ar Dūmiņu Pēteri nebija ko runāt.

Kalinkas Jānis? Tas bija pilnīgs pretstats Pēterim. Ar sīkumiem viņš nekrāmējās, daudz ko tādu, ko zemnieki audzē savā mājā, Jānis vienmēr taisījās pirkt tirgū. Ābeles stādīt — fui, Jānim tas likās pārāk garlaicīgi. Kamēr tas koks vien izaug, paiet gadi, un tad vienu gadu viņš augļus nes, otru gadu stāv tukšs. — Tāds koks sevi neatmaksā. — Jānis skaidroja paziņām, kas galvu vien grozīja par viņa kailo māju, ap kuru nebija ne augļu koku, ne puķu, pat ne sētas, — ābolu gadā tev katrs kaimiņš no muguras sviedīs, sak, ēd, tāpat sapūs. Bet, kad citam nebūs, tādā vasarā arī man nebūs. Nav, nav vērts. — Kā par brīnumu Kalinka arī sievu bija nolūkojis tik vienādu sev dabā, ka tā pilnīgi sava vīra vārdiem runāja, ka neatmaksājoties turēt vistas un aitas, jo tās apēsto barību nekad atpakaļ neatdodot. Neatmaksājoties stādīt kāpostus un citas saknes, jo tās rudeņos tirgū esot tik lēti dabūjamas, ka neesot vērts ar ravēšanu un kopšanu nodarboties. Arī viņai neatmaksājās ne vērpšana, ne aušana, jo visu taču varot dabūt gatavu. Pavasaros viņi iesēja labību, iestādīja kartupeļus un ar tiem arī iztika, pavalgam nokāvuši cūku un slaukdami savas gotiņas, kuru viņiem bija tikai divas, kaut gan uz trīsdesmit hektāriem varēja turēt vairāk. Bet Kalinkas Elīzai likās, ka «jo vairāk govju, jo mazāk piena». Tad jau labāk divas pabarot krietnāk un ar vienu pietupienu izslaukt to pašu, ko citas sievas ar diviem trim. Tā viņi dzīvoja, apmierināti ar sevi un pasauli. Tēva atstātajā mājā jumts vēl uz galvas nebruka, un, ja arī kādā kaktā ūdens tecēja cauri, tad gultu taču varēja pārbīdīt uz citu kaktu un lietu pilināt bļodiņā. Tāds īsa mūža saimnieks arī pagastu noplicinātu, jo — vai tad atmaksātos kaut ko darīt?

Šiliņā ieskanējās ratu rīboņa, un Ozols paātrināja soļus. Viņam gribējās satikt braucēju, redzēt cilvēku, ko nav aizdzinuši vācieši. Viņš jau saskatīja prāvu bēri ar baltu laukumu pierē, kad braucējs nogrieza pa labi — Dūmiņu ceļā. Augstu piekrautais mantu vezums, lielākām saknēm pāri braucot, līgojās un grabēja. Kas tikai viss tur bija sakrauts — kāpostu kubliņi, krēsli, ķeblīši, veci spaiņi un slauktuves, linu buntes un savērptas dzijas, dēļu gabali un izceltas durvis, izkaptis un mēslu dakšas. Pašā vezuma galā uztupināts rēgojās salauzts ratu ritenis.

Tas, acīm redzot, bija pievākts pēdējais, kad pārējās mantas jau nosietas ar virvēm. Nelīdzenajā ceļā tas lēkāja uz augšu, līdz beidzot noripoja zemē. Dūmiņš apturēja zirgu, un tā Ozols paspēja viņu panākt.

— Kur tad nu kaimiņš, ūtrupē iepircies, vai? — Ozols uzsāka valodu.

Pēteris satrūkās un ļāva ritenim izslīdēt no rokām, pats savādi izplezdamies un sagumdams kā cāļu māte, kas grib paglābt savus mazuļus no vanaga.

— Salasīju pa ceļmalām, — Pēteris skaidroja nedrošā balsī, cieši vērodams, vai tikai viņam tic. — Izsvaidījuši mantas tā kā tādi pasaules bagātnieki. Ak tad tu arī mājā? Jā, kur tad citur ir labāk nekā savā mājā, — viņš mēģināja sarunu novirzīt uz citu pusi.

Ozols redzēja, ka Pēteris nemaz negaida atbildi, tā viņam pilnīgi vienaldzīga, viņš domā tikai par riteni, kā to uzstādīt uz mantu vezuma, lai atkal nenoslīdētu.

— Kā tad tā cilvēki mantas izsvaidījuši? — arī Ozols piegrieza vērību vezumam. — Es vakar nākdams nevienā ceļmalā tādas lietas neredzēju. Vai tad kāds arī durvis būtu ņēmis līdzi un vēlāk nosviedis?

Pēteris atkal izplētās un saguma. Pat satvīkums iesitās brūnajā sejā. Varēja redzēt, ka viņš jūtas tik nepatīkami kā nekrietnībās pieķerts skolnieks, kas skolotāja priekšā arvien pratis izlikties priekšzīmīgs.

«Ko es ar viņu te muļļāšos!» Ozols sevī noskaitās. «Gan vēlāk iztiesās.»

Pat neatsveicinājies, neapzināta pretīguma pārņemts, viņš atgriezās uz ceļa. Kas tas par cilvēku, kas tādā nopietnā laikā, kad apkārt sprāgst šāviņi, lasa pa ceļmalām grabažas? Vecais Pakalns vismaz steidz pļaut rudzus, lai cilvēkiem būtu maize, bet šis te braukā apkārt.

Ozols tuvojās muižai. Jau pa gabalu viņš redzēja, ka pagalmā savesto un saspridzināto mašīnu vairs nav. Aizvestas. «Diez vai Dūmiņu Pēterim to ievajadzējies?» viņš nosmīnēja.

Gar ezera galu nogriezās ceļš uz Kaktiem, nelielo Līča saimniecību. Agrāk slaidām priedēm noaugusī ezermala bija nolīsta kaila. Koki sazāģēti malkā, ko vācieši tomēr nebija paspējuši aizvest. Kaktu mājas, kas agrāk gozējās meža pavēnī, tagad ar savām logu acīm

vērās rudā celmājā. Rudzu laukā jau rosījās cilvēki. Kāda sieviete appļāva druvas malas, vīrietis locījās pie pļaujmašīnas. Darbā iegrimuši, tie nemanīja nācēja tuvošanos.

Ozols samulsa. «Kā lai es viņus uzrunāju?» iešāvās prātā. «Ar dievpalīgu, ar dievpalīgu, kā jau teologu!» pavīdēja ironiska doma. Tā likās ļoti kārdinoša, bet bija jāapvalda. Salenieks to varētu uztvert kā izsmē-jību, kā atgādinājumu par studijām un reliģijas skolotāja gaitām. Sieviete — Līča meita un Salenieka sieva Laima, ar aizpļauto baru tuvodamās vīram, atspiedās uz grābeklīša un teica:

Robi, mēs gan te taisāmies uz pļaušanu, bet ja nu vācieši ienāk atpakaļ?

— Neienāks, — Salenieks mierīgi atbildēja.

— Bet ja nu ielaužas?

- Tad mēs pabrauksim uz otru pusi, — galvu nepaceldams, atteica vīrs.

— Bet tu taču zini, ko rakstīja avīzēs ... — sievas balsī ieskanējās bažas.

Tas ir tas pats, ko mācītāji stāsta par pastardienas tiesu, — Salenieks īgni iesmējās.

Ozols saprata, ka par ilgu noklausās sarunas, un pārtrauca tās ar skaļu labrītu. Viņā ieurbās četras acis — divas zilas, nobijušās, divas pelēkas, drošas un pētījošas. Pēc atņemtā labrīta iestājās klusums, pie kura vainīgs jutās Ozols, jo viņam kā pienācējam vajadzēja pirmajam virzīt sarunu. Bet viņš nevarēja atrast vārdus, bija pat aizmirsis, kāpēc te nācis, nezināja, ko gribēja Saleniekam teikt un no tā dzirdēt.

— Pagasta saimnieks pārnācis mājās, — beidzot Salenieks lauza klusumu, un Ozols viņa balsī saklausīja apmierinājuma ieskaņu, it kā viņa ierašanās būtu radījusi pagastā drošību.

— īstenībā es atbraucu pagastam sameklēt saimnieku, — Ozols skaidroja.

— Ieiesim parunāties, — Salenieks aicināja Ozolu uz māju. Viņš ieveda to savā istabā un atvainojās, ka pagaidām viss te sajaukts un nenokārtots.

— Kamēr mēs slēpāmies mežā, — viņš iesmējās, — vācieši te bija ieveduši «jauno kārtību». Par laimi

manas noraktās grāmatu kastes tie nebija uzbakstījuši. — Viņš pamāja ar roku uz trim lielām preču kastēm, kas stāvēja kaktā viena uz otras.

— Iznāk tā dīvaini, — viņš smaidīdams turpināja, — grāmatas ir tādas lietas, ko vismazāk gribas pazaudēt, un tomēr tās nevar paņemt līdzi. Smagas kā akmeņi. Jādod priekšroka maizei un drēbēm, kaut arī pašam pret sevi rodas nicināšana, it kā savus labākos draugus būtu liktenim atstājis. Visu laiku esi klusās stundās ar tām sarunājies, visu, kas tevī labāks, no tām ieguvis, bet briesmu brīdī pamet, domā par vēderu.

Esmu pateicīgs, ka jūs iegriezāties pie manis, — Sa-lenieks pēkšņi teica, skatu novērsis sāņus.

Ozols atcerējās savu nolūku, kas to dzina šurp parunāties ar cilvēku, kas izgājis līkloču ceļus un atgriezies izejas punktā — lauku mājās, vienkāršā darbā, jau vairākus gadus atteikdamies no vietas, kas solīja baltām rokām pelnāmu maizi.

— Man gribētos zināt, — viņš iesāka, cenzdamies uztvert Salenieka skatu, — un es lūdzu jūs būt pilnīgi atklātam ... Kā jūs domājat, vai visi tie cilvēki, ko vācieši aizdzinuši, tiešām nekā nevarēja noslēpties? Varbūt tie brauca uz priekšu arī aiz bailēm, ka tas viss, ko par mums rakstīja un runāja, varētu būt taisnība? Tas ir, vai viņi tam noticēja? Un kāpēc jūs palikāt? Neticējāt vāciešiem vai aiz vienaldzības pret dzīvi?

— Jūs uzdodat reizē pārāk daudz jautājumu, — wSa-lenieks domīgi burzīja pirkstos papirosu, piedāvāja arī Ozolam un aizsmēķēja. — Man gribas diezgan droši apgalvot, ka astoņas desmitdaļas iedzīvotāju jūs sastaptu tepat, ja žandarmi ar suņiem un mūsu pašu šucmaņi nebūtu okšķerējuši pa mājām un mežiem. Ar to ticēšanu ir savāda lieta, — viņš pasmīnēja, — ļaudis grūti atradināmi no stulbuma — ticēt taisni tam, ko nevar pierādīt un ko nav savām acīm redzējuši. Iestāstiet vienam kādu grūti aptveramu lietu, un jūs redzēsiet, ka viņš to atkārtos citiem ar tādu pārliecību, it kā pats piedzīvojis. Šinī ziņā taisnība Anatolam Fransam. kur viņš saka, ka nekas nav tik mūžīgs kā cilvēku muļķība.

— Jūs esat draugos ar Fransa grāmatām? — Ozolam paspruka jautājums.

— Jā, — Salenieks saklausīja jautājumā izbrīnu, bet nelikās to manījis. — Un te nu varbūt vispiemērotāk atbildēt, kāpēc es paliku. Pirmkārt, man palaimējās noslēpties, bet slēpos tāpēc, ka gribēju palikt. Kāpēc tā priecājos par jūsu apmeklējumu? ... Es pats savu stāvokli uzskatu par diezgan muļķīgu. Apzinos, ka man līdzi iet pagātnes ēna. No pagātnes esmu ticis vaļā, bet no ēnas ne. Apskaužu visus, kas agrā jaunībā atraduši pareizos ceļus un no tiem nav atkāpušies. Man šķiet, daudzreiz tas ir gadījums. Laimējas sastapt un izvēlēties drošus ceļa biedrus. Jo kas ir cilvēks viens? Viņam var būt vislabākie nodomi, viscēlākās idejas, — ko ar tām iesākt atrautībā no citiem? Bērnībā un agrā jaunībā biju nejēdzīgi kautrīgs. Tēvs, pērminderis, daudzināja dievu vietā un nevietā. Stipri vēlāk sapratu, ka tā tikai tāda maniere. Dēliņš, rātns, paklausīgs zēns, pēc vidusskolas ilgojas studēt dabas zinātnes, bet tēvs uzstājas, grib redzēt savu dēlu par mācītāju. Smieklīgi atzīties, bet mani vēl vidusskolā nodarbināja jautājums — ir kāda augstāka būtne vai ne? Kad tagad gribu sevi uzjautrināt, atceros kādu nakti manos sešpadsmitajos gados. Rudenīga nakts. Uznāk nepieredzēti bargs pērkona negaiss. Laiks tāds, ka pat skops saimnieks svešu suni nedzītu ārā. Bet ģimnāzists Roberts Salenieks, filozofisku pārdomu mocīts, iziet ārā lietū un negaisā. Aiziet uz kapiem, izstaigā tos, bailēs saraudamies, kad zibens pāršķeļ tumsu un spilgtajā apgaismojumā baigi spīguļo baltie, slapjie krusti.

Salenieks rūgti iesmējās un pārtrauca pats sevi: Labāk stāstīšu pirmajā personā, citādi izklausās pārāk romantiski. Uzskatot krustus, es notēlojos pastardienas ainu, — krusti brakšķēdami lūst, kapi atveras, mirušie atceļ zārku vākus un kāpj ārā no bedrēm. Un, kaut gan svētajos rakstos teikts, ka mirušie piecelsies jaunās miesās, es varu iedomāties tikai skeletus kārpāmies pa smiltīm. Man kļūst vēl vairāk bail par savu ķecerīgo iztēli, un es eju uz baznīcu, kas balta un mierīga stāv tumšajā uzkalnā. Kā nerrs es nogulstos uz baznīcas kāpnēm un lūdzos — skaļā balsī lūdzos: «Parādies man šonakt, ja tu esi tur augšā, dod tikai niecīgu zīmi, un es tev ticēšu visu mūžu. Liec zibenim

ietriekties zemē tepat pie manām kājām! Tev taču tas nav grūti.> Bet negaiss saplaka, tikai tālumā nozib-snīja reti zibeņi. Noklustošie grāvieni griezās ausīs kā ņirgāšanās par manu lētticību un bērnišķību.

Tēvs gribēja, lai studēju teoloģiju, un sacelties pret viņa gribu man tūlīt nebija drosmes. Bet jau pirmajā gadā es mocoši izjutu, ka nebūšu piemērots garīdznieka amatam. Pazinos ar kādu mācītāju, kas diezgan veikli sludināja kristīgo morāli — tuvākmīlestību, saticību, pieticību. Un tomēr viņš daudzreiz sarūgtināts žēlojās, ka visas iesvētības, laulību un dievgalda ceremonijas pārvērtušās par tukšu formu pat pie turīgajiem. Pēc iesvētīšanas jaunekļi vecāku rīkotajās dzīrēs piedzeroties, pēc dievgalda saimniektēvi mājā izlamājot puišus, kas svētdienā kādu pusstundu izlietojuši atpūtai. Es no mazām dienām biju ļoti jūtīgs pret netaisnībām, ko cilvēki nodarīja viens otram. Vispirms mans tēvs. Atteicās izdot mantojuma daļu savai kalpa puisi apprecējušai māsai, jo viņa bija precējusies pret ģimenes gribu. Ganu zēniem ieturēja algu, ja lops bija ieskrējis labībā. Manī brieda šausmīgs riebums pret mantkārību un mantraušiem. Baznīcas dogmas nedeva izskaidrojumu tiem jautājumiem, kas mani mocīja. Nonācu nejēdzīgā konfliktā ar sevi. «Kas tu esi?» es jautāju sev. «Gļēvs inteliģentiņš, kas pat savu garīgo pasauli veido ne pēc savas, bet tēva gribas. Lūk, tava tēvamāsa, vienkāršs, neizglītots cilvēks, spēja drosmīgi sacelties pret ģimeni, pret to sabiedrisko iekārtojumu, kas cilvēkus sadala privileģēto mantīgo kastā un beztiesīgo nemantīgo slānī. Bet tu baidies pat profesiju izvēlēties pats, baidies no grūtībām, kas tev rastos, ja tēvs atteiktos dot naudu studijām. Man bija jātiek vaļā no šī iekšējā konflikta, bet es to neizšķīru līdz galam. Pārgāju uz filozofijas fakultāti, taču tēvam neteicu. Doktori un profesori mūs iesvaidīja ideālistiskās filozofijas gudrībās, pat pateica, ka filozofijas uzdevums ir nopamatot reliģijas būtību, un ar tādu bagāžu mēs izgājām dzīvē. Mana blēdība atklājās, tēvs, protams, bija nikns, un es sāku strādāt kā ētikas un pat ticības mācības skolotājs. Bāzu jaunatnei galvā tos māņus, kas bija sadzīti manējā. Tas mans lielākais noziegums. Bet to es sapratu tikai četrdesmitajā gadā, kad izlasīju Ļeņina grāmatu «Materiālisms un empiriokriticisms». Tā sāka kliedēt ideālisma miglu manu acu priekšā. Un pamudināja dziļāk pētīt tos mērķus, ko nospraudusi boļševiku partija. Četrdesmitais gads man vispār atvēra acis. Ne ar vārdiem var labot dzīvi un sabiedrību, bet iznīcinot pašu ļaunuma kodolu — iespēju iedzīvoties ar cita darbu. Man bija prieks, varbūt daži to sauktu par ļaunu prieku, ka tēvam no simt hektāriem palika trīsdesmit. Pat tas man likās par daudz, jo viņa māsa dabūja tikai desmit. Bet tas nu sīkums. Es jutos kā no biezokņa klajā laukā izlauzies gājējs. Stāvēju un brīnījos, kāpēc mocījies pa tādu čūskulāju, kad tik tuvu bijis gaišs, plats ceļš. Es tomēr nevarēju skriet jums klāt un teikt: «Mīļie biedri, ņemiet mani sev līdzi, esmu jūsējais!» Sapratu, ka jūs esat cīnījušies, lai šo ceļu izbruģētu, slepus naktī auduši brīvības karogus. Kas tad es biju? — lielsaimnieka dēls, reliģijas skolotājs ... Sociālo izcelšanos neviens nevar grozīt, bet atzīties maldos un meklēt pareizo ceļu, tas, šķiet, nekad nav par vēlu. Un, ja jūs jautājat, kāpēc es gribēju palikt te, nebraucu līdzi vāciešiem, tad paskatieties, — viņš pamāja uz grāmatu kastēm, — tur es smēlu spēkus un patiesību, kas likti pretim meliem, ko trīs gadus bazūnēja vācu un latviešu hitlerieši. Tur ir Marksa un Ļeņina darbi.

— Piedodiet, — Ozols viņu pārtrauca, — kāda ir jūsu attieksme pret tagadējo laiku: pasīva vai aktīva?

Salenieks brīdi klusēja. Kad sāka runāt, vārdi nāca gausi, it kā ar lielām mokām izspiesti:

— Tā ir grūtāka problēma. Iekšēji no savas pagātnes ēnas esmu atbrīvojies, ārēji tā mani pavadīs vēl ilgi, varbūt visu mūžu. Atzīstieties, arī jums taču jāšaubās — ticēt tam, ko stāstu, vai uzskatīt par skaistu melu savārstījumu? Es varētu, man gribētos būt aktīvam, bet es baidos, ka to nepārprot, ka nedabūju dunku krūtīs — sak, ko tu lien svešā sētā.

— Bet ja nu mēs jums uzticētos? — Ozols stingri ieskatījās Saleniekam acīs.

— Būtu jums ļoti pateicīgs, — tas atbildēja, nenovērsdams skatu. — Bet vispirms es gribu izturēt vēl vienu pārbaudi. Padomju pilsoņa pārbaudi. Dzirdēju no

Sarkanās Armijas virsniekiem, ka pēc kāda laiciņa ari te būšot mobilizācija. Tātad tā būs pēdējā iespēja piedalīties ceļa attīrīšanā jaunai dzīvei. Es iegūtu cietāku pamatu zem kājām.

— Jā, varbūt, — Ozols iegrima pārdomās. — Katrā ziņā dariet, kā jūsu sirdsapziņa jums liek. Necentīšos jūs atrunāt, kaut arī man patlaban ļoti vajadzētu izglītotu cilvēku.

Salenieks neatbildēja. Likās, ka viņš ir izšķīries un par citu kādu varbūtību nedomā. Ozols ievēroja, ka viņš uzmanīgi aplūko kādu braucēju uz ceļa, kas, kājas ratu malai pārkāris, slaidā riksī kaut kur steidzās. Zirgs un braucējs arī likās pazīstami, nupat kaut kur redzēti. Viņš sasprindzināja atmiņu un pazina — tas bija Dū-miņu Pēteris.

— Kur tad tas braukā? — viņš izbrīnījies iesaucās. — Nupat vēl mežā sastapu ar mantu vezumu. Esot ceļmalās salasījis . ..

— Ceļmalās? — Salenieks pārjautāja un skaļi iesmējās. — Atstātās mājās viņš tās lasa. Pa šo ceļu vien viņš ir aizvedis jau desmit vezumu. Droši vien brauc arī uz citām debess pusēm.

— Kā? Pa mājām lasa mantas? — Ozols nesaprata.

— Visu beidzamo, kas nav iemūrēts vai iebūvēts. Durvis un logus ceļ ārā.

— Tā taču cūcība! Cilvēki atgriezīsies un gribēs dzīvot, bet kur tad acumirklī lai ķer durvis un logus!

— Redziet, šoreiz viņš nebrauc tālu, iegriežas Līdumos, — Salenieks rādīja.

— Nāciet man līdzi, iesim to negausi apvaldīt, — Ozols, likdams cepuri galvā, aicināja.

Viņi vēl nebija nokļuvuši krustceļos, kur lauku ceļš iegriežas Līdumos, kad atskanēja spalgs grāviens. Ozols pēc frontes paraduma gandrīz grasījās pieplakt zemei, bet aptvēra, ka nekāda apšaude nenotiek, kaut kur uzsprāgusi atstāta mīna.

— Vai tikai nebija Līdumos? — sprieda Salenieks.

Pēc brītiņa viņi redzēja, ka mīna tiešām sprāgusi Līdumos. Mājas priekšpuse bija saārdīta. Pagalmā ieejot, atklājās lielāka posta aina: pret dārziņa sētu notriekts, sakucis gulēja Dūmiņš, bet otrpus sētas nāves agonijā

valstījās un krāca staltais bēris. Nevarēdams izkļūt no aizjūga, tas bija nometies sēdus un balstījās uz vienas priekškājas, otra bija ļengani pastiepta uz priekšu, skaidri redzams — sadragāta.

— Izbeigsim nabaga lopiņa mokas, — apvaldītā mierā teica Ozols, izņēma revolveri un iešāva zirgam ausī.

— Bet kas ar pašu Pēteri? — attapās Salenieks, un viņi steidzās uz dārziņu. Salenieks jau gribēja vērt vaļā vārtiņus, bet Ozols strauji atrāva viņa roku:

— Pagaidiet, pārbaudīsim, vai nav mīnēts!

Viņš rūpīgi pašķīra zāli pie vārtu stabiņa un ieraudzīja sīku stieplīti, kuras viens gals bija piestiprināts pie vārtiņiem, otrs iesprausts zemē. Viņš uzmanīgi atraisīja vārtu šķērskokam piestiprināto galu un aptina to ap sētas zediņu.

— Pateicieties man par savu dzīvību! — viņš parādīja Saleniekam viltīgo ierīci. — Gandrīz arī mani būtu aizrāvuši ... — Ozols aprāvās.

— ... debesu valstībā, — Salenieks nobeidza. — Tā jūs būtu pajokojis, ja neatcerētos, ka es esmu bijis ...

— ... gandrīz mācītājs, — šoreiz teikumu nobeidza Ozols. — Tiešām, jūs baidāties no savas ēnas.

Pēterim bija norauta kājas pēda, un viņš no trieciena un kontūzijas zaudējis samaņu. Pagalmā iznests un ar ūdeni apslacīts, viņš atvēra acis.

Kamēr Salenieks aizgāja pēc zirga un ratiem, ar ko aizvest sakropļoto Pēteri, pēdējais pamodās galīgi. Viņš vīrišķīgi pacieta sāpes, tikai nobāla, kad Ozols pastāstīja par pēdas zaudēšanu, un ievaidējās:

Vai dieniņ, tad jau būs jāguļ slimnīcā . . . Kas tad pļaus vasarāju . . .

Ieskatījies, ka zirgs beigts, Pēteris sāka skaļi vaimanāt:

— Ak kungs! Tādu nelaimi. No vāciešiem izsargāju, pusi cūkas aizvedu, lai nenoņem, un nu pagalam!

Kad piebrauca pajūgu un Pēteris bija iecelts ratos, tas nemierīgi sakustējās.

— Atsūtiet Jāni, lai novelk zirgam ādu. Gaļa jāizvāra ziepēs, — viņš lietišķi noteica.

Salenieks aizveda viņu uz frontes hospitāli.

Ozols lēni gāja mājup. Viņu satrieca ne tik daudz nelaimes gadījums kā cita doma: kā var zemnieka cilvēks

braukāt pa kaimiņu mājām un vest prom visu, kas vien, kā Salenieks saka, nav iemūrēts vai iebūvēts? Viņā modās neizsakāms īgnums pret Pēteri, it kā tas ar savu rīcību būtu viņam uzvēlis uz pleciem nenokratāmu smagumu. Pagasta turpmākā dzīve šķita tik grūti nokārtojama, ka frontes grūtības tagad likās nieks, par ko var pasmaidīt. Tur katrs zina, ka uzliktais pienākums jāizpilda. un kaut kādas izrunas nenāk ne prātā. Te viens nekādos amatos nav bijis un tāpēc arī tagad neiet. Otru vajā pagātnes ēnas. Trešajam rūp tikai mantrausība. Ceturtais ir tik vieglprātīgs, ka nekur neder, tātad jau iepriekš «jānoņem no uzskaites».

Silā Ozols nogriezās pa Dūmiņu ceļu. Jāpaziņo Pētera sievai nelaimes gadījums. Ko tad viņš vēl gribēja? Ak jā, puisi Jāni aizsūtīt noplēst zirgam ādu. Tātad Priedes Jānis vēl arvien kalpoja Dūmiņos, tāpat kā jau sen pirms kara. Ilggadīgs puisis, kas nekad nelēca saimniekam acīs. Četrdesmitajā gadā pat zemi sev nepieprasīja. Jāpajautā, vai tagad negrib pats kļūt saimnieks? Tagad tukšajai zemei vajadzēs daudz saimnieku. Bet vispirms jāatrod pagastam saimnieks. Pēc dažām dienām jādodas atpakaļ uz apriņķi. Kāpēc Priedes Jānis nevarētu būt izpildu komitejas priekšsēdētājs? Godīgs darba cilvēks, kluss, mierīgs. Varbūt par lēnu, par gausu, bet tas var mainīties. Līdz šim Pēteris rīkoja, bet, kad būs jārīko Jānim, tad būs jāmācās pašam visu izdomāt.

Ozols atstiepa sagumušos plecus taisni. Smagums, kas tinās ap sirdi un žņaudza to kopā, atlaidās. Lai pūst Pētera zirgs ar visu ādu vai arī lai Dūmiņiete pati tiek ar to galā. Jānim jāsāk citi, daudz svarīgāki pienākumi. Rudzi jau pabiruši, kvieši, auzas gatavi, steigšus jāglābj statos un stirpās. Frontei vajadzīga maize.

4. ASIŅAINS MURGS

Smilteniešu saimnieka Dūņa pļavā bija apmetušās kādas divdesmit okupantu izdzīto Ziemeļvidzemes zemnieku ģimenes. Daudzi bija ar saviem vezumiem un

lopiem nobraukuši vairāk nekā piecdesmit kilometru. Te nu viņi kvernēja bez darba, slauca savas govis, reizēm nokāva kādu jēru un vārīja gaļu ārā virs ugunskura saslietos kokos pakārtajos katliņos. Laiks turējās brīnišķīgi skaidrs un saulains, tikai naktis bija pavēsas, septembrī jau pirmās salnas knieba degungalos.

Līdumu māte, lai nesajuktu bēgļu gaitās pavadīto dienu skaits, bija iesākusi siet aukliņā mezglus. Katrs mezgliņš — viena gara, smaga diena, pilna bažu par dēlu Ēriku, kas visu laiku dzīvoja pa mežu, nedrīkstēdams rādīties lielā ceļa tuvumā, jo pa to pastāvīgi braukāja vācieši, bet dēlam dokumenti nebija kārtībā. Pavasarī viņš bija mobilizēts, bet, uz fronti vedot, izlēcis no vilciena un pārnācis mājā. Starp izbēgušajiem bijis arī kāds virsnieks, latvietis, tas uzrakstījis puišiem papīriņus vācu valodā un piespiedis arī kādu zīmogu. Tur esot rakstīts, ka Ēriks atlaists slimības atvaļinājumā. Lai pašu ļaudis nesāktu spriedelēt un šucmaņi okšķerēt, Ērikam vajadzēja visu laiku klibot. Kopš pārnākšanas viņš nedzina arī bārdu, lai izskatītos vecāks. Iededzis un bārdains, klibs — viņš tiešām izskatījās pēc večuka. Uzmanīgākam tomēr jābūt, nelaime jau nenāk lūdzama, pati uzgrūžas, kur pavisam negaidi. Viņa nevar un nevar sev piedot gadījumu ar vecāko dēlu Jāni. Tas jau ziemā bija atbēdzis no čehoslovakijas vai kādas tur tālas zemes un dzīvoja siena šķūnītī. Stingri piekodināja neiet pie viņa citādi, kā pēc siena braucot, lai kāds nenoskatītos. Bet viņa vien kā akla nevarēja nociesties. Zirgi jau nedēļu bija šķūtīs malku vest. Viņa rēķināja, cik maizes un pavalga aizsūtījusi pēdējo reizi Jānītim, un izrēķināja, ka viņam vairs nevar būt ne kripatiņas palicis, bet zirgi nez kad pārnāks. Bija jau cieša vakara krēsla, kad viņa salika kurvītī ēdamo un brida pa jauno sniegu uz šķūnīti. Vai pats sātans uzsūtīja ceļa līkumā Sarkali. Viņa gandrīz krustu pārmeta, ieraugot spīdīgās šucmaņa pogas. Sastinga kā vabule un vairs ne parunāt, ne izmelot, kad tas sāka tincināt, kur iet, kam nesīs kurvīti. Tajā pašā naktī Jānīti aizveda. Stāsta, nost neesot šāvuši, uz fronti, uz uguns līniju nosūtījuši. — Kungs, stāvi viņam klāt, novērs lodes un nāvi! Stāvi klāt mums šajās grūtajās stundās un pasargi manus bērnus! Ja kādam no

mūsu ģimenes tu gribi uzlikt savu pārbaudīšanu, tad sodi mani, kas mātes aklumā uzgrūda Jānītim tādu nelaimi. Esi žēlīgs pret manu Almiņu, manu vecumdienu prieku . . .

Jau pagājušas trīs nedēļas un četras dienas, kamēr viņa sākusi siet mezglus aukliņā. Varbūt pat vairāk, jo pirmās dienas taču pagāja kā pa vienu miglu. Kas tās bija par šausmām, kad naktī iebruka mājā žandarmi. Izģērbušies pēc velniem, ķēdes kaklā un, līdzko kustas, tā žvadz. Suņi saitē pie rokas, raustās un tikai gaida, lai palaistu klupt kādam stilbos. Tie dusmu kliedzieni: «Vek! Vek! Heraus!» — tie laikam vēl mirstamā stundā skanēs ausīs. Nakts melnumā, lākturiem zibinot, viņi sasvieda vēl beidzamās mantiņas vezumos, piesēja aiz tiem govis un izdzina aitas un cūkas. Vistas salika kurvjos, tās kliedza un spārdījās. Aitas blēja, un lopi mauroja kā ugunsgrēka laikā. Žandarmi neatkāpās ne soli, kamēr viņi nebija izbraukuši uz lielceļa un pievienojušies lielajai izdzīto bēgļu straumei. Ak raudas, ak vaimanas! Lopiņi bļauj, bērni bez miega raud un kliedz «mamma, mamma!». Bet abpus ceļa kā spoki klimst žandarmi un žvadz ķēdes. Māja paliek arvien tālāk un tālāk, līdz viņi tuvojas miestiņam. Atskan tāds grāviens, ka cilvēki un lopi pakrīt gar zemi. Debesīs uzšaujas liesmu un dzirksteļu stabs, pēc tam kāda liela ēka deg gaišās ugunīs. — Baznīca! Baznīca deg! — iesaucas sieviete uz priekšējā vezuma. — Vai! Velna vācieši, pat baznīcu nekaunējās uzspridzināt! — kliedz Klamburu māte, kas brauc Līdumiem no muguras. Pagasta un biedrības mājas uzspridzinātas un dedzinātas jau dienā.

Līdumu māte ir tā pārsteigta un šausmu pārņemta, ka sēd uz vezuma kā triekas ķerta. Viņai liekas, ka tūlīt jānāk no debesīm vēl briesmīgākam grāvienam, zemei jāatveras, lai aprītu svētuma zaimotājus. Nevar taču būt, ka dievs būtu aizmidzis un neredzētu, kā satrakotie elles kalpi posta viņa namu? Tur vajag nākt sodam, tūlīt, uz vietas, nevis pēc mēnešiem vai gadiem. Viņa pat ierāva galvu plecos, baidīdamās, ka notiks kaut kas briesmīgs, neredzēts. Bet nenotika nekas. Baznīcai bija sagāzts augstais tornis, un no iekšas, kur laikam dega koka daļas, pa izsistajiem logiem vēlās ārā smagi, uguņainu dzirksteļu

pilni dūmu mutuļi. Žandarmi klaigāja, sasaukdamies ar spridzinātājiem, ņirgādamies rādija uz baznīcas drupām, un reizēm izšāva uz kādu atpalikušu, aizkusušu cūku vai klibu aitu. Aiz muguras tālumā dārdēja lielgabali, un atskatoties aiz mežu melnuma varēja redzēt atplaiksnā-mies sprādzienu rūsu. Zeme un gaiss likās pilns šausmu un nāves, un tik labi būtu bijis tādā brīdī nomirt, lai nebūtu jāpiedzīvo vēl otra tāda nakts, lai nebūtu jāskatās acīs rītam.

Līdumu māte nemierīgi sagrozījās. Trīs nedēļas un četras dienas pagājušas kopš šīs nakts, bet vēl arvien katru vakaru baigā uguns aina noslīd gar acīm un ausīs ieskanas bērnu vaimanas. Viņa pasniedzas ar roku uz Almiņas pusi. Zina, ka tā guļ tepat līdzās, un tomēr vajag vienmēr pārbaudīt, vai ir tepat; tik bažīga sirds, kad neredz vai nejūt viņu.

«Bet kāpēc dievs nesodīja sava nama postītājus?» — šī doma viņai nedod mieru. «Kāpēc ļāva tiem trakot vēl tālāk? Kā turpat pie Garupes — dzina visus kā caur stroju un atņēma govis, aitas, cūkas, vistas. Atstāja katram pa gotiņai un pāris aitu ar jēriem. Vienkārši noņēma, lai arī pašiem nebija kur likt, ne nu tik daudz uz reizi apēst, ne aizdzīt. Izklīda lopiņi pa mežiem, kas tos vairs rokā dabūs. Ja nu būs lemts atgriezties mājā, kā lai iesāk dzīvot, tikpat kā ugunsgrēkā apdedzis. Bet tad vismaz kaimiņi var palīdzēt, telīti iedot audzēšanai, kādu jēru, sivēnu var tirgū nopirkt, bet ko tagad iesāks, kad visi tādi paši nabagi? Kaut jel mājā tiktu, varbūt pamazām atkal atkoptos, bet par kādu sodu tagad jānīkst te, jāguļ kā zvēriem klajā laukā? Labība tagad noklāpē nepļauta, nez vai mājas vairs būs dzīvas. Kaut taču tie sarkanarmieši būtu ātrāk nākuši viņiem virsū, lai nepaspētu tik daudz postīt un dedzināt!» — Kungs, dod viņu ieročiem tādu spēku, lai viņi padzen vāciešus! ... — Līdumu māte, miegā laizdamās, nočukstēja.

Rīts ausa skaidrs un dzestrs. Meža malā, kur pļavā vēl nebija izsausis mitrums, zemu pār zāli gulēja balta mig-liņa. Kā spoki virs tās peldēja cilvēku galvas, jo stāvus līdz pleciem tina migla. Tie bija gados jaunākie vīrieši, kas dienas un naktis pavadīja mežā, tikai brokastu reizēs iznākdami pie savējiem pļavā, jo vācieši tik agri vēl

nestaigāja. Šoreiz pie Līdumu mātes katla sanāca vairāk ēdēju — Ēriks bija atvedis līdzi divus sava pagasta puišus — leģionā iesauktos Kaupiņu Gunāru un Zariņu Arni. Pēdējās kaujās viņu daļa bija stipri izšķaidīta, bet palikušajiem izrakstīti atvaļinājumi. Dažam trīs, dažam četras dienas, dažam pal vesela nedēļa. Ēriks centās Gunāru un Arni pierunāt atpakaļ vairs neiet, iemaisīties starp bēgļiem un palikt. Tie raustīja plecus un šaubījās, ko te mežā ēdīšot, būšot tikai citiem uz kakla. Cik nu kurš paņēmis līdzi, un, kas zina, cik ilgi vēl jādzīvo? Varbūt dzīšot vēl uz priekšu, uz pašu Vāciju, un tad nākšot jauna sijāšana. Bez dokumentiem nekur tālu netikšot un iekulšoties tikai nepatikšanās. Vācieši stāstot, ka drīz sākšoties viņu lielais pretuzbrukums, esot izgudrots kāds jauns ierocis, kas tuvākajās dienās parādīšoties arī šinī frontē.

— Ko nu plātās, — Ēriks iekaisa dusmās, — nepaies ne nedēļa, kad vācieši laidīsies ļekās. Jauns ierocis! Ar rudzu bisēm atšaudīsies aiz bailēm!

— Un ko tad tu? Paliksi zem sarkanajiem? — Gunārs ieplēta acis.

— Palikšu savā zemē, — Ēriks mierīgi atbildēja.

— Jā, septiņas pēdas jau viņi tev atstās, — Arnis ņirdza. — Tu laikam neesi lasījis «Tēviju»? Nezini, kā kalsnaviešos — visus palikušos nošāvuši pirmajā dienā.

— Kad tikai nav vācieši nošāvuši savā pēdējā dienā, Ēriks dzēla pretim.

— Tev laikam arī tas vienalga, ka boļševiki nodedzināja tavu dzimtenes dievnamu? — Arnis nikni pablenza uz Ēriku.

— Kuru tad? — Līdumu māte ziņkārīgi iejautājās.

— Nu, mūsējo.

— Ej nu, nestāsti, neviena sarkanā nebija tuvumā, kad vācieši to saspridzināja un dedzināja!

— Nu, ja jūs neticat man, tad ticiet avīzei. Te ir melns uz balta, — un Arnis izvilka no kabatas saburzītu «Tēvijas» numuru.

Līdumu ģimene pēc kārtas izlasīja īso ziņojumu, ka sarkanarmieši tūlīt pēc ienākšanas nodedzinājuši N. baznīcu. Alma novērsās un neteica ne vārda. Ēriks īgni iesmējās un nospļaudamies norūca: — To viņi var rak-

stīt baltu uz melna, es tomēr ticēšu savām acīm, nevis viņiem, — bet māte ilgi vērās avīzē, pēc tam sašutusi iesaucās:

— Ak meļi, meļi, pasaules meļi! Ja jau tādi tie rakstītāji, tad tagad gan es vairs no boļševikiem nebaidos. Tie visi būs vāciešu grēki, ko par viņiem raksta! — Un viņa gari un plaši atstāstīja izdzīšanas nakti, ko bija desmitiem reižu pārrunājusi ar kaimiņiem un katru vakaru atmiņās no jauna skatījusi. Arnis nervozi burzīja pirkstos avīzi un it kā nejauši ļāva tai pie tālāk noslīdējušās pagales aizdegties.

Brokastis paēduši, ap Līdumu ugunskuru sāka rasties citi bēgļi. Pirmā pielīgoja Sarkaļu mamma, garo brunču vīli, no rasas sargājot, rokā turēdama.

— Es jau skatos, skatos, tie taču mūsu zemes sargātāji, — viņa mēļoja, uzplājusi sejai savu saldāko smaidu.

Nu gan vairs tālāk to krievu nelaidiet, citādi līdz rudenim vairs laukā nedabūsiet.

Kāpēc tad tavs dēls neiet zemi sargāt? — niknumu valdīdama, iejautājās Baldiņiete. — Citus rīkot un karā grūst, tas jau ir viegli, bet, kad pašam jāiet, tad ir neatvietojams. — Baldiņietei bija tādas dusmas uz šucmani Sarkali, ka viņa nespēja valdīties, kaut gan redzēja Sarkaļu mammas brūnajās acīs iedzirkstamies zaļganas uguntiņas. Baldiņu vecākais dēls bija atbēdzis no leģiona un dzīvojis pirtiņā, bet Sarkalis bija to uzošņājis un aizdzinis atpakaļ vācu armijā. Nupat augustā vācieši mobilizēja jaunos, septiņpadsmitgadīgos zēnus. Savu Oļģertu viņa neparko negribēja laist prom, noslēpa šķūnī aiz lopbarības. Bet atkal Sarkalis bija klāt kā suns, lai sakot, kur Oļģerts. Viņa neteica pat tad, kad tas pagrieza pret viņu šautenes stobru. Bet, kad tas grasījās šķūnim pielaist uguni un jau uzrāva pat sērkociņu, tad viņa nepārcieta. Tādai nāvei ļaut Oļģertiņu arī nevarēja.

— Manam dēlam jau vēl grūtāks amats nekā kara-laukā, — Sarkaliene atguva saldeno smaidu un nopūtās.

Kad mātes izaudzinājušas tādus dēlus, kas negrib iet sargāt tēvu zemi, tad vienam jau jābūt tam «ļaunajam», kas atgādina.

— Kuram tad mūsu pagastā visvairāk ir tās tēvu zemes? — dzēlīgi izmeta jautājumu Gauženu mazmājnieks.

— Jo mazāk zemes, jo mīļākai tai jābūt, — nesatricināmi laipni paskaidroja Sarkaliene.

— «Dzīvīte, dzīvīte, šūpojos tevī,» — dungodams pienāca sirms, cienīga izskata vīrs, Juris Kalējs, piecdesmit gadu nostrādājis ierēdnis, kas vecumdienās bija nopircis lauku māju ar pavecām ēkām, pārbūvējis tās ar laukos nepierastām ērtībām un cerējis tajās pavadīt mierīgu mūža vakaru. Kara apstākļi viņa ģimeni bija paputinājuši. Vecākais dēls, kaut gan tēvs to stingri brīdināja, pirmajā padomju gadā iemaisījies korporeļu organizācijā, pieķerts kontrrevolucionāru lapiņu iespiešanā un īsi pirms kara sākuma apcietināts. Jaunākais dēls brīvprātīgi iestājās vācu armijā. Pēdējā vēstulē tas rakstīja, ka uzrāvies uz pašu mīnas un zaudējis abas kājas. Kur viņš tagad, to tēvs nezināja. Meita, precējusies ar aktieri, pēc dēla piedzimšanas palika viena Rīgā. Vīrs pametis. Pēdējais sitiens nāca nupat, bēgļu gaitās: Kalēja māja nodegusi. To ziņu atnesa Sarkalis, kas dažas dienas pēc iedzīvotāju izdzīšanas bija aizbraucis vēl atpakaļ uz pagastu apskatīties, cik tajā palicis «boļševiku gaidītāju». Tas esot noticis nejauši, laikam kāds kareivis nometis aizdegtu sērkociņu. Tonakt Kalējos apmetušies vācieši, iedzēruši. Lai nu tīšām vai netīšām, bet mājas vairs nebija, dēlu vairs nebija, un Jurim Kalējam visas domas steidzās uz Rīgu pie meitas, kas katrā ziņā gribēs braukt projām, un nebūs, kas viņai palīdz. Tāpēc Jura vecākā māsa, kas bija apņēmusies palikt savā mājiņā, veltīgi izaicinājās viņu kopā noslēpties. Viņam nebija miera, neziņa par bērniem krimta un mocīja, un, lai klusinātu neatlaidīgo krimtēju, viņš dziedāja. Izmēģinājās dažādas dziesmas, bet pielipa viena — «Dzīvīte, dzīvīte, šūpojos tevī».

— Kā jūs, Kalēja kungs, vēl varat dziedāt? izbrīnā un pārmetoši jautāja Klamburu Pakalna Alvīna. Man sirds tik nemierīga par vecotēvu; diez kur viņš varēja palikt? Bet ja tā kā jums . . . Nē, es nevienu dziesmu nevarētu pār lūpām dabūt.

— «Daudz tu gan solīji, maz tomēr devi, vai nav vienalga ar, rai-dai-dai-dā!» — pret Alvīnu pagriezies, Kalējs nodziedāja un pasmaidīja, bet visi redzēja, cik grūti viņam bija izspiest smaidu.

— Ko es esmu izklaušinājusi visus bēgļus, kas brauca

mums no muguras, — Alvīna atsāka savu sasāpējušo raizi, — bet neviens nav mūsu tēvu vairs redzējis. Kā ieskrēja Gustiņa aplokos, tā kā zemē ielīda.

— Tēvs tagad pļauj kviešus, — atteica Gaužens.— Tev jau būs labi, aizbrauksi atpakaļ pie gatavām karašām. Mums būs visu vārnas noēdušas, kamēr . . .

— Kur tad šis pļauj? Laikam debesu tīrumos, — viņu ņirdzīgi pārtrauca Dūduma Gusts, klibs, dzīvē sarūgtināts vecpuisis. — Droši vien, uz saviem Klamburiem skriedams, ieskrēja čekistiem nagos.

— Kas nu tādam vecītim ko darīs? — prātoja AI vīna. — Man tikai bail, ka nav, pār grāvi lēkdams, kāju izmežģījis.

— Ak tu domā, ka laikam prasīs, cik tavam tēvam gadu? — Gusts iesmējās auksti un ļauni. — Ja nav lielāku noziedznieku, pakar tos pašus vecīšus.

— Es nezinu, vai tik nav izrunāts, — šaubījās Alvīna. — Tā jau nu nevar būt, ka grābj tikai no vietas un bedrē iekšā.

— Tā tikai fašisti dara! — atskanēja jauna, žirgta balss, un Gusts apsviedās uz veselās kājas apkārt tik strauji, ka klibā netika līdzi un viņš sagrīļojās. Tomēr paspēja pamest spieķīti atspaidam un nenokrita.

— Klusu, meitēn! — Ēriks nočukstēja, iegrūzdams dunku sānos Ozolu Mirdzai. Tā ieķērās elkonī Plaužu Zentai, un abas, smieklos spurgdamas, atgāja tālāk. Gusta niknums saplaka. Viņš aptvēra, ka, kliedzot uz Mirdzu, aizbaidīs arī Zentu, savas mūža vakarpuses jauko sapni, kas bēga no viņa kā tauriņš no zēna. Ar neatlaidīgo sekošanu Zentai viņš bija kļuvis smieklīgs citu un savās acīs un tomēr nevarēja pavēlēt savai piecdesmitgadīgajai sirdij izslēgt ziedošo meiteni no savu ilgu aplokiem. Vajadzēja tikai ieraudzīt viņu — uz ceļa, sarīkojumā vai viesībās, kad sirds sāka dauzīties straujā, nevienādā ritmā, kailais pakausis un vaigi ieziedēja rožu sārtumā un acis vairs neredzēja neko citu kā Zentas brūnās matu pīnes, ko viņa nesa ap galvu apvītas, viņas apaļo, balti sārto seju un zilās, pārāk lielās acis zem melno, garo skropstu plīvura un biezajiem, tumšajiem uzacu lokiem. Un Gusts, kas sabiedrībā allaž šķendējās par «dažādiem diedelniekiem — saulesbrāļiem un

komunistiem», kurus valdība «ņemot baltiem cimdiem», Zentu uzskatot, kļuva kluss un mīlīgs un neveikli košļāja savu gaišo ūsu galus.

— Skaties, kā manējā komuniste saspurojusies, — Sarkaļu mamma dusmīgi pamāja ar zodu uz Mirdzas pusi. — Jūt savējo smaku. Mirdza, vai iesi pie govīm, ko slaisties apkārt! — viņa uzsauca.

Mirdza aizgāja, aizvilkdama līdzi arī Zentu.

— Tev gan labi, Sarkaļu mamm, — ar neslēptu sašutumu ierunājās Baldiņiete, — citiem govis noņēma, tev visi lopiņi palika pašai.

— Kas tur nu par labumu, — Sarkaliene liekulīgi nopūtās, - daudz mantas, daudz bēdu.

Redz, kā tie vācieši gan dara, — māksloti līdzjūtīgi sarunā iejaucās Gaužens. — Tavs Viļums taču tik centīgi kalpo vāciešiem, un tie uzveļ tev plecos tādu nastu!

— Ko mīlē, to pārmāca, — tāpat piebalsoja kāds cits.

Gusts jau bija sagatavojies ērclgi aizstāvēt Sarkaļu

mammu. Dzēlīgās piezīmes viņam šķita pārāk komunistiskas, jo tās vērsās ne tikai pret Sarkalieni, bet pret visiem, kas gājuši un iet kopā ar vāciešiem — «pēdējo glābiņu no sarkanajiem». Viņš pat iesāka teikumu, bet aprāvās pusvārdā, jo ieraudzīja tuvojamies pagasta vecāko Sīli, skrīveri Jansonu un draudzes mācītāju Grē-beru. Visiem trim vīriem bija noraizējušās sejas. Jansons bija manāmi iedzēris un smaidīja muļķīgu smaidu.

Pateikuši labrītu, viņi apsēdās Sarkalienes tuvumā un apjautājās pēc Viļuma. Tas bija aizvedis sievu, bērnus un daļu mantas uz staciju, lai tie evakuētos tālāk ar vilcienu. Pats un mamma tūlīt pēc tam braukšot ar lopiņiem uz Rīgas pusi.

— Mēs arī brauksim tālāk, — ierunājās Jansons.

— Vai boļševiki atkal nāk virsū? — bažīgi jautāja Gusts.

— Nākt jau nāk, — izvairīgi atbildēja Sīlis, — bet mūsējie turas kā zvēri. Atkal noguldījuši desmit sarkanās divīzijas.

— Diez kur krievi ņem tik daudz cilvēku? — naivi brīnījās Līdumu māte. — Katru dienu pa desmit to divīziju te vien, un vai tad citur nekaujas?

— Mūsējie atkāpjas pēc plāna, — skaidroja Sīlis. — Gan viņi zinās, cik tālu ievilināt krievus un kur tiem pateikt: stop! Spēku viņiem vairs nav. Tepat pretim, aiz Gaujas, — uz pirkstiem var saskaitīt, kur kādā bedrītē sēd pa krievam.

— Pa divīzijai, — pārlaboja Gaužens. — Citādi jau vāciešiem nebūtu tik daudz ko kaut.

Sīlis likās piezīmi nedzirdējis.

— «Dzīvīte, dzīvīte, šūpojos tevī,» — iedungojās Kalējs un piecēlās. Amata vīru sejās viņš bija izburtojis stāvokļa nedrošību un negribēja kavēties ne mirkli. Viņam jātiek Rīgā pie meitas, citādi pazaudēs arī to, pēdējo, jaunāko atvasīti, un paliks viens kā ozola stumbrs, kam nocirsti visi zari. Viņš neteica nevienam ardievas, lai neaizkavētos, pameta drēbju čemodānus, lai ātrāk tiktu uz priekšu. Pagājis labu gabaliņu uz stacijas pusi, tomēr atgriezās — jāpaņem ēdamais, jo kas zina, vai Intiņai un mazajam Jurītim ir jel kas ko grauzt. Katrreiz, kad saimnieces lēja zemē vai izdzirdīja nokrejota pienu govīm, viņa sirds iesāpējās: Jurītim tagad nav pat sūkalu. Viņš ies uz staciju un mēģinās kaut uz buferiem nokļūt tuvāk Rīgai.

— Te ir daudz manas draudzes locekļu, — noklepojies svinīgi iesāka Grēbers. — Viens otrs taisās braukt tālāk. Nez kad atkal satiksimies. Jūs zināt, ka mūsu mīļās baznīcas vairs nav. Boļševiki, kam nekas nav svēts, to nodedzinājuši.

Līdumu māte pārsteigumā ieplēta muti. Kam viņš to stāsta? Kādēļ? Kāpēc neviens nerunā pretī? Visi taču redzēja, kā tas bija.

— Tāpēc es domāju, — Grēbers turpināja, — noturēsim kopīgu dievkalpojumu lielajā dabas dievnamā, tepat zem klajas debess. Lūgsim debesu palīdzību Lielvācijas ieročiem . . .

Ļaudis gausi piecēlās. Vīrieši negribīgi noņēma cepures. Gyēbers lika nodziedāt dziesmu «Dievs kungs ir mūsu stipra pils». Līdumu mātei, kas baznīcā arvien bija laba dziedātāja, ieķērās rīklē sauss kumoss. Viņa gan plātīja muti, bet nevarēja pielāgoties Sarkaļu mammai, kas uzņēma vispirms pārāk zemu, pēc tam pārgāja pārmērīgi augstu un, nevarēdama to turēt, nolaida atkal zemē.

Pēc dziesmas Grēbers uzsāka sprediķi: — «Dievs, sodi mūs, bet ne pārāk bargi ...»

Ēriks klusi aizslīdēja projām. Viņam bija nemierīga sirds par Mirdzu. Sarkaļi taisījās braukt tālāk un gribēs aizvest līdzi arī meiteni. Viņš sastapa to pļavas malā pie meža, kur tā ganīja govis.

— Mirdza, tev jāpaslēpjas, — drusku aizkusis no piespiestās klibošanas un satraukuma, kas to pārņēma, sastopot Mirdzu vienatnē, viņš izdvesa.

— Kāpēc? — viņa jautāja pieceldamās. — Vai Sar-kaļu mamma man uzrīdīs savu Viļumu?

— To es nezinu, bet viņi šodien brauks tālāk, uz Rīgas pusi, varbūt pat uz Vāciju. Tev jāpaliek tepat ... — viņš neveikli sastomījās.

— Kāpēc man jāpaliek tepat? — naivi ieplētusi acis, Mirdza ķircināja Ēriku.

— Jā, nu ... Tev taču jāpaliek tepat . . . Brauksim reizē uz māju atpakaļ... Varbūt tavs tēvs būs pārnācis. — Ērika seja kļuva drošāka. Pareizi, Mirdzai jāgaida tēvs mājās, tādēļ vien nevar braukt tālāk.

— Bet kur lai es paslēpjos, Ērik? — nopietna kļuvusi, viņa jautāja.

— Nāc man līdzi, — Ēriks aicināja. Viņš jau sen bija izdomājis šo plānu gadījumam, ja tuvotos Sarkanā Armija un vācieši dzītu bēgļus tālāk. Mežā zem žagaru čupas viņš bija izracis bedri četriem cilvēkiem — sev, mātei, māsai un arī Mirdzai. Lopus un vezumus viņš pamestu, vienalga, lai izput viss, gan atkal iedzīvosies, — ļauties aizdzīt uz Vāciju arī nevar. Viņš ļoti nožēloja, ka jau pirms izdzīšanas viņi neaizgāja uz mežu, redzēja taču jau agrāk plūstam pa lielceļu no austrumu pagastiem izdzītos. Bet cilvēkam ir nejēdzīga daba, — kamēr duncis nav pie rīkles, netic, ka tas var arī pret tevi paslieties. Ne mātei, ne māsai viņš savu nodomu vēl nebija pateicis, baidīdamies, ka tās labu prātu negribēs šķirties no govs un aitām.

— Labi, Ērik, — Mirdza ātri izšķīrās. — Bet ko darīt ar Sarkaļu govīm?

— Lai ganās pašas. Ja izklīdīs, gan Viļums saokšķerēs. Uz to jau viņš meistars.

Mirdzas un govju dēļ Sarkaļiem iznāca aizkavēšanās. Pēcpusdienā Viļums atgriezās no stacijas satraukts. Neko nepaskaidrodams, lika mammai sakravāt katliņus vezumā. pasaukt Mirdzu ar lopiem un steigšus doties ceļā. Nodevis rīkojumus, viņš aizsteidzās pie pagasta vecākā. Viņš sastapa to kopā ar Jansonu un Grēberu sēžam zem alkšņu krūma pie «dzimtenes» pudeles.

— Tādi kā stulbi! — Viļums apspiestā balsi iesaucās. — Atraduši laiku dzeršanai! Mēs nedrīkstam kavēties nevienu minūti. Pie Valkas iet vaļā trakas kaujas. Ja fronti rauj pušu, tad mēs esam maisā.

Sīlis noplātīja rokas un apgāza pudeli. Pašbrūvētais šķidrums klunkstēdams lija zālē un būtu iztecējis viss, ja Jansons neattaptos paglābt. Viņš pacēla pudeli pret acīm, novērtēja, cik tajā vēl palicis, drebošu roku sataustīja zemē korķi un iebāza pudeli kabatā.

— Es satiku šturmfīreru, — Viļums paskaidroja. — Tas saka — šonakt izšķirsies. Saka — mēs sēdām kā uz adatām. Piepeši var nākt pavēle izdarīt atraušanās kustības. Civilos laist uz ceļa sev priekšā vairs nevaram. Ja kādam jāglābjas, lai mēģina tūlīt. Bet tikai sevišķas personas. Cik tālu tiks, to negalvo. Ieteica man braukt ar vilcienu, tas varbūt esot pēdējais. Bet kur es varu, — mamma un lopi palika te. Nevar taču ļaut vecenīti uzdurt mieta galā.

— Nebaidies! Kur tad būs tāds miets, kas šito svaru turētu, — garām iedams, pēdējos teikumus noklausījies, pazobojās Gaužens.

— Ak tu uts! — Viļums nošņāca caur zobiem. — Ložņā pa krūmiem un noklausās.

— Ko lai dara — mežs ar ausīm, lauks ar acīm, — Gaužens nosmējās. — Meklēju mierīgāku krūmāju, bet te jau kungi priekšā.

Ziņu, kas tā satrauca Sarkali un Sīli, Gaužens pavēstīja saviem kaimiņiem.

— Ak tu dieviņ, varbūt nu reiz tiksim mājā, — nopūtās Līdumu māte. — Apnicis kā čigānam pa krūmiem valstīties.

Kā zīles iznēsāta, ziņa pusstundā izskrēja pa visu pļavu. Mātes piekodināja bērniem neaizklīst tālu no vezumiem, drīz būšot jābrauc mājā.

— Mājā! Mammuclt, mēs brauksim mājā! — sarunas izdzirdusi, iegavilējās Pakalnu Dzidra. — Brauksim pie vectēva. Un Incim ari būs prieki, kad ieraudzīs mani.

— Tev jau nu pašai būs lielāki prieki par Inci nekā Incim par tevi, — māte nosmaidīja.

— Māmiņ, vai māja no šejienes ir tikpat tālu kā šī vieta no mājas? — iejautājās Dzidra.

— Nē, meitiņ, māja vienmēr ir tuvāk, — atbildēja māte.

— Vai mēs nevaram aiziet paskatīties? Es gribētu redzēt, vai mana puķīte vēl zied. Aiznesīsim Incim pieniņu. Man gribas mājā, — Dzidra kļuva nepacietīga.

— Vēl nevar, meitiņ, — māte mierināja. — Vācieši priekšā. Nelaiž.

— Kad viņi laidīs?

— Tad, kad Sarkanā Armija viņus aiztrieks, — māte noteica un aprāvās, redzēdama tuvojamies leģionārus Arni un Gunāru. — Bet ej nu, pieskati gotiņu, - viņa piebilda.

Puiši pienāca gausi un domīgi. Pakalniete piedāvāja pienu, bet viņi abi atteicās.

— Ko tad jūs tādi kā nosmirkuši? — viņa apjautājās vairāk valodas dēļ.

— Neiznāks nekas no atvaļinājuma, — Arnis īgni atbildēja. — Jālasās atkal uz priekšu.

— Kāpēc uz priekšu — brauksim atpakaļ! Es jums iedošu sava vīra drēbes.

— Ko tur var zināt, — Arnis nospļāvās. — Dokumentu nav, beigās saņems ciet kā gūstekni. Karājies tad pie priedes ar apsvilinātiem sāniem. Atceries, ko frontes avīzē rakstīja kara ziņotājs Celmiņš.

Gunārs negribīgi pameta ar roku. — Rakstīt jau rakstīja, bet ko viņš pats bija stāstījis Rudzīšu Eidim? Vācieši apdedzinājuši leģionāra līķi, lai būtu ko parādīt un puikas labāk kautos.

— Rudzīšu Eidim, Rudzīšu Eidim, — Arnis mēdījās, — tas jau pats būtu aizskrējis pāri frontei, ja tikai varētu tikt. Diviem puišiem uzdots viņu uzmanīt.

Viņi aizgāja, bet pēc brīža Gunārs atgriezās. Palūdza Pakalna drēbes un devās uz mežu.

No viņējas pļavas malas atskanēja dusmīgi kliedzieni. Sarkaļu mamma lamājās:

— Nu kur tā palaidne palikusi? Visi lopi izklīduši! Es viņai gan rādīšu! Ar puišiem vazājas. Mirdza, vai tu nāksi laukā no meža? Savāc lopus, un brauksim!

Mirdza nenāca, un Sarkaliene, klaigādama un govis dzenādama, turpināja viņu lamāt no tāluma. Pēdīgi, kad palīgā gāja Vijums, Sīlis un Jansons, govis izdevās sapulcināt ap braukšanai sakrautajiem vezumiem.

Arī Sīļi bija sagatavojušies. Jansonam un Grēberam zirgu nebija. Viņi uzsvieda savus sainīšus uz Sīļa vezuma. Bet Sarkaļu mamma atkal grozījās starp bēgļiem un taujāja pēc Mirdzas. — Padomājiet, kā es viena tikšu galā ar tādu lopu baru? — viņa skaidroja katram, kas bija gatavs uzklausīt. — Nebūtu jel vedekla aizbraukusi! Tāda palaidne, tāda palaidne tā Mirdza, taisni vai jāraud. Tik lieli tagad palikuši visi, vairs neviena nebīstas. Es jau Vijumam saku, — tas nav uz labu.

Viļums savukārt staigāja, mammu meklēdams. Viņa sejā visi lasīja draudīgu pieklusumu, nojautu, ka spēle zaudēta, bet nevēlēšanos padoties. Viņš gāja starp ļaudīm, zobus sakodis, iesarkanie mati spraucās ārā no šucmaņa cepures apakšas. Rudo bārdu viņš nebija dzinis jau vairākas dienas. No zaļganajām acīm neizlauzās neviens tieši pret citiem vērsts skats.

Pulkstenis rādīja jau vienpadsmit, kad Sarkaļu un Sīļu vezumi, pie kuriem bija piesieti lopi, izlīgoja uz lielceļa. Mamma augstu sēdēja uz pēdējā vezuma un, atpakaļ skatīdamās, labināja govis, kas rāvās prom un māva. Viņiem bija jāturas ceļa malā, jo pa vidu lielā ātrumā brāzās vācu armijas automašīnas, vispirms vieglās ar spoži uniformētiem virsniekiem, bet drīz vien sāka joņot smagās ar produktu kastēm un maisiem, ar munīciju. Aizmugurē atskanēja lielgabalu grāvieni, un drīz ceļš pildījās automašīnām bāztin piebāztām ar kājniekiem. Mašīnas joņoja neprātīgā steigā, cenzdamās viena otru apbraukt. Sarkaļu mammas govis izbailēs rāvās uz grāvja pusi un sagrieza ratus ar zirgu šķībi priekšā ceļam. Kāda mašīna, vairīdamās no apbraucējiem, iedrāzās Sarkalienes vezumā. Atskanēja kliedziens, brākšķis, mamma nolidoja grāvī, vezums apgāzās ar salauztu riteni, zirgs kārpījās guļus, izmisumā krākdams un pūlēdamies atbrīvoties no aizjūga, bet govis, uz ceļiem notriektas, raustījās ragiem apsietajās saitēs. Vispārējā kņadā un motoru troksnī, lielajā sabrukuma traģēdijā šī mazā Sarkaļu mammas traģēdija likās tik niecīga, ka citkārt par džentlmeņiem izslavētie vācu virsnieki un kareivji neuzskatīja par vajadzīgu samazināt atraušanās kustību ātrumu, lai palīdzētu vecajai sievai, kas bija uzaudzinājusi viņiem pakalpīgu dēlu.

Viļums drīz atskārta, ka nevarēs turēt līdzi stihiskajai atkāpšanās lavīnai, un nogrieza zirgu pirmajā sānceļā. Pārējie sekoja. Un tā viņi noskatījās, kā atiet armija, nežēlīgi pamezdama likteņa un tautas žēlastībai savus triju gadu sabiedrotos.

Nesagaidījis nogriežamies mammas vezumu, Viļums gāja meklēt. Kā par brīnumu, ne mammai, ne zirgam, ne govīm nebija lauzts neviens kauls. Izjūgtie un atsietie lopiņi pārlēca pāri grāvim, no kura jau trausās ārā saimniece.

Četri vīri noturēja kara apspriedi.

— Pēc dažām stundām boļševiki būs klāt, — drūmi pavēstīja Viļums.

— Vai nebūtu prātīgāk, ja tu to šucmaņa formu novilktu'? — ieminējās Grēbers. — Tie jau tevi nepazīs, noturēs par parastu bēgli.

— Formu es novilkšu, bet cīņu pret sarkanajiem turpināšu, — Viļums patētiski iesaucās. — īstie latviešu vīri ies mežos un šaus no krūmiem.

— Bet ko iesāks sievieši? —Sīlis bažījās.

— Sievieši lai brauc mājā. Patiesībā jau tik traki nav, kā mēs iestāstījām. — Viļums sašķobīja seju Smaidam līdzīgā grimasē. — Mums aizmugurē palika ziņotāji. Tie pārraida, ka nevienu ģimeni neviens velns neaiztiek. Sie-viešiem tikai jāprot turēt mutes. Lai saka, ka vācieši mūs pēdējā brīdī mobilizēja, un viss. Par laimi, mēs esam prom no kaimiņu acīm.

— Ko lai daru ar pagasta papīriem un zīmogiem? — nevarīgi iejautājās Sīlis.

— He, ko lai dara? — Viļums pasita ar trīs pirkstiem knipi. — Pasu blankas tev ir? Janson, tu uzrakstīsi mums pases! Teiksim, es būšu Alberts Sarkanbārdis, Sīlis

būs Kārlis, nu, teiksim, Kārlis . . . eh. raksti Kārlis Kārkliņš. Grēbers būs Grabulis. Jansons pats var izgudrot sev vārdu.

Jansons izrakstīja pasi Sarkalim, pēc tam Sīlim un Grēberam, piespieda zīmogu, un no šī brīža tie pārvērtās par Sarkanbārdi, Grabuli un Kārkliņu. Viņš paņēma vēl vienu blanku un sāka gudrot sev vārdu. Kā viņam saukties? Vai nav vienalga! Uzrakstīs kādu vārdu, un no tā brīža vairs nebūs Arturs Jansons. Būs meža cilvēks bez mājas, bez ģimenes. Varbūt atgriezīsies Elza, dzīvos vecajā dzīvoklī, bet viņam nebūs tiesību tur ieiet. Elza . . . Kā viņa pazuda, bez ardievām, bez jel kādas ziņas. Bija aizbraukusi uz Rīgu un neatgriezās. Pat vēstuli nebija atsūtījusi. Kā viņa varēja aizbraukt, pamest viņu vienu? No kā viņa bēga? Viņš taču prastu to aizstāvēt ar saviem sakariem, ar solīda cilvēka slavu. Viņš nevarēja pierast, vēl tagad nebija pieradis dzīvot bez viņas — vienīgās, jaukās, neaizmirstamās. Neviena lietiņa viņas istabā nebija pārlikta citā vietā, pat ielasītā grāmata «Kā rūdījās tērauds» visus šos gadus stāvēja uz viņas galdiņa. Krēslas stundās viņš mēdza tur ieiet kā kapličā, noglāstīja rokdarbu, kas aizsākts gulēja kurvītī, pieskārās vāzei, kurā čaukstēja sakaltuši jasmīnu ziedi, — viss no tās vasaras, kad pazuda viņa. Viņam kļuva baigi, iedomājoties, ka Elza varētu būt mirusi, neatgriezties. Pēc tāda svētceļojuma, — tā viņš sauca ieiešanu Elzas istabā, — arvien piedzērās, bieži līdz nesamaņai. Un tagad, kad viņa varbūt jau tuvu, varbūt pēc dažām dienām, nu, nedēļām, var ierasties, viņam jāpazūd un jāpazaudē viņa. Varbūt Elza tagad steidzas, kājām nāk garus ceļus, lai atjaunotu seno, skaisto dzīvi, lai sastaptu viņu, iekristu viņa rokās, skūpstītu, skūpstītu ... Bet viņam priekšā pases blanka, tajā jāieraksta svešs vārds, un viņš vairs nebūs Arturs, Arcis, Arcītis ...

Jansons pavērās apkārt. Sarkalis ar Sīli bija atgājuši pie saviem vezumiem, rakājās pa drēbju maisiem. Viņš izvilka no kabatas pirmīt noslēpto «dzimtenes» pudeli, pielika pie mutes un dzēra, vienā malkā izdzēra visu atlikumu. Riebīgs bija pašbrūvētais šķidrums, bet viņam slāpa pēc tā. Noskatījies, ka Sīlis aiziet Sarkalim līdzi uz krūmiem, laikam pārģērbties, viņš steidzās pie Sīlienes un izdiedelēja vēl vienu pudeli. Viņam nebija nolūka piedzerties, viņš tikai gribēja apklusināt ārprātīgo smeldzi, kas sirdi plēta arvien lielāku un lielāku, tā ka tai krūtis kļuva par šauru.

Kad Sarkalis ar Sīli iznāca no krūmiem, tie atrada guļam Jansonu. iegrimušu trulā pussnaudā. Blakus valstījās divas tukšas pudeles, pagasta zīmogs un neizpildīta pase.

— Nu, ko tu ar tādu iesāksi? — Sīlis noplātīja rokas.

— Murmulis! — nolamājās Sarkalis. — Ņuņņa, tāds tikai mežā par krustu. Uzsviedīsim uz vezuma, lai brauc mājā. Ja neizsūtīs uz Sibīriju, tad mēs viņu vēl padan-cināsim. Varbūt tā viņš mums vēl labāk noderēs.

Vācu armijas auto rindas uz ceļa kļuva retākas. Tomēr pa to atgriezties nevarēja. Drīz vien varēja parādīties sarkanarmieši. Nolēma, ka jābrauc pa lauku ceļiem. Vezumu karavānas vadību vajadzēja uzņemties Sīlienei. Uz diviem nākamajiem vezumiem uzsēdināja pa bērnam, pirmais Sarkaļu pajūgs gāja bez braucēja, otram uzguldīja Jansonu, uz pēdējā atkal uzsēdās mamma. Viļums vēl nomācīja sieviešus un bērnus, kas jāsaka, kā jārunā un jāizturas.

— Nešķirsimies jau uz mūžu, — Viļums mierināja Sīlieni, kad tā, no vīra atvadoties, iešņukstējās. — Vācieši drīz nāks atpakaļ. Bet mēs būsim klāt pirmie. Jūs tikai noskatieties, kas tie boļševiku draugi, tad mēs viņus šitā! — viņš apvilka ap savu kaklu ar pirkstu un pacēla to gaisā. — Ja satiekat Zariņu Arni, sakiet, ka mēs viņu kādas stundas gaidīsim tur, silā, aiz baltās mājas ar sarkano jumtu.

Rīta gaismā karavāna atgriezās Dūņa pļavā. Pirmās Sarkanās Armijas daļas jau bija aizsteigušās pa lielceļu. Karavīri ieteikuši nogaidīt līdz nākamajai dienai, lai netraucētu uzbrucēju virzīšanos uz priekšu, nobrīdinājuši neiet nost no ceļiem, jo pagaidām ceļmalas atminētas tikai dažu metru attālumā. Arī mājās lai uzmanoties. Durvis vai logus verot, gadoties sprādzieni.

Vakarā vecākie ļaudis apgūlās ar vieglu nopūtu — pēdējā naksniņa ratu kulbā vai zem klajas debess. Lai arī vienā dienā netiks mājā, bet ceļā uz māju var kaut uz akmens pārgulēt. Jaunie bija sapulcējušies meža malā

un dziedāja. Viņu vidu bija vairaki kareivji, tie uzsaka jautru dejas motīvu.

Līdumu Alma gulēja šķūņa sānos mātei blakus. Miegs nenāca ne lūdzams, kājas guļot sāka kustēties dejas ritmā. Bija taču tik priecīgs vakars, vakars pirms rīta, kad ceļš pagriezīsies uz māju pusi. Vai var gulēt tādā vakarā, tādā naktī, kad gribas gavilēt, plosīties, būt jaunam? Māte viņai neļāva iet uz mežmali pie citiem jauniešiem, sūrojās, ka nevarot mierīgi gulēt, ja nejūtot viņu sev līdzās. Mātes žēl, bet sirds raujas prom, neļauj aizmigt.

Alma dzirdēja rietumu pusē tālu izšāvienu, dzirdēja mīnas kaucienu, tad spēcīgu šļapstināšanu un drausmīgu sprādzienu. Vairāk viņa nedzirdēja nekā. Krūtis ar strauju belzienu iesitās kaut kas ass un ciets, sejā iešļācās biezs, lipīgs šķidrums. Plakstiņi aizkrita ciet un neatvērās vairs nekad.

Sprādziens apdullināja visu nometni. Tikai pēc laba brīža ieskanējās bērnu un sieviešu izbaiļu kliedzieni. Līdumu māte piecēlās pussēdus un taustījās pēc Almiņas. Paldies dievam, tā bija tepat līdzās, gulēja klusa un mierīga, laikam aiz pārbīļa.

— Vācieši mums pateicas par sviestu un speķi, — Līdumu māte tumsā dzirdēja Gaužena balsi.

— Kā tu vari jokot, cik tur trūka ... — viņa rājās. — Man mute sausa no bailēm palika. Almiņ, meit, padod ūdeni, tavā pusē ir kanniņa.

Alma neatbildēja, pat nepakustējās.

Māte nevarēja saprast: vai var būt tāds miegs, ka pat ar lielgabaliem nevar uzmodināt?

— Alm .. . Almiņ! — baigāk par sprādzienu klusumu pāršķēla Līdumu mātes izmisuma kliedziens. Viņa bija sataustījusi Almiņas roku, vēsu un ļenganu, un vienā mirklī nemaldīgi aptvērusi, ka starp viņu un meitu ielīdusi nāve.

Jauns kauciens un sprādziens sadrebināja zemi, gaisu un cilvēku saprātu. Vispārējā kliedzienu un vaimanu jūklī visskaļāk skanēja Sarkaļu mammas balss:

— Vai dieniņ, manu gotiņu nosita! Vai, vai!

Kareivji uztrūkās augšā un pateica apkārtējiem, lai tūlīt braucot uz māju pusi. Vācieši, labi zinādami bēgļu

apmetni, acīm redzot, nolēmuši radīt paniku. Ar pāris mīnām tie neapmierināsies.

Ēriks gāja uzmeklēt māti un māsu. Māte sēdēja, galvu rokās atbalstījusi, visa šūpojās un runāja:

— Ak sātani, sātani . . . Manu meitiņu . .. manu vienīgo . . . Lai izžūst tās mātes krūts, kas zīdījusi tādus briesmoņus! Ak sātani, sātani!

Ēriks nobijās, ka māte zaudējusi prātu. Nometies ceļos, viņš sāka to mierināt, bet viņa atkrita ar seju pret Almas krūtīm un ieraudājās tik griezīgi, ka viņš uzminēja, vairāk uzminēja nekā redzēja, kas noticis. Viņam nācās ar varu atraut māti no māsas līķa, neatlaidīgi atkārtojot, iestāstīt, ka jābrauc prom, ja grib glābties.

— Es negribu! Lai mani nosit tepat! Ak dievs, ja tev nav sirds vietā akmens, tad sūti jel savu zibeni! — viņa sauca.

— Apmierinies, māt, — Ēriks lūdzās. — Taču man un Jānim arī tu esi vajadzīga.

— Jānīt, dēls, kur tagad tavi kauliņi atdusas? — šķietami pazaudētā dēla pieminēšana izsauca jaunu sāpju lēkmi. — Visu man atņēma, visu ...

Tikai tad. kad citi jau bija sabraukuši uz lielceļa, Ērikam izdevās nomierināt māti vismaz tik daudz, ka tā sameklēja segu, kur ietīt Almas līķi. Gaužens ar Mirdzu viņam palīdzēja sakārtot uz vezuma dēļus, noklāt tos ar sienu un palagiem un noguldīt uz tiem līķi.

Klusi, soļos, kā bēru braucienā, bēgļi virzījās uz māju. Aiz viņiem pļavā, nesenajā apmetnē, sāka vārīties viesu-līga uguns. Sprāga mīna pēc mīnas, gaiss šņāca un dārdēja. Uzliesmoja ugunsgrēks — tur dega siena šķūnis, kas vēsās naktīs un lietus dienās bija devis patvērumu bērniem un slimajiem. Kā baiga milzu lāpa tas apgaismoja bēru gājienu, kur pretēji paražām līķi veda bez zārka un visiem no muguras. Pretim soļoja sarkanarmiešu kolonas, pirmajiem braucējiem tie uzsauca jautru sveicienu, bet, uzzinot notikušo, apklusa.

Ap brokastu laiku braucēji apstājās atpūtināt zirgus un paši aizkost. Lopus palaist pļavā paganīties bija bīstami, tāpēc sievas plūca ceļmalā noputējušo zāli un sniedza govīm pa kušķītim. Visgrūtāk savējās pabarot nācās

Sarkaļu mammai, seši purni sniedzās pretim — kuram dot, kuram ne.

— Mirdziņ, meitiņ, — viņa glaimīgi uzrunāja savu bijušo kalponi. — Palīdzi nu vecam cilvēkam! Paņem izkapti no vezuma un papļauj seku! Skaties, tur tāds glīts atāliņš.

— Es jūsu govis vairs nebarošu, — Mirdza atteica.

— Mani vergu laiki beigušies.

Mamma nozibsnīja acis, bet pati pļaut negāja. Pļavā varēja būt mīnas, un, lai dievs novērš, dzīvību likt uz spēli lopu dēļ arī nevarēja.

Aitas ar jēriem uz lielceļa nebija novaldāmas, pārlēca grāvim un saklupa atālā. Izsalkušas tās plūca zāli un nenāca ārā uz saimnieču saucieniem. Bija atkal jādodas ceļā, un, lai aitu dēļ nekavētos, Gaužens parīdīja uz tām savu suni. Aitu bariņš drāzās atpakaļ uz lielceļu, tikai Pakalnu vecā jēru māte spītīgi palika pļavā, nostājās cīņas pozicijā un piecirta pret suni priekškāju. Tad, kā tas gadījās, kā ne, — visi redzēja, bet neviens neattapās aizturēt, — grāvim pārvēlās meitenīte, tā bija Dzidra, un sīkiem, ātriem solīšiem tecēja izdzīt nepaklausīgo aitu. Gaisā izšāvās liesmu un dūmu stabs, dobjš sprādziens izsita zem kājām pamatus. Kad attapās, visu acis vērsās uz pļavu. Zaļā atāla vidū rēgojās melna bedre, bet uz tās kraujas gulēja Dzidra, raustīdamās pēdējos nāves krampjos. Neiedomādamies par briesmām, kas vēl varēja būt ieslēpušās zemē, vairāki vīri metās pēc bērna. Viņi varēja atdot valodu zaudējušai mātei tikai meitenītes nedzīvo ķermeni.

Otrā rītā Klamburos iegriezās balts zirgs ar vezumu, uz kura sēdēja novecojusi sieviete ar guļošu bērnu klēpī. No muguras, aiz ratiem piesietās govs, soļoja vīrietis. Ne vienam, ne otram acīs nebija atgriešanās prieka. Tas ne-uzdzirkstīja pat tad, kad vecaistēvs, vecais Pakalns, braucējus ieraudzījis un pazinis, nometa izkapti un steidzās atbraucējiem pretim.

— Tad mājās gan! — viņš sauca pa lielu gabalu.

— Un mana meita arī! Nu gan būs prieki! Incis sanesis

mājā mazus kaķē--, — viņš aprāvās, ieraudzījis dēla

un vedeklas akmeņainās sejas.

— Paņem pretim, tēvs, — nogurušā balsī teica jaunais

Pakalns, pakāpdamies uz riteņa, lai izceltu bērnu no mātes rokām.

— Tādi ir vācieši, — viņš piemetināja, it kā ar to viss būtu pateikts.

Sirmgalvis paņēma rokās savu mazmeitiņu. Skatījās tās sejiņā ilgi un neticīgi, līdz kā pa sapņiem izdzirda dēla balsi:

— Nesīsim uz klēti, tur ir vēsāks.

Dēls gribēja palīdzēt nest, bet vectēvs neļāva. Uzmanīgi kā vislielāko dārgumu viņš nesa savu mīluli pāri pagalmam un noguldīja klētī uzklātajā gultā. Viens palicis, neatraudamies vērās bālajā sejiņā, gaišajās matu sprogās, līdz no acīm izritēja divas lielas asaras. Sirmā galva pašūpojās, un lūpas nočukstēja:

— Vai to var piedot?

5.IZPOSTĪTAS LIGZDAS

Pirms izdzīto atgriešanās sarkanarmieši paspēja atminēt tikai to pagasta daļu, kas bija atbrīvota līdz lielā uzbrukuma sākumam. Tagad tie apstaigāja vāciešu tikko atstāto zemi, bet mīnu bija tik daudz, ka miestiņā vien ielās un namos izņemto skaits sniedzās tūkstošos.

Kad Dūduma Gusts kopā ar māsas ģimeni, kas jau ilgus gadus apkopa viņa laukus, iegriezās savas mājas ceļā, viņš ieraudzīja no otras puses tuvojamies trīs sarkanarmiešus ar vienzara dakšām rokās.

— Sarkanie sirotāji! — viņš nošņācās. — Staigā, norakto mantu okšķerēdami. Redz, kādas dakšas izgudrojuši, ko uzbakstīt mantu.

Sarkanarmieši, redzēdami tuvojamies mājas saimniekus, nostājās pagalmā un sagaidīja tos, draudzīgi smaidīdami. Gusts viņu smaidam neatbildēja. Gusta māsai, atraitnei Sietnieka Emmai, ieraugot sarkanarmiešu rokās vienzarainās dakšas, acumirklī caur galvu izskrēja visas «Tēvijā» aprakstītās šausmas, viņa pat sajuta iesmu duramies miesā. «Vai es labāk nevarēju uz mīnas uzskriet

kā Pakalnu Dzidriņa,» viņa nodomāja. «Taču vieglāka nāve ...»

Sarkanarmiešu sveicienam atbildēja Gusta neskaidrais noņurdējums un Emmas tikko dzirdamais čuksts.

— Saimnieki laikam tālu braukuši, noguruši? — vecākais sarkanarmietis apjautājās.

— Jā. Bet ko jūs te meklējat? — Gusts saslējās.

— Meklējam vāciešu atstātos «aierus», — jaunākais iesmējās.

— Ak tā? Bail, ka ari latvietim kaut kas nepaliek? — ņirgājās Gusts.

— Cenšamies, cik nu varam, lai latviešiem tās mantas paliktu mazāk, — sarkanarmietis atjokoja. — Petja, pārmeklēsim māju, lai saimnieki tiek pie miera.

Gusts gribēja drāzties istabā, bet viņam ceļā aizstājās sarkanarmietis.

— Pagaidiet, mēs vēl neesam paspējuši atminēt, — tas nepacietīgi iesaucās.

Pirmo mīnu izcēla no durvju kāpnīšu apakšas. Dažas bija ieraktas pie logiem ar aprēķinu, ka, logu verot, sprāgs. Tikai tad. kad mājas apkārtne bija rūpīgi izmeklēta un ar vienzari izbakstīta, atminētāji vēra vaļā durvis. Gusts sekoja sarkanarmiešiem istabā uz pēdām, it ka vācieši varētu būt māju piebāzuši ar nez kādiem dārgumiem un sarkanarmieši varētu tos paņemt. Bet, atverot istabas durvis, atklājās riebīgs skats. Nāsīs sitās atejas smaka, kas nāca no kaktā pamestās maizes mul-diņas. Visneglītākais tas, ka okupanti it kā ņirgādamies bija uzlikuši galda vidū pieķēzītu šķīvi.

Jaunajam sarkanarmietim lūpās noraustījās apspiests smiekls, bet vecākais, ko pirmais laukā nosauca par Petju, nopietni pašūpoja galvu un jautāja Gustam:

— Jūs laikam esat liels vāciešu pretinieks? Vai citādi viņi par jums tā ņirgātos?

Gusts jutās neērti. Viņam tā gribējās just pašam un ar kādu dzēlīgu teikumu likt sajust sarkanarmiešiem, ka vācieši ir pārāki par viņiem, kulturālāki, bet mēslu čupas uz galda runāja viņa vietā, runāja citā valodā, teica — «tu. latvieti, esi cūka mūsu acīs».

Arī Emma bija iedrošinājusies un pārkāpa pāri slieksnim. Nelabā smaka un riebīgais skats aizrāva elpu. Viņa gribēja skriet ārā pie bērniem, kas bija palikuši uz vezuma, bet ieraudzīja savu maizes muldiņu un iesaucās balsi, kur skanēja tik neviltots pārmetums un sašutums, ka, lai gan tas tika teikts latviešu valodā, pat sarkanarmieši saprata:

— Ak lopi, lopi, tad tie arī nav zinājuši, kur savas pakaļas likt!

Izņēmuši mājā un apkārtnē ap desmit minu, sarkanarmieši, pajokojušies ar bērniem, atvadījās.

Emma ilgi noskatījās, kā tie aizgāja uz nākamajām mājām, vecākais drusku salīcis, jaunākie par kaut ko sarunādamies un galvas purinādami.

— Zini, Gust, — viņa domīgi iesāka, — man sākumā bija briesmīgas bailes no tiem boļševikiem. Kas viss nebija par viņiem sarakstīts un sastāstīts. Tu pats katru dienu stāstīji briesmu lietas. Bet nekur nav redzams, ka viņi taisītos nagus maukt vai zvaigznes dedzināt pierē. Ar bērniem arī pajokojās. Kas bērnus mīl, tie nevar būt slikti cilvēki.

— Dziedi jau, dziedi, — Gusts nicīgi norūca. — Bet neaizmirsti, ka šitie ir pirmā partija. Vēl nāks otrā partija. Tie runās latviski un arī neaiztiks. Bet savāc vien šīrudens ražu, tad būs klāt tie ar šķībām acīm. Tad tu dziedāsi pēc citām notīm.

— Bet redz, kā viņi izlasīja tās elles mašīnas, — Emma vēl negribēja piekāpties. — Tik daudz to mīnu, tur jau mēs visi būtu apsisti.

— Viņiem jāpietaupa cilvēki, ko mobilizēt savā armijā, — Gusts nikni atcirta. — Kur tad ņems, ko likt pretī vācu jaunajiem ieročiem?

— Gust, Gust, — Emma norāja, — tev cilvēks labu izdara, un tu vēl tā . . .

— Iztīri labāk istabu, — Gusts jau lēnāk noteica, — kaut gan šonakt būs jāguļ šķūnī. Pa nakti lai izskrien smaka.

— To jau tavi draugi, — Emma šķendējās. — Te ēda, te dzēra, te tu ar viņiem dudināji — err opicer, err opi-cer, — tad redz, kā samaksāja.

— Tie jau nav tie, kas toreiz pie mums apmetās. — brālis centās atvairīt māsas pārmetumus. — Pēc tam nāca citas daļas, un ko tie varēja zināt.

— Lai nu vai kas, — Emma nevarēja rimties, — bet vai izglītots cilvēks tā uzvedas! Visu laiku to vien kladzināja — kultūra, kultūra, jaunā kārtība. Tad tāda ir tā jaunā kārtība! Maizes muldiņa un ēdamtrauks naktspoda vietā. Fui!

— Nu, nu, nekladzini nu tu tik daudz, — Gusts pa nopietnam noskaitās. — Kā vista — kad iesāk vienu, tad nevar beigt. Ko tu domā — lai viņi krieviem atstāj visu kā nopulierētu? Nodedzināt vajadzēja toreiz, kad gājām projām. Lai akmens uz akmeņa nepaliek.

— Tu gan runā kā pie nepilna prāta, — arī Emma noskaitās. — Kur tad tagad pats mestos?

— Vienalga, zem papardes dzīvotu, bet tiem arī nebūtu.

«Nudien, tam prātiņš mežā palicis,» Emmai gandrīz paspruka, bet viņa novaldījās. Ar tik spītīgu cilvēku nebija ko iesākt. «Došu pašam no tā šķīvja ēst,» viņa vēl domās nozvērējās.

Meitenīte prasīja dzert. Emma atraisīja ratiem piesieto spaini un gāja uz aku, lai iesmeltu ūdeni.

— Pagaidi, — Gusts iesaucās un kliboja viņai pakaļ. — To ūdeni nevar dzert. Es prombraukdams iesviedu suni. Toreiz tā mācīja avīzēs, — viņš neveikli taisnojās.

*

Baldiņu māte nogrieza zirgu sānceļā, pa kuru bija tuvāk mājai, un pēkšņi sajuta pleciem uzguļamies smagu grūtumu. Kamēr kustējās starp citiem bēgļiem, parunājās ar vienu, ar otru, tā kā vieglāk jutās. Visiem bija kopīgas bēdas — vai tiks vēl kādreiz mājā, visiem trūka kāda cilvēka, vai nu dēla, vai vīra, un tad viņas bēdas, abu dēlu zaudējums, it kā ieplūda kopējā bēdu straumē. Tagad, paliekot vienai, tās ritinājās pakaļ kā groda dzij-tiņa un tinās ap sirdi cietā kamolā. Ko viņa iesāks mājā viena kā celms, kam nolauztas visas atvases? Lai nu dienā vēl kā, būs daudz jāstrādā, visa labība nepļauta, bet ko darīs garajās naktīs, kad gar logiem gaudos vējš un vecā ābele čīkstēs, trīdama zaru pret zaru? Toreiz, kad Laimonis un Oļģertiņš bija mājā, rudens vakari likās tik patīkami. Ak nelietis Sarkaļa Viļums ... Vai tā nu latvieša cilvēkam vajadzēja par suni palikt, grūst vāciešiem nagos viņas dēlus? Kur viņi tagad? Vai ir dzīvi, vai guļ kādā svešā zemes stūrī bez kapa, bez zieda? Sāpes iedūrās sirdī kā ass iesms, un viņa zināja, ka tas nebūs izvelkams, nebūs notrulināms. Viņa nedzirdēja, bet juta, kā sirds kliedz, skaļi, nevaldāmi kliedz. It kā atbalsodamās sirds kliedzienam, lūpas izdvesa neskanīgu, gārdzošu vaidu.

Baldiņu māte ievēroja ceļa nozarojumā iegriežamies cilvēkus. Taisni brīnums, kā viņa bija braukusi, vai aizmiglotām acīm, ka nebija tos agrāk pamanījusi. Bet varbūt tie bija ceļa malā atpūtušies un tagad sākuši braukt tālāk. Viņa gribēja pasteidzināt zirgu, lai panāktu priekšējos un nebūtu jābrauc vienai, bet iedomājās, ka gotiņa nogurusi un netiks zirgam līdzi. Lai jau brauc vien, ari viņai jāpierod pie savas vientulības, pie niknās sāpes krūtīs. Nekur jau no tās neizbēgs, lai cik ātri brauktu. Tie jau arī bija sveši cilvēki, laikam no Krievzemes atdzītie. Uz vezmeļa sēdēja vīrietis un sieviete, bet divi puisīši vatētos svārkos dzina govi. kas malā vien griezās, lai noplūktu pa zāles kušķim. Lielākais saķēra mazo aiz padusēm un gribēja uzcelt uz vezuma, bet mazais ķepurojās pretim, sita un plēsa aiz matiem, līdz viņu nolaida zemē. Tā viņi stīvējās pa ceļmalu labu laiku, bet vecāki laikam to nemanīja, brauca tikai projām un nogriezās ceļa atzarojumā.

Kas tas bija, kas ne, pirmajā mirklī to nevarēja aptvert. Norībēja grandošs sprādziens, un Baldiņu māte redzēja pāri krūmu galiem izšaujamies dūmu un smilšu mākoni. Zēni satrūkās, skrēja uz priekšu un nozuda blakusceļā. Pēc tam iestājās klusums, un jo drausmīgāk tajā ieskanējās raudas — bērnu raudas un izmisuma kliedziens: «Māma! Māima!»

«Kā tas gan ir,» Baldiņu mātei nozibsnīja neapzinīga doma, «ka bērns briesmu brīdī sauc māti. Īstenībā taču tēvs varētu būt stiprāks sargs. Varbūt mans Oļģertiņš arī sauca mani, kad ...» viņa nenobeidza domu, lai gan tā bija salda un mātes lepnuma pilna, tomēr reizē arī tik drausma, jo aiz nenobeigtā «kad» parēgojās nāves seja.

No ceļa līkuma viņai pēkšņi pretim izskrēja abi puisēni. Lielākais, gadus astoņus vecs, nemitīgi kliedza: — Krustmāt, krustmāt, mamma un tētis pazuda! Pazuda! Pazuda! — Mazais tikai raudāja, jo lielais attālinājās, jo skaļāk. Baldiņiete nolēca no vezuma un, skriedama zēniem pretim, sauca lielākajam: — Tu pagaidi mazo, neskrien tik ātri! — Bet zēns jau bija klāt, apķērās viņai apkārt un nerimās kliegt: — Pazuda! Pazuda! — Viņa gribēja steigties pretim mazajam, kas sīkiem solīšiem tipināja pa ceļu, slaucīdams asaras piedurknē, bet lielais turēja viņu kā knaiblēs, viņa juta tā nagus cauri drēbēm iespiežamies miesā.

Kā nu mācēdama krievu valodu, viņa mierināja bērnus. Apsēdusies ceļmalā uz akmens, paņēma abus klēpī un piespieda sev cieši klāt drebošos ķermenīšus. — Atradīsim māmiņu, atradīsim, —viņa atkārtoja, nezinādama labākus vārdus, kas apklusinātu raudas.

— Kā tevi sauc? — viņa vaicāja lielākajam, kad tas apklusa.

— Volodja, — tas atbildēja.

. — Un mazo?

— Vaņa.

— Nu, lūk, Volodja un Vaņa, jūs pasēdiet, uzraugiet manu zirgu un gotiņu, es aiziešu pameklēt tēti un māmiņu.

Zēni tūlīt izlēca no klēpja un nostājās viens pie zirga, otrs tuvāk govij. Baldiņu māte gāja uz sprādziena vietu, bet, ja būtu paredzējusi, kādu skatu ieraudzīs, neparko nebūtu gājusi. Tas nebija tas kā ieraudzīt kritušu cilvēku, kaut arī asinīm noplūdušu kā Līdumu Alma un Pakalnu Dzidriņa. Te neredzēja neviena cilvēka, kaut gan viņi bija divi, te neredzēja ari zirga, kaut gan bija zirgs. Te rēgojās tikai dziļa, melna bedre, bet kaut kur tālu no tās gulēja roka, sastrādāta sievietes roka, nevarīgi atmesta ar delnu uz augšu. Kaut kur tālāk kā ar kaklu zemē ietriekt«** paslējās zirga galva, bet tai līdzās vīrieša kāja stulma zābakā. Apkārt bija izsvaidīti saplosīti drēbju gabali un pabiruši labības graudi, kāds ratu ritenis gulēja, tālu pārsviests grāvim. Vairāk nekas nebija palicis pāri no diviem cilvēkiem, kas kādreiz bija dzīvojuši savās mājās, atdzīti šurp. mētājušies pa dažādām mājām, dažā laipni uzņemti, dažā paciesti, dažā nicināti un lamāti. Tagad bija steigušies uz mājām, šis ceļš veda uz lielceļu, kas vistaisnāk izgāja līdz šosejai, pa kuru tie būtu braukuši uz dzimto pusi.

No otras puses tuvojās divi Sarkanās Armijas virsnieki. Apskatījuši nesenās traģēdijas vietu, viņi pamanīja sievieti, kas vēl arvien stāvēja kā sastingusi.

— Tie jūsējie? — viens drūmi iejautājās.

— Nē. Nepazīstu, — Baldiņu māte atbildēja. — Bet puikas palika. Tur, — viņa parādīja ar roku. — Divi krievu puikas. Ko man darīt?

— Kā — ko darīt? Audzināt lielus, lūk, ko, — virsnieks iesaucās, un Baldiņu māte juta asinis sakāpjam vaigos: kāpēc viņai pašai nebija ienācis prātā, ka puikas jāņem pie sevis, jāstājas tiem mātes vietā?

— Es labprāt, — viņa stomījās, neprazdama atrast krievu vārdus, jo to viņai nebija daudz. — Tikai jūs paši redzat, kā man ar to valodu, — viņa kaunīgi noplātīja rokas.

— Jums ir savi bērni? — otrs virsnieks iejautājās.

— Ir. Divi dēli. Tikai vācietis noņēma, — Baldiņu māte valdījās rādīt asaras.

— Un labi dēli bija?

— Labi dēli, — viņa ne bez lepnuma atbildēja.

— Nu, lūk, izaudziniet šos bārenīšus tikpat krietnus cilvēkus! Bet valodu viņi drīz vien iemācīsies jūsējo. Bērni ātri iemācās. Nav svarīgi, kādā valodā cilvēks runā, lai tikai sirds butu krietna.

Viņa atgriezās pie bērniem. Tie uzticīgi stāvēja pie vezuma un sarunājās ar zirgu. Uztraukums bija norimis. Bērni ātri aizmirst bēdas un nelaimi.

— Sēdieties, puisīši, uz vezuma, brauksim meklēt māmu un tēti, — viņa teica, sataisījusi jautru seju. Mazie bija gatavi braucēji. Volodja pat uzņēmās vadīt zirgu, jo Vaņa ieritinājās jaunajai mātei klēpī. Viņi brauca taisni, uz upes pusi, kuras krastā vajadzēja būt Baldiņu mājai. Vajadzēja būt, bet nebija. To mājas saimniece redzēja tūlīt, izbraucot cauri krūmiem, sasprindzinājusi acis priecīgajam atkalredzēšanās skatam. Māju nebija, tikai nokvēpis dūmenis slējās pāri kailajiem, brūni apsvilušajiem ābeļu zariem. Šai brīdī viņa svētīja virsniekus, kas viņai bija pateikuši labo domu — ņemt zēnus pie sevis. Ja nebūtu šo zēnu — Volodjas, kas droši un prasmīgi vadīja zirgu, un mazā, pieglaudīgā Vaņas, viņa nebūtu mierīgi pārcietusi vēl arī šo nelaimi, būtu kliegusi, plēsusi matus. Bet varbūt arī ne, varbūt paliktu klusa un mēma, bez domām, bez jūtām. Tagad bija jādomā, kur guldināt pa nakti jaunos dēlus, jo tuvojās drēgns rudens vakars. Rietumu pamali aizklāja tumšpelēks mākonis, debesīm pāri gulēja mākoņu laiva. Kur lai brauc, kur lai griežas mājas vietu prasīt? Tik grūti to darīt tam, kas visu mūžu paradis dzīvot savā mājā, lai kādā, nevienu nakti, lai vai lūgts, nav gulējis svešā gultā. Bet nu jāiet lūgties, virināt svešas durvis, būt laimīgam par kaktiņu aizdurvē.

Kur lai brauc, pie kā lai griežas? Tepat pa labi iet ceļš uz Dūmiņiem. Irma pat attāla rada, nelaiķa vīra māsīcas meita. Tāda liela māja, vai tur nu neatradīsies vietas trim cilvēkiem, zirgam un govij. Savi lauki arī būtu tuvu, vieglāk nokopt. Tāpat nākampavasar, kad jāsāk celt jaunu māju, cik nebūs jātekā rītos un vakaros no vienas vietas uz otru. Tur nevarēja būt ne runas, ka nevarēs apmesties Dūmiņos. Cik reižu agrāk viņi žēlojās, ka pārmērīgi lielu uzcēluši to ērberģi, ne ziemā apkurināt, ne vasarā izvēdināt, zāle un gala kambaris mitrs vien stāvot. Taisni par labu būs, ka vairāk iemītnieku mājā, izžāvēs reiz sienas un izkarsēs no pelējumiem.

— Voldīt, dēls, griez zirgu šinī ceļā, — viņa parādīja ar roku.

Zēns saprata un, ieraudzījis aiz augļu dārza kūpošu dūmeni, jautāja:

— Vai tās, krustmāt, tavas mājas?

— Tur mēs dzīvosim, kamēr uzcelsim paši jaunu māju, — Baldiņu māte atbildēja droši un pārliecināti.

Suns izskrēja pa vārtiem un metās riet braucējus. — Kranci, Kranci, — viņa apsauca, un suns samulsis luncināja asti. No virtuves atplūda sviestā ceptu pankūku smarža. Volodjam kāri noraustījās nāsis. «NabadziņŠ, diez kad ir ēdis,» Baldiņiete nodomāja. «Pabaros Irma bērnus ar pankūkām, varbūt tie šovakar nejautās pēc īstās mātes.»

Kad sētsvidū norībēja rati un noskanēja Volodjas skaļais «tprrūū», no virtuves iznāca Dūmiņu saimniece, rokas steidzīgi priekšautā slaucīdama. Pazīdama radinieci un kaimiņieni, tā kā rādīja priecīgu seju, pat iesaucās:

— Ak tad mājās gan! — Bet tad laikam apķērās, ka Baldiņu māju vairs nav, un, uzminējusi Baldiņietes nolūku, — jo kur tad tāds nodedzis cilvēks lai metas? — kļuva nopietna un neveikli apklusa.

— Būtu jau labi, ja, kā tu saki, mēs te atrastu mājas, — Baldiņu māte pieķērās Irmas vārdiem.

— Kas tie par puikām? — nelikdamās sapratusi. Dū-miņiete jautāja.

— Tie mani dēli, — Baldiņiete noglaudīja Volodjas pelēko galvu un maigi paskatījās uz Vaņu, kas viņas klēpī siltumā bija aizmidzis.

— Tādi kā krievēni izskatās! — Irma neuzticīgi, ar apslēptu īgnumu pētīja.

Baldiņu māte pasūtīja Volodju uz dārziņu apskatīt puķes un, piesaukusi Irmu tuvāk, čukstus tai pastāstīja, ka bērnu vecāki nosisti un viņa paņēmusi puikas pie sevis.

— Puisīši jau vēl nezina briesmīgo nelaimi, — viņa nobeidza. — Papriekš lai pierod pie manis, tikmēr kaut kā nomānīšos. Ak tu briesmīgais vācietis, Līdumu Almu nosita, Pakalnu meitenīti . . . Un tad atkal šitos, — nemaz neesmu pavaicājusi puikiņam, kā viņiem uzvārds.

— Nebūtu tie trakie dzinušies vāciešiem virsū, tad jau nekas ... — vienaldzīga pret citu nelaimi ņurdēja Irma.

— Mums jau vēl sliktāk: jauno zirgu nosita, Pēterim norāva pēdu.

— Bet pats taču dzīvs?

— Dzīvs gan. Bet tu padomā, šinī darba laikā tāda skāde. Labība izbirst. Mūsu Jāni arī tas dullais Ozols ielika par pagastveci, vai kā viņus tur tagad sauc. Un zirgs! Tagad zirgu tik maz, cik tāds nemaksātu, — Dūmi-ņiete šķendējās.

— Jā-ā ... — nezinādama, kā mierināt radinieci, Baldiņu māte novilka. — Klau, vakars nāk virsū. Norunāsim tā skaidri. Mums taču nebūs jābrauc pie svešiem pajumti meklēt?

— Ko tad citu iesāksi, rudenī vairs māju neuzcelsi, — Dūmiņiete atteica, ar vienu aci šķielēdama uz dārziņu, jo zēns bija piegājis tuvu ābelei, zem kuras mētājās krituši āboli.

— Māju neuzcelšu, bet es domāju tā, ka jūs kā radi dosiet mums pa ziemu savu gala kambari, — Baldiņu māte mierīgi paskaidroja. — Tāpat tukšs stāv.

Es nu nezinu ... — Irma apjukusi iesāka. — Pats vēl nav mājā no slimnīcas . ..

Bet tad, kaut ko iedomājusies, ko pirmajā mirklī nebija atcerējusies, — ka gala kambaris un zāle pilni ar salasītām mantām, sāka enerģiski atvēcināties ar abām rokām:

— Nē, nē, pie mums gan nevarēs! Ja vēl nebūtu tev to krievēnu ... — viņa, no Baldiņu mātes acīm vairīdamās, vēroja tās seju — vai tikai radiniece, tādās spīlēs iedzīta, nepārdomās no puikām atteikties.

— Puikas paliks pie manis, — tā stingri noteica.

— Nē, nē, tādu krustu, — svešus puikas es savā mājā neņemšu! — Irma vēl stingrāk paziņoja. — Vai tur kāds ābols glābsies vai kas. Ja vel latvieši bijuši.

— Es redzu, Irma, ka tev nav ne latvieša, ne cilvēka sirds krūtīs, — Baldiņu māte rūgti nopūtās. — Lai dievs dod tev savu mūžu tā nodzīvot, ka nav jāiet otra lūgties, — viņa novēlēja, bet novēlējums skanēja kā brīdinājums. Pasaukusi Volodju, viņa lika tam griezt zirgu apkārt, un tā viņi aizbrauca, Dūmiņietes apjukušo skatu un cepta sviesta smaržas pavadīti.

«Būtu jel puikām iedevusi pa pankūkai,» Baldiņu māte īgni nodomāja, arī pati norīdama siekalas. «Skopa ka ālava.»

- Kāpēc mēs braucam projām? — Volodja skumji iejautājās. Varēja redzēt, ka viņš ne tikai izsalcis, bet arī samiegojies.

— Tur nebija labi cilvēki, — Baldiņii* māte īsi noteica.

Viņi atkal uzgriezās uz pirmītējā ceļa un brauca uz priekšu, nezinādami kurp. Vēsta migla kāpa ārā no purviem, no zāļu stiebriem un gulsnējās pār zemi arvien augstāk un augstāk, ietīdama palsā segā laukus, pļavas un mežus. Valgajā vakara gaisā ratu rīboņa skaļi atbalsojas krūmos un uz ceļa, un Bāleliņu mātei likās, ka nebrauc viņa vien, bet vesela rinda klusu, nospiestu cilvēku, kam vācieši nodedzinājuši mājas un pašu latvieši neatvēl kaktiņa, kur piemesties. Cik tālu braukt naktī un miglā? Vai nelikties tepat zem kādas egles? Bet varbūt tur jau priekšā guļ viltīgā ģiltene, kas ļaunā priekā gaida upurus. Un tad paliks pāri tikai kāda roka, kāda kāja un ratu šķemba. Lai! Kas tad vairs palicis pāri no dzīves? No mājas tikai pelni. Dēli . . . dēli nezināmā tālumā, aiz biezas uguns sienas. Tie jau vairs nepārnāks, nav ko cerēt. Kāda jēga braukt tālāk, nakts un migla būs visur, visu mūžu. Viņas dzīves saule norietējusi. To uzlecam — dēlus pārnākam vairs nesagaidīs.

Mazais viņas klēpī sakustējās. Brītiņu cīkstējās ar miegu, grūzdams dūrītes acīs, līdz pamodās un, aptvēris, ka rati arvien vēl kustas uz priekšu, iejautājās: — Mā-miņ, kāpēc tu pazudi? — un apķērās viņai ap kaklu. Tad atrāvās un lielām acīm skatījās viņas sejā.

— Vai tu esi cita māmiņa? — zēns pētīja.

— Vai tu ņemsi mani par savu māmiņu? — Baldiņu māte piespieda zēnu pie krūtīm.

— Vai tu būsi tik laba māmiņa kā pirmā? — Vaņa noprasīja.

— Būs jau jābūt, — viņa pasmaidīja.

Kaut kur tālumā pamirdzēja uguntiņa. Zirgs pats iegriezās pa labi. Lai nu iet. Bērnu dēļ jāatmet viss kauns un jālūdzas vēl kādam naktsmāja. Tīri tāds pazīstams ceļš. Būtu diena, tad jau pazītu, bet tumsā dažreiz pašam sava māja liekas sveša.

Kreisajā pusē ceļam iznira tumšs stāvs ar izkapti uz pleca.

— Ei, kas tur brauc? — noskanēja Gaužena spēcīgā balss.

— Gauženu tēvs! — Baldiņiete iesaucās. — Nu kā tad, tas taču «ir Gauženu ceļš, es tikai tumsā nepazinu. Vai, cik labi! Tu jau nu gan neliegsi pārgulēt?

— Vai tev kāds jau liedza, Baldiņu māt?

— Radi aizdzina. Dūmiņu Irma ... — Baldiņiete rūgti atbildēja.

— Tad tu arī gan esi izdomājusi — pie Dūmiņiem iegriezties! — Gaužens iesmējās un nospļāvās. — Kāds tad viņiem no tevis labums būtu? Brauc pie manis un dzīvo nost! Tādu ērberģu jau man nav kā Dūmiņos. Viens upmalietis jau priekšā. Tiem visiem mājas čupā. Neesi tu vienīgā. Bet kas tev tur pa vezumu kustas? Jērs, vai?

— Tie mani jaunie dēli. Nupat nopratināja, vai es būšot laba māte, — Baldiņiete smaidīja. Tu brīnums, kur tas smagums bija aizvēlies, sirds tik mierīga, tik droša!

Gaužens pieliecās tuvāk un apskatīja zēnus, noprasīja, kā sauc, un smiedamies uzsita Volodjam uz pleca:

— Pamatīgi zeperi! Tie tev, Baldiņu māt, palīdzēs lielos dēlus sagaidīt mājā.

*

Līdumu māte uz meitas bērēm aicināja visus kaimiņus — tuvējos un tālējos, kas vien viņas Almiņu pazinuši. Bēru mielastu rīkoja, kā labos laikos pierasts. Lai arī pašiem nebija ne cūkas, ne aitas, pat ne teļa, ko kaut, bet viņiem bija saglabājušās drēbes — daļu izvadājuši līdzi, daļu norakuši tik slepeni, ka ne fašistiem, ne Dūmiņu Pēterim un citiem tādiem sirotājiem nebija izdevies uzošņāt. Par vadmalas baķi un divām rakstainām vilnas segām — Almiņas roku darinājumu — viņa iemainīja no Sarkalienes pusbarotu sivēnu, bet pret palagiem un galdautu no Dūmiņu Irmas aitu. Milti baltmaizei bija vēl paglābušies maišelī. Kalinkas Jānim iedeva rudzu miltu maisu «dzimtenes» brūvēšanai, tam bija pirtiņā saglabājies aparāts pilnā kārtībā.

Līdumu māte pati maz piedalījās bēru vīkšanā. Tik viņa vēl spēja kā gotiņu izslaukt un aizmest zāles priekšā, no ganiem sagaidot, — ganījās tā kopā ar Kaktu Līča govīm. Pārējo laiku nosēdēja pie meitas zārka, balsī viena pati runādama vienus un tos pašus vārdus: — Mana mīļā meitiņ, ak mana mīļā meitiņ, ko tie sātani tev izdarīja ... — Ērikam vajadzēja rūpēties par kapa rakšanu, par alus darīšanu, sameklēt bēru saimnieci. Izārdītā istabas siena arī jāsamūrē, logiem jāieliek stikli no ziemas logiem, kas istabas augšā bija paglabājušies. Bet solus vajadzēja gatavot no dēļiem, jo visus daudzmaz lietojamos krēslus vācieši bija ar cirvi saskaldījuši. Lielajā sienas spogulī, ko vecākais brālis dāvināja Almai iesvētīšanas dienā, kāds postītājs bija ietriecis ar šauteni vai cirvi. Strēļu strēlēs saplaisājis, tas ņirdzīgi vērās pretim ienācējiem. Ēriks gribēja spoguli aizvākt, bet māte neļāva: tas bija divkārša piemiņa — no Jānīša un Almiņas.

Tā kā draudzes mācītājs Grēbers nebija atgriezies, Līdumu māte sūtīja Ēriku pie Salenieka, lai nu šo reizīti tas uzņemoties Almiņas izvadīšanu. Salenieks tomēr bija stingri noņēmies tikt vaļā no savas pagātnes un atteicās. Nekas cits neatlika kā griezties pie Miglas Augusta, panīkušās brāļu draudzes sludinātāja, kas uzskatīja par savu pienākumu bērēs krietni izraudināt tuviniekus. Bet, iesācis runāt un pamanījis bēru viesu acīs asaru lāses, viņš aizrāvās no savu vārdu vizuļiem, un tie nebeidza līt un čabēt gar klausītāju ausīm, beidzot nogurdinādami un modinādami tikai vienu vēlēšanos — kaut viņš drīzāk teiktu āmen. Visiem viņš bija apnicis, bet nepieciešamības gadījumos ar viņu izlīdzējās.

Skaidrs un saulains uzausa svētdienas rīts. Sīs pāris dienas pēc atgriešanās visiem bija pagājušas, savedot kārtībā sapostītās un piemēslotās mājas. Tagad, uz bērēm braucot, skati bažīgi vērās uz druvām, kur pārga-tavojusies labība liecās pie zemes. Daudzās mājās vēl durvis stāvēja vaļā, un vēji trenkāja pa istabām saplēsto grāmatu un avīžu lapas. Iemītnieki nebija pārnākuši. Pie Mierinu mājām pakalnā zem ozola bija pacēlusies dzeltena, mālaina zemes kopiņa ar baltu, nekrāsotu krustu galā. Tur gulēja Mierinu Rūdis, jo tajās dienās, kad viņu raka, aiz kapsētas vēl sēdēja vācieši. Tā vecais vīrs arī pēc nāves palika mājas tuvumā, no kuras to nevarēja izdzīt pat dzelžainie žandarmi.

No Ozolu ģimenes uz bērēm gāja Juris un Mirdza, kas abi gandrīz reizē bija ieradušies mājā — Mirdza no bēgļu gaitām, Juris no apriņķa pilsētas, kur bija atgriezies pēc pirmā sava pagasta apmeklējuma. Māte uz bērēm negāja, baidījās redzēt karā nosistu cilvēku, jo tad viņai rēgošoties acu priekšā Kārlēns tāds pats bāls un noasiņojis kā Almiņa. Mirdzas pārnākšana viņu bija izrāvusi no krēslainās nospiestības tikai uz īsu brīdi. Kad bija pārliecinājusies, ka meitene dzīva un nekādas briesmas tai vairs nedraud, visa viņas mātes mīlestība, rūpes un sirdēsti nogriezās uz Kārlēna pusi. Vēl šorīt, kad Mirdza dārziņā- plūca puķes un māte apraudājās: «Kas Kārlēnam uzliks kādu ziediņu uz kapa.» — Ozols nenocietās, viņu nesarājis:

— Taču rimsties reiz un nesāpini meiteni! Esi laimīga, ka jel viens bērns palicis.

Līdumos Ozoli iegāja gandrīz reizē ar Sarkaļu mammu, kas patlaban kāpa ārā no platajiem atsperu ratiem. Ieraudzījusi Mirdzu un ilgi p rombi jušo Ozolu, viņa acīm redzami satrūkās. Kādu mirkli likās nācējus neieskatījusies, taustījās ap ratos novietoto groziņu, pacilāja atvesto puķu pušķi.

Pagalmā grozījās arī citi cilvēki. Ozoli padeva labdienu. Sarkaļu mamma bija izdomājusi. It kā tikai nupat, pēc balss pazinusi, viņa apsviedās apkārt un ar vissaldāko smaidu steidzās apsveikt vispirms Ozolu.

— Ak Ozola kungs arī mūsu pusē! Kas to domāja! Visādi runāja — beigts, beigts, bet te nu bija, tikai mātei un bērniem sirdi sāpināja.

—+ Nav tik viegli mūs nobeigt, — Ozols iesmējās. — Izturīga cilts.

— Mirdziņ, meitiņ, - Sarkaliene metās Mirdzai ap kaklu un, lai gan tā vairījās, piespieda savas lūpas viņas zodam. — Kā es par tevi kreņķējos tur, Dūņa pļavā, ko izsaucos, ko izmeklējos. Padomājiet, — viņa pagriezās pret Ozolu, — vienā dienā meitēns pazudis, tā kā akā iekritis. Es tā uztraucos, tā uztraucos, sak. ko nu mātei atbildēšu. Lai nu dievs palīdz, redz, ka visas mātes ir par mani laimīgākas. Edz še, Ozolu mātei pārnāca meita, Līdumu mātei vismaz viens dēls palicis, es vien kā tāds vecs celms, — mamma aprīvēja ar lakatiņa stūri sausās acis.

Mirdzai uz mēles dega asa piezīme, bet viņa to apslāpēja. Te taču visi bija viesi.

— Kur tad jūsu dēls palika? — Ozols iejautājās, stingri ielūkodamies acīs viltīgajai sievai.

— Nomobilizēja. Tāpat kā visus. Tāpat kā jūsu Kār-līti, — Sarkalienei jau bija gatava atbilde.

— Gluži tāpat jau nu nebija, — Ozols iedegās īgnumā.

— Jūsu dēls taču staigāja vācu formā un mobilizēja citus. Arī manu dēlu .. .

Viņš redzēja, ka Sarkalienei, žokļiem drebot, zobi atsitās viens pret otru. Bet viņas brūnajās acīs noturējās akmeņains miers. Pārvarējusi satraukumu, viņa atkal sāka berzēt acis, kas nebija radušas raudāt, tāpēc no tām grūti bija izvilināt asaras.

— Jūs domājat, Vijumam viegli bija šos gadus, —

viņa pēkšņi pārvērstā balsī ierunājās. — Noskrējās kā . . . - mamma pēkšņi aprāvās, norīdama vispiemēro

tāko vārdu «suns». — Vācieši tikai komandē — tiec šur, tiec tur. Uz pirkstiem varu saskaitīt, cik dienu mājā bija. Tad arī tikai dzer un guļ, saka, pārguris esot no tiem darbiem. Es viena plēsos ar saimi un gūstekņiem. Ko lai dara, ne jau to spīdīgo pogu dēļ gāja, bet negribēja iet karot — pret jums pašu, Ozola kungs.

— Bet manu dēlu dzīt pret mani karā, to gan? — Ozols jautāja, iebāzdams rokas kabatās, jo juta, ka pirksti sāk drebēt.

— Nu tad sūtiet mani uz Sibīriju, sūtiet prom mani, vecu cilvēku! — Sarkaliene iegaudojās. — Agrāk teica, ka tēvu grēkus piemeklē pie bērniem, bet tagad man būs jācieš par to, ka dēls nepalīdzēja vāciešiem karot . . .

«Bezkaunības tev netrūkst,» Ozols nodomāja un nožēloja, ka sācis runāt ar šo sievu te, bēru pagalmā. Apkārt sanākušie viesi, cik redzams, Sarkalienei līdzi nejuta, bet atturējās ielaisties sarunās. Bija taču parasts, ka bēru sākums, kamēr līķis vēl mājā, ir nopietns un svinīgs.

Ēriks aicināja viesus brokastīs. Galda galā jau cienīgi sēdēja Miglas Augusts, tam vienā pusē Priedes Jānis, jaunais pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs. Otrā pusē bija tukšs krēsls. Kā tas gadījās, kā ne, uz tā gribēja apsēsties Gaužens, bet Augusts sāniski pārsvērās pār krēslu un dusmīgi pablisināja acis uz Gaužena pusi. Pēc tam centīgi medīja Ozola skatu, uztvēris atrāvās taisni un, ar slaidu atliektas rokas mājienu norādīdams uz krēslu, aicināja:

— Lūdzu, biedri Ozola kungs! Te jūsu vieta.

Ozols izlikās laipno aicinājumu nedzirdējis. Uz sola starp Salenieku un Baldiņu māti bija tukša vieta. Viņš apsēdās tur. Miglas Augustam blakus novietojās Sarkaļu mamma. Sibīrijas bieds ne drusciņ nebija mazinājis viņas veselīgo ēstgribu. No Augusta pasniegtajām aukstās gaļas bļodām viņa krāva uz sava šķīvja treknākos gabalus, atkārtoti stāstīdama: — Tā jau manis pašas barota cūciņa. Tik grūti bija izvadāt. Tad neviens nepalīdzēja. Jel tik kā jānogaršo pašai.

Pēc klusām brokastīm sākās izvadīšanas ceremonija. Miglas Augusts gari un plaši runāja par debesu mājām, kur visiem reiz jānonāk, par priekiem, kas sagaida nogalināto Almiņu, bet ne ar vienu vārdu nepieminēja briesmīgo ienaidnieku, ap kura upuri stāvēja prāvais bērinieku pulks. Atkārtojās tas pats, kas bija piedzīvots jau daudzās bērēs: Augusts runāja tik ilgi, kamēr pat mātes acīs nožuva asaras, bet vienaldzīgākie viesi slepus raudzījās pulkstenī. Jābrauc uz patālo kaimiņu draudzes kapsētu, kur Līdumiem bija ģimenes kapi, bet rudens diena agri sāk sliekties pret vakaru.

Kapos viņš atsāka to pašu runu no gala. Saule jau bija noslīdējusi līdz puspriedēm, kad noskanēja ilgi gaidītais āmen.

Uz mājām brauca straujos rikšos. Visi steidzās uz priekšu, uz siltu māju, kur gaidīja garšīgs mielasts. Tikai mātes sirds rāvās atpakaļ, tur, kur palika puķēm noklātā kapa kopiņa. Bet ne dzīvā māte, ne mirusī meita vairs nesaistīja bērinieku uzmanību. Ozols redzēja, kā cilājās pātagas, rādīdamas uz vienu un otru ceļa pusi, — rādīja viens otram gan nodedzinātas mājas, gan aplauzītus, klājienā nobradātus rudzu laukus. — Būtu tad ēduši, rijuši, bet nemīdījuši kājām, — noskanēja kāda piezīme. Ozols atskatījās un redzēja, ka runātājs ir Gaužens, kas sēdēja vienā pajūgā ar Baldiņu māti.

Pie vakariņu galda drīz vien sāka raisīties sarunas. Stāstīja viens otram bēgļu gaitās piedzīvoto, nožēloja, ka nav pratuši mežā nobēgt. Vajadzējis nolīst kaut kur krūmiņos un purviņos pa vienai ģimenei. Kas apmetušies — drošības dēļ — pa četri, pa pieci kopā, tos visus uzokšķerējuši šuemaņi.

— To gan es saku, Sarkaļu mamma, — Gaužens ar pīpi pamāja uz Sarkalienes pusi, — sliktu dēlu tu esi izaudzinājusi. Vai vācietis kādreiz latvietim ir bijis draugs? Bet šis vēl palīdz no mūsu cilvēkiem pēdējo sulu spiest ārā.

Gauženam blakus sēdēja amatnieka Saulīša sieva. No Gaužena drošajiem vārdiem viņa tā pārbijās, ka dakšiņa ar uzdurto gaļas kumosu iekrita klēpī. Kleitu tīrīdama, viņa noliecās un caur padusi čukstēja uz Gaužena pusi:

— Vai, vai, nerunā tā ar mammu! Viļums tepat pa mežu slapstoties. Ka vēl neatstāsta!

Sarkaļu mammas platā, brūnā seja pietvīka. Bet viņa bija nolēmusi nepadoties.

Vēl jau tu, Gaužen, nezini, ko no saviem dēliem izaudzināsi, — viņa atcirta, bet tad laikam ātri pārlēma, ka patlaban pareizāk aizstāvēties, nevis uzbrukt, un pārgāja uz mīlīgu toni.

— Tā jau saka, — vai tad kāda māte savu bērnu audzina. Pasaule audzina.

— Bet tev jau arī savs labums tika no tā pasaules auklējuma, — Gaužens dzēla joka veidā, — saveda mājā ebreju mantas, krievu gūstekņi apstrādāja zemi par velti.

— Kas tad tie gūstekņi nu bija par strādniekiem? Sarkaliene nogaudās. — Tādi izmērējuši, utu pilni.

— Sliņķi un slaisti ... — nenocietās Dūduma Gusts. — Tādu nelaimi mājā ņemt! Tik vien skaties, ka pašam galvu nenorauj.

— Tie, kas uz laukiem strādāja, — sarunās iejaucās Saulītis, — vēl nekas, pēc cilvēkiem izskatījās. Bet, ko es pilsētā redzēju, tas gan nav ne pastāstāms. Nu, es jums saku, vieni kauliņi zem zili raibas ādas. No kājām krita nost. Bet, kas pakrīt, tam tikai velē virsū ar šautenes resgali. Miglas Augusta puisis, edz še, Vanaga Pēteris, reiz iedevis vienam maizes gabalu . . . Tūlīt sabrukuši tam arī virsū, un prom uz Salaspili. Diez vai pārnāks vairs cilvēks ar savu labo sirdi.

Ozols ievēroja, ka Dūduma Gusts nervozi košļā ūsu galus. Skaidri redzams, ka cilvēks pilns neapvaldīta naida.

— Ko tu nu skaiti uz Salaspili aizvestos, — Gustam žults sadzina sarkanumu acīs, — būtu labāk apjautājies biedram (šo vārdu viņš izrunāja ar sevišķu uzsvaru)

Ozolam, par ko četrdesmit pirmajā gadā aizveda tik daudz latviešu uz Sibīriju!

Ozols gribēja atbildēt, bet viņam priekšā aizsteidzās Gaužens:

— Par ko aizveda? Ne jau par to, ka būtu nabagam maizes gabalu iedevuši. Tepat tavs kaimiņš Grīšļa Kaspars. Vai esi aizmirsis, ka viņš divdesmitajā gadā nošāva Cīruļu Almu — vecās Līzes dēlameitu? Tu varbūt to esi aizmirsis, bet ir kas neaizmirst.

— Ir jau labi, ka Grīšļa Kaspars toreiz to komunisti nošāva, — Gusts satraukts ironizēja, — citādi tagad nebūtu ko skandināt. Bet vai tad tie citi arī šāva Cīruļu Almu, tie visi, kurus aizveda?

Ozols juta, ka pienācis laiks arī viņam teikt vārdu. Cenzdamies ieturēt mieru, — nolādētā kontūzija, kā tā vēl arvien uzbudināja nervus! — viņš iesāka:

— Es redzu, ka dažam vēl galvā iesēdušies «Tēvijas» gaudu raksti par «aizvestajiem». Dažs tos nedabūs ārā no galvas vēl gadiem ilgi, jo ticēs tam, kam grib ticēt. Bet tiem, kas spējīgi saprast lietas tādas, kādas tās ir, varu teikt vispirms vienu: šie raksti vāciešiem un vāciskajiem latviešiem bija vajadzīgi, lai aizklīsterētu jums acis. Viņi slepkavoja bez jēgas, bet kliedza — lūk, ko dara boļševiki.

— Kā ar to pašu baznīcu, — piemetināja Baldiņiete. — Visi redzējām, kā ar pumpjiem pumpēja gaisu iekšā, lai labāk degtu, bet avīzē raksta — boļševiki nodedzinājuši.

Kaupiņu mājās atrada veselu kasti ar patšautenēm zemē ieraktu, — viņu pārtrauca Gaužens.

— Nu, lūk, zaķu šaušanai taču nelieto patšautenes, — Ozols atķēra domas pavedienu. — Bet kaut ko šaut viņš tomēr ir gatavojies. Un ne jau viens — priekš tā nevajadzētu veselas kastes ar ieročiem.

Viņš redzēja, ka jau tā iedzērušais Gusts pa šīs sarunas laiku iemeta vēl trīs prāvas glāzītes no «dzimtenes» pudeles. Tad lūk, kur vecais lūsis smēla drosmi ņirgt zobus un spļaut! Acīm redzot, Gusts pats tomēr netic ne tādai Sibīrijai, ne izdaudzinātajai čekai, citādi turētos kluss.

— Vai tad latvietis nedrīkstēs savu dzimteni aizsargāt? — Gusts, nevarēdams iedomāties citādi aizstāvēt ieroču glabāšanu, pasvieda jautājumu.

— Latvietim ir jāaizstāv dzimtene, — Ozols atbildēja,

— tikai jāzina. pret ko, pret ienaidnieku vai draugu. Ja jūs ar Grīsli un Kaupiņu uzskatāt vācu fašistus par draugiem, tas nenozīmē, ka citi latvieši domā tāpat. Es domāju, ka visi, kas esam te un jūtam līdzi Līdumu mātes bēdām, domājam citādi.

— Lai viņš nolādēts līdz elles dziļumiem, tas vācietis! Manu Almiņu ... — uz mūrīša sēdēdama, ieraudājās Līdumu māte. Ozols nožēloja, ka pieskāries viņas sasāpējušai sirdij, bet viņam likās, ka ar šiem cilvēkiem jārunā par tiem tuvām, rokām taustāmām lietām.

— Un manus dēlus ... — smagi nopūtās Baldiņiete.

— Tev jau ir labi runāt, Gust, — viņa pārmetoši pagriezās pret Dūdumu. — Ja tu būtu tik grūti bērnus audzinājis, tad gan zinātu.

— Tā jau bija mobilizācija, — Gusts taisnojās. — Tāpat tagad krievi nomobilizēs. Karš paliek karš.

— Vai tad atkal būs mobilizācija? — kā satrūcies iejautājās Miglas Augusts. Abus savus dēlus viņam vācu laikā bija izdevies izpirkt no leģiona par trekni barotu cūku, bet tagad tie dzīvoja šķūnītī Sila pļavā, nogaidīdami. kas nu būs. — Vai tad nu vēl latvieši diezgan nav izkarojušies? — viņš turpināja. — Vajadzētu laist pie mierīga darba.

— Visas mūsu tautas ir noilgojušās pēc mierīga darba, — skaidroja Ozols. — bet vai tāpēc var nomest ieročus un iet mājā? Un vai latviešiem nav savi rēķini ar fašistiem jānoslēdz? Jādzenas pakaļ zvēram, kas savās ķetnās vēl tur ir Līdumu, ir Baldiņu. ir Saulīšu mātes dēlus. Tie latvieši, kas vēl dzīvi mokās pa vācu nāves nometnēm, arī jādabū atpakaļ. Ko tad jūs gribat, — lai citi izkaro uzvaru un noliek mums priekšā kā pīrāgu?

— Bet kas tad apstrādās laukus? — Gusts aplaida visapkārt uzvarētāja skatu. — Tepat Līdumu māte paliks viena. Vai viens cilvēks var nopļaut visu labību, norakt kartupeļus?

— Kā tad tā — sūtīs brāli karot pret brāli? — arī Sarkaļu mamma pacēla balsi. — Vai tad Ērikam roka klausīs šaut, kad otrā pusē pretī Jānis?

«Viltīgi kā lapsas,» sevī nosmīnēja Ozols. Viņš redzēja, ka arī citi kļuvuši domīgi. Novaldījis rokas, kas atkal sāka drebēt, viņš teica:

— Bet tur, otrā pusē, pretī ir tas vācietis, no kura izšautās mīnas krita Ērika māsa. Tur ir vācietis, kas ieraka mīnu, lai Pakalnu Dzidra nosistos. Tur ir visi tie, kas slepkavoja, dedzināja, spridzināja, dzina latviešus par veidiem uz Vāciju. Vai tiem var ļaut tik vienkārši aiziet? Vai var piedot?

Kā atbalss atsaucās Līdumu mātes balss:

— Kristus gan saka — mīlējiet savus ienaidniekus, bet tas ir par daudz prasīts. Lai dievs piedod man grēkus, bet es pati savām rokām nosistu tos sātanus!

Tad jau tu priecājies, ka Ēriku nu reiz iesauks, — vai nu aiz dzēruma, vai saniknojuma zaudējis mēra sajūtu, Gusts nekautrējās ņirgāties pat par bēdu sagrauzto vecenīti.

Nav tādas cilvēku mātes, Gust, kas priecātos par karu, — Baldiņiete metās aizstāvēt Līdumu māti. — Šo vārdu dzirdot vien, mātes sirds nodreb. Bet, ja nu reiz vācieši iesāka karu, tad es gan labāk būtu pavadījusi savus dēlus ar zvaigznīti pie cepures.

— Bet ko lai dara ar tiem. kas ceļ karu? Nāk otra zemē un slepkavo! — Ozols mēģināja pamazām izkliedēt neziņas miglu, kas bija iegūlusies viena otra bēru viesa acīs. — Padoties bez pretošanās?

— Tā nu gan nevar, — dzīvi atsaucās Gaužens. — Ja traks suns ieskrien manā mājā, es taču sitīšu viņu nost.

Ar karošanu ir tāpat kā ar citu amatu, — svarīgi iesāka Miglas Augusts. — Ne jau katrs der par kurpnieku, ne katrs par zaldātu. Uz ko katram prāts nesas, to lai dara. Zemnieka cilvēks var citādi palīdzēt. Audzēt karavīriem maizi.

— Pilsonim Miglām es varu atbildēt ar viņa paša pierādījumiem, — teica Ozols, — ja zemnieks var audzēt maizi, tad strādnieks var kalt ieročus, drēbnieks var šūt šineļus, kurpnieks gatavot zābakus, grāmatvedis to visu pierakstīt. Un kas tad būtu vāciešus aizdzinuši? Eņģeļi?

— Krievi taču tādi dūšīgi karotāji, — māksloti vientiesīgi sarunā iejaucās Gusts. — Tie jau vieni paši tos nieka vāciešus sakautu. Ar cepurēm nomētātu.

Ozols izprata Gusta apslēpto naidu, kas bija ietverts šinīs bezspēcīgi ironiskajos vārdos. Bet viņš saprata, ka nerunā šeit tikai ar Gustu vien, piecdesmit cilvēku noskatās un noklausās divu vīru vārdu divkaujā, un viņam jāatbild tā, lai visi redzētu, ka pretinieks guļ, nolikts uz pleciem. Viņš nedrīkst parādīt ne uztraukumu, ne sašutumu, jo to varētu iztulkot kā nespēka pazīmi. Nolicis dakšiņu uz galda un piespiedis rokas ceļgaliem, viņš sāka runāt, ieklausīdamies pats savā balsī, lai varētu pilnīgi valdīt pār to.

Grūti viņam bija runāt. Likās, tas viss, ko viņš stāsta, — par vācu uzbrukuma pēkšņumu, par Sarkanas Armijas atkāpšanās taktiku, par padomju tautu drau dzību — sen zināmas un rokām taustāmas patiesības. Un tomēr par tām jārunā, jo šie cilvēki tās klausās pirmo reizi.

Ozols pārlaida skatu viesu pulkam, un viņam likās, ka šie vārdi daudzus atstājuši vienaldzīgus. «Ir jāatrod citi vārdi,» viņš domāja, «jārunā ar viņiem tuviem piemēriem. Uzvara gan runā pati par sevi, un Gusta ironija ir vāciešiem līdzi sakauta cilvēka nevarīga zobu ņirgšana. Bet jārunā tā, lai katrs vārds kā dzirkstele ielēktu cilvēku sirdīs un agri vai vēlu sāktu liesmot. Es laikam runāju pārāk «augstā stilā».»

— Man liekas, ka Dūduma kungs pats vislabāk zina, ko nozīmē vācu un ko nozīmē krievu draudzība, Ozols piepeši izdzirda ierunājamies Salenieku. — Vācieši viņam bija atstājuši uz galda savu svētību, par kuru tas diezin vai priecājās. Un, lai nu viņam diez kā nepatīk krievi, tie tomēr izglāba pašam kādu roku vai kāju, varbūt pat dziesmu.

So piezīmi pavadīja skaļi smiekli un saucieni: — Pastāsti, Gust, — kas tas bija par «frīštiku» tajā šķīvī?

Gusts nikni pablenza uz māsas pusi un norūca kaut ko par sieviešu pļāpību. Viņam tiešām bija iemesls dusmoties, ka māsa nepatīkamo gadījumu izstāstījusi kaimiņiem: viņš bija kļuvis smieklīgs ne tikai šovakar, bet uz ilgāku laiku.

— Es nu nezinu, kā citi krievi, — sarunu atsāka Sau-lītiene, — bet tie, kas pie mums dzīvoja, tie drošības sargi, tie gan bija mīlīgi. I zināja, ka mūsu Arvīds iesaukts taja leģionā. Tikai galvu gan pakratīja un sacīja: «Nevajadzēja, ināt, laist. Labāk būtu mežā aizgājis pie partizāņiem. Tagad būtu goda virs.» Es i apraudājos, sak, dūmi bijām toreiz, aizgāja Arvīdiņš kā jērs uz kaušanu.

Tur jau i gudrākas galvas varēja kļūt dullas, — papildināja Baldiņiete. — Diendienā to vien dzirdi — krievi atsisti, krievi sakauti, visādi pauvi skrien pa gaisu un tīģeri pa zemi. Ja vācieši atkāpsies, tad visu dedzinās, akmeni uz akmens neatstās. Kā es tagad tiem vaukšķētajiem zveltu pa muti! Ja es to paredzējusi, ka krievi tik ātri ienāks, es savu Oļģertiņu būtu kaut zemē ierakuši, tās divas nedēļas bez ēšanas izciestu.

Pa Baldiņietes runas laiku pie galda palikusi viena tukša vieta — Sarkaļu mamma bija izslīdējusi tik klusi un nemanīti kā kaķene, kas izlaizījusi krējuma podiņu un baidās no saimnieces pēriena.

Viesi sāka lasīties nost no galda un grupēties pulciņos gan uz mūrīša, gan uz gultām. Galda galā palika sēdot Miglas Augusts un Priedes Jānis, jaunais izpildu komitejas priekšsēdētājs. Sarunu troksnis bija pārāk skaļš, lai sadzirdētu, ko Augusts Jānim tik svarīgu stāsta, bet abu vīru sejas bija ļoti nopietnas. Augusts laiku pa laikam piepildīja glāzītes un spieda Jāni sadzert. Augusts runāja bez mitēšanās, bet Jānis piekrizdams bieži māja ar galvu. Pēdīgi tā klanījās pati aiz noreibuma. Ozols bažīgi noskatījās Priedes Jāņa neizteiksmīgajā sejā, un tikai tagad viņam iekrita prātā, ka tas visu vakaru nav teicis ne vārda.

«Vai tikai viņš varēs būt pagastam īstais saimnieks?» uzmācās nepatīkama doma. Bīt pagasts izziņots uz tautas sapulci. Būs labāk jārunā pašam. Jānis var kaut ko saputrot. Vajadzēja viņu laikus uzmanīt, lai nepiedzeras.

Pēc pusnakts ļaudis sāka posties mājup. Rit sapulce, reģistrācija. Un kur tad nepļautie lauki, kas taisni vai raud pēc pļāvējiem.

Ozols ar Mirdzu atvadījās no Līdumu mātes, kas abām rokām spieda viņa sauju un lūdza apciemot, atnākt parunāties, lai kaut uz brītiņu aizmirstu lielās bēdas. Pagalmā izgājis, viņš redzēja, ka notiek tāda kā tirgošanās ap Priedes Jāni. Tas jau bija uzspēris kāju uz Dūmiņu

Irmas — savas bijušās saimnieces līnijdroškas kāpšļa, bet līdzās savus atsperratus bija piebraucis Miglas Augusts un ar plašu rokas vēzienu aicināja Jāni pie sevis:

— Lūdzu, Priedes kungs, man ātrāks zirgs. Aizraušu taisni līdz durvīm.

— Lai nu Jānis nāk vien pie manis par kučieri, — Dūmiņu Irma centās atkarot Jāni sev. — Pārgulēs šonakt ierastā vietā. Paēdīs rītā brokastis. Viņam jau, cilvēkam, nav kas ēst padod.

Augusts ieraudzīja Ozolu un atlaidās no Jāņa. — Biedri Ozola kungs, — viņš iesaucās glaimīgā balsī, — jūs laikam kājām? Sēdieties abi ar jaunkundzi, es aizvedīšu!

Ozols gandrīz jau paspēra soli uz Augusta ratu pusi, bet tad viņā sakustējās riebums pret glumo lišķību, kas spīdēja cauri katram tā vārdam, katrai kustībai. Pat viņa seja, apaļa, ar seklām vaigu rievām no deguna uz mutes kaktiņiem, ar iesarkanajām, apaļīgi uz zemi noļukušām ūsām un smailo zoda bārdiņu, likās pārklāta ar tauku un glumu līņa ādu. Mazās roņa acis, ierāvušās uzpūstos plakstu maisiņos, prata reizēm tik uzticīgi un pazemīgi vērties sarunu biedrā it kā uzsverot — nu taču tici man, tik godīgs cilvēks jau nemelo.

«Suns jūt, kur maize,» Ozolam ienāca prātā sen dzirdēts teiciens. Viņš nesēdīsies līdzās šim «bībeles ērzelim», kā to zobodamies jau vecos laikos sauca pagasta iedzīvotāji, ar to raksturodami nesaskaņu Augusta dabā — liekulīgo pātarošanu un sīkmanīgo mantkārību un ieraušanas tieksmi. Arī Priedes Jānis jāizrauj no šo līdaku zobiem. Kopš atgriešanās no apriņķa Ozols nebija paspējis pat aprunāties ar Jāni, nezināja, kā tas sagatavojies reģistrācijai, kā uzsācis pagasta saimniecību.

— Mēs ar Jāni iesim uz māju kājām, — viņš noteica stingrā balsī, un Jānis, ne vārda neteikdams, nolēca no Dūmiņietes droškas, kurā jau bija paspējis apsēsties, un pasvieda grožus Irmai.

Viņi trijatā izgāja pa vārtiem un nogriezās pa kājnieku taku.

— Tu varbūt labāk gribēji braukt? — Ozols uzsāka sarunu.

— Nē, nē, nekas, var jau arī kājām, — Jānis nenoteikti norūca. — Man tikai tās kājas tādas pasmagas.

— Nevajadzēja tik daudz dzert.

— Vai tad es ko? Man viņš pretīgs, tas šņabis, — Jānis taisnojās. — Bet viņš, tas Augusts, tikai lej un lej.

— Tev vajag uzmanīties. Ne vienreiz vien tādi Augusti mēģinās tevi piedzirdīt, lai vēlāk viss pagasts rāda ar pirkstiem. Nu, labi, — Ozols pārgāja uz citu, — tagad pastāsti, kādi darbinieki tev jau stājušies darbā.

— Tad vairāk jau nav kā Laiviņa Rūdis par ziņnesi. Viņš raksta arī pavēstes.

Kā? Vairāk nav? Bet kas tad rīt reģistrēs iedzīvotājus? — Ozols uztraucās.

— Tad es ar nezinu.

Tā?! — Ozols pat apstājās aiz pārsteiguma.

Kam lad tas jāzina?

— Kur tad es viņus ņemšu? — Jānis nevarīgi iejautājās un arī apstājās.

— No gaisa tie nekritīs, pašiem vien būs jāatrod. Arī sekretāra tev vēl nav?

— Nav, — Jānis noplātīja rokas.

— Tātad rīt no rīta jādabū sekretārs un kādi kancelejas darbinieki. Vai vismaz tev kāds padomā? — Ozols lietišķi apjautājās.

— Tad nav jau, — Jānis vainīgs nomurmināja. — Bet es tā domāju, vai nevarētu tas pats skrīvera Jansona kungs. Viņš tās lietas pārzina. Ko es zinu no valdības lietām!

— Vismaz tu, Jāni, atmet to kungošanu, — Ozols, šajos gados atradinājies «kunga» vārdu dzirdēt un pieminēt, aizrādīja. Bet kā viņš vācu laikā izturējās?

— Viņš jau neko. Ko lika, to darīja, — Jānis atteica.

— Bet viņš šausmīgi dzer, — sašutusi iesaucās Mirdza.

Iztiksim bez Jansona, — Ozols noteica. — Lai iet puisis armijā, varbūt tur norūdīsies.

Viņš negribēs iet, — Mirdza iesmējās. — Jau vācu laikā reizēm runājis, ka nevarot cilvēkus nokaut, viņa smalkais raksturs to neatļaujot. Viņš esot pacifists.

— Nekas, nekas, — arī Ozols sāka smieties. — Ja jau viņš karu nemīl tikpat stipri kā mēs citi, lai tad palīdz to ātrāk nobeigt. Un tagad viņam nebūs jāšauj cilvēki, bet fašisti.

Jā, bet kur tad ņemsim skrīveri? — sarunu neizpratis. jautāja Jānis.

— Tēt, vai nevarētu Plaužu Zenta? — ieminējās Mirdza. — Viņa agrāk vienu laiciņu strādāja mežniecībā.

- Tad tā Dūdumu Gusta brūte? — pārjautāja Jānis.

Fui, kā tā var runāt! — Mirdza noskaitās. — Zenta bēg no Gusta kā no āpša smakas. Tikai viņš kā tāds stulbenis ieņēmis galvā, ka Zentu nu varēs ar «šlepēšanu» dabūt.

Mirdzuk, meit, — Ozols satvēra meitu aiz elkoņiem un trīsreiz apgrieza apkārt. — Palīdzi pierunāt rīt Zentu nākt strādāt, un es tev nākamreiz atnesīšu konfekti!

6. PAGASTA SAPULCE

Otrā rītā Ozols jau agri aizgāja uz miestiņu, kur otrpus upes, bijušā pasta ēkā, bija iekārtojusies pagasta izpildu komiteja. Priedes Jānis dzīvoja turpat, otrā stāvā, mazā bēniņu istabā. Ozolam ierodoties, viņš jau bija iznācis pagalmā un pie akas slapināja galvu ar aukstu ūdeni.

— Ivas tev, Jāni, galva sāp, vai? — labrītu padevis, jautāja Ozols.

— Tad sāp jau, — Jānis noņurdēja. — Es viņu, to šņabi, vairs ne mutē neņemšu.

— Vai varam sākt darbu? Tu brokastis jau paēdi?

— Tad nav jau ko ēst, — Jānis atmeta ar roku.

— Kā, nav ko ēst vai negribas? — Ozols nesaprata.

— Nav. Vakar vēl bija gabaliņš maizes. Neviens nepārdod. Saka. dzirnavas izpostītas, kur lai maļ.

— Vai tu neesi apskatījis, varbūt dzirnavas var salabot?

— Tad varētu jau. Maltuvē nav ne sprādzis, ne dedzis, tikai vilnas kārstuve uzspridzināta. Nupat izņēma mīnas. Tikai nezin kas ir siksnu aiznesis.

— Droši vien tādi paši sirotāji kā tavs nesenais saimnieks Dūmiņu Pēteris, — Ozols vērīgi paskatījās Jānim acis. — Nu, pasaki ta latklati, kas viss viņam majas savilkts.

Ko es tur zinu, — Jānis novērsās. Es strādāju uz lauka. Ko viņš pa māju darīja, to es nezinu.

— Jāni, tev vajadzētu atmest savu vienaldzību, —• Ozols dedzīgi iesaucās. — Tev jāņem vērā, ka tu esi atbildīgs par visu pagasta mantu. Un arī par visu pagasta iedzīvotāju labklājību.

Tad dzirnavas jau pieder Līdakam, — Jānis taisnojās. — Pats aizbrauca, pameta visu, kā stāv. Saka, ka pats licis vāciešiem uzspridzināt.

— Un kāpēc tad tu saki, ka dzirnavas vēl pieder Līdakam? — Ozols iekaisa. — Tās ir mūsu, pagasta dzirnavas. Mums jāsargā katra skrūvīte, ne vēl siksna.

Tad kā es varu nosargāt? — Jānis īdzīgi atteica.

— Pagasta mājā arī jābūt.

— Tev jāsameklē malējs, un tas lai atbild.

Rīta dzestrumā sasarkušas, pagalmā ienāca Mirdza un Zenta, stumdama velosipēdu. Ozols juta, ka viņam līdzi iestrāvo svaigums, jaunības kvēles sildīts darbības prieks, kas asi kontrastēja ar Priedes Jāņa gurdo vienaldzību. Reizē sirdī iesmeldzās žēlums un līdzjūtība pret Jāni, kas sava mūža lielo pusi izbaudījis tikai darba sūrumu svešu saimnieku tīrumos un mēslu kūtīs, no mazatnes pieradis tikai nedrīkstēt. Tūkstošos tas modina pretsparu, spītīgu gribu lauzt tādu iekārtu, bet dažam bezcerību dzīve aplauž spārnus un nu, kad tas ieguvis brīvu gaisu lidojumam, gurdums nomāc prātus. Bet varbūt šis gurdums ir īslaicīgs, varbūt arī Priedes Jānis ar laiku to nometīs?

— Tēti, es Zentu atvilku gandrīz ar varu, — pieturēdama draudzeni aiz rokas, it kā tā taisītos bēgt, jautri vidžināja Mirdza, — tāpēc man pienākas no tevis divas konfektes!

— Tādā gadījumā jānoskaidro, vai viņa tūlīt neaizbēgs, — arī Ozolam pielipa meiteņu jautrība, — un tad tev nepienāksies pat viena.

Tas ir gan savādi, — Zenta rādīja gražīgu seju.

— es strādāšu melnās miesās, bet Mirdza ēdīs saldumus.

— Nu, ja tu labi strādāsi, priekšsēdētājs tevi ar šokolādēm vien baros, — ķircinājās Mirdza.

— Tad kur man šās, no debesim, vaii, birs, — joku nesapratis, noņurdēja Jānis.

— Nu labi. meiteņi, — Ozols kļuva nopietns, — joki ir laba lieta, bet mums steigšus jāķeras pie darba. Iesim iekšā!

— Bet, Mirdzas tēv, — Zenta ieķērās viņam piedurknē,

— padomājiet bez jokiem, kas es būšu par sekretāri — man taču tikai divdesmit divi gadiņi!

— īstais laiks sākt atbildīgu darbu, — Ozols noteica.

— Frontē tāda vecuma puiši jau ir komandieri, un tad meitas nu nevarēs aizmugurē kanceleju izvadīt!

Kancelejā jaunie darbinieki tūlīt uzdūrās grūtībām — nebija kopējamā papīra, tāpēc katru aptaujas lapu vajadzēja rakstīt un grafēt atsevišķi. Lai cik naski strādāja viņi trīs, — Jānis sava neveiklā rokraksta dēļ šajā darbā nepiedalījās, — laiks tomēr kustējās ātrāk uz priekšu nekā viņu rokas.

— Tā nekas neiznāks, — Ozols nervozi nometa zīmuli.

— Jāsameklē vēl palīgi.

— Es varētu aizbraukt ar riteni pie Līdumu Ērika, — kautri ieminējās Mirdza un dziļi nosarka. — Viņam ir skaidrs rokraksts.

Zenta saprata nosarkšanas iemeslu, bet, gribēdama draudzeni paķircināt, ar smaidu palūkojās viņai acīs un paklusi, it kā lai citi nedzirdētu, tādā pašā tonī piebilda:

— Es atkal varētu aizbraukt pie Dūduma Gusta . . .

Ozols šo piezīmi dzirdēja, bet viņam nebija laika padomāt par meiteņu jokošanās apslēpto nozīmi. Viņš redzēja uz galda balto papīra lokšņu kaudzīti, juta karstumu, ko ap viņu radīja sasprindzinājums, — lūk, nupat, nupat sāks nākt cilvēki, viss pagasts būs kopā, pēc īsās sapulces jāsāk reģistrācija, bet nekas vēl nav sagatavots, ļaudis dabūs gaidīt un pilnīgi pamatoti lādēsies, ka viņus atrauj no vissteidzamākā darba — pārgatavojušās labības novākšanas.

— Brauc, Mirdza, ātrāk, palūdz Ēriku un arī Sale-nieku, — viņš nokomandēja meitu. — Kad sanāks cilvēki, dabūsim vēl kādu.

— Un tu, Jāni, varēji vismaz līnijas vilkt, — Ozols apvaldīti noteica. Viņš juta kāpjam kaklā īgnumu, ka Jānis sēd mierīgi, rokas uz ceļgaliem salicis, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar to drudžaino steigu, kas bija sagrābusi trīs pārējos, gar to neērtības un atbildības sajūtu, kas plosīja viņu pašu.

— Un kur tavs Laiviņu Rūdis, kāpēc tas vēl nerādās? — pukodamies, ka Jānis pārāk gausi sniedzas pēc papīra loksnes, apmērcē mutē pirkstu un aptausta, vai lapas nav salipušas kopā, stingri noprasīja Ozols.

— Tad es arī nezinu, — Jānis mierīgi atbildēja. — Vakar bērēs vēl bija. Tā pavairāk iemeta.

— Skatījās no priekšnieka, — Ozols dzēlīgi piezīmēja.

Jānim sāka rokas drebēt, un paņemtā papīra lapa palidoja zem galda. Viņam likās, ka jaunā dzīve, jaunais amats ir ierāvis viņu kā viļņainā jūrā, bet viņš neprot peldēt un šis Ozols, gribēdams viņu iemācīt, ir tik nežēlīgs, ka laiku pa laikam pagrūž viņa galvu zem ūdens. Kļūst žēl vakardienas, kad nebija pašam ne par ko jāatbild, pat ne jāizdomā, ko darīt šodien, ko rīt. Ko saimnieks vēlēja, to darīja, kaut kā paēdis un apģērbies bija, un ko tad vairāk ar saviem piecdesmit pieciem gadiem no dzīves varēja prasīt? Toreiz, pirms trim nedēļām, kad Ozols aicināja uzņemties jauno amatu, viņā bija iekustējusies kāda sirds dziļumos iegūlusies pāridarījuma sajūta. Atmiņā uzpeldēja lepnie Ulmaņa laika pagasta vecākie, kas viņam nedeva zemi, kuru viņš tolaik kāroja. Visa dzīve toreiz pagriezās citādi, nekā cerēts. Marija, ar kuru kopā viņi bija strādājuši trīs vasaras un norunājuši precēties, aizgāja pie cita. Dzirnavnieks Līdaks, kas vienu laiku bija pagasta vecākais, pat neatņēma viņa sveicienu, sak, tu, kalpa dvēsele, neesi vērts, ka es tavas labdienas dēļ muti dzesēju. Un viņam bija licies, ka ar jauno amatu viņš nokratīs visus pazemojumus, visus apvainojumus, ar kādiem līdzšinējā dzīve nebija pret viņu skopojusies. Bet lielais amats prasīja lielu atbildību, prasmi pašam vadīt un rīkot, un to viņš nebija nekur mācījies. Pat skolā bija gājis tikai divas ziemas, no Mārtiņiem līdz Jurģiem, un neko daudz nebija iemācījies. Ko tad Ozols gribēja no viņa pēkšņi iztaisīt? Būtu viņš jele jaunāks, varētu jau pamēģināt ielauzīties, tāpat cilvēki vien bija arī tie, kas agrāk strādāja tādus darbus un strādās tagad. Bet ko tad nu vairs — pat pirksti stīvi, un to pašu savu vārdu grūti pavilkt zem pavēstīm. Kad

Laiviņu Rūdis savelk uz papīriem tos savus čunčurus kā cviku astes, ne izlasīt nevar, — pats sev pērienu tā var parakstīt. Puika smīn vien, kad viņš tā ilgāk boksterē viņa ķeburus.

— Tad laid mani vaļā no tā amata! — Jānis izspieda caur zobiem.

Ozols satrūcies paskatījās viņā. Likās, ka Jāņa acīs pavīd asaras, bet atkal ieraujas atpakaļ. Viņš nolika iesākto lapu un ar visu krēslu pavirzījās uz Jāņa pusi.

— Tu mani pilnīgi pārproti, — viņš sirsnīgi teica. — Ja es ar tevi rājos, tad tāpēc, ka man gribas, lai no tevis iznāktu īsts padomju darbinieks. Tu esi izbaudījis sūru darbu un netaisnības, tāpēc varēsi labāk saprast darba cilvēku vajadzības un būt taisnīgs.

— Tad ko es vairs, — Jānis atmeta ar roku. — Liec labāk citu, es papriekš noskatīšos, kā tās lietas jādara.

— Tā nevar, Jāni, — Ozols lēni atbildēja. — Padomā pats, kā par tevi smiesies, ja, pāris nedēļu nostrādājis, aiziesi. Saņemies, sasprindzini spēkus, nekas cilvēkam neiespējams tev nav uzlikts. Sameklē sev krietnus palīgus. Lūk. Zenta tagad te būs katru dienu. Šodien, grūtākajā dienā, arī es palīdzēšu. Rīt gan man jātiek apriņķī.

Jānis gribēja vēl tielēties, bet vērās durvis un ienāca Mirdza, Ēriks un Salenieks. Viņi bija atbraukuši ar velosipēdiem, no straujā brauciena nosārtuši.

— Ļautiņi, publika jau plūst šurp, — Mirdza jautri sauca, — un jūs vēl tikai tūtiņas dreijājat!

— Mirdza, kas tas par žargonu, — Ozols aprāja, nopietnākai jābūt!

— Tieši tā, biedri tēv, — jābūt nopietnākai, — svinīgu seju Mirdza pielika roku pie deniņiem.

Atbraucēji sasēdās pie galdiem un sāka strādāt. Kādu laiku gaisā švīkstēja tikai zīmuļu straujie vilcieni un klabēja lineāli. Arā norībēja ratu troksnis, un pēc brītiņa pie durvīm kāds pieklauvēja. Tās godbijīgi pavērās, un spraugā kļuva redzama Dūmiņu saimnieces galva.

Labrīt. — viņa sveicināja un, kad pārējie pēc sveiciena atņemšanas atkal bija pievērsušies savām lapām, viņa ar pirksta mājienu aicināja Jāni iznākt ārā.

— Jānīt, es jau zinu, ka tev tā pagrūti ar ēšanu, — viņa čukstēja, kad Jānis bija izgājis aiz durvīm. Atvedu tev maizīti un pavalgu, nevar jau tā savam cilvēkam ļaut badā nobeigties. Tā jau tev tos darbus uzliek, bet gaidi, kad par ēšanu kāds gādās. Nes nu augšā savā istabiņā, lai citi neredz. Ja ko runā, saki, ka tā tev vēl šovasaras peļņa.

Jānis paņēma kurvīti ar ēdamo un kāpa augšā. Dū-miņu Irma paķēra kaktā ieslēpto piena kanniņu un devās līdzi. Istabā viņa pati atņēma kurvītim pārklāto drāniņu un cēla ārā maizes kukuli, sviesta un biezpiena bļodiņas, žāvētas gaļas cinkslīti un svarīgi lika to galdā, nepārtraukti runādama:

— Te būs maizīte. Te vēl gabaliņš bēru baltmaizes. Edz, sviestiņu atvedu. Te biezpieniņš, tas jau tev garšoja. Te kādām pusdienām cūkas gaļa. Redz, kur kanniņā piens.

Jānis atgrieza maizes riecienu un sāka ieturēt brokastis. Pēc vakardienas pavairāk iedzertā šņabja viņš šorīt tiešām bija juties nelabi, izmeklējies pa atvilktnēm maizi un, neatradis ne garozas, saīdzis un apnicis pat jauno amatu. Katrs kumoss kliedēja smagumu, kas kopš vakar vakara bija iegūlies galvā un visos locekļos. Likās, kas tur nu tik traks ir — būt par pagasta priekšnieku, galveno jau padara sekretārs.

— Vai tie visi, kas tur sanākuši, būs pie reģistrācijas? — Dūmiņiete prasīja.

— Tad būs jau, — Jānis atteica. — Laiviņu Rūdi vēl gaidām.

— Ak tā. Nu saki, ko tad esi dzirdējis par nodevām? Būs tādas pašas kā vācu laikā?

— Ozols stāstīja, ka būšot daudz mazākas.

— Ak tā. Bet mums gan būs grūti visu nodot. Tu jau zini, cik mums grūti iet. Pašam kāju norāva. Zirgs pagalam. Nav i kas lāgā strādā. Tikai tie bēgļu krievi un kurlā Alvīte. Tādas nelaimes kā mums, nudien, vai trakai jāpaliek! Zirgs būs jāgādā. Ed nu, Jānīt, sviestiņu liec vairāk virsū! Kamēr vēl ir. Paņems alkal visu jaunā valdība, tad jau diez kā ir pašiem būs.

Irma apskatījās visapkārt, pavēra durvis un izbāza pa tām galvu. Kaut gan neviena nemanīja, turpināja pus-čukstus:

— Tu, Jāni, esi prātīgs cilvēks un mūsu dzīvi zini. Es tev sacīšu, mums nav pa spēkam nodot visu. Jau tā vāciešiem nodevām visa gada normu. Pats redzēji, suliņas vien bija pašiem uz galda. Un, ja nu atkal šai valdībai jānodod vēl par šo gadu, tad es nezinu, tad jāput ārā. Padomā, zirgs jāgādā. Cik tas tagad nemaksās!

— Jā, maksās gan, — Jānis, nazi slaucīdams, atteica, lai būtu ko atbildējis.

— Nu redz, bargi maksās, — Dūmiņiete dzīvi atķēra. — Un tad nu, Jāni, es gribēju parunāt, man tās četras govis nereģistrēt. Tās divas jau tikpat kā ciet, uz Ziemas svētkiem nāks slaucamas, bet tā viena, kas pavasarī kāju samežģīja, tāda kā nošvakojusies vien ir. Trīs litri mazāk dod nekā pērnvasar. Un tā viena, tā Slaune, tā jārēķina uz bērnu tiesu. Ja jau es vēl no tām otrām četrām nododu, tad arī būs labi dots. Cik tad tie nodos valdībai, kam pa vienai vien palicis? Par ko tad mums tās lielās nodošanas ?

Jānim šķita, ka Dūmiņietes runā kaut kas nav pareizi, bet viņš nevarēja acumirklī izdomāt, kas. Un viņa bijusī saimniece tik pazemīgi un lūdzoši vērās sava bijušā kalpa acīs, ka viņam ir tāds kā lepnums, ir tāds kā žēlums sakāpa krūtīs.

— Ko es, — viņš atmeta ar roku. — Kā jau jūs tiem skrīveriem uzdosiet, tā būs.

— Nu jā, Jānīt, tad tā lai paliek, — drāniņu kurvītī likdama, noteica Dūmiņiete. — Es nu iešu pie zirdziņa, pagaidīšu to sākumu. Tu ej vien atpakaļ pie tiem kungiem, ka nesāk tevi meklēt. Noliec to maizīti un pavalgu skapītī, lai neredz, — viņa vēl vēlīgi pamācīja.

Pulksten vienpadsmitos ap izpildu komiteju bija sapulcējies daudz ļaužu. Paskatījies pa logu un ieraudzījis nepacietīgās sejas, Ozols saprata, ka ilgāk nedrīkst vilcināties, jāatklāj sapulce, kaut arī reģistrācija vēl nebija sagatavota.

— Jāni, tev jāatklāj sapulce! — viņš uzsauca Priedem, kas gausi vilka svītras uz papīra lapas.

— Ak tā, — tas noņurdēja un nolika zīmuli.

Ļaudis sanāca izpildu komitejas nama pagalmā. Nebija ne runātāja tribīnes, ne paaugstinājuma, tāpēc Ozols ar Priedi nostājās vienkārši uz mājas kāpnītēm.

Sarunu čala apklusa. Ozols gaidīja, lai Jānis atklāj sapulci un dod viņam vārdu, bet Jānis stāvēja nekustīgi, acīm ieurbies zemē. Ozols pievirzījās viņam tuvāk un centās, sapulcei nemanot, satvert viņa elkoni. Bet, tiklīdz bija pieskāries, Jānis kā satrūcies sarāvās un paskatījās viņā tik izbrīnījies un pārsteigts, ka dažs iesmējās.

— Laiks atklāt sapulci, — Ozols, nelikdamies starpgadījumu manām, paklusu teica Jānim.

— Ak tā, — tas atkal noņurdēja un, saslējies taisnāk, iesāka:

— Biedri . . .

Pēc šī vārda iestājās klusums, kas Ozola ausis durstīja asāk par ložmetēja tarkšķi frontē. Viņš saklausīja pulksteņa tikšķus blūzes kabatā un neapzinīgi sāka skaitīt līdzi:

— Viens, divi, trīs . . . desmit . . .

Pie «trīsdesmit» viņš attapās. Klusumam nedrīkstēja ļaut ieilgt, lai tas nekļūtu par daudz smieklīgs. Viņš iesāka ar to pašu vārdu, ar kuru Jānis bija beidzis:

Biedri!

Arī viņš uz mirkli apstājās. Pārlaida skatu klausītāju sejām un pārbrauca ar plaukstu savām acīm, atgainīdams vīziju, it kā viņu priekšā stāvētu frontes zēni. Ar tiem runāt bija viegli. Nebija jāmeklē vārdi, nebija jādomā, kā runāt. Visos dega viena liesma — naids pret tiem, kas bradāja un postīja dzimteni.

Ozols piespieda sevi atgriezties īstenībā. Viņam jārunā, jāpārliecina šie ļaudis. Un viņš sāka runāt. Stāstīja par pirmajām kara dienām, par nodevīgo uzbrukumu Padomju zemei.

Viņa acu priekšā slīdēja aina pēc ainas, un viņš ietērpa tās vārdos, vienkāršos, sirsnīgos. Īstenībā viņš vairs nedomāja par vārdiem, nemeklēja tos, nevēroja, kādu iespaidu tie atstāj uz klausītājiem. Viņš vēlreiz pats izstaigāja ugunīgos kara ceļus, zem kājām juta gruzdam nodedzināto pilsētu un sādžu drupas, kaut kur tālumā blāzmoja liesmojošo māju kāvi. Kopā ar biedriem vēlreiz apstājās zem ābeles, pie kuras stumbra ar hitleriešu durkli bija pienaglots bērns, dažus mēnešus vecs zīdai-nītis. Viņš steidzās uz degošo sādžu, kurā izlūki atklājuši ievainotos, sagūstītos biedrus, un izdzīvo skaudro sāpju uzplūdumu, kad nonāk tur par vēlu, — šķūnis beidz liesmot, zem iegruvušā jumta oglēm viņi atrod apdegušus, drausmīgās mokās sarāvušos līķus. — Vai var piedot, vai var neatriebt tās ciešanas, to postu, ko fašisti nodarījuši mūsu zemei, mūsu cilvēkiem? — viņš gandrīz izkliedza jautājumu, noslēgdams runu.

Iestājās klusums, smagu pārdomu pilns klusums, un tajā kā ņirgāšanās, kā rupjš izsmiekls atskanēja cils jautājums, sīks un praktisks, izteikts ar šucmaņa Sarkaļa mātes muti:

— Lūgtu, ka tad būs šoruden ar nodevām?

No pagalma otra stūra to atbalstīja cita balss, smalkāka un nedrošāka:

— Jā, vajadzēja gan šoruden atlaist, paši stāstāt, kā viss izpostīts ... - tā novilka Dūmiņu Irma.

Bet visiem sanākušajiem aiz muguras noblarkšķēja Dūduma Gusta vairāk nošņāktā nekā izteiktā piezīme:

— Kas nu latviešiem ies nodevas atlaist!

Ozolam pārskrēja karstas trīsas. Lūk, kas viņiem bija pie sirds pieaudzis — šauras interesītes, graudu sauja, sviesta pika.

It kā pēdējo pilienu pārpildītā traukā iepilinot, kāds, šķiet, tas ir Jansons, iejautājās:

— Un kā ar brīvo tirgu? Būs atkal tāpat kā pie vāciešiem?

Ozols slēpa rokas kabatās. Jāsavaldās, asie vārdi, kas lauzās ārup, jānorij kā ērkšķaini kumosi. Ne jau uz šiem ļautiņiem viņš runāja kvēlos vārdus, ne jau uz tiem balstīsies dzīves atjaunošanas darbs. Lūk. klusē Baldiņu māte, kurai vācietis aizrāva abus dēlus, bet kuras sirdī — sirdī, ne mājā, jo arī māju viņai nolaupīja vācietis, — viņas sirdī atrada mājvietu divi krievu zēni. divi bārenīši. Klusē Pakalni — tēvs un dēls, kuru mazo mīlulīti hitlerietis iegrūda drausmīgā nāves bedrē. Klusē Līdumu māte un Ēriks, kuriem meitas un māsas kaps aizkustinošāk nekā visi vārdi runā par viņu — par vācu nāves sēju.

Uz jautājumiem tomēr jaatbild, jaatbild mierīgi un lietišķi. īstenībā tos viņam vajadzēja skart savā runā, bet viņš bija aizmirsis, pareizāk sakot, nebija iedomājies, ka Priedes Jānis, kam tie bija jānoskaidro, tik grūti iejutīsies savos uzdevumos.

Kad viņš bija beidzis, atskanēja Pakalnu tēva mierīgā balss:

— Pareizi gan. Sāciet drīzāk visus pierakstīt, lai tiekam pie pļaušanas.

7. SARAUTĀS SAITES

Kad Elza Jansone komjaunatnes apriņķa komitejā saņēma uzdevumu doties uz dzimto pagastu, lai nodibinātu tur komjaunatnes pagasta pirmorganizāciju, viņai likās, ka grīda zem kājām sagrīļojas. Pirmajā mirkli no šī uzdevuma saprata tikai vienu — tas nozīmēja satikšanos ar Arturu. Viņa zināja, ka izdzītie ļaudis atgriezušies, un Ozols, kas jau vairākkārt bija izstaigājis pagastu, pastāstīja, ka pārnācis arī viņas bijušais vīrs. Nesatikties nebūs iespējams, tas apturēs viņu kaut uz ceļa vidus un lūgsies atgriezties. Bet viņai vairs atgriešanās nav, ir tikai viens ceļš, drošām zīmēm nosprausts, un to viņa iet kopā ar Vili Bausku, lielajās cīņās iedragāto strēlnieku. Viņas dzīve nekad vairs nebūs tāda rāma un klusuma saules pārstarota, kāda bija ar Arturu, tā ierauta lielā, brīvā plašumā, kur vēji purina matus un tie vairs nestāv gludās, friziera ielocītās cirtās. Ap viņu vairs ne-strāvo smalkās Parīzes smaržas, kādas dāvināja Arturs, — kara laikā viņa bija pieradusi pie sviedru smakas un zināja, ka bez sviedriem arī tagad neuzcels vāciešu sagrautās mājas. Lūk, divas rokas — agrāk tik baltas un gludas, tagad nes līdzi Gorkijas fabrikā iegūto stingrumu. Kas ir bijusi viņas agrākā dzīve tēva — skolotāja mājā un vēlāk pie Artura! Niekošanās, atklātāk runājot, — plunčāšanās šaurā dīķītī, bez mērķa, bez satura.

«Bet tu taču kādreiz biji apmierināta?» viņa sev jautā un atceras nenoteiktās ilgas, nenoteikto nemieru, kas krimtās pa sirdi vienatnīgajās stundās. Atceras, ka vienmēr kaut ko gaidīja, neapzinīgi, neprotot nosaukt vārdā. Likās, tā ir īstā dzīve, kuras tā ilgojās, nezinādama, kāda ir šī īstā dzīve. Viņa tikai juta, ka kaut kā trūkst, kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Dzīves un pašas vērtības apziņas viņai trūka. Dienas kaut kā piepildīja saimniecība, grāmatas, ko pēc izlasīšanas varēja mierīgi nolikt plauktā, — atgriezties pie tām nekas nevilka, vakarus piepildīja klusas sarunas par dienas notikumiem, kādreiz banāli sarīkojumi un dejas mietpilsoniskā mazpilsētiņas lokā. Reizēm jau šķita, ka viss ir kārtībā, ko lai vēl prasa no dzīves, bet daudzreiz, kad uzklīda smeldzošās ilgas, viņa meklēja ķildas ar Arturu, muļķīgas, sīkas. Viņš bija pacietīgs, sūtīja pie nervu ārsta, bet viņai bija kauns pie tā griezties — ārsts varētu ieskatīt viņas neapmierinātību par pilsoniskas bezbērnu kundzītes niķošanos. Un viņa arī nejutās slima un zināja, ka neviens ārsts nepalīdzēs. Vajag nākt kādam lielam satricinājumam, kādai svaigai vēja brāzmai, kas izkliedētu sasma-kumu viņā un ap viņu.

Tāpēc četrdesmito gadu, pirmo padomju gadu, viņa sveica ar īstu jaunības kvēli — toreiz taču viņai bija tikai divdesmit divi gadi, sveica to, nesaprazdama visā dziļumā lielo pārmaiņu būtību. Tikai juta, ka tas, kas notiek, ir jauns, svaigs, patiess, kas aizrauj, liek uzplaukt kā kokam pēkšņā pavasara uzplūdumā. Viņa iestājās komjaunatnē — neklausīdamās Artura brīdinājumos nogaidīt, noskatīties, kas būs tālāk. Vajadzēja darboties, un viņa bija laimīga, ka miesta un pagasta komjaunieši, šie vienkāršie, sirsnīgie ļaudis, uzņem viņu savā vidū, neatstumj kā svešu ķermeni, kas audzis un attīstījies citādā vidē.

Viņa atceras uzņemšanas dienu, savu bērnišķīgo sajūsmu un arī skarbo rūgtuma pilienu, ko ielēja kāds jaunietis, kas savos bērnības gados bija redzējis tikai trūkumu, strādādams lielsaimnieku pārpilnības piekaisītajos laukos. — Es šaubos, — viņš toreiz teica, — vai biedrenei Jansonei pietiks spēka mums sekot. Dzīves rūdījuma viņai trūkst. Asaras viņai izsprāga no acīm tajā mirklī, viņa neprata sevi aizstāvēt, un ko gan lai būtu teikusi vai stāstījusi par neskaidrajām ilgām? Par laimi, pašai to nevajadzēja darīt, viņas vietā atbildēja komjaunatnes organizācijas sekretārs: — Ja kādu režīmu nomaina jauns, progresīvāks, tad inteliģences la-

bākā daļa pārnāk šī progresīvākā režīma pusē, — viņš teica. — Biedrene Jansone pēc sava sabiedriskā stāvokļa Ulmaņa laikā varēja būt aizsardze, bet mēs zinām, ka viņa turējās tālu no šīm saimniekmeitu ākstībām. Tāpēc mums nav pamata tagad viņu atstumt, un viņas turpmākais darbs pats pierādīs, vai viņa ir cienīga būt diženās Ļeņina komjaunatnes organizācijas biedrene.

Toreiz viņa nepaspēja sevi darbā parādīt. Strādāja dedzīgi, iekārtoja sarkano stūrīti, vadīja pašdarbības pulciņu, bet pati juta, ka trūkst cieša pamata zem kājām, trūkst dziļāku zināšanu pat par to, kāpēc izveidojusies tāda Padomju valsts, kādi spēki to vada un kurp tā ved savus pilsoņus.

Sīs zināšanas un rūdījumu, par ko toreiz šaubījās jauneklis, viņa ieguva vēlāk, skarbajos kara gados, strādādama par vienkāršu strādnieci lielā Gorkijas rūpnīcā un iepazīdamās ar padomju strādniekiem. Tā bija pirmā kara ziema, nepasakāmi drūma, auksta un nežēlīga. Vācieši stāvēja Maskavas vārtos, galvaspilsēta pa daļai evakuējās. Daļa tās mierīgo iedzīvotāju plūda caur Gorkiju. Grupiņa latviešu bija sagatavojusies braukt tālāk, uz dziļāku aizmuguri, dažš, aizbildinādamies ar iedzīvotāju pārblīvētību, dažs, baidīdamies no gaisa uzlidojumiem, dažs, atklāti izteikdams domas, ka Padomju Savienība neizturēs. Tie aicināja līdzi arī viņu. Viņa nevar lielīties, ka nebūtu ne mirkli svārstījusies — varbūt tomēr drošāk braukt projām? Šo varbūtību viņa it kā joka veidā izteica vecajam meistaram Matvejam Jemeļ-janovičam. Tas paskatījās viņā nopietni, virpai neapstājoties, aptaustīja izgatavoto detaļu un, jaunu tērauda gabalu virpā iestiprinādams, teica: — Kas šaubās, tas neuzvar. Mēs par savas zemes uzvaru nešaubāmies. Ja mēs visi skriesim uz Irānas robežu, vācietis mūs panāks jau pusceļā. Ja stāvēsim katrs savā vietā, viņš. atkodīs savus zobus, lūk, pret šo pašu tēraudu, ko es te drāžu.

Viņa palika savā vietā, kamēr partija aizsauca uz mācībām partijas un padomju darbinieku kursos Kirovā. Te viņa ieguva skaidrību, kuras tai trūka četrdesmitajā gadā. Izprata savas agrākās vides būtību, saredzēja to, ko agrāk nebija saskatījusi, tikai neskaidri ilgojusies, kaut būtu citādi. Padomju valsts — tas bija tas «citādi», to viņa juta ar tās atnākšanu, tieši juta toreiz, bet tagad zināja. Un kaut kā visa jaunā dzīve, viss, ko viņa bija ieguvusi, atraisīdamās no agrākās mazvērtības apziņas, tagad dvēseles intīmākajā stūrītī sasaistījās ar Vili Bausku. Arturs palika ārpus tā kā visa agrākā dzīve, kas šķita trula un nenozīmīga, jā, pat garlaicīga. Viņa nebija sastapusi Arturu, bet jau tas vien, ka viņš varējis dzīvot kopā ar tiem, ko viņa kara gados un vēl tagad — jo karš vēl turpinās — bija nīdusi un nīst kā visriebīgākā ļaunuma iemiesojumu, — jau tas vien novilka starp viņiem noteiktu līniju, kurai pārkāpt vairs nespēs ne viens, ne otrs.

Viņa piezvanīja Vilim uz apriņķa izpildu komiteju un pastāstīja par savu jauno uzdevumu. Dzirdēja, kā viņš vispirms dziļi ievilka elpu, kā arvien, kad bija uztraucies, bet negribēja to izrādīt.

— Un kad tu iesi uz turieni? — Vilis it kā vienaldzīgi jautāja.

— Rīt no rīta, — Elza atbildēja un piebilda: — Šodien jau par vēlu.

— Bet tu labprāt ietu jau šodien? — no jauna ievilcis elpu, Vilis paskarbi turpināja taujāt.

Elza nesaprata, kāpēc viņš tā jautā. Brīnījās arī, kāpēc viņš uztraucas, un, cenzdamās to aptvert, mirkli klusēja.

— Tevi taču tur ļoti gaida! — Viļa balsī skanēja rūgtums un ironija.

Tikai tagad viņa saprata, kāpēc Vilis reizēm varēja būt pret viņu ass un sadrūma, kad viņa pieminēja savu dzimto vietiņu: viņš šaubījās, vai agrākā dzīve, tas, kas saistījās ar Arturu, neatdzīvosies ar neatturamu spēku, tiklīdz viņa ieraudzīs bijušo māju, tiklīdz sastaps bijušo vīru, kas viņu uzticīgi gaidījis. Uzticīgi gaidījis un — dzēris! — viņa atcerējās draudzenes stāstu, un Arturs likās smieklīgs, viņa uzticība nevērtīga. Ar to viņa bija galā — ar Arturu un viņa pasauli. Bet kā lai viņa to pierāda Vilim, kā lai sāk par to runāt, ja viņš pats nekad nebija Artura vārdu pieminējis un arī viņa nebija to darījusi. Vilis, labais, mīļais, laikam tomēr slepeni bija mocījies neziņā par viņas jūtu īstumu, nēsājis aizdomas, ka viņa var aiziet. Bet ne jau pa telefonu varēja pateikt

vārdus, kas pārliecinātu, un viņa juta, cik sausa iznāk atbilde:

— Tu atnāc laikāk mājā, tad parunāsimies.

Vilis tiešām atnāca agrāk nekā citos vakaros — pulkstenis rādīja tikai desmito stundu. Bet viņš bija sevī ievilcies un nerunīgs. Elza samulsa, un visi siltie vārdi, ar kādiem bija gatavojusies to saņemt, iestrēga krūtīs. Tā viņi klusēja, un, jo vairāk ieilga klusums, jo smagāks un mocošāks tas kļuva. Elza uzlika galdā vakariņas, bet Vilis tām nepieskārās, pat neatbildēja uz viņas aicinājumu vakariņot. Viņš it kā vēl dziļāk ierāvās sevī, ciešāk ieguma krēslā, atspiedies ar veselās rokas elkoni pret celi un atbalstījis vaigu pret plaukstu. Kreisā — nejūtīgā roka nokarājās uz zemi un ar savu nevarību krasi kontrastēja ar labo — spēcīgu un spītīgu. Elza skatījās un domāja, kāpēc viņš reizēm var būt tik raupjš, sāpina sevi un viņu. Vai tad nebūtu labāk izrunāt visu nekā nēsāt sirdī īgnumu. «Arturs nekad tā nedarīja,» neviļus uzpeldēja salīdzinājums, un tas izkustināja viņu no sastinguma. Viņa pat nosarka, atcerēdamās sarunu ar Ozolu toreiz, kopā nākot uz dzimto pusi. Kāpēc viņa reizēm, kad Vilim uznāk nospiestības brīži, salīdzina šos divus cilvēkus? Arturu viņa vairs nemīl, neviena stīdziņa vairs nenotrīc sirdī, uzlūkojot viņa fotogrāfiju, kas kopā ar dažādiem veciem dokumentiem guļ čemodāna dibenā. Bet viņai ir bail, vai tās nav kaut kur aizķērušās vēl neuzveiktas, slepenas ilgas pēc mierīgas ikdienas, ierastas mājības, sasprindzinājuma atslābināšanas. Vai tas, ko viņa dienā izjuta un pārdzīvoja, ir līdz beidzamajai asins lāsei patiess, nevis pārdzīvotā laikmeta patosa uzšalkots pagaidu stāvoklis? Viņai kļūst kauns par sevi, ka pat domās pieļāvusi salīdzinājumu: Arturs nekad tā nedarīja. Protams, Arturs tā nedarīja, Arturam nekas nebija tik mīļš kā mājas miers, ierasta kārtība ar noteikti sadalītām ēdiena un miega stundām, no kā viņu droši vien nav izsitis pat tāds satricinājums kā karš. Jā, tomēr — viņš sācis dzert! Iedomājoties Arturu piedzērušu, viņa iesmējās. Sie smiekli, nevietā un it kā nepamatoti pasprukuši, izsila Vili no sastinguma. Viņš strauji piecēlās, uzrāva šineli, ievilkdams tikai labo roku piedurknē, un paņēma portfeli.

— Kur tu iesi? — Elza izbijusies iesaucās.

Darbā, — Vilis atbildēja tik nosvērtā mierā, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viņš būtu vienkārši atnācis pasēdēt un atpūsties.

Durvis aiz viņa aizvērās, un Elza sarāvās no vieglā klaudziena.

«Tad tāds tu man esi!» viņa nodomāja un dusmās uztrūkās no krēsla. «Neviena vārda tev nebija, ko man teikt. Neviena vārda. Nevajadzēja jau nemaz vārda, pietiktu skata. Aiziet kā ezis, adatas sacēlis. Lai tad arī ir, lai ir tā, ja tu vēlies, bet nevaino vēlāk mani.»

Viņa sāka vākt nost vakariņas, pati ieklausīdamās, cik skaļi džinkst trauki, atsizdamies viens pret otru. Iedama uz virtuvi, viņa nejauši iemeta skatu blakus durvju stenderei pakārtajā spogulīti un ieraudzīja aizvainotu, pūcīgu seju. Kur viņa bija kādreiz redzējusi šos sarauktos, nepatīkamu patmīlību izteicošos vaibstus? Ak tā, kādreiz pusaudža gados, kad skolotājs, pēc viņas domām, oriģinālo domrakstu nosauca par romānos izlasītā atdarinājumu. Un vēl kādreiz, kad Arturs, vienīgo reizi darbā aizkavēts, nepārnāca mājā kā parasti un izjuka kāda viesošanās.

«Tās ir atliekas no vecās Elzas,» viņa saviebās un novērsās. «Vai tu nesāksi vēl prasīt, lai Vilis tevi lutina tāpat kā Arturs, lai samet botēm pogas, atver durvis, it kā tev pašai roku nebūtu?»

«Vai tad es to gaidu?» viņa strīdējās sev pretim. «Ne jau to. Es tikai gribētu, lai viņš būtu ar mani atklāts. Lai atmestu reiz tās aizdomas, ka esmu tam pieķērusies tikai uz laiku, kamēr sastapšu Arturu.»

«Bet ko tu pati esi darījusi, lai viņa aizdomas izklīdinātu? Tu esi gaidījusi, lai viņš pirmais sāk runāt, lai apgalvo, ka bez tevis visa dzīve būtu neiespējama. Vai tu negaidīji to, nu, atzīsties?»

— Gaidīju ... — viņa nočukstēja. — Tomēr laikam gaidīju. Vismaz man būtu paticis, ja viņš liktu manīt, ja pateiktu, ka esmu viņam nepieciešama. Tas vēl manī ir no vecās Elzas, es neesmu biedriska bijusi ar Vili, bet tīri sievišķīga.

Viņa negribēja kavēties vairs ne mirkli. Vajadzēja satikt Vili. Viņa uzvilka mēteli un devās uz izpildu komiteju. Uz ielas apņēma rudens nakts mierīgā elpa. Lielas un mazas zvaigznes mirkšķināja laipnam acīm. Liepas un kļavas stāvēja klusas un svinīgas, it kā gatavodamās vētrainajam lapkritim. «Kāds skaistums, kāds bezgalīgs skaistums!» Elza priecājās, kā pirmo reizi redzēdama zvaigznes, rudeni, brieduma piesātināto gaisu, ieklausīdamās klusuma šalkās. Bet pēc dažiem soļiem viņas skats atdūrās pret nodegušas mājas atliekām, tumši nokvēpušu, spocīgi izlauzītu sienu un dūmeņu ģindeņi. Karš! Tikko pāri gājis karš. Un tā būs vēl ilgi — blakus skaistumam, blakus jauniem sējumiem un stādījumiem drupas un pelni.

Elza iesteidzās izpildu komitejā, straujiem soļiem uzkāpa otrajā stāvā un nepieklauvējusi atrāva Viļa istabas durvis. Vilis patlaban runāja pa telefonu. Elzai parādoties, viņš pacēla pret to acis — mierīgas un laipnas un, sarunu nepārtraukdams, pamāja ar galvu uz krēsla pusi.

Tātad norunāts, — viņš atkārtoja, — rīt komjauniešu un jauniešu brigādes uzsāks ražas novākšanu. Vispirms tajās mājās, kur nav atgriezušies saimnieki. Mēs nedrīkstam aizlaist graudus bojā. Arī pārējie, vecākie gada gājumi, jāiesaista šajā darbā. Svētdien es aiziešu apskatīties, kā jums veicas.

Viņš nolika klausuli un uzsmaidīja Elzai.

Labi, ka tu atnāci, — pasēzdamies tuvāk, viņš teica. — Tu iesi tur noorganizēt komjaunatnes pirmorganizāciju. Cerams, ka tev izdosies. Ozolam pat ir meita tādos gados. Tu dari viņus atbildīgus par to, lai neviena vārpa nepaliek uz lauka. Vispār ar darbiem jāpasteidzas. Drīz būs mobilizācija, tad mājās paliks vairāk tikai veči un sievietes. Tev tur komandējums uz ilgu laiku?

— Apmēram nedēļu, — Elza izklaidīgi atbildēja un apklusa.

- Tad jau kaut ko arī paveiksi, — Vilis atkal pasmaidīja.

Elza paskatījās viņa jautājoši. Kada asa parmaiņa, kāds lūzums noticis viņā pa šo īso laiciņu? — viņa brīnījās. Vai šis miers ir īsts, vai arī Vilis sevi saņēmis dzelzs grožos, lai nepadarītu grūtu viņas gājienu uz pagastu. «Lai vai kā,» viņa apņēmīgi pasvieda galvu uz augšu, «es tomēr runāšu.»

— Vili, — viņa iesāka, — es neesmu bijusi pret tevi tāda, kā vajadzēja būt.

Vilis nervozi pameta ar roku. — Es nepavisam neesmu tāds bijis, — galvu nodūris, viņš pārtrauca Elzu.

— Kā to lai saka — biju greizsirdīgs par tevi. Kādreiz, dvieli meklējot, tavā čemodānā ieraudzīju fotogrāfiju, tu kopā ar Jansonu. Šī bildīte man likās kā tilts, ko tu vēl neesi nodedzinājusi. Likās, tu taupi to kā caurlaidi uz atgriešanos pie viņa. Tā bija mana patmīlība, vai ne, kas mocīja tevi un mani?

— Nē, nē! — spēji iesaucās Elza. — Tā bija mana patmīlība, manas mietpilsoniskās sievišķības atliekas.

— Pagaidi, Elza, ļauj man izrunāt, — Vilis satvēra viņas roku. — Kad šovakar, tevi izmocījis, nācu atpakaļ uz darbu, es pārvarēju sevi. Iedomādamies, cik daudz darba man vēl šovakar un rīt, parīt un gadiem ilgi, es it kā pēkšņi sapratu, ka cilvēku attiecībām jābūt tādām, kas palīdz darbu veikt, nevis traucē. Un es apņēmos, ļoti stingri, atļaut taču tev pašai izšķirt, vai tu paliksi pie manis vai . . .

— Vili! — Elza gandrīz iekliedzās un aizspieda viņam ar roku muti. — Tu nedrīksti tā runāt! Man nav nekādas atgriešanās, nekādu tiltu, nekādas caurlaides es neglabāju. Ja tā fotogrāfijā tur mētājas, tad tāpēc, ka man tā ir vienaldzīga. Man esi tikai tu un darbs, un komjaunatne. To man vajadzēja jau sen tev pateikt, bet es gaidīju, lai tu sāc runāt.

— Tā? — Vilis paskatījās viņā nopietni. Bet tad viņa acīs iezibējās šķelmīgs prieks, viņš saņēma Elzu ap pleciem un pievilka sev klāt.

— Norunāsim tā, — Elza pacēla acis pret Vili, — turpmāk nav brīv nekādus akmeņus nēsāt kabatās. Ja te kaut kas nav kārtībā, — viņa uzspieda roku uz sirds,

— jāsaka laukā.

— Norunāts, — Vilis noskūpstīja Elzu. — Bet nu marš uz mājām izgulēties un netraucēt mani darbā!

*

No rīta pie Viļa un Elzas ienāca Ozols un partijas apriņķa komitejas sekretārs Rendenieks.

— Dzirdēju, ka tu dodies uz savu pusi, — apsveicinājies teica Ozols. — Man tāds lūgums — vai tu nevarētu aiznest manai meitai un Plaužu Zentai šo te sainīti? — Viņš izvilka no kabatas divas konfektes, ko bija paglabājis no vakariņu tējas ēdnīcā.

— Plaužu Zenta arī ir tepat? — Elza nopriecājās. - Mirdza, Zenta — tātad divas komjaunietes man jau

nodrošinātas.

— Es tev varu ieteikt arī vēl trešo — Līdumu Ēriku, Ozols minēja.

— Tiešām, arī Ēriks būtu ar mieru? — Elza brīnījās. — Viņam taču tāda dievticīga māte.

Pirmkārt, — un Ozols pasmaidīja, — es tev varu papļāpāt, ka viņš ies visur, kur Mirdza, bet, otrkārt, — un viņš kļuva nopietns, — tie cilvēki savā ziņā gājuši cauri vācu dzirnavām. — Un viņš pastāstīja savus novērojumus pēc atgriešanās, lai Elzai būtu skaidrs, kas draugs, kas ienaidnieks. — Katrā ziņā es sastapu daudz labu cilvēku, kurus mēs nedrīkstam izlaist no savām rokām. No tādiem kā Pakalni, Gauženi, Baldiņu māte ar laiku iznāks īsti lietas koki.

Bet kā tu domā, — iejautājās Vilis, — vai Salenie-kam tā runāšana nāca no sirds, vai tā tikai tāda acumirkļa jūsma?

— Runāt viņš runāja no sirds, — Ozols domīgi atbildēja. — Jautājums tikai, cik viņam būs izturības.

— Man tomēr nav uzticības pret šiem saimniekdēli-ņiem, — Vilis nicīgi pavīpsnāja. — Man viņi liekas visi vienā maisā bāžami.

— Gluži tik vienkārši nevaram skatīties, — sarunā iejaucās Rendenieks. — Bez šaubām, lielā tiesa vadās no savas šķiras instinktiem un principiem, bet var gadīties arī tādi, kas gaišu skatu saredz visas šķiru sabiedrības nejēdzības. Protams, mēs vēl piedzīvosim asu, pat neredzēti asu šķiru cīņu. Tā sāksies, tiklīdz attālināsies fronte. Tagad viņi tikai griež zobus, bet, kad mierīgie iedzīvotāji paliks vieni paši, ies vaļā visādas lietas.

— Man gan negribas ticēt, ka viņi vēl iedrošināsies kaut ko uzsākt, — iebilda Elza. — Viņu galvenais balsts — fašisti — drīz būs sakauti. Uz ko viņi vēl var cerēt?

— Neesiet tik naiva, biedrene Elza, — Rendenieks nopietni brīdināja. — Visi tie šucmaņi, kas vācu laikā iedzīvojās no komunistu un ebreju šaušanas, — viņi taču apzinās. ka tagad par viņu zvērībām prasīs norēķinus. Ne visi aizskrēja uz Vāciju, jo tur neviens viņus negaida. No viņu puses tā būs izmisuma, bezizredžu cīņa, bet ar labu viņi nepadosies.

Kad viesi aizgāja, arī Elza posās ceļā. Bija jau iepriekšējā vakarā norunājusi braukt kopā ar armijas vīriem, kas vairākās mašīnās virzījās tuvāk frontei. Viņa nosēdās līdzās jaunam puisim, ko citi sauca par Mitju. Otrā pusē apsēdās vecāks vīrs biezām, rudām ūsām.

— Kā jums patīk mūsu zeme? — Elza apjautājās Mitjam.

- Zeme jau skaista, neko teikt, bet tāda garlaicīga, — Mitjas vietā atbildēja ūsainais.

— Kāpēc garlaicīga? — brīnījās Elza.

— Paskatieties uz šīm zemnieku mājām, — kareivis aplaida ar roku plašu loku. — Nobēgušas viena no otras tādā tālumā, ka ne ar tauri nesasauksi. Sēta apkārt, nikns suns par sargu, sak, nenāc, kaimiņ, man tuvumā. Cilvēki arī tādi drūmi, ne saiet kādreiz kopā, ne padzied, ne padejo. Gribi kādreiz teātri vai kino paskatīties — staigā nu savus desmit, piecpadsmit kilometrus. Sēd katrs savā mājā kā gliemezis čaulā. Mūsu zemē tomēr jautrāk strādājam pulciņā, padziedam, nopietnas lietas pārrunājam. Turpat bibliotēka, klubs, pašdarbība.

— Mums atkal vairāk attīstījusies dabas mīlestība. Katrs cenšas savu māju pēc iespējas izdaiļot ar dārziem. puķēm, — Elza aizstāvējās.

— Dabas mīlestība var būt, bet sabiedriskums, cilvēks tomēr vairāk vajadzīgs, — sarunā iejaucās kāds virsnieks. — Puķe vai koks tevi nesapratīs, bet ar cilvēku vari visas bēdas un priekus izrunāt.

Brītiņu padomājusi, Elza piebilda: — Man liekas, ka katrai tautai sava īpatnība. Latvieši noslēgtākas dabas. Bieži vien cenšas bēdas no kaimiņa acīm aizsegt ar smaida plīvuru. Arī laipnību un mīlestību vairāk izrāda darbos nekā vārdos. Bet par rakstura drūmumu patlaban grūti spriest. Tikko pāri gājis karš. Gandrīz katrs zaudējis kādu tuvinieku. Mājas izpostītas. Bez tam ļaudis četrus gadus biedēti ar dažādiem šausmu stāstiem par boļševikiem. Pa šiem gadiem tā apmulsuši, ka pat brālim vairs neuzticas.

— Tā ir, kad cilvēkam nav noteikta pasaules uzskata, — sprieda virsnieks. — Notikumu jūklī tāds nevar izlobīt galveno jēgu. No boļševikiem baidīties var tikai apzināts viņu ienaidnieks vai arī tāds, kas neko nav dzirdējis un sapratis par mūsu mērķiem.

— Grūti ir izdabūt no cilvēku galvām tos gružus, kas tajās sabāzti gadu desmitos, — iedomādamās savus skolas gadus, sprieda Elza. — Skola, literatūra, baznīca — viss izgāja uz to, lai notrulinātu garu, lai cilvēks neiemācītos domāt.

Jūs esat padomju vai partijas darbiniece? — kāds iejautājās.

— Komjaunatnes, — atbildēja Elza.

Tad jums būs vieglāk strādāt, — pasmaidīja virsnieks. — Jaunatnes smadzenēs tie mēsli nebūs tik dziļi iegrauzušies.

Nevar jau arī vecāko paaudzi bāzt visu vienā maisā, — iedomādamās Ozola stāstu par pagasta cilvēkiem, enerģiski atteica Elza. — Partizānos taču cīnījās visdažādāko gadu gājumi. Un arī tie, kas nebija cīnītāji, lielā daļa izturējušies tā, ka savai tautai kauna nedara. Bet darbu ar jaunatni es nebūt neparedzu tik vieglu. Ja vecajai paaudzei vēl ir salīdzinājums ar pagātni, tad jaunajiem šāda salīdzinājuma nav.

— Bet Ulmaņa fašisma laiks? — iejautājās virsnieks.

— Nenobriedušiem prātiņiem tieši tas bija viskaitīgākais, — Elza pasmaidīja. — Komunisti iedzīti dziļi pagrīdē, satikšanās ar tiem nejaušība un risks. Latviešu tā sauktā klasiskā literatūra jauno pilsoni mudina noslēgties sevī un klusēt, laikmetīgā apdzied lauku dzīves skaistumu budžu sētā.

— Bet objektīvie fakti — bezdarbs un tā tālāk? -— Elzu pārtrauca jautājums.

— Tur ļaudīm iestāstīja, ka tā ir katra cilvēka individuāla nelaime, — padomājusi atbildēja Elza. — Sludināja taču, ka ar uzņēmību, labu galvu katrs ganu puika var kļūt par miljonāru. Grūtības izjuta desmiti tūkstoši, bet tikai simti spēja aizdomāties līdz to cēloņiem. Patiess vārds līdz visiem nenokļuva. Tam vienkārši aizbāza muti.

— Sakiet, — kā jūs uzzinājāt patiesību? — kāds iejautājās. — Jūs jau agrāk strādājāt pagrīdē?

— Nē, — Elza atbildēja un nosarka. — Patiesību es mācījos jūsu zemē.

— Jūs šos gadus bijāt prom, — ierunājās ūsainais kaimiņš, — un tagad atgriežaties mājās. Ģimene dzīva, nav noslepkavota?

Elza par jaunu nosarka. Kā lai atzīstas, ka vīrs, jauns, spēcīgs cilvēks, mierīgi kalpojis okupantiem? Šajā brīdī viņa juta, cik ļoti ienīst Arturu, nicināšanas vien bija par maz. Gļēvulis un lupata, un tādam viņa bija varējusi veltīt savas labākās jūtas, pirmo mīlestību!

— Man nav šeit ģimenes, — viņa dzestri atbildēja. — Kādreiz bija vīrs. Bet viņš sadzīvojis ar vāciešiem. Šajos gados, kur tika redzēts tik daudz ciešanu, nāves un sakropļotu cilvēku, es daudzreiz domāju vai es varētu kādreiz kādam okupantam pasniegt roku? Man likās, ka ne, ka mans mūžs būs par īsu, lai visu to aizmirstu. Un, kad es atbraukusi uzzināju, ka mans vīrs sēdējis pie viena galda ar okupantiem un šucmaņiem, sadzēris ar tiem, es jutu, ka nevarēšu viņam pasniegt roku pat kā vienkāršam paziņam.

— Jūs esat loti dedzīga, — pretimsēdētājs silti paskatījās Elzā. — Eh, man patīk cilvēki, kas spēj degt! Nemīlu tādus aprūsējušus, vienaldzīgus. Ja mīli, tad mīli, bet, ja nīsti, tad tā, lai ienaidniekam no tavām acīm vien kļūst bail.

Mašīna ieripoja Elzas dzimtā pagasta robežās. Ar interesi viņa sāka vērot ceļmalai tuvāk piekļāvušās mājas, minēdama, kurās to saimnieki varētu būt palikuši, no kurām aizbraukuši līdzi vāciešiem. Kaut kā sveši likās savā pusē, daba izķēmota, druvas nezāļu pieaugušas, mājas kailas palikušas — ābeļu vietā celmi, sētas pussagruvušas, puķu dobes panīkušas vai izmīdītas. Žēlums iesmeldzās sirdī — tad tā tevi sabradājuši fašisti, tu mīļais — vismīļākais zemes stūrīti!

Viņa ievēroja, ka pa lielceļu iet kāda sieviete, jauna meitene vieglā tērpā. Kaut kas gaitā likās pazīstams, agrāk kaut kur redzēts, enerģisks un draiskulīgs: Mašīna gājēju ātri panāca, un Elza paspējia ieskatīties meitenes sejā. Pretim pavērās lielas, zilas acis, kas, viņu pazinušas, uzsmaidīja. Mirdza! Ozolu Mirdza, tolaik vēl skolas meitene, tagad izaugusi par slaidu, skaistu jaunavu. Elza pamāja ar roku un saņēma tādu pašu sveicienu.

— Tā jūsu paziņa? — jautāja kāds virsnieks. — Pavizināsim viņu kādu gabaliņu! — Viņš lika apturēt mašīnu, līdz pienāca Mirdza, un palīdzēja viņai iekāpt. Osainais pasēdās tālāk, dodams vietu viešņai.

— Iepazīstiniet mūs, biedrene Elza Petrovna, — sauca no visiem mašīnas stūriem.

— Tā ir Mirdza, — Elza smiedamās norādīja uz blakussēdētāju, — un tie ir . ..

— Un mēs esam boļševiki! — tādā pašā tonī viņu pārtrauca. — Nu, ir gan bailes, Mirdza, a?

Mirdza skaļi iesmējās. Viņa gan krievu valodu saprata, bet kautrējās runāt, baidīdamās kļūdīties. Tāpēc pateica Elzai latviski:

— Tad jau es no sava tēva arī būtu nobijusies.

Elza pārtulkoja atbildi, un tā jauno meiteni padarīja braucējiem tuvu.

Tēva pieminēšana atgādināja Elzai viņa nodoto «sainīti». Viņa izvilka no kabatas vienu konfekti un pasniedza Mirdzai teikdama:

— Lai nepiemirstu, nodošu tūlīt. To tev sūta tēvs. Laikam tu esi viņam laba meita.

Sarkanarmieši smējās par Mirdzas apmulsumu un bērnišķīgo prieku, ar kādu tā noslēpa konfekti kabatā.

- Diez vai viņai tā garšos, — kāds ķircinājās. — Vācu oficieri droši vien cienāja ar šokolādēm.

— Es viņu šokolādēm uzspļāvu, — Mirdza sašutusi iesaucās.

— Lūk, malacis meitene! Jāizsniedz gratifikācija! — viens no virsniekiem smējās un ielika Mirdzai klēpī konfekti. Radās vispārēja jautrība. No visām pusēm pret Mirdzu stiepās rokas un lika klēpī pa konfektei, biskvītam. bet ūsainais kaimiņš izvilka no kabatas cukura graudiņu un pievienoja pārējiem saldumiem.

Mirdza bija sasarkusi un neprata atvairīt jautrās dāvanas. Viņai bija tik labi šo vienkāršo, sirsnīgo cilvēku vidū, kuru acīs spīdēja tīra dvēsele.

Šie cilvēki pret viņu, svešu meiteni, izturējās kā pret biedru, cilvēku, kā pret jaunāko māšeli, kaut gan viņa pat sarunāties ar tiem neprata.

Auto tuvojās miestiņam. Elza kā izslāpusi vērās pazīstamajās, tuvajās ainavās. Lūk, kapsēta, citkārt šādu laiku tajā zem līganajiem bērzu zariem viļņoja baltu ziedu dārzs. Tagad bērzi sagāzti krustām šķērsām, pāri kapiem saraktas tranšejas, krusti izsvaidīti, pieminekļi izgāzti.

— Vai es vairs atradīšu mātes un tēva kapa vietu? — Elza sadrūma. Nekas nebija licies svēts un neaizskarams šiem postītājiem, pat kapsētas mierā viņi ielauzušies un pārvērtuši par karalauku. Staltās baznīcas vietā nokvēpuši mūri, tautas namam pat pamatus lāgā nevarēja saskatīt.

Mašīna pārbrauca pāri pagaidu tiltam, kas jau bija uzcelts līdzās nodegušajam. Aiz upes sākās dzīvāks rajons, te bija saglabājušās dzīvojamās mājas. Pretimnācēji ziņkārīgi vērās braucējās, kas sēdēja starp karavīriem. Elza dažus pazina un sveicināja. Tie pārsteigti palika stāvam un noskatījās viņai pakaļ it kā nepazinuši.

Un tad viņa ieraudzīja to. kuru sastapt bija baidījusies, ar kuru satikties būtu labprāt izvairījusies. Ieraudzīja Arturu. Viņš gāja pa ielas malu, galvu nodūris, platmale atšļukusi pakausi, vīlēs apdilušais mētelis vaļā. Viņš centās spert stingrus, taisnus soļus, bet viena vai otra kāja reizēm paskrēja sāņus, un tai līdzi nosvērās viss slaidais stāvs. Arturs bija piedzēries. Kad mašīna bija tam līdzās, viņš pacēla pret to neizteiksmīgas acis, un viņa skats truli noslīdēja lejup. Tad, it kā pēkšņas atmiņas uzliesmojums būtu atgādinājis kaut ko pazīstamu, tuvu, straujā pagriezienā viņš pasviedās apkārt un lūkojās pakaļ mašīnai, kas brauca ar samazinātu ātrumu. Elza redzēja, kā viņš, laikam neticēdams savai atmiņai, nevarīgi atmeta ar roku un taisījās kleģerēt uz priekšu, bet tad atkal pagriezās atpakaļ, sāka sekot mašīnai un, kustinādams roku, it kā māja tai apstāties. Lai kā tas nepatika, bija jāapstājas, jo Mirdza parādīja, ka te ir izpildu komitejas mītne, viņu galamērķis.

Sirsnīgi atvadījušās no karavīriem, viņas izkāpa.

— Atbrauciet pie mums Oktobra svētkos uz fronti! — tie sauca, kad mašīna sāka kustēties.

Tad jau jūs būsiet Vācijā, un mums nav ārzemju pases, — Elza atjokoja.

— Lieliskas meitenes! — viņas vēl dzirdēja kādu nosakām.

Mirdza kavējās vest Elzu iekšā, domādama, ka viņa gribēs sagaidīt savu vīru, sasveicināties ar to. Bet Elzai likās, ka zeme apakš kājām kļuvusi karsta, gaiss sabiezējis kā vasarā pirms negaisa. Viņa izrunāsies ar Jansonu, pateiks viņam visu, tik daudz drosmes viņai ir, bet nepatīkamā izskaidrošanās draudēja norisināties uz ielas, miestiņa ļaužu acu priekšā, ar piedzērušu cilvēku, kas taču nespēs aptvert no skata, no īsiem vārdiem, ka te nav rīkojama ne divu mīļu cilvēku sastapšanās idile, ne izirušu saišu sasiešanas mēģinājums. Saņēmusi Mirdzas roku, Elza neapzinīgi to saspieda, ar nagiem iecirzda-mās viņas delnā.

— Mirdziņ, iesim drīzāk iekšā, — viņa, zobus sakodusi, čukstēja.

— Ak tā, — Mirdza naivi noteica un strauji parāva Elzu sev līdzi uz kāpnēm.

Izpildu komitejas telpā par laimi patlaban nebija apmeklētāju. Tur sēdēja tikai Zenta un Priedes Jānis, ko Elza nepazina. Zenta nosvieda zīmuli un jaunības draiskulībā pārlēca pāri galdam, lai apskautu savu bērnības draudzeni. Elza noskūpstīja Zentu, dzirdēja viņas skaļo prieka izpausmi, bet vārdus nevarēja atšķirt, — viņas dzirde bija noasināta uz durvju pusi, jo katru mirkli tās varēja noklaudzēt, varēja atvērties un ielaist Arturu.

— Zentiņ, — Elza lūdzās, — vai tev nav kādas tukšas istabas? Gribētu pārģērbties, esmu nokūpējusi ceļā, — ātrumā viņa nekā cita nevarēja izdomāt.

- Mīļā, es dzīvoju aiz pilsētas, sava vecaja būda, — Zenta noplātīja rokas. — Bet tūlīt jau aizskriesim pusdienā. Es tev pat pirtiņu izkurināšu.

Aiz loga parēgojās Artura cepure. Un tūlīt viņa nedrošie soļi noklaudzēja uz kāpnēm, dreboša roka atvēra durvis, un tajās parādījās viņš pats.

— Vai tā nebija Elza, kas atbrauca? — viņš jautaja.

— Kā tad, ka bija, — neko nezinādama par draudzenes izjūtām, jautri atbildēja Zenta. — Saņemiet viņu no manām rokām, kaut gan viņa uz šo svinīgo mirkli gribēja iepriekš ārīgi sagatavoties.

— Elziņ, Elziņ, tu . . . tu . .. — Jansons rīstījās, tuvodamies Elzai. — Kā es tevi gaidīju! . . .

— Un dzēri, — Elza skarbi pārtrauca.

— Jā .. . tas tikai tā . . . sagadīšanās ... Ne jau vienmēr ... — viņš taisnojās. — Elziņ, tu mīļā ... — un viņš gribēja to apkampt.

Elza pakāpās atpakaļ un atgaiņādamās pacēla rokas: — Nē. Sveši cilvēki tā nesasveicinās, — atdalīdama katru balsienu, viņa noteica.

— Sveši... es esmu svešs? ... Tu esi sveša? ... — Arturs šļupstēja.

— Mēs esam sveši, — Elza atteica un brīnījās, kāds miers, vēss, vienaldzīgs miers apklusināja straujos sirds pukstus, aizdzina smadzenēs saplūdušās asinis.

— Bet kā tad tā? Es taču tevi gaidīju ... — nerima Arturs.

— Tu patlaban esi tādā stāvoklī, ka nopietni runāt ar tevi nav nozīmes, — Elza stingri noteica. — Ej mājās, izguli reibumu, un rīt izrunāsim visu, kas sakāms.

— Ej mājās? . . . Iesim mājās, Elziņ! Es tavu istabiņu sakārtoju . . . Tavas lietas bija noraktas zemē. Viss ir dzīvs . .. Tagad atkal ir tāpat, kā bija. Tu redzēsi . . . Es visu atcerējos, kur katra stāvēja.

— Tā vairs nav mana istaba, un es tur kāju nesperšu, — Elza nepacietīgi iesaucās. — Lūdzams, ej taču! — Viņa juta, ka ir nežēlīga, bet tādai būt viņu spieda Artura izskats, nožēlojams, pat aizkustinoši nožēlojams. Kā viņš stāvēja viņas priekšā — sašļucis, cepuri noņēmis un nevarīgi rokā burzīdams, padilušajā sejā neviena asins piliena. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas jāglābj, kam vajag stipru roku atbalstam, un tā var būt tikai viņas roka, neviens cits viņu glābt nevar. Bet tad viņai jāupurējas — jāpamet Vilis un viss kvēlais jaunās dzīves strāvojums, kas virmo ap viņu, jānogriežas no plašā, kalnup stīdzošā ceļa šaurā strupceļā. «Viņš gaida no manis upuri,» Elza kāpināja sevī īgnumu, lai atvairītu žēlumu, «bet kādus upurus viņš pats ir nesis? Luncinājies ap šucmaņu gaļas podiem, lai mierīgi izdzīvotu kara laiku. Gan jau likteņa žēlastība atvedīs mīļoto sievu atpakaļ. Pacifists taču nevar stāties partizānos!»

— Elza! Tu mani vairs nemīli! — piepeši visu sapratis, iekliedzās Arturs. Viņš saguma uz krēsla, galva noslīdēja uz ceļiem, un viss augums sāka raustīties nesavaldīgās raudās. Zenta un Mirdza stāvēja sastingušas apjukumā, nejaušais liecinieks Priedes Jānis nesaprata, ko darīt — iet prom savā istabā, slēgt ciet kancelejas durvis? Nevienam negaidot, viņš piepeši piecēlās, piegāja pie Jansona un uzlika tam roku uz pleca.

— Uznāciet, Janson, manā istabā, — viņš aicināja. — Kā nu tā . .. Var uznākt cilvēki.

Kā pārguris bērns Jansons paklausīgi piecēlās un ļāva Jānim sevi vest, — vienalga, kur. — Nemīli ... tu mani nemīli ... — viņš gurdi čukstēja.

Elza ievilka elpu. Kāpēc te, viņas tuvumā, nav Viļa, labā, stiprā cilvēka, kas ar vienu skatu, ar smaidu notrauktu smago grūtumu, kuru viņas sirdij uzvēla šī satikšanās.

— Meitenīši, — Elza attapās, ka draudzenes gaida kādu paskaidrojumu, — es domāju, ka tas būs grūti, bet, ka tik grūti, tik nejauki, nē, to es nedomāju. Bet es nevarēju citādi. Nevarēju melot. Viltot sirdi.

8. GODS UN MANTA

Otrā rītā Elza piecēlās bāla, bet apņēmīga. Vēl un vēlreiz viņa bija pārdomājusi vakardienas satikšanos ar Arturu un pierādījusi sev, ka citādi ar viņu runāt, citādi rīkoties nevarēja. Tas bija pēdējais tilts uz pagātni, un tas bija jānodedzina, lai vairs nebūtu jāmet skati atpakaļ. Ja vakar šurpbraucot sastapšanās ar Arturu viņu bija biedējusi, ja viņa vēl bija izjutusi tādu kā vainas apziņu, tad šorīt, pēc satrauktu pārdomu nakts un stundas miega, jutās žirgta un spēcīga, un savādi tīra, kā pēc sviedrainas darba dienas dzidrā, vēsā ūdenī nomazgājusies. Tagad, ja Arturs vēlēsies, viņa pateiks tam visu mierīgi, bet nelokāmi. Sastapšanās vairs nevar viņu saviļņot, pat garlaicīga tā likās.

Elza norīvējās ar aukstu ūdeni. Vēsā pieskaršanās uzdzina priecīgu mundrumu. Kamēr Zenta palīdzēja mātei gatavot brokastis, viņa apstaigāja laukus. Septembra beigās nepļauts kviešu lauks it kā brēca pret rudens sauli — kur ir rokas, kas mūs savāktu statos? Tālāk plētās auzas, kartupeļi, puspļauts rudzu tīrums, bet lo vidū stāvēja ērta dzīvojamā māja ar mūra kūti un plašām saimniecības ēkām. Rīta vējš raustīja durvis un virināja vaļā atstātos logus. Cilvēku nav. Elza neapzinīgi norāva kviešu vārpu un saburzīja to pirkstos. Saujā palika graudi resni, apaļi kā pūpoli, tik cieti nobrieduši. Kā tie vēl turējās, it kā būtu gaidījuši atgriežamies zemes saimniekus? Nē, nevienu mirkli nevarēja kavēties, jāvāc kopā ļaudis, jāsāk pļaut.

Kad Elza atgriezās, pie Zentas jau bija atnākusi Mirdza. Brokastis ēdot, Elza neuzkrītoši aplūkoja abas meitenes. Kuru izraudzīties par pagasta komjaunatnes organizatori? Zenta bija vecāka un vairāk nobriedusi, arī inteliģentāka, beigusi vidusskolu un vairāk lasījusi. Bet Mirdzā bija jūtama kāda spraiga kvēle, jaunības aizrautība, nevaldāma griba darboties. Liekas, viņa arī labāk sapratīsies ar lauku jaunatni, runās tiem tuvā valodā.

— Meitenes, šodien mums liela darba diena, — Elza iesāka sarunu. — Vispirms man vajadzēs jūs abas uzņemt komjaunatnē.

— Vai dieviņ, kā es negribētu, ka Zenta jaucas politikā! — iesaucās Zentas māte un dusmīgi pavērās Elzā. — Tā nu gan nav sieviešu darīšana — ar partijas lietām krāmēties!

— Māmulīt, — Elza pasmaidīja, — padomju zemē tā nešķiro, ka vīrieši var to un sievietes tikai šo. Padomju sievietes var visu to pašu, ko vīrieši. Arī politikā.

— Nu jā, tad jau tikai velciet visām bikses kājās un spraudiet pīpi zobos, — māte pukojās.

Mirdzai paspruka skaļi smiekli, un viņa aizskrēja no galda.

— Nebaidies, māmiņ, — ari Zenta pasmaidīja,

— manu ārējo paskatu politika neizbojās.

— Vai tad es par ārieni? — māte nerimās. — Bet pati redzēji, kādi laiki bija. Komjauniešus šāva un kāra. Labi, ka pirms kara tu nebiji iestājusies.

— Muļķe es biju, — Zenta iekaisa, — tad būtu aizbraukusi turpat, kur Elza, un daudz ko redzējusi un mācījusies. Tagad šie trīs gadi ir kā mucā nodzīvoti.

Un ko tad Elzai vajadzēja skriet pasaulē? Būtu nodzīvojusi vīra pavēnī kā siltā aizkrāsnē, — māte pētījoši novēroja viešņu. Acīm redzot, viņai likās aizdomīgi, ka tā pārgulējusi nakti pie viņiem, nevis savā mājā, pie vīra.

— Es vēl esmu par jaunu, lai sapņotu par aizkrāsni, — atsmēja Elza. — Pa šiem gadiem es jel ko esmu darījusi, lai aiztriektu vāciešus.

— Un mums ar Zentu vēl kas jāizdara, — sarunā iejaucās Mirdza. Ja ne vairāk, tad parādīsim visiem, vācu kvekšķiem, Sarkaļiem un citiem riebekļiem, ka neesam no viņiem nobijušās.

— Ar to vien jūs, meitenītes, cauri netiksiet, — Elza nopietni noteica. — Uz jums gulsies atbildība, lai neviena vārpa nepaliek nenovākta.

— Mīļā saulīt! — atsaucās Mirdza. — Ko tad mēs te pļāpājam? Rasa jau sen nobirusi. Ejam pļaut!

— Ak galva, galviņa! — Elza iesmējās un pa jokam aptaustīja Mirdzas pieri ar apslapinātu pirkstu. — Karsta tev tā galva. Vai tad te viens divi cilvēki var ko līdzēt? Zentu gaida darbā Priedes Jānis. Tev jāorganizē visi pagasta jaunieši. Sadali brigādēs, ierosini tās savā starpā sacensties. Jāsameklē arī zirgi, pļaujmašīnas.

— Zirgi, pļaujmašīnas? — Mirdza gausi novilka.

— Tas jau būs grūtāk. Tie ir tikai saimniekiem. Un kas tad dos? Visiem pašiem jāsteidz pļaut.

Ak tu lellīte, — Elza rājās. — Jāizdomā kaut kas. Te taču ir arī godīgi darba zemnieki. Jānorunā ar tādiem, kas mēdz turēt vārdu, ka jūs vispirms palīdzēsiet novākt viņu laukus, pēc tam viņi palīdzēs jums novākt valsts laukus.

— Ahā! Saprotu! Saprotu! — Mirdza attapās. — Zen-tuk, šodien ritenis mans? Jā?

— Tikai nesalauz, — Zenta pamācīja.

— Tieši tā — nesalauzt! Drīzāk kaklu nolauzīšu nekā riteni! — Mirdza attrauca un izspurdza pa durvīm.

— Zibens, ne meitēns! — nopriecājās Elza un, pēkšņi kaut ko iedomājusies, steidzīgi atvadījās. — Es braukšu viņai līdzi, — viņa jau aiz durvīm nosauca.

Viss — šī diena, pati Mirdza, darba daudzums viņai likās tik svaigs, tik aizraujošs, ka gribējās ar visu sirdi būt šai svaiguma vilnī. Ja viņa aizies uz izpildu komiteju, tur būs jāskatās Priedes Jāņa vienaldzīgajā sejā, varbūt tur jau kvernēs Arturs, nomākts līdz izmisumam. Lai viņš pagaida, lai aprod ar notikušo un nomierinās.

— Ko tad Elza - izšķīrusies ar savu Jansonu, vai? — māte iejautājās Zentai, kad Elza, uzsēdusies uz velosipēda bagāžnieka, kopā ar Mirdzu bija aizbraukušas.

— Jā, pie tā pļēgura viņa neatgriezīsies, — Zenta īgni noteica.

— Tad jau varbūt citu atradusi? — māte pētīja.

— Jā, krietnu cilvēku.

— Vai tad Jansons agrāk nebija krietns? — māte strīdējās. — Tikai Elzas dēļ nolaidās dzeršanā. Gan atkal .atmestu. Bet tādas jau tagad tās sievas ir — ieskatās labāku, glītāku, turīgāku un aiziet, — pēdējo balsienu viņa sevišķi uzsvēra.

— Par Elzu, māt, nešķendējies, — Zenta aizstāvēja draudzeni. — Ne jau vieglu dzīvi kāro pie invalida ar vienu roku. Ir kaut kas cits, kas ļaudis vieno un šķir.

— Vai tad nu labāk būs ar kropli dzīvot? — māte it kā pārmeta.

— Labāk ar kropli bez vienas rokas nekā ar garīgu kropli, — Zenta atcirta un izbeidza sarunu.

Tikusi uz lielceļa, Mirdza mina velosipēdu tik ātri, ka braucējām vējš neapsegtos matus sagrieza vērkulī.

— Kur tu mani vedīsi? — Elza kliedza Mirdzai pie auss.

— Aizbrauksim pie Ērika, tad redzēsim, kur tālāk, — atkliedza Mirdza.

Pēc pusstundas viņa nogriezās no lielceļa uz Līdumiem. Ēriku viņas ieraudzīja kviešu laukā, kur viņš viens pats ar izkapti pļāva pārgatavojušos labību. Arī kaimiņu laukos locījās vientuļi cilvēki, un tas izskatījās tik skumji, tik vientulīgi, ka Elzai neviļus ienāca prātā vakarējā saruna ar krievu karavīriem: «Strādājam pulciņā, padziedam, nopietnas lietas pārrunājam.»

— Sveiks, Ērik! — Mirdza pa gabalu uzsauca un strauji nolēca no velosipēda.

Sveicienu atņemdams, Ēriks viegli pietvīka.

— Ko tad tu knābājies kā cālis? — Mirdza iesmējās.

— Kur pļaujmašīna?

— Aizvesta, kamēr bijām izdzīti.

— Un nav zināms, uz kuru pusi?

— Kas tad šo te sargāja, — Ēriks atmeta ar roku.

— Aizdomas ir uz vienu, bet kā tu pierādīsi?

— Uz Dūmiņu Pēteri?

— Tā runā, ka viņš vilcis visu ko mājā, — Ēriks gausi atbildēja. — Bet es jau nezinu.

— Ejam izkontrolēt! — Mirdza iesaucās. — Tēvs arī bija redzējis viņu ap jūsu māju ložņājam. Te jau viņam to kāju norāva.

— Tā neērti, — Ēriks atrunājās, — Irma uztrauksies. Varbūt vēlāk atdos.

— Un tikmēr tev noklāpēs visa labība! — Mirdza iedegās dusmās. — Kas par neērtību? Viņam nebija kauna zagt, un tev būs kauns prasīt savu mantu atpakaļ?

— Lai nu, gan jau, — Ēriks nenoteikti novilka. — Ja neuznāks lietus, pamazām nopļaušu.

— Mašīnas būtu vajadzīgas ne tikai jums pašam, — ierunājās Elza. — Bez mašīnām nevarēs novākt bezsaim-nieku laukus. Jautājums tikai, kā likumīgi izdarīt kratīšanu un atņemšanu.

— Ak tā, mēs gudrosim likumību un ļausim graudiem izbirt!— Mirdza iekaisa un tumši piesarka. — Dūmiņu Pēteris uzspļāva likumībai, paņēma — un cauri. Bet mums vajadzēs sagaidīt prokurora lēmumu, sameklēt milici baltos cimdos un tad palūgt, lai Pēteris atslēdz savu šķūni.

— Gluži tā nav, — Elza centās Mirdzu nomierināt.

— Mums jāskatās, lai ļaudis nesāk runāt, ka boļševiki ir patvarīgi.

Bet vel sliktāk būs, — Mirdza atcirta, — ja runās, ka boļševiki uz zagļiem skatās caur pirkstiem. Ko īstie zemnieki visvairāk ienīst? — Zagļus un sliņķus. Ja jūs nenāksiet līdzi, es sadabūšu dūšīgus puišus, un tad mēs gan atradīsim tādu likumu.

— Mirdza, ne tik strauji! — Elza apsauca. — Apspriedīsim mierīgi. Varbūt aprunāsimies ar Dūmiņu Irmu un viņa atdos.

— Bet, ja nedos, es tomēr to šķūni uzlauzīšu un mašīnas izvilkšu, — Mirdza nebija nomierināma. — Jauki gan — man jāatbild, lai neviena vārpa nepaliek uz lauka, bet pie mašīnām nelaidīs. Dariet, ko gribat, lai tad strādā vārnas un zvirbuļi, es nepiedalos. Nē, — viņa pēkšņi atķēra, — tā es negribēju teikt. Es strādāšu, tāpēc ka frontei vajag maizes. Bet es tomēr strādāšu ar mašīnām, jo citādi labība paliks zem sniega. Un, ja jūs neļausiet tās paņemt dienā, es to izdarīšu naktī.

Elzai sāka patikt Mirdzas neatlaidība. Taisnība bija viņas pusē, lai arī varbūt nesaskanēja ar likuma formu.

— Es piekrītu, Mirdza, — viņa piekāpās. — Tikai darīsim tā, lai mūs pašus nevar aiztriekt kā vienkāršus bandītus. Tu aizbrauc uz izpildu komiteju un dabū no priekšsēdētāja rakstu, ka mums uzdots paņemt mašīnas lietošanā līdz to īpašnieku noskaidrošanai.

— Labi! Es braucu, — Mirdza piekrita un apgrieza velosipēdu.

— Vajadzētu sadabūt kādus cilvēkus, kas parakstītos kā liecinieki.

— Aizej tepat pie Salenieka, — Mirdza pamāja ar roku uz Kaktu pusi. — Un pie Pakalna.

Elza sastapa Pakalnus — tēvu un dēlu — šķūnī, kur tie krāva ievesto labību. Apsveicinājusies un parunājusies viņa izteica sava nāciena nolūku.

— Nē, nē, — vecais Pakalns atmeta ar roku. — Savu mūžu neesmu pie tiesas bijis un citu darīšanās nemaisos. Iepīsies tādā lietā, tad staigā vēlāk pa tiesām. Darbs arī jāstrādā.

— Bet ja nu ar jums kas tāds notiktu un neviens neietu par liecinieku? — Pakalna vienaldzības aizskarta, jautāja Elza.

— Kādu jums tur liecinieku vajag, — izvairīdamies no tiešas atbildes, atteica Pakalns, — ja Pēteris ko ņēmis, atdodiet, kam pieder, un dievs un miers. Lai tad viņš sūdzas. Viņa mantu jau jūs neņemsiet, bet par sazagtās atņemšanu viņš sūdzēties neies. Tik dumjš jau nav.

Elza nemēģināja ilgāk pierunāt. Sava taisnība Pakalnam bija, bet viņai tomēr gribējās nodrošināties ar lieciniekiem, lai Dūmiņi nevarētu izplatīt baumas, ka atņemta viņu manta. Viņa atvadījās un gāja uz Kaktiem pie Salenieka.

Salenieks piekrita bez pārdomāšanas.

— Tas būs interesants psiholoģisks novērojums: kas Dūmiņu saimniecei svarīgāks — gods vai manta, — viņš pasmējās.

Kad viņi atgriezās pie Ērika, Mirdza jau traucās ar velosipēdu un pa gabalu pavicināja iegūto papīriņu.

— Nu, vai zini, tas Jānis arī ir ķēms, baidās parakstīt, — viņa sašutusi steidzās stāstīt. — «Tad kā nu es, tik ilgi pie viņa strādāju», — Mirdza atdarināja Priedes Jāņa gauso runas veidu. — Bet es viņu piespiedu! — viņa lepni nobeidza.

Kad mazais pulciņš — četri cilvēki — ieradās Dūmi-ņos, Irma tos aplūkoja neuzticīgi un tāda kā iztrūkusies.

— Mums ir tādas ziņas, — Mirdza iesāka bez aplinkiem, — ka Dūmiņu saimnieks ievedis savā šķūnī Līdumu uz lauka palikušās mašīnas.

Kādas mašīnas? — Irma brīnījās. — Nē, nē, mums nekādu mašīnu nav. Vīrs kaut ko teica, ka karavīri esot izvazājuši.

— Nevaru iedomāties, ka karavīriem būtu derējušas pļaujmašīnas. Viņi pļauj vāciešus ar lielgabaliem un ložmetējiem. — zobojās Mirdza.

— Iespējams, ka jūsu vīrs pievāca mašīnas, lai lietū nesarūsētu, — Elza mēģināja iedvesmot Irmu uz pareizu rīcību.

— Labprāt to būtu izdarījuši, bet neiznāca laika, — Irma atrunājās mīkstos toņos. — Es jau pašam teicu, vajadzētu pieskatīt arī kaimiņu mantas, atbrauks vēlāk cilvēki, gribēs dzīvot. Bet viņš saka, labība jāpļauj, pa kuru laiku tu pieskatīsi. Pēdīgi es lūgšus lūdzos, — ej nu apskati vismaz Līdumu māju, ka neaiznes viņiem visu. Tur arī, nabadziņam, kāju norāva, zirdziņu nosita, — Irma raudulīgi nobeidza un aprīvēja ar lakatiņa stūri acis.

— Tātad pie jums nekādu svešu mantu nav, — Mirdza stingri noprasīja.

— Nav, nav, it nekā nav, — Irma nogauda. — Ar savu nabadzību esam iztikuši, no otra nekā neesam kārojuši.

— Tādā gadījumā atļaujiet apskatīt savu šķūni, — Mirdza nepacietīgi iesaucās.

— Vai dieniņ, kas tad jums mūsu šķūnī ko skatīties? — Irma nosarkusi skarbi atcirta. — Vai tad nu ir tādi laiki pienākuši, ka katrs varēs staigāt pa otra māju kā iepatiksies? Es neeju jūsu šķūņus kontrolēt, lieciet jūs mierā manu. Ko domāt, kāds komisārs nebijusi! Cik ilgi atpakaļ vēl Sarkaļa mēslus bridi! — Irma bija pilnīgi zaudējusi savaldīšanos.

— Tos laikus jūs ar Sarkalieni aizmirstiet, kad citi brida jūsu mēslus, — arī Mirdza pacēla balsi. — Un, lai mēs veltīgi nešķiestu laiku, tad te būs dokuments no izpildu komitejas. Izlasiet!

Irma paņēma pasniegto papīru un burtoja, turēdama patālu no acīm. Visi redzēja, ka viņas roka drebēja.

— Gaidiet, kamēr saimnieks būs mājā, — papīriņu pirkstos burzīdama, Irma mēģināja atsperties. — Man tā māja nepieder, un man te nav nekāda noteikšana.

Salenieks redzēja, ka Mirdza tumši pietvīkst, un, baidīdamies, ka viņai varētu pasprukt kāds nepārdomāts vārds, ierunājās:

— Kaimiņien, nu ko jūs pretojaties? Mēs taču te esam sava pagasta ļaudis. Kas jūsu, to neviens neņems.

— Ne es jūs varu laist, ne nelaist, — Irma turpināja iecirsties. — Pat atslēga palika pašam kabatā.

— Tādā gadījumā mēs durvis uzlauzīsim, — paziņoja Mirdza.

— Slepkavas! — Irma pēkšņi griezīgi iekliedzās. — Laupītāji!

Ēriks, kas visu laiku bija stāvējis novērstu seju, sakustējās un satvēra Mirdzas roku.

— Lai nu paliek, lai paliek, — viņš nenoteikti runāja, vilkdams Mirdzu prom. — Iztiksim kaut kā.

— Nekas nebūs, — Mirdza izrāva roku. — Tās tagad nav tikai tavas mašīnas, kad tu tā gribi uzdāvāt. Tās vajadzīgas visam pagastam. Slēgsiet vaļā ar labu vai ne? — viņa noprasīja Irmai, pasperdama dažus soļus uz viņas pusi. — Jūsu lamāšanās mūs neiebaidls. Sar-kalis mani biedēja ar šauteni, un pat tad nenobijos.

— Tā ir gan traka, vl dieviņ, — Irma murmināja, lēni taustīdamās pa kabatu un vērodama, vai kāds neatturēs Mirdzu, neatliks kratīšanu uz citu reizi.

— Tādas lietas gan agrāk bez policijas nedarīja, — piepeši viņai iekrita prātā jauns pierādījums. — Vispār vajadzētu būt klāt kādai valdības personai. Ko es varu zināt, kas jūs tādi esat?

— Dokumentā ir ierakstīts, un pietiek, — Mirdzai sāka zust pacietība. — Ko mēs te tik ilgi puņķojamies, — viņa pagriezās pret Elzu un Salenieku. — Ja esat darītāji, tad sāksim. Te ir stangas, — viņa izrāva tās no kabatas, jo, rēķinādamās ar Irmas pretošanos, bija tās paņēmusi līdzi no pagasta mājas. — Ērik, velc ārā dzintelītes! Mums te vēl jāklausās tās .. . (vārdu «bāba» viņa neizteica) lamāšanās!

Redzēdama, ka Mirdza nepiekāpsies, Irma izvilka no kabatas atslēgu un nosvieda viņai pie kājām iegaudodamās:

— Nu tad ņemiet visu, aplaupiet mani ar maziem bērniņiem! Vīrs jau tikpat kā nebijis, vai tas vairs ar vienu kāju būs staigātājs! Badā vien jānomirst, beidzamo vēl atņem . . .

Mirdza veikli atslēdza šķūni un plaši pavēra tā divviru durvis. Aina, kas atklājās šķūnī, pārsteidza pat Mirdzu: pusi milzīgās telpas aizņēma lauksaimniecības mašīnas, glīti novietotas trijās rindās. Tur bija trīs pļaujmašīnas, četri zāles pļāvēji, divi kartupeļu racēji, divas vētījamās mašīnas, piecas centrifūgas, divas sviesta kuļmucas, arkli, ecēšas, kultivatori, vesela kaudze izkapšu, lāpstu, mēslu dakšu, dārza grābekļu. Šķūņa otrā nodalījumā mantas bija sakrautas grēdās — smagākās apakšā, vieglākās virs tām. Kas tikai tur viss nebija: gultas, dīvāni, galdi un krēsli, vesela grēda izceltu logu, plīts riņķi, ratiņi, trauki, galda lampas, pat koka rotaļu zirdziņš.

— Tas nu gan ir par traku! — Ēriks izbrīnā iesaucās.

— Te jau vesela noliktava! — piebalsoja Elza.

— Vēl tikai pāris traktoru, tad mašīnu un traktoru stacija gatava, triumfējoši noteica Mirdza.

— Nu dzeniet mūs laukā, dzeniet, — Irma ņurdēja aizvainota cilvēka balsī. — Dienām, naktīm esam strādājuši, visu ko iegādājuši, kas to paredzēja, ka tā atņems.

— Beidziet taču spēlēt teātri, — Salenieks nenocietās. -^Kā var mantas dēļ pazaudēt cilvēka seju?

— Āre, kur mana pļaujmašīna! — Ēriks priecīgi iesaucās. — Un zāles pļāvējs arī! Tad nez vai nebūs arī centrifūga? Mēs nogremdējām mārkā, bet viens izzvejojis.

— Vilksim visu laukā, tad redzēsim, kam kas pieder, — ierosināja Elza.

— Tā nu gan nevar, ka pie visa ķersieties klāt, — Irma , kā cāļu māte metās šķūnī. — Lai paņem Ēriks, kas viņam

pieder. Tās citas mantas ir mūsu pašu.

— Oho! — Mirdza asi iesmējās.

— Nu, pierādiet, ka tās nav mūsu, pierādiet, — Irma it kā ņirgājās. — Varbūt tās ir jūsu? Vai jūsu, Salenieka kungs? Vai varbūt Jansona kundzes?

— Mēs varam arī pierādīt, ka tās nav jūsu, — Mirdza droši cirta pretī. — Mums ir liecinieks.

— Par naudu jau var visādus lieciniekus dabūt, — Irma nerimās.

— Dabūsim bez naudas. Kas pa šo šķūni ir biežāk staigājis kā jūs pati? — Mirdza iejautājās un pati atbildēja: — Priedes Jānis. Viņš var liecināt. Ko lai tagad darām? — Viņa griezās pie Elzas un Salenieka. — īpašniekus šodien atrast un saziņot nebūs iespējams.

— Mans priekšlikums būtu, — ieteica Salenieks, — sastādīt aktu par visām lietām, kas te atrastas, un Dūmiņu saimniece lai parakstās kā glabātāja.

— Tad es tūlīt braucu pie Priedes Jāņa, — kā pie beidzamā salmiņa ķerdamās, iesaucās Irma. — Viņš ir valdības persona, lai tad viņš pasaka, vai tā var otra mantu aprakstīt vai ne.

— Kā gribat, — Mirdza atcirta. — Mēs sāksim rakstīt.

Irma tiešām sajūdza zirgu un straujos rikšos aizgriezās uz miestiņa pusi.

— Lai brauc, — pasmaidīja Salenieks, — pati atvedīs mums liecinieku.

— Ka tikai pa ceļam nepievārdo Jāni? — bažījās Ēriks. — Viņš jau tāds lēns.

Nu tad es šovakar pat ar riteni aizjozīšu uz apriņķi sūdzēties, — uztraucās Mirdza.

*

Pierunājusi Jāni atbraukt līdzi uz Dūmiņiem, Irma atceļā ar sašutumu stāstīja, ka visādi «dullie» sākot tagad iebiedēt godīgus cilvēkus.

— Tu vairāk nekā, tu tikai pasaki, ka tā bez tiesas aprakstīt nav brīv, — viņa mācīja Jāni. — Tu esi valdības vīrs, tev tā teikšana.

— Njā, — Jānis nenoteikti noņurdēja.

Un, ja tev prasa par tām mantām, — Irma mācīja tālāk, — tad saki, ka tu neņemsies galvot, ka tās nav mūsu. Saki, ka mums agrāk šis tas stāvēja uz istabas un klēts augšas un tur tu netiki bijis. Par tām mašīnām . . . jā, par tām mašīnām saki, ka saimnieks ieveda šķūnī, lai uz lauka nesarūs.

“ NJā-

— Mes tev to neaizmirsīsim, — Irma sirsnīgi solījās un, tuvāk pieliekusies, paklusu turpināja: — Vācieši esot atkal atsituši krievus līdz Smiltenei. Ilgi jau krievi šeit nebūšot. Un tad nu gan būs slikti tiem, kas tagadējai valdībai kalpo. Bet mēs galvosim par tevi. Visi saimnieki galvos.

— Njā.

— Un, ja tev, Jamt, kādreiz ša vai ta, pietrūkst ko uz zoba likt, atnāc uz mūsu mājām. Jūties kā savs cilvēks. Tik ilgi kopā esam nodzīvojuši un vai kādreiz strīdējušies, vai sabārusies? — Irma pat apraudājās.

— Es vienmēr pašam teicu, — acis izslaucījusi, viņa turpināja, — tas Jānis mums kā savs cilvēks. Vecuma maize viņam jādod, kad vairs nespēs strādāt.

Pie šiem Irmas vārdiem Jānis atslējās taisnāk. Viņam atausa atmiņā kāds gadījums no pirmajiem gadiem, kad sāka kalpot Dūmiņiem. Dūmiņš lika pārnest uz citu vietu vecā šķūņa dēļus, un tur Jānis uz sarūsējušas naglas pārdūra kāju. Pirmajā dienā viņš tam nepiegrieza vērību, pat neapsēja. Bet vakarā dūruma vieta sāka pukstēt un milzt, otrā rītā bija satūkusi, tā ka grūti kāju pie zemes laist. Viņu tomēr norīkoja darbā. Pret vakaru kāja bija uztūkusi un zila. Viņš pats sameklēja mālus un aplika pa nakti kājai. Sāpes arvien pieņēmās, viņu sāka kratīt auksti drebuļi, bet neviens, ne saimnieks, ne saimniece, pat neieminējās par to, ka vajadzētu braukt pie ārsta, ka tā taču cilvēks var nomirt. Toreiz pie Dūmiņiem gāja ganos Vanaga Pēteris, tas pats, ko vācu laikā aizdzina uz Salaspili, tas bija tāds nepacietīgs, bieži lēca saimniekiem acīs. Tad tas ari teica pašam Dūmiņam, ka tā nemaz nav brīv pamest cilvēku bez ārstēšanas, ka par to var cietumā ielikt. Vai, kā tad noskaitās Irma, gribēja puiku vai nopērt. Kā tad kliedza, ka ne tikai pie ārsta nevest, no mājas izsviest viņa varot tādu, kas nekā nestrādājot, tikai viņu maizi ēdot. Ko nu viņš tajā laikā apēda, ne to pašu putras bļodiņu, ne siļķes gabaliņu nevarēja dabūt iekšā. Pastāvīgi slāpa kaut kā skāba, tā kārojās rūgušpiena, bet vai tad deva? Kaula Aliņa, kas toreiz par meitu bija, dažreiz slepeni pasmēla sūkalas no cūku kubuliņa. Un tie vēl runā par vecuma maizi! Toreiz viņš gan nodomāja pie Dūmiņa ilgāk nedzīvot, bet vēlāk, kad slimību pārvarēja un atkal sāka strādāt, saimnieki kļuva laipni. Un, kad apskatījās, vai tad citur bija labāk?

Atmiņu rūgtums aizslāpēja kaklu, tā ka Jānis nevarēja noņurdēt to pašu skopo «njā».

Tuvojoties Dūmiņam, viņi jau pa gabalu redzēja, ka no šķūņa izvests ārpusē milzums mašīnu.

— Vai tā nu var rīkoties, — Irma ierunājās drebošā balsī, — iet otra šķūnī un tikai ved visu ārā. Vai tad šitā valdība vairs nekādus likumus neievēro? Tad parādi tu, Jānīt, viņiem, ka tu esi tagad tas noteicējs pagastā!

Viņa piesēja pagalmā zirgu un veda Jāni uz šķūni.

Tad te būs liecinieks, — iecirtīgi viņa uzrunāja Mirdzu un pārējos. — Valdības vīrs, un, kā viņš teiks, tā būs taisnība. Nu, pasaki, Jānīt, pasaki, tad viņiem reiz aplauzīs tos ragus! — viņa mudināja Jāni.

Jānis nostājās šķūņa durvīs plaši izplestām kājām un aiz izbrīna nevarēja izteikt ne vārda. Visi sasprindzināti gaidīja, kad viņš sāks runāt.

— Tad velns, kur piedzinis ar mantām pilnu šķūni! — beidzot Jānim izlauzās sauciens.

Mirdza, skaļi iesmiedamās, paskatījās Irmā, bet tā vēl stāvēja cīņas gatavībā.

— Jā, šķūnis tad nu ir piedzīts, bet kur tās mantas agrāk stāvēja? — viņa uzstājīgi jautāja Jānim.

— Tad vai es zinu, — Jānis dusmīgi norūca.

— Nu pareizi, pareizi, — Irma centās Jāņa atbildi iztulkot sev par labu. — Tu jau pa mūsu bēniņiem un klētsaugšu neložņāji, tur jau tās mantas agrāk stāvēja.

— Tad nē jau, — Jānis atmeta ar roku. — Vienreiz biju. Uz istabas. Kad vecā saimnieka zārku nesām lejā. Un uz klēts. Kad žurkām slazdus likām.

— Un tur bija šīs mantas? — Mirdza satraukta jautāja. Viņai bija bail, vai tikai Jānis «izturēs raksturu», ka vēl neizputina visu uzsākto lietu.

— Tad nē jau, — Jānis atmeta ar roku. — Tās viņš no kaimiņiem. Tās mantas. Mani sūtīja uz tālajiem tīrumiem. Lai neredzu. Pats braukāja apkārt.

— Aha! — Mirdza gavilēja.

— Ak šitāds tu esi! — Irma draudīgi pazibsnīja ar acīm uz Jāni. — Ak šitāds ... — viņa nevarēja atrast vārdus, lai izteiktu, kāds tad īsti.

— Lieta ir skaidra, — noslēdza Elza. — Sastādīsim aklu.

Irma, redzēdama, ka spēle zaudēta, saķēra galvu rokās un aizskrēja.

— Pat neapkaunējās, — galvu nogrozīdams, pasmīnēja Salenieks. — Galvenais tomēr manta, nevis gods . . .

Tikai pēc laba brīža, kad mantu uzrakstīšana tuvojās beigām, viņa atkal ieradās vismazākā, trīs gadus vecā dēla pavadībā.

— Nāc nu, Ojariņ, skaties, — viņa runāja ar bērnu, bet tik skaļi, lai visi dzirdētu, — nāc nu, skaties, kā mūsu mantiņas paņem.

Pie šķūņa durvīm stāvēja koka spēļu zirdziņš. Mazais Ojārs pastiepa pret to rociņas un priecīgi iešļupstējās:

— Zilga!

— Lai nu, dēliņ, ņem vien tie onkuļi un tantes tavu zirdziņu, — Irma aizlauztā balsī it kā atrunāja bērnu. — Viņu bērniem jau arī vajag lietiņu.

— Tas jau Pakalnu Dzidras zirdziņš, — Ēriks paskatījies klusu noteica. — Lai jau paliek tepat. Mātei tikai sirdi sāpinās ...

Vakarpusē Ēriks ar Salenieku aizveda pēdējās mašīnas. Par pārējām mantām piespieda Irmu parakstīties kā glabātāju, līdz noskaidrosies to īpašnieki.

Padomājiet — veselu dienu mēs noņēmāmies ar to trako sievu, — žēlojās Mirdza. — Kad lai vēl saorganizē talciniekus?

— Elza! — viņa pēkšņi iesaucās. — Vai tu tiksi bez manis mājā? Tas ir, bez riteņa? Es šovakar varētu jau apjozt puspagasta.

— Joz vien, Mirdziņ, — Elza pasmaidīja, — gan jau es Zentas māju atradīšu.

Mirdza strauji aizbrauca uz lielceļa pusi. Ēriks iegriezās savā mājā. Kādu brīdi Elza ar Salenieku gāja klusēdami.

— Es apskaužu Mirdzu, — Salenieks pārtrauca klusumu. — Viņā ir tik daudz spara, jaunības kvēles.

— Bet es atkal nupat sāku šaubīties, — Elza domīgi atbildēja, — likt viņu par pagasta komjaunatnes organizatoru vai ne. Pārāk karstgalvīga.

— Bet viņai ir kaut kas tāds, kā daudziem trūkst, — atspēkoja Salenieks, — aktīva attieksme pret visām lietām. It sevišķi pret netaisnībām. Viņā nav zemnieciskās vienaldzības, kas klasiski izteikta sakāmvārdā — «ne mana cūka, ne mana druva».

— Viņai vēl daudz jāmācās, — Elza neticīgi pagrozīja galvu. — Man liekas, ka prātīgāk būtu likt Zentu. Vismaz pagaidām.

Viena palikusi, Elza lēni soļoja pa lielceļu un pārdomāja šīsdienas notikumus. Kaut kas smags un nepatīkams grauzās domās, un viņa nevarēja to atgaiņāt, lai kā centās ar loģiku pierādīt, ka mašīnu atņemšana bijusi taisnīga un nepieciešama. Pat drēbju vīles likās piesūkušās riebuma, kas šodien uz viņiem bija šļācis ar katru Dūmiņietes vārdu. Tam pievienojās šaubas, vai bija rīkojušies gluži pareizi, tas ir, likumīgi pareizi. Vai Mirdza ar savu straujumu nebija viņus visus ierāvusi dēkā, par kuru var saņemt arī rājienu, jo juridiski noformēta tomēr šāda mašīnu atņemšana nebija. Mirdzas pusē, protams, ir taisnība, mašīnas vajadzīgas ražas novākšanai. Arī Dūmiņiete sūdzēties neies, jo labi zina, ka neviens viņu neaizstāvēs. Šī lieta apklusīs un pat pagastā atstās labu iespaidu, bet vai var droši paļauties uz Mirdzu, ka viņa ar savu kraso izdarību kādreiz nepārsteigsies? Zenta trīsreiz pārdomās, kamēr spers kādu izšķirošu soli, bet Mirdza uzreiz kā liesma — aizdegas un viļņo kā sārts. Ir pareizi, kā teica Salenieks, viņai piemīt aktivitāte, dedzība, bet lo viņa varēs tāpat ielikt komjaunatnes darbā.

9. DARBS SAKAS

Līdz vakaram Mirdza bija tiešām apbraukājusi pat vairāk nekā pusi pagasta. Viņa iegriezās katrās mājās, kur zināja mitināmies kādreizējos vaļiniekus, kas vācu laikā, protams, bija spiesti līgt pie saimniekiem. Aprunājusies ar tiem, apjautājusies, ko dara, kā turpmāk domā iekārtoties — nu taču varēs pieprasīt savu zemi,— viņa aicināja tos ražas novākšanas talkā, izskaidrodama arī noteikumus, cik paliks strādniekiem, cik valstij.

Vakarā Mirdza bija tā nogurusi, ka labprāt būtu palikusi pa nakti pie Zentas. Bet mājā gaidīja māte, kas droši vien nevarēs aizmigt, ja viņa nepārnāks. — Taisni negals ar tādu māti, — viņa pukojās, pumpēdama gaisu izslābušajā velosipēda riepā, un tūlīt apsauca sevi, iedomādamās, kā pati bija bažījusies par māti Dūņa pļavā, uzspiestajās bēgļu gaitās. Smagi bija ar māti, visu laiku viņa turpināja skumt pēc Kārlēna, un ne tēva, ne viņas atgriešanās nevarēja to izraut no drūmās nospiestības. Saprotams jau tas ir, bet grūti noskatīties, kā viņa mokās, staigā kā mēnessērdzīga, dažreiz pat nedzird, ka ar viņu runā. Visur tāds smagums, kur vien iegriezies, visām mātēm saraudātas acis. Lai runā ko runādamas, arvien nobeidz: — Diez vai mans dēls vairs pārnāks . . . Kas tad tie ir, kas karalaukā krīt, taču cilvēkbērni, ne jau akmeņi. — Ērikam arī grūti, māte katru dienu raud gan pēc Almiņas, gan pēc Jāņa. Var jau būt, ka viņa ir slikta māsa Kārlēnam, bet tāda nu reiz viņa ir, raudāt neraud. Viņa gan daudzreiz nožēlo, ka Kārlēna nav šeit. Tagad pat — ho, kas viņiem par brigādēm būtu, un vispār abi kopā viņi visu pagastu apgrieztu otrādi. Ēriks jau ir labs puisis un — nu jā, viņš ir tieši tāds, kādam viņam vajag būt. Bet viņu nevar ķircināt un kaitināt kā Kārlēnu. Ēriku vispār nevar nokaitināt. Kārlē-nam dažreiz tikai vārdu pasaki, jau dzirksteles šķiļ. Nē, tāds puika nevar pazust, gan viņš būs kaut kā izķepurojies. Vāciešiem jau nu nekalpos.

Bija jau liela tumsa, kad Mirdza brauca garām Sar-kaļu mājām. Mammas logā vēl spīdēja gaisma, un aiz aizkariem locījās platas ēnas. Likās, ka pa istabu staigā vairāki cilvēki. Suns izskrēja no pagalma un spalgi ierējās. Ēnas logā pēkšņi saplaka. — Laikam mamma nobijās, — Mirdza klusi nosmējās un uzsauca sunim, kas, pazinis savu šīsvasaras barotāju, klausīgi apklusa.

Kā jau varēja gaidīt, māte vēl negulēja. Uzdegusi mazo tauku lampiņu, viņa lāpīja zeķes. Kad Mirdza pastāstīja par savu rītdienas darbu, māte vēl vairāk saguma pār rokdarbu.

— Visi no manis aiziet, es vienmēr palieku viena, — pēc laba brīža, kad Mirdza jau ēda vakariņas, māte ierunājās. — Tēvs aizgāja, tu arī pa māju tikpat kā nedzīvo. — Viņa runāja klusi, bez pārmetuma, it kā sev stāstīdama. — Labību nopļāvu viena pati. Tas jau nekas, cik nu tās bija. Bet tās domas, kas lien virsū, kad palieku viena, ko ar tām lai iesāku?

— Māmiņ, tev vajadzētu nākt mūsu brigādēs, — Mirdza dzīvi iesaucās. — Un tās domas, tās vajag dzīl prom!

— Nē, tās nevar dzīt prom, — māte, it kā nedzirdējusi meitas aicinājumu, turpināja. — Tās domas ir par Kārlēnu. Es visu atceros. Kāds viņš bija, kad piedzima. Kā pirmo reizi iebrēcās. Kā sāka kājām iet. Visu, visu. Un kā vācieši viņu aizveda.

Mirdzai likās, ka māte tūlīt sāks raudāt. Bet viņa neraudāja, pat nenopūtās. Un tas izskatījās kaut kā baigi, it kā viņa būtu saspiesta zem smaga akmens, visus spēkus izkliegusi un tā izmocīta, ka pat sāpes vairs nejūt. «Vai viņa nesāk jukt prātā?» Mirdza izbijās, bet tūlīt atgainīja šo pēkšņo domu. «Viņa ir nogurusi, vairāk nekas.»

— Es reizēm apskaužu Līdumu māti, — māte runāja tālāk, — viņa ir ticīga. Un ticība ir vismaz kā slīcējam salmiņš. Es sen vairs neticu, jau no jaunībās, kad tavs tēvs man visu izskaidroja.

— Pareizi, pareizi, — Mirdza iesmējās, — ticība ir nejaušs salmiņš, un neviens slīcējs, pie tā turēdamies, nevar izglābties. Vajag glābšanas riņķa, un to piesviež cilvēki.

— Es arī gaidu, es gaidu tādu glābiņu, — acis nepacēlusi, runāja māte. — Nekādiem debesu brīnumiem es neticu, bet man galva tāda kā samežģījusies, skrakšķ un čīkst, un, lai ko sāku domāt, viss atgriežas vienā vietā.

— Māmiņ, tu esi nogurusi. Iesim gulēt, — pati tikko valdīdama žāvas, mudināja Mirdza.

— Jā, iesim gulēt, — māte piekrita. — Varbūt vismaz sapņos redzēšu Kārlēnu.

Rītā Mirdza jau agri bija augšā. Viņa pati gribēja vadīt brigādi, kas novāks bijušā muižas centra laukus. Tā nu bija izgadījies, ka pirmo dienu viņiem jāiztiek bez zirgiem un mašīnām. Iedama garām Klamburu mājām, viņa pārlaida skatu Pakalna laukiem un redzēja, ka visa labība jau savākta statos un blāķos. «Vai nepamēģināt arī Pakalnus dabūt palīgā?» iešāvās prātā, un viņa iegriezās Klamburu gatvē.

Vecais Pakalns patlaban darbojās ap labības pļāvēju.

— Es domāju, ka jums jau viss nopļauts, — labrītu padevusi, Mirdza kā vīlusies nopūtās.

— Mums jau tad ir viss nopļauts, — Pakalns atbildēja, — bet tev, meit, vēl nav. Dzirdēju, tu vakar meklējusi talciniekus pa malu malām, bet mūsu mājām garām aizbrauci. Laikam domāji, ka tādu vecu makanu kā mani nav vērts aicināt, tam jau pašam nāve ar izkapti stāv aiz muguras. Nekas nebūs. Vāciešiem izbēgu, tad nu tai kaulu kastei neizbēgšu.

— Tad jūs nāksiet mums palīgā? — Mirdza priecīgi iesaucās.

— Iesim abi ar dēlu, — Pakalns vienkārši atbildēja. — Pagasta sapulcē tavs tēvs teica patiesus vārdus. Tās jauno laiku gudrības es vairs nesaprotu, bet tas, ko viņš sacīja par vāciešiem, tas man līdz sirdij aizgāja.

Ej vien, meit, mes tūlīt būsim klāt. Appļaujiet jau malas.

Mirdza ieradās pirmā. «No kura gala tc lai sāk?» uzmācās jautājums. Viss gatavs, nobriedis un pārbriedis. Pat rudzu lauks, nobālis pelēks, aizlauztām vārpām vēl stāv uz kājas. Viņa saņēma pirkstos vārpu pie kāta un papurināja. Graudi nebira, stingri turējās savos sēdek-līšos. «Jāsāk ar maizes labību,» viņa nodomāja un atvēzējās ar izkapti.

Drīz bija klāt arī citi talcinieki. Atnāca Saulītis ar sievu, vairāki pusaudži, daži vecīši, pavisam desmit cilvēku.

— Ko tad mēs, veci un mazi, muižas laukiem padarīsim? — bažīgi ierunājās Saulītiene. — Agrāk seši spēcīgi puišu pāri te rāvās vaiga sviedros, un tad vēl vagars stāvēja uz papēžiem.

— Kur brīvi vīri darbu veic, tur kungs ir lieks, man šķiet, — Saulītis noskaitīja kādreiz pazīstamas dziesmas vārdus. — Parādīsim arī mēs, vecenīt, ka bez kungiem un vagariem darbs labāk sokas. Ei, sprigači! — viņš uzsauca zēniem un meitenēm. — Vai stāsieties uz vāla!

— Paskat, paskat, jau pats taisās par vagaru! Saulītiene pasmējās par vīru. — Iesim mēs, bērniņi, otrā malā, — viņa aicināja, — mans vecais, kad salielās, tad citiem uz papēžiem vien lien.

Kad atbrauca Pakalni ar pļaujmašīnu, rudzu lauks jau bija «apdarināts», kā teica Saulītis. Brigāde uz laiciņu sadalījās divās daļās: vieni tūlīt sāka siet kūlīšus, otri aizgāja appļaut kviešu tīrumu, lai, rudzus beidzot, zirgiem nebūtu jākavējas.

Pirmajā dienā Mirdzas brigāde nopļāva un sasēja visus rudzus un kviešus. Noguruši bija visi, kā vecie, tā jaunie. — Nu, pīlītes, — Saulītis uzsmaidīja meitenēm, — nu gan laikam negribētos pat cukuru laizīt?

— Dod tikai šurp! Nāc lauzties! — jaunie sauca pretim. Neviens negribēja atzīties, ka sāp mugura vai delnā noberzta tulzna.

Otrā rītā Mirdza, iedama gar muižu, ieraudzīja pie nozāģēta telefona staba stumbra piespraustu papīra lapu. Piegājusi klāt, viņa sāka to lasīt un sašutumā piesarka. Tas bija aicinājums «vākties prom no druvām, ko paši nav sējuši». Tālāk sekoja drauds, ka «vācieši atsituši boļševikus līdz Līgatnei un tuvākajās dienās, izmantojot jauno, visbriesmīgāko ieroci, iesoļos mūsu pagastā. Vai! tiem. kas būs sekmējuši boļševiku plānus.» Sekoja paraksts «Latviešu patrioti».

— Fašistu kājlaižas, ne latviešu patrioti! — Mirdza nolamājās, plosīdama lapeli. Domā iebiedēt ar pūsli!

«Bet kas varētu būt rakstījis lapeli un te piespraudis? Un vai lādas nebūs izplatītas arī citās vietās? Kas ložņā pa naktīm un grib traucēt aizsākto darbu?» mācās virsū jautājumi, un Mirdzai likās, it kā aukstas skudras sāktu tekāt ap kaklu un gar muguru. Tuvumā bija ienaidnieks, jo riebīgāks tāpēc, ka neredzams. Kur viņš slēpjas — mežā, mājās? Vai viņš apmierināsies tikai ar tenku izplatīšanu, ar riešanu, vai nemēģinās arī paslepeni kost?

Mirdza nožēloja, ka saplēsusi lapeli. Vajadzēja parādīt Elzai, varbūt nodot attiecīgām iestādēm izmeklēšanai. «Eh,» beidzot viņa atmeta ar roku, «varbūt tā tikai tāda puiķeļu niekošanās.»

Talcinieku sanāca vairāk nekā iepriekšējā dienā. Atbrauca arī Ēriks un Salenieks ar pļaujmašīnām. Redzēdama, ka darbs rit veicīgi. Mirdza nolēma apbraukāt arī pārējās brigādes. Pagastā bija pavisam divdesmit piecas bez saimniekiem palikušas mājas. Vajadzēja arī satikt Elzu, ka neaizbrauc vēl atpakaļ uz apriņķi, neizrunājusies par turpmāko darbu. Ja nu uzdotu viņai, Mirdzai, organizēt pagastā komjaunatni, jāzina, kā to izdarīt, ko uzņemt, kā praktiski nokārtot uzņemšanu.

Visur laukos čakli kustējās pļāvēji. Pat Sarkaļu mamma sēdēja uz pļaujmašīnas un brauca apkārt lielajam auzu laukam. Mirdza nobrīnījās, cik ātri Sarkaļos novākti rudzi un kvieši. Nevar būt, ka to veikusi mamma viena pati. Bet kas viņai palīdz? Ne vakar, ne šodien viņas tīrumos neviens nav redzams, pat govis trinas pa aploku bez gana.

Kad Mirdza iegriezās izpildu komitejā, Elza bija aizņemta sarunās ar bijušo skolas pārzini. Mirdza dzirdēja pārzini runājam:

— Jums jāsaprot, ka es nevaru palikt vecajā vietā. Es taču nevaru paskaidrot bērniem, ka pagājušajā gadā viņiem mācīju melus tāpēc, ka mani piespieda to darīt.

Bērniem nebūs pret tādu pārzini nekādas cienības. Pārceliet mani uz citu vietu, kur neviens manis nepazīst, nezina, ko es mācīju iepriekšējā gadā.

— Bet pasakiet, — kur lai mēs ņemam skolotājus? — Elza pretojās.

— Esiet taču žēlsirdīgi! — pārzinis gandrīz ievaidējās. — Neuzlieciet man tādu morālisku pazemojumu. Es jums saku no sirds — strādāšu pēc labākās apziņas, tikai atļaujiet nokratīt pagātnes smiltis no kājām.

— Ko lai ar jums iesāk? — Elza nolaida rokas. — Varbūt kāds no jūsu kolēģiem uzņemtos direktora pienākumus? Vismaz pagaidām. Mums jāsaved skola kārtībā, jāsāk mācības, bel bez saimnieka rokas nekas neiznāks.

— Laba direktore būtu skolotāja Kalupe, — sarunā iejaucās Mirdza. — Vācu laikā viņu pie darba nelaida. Piespieda strādāt lauku darbos pie saimniekiem tāpat kā mani.

— Nu, redziet, — bijušais direktors atviegloti iesaucās, — īsti piemērots cilvēks. Nav sasmērējies kā es. — Viņa pēdējos vārdos izskanēja ir rūgtums, ir vilšanās, ka bez viņa var iztikt, ir tāda kā ironija, varbūt pat pašam nezinot, par ko.

— Tu varētu man sameklēt biedreni Kalupi, Mirdza? — Elza jautāja.

— Jā, stundas laikā, — atsaucās Mirdza un, nobīli tēlodama, pašķielēja uz Zentu, — tas ir, ja Zenta man neatņem riteni.

— Es jau pamazām sāku no sava riteņa atvadīties, — jokojās Zenta. — Brīnos, kāpēc daba pie tava rakstura tev nav devusi līdzi spārnus vai četras kājas?

— Ko tu ar to gribi teikt? Vai to, ka man četrkājaiņa raksturs? — Mirdza rādīja apvainotu seju.

— Nē, ātruma ziņā tu pārspēj visus četrkājaiņus, bet tikai sabiedrībā ar manu riteni, — Zenta smējās, sirsnīgi raudzīdamās Mirdzā.

Skolotāju Kalupi Mirdza sastapa vienā no savām brigādēm, Stenderu mājās.

— Jūs arī pie pļaušanas? — viņa nobrīnījās.

— Ko lai dara, — skolotāja atbildēja. — Mans šīsva-saras saimnieks aizlaidās, algu neizmaksājis. Jāiepelna ziemai maizīte.

— Vai tad jūs skolas darbā nedomājat atgriezties? — Mirdza pētīja.

— Es jau nezinu, vai mani ņems, — Kalupe mierīgi atbildēja.

— Vai dieniņ, ar abām rokām! Brauciet man līdzi uz izpildu komiteju. Aizvedīšu uz bagāžnieka! — Mirdza runāja aizgūtnēm, it kā baidīdamās, ka skolotāja varētu viņai izsprukt.

Paldies, bet man pašai, lūk, grāvi ganās savs zirgs, — Kalupe pamāja uz velosipēdu, kas bija iesliets ceļa grāvi. — Bet kā lai es pametu savus darba biedrus, pietrūks viena strādnieka, — viņa šaubījās.

— Brauciet viena, es palikšu jūsu vietā, — Mirdza atrada izeju un tūlīt paķēra trīs kviešu kūļus, lai nestu uz statiņu vietu.

— Tā mēs neesam mierā! — protestēja Lauskis, Stenderu bijušais kalps, kas šodien te bija brigadieris. — Skol-meistare nesa uzreiz četrus kūlīšus, bet tu, meit, gribi nest tikai trīs.

Mirdza nosarka, bet, ieskatījusies tā sejā, redzēja, ka viņš joko, piemiegtajās acīs staroja tēvišķīga labsirdība.

— Nu, ja tā, lai tad iet pieci uzreiz, — un Mirdza uzcēla Iris kūļus uz pleca un paņēma rokā divus.

Pēc brītiņa Lauska sieva sauca ļaudis pusdienā. Turpat uz lauka ugunskurā bija sacepti kartupeļi. Pavalgs līdzi katram savs. Arī Mirdza apsēdās pulciņā un klausījās žirgtajās valodās, kas tagad plūda kā no ledus atbrīvojušies pavasara strauti. Neviens, brīvu vārdu izteicis, nemeta galvu atpakaļ kā vācu laikā — sak, vai tikai nav dzirdējis kāds, kam nav jādzird.

— Tā nu mēs gan te strādājam, — piepeši bažīgi ierunājās Tauriņiete, šuvēja no miestiņa, — bet diez ko vēl nopelnīsim. Dzird, ka vācieši nākšot atpakaļ.

— Kas to stāsta? — Mirdza iesaucās.

— Tā runā, — Tauriņiete negribot novilka, — Miglas Augustam esot kāds virsnieks stāstījis.

— Tas nu gan ir meli, — Mirdza dedzīgi noraidīja, atcerēdamās arī šorīt muižā izlīmēto lapeli. — To nu viņam būs stāstījis nevis kāds virsnieks, bet kāds bandītu virsaitis.

— Es jau nezinu, — šuvēja paraustīja plecus. — Bet cilvēki tā runā.

— Daudz ko var izrunāt! — Mirdza pukojās un nožēloja, ka nav pajautājusi Elzai, vai viņa nav saņēmusi no apriņķa kādas ziņas par frontes stāvokli. Īstenībā iznāk taču tā, ka pagasts pašlaik dzīvo kā pa maisu

ne avīzes vēl saņem, ne radio pagasta mājā uzstādīts. Nu jā, to vajadzēja Priedes Jānim nokārtot, bet tas kā tāds lācis — stumjams un bīdāms. Zenta atkal ierakusies papīru kaudzēs, tai jāsakārto visas ziņas par iedzīvotājiem, par sējumiem, par lopiem, par postījumiem, jāraksta pārskati, ko sūtīt apriņķim. Jānis tikko spēj parakstīt. Šovakar pat jālūko ar Elzas palīdzību sameklēt ziņas par fronti un rīt jāpastāsta visiem, lai aizbāztu baumu fabrikantiem mutes.

Paēduši ļaudis neko neatpūtās. Pacietīgās druvas tiešām nevarēja ilgāk gaidīt ne minūti. Un kur tad vēl kartupeļu lauki! Laiks arī ilgi vairs nevar būt tik vēlīgs. Ir oktobris.

— Ko jūs, jaunie, tādi kā ūdens pierijušies, — Laus-kis uzsauca jauniešiem, kas sēja kūļus, tikai paretam apmainīdami pa vārdam. — Būtu jel kādu dziesmu rāvuši vaļā. Tad pavisam cita duka strādāt.

«Jedritvai kociņ, tevi mīlu,» — spiedzīgā balsī iedziedājās Tauriņa, nekautrīgu skatu uzlūkodama Lausku Imantu, piecpadsmitgadīgu pusaudzi, kas strādāja viņai līdzās. Dažas meitenes iesmējās un taisījās piebalsot, bet Mirdza pasteidzās viņas apturēt.

— Tādas vācu laiku ziņģes jau sen apriebušās. Tām jau puvekļa smaka, — viņa saviebās. — Meitas un puiši, vai jūs neatceraties vairs dziesmu, ko mēs pēdējo pirms kara skolā iemācījāmies?

Un jaunieši kā uz diriģenta mājienu pilnās balsīs sāka dziedāt: «Varen plaša mana zeme dzimtā.» Nekas nebija aizmirsts, ne vārdi, ne melodija, kā varena straume dziesma uzlauza svešuma un savrupības sienas, kurās bija ieslēgušies jaunieši, ko tēvi un mātes vairāk nekā trīs gadus mācījuši turēt mutes un neuzticēties svešiem.

— Man gan tās boļševiku dziesmas nepatīk, — Tauriņa sašķobīja savu mazo mutīti. — Tā jau viņas skanēt skan, bet dziedot nevar sirdi ielikt.

— Ja sirds uzsprausta «jedritvai kociņ» gala, tad, protams, nevar, — Mirdza ironizēja.

— Ir jau ari citas, — šuvēja taisnojās, — piemēram, par zilo lakatiņu. Bet jums tikai par dzimteni, par Maskavu.

Ka dzēlīgu atbildi jaunieši skaļi un sajūsmīgi iesāka dziesmu «Ai Maskava».

Atgriezās skolotāja Kalupe un tūlīt ķērās pie darba. Mirdza pētījoši paskatījās viņā un nenocietās nepajautājusi:

— Vai var jūs tagad saukt par skolas direktori?

— Nevar vis, — tā pasmaidīja. — Tikai atkal par skolotāju.

- Kāpēc tā? — Mirdza vīlusies novilka. — Jūs darāt Elzu nelaimīgu.

Ir tāds sakāmvārds — «ko nevar nest, to nevajag celt», — Kalupe filozofēja. — Nekad neesmu skolu vadījusi un pa šiem gadiem pat atradinājusies no skolotājas darba. Tik un tā pēc kāda laika nāktos mani atcelt par nemākulību. Ko tad man līdzētu izmocīties un aiziet ar negodu?

Bet jūs taču iestrādātos, — Mirdza protestēja. — Katrs kaut ko sāk pirmoreiz.

Tas viss ir pilnīgi pareizi, un to pašu es arvien saku citiem, bet man neviens lo neprata tā pateikt, lai noticētu. Pārāk labi sevi pazīstu, lai ticētu kādam citam, — Kalupe nobeidza sarunu.

— Bet ko tad? — Mirdza nelaimīgi jautāja.

Es biedrenei Jansonei vienu kandidātu minēju, — Kalupe piebilda. Salenieku.

Tad es viņu tūlīt aizstiepšu pie Elzas, — Mirdza kļuva steidzīga. Pieslējusi klēpī paņemtos kūļus, viņa strauji uzlēca velosipēdā un drīz vien bija pazudusi aiz ceļa uzkalna. Viņai ne prātā neienāca pajautāt Kalupei, vai Elza vēlējusies ar Salenieku runāt vai ne.

Muižas brigādei bija labi veicies. Ar trim pļaujmašīnām nogāzti zemē mieži un auzas. Kad ieradās Mirdza, zirgi jau bija iejūgti ragavās, ar kurām vadāja labību pie blāķiem.

— Jūs jau tā, kā senāk ķeizari esot braukuši — vasaras laikā ar ragavām, — Mirdza piebraukusi zobojās.

— Kā tikām uz muižnieka zemes, tā pār mums nāca tas augstmaņu gars, lai arī miesas paliek tās pašas zemnieku, — vecais Pakalns, bārdu noglaudis, jokoja pretim.

— Kad jau jums te viss tā mehanizēts, tad nekas arī nebūs, ja vienu cilvēku atņemšu, — Mirdza tūlīt ķērās pie lietas. — Elza . . . biedrene Jansone gribētu runāt ar biedru Salenieku. Tad man nu vajadzētu jūs nogādāt uz izpildu komiteju. Riteņa jums nav līdzi? Nav. Aizvedīšu uz bagāžnieka.

— Tad labāk otrādi. Esmu pārāk labi audzināts, lai ļautos dāmai sevi apkalpot, — Salenieks pasmaidīja, atņemdams Mirdzai riteni.

Kad Mirdza ar Salenieku ienāca izpildu komitejā, Elza viņos paskatījās pārsteigta, bet tūlīt pacentās pārsteigumu apslēpt. Kalupe bija minējusi, ka Salenieks varētu vadīt skolu, bet viņa gribēja šo lietu vēl pārdomāt, varbūt pat apriņķī apspriesties un tad tikai runāt ar pašu Salenieku. «Mirdza atkal izdarījusi savu kārtējo pārsteidzību,» viņa sevī pavīpsnāja, bet tur nu vairs neko nevarēja darīt.

— Jums jau laikam zināms, par ko gribēju ar jums runāt, - Elza iesāka.

— Pa ceļam man biedrene Mirdza pāris vārdu izmeta, — atzinās Salenieks.

— Tad varbūt jums atbilde jau gatava?

— Nē, nav gatava, — gausi atbildēja Salenieks.

-— Biju domājis citādi. Pacīnīties frontē.

— Cīnīties var visur — kā frontē, tā aizmugurē. Mēs tik ļoti vienu no otras nešķirojam, — Elza runāja, pētījoši raudzīdamās pretimsēdētājā. — Arī aizmugurē ir nepieciešami cilvēki, un tāpēc daudzus posteņus bruņo pret mobilizāciju. Un, ja reiz tas notiek, tad tāpēc, ka uzskata šo darbu tikpat svarīgu kā cīņu frontē.

— Es pārdomāšu, — Salenieks pielaidās.

— Bet principā jums pret skolas vadīšanu iebildumu nav? — Elza taujāja. — Nav tādu aizbildinājumu kā biedrenei Kalupei, ka neprotot runāt sapulcēs, svešs administratīvais darbs, neesot uzstājības iestādēs un noteiktības pret kolēģiem?

— Nē, tādējādi nevaru aizbildināties. Sapulcēs runāt varu un arī pārējo neuzskatu par kādu ķīniešu ābeci, —

Salenieks drusku steidzīgi atbildēja. — Man taču nav atbilde jādod tūlīt? — viņš vēl piebilda.

— Labi būtu, ja jūs atbildētu līdz parītam, tad es braukšu atpakaļ uz apriņķi, — Elza nobeidza sarunu un piecēlās. — Starp citu, jums jāizšķiras drīz, jo tuvākajā laikā var notikt mobilizācija. Ja jūs uzņematies un izglītības nodaļa apstiprina, tad las steidzīgi jānoformē. Iesniedziet savu biogrāfiju.

Salenieks atvadījās un aizgāja, noraidīdams Mirdzas piedāvājumu aizbraukt ar Zentas velosipēdu. Acīm redzot, ceļā viņš gribēja pārdomāt saņemto priekšlikumu. Iestājās klusums, un Mirdza juta, ka nav kaut ko izdarījusi paredzi. Elzas pierē bija iegūlusies dziļa rieva.

— Vai nevajadzēja viņu šurp vest? — Mirdza vainīgi iejautājās.

— Ko tur vairs jautāt, vajadzēja vai nevajadzēja, — Elza atteica. — Nepatīkami tikai būtu, ja mēs viņu aicinām, bet apriņķis neapstiprina. Pastāsti labāk, kā veicas tavām brigādēm. Vai līdz mobilizācijai paspēs nopļaut?

Ālirdza kļuva drošāka. Ja arī ar Salenieka atvešanu bija nogrēkojusies, tad ar brigādēm varēja lepoties.

— Ja vēl dažas dienas pastāvēs laiks, tad labība būs gubās, — viņa smaidīdama stāstīja. — Paliks ievešana šķūņos un kartupeļu novākšana. Bet viens otrs sāk kļūt šaubīgs. Visādas baumas izlaistas. Runā, ka vācieši nākot atpakaļ. Vajadzētu kaut kā ik dienas piegādāt mums pareizas ziņas, citādi nezinām, ko teikt pretī.

Tagad arī Elza apķērās, ka vairākas dienas nav lasījusi Informbiroja ziņojumus. Ar darba steigu un personīgo lietu saspīlējumu pavisam aizmirsies. Likās tik saprotami — Sarkanā Armija iet uz priekšu, ka pat neienāca prātā uzzināt, cik tālu tā aizgājusi. Varbūt jau Rīga ir mūsu? Un uzzināt varēja viegli — katru dienu cauri miestam izbrauca kāda armijas mašīna. Karavīriem bija vismaz frontes avīzītes,. Drīzumā armijas daļas būs atjaunojušas arī telefona līniju no apriņķa pilsētas uz pagastu. Sakaru pārvaldes pārstāvis jau kārtoja pasta nodaļu tepat izpildu komitejas namā. Pamazām atjaunosies visi dzīvības n< rvi.

— Labi, Mirdza, tev taisnība, ziņas jāpagādā, — Elza izklaidīgi noteica. — Bet tagad brauc mājā un nevienu vairāk pie manis nestiep.

Ja Elza būtu zinājusi, cik ļoti šī piezīme Mirdzai sāpēs, viņa nebūtu to izteikusi. Meitene norija asaras, pat pasmaidīja atvadīdamās, bet, tikusi aiz kapiem, tomēr nenovaldīja tās. «Es gribēju tikai labu,» viņa taisnojās savā priekšā, «lai ātrāk viss nokārtojas.»

Šovakar viņa laikāk aizbrauca mājā un palīdzēja mātei. Atdzina govi un aitas no aplociņa, sacirta malku, atnesa ūdeni. Vakarā pastāstīja savas dienas gaitas.

- Tā tu noskriesies kā viens nabags. — māte klusi pārmeta. — Būtu jel strādājusi vienā vietā, tad tev arī savas dienas skaitītos. Tagad ne šur, ne tur, kā pa vēju.

— Māmiņ, tu varbūt to nevari saprast, — Mirdza iesaucās. — Bet man gribas visur būt klāt. Visu redzēt pašai. Ja vien tas būtu iespējams, es strādātu visās brigādēs, būtu izpildu komitejā, savestu kārtībā skolu. Man gribas, lai ātrāk viss būtu tā kā pirms kara. Bija taču jauki, vai ne? Un būs atkal! Ja man uzticētu komjaunatnes organizēšanu, viss pagasts drīz vien līgotu darbā un dziesmās!

— Kuram nu gan prieks tagad dziedāt, — māte skumji noteica.

- Bet vajag prieka, māmiņ! Bez prieka tikpat kā bez saules, pat darbs neveicas.

— Labi jau ir, ja tā var visu viegli mest pār galvu, mātes balsī skanēja pārmetums, un Mirdza sarāvās. «Vai tad māte nevarētu kaut cik apvaldīt savas bēdas, ieslēpt dziļāk sirdī?» viņa sarūgtināta domāja. «Viņai laikam izliktos dabiski, ka upēm jāapstājas tecēt un saulei spīdēt, ja nav vairs viņas mīļā dēla. Tik labi ir visu dienu būt prom, strādāt, kustēties, būt starp dzīviem cilvēkiem. Bet, kā pārnāc vakarā mājā, tad vairs nedrīkst ne pasmaidīt. Vēl trakāk nekā klosterī.» Viņa īgni apgriezās uz otriem sāniem un vēl ilgi nevarēja aizmigt.

Tajā pašā vakarā Elza nopietni runāja ar Zentu, lai tā uzņemas komjaunatnes organizatores uzdevumu. — Tu redzi, kā ar Mirdzu ir, — viņai nekas nav jāpārdomā, viens mirklis — un jau izdarīts. Lai tad citi vēlāk izstrebj, ko viņa savārījusi.

— Man atkal taisni trūkst Mirdzas izdarības, — aizbildinājās Zenta. — Daudz ko izdomāju, bet tā ari paliek.

— Tu dod viņai uzdevumus, bet vadību paturi savās rokās, — norādīja Elza. — Uzskatīsim šo jautājumu par izšķirtu. Ja vēl Mirdzas tēvs būtu šeit, es neko neteiktu, viņš varētu meitenei palīdzēt. Bet tagad viņš saistīts apriņķi, un tur jau vaļā nelaidīs.

Ienāca Zentas māte, kas kopā ar citiem pļāva atstātajās Aizupju mājās.

Tad nu gan es dabūju noklausīties par savām meitām tādus pātarus, ka vai ausis jābāž ciet, — lakatiņu raisīdama, viņa dusmīgi runāja.

Kas tad nu jauns? — Zenta smiedamās paskatījās mātē, bet Elza nosarka, nojauzdama, ka tās «savas meitas» zīmējas uz viņu.

Viena precēšot Priedes Jāni, otra sūtīšot savu vīru uz Sibīriju, lai nemaisoties pa kājām. — māte īsi izmeta, novietodama lakatiņu uz kumodes. — Tas, nabadziņš, aiz bēdām un bailēm indi iedzēris un mirstot nost.

Zenta sāka nevaldāmi smieties, Elza kļuva nopietna un atcerējās sarunu ar Jansonu Priedes Jāņa istabiņā otrā rītā pēc atbraukšanas. «Es esmu miris, Elza, esmu miris ...» — kā vaids ieskanējās ausīs viņa pēdējie vārdi. Lēni, kā sasists suns, Jansons aizvilkās pa ielu uz mājas pusi, un kopš tā laika viņa nebija to redzējusi, bija centusies pavisam izslēgt no savu domu loka. Tagad tas atkal caur netīrām veceņu mēlēm ielauzās viņas dzīvē, un viņa jutās kā uz ielas laužu priekšā izģērbta. Elzai bija tikai viena vēlēšanās — ātrāk aizbraukt no šejienes, būt atkal pie Viļa, justies tā apsardzībā. Rīt pat. ja laimēsies noķert kādu mašīnu, viņa brauks prom. īstenībā viņa te ir pavadījusi tikai četras dienas, bet tās liekas katra vai gadu gara. Varbūt arī Vilis šīs dienas mokās šaubās par viņu, varbūt Viļa miers un nosvērtība, viņai šurp braucot, bija tikai stipra cilvēka spēle?

— Tas nu gan ir joks! —- izsmējusies teica Zenta.

No Dūduma Gusta bēgu, uz Priedes Jāni kritu! Man

ir gan laime vienmēr tie brūtgāni tādi, ap kuriem jau nāve lakstojas!

Nu. nemaz nenicini tos vecos, — māte, smaidu novaldīdama, rājās, — ka neiziet kā tajā dziesmā

Madaļiņai. Tad vienam tāda kaite, tad otram tāda, pēdīgi jāņem klibs un grumbains atstavnieks.

— Ja pati izvēlēšos, paņemšu arī, — Zenta gražojās, — bet vecenes jau nu man nevienu nepierunās.

— Un trešā draudzene arī jums laba, — māte turpināja stāstīt dienā dzirdētās tenkas. — Esot izpurinājusi visus Dīīmiņii Irmas pūra skapjus. Visu aprakstījusi, atstājusi Irmu ar to, kas mugurā. Tagad tikai jārokot visiem manta zemē.

— Tiešām, arī tādas baumas izlaistas? — Elza satrūkās no pārdomām.

— Tā jau mūsu dzīvās avīzes ziņoja, bet tad gadījās viens, kam Mirdza bija izvilkusi centrifūgu no Dūmiņu šķūņa, tas aizcirta vecenēm mutes kā vārtus ciet. Bet par to indi, ko Jansons dzer, daži puiši zobojās, ka tādu viņi esot stopiem dzēruši, bet neviens neesot vēl nomiris. It sevišķi Jansons no tās nemiršot. Viņš jau esot vācu laikā vai mucām tempis iekšā.

Lai gan no Zentas mātes stāsta bija redzams, ka līdzjūtība pret Jansonu nav vispārīga, tomēr nepatika, kas Elzai pirms brīža bija iesēdusies nervu šūnās, kļuva smaga un smeldzoša. Neapšaubāmi viņas un Jansona personīgā dzīve kādu laiku karāsies vecenēm mēles galā un tiks zīšļāta un vazāta līdz nejēdzībai. Runas kā netīri ūdeņi gāzīsies pār viņas galvu, bet viņai nebūs iespējas ne apvaldīt tās, ne nomazgāties pagasta priekšā.

— Elza, tu laikam tās pļāpas ņem pārāk nopietni? — tikai tagad ievērojusi draudzenes sadugumu, iesaucās Zenta. — Tad jau es būtu no zemes virsas norunāta nost. Cik reižu neesmu ar Dūduma Gustu vien baznīcā uzsaukta, cik reizes naktīs ar viņu satikusies! Suņa riešana mani vairāk uztrauc nekā tāda pļāpāšana.

— Tomēr tikai tagad es īsti izjūtu, cik riebīga tāda mietpilsonības atmosfēra, — saviebās Elza. — Kad visus šos gadus elpots tīrs gaiss, tad ir tā, ka krūtis saraujas, sastingst.

— Tu esi par daudz vārīga, Elza, — nopietna kļuvusi, runāja Zenta. — Vienmēr esi kāda pavēnī dzīvojusi. Un tur, kur tu biji šos gadus, tev tāda pavēņa nevajadzēja, nebija jāaizstāvas pret sīkumainību, jo tādas tur droši uo vien nebija. Mietpilsoņu tenku kārei es lieku pretim savu nicināšanu pret viņiem.

— Tev jau ir taisnība, — Elza skumji paskatījās Zentai acīs, — esmu par daudz vārīga. Bet tas ir tikai pagaidām, šeit. Ar prātu aptveru un mierīgi varu apgalvot, ka Arturs pats vainīgs pie savas traģēdijas. Mūsu šķiršanās sākās jau četrdesmitajā gadā. Reiz tā tik un tā būtu notikusi, jo jāizirst katrai laulībai, kur vīrs un sieva nevar iet vienā solī. Tomēr mani kaut kā aizskar, pat sāpina, ka Arturs pilnīgi zaudējis cilvēka seju. Man būtu daudz vieglāk, ja viņš lepni panestu savu nelaimi, ja tā to var nosaukt. Bet viņš kā lupata vēl ubago līdzjūtību no manis un apkārtnes. Kā tas var kaitināt! Pats neko nedara un traucē citiem darbu. Visi tagad raujas sāļos sviedros, bet viņš guļ mājā un piegādā vecenēm vielu tenkām.

Beidz nu dusmoties, Elziņ, — Zentas māte centās apsaukt Elzas dusmu straumi, — ne visi kociņi dabā vienādi, ne visi cilvēki. Reiz esi atzinusi, ka viņā kļūdījusies, nu, lai dzīvo laimīgs, kā pats izvēlējies. Tāpēc tev nevajag savu sirsniņu mocīt. Taisni žēl skatīties, tik bāla un vājina pa šīm dienām kļuvusi. Ejiet, bērniņi, gulēt, un tā ka lai es nedzirdu čukstus un nopūtas. Man rītā agri jāceļas. Visām kaitēm miegs vislabākās zāles.

Elza apgūlās, bet zāles tā ir neiedzēra. Viņa gulēja klusi, plaši atvērtām acīm raudzīdamās tumsā un domādama, cik grūta ir vientuļa ikdienas varonība un cik viegli kļūs, kad viņa atgriezīsies mājās un jutīs Viļa spēcīgās rokas atbalstu. Pēc tam viņu sāka tirdīt nemiers par sevi, ka par daudz laika un enerģijas ziedojusi savām personīgajām lietām, īstenībā neko nav nokārtojusi un grib aizbraukt, nepamācījusi Zentu, kā sākt strādāt. Ko tad viņa ir izdarījusi pa šīm dienām? Ja te priekšā nebūtu bijis tādas enerģiskas Mirdzas, droši vien labība tā ir izbirtu uz tīruma, tu pati neko nespētu noorganizēt, — viņa pārmeta sev, un piepeši sāka likties, ka bijusi pret Mirdzu netaisna, nav pratusi šo meiteni novērtēt, un tas var atsaukties uz visu turpmāko komjaunatnes darbu pagastā. Zenta jau ir jauka, bet, kancelejā sēdēdama, nez vai spēs iejūsmināt jauniešus kopīgam

darbam? Ko tad tagad ? Teikt Zentai, ka pa nakti pārdomājusi, ka organizatores uzdevumu uztic Mirdzai? Iznāks tāda nenopietna svaidīšanās. «Lūk, kā neizturēju pirmo nopietno pārbaudījumu, rūdījuma pietrūka,» viņa rūgti domāja un necentās valdīt asaras.

Vēl viens cilvēks to nakti nevarēja aizmigt. Izgājis no izpildu komitejas pēc sarunas ar Elzu, Salenieks kādu brīdi juta lielu atvieglojumu. Kājas pašas lika vieglus, lielus soļus, un tā ir gribējās katram pretimnācējam uzsmaidīt. Bet, ārpus miesta tikušu, viņu sagrāba tā pati doma, kas nu jau vairākas nedēļas, kopš sarunas ar Ozolu, nebija devusi miera, — «tu esi mani izteicis, tu esi runājis par padomju pilsoņa pārbaudi, un vai tev nebūs kauns atkāpties?». Jā, toreiz, kaut kādas cēlas apņēmības vadīts, viņš bija to izteicis, viņam bija licies, ka citādi neizbēgs no savas pagātnes ēnas, kā tikai aizejot uz fronti, izciešot grūtības, ko izcietuši visi godīgie padomju cilvēki. Likās, ka tikai tā var iegūt tiesības uz padomju pasi. Bet. laikam ritot uz priekšu, kāds tirdī tājs čukstēja ausī citas gudrības: «Karš iet uz beigām, pēc uzvaras sāksies jauna, skaista dzīve. Frontē tu vari arī krist, un tad lu šo dzīvi vairs neredzēsi. Mājā tev paliek bērni. Viņi gribēs dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, iegūt izglītību. Reiz tu esi viņu tēvs, tev ir pret viņiem pienākums. Tev ir pienākums pret sievu.» — «Bet vai tiem, kas krituši un vēl kritīs, negribējās dzīvot? Vai tiem nav bērnu un sievu?» viņš strīdējās pretim. «Labprātīgi neviens nekrīt,» atspēkoja tas otrs viņā, «kas var, tas izvairās.» Un šodien Elza pateica vārdus, kas izņem viņam visus ieročus no rokām cīņā pret to otro. «Mēs nešķirojam fronti no aizmugures,» viņa teica, aicinādama viņu strādāt aizmugurē. «Reiz viņi to saka, kas taču labāk zina. ko tad tu lauzies pretim?» saka tas otrs, un viņam ir jāpiekrīt.

Salenieks ir noguris, cīnīdamies ar sevi, tāpēc, mājās pārgājis, viņš sameklē papīru un tinti un raksta savu biogrāfiju. Neko viņš negrib noslēpt, nē, viņš ir patiess, nekādus attaisnojumus nemeklē savai agrākajai darbībai, gluži otrādi, viņš to nosoda. Vai tur slēpjas maza viltība, maza atskaņa no vecās mācības — «sodi pats sevi, tad citi tevi nesodīs», — to viņš tajā brīdī nedomā. Gribas būt patiesam, lai kāds cits izšķirtu viņa nākotni, un, ja izšķirtu par drošu dzīvību, tad tā, lai tai nepaliktu sā-juma garšas, lai nejustos to uz meliem dibinājis.

Kad uzausa rīts, Salenieks pielika savai biogrāfijai punktu, nodzēsa tauku lampiņu un aizgāja pie akas mazgāties. Lai gan bija auksti, viņš mazgājās un berzās ilgi, it kā pa nakti būtu nokūpējis vai sviedriem aplipis. Lai, miglai un rasai nokrītot, varētu kopā ar brigādi iziet pļaut, viņš brauca uz miestu tūlīt salikt Elzu un nodot savus dokumentus.

Elzu viņš sastapa pie izpildu komitejas, kur bija piebraukusi armijas mašīna. Elza runājās ar virsnieku, izjautāja to par frontes stāvokli. — Pasakiet Mirdzai, ka mūsējie vakar ieņēmuši Ropažus! — viņa uzsauca Sale-niekam. — Un nododiet viņai sveicienus, — es tūlīt braucu projām. Labi, ka jūs esat pasteidzies.

Zenta izskrēja no izpildu komitejas ar papīru žūkšņiem rokās. — Aizved caur laipnu roku apriņķim, viņa teica Elzai. — Un pasaki, lai taču pasteidzina pasta sakarus. Citādi mums būs kāds jauneklis jātrenē gar-gabalu skriešanā.

— Uzdod to man! — no riteņa nolēkdama, atsaucās Mirdza. Viņai nebija miera, gribējās pirms rasas nokrišanas uzzināt, vai beidzot Elza būs izšķīrusi, kam uzticēt komsorga pienākumus. Ja tos uzdotu viņai, jau šodien pat viņa aprunātos ar vairākiem jauniešiem, un tie noteikti iestātos komjaunatnē.

Bet no Elzas sejas, no acīm, kas paskatījās viņā laipni un vainīgi, Mirdza saprata, ka nav iemantojusi lielo uzticību. Viņa tik pēkšņi pārvērtās no skaļās, drosmās Mirdzas klusā, noslēgtā meitenē, kam grūti pat vienu vārdu izrunāt bez sarkšanas un stostīšanās.

Mašīnai vajadzēja sākt braukt. Elza steidzīgi atvadījās un iesēdās. Viņa skatījās, kā arvien tālāk paliek trīs cilvēki: Zenta, kas smaidīdama ar mutautiņu māja ardievas, Mirdza, kas stāvēja sastingusi, un Salenieks ar lejup vērstu skatu. Tad mašīna slīdēja garām kādai mājai, ko viņa tik labi pazina, ko ilgus gadus bija saukusi par savu, bet tagad labprāt būtu gājusi garām ar līkumu. Aizkars logā drusku pavērās, un aiz tā pavīdēja bāia, izburbusi seja. Viņa redzēja to tikai vienu mirkli, bet kaut kas tajā likās draudīgs, tā ka viņa neviļus nodrebēja.

10. MAZA SADURSME

Kad mašīna, kurā brauca Elza, bija nogriezusies šķērsielā, tris cilvēku Zentas, Mirdzas un Salenieka skati sastapās it kā jautādami: ko nu tālāk? Pirmā no sastinguma izraisījās Zenta un uzsmaidīja pārējiem, teikdama:

— Nu, bārenīši, tagad jāiztiek bez mātes padoma.

Pasmaidīja arī Salenieks, tikai Mirdza stāvēja, asaras

valdīdama. «Esmu izdarījusi kaut ko ļoti sliktu, kaut ko nepiedodamu ...» viņas galvā urbās doma, «jo Elza aizbraucot bija tik vēsa. Zenta droši vien zina, kādi ir mani pārkāpumi. Elza būs stāstījusi, bet viņa jau neteiks. Uzskatīs, ka ar tādu cilvēku nav vērts runāt, ne vēl draudzēties.» Samulsusi viņa pieveda velosipēdu pie izpildu komitejas, pieslēja pie sienas. — Es iešu darbā, — savaldījusies viņa il kā vienaldzīgi paziņoja.

— Kājām? — izbrīnījusies jautāja Zenta.

Mirdza pamāja ar galvu.

— Mirdza — un bez riteņa? Nespēju iedomāties tādu kombināciju! — smējās Zenta.

— Es jau tā tavu rileni esmu par daudz deldējusi, — Mirdza atvainodamās atteica. — Tagad tev pašai var ieva-jadzēties. Varbūt pat vairāk nekā man.

— Kas tev noticis? — pamanīdama kraso pārmaiņu draudzenē, jautāja Zenta.

— Nekas. It nekas, — nevienam vaibstam sejā nemainoties, apgalvoja Mirdza. — Man nu jāiet. Cili jau būs sagājuši pļaut.

Salenieks piedāvājās Mirdzu aizvest, bet viņa noraidīja. Gribējās būt vienai, ceļā izdomāt smago domu un izraudāt asaras, kas jau nu neliksies mierā, līdz būs izlauzušās no saviem sprostiem.

Pie brigādes Mirdza ieradās klusa un nospiesta, neapsveica to ar parastajiem jokiem un neatbildēja uz citu jokiem. Ēriks ievēroja, ka viņa meklē, kur grūtāks darbs, un tīšām ceļ lielākus un smagākus labības klēpjus nekā citi. Bet darbs bija tā ievirzījies, ka viņš strādāja otrā tīruma stūrī un nevarēja pat pajautāt, ne ar skatu noglāstīt sadugušo meiteni. Viņš juta, ka Mirdzai līdzi pieklususi visa brigāde, jaunieši vairs nesasaucas skaļām zobgalībām, vecie iet garām, viens otra neredzēdami.

Kas tad mūsu meitai noticis? — Ēriks dzirdēja veco Pakalnu jautājam Saleniekam. — Vai par fronti kas slikts dzirdams?

Ak, gandrīz aizmirsu, Sarkanā Armija ieņēmusi Ropažus, — iesaucās Salenieks. Viņš gāja iar jauno vēsti pie Mirdzas. To noklausoties, viņas acis iemirdzējās, bet tad viņa neuzticīgi jautāja:

— Kā jūs to zināt?

Elza pateica un lika ari jums pateikt, — Salenieks atbildēja.

Mirdzas acis satumsa. «Pat to viņa neturēja par vajadzīgu pastāstīt man pašai, kaut gan vakarā es tieši lūdzos,)} viņa rūgti domāja, un jaunā ziņa vairs nesagādāja prieku. Citreiz viņa nebūtu varējusi mierīgi to noklausīties, būtu uzsviedusi lakatiņu gaisā, saukusi «urrā!», apskrējusi visas pļāvēju brigādes, lai atsistu tenku uzbrukumus, kuras siroja pa pagastu un meklēja vārīgākas vietas, tas ir, dzirdīgākas ausis.

— Tad jau labi, — viņa vienaldzīgi noteica un, pagrābusi lielu auzu klēpi, nesa to uz blāķa vietu, atstādama Salenieku pašu izšķirt jautājumu: «Kas viņai noticis?»

«Lai jau izziņo Zenta, ja tas vajadzīgs,» Mirdza turpināja domu. «Varbūt es nemaz nedrīkstu jaukties viņas lietās. Ka neizdaru atkal kādu muļķību.»

Pa lielceļu brauca automašīna. Pret pļāvējiem tikusi, tā apstājās, un kāds vīrs, ģērbies privātā, apjautājās, vai šis ceļš vedot uz miestu un cik vēl tālu līdz tam. Viņam līdzās sēdēja jauna meitene inteliģentu seju, tumšiem, gludi saglaustiem matiem, ko sedza maza, gaumīga cepurīte. Ap pleciem tai bija pelēks putekļu mētelis. Meitene neuzkrītoši vērīgi aplūkoja zemniekus, kas sanāca ap mašīnu, stāstīdami ceļu un interesēdamies, kurp svešie braukdami.

— Ļautiņi mīļie, — svešais omulīgi mēļoja, — mēs braucam jums pastu un telefonu ierīkot. Varēsiet atkal rakstīt brūtēm vēstules, — viņš uzsmaidīja puišiem, — un jūs varēsiet gaidīt no šiem vēstules, kad aizies uz fronti, — pret meiteni pagriezies, viņš uzsvēra.

— Bet, kad jūs te pagasta veči šā vai tā sāk nerrot, tad griezieties pie manas palīdzes Rasmaņa jaunkundzes, viņa jūs savienos ar apriņķa amata vīriem, un tad varēsiet tiem savas sirdis izkratīt. Viss kā miera laikos, kā miera laikos, — viņš vēl nokliedza, kad mašīna sāka kustēties.

Pasts iekārtojās tajā pašā namā, kura vienu pusi bija aizņēmusi izpildu komiteja. Pasta priekšnieks Zelmenis, pieticīgs, vientuļš vīrs, apmetās istabiņā otrā stāvā, līdzās Priedes Jānim. Rasmane tajā pašā dienā atrada «burvīgu istabiņu», kā pati izteicās, pie frizieres Lisijas.

Pasta jaunkundze, kā dažās stundās Rasmani iesauca miestā un vēlāk arī pagastā, izrādījās ļoti saticīgs un sabiedrisks radījums. Viņa jau pirmajā dienā iegāja izpildu komitejā iepazīties ar kaimiņiem. Bijīgi sasveicinājās ar priekšsēdētāju Priedes Jāni, draudzīgi uzsmaidīja Zentai un drusku paķircināja ziņnesi Laiviņu Rūdi. Par sevi Zentai stāstīja, ka esot no Rīgas, fabrikas strādnieka meita, komjauniete, saglabājusi savu biļeti pa visiem vācu laikiem, jo slapstījusies uz laukiem pie radiem. Par tēva un mātes likteni neko nezinot. Sājā stāstījuma vietā viņa apklusa un tik apslēpti nopūtās, ka Zenta ieguva pilnīgu iespaidu, cik smagi Maiga — tāds bija Rasmanes vārds — pārdzīvo neziņu par vecākiem, bet cik smalkjūtīgi viņa to cenšas neizpaust citiem, lai neapgrūtinātu tos ar savām bēdām.

— Tagad jau visiem grūti, — Maiga pēc klusuma brīža piebilda. — Karš un vācieši izpostīja miljonu cilvēku dzīvi.

Sākumā pastu nosūtīja un saņēma tikai dažas reizes nedēļā. Arī telefona sarunas notika reti — kādreiz zvanīja apriņķis izpildu komitejai, kādreiz izpildu komiteja apriņķim. Maigai atlika daudz brīva laika, un viņa bieži iegāja pie Zentas patērzēt. Ko runāt viņai nekad netrūka. Viņu interesēja visa pagasta dzīve — kā ļaudis dzīvojuši agrāk, cik daudziem pirmajā padomju gadā atsavināta zeme, kā tie izturējušies vācu laikā un kur tagad palikuši. Tāpat viņu interesēja, cik pagastā «mūsējo», tas ir, padomju varas piekritēju, cik to, kas varētu skumt par veciem laikiem. Zentai jaunā kolēģe iepatikās arvien vairāk, un viņas pamazām sadraudzējās. Mirdza kopš Elzas aizbraukšanas izpildu komitejā nebija rādījusies, pat pārskatu par savas brigādes darbu atsūtīja ar Ēriku. Vairākas reizes Zentai ienāca prātā, ka vajadzētu pašai aizbraukt pie Mirdzas, bet kaut kā neiznāca laika. Daudzreiz vakaros vajadzēja pasēdēt ilgāk komitejā, lai pasteigtu dienā ar Maigu runājoties aizkavēto darbu. Svētdien atkal no paša rīta pie viņas atnāca Maiga un lūdza palīdzēt sašūt darba ķiteli. īstais šuvējs gan bija Zentas māte, jo Maiga pati, kā izrādījās, no šūšanas darbiem neko neprata. — Tur jau buržujisko laiku skolas vainīgas, — viņa aizbildinājās, — mācīja visādus tambor-darbiņus, bet par to, kas darba cilvēkam vajadzīgs, nelikās ne zinis.

Ķiteļa drāna bija biezs, tumšzils zīda atlass, un Zentas māte ieminējās, ka tīri par grēku no tāda šūt darba pārvalku, tur taču iznāktu lieliska kleita. Maiga atbildēja, ka tagad cilvēka goda vieta esot tieši viņa darbā. Katru rītu, uz darbu ejot, viņa jūtoties tikpat svinīgi kā bērnībā, kad viņu pirmo reizi veduši uz operu. Šo drēbes gabalu viņai māte uzdāvinājusi vēl pirms kara, un tagad, kad māmiņu pazaudējusi, gribētos ik brīdi just tuvumā kaut ko, kas viņu atgādina.

Ķitelis izdevās ļoti graciozs, un, kad Maiga tajā ieradās darbā, pie tam vēl ar izskatā vienkāršu, bet dārgu brošu piespraudusi tikko jaušami iesārtu Briseles mežģiņu apkaklīti, viņa izskatījās tik skaista, ka pat Priedes Jānim šaurās acis ieplētās platākas. Zenta bez skaudības aplūkoja draudzenes smalko gaumi ģērbties tik neuzkrītoši un tomēr tik eleganti. Viņa pat tā kā sakaunējās, ka parasti nāk darbā, kā nu kuro reizi pagadās, — visbiežāk pašaustos svārkos un adītā jakā, kuras piedurknes elkoņos jau vairākkārt lāpītas. Mātes šaurā rocība viņu kopš bērnības bija iemācījusi taupīt drēbes, jo jauna kleita viņas dzīvē bija vesels notikums, kas tik drīz neatkārtojās. Bet tagad viņai likās, ka Maiga pareizāk uztvērusi padomju cilvēka attieksmi pret darbu — tā nav ikdiena, bet svētki, uz kuriem strādnieks uzpošas ar labāko, kas tam skapī. Arī viņa izvilka no tā savu vienīgo pirktas vilnas drānas kleitu — smilšu krāsā, ar brūnu garnējumu. Labi, ka māte jau bija aizgājusi darbā, citādi noteikti rātos, ka tā izplenderē drēbes, ar tām pašām darbā, ar tām godā. Zentai kleita bija likusies skaista, bet, kad Maiga to apskatīja no visām pusēm un atzina, ka tā pārāk «laucinieciski gara», ka brūnā apkaklītes krāsa «nepieiet» valkātājas zilajām acīm, arī Zentai kļuva skaidrs, ka bez pārtaisīšanas tāda kleita nav pat darba nēsājama. Maiga apsolīja savā čemodānā sameklēt piemērotu mež-ģines vai zīda gabaliņu un palīdzēt ar padomu pārvērst kleitu ciešamu.

Pasta priekšnieks Zelmenis izrādījās omulīgs vīrs, sauca Maigu un Zentu par meitiņām un allaž meklēja kādu, ar ko sadzert «tikai vienu kociņu». Tā kā vistuvākos kaimiņos viņam dzīvoja Priedes Jānis, tad kociņa iedzeršana visbiežāk notika viena vai otra istabiņā. Zelmenis varēja izdzert vai visu puslitru uzreiz, un arī tad neviens no skata un izturēšanās vien nepateiktu, vai šis vīrs ir piedzēries vai tikai labā garastāvoklī, bet Jānim no pāris glāzītēm acis kļuva stiklainas, mēle stīva un prāts tik sērīgs, ka vai raudāt. Ja Zelmenis kociņu iedzert bija iegriezies pusdienas laikā, tad Zenta veltīgi gaidīja priekšsēdētāju kancelejā. Pēc paraksta vajadzēja kāpt augšā, un Jānis parasti tad tikai rūca un atgaiņājās no viņas abām rokām murminādams: — Tad es jau Ozolam teicu, lai laiž mani vaļā. Ko es te sēžu? Nederu. Pilnīgi nederu. Ja varētu no jauna sākt dzīvot. . . Tagad jau par vēlu. Kā sapuvis celms. Kas no tāda vairs . . .

Arī Zentai likās, ka Jānis savā amatā neder. Nevienu jautājumu viņš neizšķīra pats, visus nācējus noraidīja pie viņas, un pēdējā laikā neviens pie viņa arī vairs negriezās. Saimnieki mētājās ar dzēlīgām piezīmēm, saukāja Jāni par svētbildi, kas sēdot pagasta mājas kaktā un rūcot. Zenta nožēloja, ka nebija aprunājusies ar Elzu, vai tiešām nevarētu Jāņa vietā likt stingrāku vīru, piemēram, Gauženu. Bet, kad viņa par to ieminējās Maigai, tā aizstāvēja Jāni, ka viņš cēlies no proletāriešiem un tāpēc vien viņam jāpaliekot pagasta priekšgalā, tā sakot, jā-reprezentējot padomju varu, kaut arī viņš neko nedarītu. Arī tas, ka viņš iedzer, nevarot būt par traucēkli, jo sīkas cilvēciskas vājības viņu tikai tuvinot tautai. Uz budžu ņirgāšanos neesot ko klausīties, tā taisni liecinot, ka Jānis nav viņiem pa prātam un tātad ir īstais vīrs.

Tāpēc, kad Elza piezvanīja un apjautājās, kā iet pa pagastu, Zenta atbildēja, ka viss kārtībā. Pažēlojās tikai par Mirdzu, kas vairs nerādoties izpildu komitejā, un pastāstīja par jauno pasta darbinieci Rasmani, komjaunieti no četrdesmitā gada. Elza ieteica uzmeklēt Mirdzu un sirsnīgi aprunāties. Vispār pastiprināt komjaunatnes rindas, jo lauku darbu pabeigšanas smagums jāuzņemas komjauniešiem un jauniešiem. Tad vēl lai pasakot Sale-niekam, ka viņš apstiprināts par pagasta nepilnās vidusskolas direktoru. Ak, un gandrīz pašu galveno aizmirsusi, — vakar atbrīvota Rīga!

Jaunās ziņas Zenta, protams, vispirms pasteidzās pastāstīt Maigai. Sengaidītā Rīgas atbrīvošana Maigu nesatrauca priecīgi, nē, viņas acīs izsprāga sašutuma asaras. Uz Zentas jautājošo skatu viņa steidzās paskaidrot: — Es baidos, vai viņi jel ko būs no mūsu skaistās Rīgas atstājuši. Ja jau tādu mazu miestiņu atrada par vajadzīgu spridzināt un dedzināt, ko tad ar Rīgu? Un mani nabaga vecīši . . .

Zentai bija jāstāda saraksts kara komisāram par mobilizācijas gados esošajiem pagasta iedzīvotājiem. Palīdzēt piesolījās Maiga, jo izrādījās, ka viņa loti labi prot krievu valodu, ko Zenta skolā nebija mācījusies. Tā pienāca vakars un tumsa, un Zenta atkal netika pie Mirdzas ar lepno ziņu Rīga mūsu! Mirdza to uzzināja tikai otrā dienā no Salenieka, kuram kāds sarkanarmietis bija iedevis frontes avīzīti. Todien brigādes kopīgajā darbā neizgāja, katrs steidza rakt savus kartupeļus. Arī Mirdza ar māti locījās pa vagu, kad Salenieks pateica jauno ziņu. Tā uzšalca viņas krūtīs tik augstu gaviļu vilni, ka viņa nevarēja to mierīgi uzņemt, vajadzēja ar kādu dalīties priekā. Bet māte izskatījās tik sačurnējusi, tik sagrauzta, ka Mirdza novaldīja skaļumu, bet tas plosījās pa sirdi, izlauzdamies tikai straujās kustībās un acu spulgojumā. Nē, šovakar viņa noteikti aizskries

vispirms pie Ērika, kaut pāris vārdu parunāt, paņems no viņa riteni un aizjozis pie Zentas. Zentu nu gan viņa samīcīs kamolā, saspiedīs tik stipri, ka tā kliegs un spārdīsies. Tāda ziņa! Rīga mūsu! To taču vajadzēja pa visu pagastu izziņot, kaut vai ar apkārtrakstu, bet nez vai Zenta pati jel maz zina? Ierakusies savos papīros tā kā tāda pele. Nu gan varēs viņu pamatīgi izzobot. Viņa ātri uzrakstīs kaut ko līdzīgu apkārtrakstam, tādā vecu laiku kancelejas valodā, apmēram tā: «Mēs, apakšā pa

rakstījušies, visa pagasta iedzīvotāji, darām zināmu cien. izpildu komitejas sekretārei, ka š. g. oktobra 13. datumā Padomju Latvijas galvaspilsēta Rīga atbrīvota no fašistu nagiem.» Pēc tam sarakstīs visādus parakstus, vietām pavilks trīs krustus. Būs lieli smiekli.

Bet ja nu Zenta jau zina? Stāsta, ka tagad atjaunota telefona satiksme ar apriņķi un varot sazvanīties katru dienu. Nevar taču būt, ka tādu svarīgu notikumu nebūtu kāds no apriņķa pavēstījis. «Un Zenta arī to neturēja par vajadzīgu atnākt paziņot,» rūgts pārmetums iesprūda kaklā, un Mirdza juta, ka gaviļu vilnis sirdī noplok un pārvelkas ar skumju nogulsnēm. «Nevienu soli viņa nevar paspert uz manu pusi. Galu galā ne Elza, ne Zenta man nav pateikušas, kas tad ir pagasta komsorgs. Tas man jāuzmin. Kas tad es esmu viņu acīs — pasūtāmā meitene, nevis līdzvērtīgs biedrs?» Šaubas, viena par otru dzēlīgākas, čukstēja ausīs sāpīgus apvainojumus, un Mirdza neprata tos atspēkot un atvairīt.

Vakarā, sabērusi pēdējos kartupeļu kurvjus pagrabiņā, viņa gribēja iet pie Ērika. Nomazgāja apkūpējušo seju un zemēm aplipušās rokas, uzvilka tīras drēbes. Aizgāja jau līdz birztalai, bet tad pati juta, ka kājas kļūst smagas un it kā lūgtin lūdzas spert soļus atpakaļ. Ko viņa pateiks, aizgājusi tik vēlā vakara laikā? Ka Rīga atbrīvota? Izskatīsies neticami, ka jauna meitene tikai tāpēc vien iet pie jauna puiša, lai pateiktu divus vārdus, kurus arī viņam jau droši vien ir pateicis Salenieks. Ko nodomās Ērika matē, ieraudzīdama tik vēlu ciemiņu? Kājas pretojās arvien ietiepīgāk, līdz apstājās pavisam. Nē, tas būtu ļoti muļķīgi, ja viņa tiešām aizietu līdz Līdumiem. «Labvakar!» viņa teiktu. «Labvakar!» Ēriks un māte atņemtu sveicienu. «Vai jūs zināt, Rīga m

ieņemta!» — «Jā, Salenieks stāstīja.» Iestātos klusums, un atliktu teikt: «Arlabvakaru!» — «Tāda kā pie nepilna prāta!» nodomātu Ērika māte, bet Ēriks ilgi nevarētu aptvert, kāpēc viņa nākusi, ko gribējusi teikt.

Mirdzu pēkšņi sagrāba tik plosošs izmisums, tāda vientulība, ka, apķērusies ceļmalas bērzam, viņa piespieda galvu pie tā stumbra un raudāja smagi un nevaldāmi, bet neļaudama raudām izlauzties skaļos šņukstos. Rudens vējš šņākdams skrēja cauri priežu zariem, no sūnas kāpa augšup mikla trūdu smarža, kāds liels putns ar spārniem pērās pret zariem un atbrīvojies švīkstēdams aizlidoja. Rudens un vientulība — kā tie bija sagadījušies kopā tieši tagad, kad vajadzēja sākties jaunai, darba un prieka pilnai dzīvei? Kur lai iet, ar ko lai runā? Māte? Tā jau ir dzīvais mironis. «Galu galā es esmu viņai vienaldzīga. Mana atgriešanās viņu neatdzīvināja,» Mirdza vēl ciešāk pieplaka bērzam. «Mana draudzība ar Zentu bijusi vienpusīga. Ēriks? Bet ko tad es zinu par Ērika jūtām pret mani?» piepeši viņa tā satrūkās no sava jautājuma, ka pat apstājās raudāt. Jā, ko viņa zina par Ērika jūtām? Viņš taču neko, it neko nav teicis. Bijis labs pret viņu? Viņš vispār ir labs cilvēks, bet tas vēl nenozīmē . . . «Jā, ko tad? Ko tad?» viņa sāka sevi tirdīt. «Tātad tu esi gaidījusi, lai viņš tevi... mīlētu!» viņai gribas izkliegt šo vēlēšanos, tik ļoti viņai vajadzīgs cilvēks, tuvs draugs, lai palīdzētu salauzt vientulības sprostu, kas kaut kā nejēdzīgi, visam viņas raksturam pretīgi un nepanesami sapinies ap viņu.

Ja tomēr aizietu pie Ērika? Nu labi, vairāk viņa nepateiks kā tos divus vārdus: Rīga atbrīvota! Pateiks to tā, kā būtu teikusi nesenā, vecā Mirdza, skaļā un aušīgā. Bet viņa redzēs Ēriku, un no tā vien visu vakaru būs viegli un gaiši un varbūt vēl arī rītdien.

Stingrā gaitā viņa gāja uz priekšu. Bet, tuvojoties birzes malai, izdzirda kāda pretimnācēja soļus un satrūkās. Atpakaļ skriet bija par vēlu, mežā paslēpties arī šaubīgi. Un kāpēc viņai jābēg? Kas tad to zinās, kurp gribējusi iet? Viņa pasteidzināja gaitu, lai izskatītos, it kā iet kādā uzdevumā, un pēc mirkļa gandrīz sagrūdās krūtīs ar Ēriku.

— Mirdza! — tas pārsteigts iesaucās.

— Visā savā godībā! — pēkšņa līksmes viļņa pārņemta, Mirdza atguva labo omu.

— Tur kur iedama? — Ēriks nedroši iejautājās.

— Nē, tāpat drusku, pastaigājos, — arī Mirdza samulsa.

— Un tu ?

— Es arī tāpat.

Abi apklusa. Klausījās, kā vējš šalc un plosa birzi, kā putnu bars uztrūkstas no salīgotajiem zariem un aizlaižas meklēt drošāku naktsmāju, bet tas likās straujais pavasara vējš, kas aizpūš pēdējo ziemas sastingumu un atrauj strautus un urgas, atkausē zemi, un no tās kāpj tāda pati valga sūnu un trūdošu lapu smarža kā šovakar.

Ēriks vāri saņēma Mirdzas roku, un viņai patika, ka šī cietā, sastrādātā roka var būt arī tik maiga.

— Vai tev ir drusku laika? — viņš jautāja.

— Jā, — Mirdza atbildēja.

— Varbūt labāk staigāsim, ko mēs tā stāvēsim, — teica Ēriks un viegli atbalstīja Mirdzu zem elkoņa.

— Varbūt tu smiesies par mani, — pēc brītiņa viņš iesāka, un Mirdza juta, cik grūti viņam runāt. — Man dažreiz liekas, ka tu par mani smejies.

— Nē, es nekad par tevi nesmejos, — Mirdza nopietni teica.

— Es jau trešo vakaru eju pa šo ceļu, — Ēriks turpināja, — bet nekad nebija drosmes aiziet līdz tavai mājai.

Mirdza klusēja. Nevietā būtu jautāt: «Kāpēc?»

— Es drīz aiziešu uz fronti un tāpēc gribētu zināt, vai tu . . . vai tu gaidīsi mani? — vairāk viņš neiedrošinājās prasīt.

— Es gaidīšu tevi, Ērik, vēl vairāk, es . . . — Mirdza iedegās un aprāvās.

Ēriks apstājās un, cik to atļāva zvaigžņotās rudens nakts gaišums, dziļi un ilgi vērās Mirdzas acīs.

— Mirdza, es tev nevaru pateikt, cik ļoti tevi mīlu, — beidzot viņš teica. Es zinu, ka no frontes varu arī nepārnākt. Varu pārnākt sakropļots.

— Ērik, klusē! — Mirdza iesaucās. — Tu nedrīksti runāt par nāvi. Es nevaru to panest. Tāpēc, ka pārāk mīlu. Un, lai tu kāds pārnāktu, bez rokām vai kājām, es palikšu pie tevis vienmēr, jo tu būsi varonis.

— Kāda laime, ka es tevi šovakar satiku, — Ēriks klusi priecājās.

Tu nezini, kāpēc tas notika. Es gribēju iet pie tevis, — atzinās Mirdza.

— Tu? Pie manis?

Bet nebūtu aizgājusi. Pret birzes malu otrreiz pietrūka drosmes, — Mirdza iesmējās. — Ērik, man sāk smiekli nākt par sevi. Es šovakar esmu tik sentimentāla, ka nepazītu sevi, ja mani kāds aprakstītu.

— Ko tad lai es saku, — ar! Ērikam pielipa Mirdzas jautrība, — es jau trešo vakaru esmu sentimentāls.

Jā, bet es esmu komjauniete, un man laikam gan jābūt nosvērtākai, — Mirdza kļuva nopietna.

Tonakt viņi ilgi nostaigāja pa ceļu gan uz vienu, gan otru pusi. Staigāja klusēdami, un abi juta, ka arī tā ir labi. bez vārdiem, bez glāstiem, bez solījumiem. Debess pelēcību bieži pāršķēla krītoši meteori, un Mirdzai ienāca prātā kādreiz dzirdēts ticējums, ka, «zvaigznei» krītot, vajagot kaut ko vēlēties, tas piepildoties.

— Kaut tu, mīļais, pārnāktu neskarts no karalauka! — viņa vēlējās un pasmaidīja pati par sevi, ka tā taču tikai māņticība. — Lai nu šonakt arī vēl tas klāt pie sentimentalitātes, — viņa piedeva sev. — Izslimošu visas kaites uzreiz un rīt būšu no visām vesela.

Drēgnums sāka līst cauri drēbēm, un Ērikam kļuva žēl Mirdzas viņa varēja pārsalt. Saņēmis viņu ap pleciem, viņš pavadīja to cauri birzei un klusi, bet stingri noteica: — Bet tagad tev jāiet mājās.

Mirdza saprata, ka stingrums balsī vairāk domāts viņam pašam, jo vai tad viegli būs vienam nosoļot ceļa gabalu cauri birzei, kur tikko viņi gājuši divi?

Viegli tā saņēma viņa galvu savās rokās, noglauda vēsos vaigus. Kā tas gadījās, kā ne, viņu lūpas saskārās pirmajā skūpstā, ilgā un maigā. Pēc tam viņi vairāk nerunāja. Aizgāja katrs uz savu pusi, pārpilni pirmās, skaidrās mīlestības laimes. «Man jāpārnāk. Es pārnākšu,» Ēriks it kā noņēmās, lēni soļodams caur birztalu.

— Kas ar mani bija noticis? — brīnījās Mirdza, saglauzdama valgos matus. — Rit pat es aiziešu pie Zentas un būšu atkal vecā Mirdza.

Kaut arī rīts uzausa drēgns un miglains, Mirdza pamodās tikpat laimīga un līksma, kā naktī apgūlās. Rija vēl agrs, māte gulēja.

«Lai paguļas, nabadzīte,» viņa nodomāja un klusu izslīdēja no istabas. Paķērusi no dārza zediņiem slauktu-vīti, devās uz kūti izslaukt govi.

«Lai atpūšas mātes rokas,» viņai gribējās kādu žēlot, būt labai, izdarīt vairāk nekā citās dienās.

Kad Mirdza ar pilno slauktuvi atgriezās virtuvē, māte bija uzcēlusies un patlaban āvās biezās vilnas zeķēs.

— Kur tu tik agrīga šorīt? — viņa vaicāja. — Un vakar tik vēlu aizgāji gulēt. Kā tu vari tik plāni staigāt? Taisni drebuļi sāk kratīt, uz tevi skatoties. Tāds nomācies rīts.

— Māmiņ, bet aiz mākoņiem ir saule. Un, kad to zina un neaizmirst, no tā var kļūt silti, — Mirdza attrauca, kāsdama pienu.

— Ir labi, kamēr cilvēks jauns, — māte nopūtās.

— Ir jau bēdas arī tad, bet tās ātrāk pārskrien pār galvu. Tā kā pērkona lietus. Turpat gāž, ka vai visu pasauli varētu aizskalot, turpat, skaties, atspīd saule, vēl košāk nekā pirms tam. Bet vecuma bēdas ir kā rudens. Kad sāk līņāt, tad vienu dienu, otru, nedēļu, pat mēnesi no vietas.

Māmulīt mīļā, — Mirdza apķērās mātei un palīdzēja uzcelties. — Sirdi vajag paturēt jaunu, tad cilvēks nekad nebūs vecs.

— Esmu jau izrājusies ar savu sirdi, — māte sāpīgi pasmaidīja. — Sev jau esmu apnikusi, kur nu vēl citiem. Reizēm es tā domāju, vai tām ciešanām, ko mēs, mātes, pa kara laiku esam izcietušas, reiz nebūs jānāk pār kara cēlēju galvām?

— Tā būs, māmiņ, — Mirdza atteica. — Tas nu ir vairāk nekā skaidrs, ka savam galam viņi neizbēgs.

— Dēlus jau nu mēs vairs neatgūsim, kam tie krituši, — māte turpināja, — bet tā kā vieglāk tomēr kļūs. Pasaule tīrāka liksies.

— Vai mēs šodien raksim kartupeļus vai atpūtīsimies? — iedomādamās vakarējo apņemšanos aiziet pie Zentas, pēkšņi iejautājās Mirdza.

— Cik nu mums tur vairs palika, — atbildēja māte, — tās pāris vadziņas nobeigšu rit. Gribēju šodien kā pie svētdienas paadīt uz priekšu tētim aizsākto cimdu. Nāks ziema virsū, ko tad vilks rokā.

— Tad es varbūt uz mazu brītiņu varēšu aizskriet pie Zentas? Neesmu viņu ilgi satikusi. Es nebūšu ilgi prom, — Mirdza it kā lūdzās un atvainojās reizē, lai tikai māte nesāk domāt, ka no viņas bēg, viņu pamet vienu.

— Ej vien, meitiņ, pie citiem jaunajiem, — māte mierīgi atteica. — Es jau būšu mājā.

Aiz Sarkaļiem Mirdza sastapa frizieri Lisiju ar kurvīti uz rokas. Pret visiem smaidīga un vēlīga — tā apstājās un sāka stāstīt, ka pasta jaunkundze viņu sūtot pie Sar-kaļu mammas pēc produktiem. Vēstuli vis iedevusi līdzi ar naudu un sarakstu, ko lai iedod. — Tagad jau uz tirgu neviens neko neved, runā, ka ņemšot visu nost tāpat kā vāciešu laikos, — Lisija nobeidza, — kur lai meitene svešā pusē ņem ko ēst? Saka, esot apskatījusies pagastmājas rakstos, ka Sarkaļu mammai vairāk govju nekā citiem, varbūt tā pārdošot.

— Var jau būt, droši vien, — Mirdza atteica, lai ātrāk tiktu vaļā no pļāpīgās sievas.

Atkalredzēšanās ar Zentu tomēr neiznāca tāda, kā Mirdza bija iztēlojusies. Pie viņas bija viešņa, kas pašlaik spoguļa priekšā spraudīja Zentas bizes gan augstāk, gan zemāk, cenzdamās atrast modernāku sakārtojumu. Zenta steidzās iepazīstināt Mirdzu ar Maigu Rasmani, pasta darbinieci, trešo komjaunieti pagastā. No pirmā acu uzmetiena Mirdzai jaunajā biedrenē kaut kas nepatika, un viņa juta arī Maigā kaut kādu nepatiku pret sevi. Mirdza slepus vēroja Maigu, bet, kad nogrieza acis sāņus, manīja, ka Maiga tāpat slepeni vēro viņu.

— Kā patīk Zentas jaunā frizūra? — Maiga jautāja Mirdzai. — Daudz labāk izskatās nekā agrāk, vai ne?

— Zenta izskatās svešāka, — Mirdza atklāti atteica.

Ne tikai frizūra, pati Zenta viņai likās svešāka kļuvusi, it kā nebija vairs Zenta, tāda, kā bijusi visu laiku, bet Maigas pārveidota, viegli, tikko jaušami, un tomēr pārveidota. Zenta piecēlās, un kļuva redzams, ka arī viņas kleita pārveidota, pie tam tā, kā to vēlējusies Maiga un kā varbūt viņai piestāvētu, bet ne Zentai. Svārciņi tikko sedza ceļus, soli sperot, pat tos atklāja, pleci bija sacelti uz augstiem polsteriem, ap kaklu, uz krūtīm iešūts rožsārts zīds, bet tik pārmērīgi daudz, it kā valkātāja ar spilgto krāsu plankumiem censtos saistīt citu uzmanību.

Man liekas, tāpat bija labāk, — mēģinādama atturēties no asas piezīmes, noteica Mirdza.

— Kādā ziņā labāk? — Zentas vietā taisnojās Maiga, kuras neatlaidīgais padoms īstenībā bija pārtaisījis kleitu. Kāpēc jaunām meitenēm jāstaigā kā tādām lauku mammām garos lindrakos, nošļukušiem pleciem, ar kaut kādām sagrābstītām lupatiņām ap kaklu? Mums, komjaunietēm, jāaudzina jaunatnē ari laba gaume.

— Kas vienam piestāv, tas nepiestāv otram, — Mirdza centās atspēkot Maigas pierādījumus. Viņa izjuta, ka Zenta kļuvusi nevarīga pret svešās atbraucējas uzmācīgo iespaidu, zaudējusi patstāvību un visu dara, it kā spoguļodamās tajā. — Un vai nu mēs, tās lauku meitenes, esam gluži bez gaumes, to arī tik droši nevar apgalvot, — viņa vēl piebilda. Pēc tam ievilka elpu dziļāk un turpināja: — Bez tam man šķiet, ka mums, komjaunietēm, — šos vārdus viņa sevišķi uzsvēra, — pašlaik ir citi, daudz svarīgāki uzdevumi nekā apgriezt kleitām malas un izmēģināt frizūras.

Tas nu bija pateikts diezgan asi un nepārprotami. «Lai apvainojas, ja grib,» domāja Mirdza, «bet lai nedomā, ka te nu visus varēs tīt ap savu manikirēto pirkstiņu.»

Savā brīvajā laikā mēs gan drīkstēsim apkopt sevi, — pilnīgi mierīgi, it kā Mirdzas skarbā piezīme neattiektos uz viņu, atbildēja Maiga. — Komjaunatnes statūtos taču nav teikts, ka mums jāstaigā ar melnumiem zem nagiem.

Tā bija bezkaunīga dzēlība par Mirdzas sastrādātajām rokām, ar kurām tā vēl līdz vakara krēslai bija rakusi kartupeļus un kuras, lai kā berza un tīrīja, tomēr baltas nevarēja dabūt.

Arī Zenta manīja, ka abas viņas draudzenes, vecā un jaunā, diez kāpēc nevar viena otru lāgā ciest, kaut gan abas bija jaunas meitenes, komjaunietes. Baidīdamās, ka apslēptais konflikts varētu izlauzties atklāta, viņa gribēja novērst sarunu uz citu pusi, bet ātrumā nevarēja apķert, ko lai saka.

— Mirdza, tu zini, ka Rīga ieņemta? — piepeši viņa šķita atradusi laimīgu izeju.

— Nupat, vai? — Mirdza zobgalīgi atvaicāja.

— Ak tu jau zini? — Zenta novilka.

Tu taču neesi man to stāstījusi, droši vien aizmirsi! — Mirdzai gribējās paķircināt Zentu kā agrāk, bet juta, ka joki neaiziet līdz viņai kā agrāk, neatrod draudzīgā siltuma atmosfēras, kas agrāk bija virmojusi ap viņām.

Mirdza, man nupat jāizdara tāda lieta, — Zenta pārgāja uz citu, — īstenībā esmu jau nokavējusi, — jāizrauga desmitnieki jeb brigadieri. Vai tu neņemsi vienu desmitu?

No darba nekad neatsakos, — atbildēja Mirdza, — bet man šķiet, ka tādas nopietnas runas neiederas jūsu šīsdienas sevis apkopšanās plānos. Aiziešu darbdienā uz izpildu komiteju. — Viņai gribējās ātrāk tikt prom no Maigas acīm, kas, dziļi acu zīlēs ieslēpušas dusmas un ironiju, vēroja un vērtēja katru viņas kustību. Ar Zentu jāizrunājas vienatnē, jābrīdina, lai pārāk nepaļaujas tās pilsētnieces padomiem. Sāks vēl cilvēki ņirgāties. Viņa atvadījās un gāja, atcerēdamās, ka citreiz Zenta nekad nebūtu viņu tik drīz laidusi projām, ka agrāk tā atrada vai desmit arvien jaunus iemeslus, kā viņu aizturēt.

— Interesanta meiča, — teica Maiga, kad Mirdza bija aizgājusi. — Diezgan sprigana. Kaut gan pēc tava stāstījuma es viņu biju iedomājusies drusku inteliģentāku.

Otrā dienā, kad Mirdza aizgāja uz izpildu komiteju, Zenta gan aprunājās, kas varētu uzņemties desmitnieku jeb brigadieru pienākumus, kādas mājas sadalīt pa desmitiem, bet tas arī bija viss. Mirdza gaidīja, lai Zenta pirmā kļūst vaļsirdīga, izsaka savas domas par vakardienas saskriešanos ar Rasmani, un tad arī viņa varētu reiz atklāti izkratīt visu, kas sakrājies uz sirds un no kā vaļā tikt ļoti alka. Bet Zenta vakardienu nemaz nepieminēja un ar to noslēdza vārtus uz atklātību un sirsnību no Mirdzas puses. Kad desmitu lietas bija izrunātas, iestājas neveikls klusums. Zenta gan smaidīja, bet tas nebija agrākais, draudzīgais smaids, kad viņas bija sapratušās bez vārdiem, ar smaidu, ar acu pamirkšķināšanu. Šis smaids Mirdzu kaitināja, jo likās kā plīvurs, ko Zenta uzklājusi uz sejas, lai viņa nevarētu tajā ieskatīties.

— Jā, bez tam Elza zvanīja, ka vajagot pastiprināt komjaunatnes rindas, — priecīga, ka var atķert pazaudēto runas pavedienu, iesaucās Zenta. — Man ir pieteicies vēl tikai Laiviņu Rūdis. Kā tu domā, ko ar viņu darīt? Citādi jau var ar viņu izlikt, tikai, kad pagadās dzērāju kompānijā, tad nezina mēra. Maiga gan saka, ka vajadzētu uzņemt. Tieši tas varbūt viņu padarītu nopietnāku.

«Nu ko viņa mūžīgi ar to Maigu!» Mirdza iesvila dusmās. «It kā pašai savas galvas vairs nebūtu!»

— Ko tad tu vēl man prasi, ja jau Maiga tā saka? — pūlēdamās runāt mierīgi, viņa ironizēja. — Es pat nezinu, kas mūsu pagastā ir komsorgs. Varbūt tā ir Maiga?

— Tu nezini? — Zenta paskatījās Mirdzā pārmetoši.

— Neviens man to nav teicis, — izturēdama viņas skatu, spītīgi atteica Mirdza.

— Nu labi, tad es pateikšu: es esmu komsorgs, Zentas balss bija kļuvusi neparasti stingra.

— Priecājos iepazīties! — arī Mirdza savilka lūpas smaidā, pati juzdama, cik tas neīsts. Viņai tā gribējās apkrist Zentai ap kaklu, sapurināt viņu, sirsnīgi pateikt: «Nu ko mēs, Zentuk, ākstāmies, tā kā pie nepilna prāta?» Sekotu, protams, abpusēja apraudāšanās, un viss būtu pa vecam. Bet spītības uzplūdums it kā bija saistījis viņas rokas, tās palika nekustīgas gar sāniem, atteicās apskaut draudzenes kaklu. Lūpas palika sakniebtas mākslotajā smaidā un atteicās izrunāt vajadzīgos vārdus. Acīs neizkusa stingrā ledus kārtiņa un neļāva izlauzties nevienam siltam skatam.

— Šodien es laikam tev vairāk neesmu vajadzīga? — lai izbeigtu mocošo saspīlējumu, iejautājās Mirdza. — Varu iet kartupeļus rakt?

— Jā, esmu visu pateikusi, — atbildēja Zenta un sāka lasīt kādu papīru.

Mirdza aizgāja, pat roku nepasniegusi. Tomēr, pret kapsētu tikusi, viņa tā kā sastomījās. Spītība atslāba, un tās vietā uzmācās kauns, kas lika viņai pat piesarkt.

«Cik muļķīga, cik neglīta tāda saskriešanās komjauniešu starpā...» viņa domāja. «Vai tad tā mēs sāksim savu darbu pagastā? Kas man uznācis — vai greizsirdība, ka Zenta draudzējas ar Maigu? Bet Maiga arī ir komjauniete, kāpēc lai viņa to atgrūstu? Tā nevar, tā nevar sākt darbu, tā darbs neveiksies!» Viņa atcerējās, cik spārnotas šķita pirmās dienas, kad atbrauca Elza un lika noorganizēt pļāvēju brigādes. Kāpēc tāpat nevarētu būt arī tagad? Vai tad viņa ir iedomājusies komjaunatnes organizāciju kā tādu divsavienību ar Zentu vai arī par šauru draugu pulciņu, kur viņas ielaistu tikai retus izredzētos? Piemēram, viņai patiktu, lai Ēriks būtu komjaunietis (viņš tas kļūs jau armijā, par to nebija ne mazāko šaubu!) — bet arī tad. ja viņš paliktu mājā vai ja karš drīz beigtos, tā taču vēl nebūtu organizācija. Nē, viņai jāiet atpakaļ tūlīt, kamēr konflikts nav iesalis, kamēr to var nokārtot ar pāris atklātiem vārdiem, nu, kaut arī pāris asarām piedevām.

Kā cilvēks, kas beidzot izšķīries un zina, kas darāms, viņa pagriezās atpakaļ un gāja uz izpildu komiteju. «Šoreiz es neļaušos vairs tādiem jūtu uzplūdumiem,» viņa stingri noņēmās un atkārtoja to līdz pašai komitejai. Bet, atverot durvis uz kanceleju, kur sēdēja Zenta, šī apņemšanās saira kā saujā saspiesta sausu smilšu pika, kad pirkstus palaiž vaļā: pie Zentas sēdēja Maiga, un viņas abas patlaban tik nevaldāmi smējās, ka tas Mirdzu aizskāra līdz sirds dziļumiem. «Droši vien Zenta stāstīja par mani, un viņām abām tika ko izsmieties ...» vienā mirklī viņa šķita uzminējusi jautrības cēloni. To likās apstiprinām vēl Maigas acu pamirkšķināšana pret Zentu, dodot mājienu apklust, jo Maiga pirmā bija ieraudzījusi Mirdzas parādīšanos. Zenta tiešām aprāvās un pārsteigta, kā Mirdzai likās — pat nepatīkami pārsteigta, pavērās nācējā.

— Es . , . es . . . — Mirdza apjuka, acumirklī nevarēdama izdomāt ticamu iemeslu savam atpakaļnācienam,

- es . . . aizmirsu pajautāt, kādi būs mani desmitnieka pienākumi! — piepeši iedomājusi, viņa ātri nobēra.

— Es varu iedot tev instrukciju, — Zenta apjukusi sāka rakāties pa kādu mapi. — Varbūt noraksti un dod tālāk citiem.

— Par piemēru, kam?

— Par piemēru, vecajam Pakalnam un Gauženam, kas būs tavi tuvākie kolēģi, — apjukumu pārspējusi, atbildēja Zenta.

Paņēmusi instrukciju, Mirdza vēl kavējās, negāja prom. Pēdējo reizi gribēja sevi piespiest izdarīt, ko apņēmusies. Centās notvert Zentas skatu, bet Zenta bija to novērsusi sāņus, un Mirdzas acis sastapās ar Maigas brūnajām acīm, kurās laistījās uzvarētāja ironija un bezkaunīgs jautājums: ko tu vēl gribi, kāpēc neej prom? Ne vārda neteikusi, Mirdza apgriezās un gāja. «Nē, es vairāk nezemošos, nemeklēšu viņas,» no jauna viņā iedegās spītība, šoreiz vēsa un ne tik viegli laužama. «Es darīšu savu darbu, lai Zenta tiek galā ar savu.»

11.SKOLAS TALKA

Iesaucamajiem izsniedza mobilizācijas pavēstes. Vispirms bija jāierodas apriņķa pilsētā uz ārstu komisiju. Pārbraukuši atpakaļ, puiši lielījās, ka pagasta nav atrasts neviens «brāķis». Bija tikai viens gadījums, kas meta ēnu uz pagastu, — Jansons uz komisiju nebija ieradies, kaut gan par pavēstes saņemšanu parakstījies. Sākumā domāja, ka viņš vienkārši piedzēries, bet nākamajās dienās izgāja valodas, ka Jansona māja ir tukša un arī citur nekur viņš nav manāms.

Sasprindzinātā darbā pagāja tās dažas dienas, kad mobilizētajiem vajadzēja ierasties iesaukšanas punktā. Neviens nerīkoja atvadīšanās balles, kā agrāk parasts. Vēl pēdējā vakarā līdz tumsai pa ceļiem līgoja labības vezumi, kuriem līdzās soļoja vīri, kas jau rīt sāks citas gaitas, uzvilks sarkanarmieša tērpu un saņems ieroci, ar ko piedalīties lielās kaujas noslēgumā.

Pakalns apņēmās aizvest Ēriku reizē ar savu dēlu. Rīta agrumā arī Mirdza ieradās Līdumos, gandrīz reizē ar Pakalniem. Vecais paveda Mirdzu līdz klēts stūrim un noslēpumaini izvilka no kabatas kādu papīru.

— Gribētu parādīt taisni tev, meit, — viņš iesāka, — tu vairāk no tām jaunajām lietām zini. Redzi, tāda lapa atradās šorīt iesprausta mūsu durvju spraugā.

Mirdza sāka lasīt lapiņu un instinktīvi sarāvās. Ne tāpēc, ka lapiņas saturs būtu tāds, ka varētu kādu iespaidot un aizvilkt uz mežu, nē, nekā jauna tur nebija, ko jau nebūtu izrakstījusies «Tēvija» un kas vairs reti kādu biedēja. «Latviešu patrioti» bija parakstījuši arī to lapeli, ko viņa atrada piespraustu pie telefona staba, tātad tomēr tepat tuvumā mājo ienaidnieks, tā nav tikai zeņķu niekošanās. Visi spēcīgie vīrieši aiziet uz fronti, labi, ka vēl kā pretspēks pagastā uzturas atminētāju komandas, bieži brauc cauri frontes mašīnas.

— Ko tu, meit, tāda domīga kļuvi? — iejautājās Pakalns. — Pasaki vismaz, — kur to lapeli lai liek?

— Kur lai liek? — Mirdza pārjautāja. — Vislabāk iemest krāsnī. — Bet pēkšņi viņai iekrita prātā cita doma. — Nē, ja iznāk laiks, aizejiet pie mana tēva un iedodiet tam. Ja viņa nav mājā, tad kādam citam darbiniekam. Viņi labāk zinās, ko darīt.

Tad viņi aizbrauca. Ēriks atvadījās no Mirdzas ar īsu rokas spiedienu — savu mīlu viņi bija norunājuši glabāt kā noslēpumu, naivi domādami, ka «neviens nekā nav manījis». Ka tomēr kāds to ir manījis, pierādījās tūlīt, tiklīdz braucēji bija aizgriezušies lielceļa līkumā. Līdumu māte, vairs neredzēdama dēlu, ko visu laiku pavadīja ar acīm, apķērās Mirdzai un raudādama piespieda galvu pie viņas krūtīm.

— Mirdziņ, meitiņ, — viņa šņukstēja, — kā es būtu gribējusi, lai tu jau dzīvotu mūsu mājā. Neņem man, vecam cilvēkam, ļaunā, ka jaucos jauno darīšanās, bet es ar mātes sirdi uzminēju, ka tu esi Ērikam īstā. Atteci gan biežāk pie manis, tad man jel viens būs, ar ko viņa vārdiņu pieminēt.

Mirdza noskūpstīja māmuļu un juta. ka jūtas viņu it kā plēš pušu. Mājā nelaimīga pašas māte, te nelaimīga Ērika māte, abām vajadzīgs mierinātājs un žēlotājs.

— Es atskriešu bieži tev palīdzēt, māmulīt, — viņa solījās un apskatījās, kas tūlīt būtu padarāms.

Pēc Ērika un Pakalna aizbraukšanas Salenieks atgriezās mājā tik saīdzis, ka atteicās no brokastīm, neatbildēja sievai, vai paēdis ciemā vai ēdienu paglabāt vēlākai stundai. Nepaskaidrodams arī, kurp iet, kad būs mājā, viņš uzsēdās uz velosipēda un aizbrauca uz lielceļa pusi. «Ēriks aizgāja... Pakalnu Jūlijs aizgāja...» viņam bija jādomā. «Vienam palika mājā veca māmuļa, otram tēvs un sieva, kas gaida bērnu. Tomēr aizgāja. Necentās simulēt slimību kā vācu laikā, nemeklēja bruņotu darba vietu.»

Visvairāk Salenieks dusmojās uz sevi par to, ka viņā gailēja kāds apslēpts prieks, ka ticis vaļā no frontes, no tās briesmām un grūtībām. Nelāgi bija tas, ka vēl nesen tik patētiski runāja ar Ozolu par padomju pilsoņa pārbaudi, ko bija apņēmies izturēt. «Ozols droši vien smīnētu par mani, pie sevis nodomātu — sak, saimnieka dēls, inteliģents, filozofs, tas taču neies frontes dubļos vārtīties.» Visnepatīkamāk tirdīja tieši doma par sastapšanos ar Ozolu. Ja tas būtu šeit, ja pats būtu griezies pie viņa un piesolījis bruņu, viņš laikam tomēr būtu no tās atteicies, aizgājis līdzi Ērikam un Jūlijam, lai cik grūti tas būtu. Vienkārši nevarētu Ozolam skatīties acīs. Un atkal viņš juta, ka ir apmierināts ar notikumu gaitu, ir pateicīgs Elzai Jansonei par vārdiem «mēs nešķirojam fronti un aizmuguri». Ja jau tā, tad viņš nav noziedzies pret savu padomju cilvēka vārdu. Bet nu, sākot ar šodienu, ik dienu, ik stundu jāatceras, ka viņš ir frontē, tātad nepieder vairs sev, nedrīkst nevienu minūti pavadīt nelietderīgi. Tūlīt viņš dosies uz izpildu komiteju un no turienes uz skolu apskatīt, kas tajā kārtojams, lai varētu sākt mācības.

Izpildu komitejā jau bija piesūtīti dokumenti no apriņķa izglītības nodaļas par Salenieka apstiprināšanu skolas direktora vietas izpildītāja postenī. Pirmajā mirklī viņu drusku aizskāra šis «vietas izpildītājs», tāds formulējums likās neuzticības izteikšana, nogaidīšana. Bet rūgtā piegarša izgaisa, kad Zenta, laikam manīdama viņa apmulsumu, paskaidroja: — Pagaidām mēs visi esam tikai vietas izpildītāji.

Viņš devās uz skolu, bet, iegājis tajā, palika stāvam: tā bija lopu kūts, ne skola. Tikai tagad atcerējās, ka pagājušo ziemu skolēni te bija mācījušies trīs mēnešus, pēc tam izdzīti un ēkā novietojies vācu kara hospitālis. No tā uzglabājušās atmiņas karbola smakas veidā, par to vēl stāstīja sadauzītu pudeļu un pudelīšu lauskas istabā, uz kuras durvīm bija paglābies pusnorauts uzraksts — I klase, kas, acīm redzot, vāciešiem bija kalpojusi par hospitāļa aptieku. Vasarā vācieši hospitāli evakuēja, pēc tam skolā mitinājās kareivji. Visas klases piedzītas ar salmiem, kas sapelējuši un smirdēja. Bibliotēka izsvaidīta pa grīdu, grāmatas saplēstas un kājām samīdītas. Skolotāju istabā bija dzīvojuši virsnieki, par to nepārprotami stāstīja milzīgais pudeļu daudzums gan kaktos, gan zem galdiem un dzelzs gultām, to pašu liecināja tukšās konservu kārbas, biskvītu un šokolādes papīriņi un — Hitlera ģīmis pie sienas.

— To viņi pametuši, jo tas taču nav ēdams, — Sale-nieks ironiski saviebās un norāva bildi no sienas. Viņš stiepa to otrā istabā un nosvieda ar seju uz leju mēslu čupā, kas bija atstāta salmos. Pa izsistajām logu rūtīm skraidīja vējš, spēlējās ar saplēsto grāmatu lapām, un to čaukstoņā it kā skanēja izsmiekls: «Kultūra, kultūra, jaunā Eiropa...»

Viens cilvēks te nekā nevarēja iesākt. Te vajadzīga talka. Ilgāk nekavēdamies postažā, Salenieks steidzās atpakaļ uz izpildu komiteju. Aprunājās ar Zentu, kā labāk organizēt iedzīvotāju palīdzību skolas sakārtošanā.

— Būs jāsaaicina bērnu vecāki, — prātoja Zenta.

— Vai jums varbūt ir gatavs saraksts par skolas gados esošajiem bērniem? — apjautājās Salenieks.

Tāda saraksta Zentai nebija. Bet viņa domāja, ka var izlīdzēties vienkāršāk — izsūtīt apkārtrakstu, lai visi, kas grib šoziem bērnus sūtīt skolā, svētdien ierodas skolas uzpošanas talkā. Pa divām dienām — piektdienu un sestdienu — Laiviņu Rūdis apkārtrakstu iznēsās desmitniekiem, un tie paziņos pārējiem.

Salenieks aizgāja uzmeklēt skolotājus, aprunāties ar tiem, ko kurais agrāk mācījis, kā varēs stundas sadalīt tagad.

Sestdienas pievakarē Salenieks nejauši sastapa Mirdzu.

— Ceru, ka rīt jūs ieradīsieties talkā ar visu savu desmitu pilnā sastāvā, — viņš pa jokam izmeta.

— Kas par talku? — brīnījās Mirdza.

— Kā, vai tad jums nav paziņots? — Salenieks uztraucās. — Skolu gribam uzpost.

— Kāpēc tad jūs to sakāt tik vēlu? — Mirdza pārmeta.

— Bet tam vajadzēja būt izziņotam ar apkārtrakstu,— viņš taisnojās.

— Nekāda apkārtraksta neesmu saņēmusi.

Viņi aizgāja pie Pakalna, bet tas arī nekā nezināja.

— Ko tagad lai iesāk? — Salenieks noplātīja rokas.

— Darbdienā neviens negribēs nākt, bet gaidīt vēl vienu nedēļu ...

— Kā — ko darīt? Jāizziņo vēl šovakar, — Mirdzai bija skaidrs. — Es paņemšu Ērika riteni un apbraukšu, nu, ja ne puspagasta, tad vismaz šo galu.

Mirdza tūlīt apsvēra, kurās mājās ir vērts braukt, ap kurām mest līkumu. Pie Dūmiņiem viņa tomēr iebrauks, tiem divi bērni skolā gājēji. Irma, padzirdusi, ka jāiet talkā, saka, rokas mētādama, skaidrot, ka viņiem nu gan neesot neviena ko sūtīt, pats ar vienu kāju, pašai bērni un lopiņi uz kakla, bet Alvītei jārok kartupi, ar visām tām klapatām darbi aizkavējušies. Mirdza nenoklausījās viņas žēlabās līdz galam, steidzās pie Gaužena un Lauska. Tālāk Sietnieku Emma, Dūdumu Gusta māsa, kurai abi bērni ies skolā.

Pagalmā viņa gandrīz notrieca gar zemi pašu Gustu, kas piepeši izkliboja pa dārza vārtiņiem. Pazinis braucēju, viņš to neapsveica ne ar vienu smaidu, tikai apstājās vārtos, kā sargādams, lai nelūgtā viešņa netiktu istabā.

— Vai saimniece mājā? — labvakaru padevusi, bet pretim nesaņēmusi, jautāja Mirdza.

— Te vēl saimnieces nav, — Gusts skarbi atbildēja.

— Piedodiet, es domāju, ka jau ir, — zobojās Mirdza.

— Mani sūta pagasta sekretāre Zenta Plaude lūgt jūsu māju skolas aptīrīšanas talkā.

Mirdza bija pateikusi maģiskus vārdus. Gusts tūlīt atvirzījās no vārtiņiem un ar žestu aicināja Mirdzu ienākt.

— Ienāciet dziļāk, — viņš steidzās pa kāpieniem vērt durvis, — pastāstiet, kad tas būs. Mēs katrā ziņā iesim. Kā tad, ja skola jāsaved kārtībā, — viņš steidzīgi runāja, it kā baidīdamies, ka viešņa var aiziet.

Negribēdama šoreiz aizvainot neveiksmīgo mīlētāju, Mirdza sekoja viņam istabā, kur Gusta māsa patlaban lika galdā vakariņu traukus.

— Emma, vēl vienu glāzi, ciemiņam, — Gusts noko-īei mandēja māsu. — Lūdzu, sēstieties tuvāk pie galda, — viņš steidzās novākt no krēsla savus svārkus.

Mirdza piesēdās. Viņai nāca smiekli, ka Gusts tik laipni rūpējās par viņu. «Vai nu es nezinu, ka tas viss Zentas dēļ,» viņa nodomāja un teica: — Piedodiet, ka es tik vēlu ielaužos jūsu mājā. Zenta izsūtīja jau vakar apkārtrakstu. bet tas diez kur noklīdis.

— Nekas, nekas, — mierināja Gusts. — Ak jau vakar? Tad jau atkal tas Laiviņu Rūdis būs vainīgs. Es tā skatos, ka Zentai gan grūti, jau tas priekšsēdētājs tāds ... — viņš neizteica, kāds. — Kam nu viņai vajadzēja lauzīties ar tik lielām darīšanām? Varēja vieglāku dzīvi dzīvot. Tur jau pat vīrietim ir ko padomāt.

Ko tad lai dara, kad vīrieši neuzņemas, — Mirdza atteica, lai būtu ko atbildējusi. — Zenta jau enerģiska. Bez tam visi viņu cienī, neviens nevar kliegt, ka padomju varai slikti darbinieki.

Gusta gaišās ūsas noraustījās. «Es jau saprotu gan, cik tev grūti atturēties no boļševiku lamāšanas,» Mirdza iekšķīgi smējās, «bet nu mēģini pārkost to riekstu, — čaula cieta, bet iekšā — Zenta!»

— Emma, atnes ciemiņam medu, — Gusts atkal nokomandēja. Ne vien medu, putna pienu viņš būtu licis atnest, lai tikai ilgāk aizturētu Mirdzu un dabūtu parunai par Zentu.

Mirdza izkļuva no Dūduma mājas tikai krietnā tum-siņā. Kā viņai gribējās aizbraukt pie Zentas, pārgulēt pa nakti un izsmieties par šīvakara medus ēšanu.

Otrā rītā Mirdza piesēja dakšas pie velosipēda un brauca uz skolu. Ceļā viņa panāca veco Pakalnu, kas, tāpat bruņojies, soļoja uz miesta pusi. Līdzās tikusi, viņa nolēca no riteņa un apjautājās, kurp Pakalnu tēvs iedams.

— Kā — kur iedams? — tas atjautāja. — Pati vakar aicināji talkā un nu vecu vīru vēl izsmej!

— Bet vai tad tev nu bija jānāk, — Mirdza pārmeta. — Jūsu mājās jau nav neviena skolnieka.

— Pēc gadi seši septiņi būs, — Pakalns lepni papurināja bārdu.

Pret miestu viņiem piebiedrojās Gaužens un Baldiņu māte ar četriem puikām. Skolā sanāca labs bars cilvēku ar dakšām, lāpstām, slotām, spaiņiem un lupatām. Dū-dums un Sietnieka Emma atbrauca ar zirgu. Lauskis cieši turēja vārdu — viņš atveda sev līdzi kādus desmit pusaudžus, kas okupācijas laikā bija kalpojuši saimniekiem, bet tagad katrā ziņā gribēja turpināt mācības.

— No kura gala tad nu sāksim? — noprasīja Pakalns, nostājies durvīs un ar skatu novērtēdams piegānītās telpas. — Te nu rīkošanu vajadzētu uzņemties skolmeistaram. viņš te tas saimnieks.

Salenieks jau bija pārdomājis, ka vispareizāk būtu rakt dziļu un platu bedri, kur sagāzt visus atkritumus, lai tie sapūtu zemē un ne ar ko neatgādinātu vācu valdīšanas gadus. Bedri nolēma rakt aiz malkas šķūņa. Vīri ar lāpstām tūlīt ķērās pie darba. Sievas ar bērniem bēra spaiņos pudeļu lauskas un stiepa uz bedres malu, lai pirmās sagāztu tajā.

Bedre jau bija gandrīz izrakta, kad ieradās Zenta un apsveica talciniekus. Salenieks paskatījās viņā jautājoši, gaidīdams paskaidrojumu, kāpēc nav izziņojusi, ka solījusies. Bet Zenta izturējās, it kā viss būtu kartībā, un, kad Salenieks savu jautājumu izteica skaļi, bija bezgala izbrīnījusies. — Bet kā tad ļaudis zināja sanākt? — beidzot viņa apķērās pavaicāt.

— Par to mums jāpateicas Mirdzai, — atbildēja Salenieks. Viņa izziņoja bez apkārtraksta.

Zentai tas tiešām bija pārsteigums. Viņa sameklēja pārpratuma izskaidrojumu — Laiviņu Rūdi, nošņurkušu un bālu. Kas viņu tuvāk pazina, tūlīt uzminēja, ka puisis ir vakar atkal dzēris un mokās ar galvas sāpēm. Zenta bruka viņam virsū, kāpēc nav iznēsājis apkārtrakstu. Gandrīz asarām acīs Rūdis dievojās, ka raksts viņam pazudis. Piektdienas rītā iegājis vispirms pastā parunāties ar pasta jaunkundzi, vai nav kadam pienākusi vēstule, ko pie reizes varētu aiznest, pēc tam devies ceļā uz pagasta viņu galu un tikai pēc laba gabala atķēries, ka apkārtraksta nav. Izmeklējies, vai nav uz ceļa, bet nav atradis. Meklējis, vai nav pastā palicis, bet arī tur nebijis. Pirmajā dienā nekā neteicis, aizgājis pie mātes un nodzīvojis, domājis, ka raksts kaut kur atradīšoties. Otrā dienā vairs nedrīkstējis Zentai atzīties, ka tā izdarījis, un tā nu palicis.

— Vai tas nu nav pelnījis pērienu! — Pakalns iesaucās. — Šitā apieties ar valsts papīriem. Tā jau tu vari diez kādus svarīgus dokumentus pazaudēt.

— Nudien nesaprotu, vai tu esi muļķis vai izliecies par tādu, — arī Zenta bija ļoti noskaitusies. — Nu, kas tur tik traks — būtu izstāstījis un paņēmis norakstu vai vienkārši pateicis desmitniekiem mutiski.

— Es domāju, ka tā nevar, ka vajag papīra, — paskaidroja Rūdis, naivi ieplētis acis.

— Ņem labāk, dēls, lāpstu un izpērc savu grēku ar dūšīgu darbu, — Lauskis izšķīra strīdu. — Sanākuši mēs esam, ko tur vairāk.

Kad bedre bija gatava, tajā sagāza vispirms stiklus, tad sāka ar dakšām stiept netīros salmus.

Lieli smiekli izcēlās, kad jaunieši, uzdūruši uz mēslu dakšām notraipīto Hitlera portretu, vaibstīdamies un «heil» saukdami, nesa to uz kopīgo bedri.

— Tad nu viņš reiz, nabadziņš, dabūja «raumi», pēc kuras tik briesmīgi tīkoja! — iesaucās Mirdza, uzsviezdama «fīrera» sejai netīru salmu čupiņu. — No skolas nu esam viņu izmēzuši, cerams, ka laiks izmēzīs arī viņa mēslus no vienas otras galviņas. — To viņa zīmēja uz Dūduma Gustu, kas vienīgais no lielsaimniekiem bija atnācis talkā, bet ne nu ko palīdzēja, vairāk tikai grozījās Zentas tuvumā un reizēm uzsauca māsai: — Emma, grāb papriekš no tā kakta! — vai: — Emma, pievelc ar slotu! — Izskatījās tā, ka viņš tāpēc vien būtu atbraucis, lai komandētu savu māsu, it kā tā pati nekā neprastu darīt. Vissmieklīgāk bija, kad viņš centās izrīkot Emmu tā, lai viņa noņemtu Zentai no priekšas vai katru gružu čupiņu. Gan Zenta noraidīja, vairījās, pārgāja uz citu telpu, bet Gusts viņu arvien uzmeklēja, un tikai dzirdi, jau atskan viņa balss no cita stūra: — Emma, nāc te!

Beidzot Mirdzai izdevās uzmeklēt Zentu vientuļākā stūri un pajautāt: — Kā tas nāk, ka mūsu trešā komjauniete nav ieradusies talkā? Vai arī nav lasījusi apkārtrakstu?

Zenta nosarka. Viņu pašu visu laiku bija grauzis šis jautājums, pirmo reizi modinādams mazu nepatiku pret Maigu. Te bija izdevība jaunajai darbiniecei tuvāk sastapties ar pagasta ļaudīm un parādīt, ka komjaunieši, vienalga, laucinieki vai pilsētnieki, nebaidās nekāda darba.

— Viņa zināja, — tikai pēc brītiņa Zenta atbildēja. — Es aizsūtīšu vēlreiz ziņu ar Rūdi.

Bet tur jau nāca viņa pati, satinusi seju vilnas lakatā, no kura ārā bija palicis tikai deguns. Acis bija ieslēpušās lakata ēnā un izskatījās skumjas kā cilvēkam, kas paguris, lielas sāpes ciezdams. Izrādījās, ka Maigai pagājušo nakti sācis sāpēt zobs, nomocījis līdz pat rītam, kad viņa dabūjusi no saimnieces pulverīti un iemigusi. Tāpēc aizgulējušies un iznākusi nepatīkamā nokavēšanās. Arī tagad zobs smeldzot un pukstot, bet lai dodot visgrūtāko darbu, viņa centīšoties savu normu veikt.

Zentai kļuva Maigas žēl, viņa centās to pierunāt iet mājā. Arī Mirdza apkaunējās par sevi, ka visur mēģina saskatīt Maigā tikai ēnas puses. Cilvēks nomocījies un, vēl arvien sāpes ciezdams, tomēr atnāk darbā, bet jautājumā Zentai par trešo komjaunieti viņa bija ielikusi arī apslēptu dzēlību. It kā savu vainu izpirkdama, viņa sirsnīgi piebiedrojās Zentai, lai pierunātu Maigu iet mājā. Bet Maiga negribēja par mājā iešanu ne dzirdēt, enerģiski meklēja slotu vai lupatu un tikai tad, kad ap viņu bija salasījušies vai visi talcinieki un žēlodami sūtīja mājā, nelabprāt piekāpās.

Zenta bija priecīga un lepna, ka Maiga tomēr atnākusi uz skolu. Viņas parādīšanās un labā griba strādāt bija atstājusi patīkamu iespaidu pagasta ļaudīs. Pret vakaru skolas telpas un pagalms tiešam mirdzēja tīri un uzposti, vienīgi tukšās rūtis un aplauzītie kociņi runāja par neseno karu, ar pārmetumu pieminēja postītājus.

Mirdza gāja mājup neapmierināta ar sevi un Zentu. Te taču bija izdevība aprunāties ar jauniešiem, uzzināt viņu domas par iestāšanos komjaunatnē, bet ne viena, ne otra viņas to nebija darījušas. Mirdza apzinājās savu vainu: viņa pazina Zentu, zināja tās vājību — nemeklēt citus, bet ļauties, lai citi viņu uzmeklē, tā sakot, pielīp ar savu draudzību. Tā viņai pielipa Maiga, bet pagasta jaunieši palika sveši, jo tie viņu uzskatīja par izglītotāku, augstā amatā stāvošu, kautrējās un it kā baidījās viņas. Mirdza pati būtu varējusi ar viņiem aprunāties, bet viņu sasaistīja nesenais konfliktiņš, ar kuru tā jutās atgrūsta, viņas draudzība ar Zentu iedragāta. Kas viņai visvairāk nepatika, tā bija spītības piegarša visā šai lietā. Cik tas bija nejēdzīgi — spītības dēļ aizturēt komjaunatnes darbu, un tomēr viņa nevar tikt pāri personīgajai aizvainotībai. «Kā es varēšu saņemt komjaunatnes biedra karti?» sāpīgi iesmeldzās pašpārmetums. «Vai labāk neaizrakstīt Elzai, ka viņa ir manī vīlusies, neesmu vēl cienīga būt komjaunatnes biedrene? Bet kā tad tā,» viņa pēkšņi satrūkās, «palikt ārpusē, atrauties no komjaunatnes?» Nē, to viņa nevarēs panest, viņai vajag pārvarēt savu patmīlību. Kaut būtu kāds, kas palīdz, nu, kaut tā pamatīgi izbar, sapurina, pēc tam saved kopā ar Zentu un pasaka: «Apkaunieties, meitas, un beidziet gražoties! Vai jūs neredzat, ka sīkumainība kā rūsa uzkrīt jūsu sirdīm, kam jabūt jaunām un tīrām?» Bet kur lai satiek tādu cilvēku, kad visi pašlaik aizņemti ar lielākiem, svarīgākiem darbiem nekā divu meiteņu ķildošanās! Būtu pašai jāsaņemas un jāaizbrauc uz apriņķi, varbūt satiktu tēvu, aizietu pie Elzas. Pareizi gan, tiklīdz būs galā rudens darbi, viņa aizbrauks uz apriņķi. Katra satikšanās — ar tēvu, ar Elzu — bija ienesusi tādu pacilātību, ierosmi darboties, cīnīties. Varbūt Elza nemaz nebija uz viņu dusmīga prom braucot, varbūt tas tikai likās. Tā taču bieži ir liekas, nupat dzīve ievirzījusies tādā traģikas virpulī, ka vairs nekādas izejas. Pēc brīža gandrīz jāsmejas — tas virpulis pašas galvā sagriezies, ne dzīvē. — Ak tu, Mirdza, Mirdza, kad tu reiz kļūsi lielāka un prātīgāka? — viņa iesmējās un paraustīja sevi aiz auss.

12. ZEME

— Tu redzēji, Pēter, cik Kalinkas Jānis gudri izdarīja? — Dūmiņu Irma ar pārmetumu balsī griezās pie vīra, kas nu jau trešo nedēļu bija mājā no slimnīcas. — Atdeva savu māju pagastam un pats iekundējās par zemes dalītāju.

— Ko tad tu gribēji, lai es savu māju arī atdodu? — tāpat atjautāja Dūmiņš. — Jānim jau nebija ko zaudēt. Vēl pāris gadu, un kādā naktī jumts iebruktu uz galvas.

— Bet ko tad nu iesāksim? — Irma turpināja. — Trīsdesmit hektāru mums griezīšot nost. Iztiec nu ar otriem trīsdesmit. Visu laiku tu esi plēsies, iekopis, bet tagad paņems cits, kas pa pasauli blandījies. Vienu gadu pie viena, otru jau nez kur. Nav gan vairs taisnības pasaulē.

— Jāparunā ar Priedes Jāni, varbūt var atstāt vairāk, — ieminējās Dūmiņš. — Pagasta rulli sadeguši, kas tad zinās, cik te mums tās zemes bija.

— Var jau parunāt, — Irma atmeta ar roku. — Bet man gan pēc tās reizes, kad viņš palīdzēja mums mantas atņemt, vairs nav uz viņu paļāvības. Kas tur nu būtu bijis — pateikt, ka tās ir mūsu. Bet ne. Labi, ka vēl cilvēki tiesai nenodeva.

— Nu, to viņš savā muļķa prātā izgrūda, — mierināja Pēteris. — Tur jau tu pati arī biji vainīga, — viņš piepeši sapīka. — Ko tev vajadzēja šķūni slēgt vaļā. Būtu pateikusi, lai nāk tiesa vai policija, un cauri. Kamēr šie meklētos, tikmēr vairs ne gailis nedziedātu. Tagad blamāža pa visu pagastu.

— Jā, kad tu redzētu, kā viņi nāca virsū! — iekaisa Irma. — It īpaši šepat Ozola Mirdza. Tā kā tāda plint-niece. Tagad 11u kļuvusi lēnāka, bet sākumā likās, ka visu pagastu apgāzīs.

— Bet kā tu domā, — piepeši iejautājās Pēteris, — ja Alvīte pieprasītu kādu gabalu no mūsu zemes?

— Kā, Alvītei? — izbrīnījusies iesaucās Irma. — Kā tad tu viņai, kurlai un pusmēmai, ieskaidrosi tādu lietu?

— Kas tur daudz ko skaidrot? Uzrakstīšu, lai šī pavelk trīs krustus apakšā, un pietiek, — Pēteris zināja izeju.

— Un kas no tam? — Irma nesaprata. — Atdos Alvītei, tāpat pašiem nepaliks.

— Tad tu arī nekā nesaproti! Ko tad šī ar zemi iesāks? I nezinās, vai viņai zeme ir vai nav. Strādās tāpat kā līdz šim.

— Ak ja nu tā! — nopriecājās Irma. — Bet cik tad viņai dos, trīsdesmit pūrvietu? Sešdesmit tāpat atņems!

— Tik daudz neatņems, — Pēteris mierīgi noteica. — Kas tad tā no galvas zinās, cik mums bija. To purva tiesu var arī ņemt, tur nekas liels neaug. Tikai zini ko — tu man sataisi kurvītī speķi un vēl šo to ēdamu. Es aiziešu pie Kalinkas Jāņa. Tam viss noderēs. Ieliec pāris pudeļu «dzimtenītes».

Sarkaļu mamma, lai kaut cik saglābtu lielo zemes platību, ataicināja pie sevis savu meitu Malvīni, kas bija apprecējusies kaimiņu pagastā. Tai bija mājas ar visu inventāru nodegušas. Par jaunas celšanu tagad nebija ko domāt, un kas tad tur būtu par jēgu — dzīvot kādā pirtiņā, kur ne lopus pielikt, ne ko tiem priekšā dot. Trīsdesmit hektāru tāpat viņai tur neatstās, vīrs vācu laikā bija šucmaņos, bet tagad pagasta priekšgalā iesēdies tāds, kas tanī laikā pa mežiem dzīvojis. Soloties iemācīt budžiem pašiem strādāt. Tātad, ja visu izrēķina, izdevīgāk Malvīnei prasīt zemi savā pagastā. Par nodevām arī mamma jau bija izpētījusi. Jaunajiem zemniekiem pirmajā gadā graudu nodevas atlaidīšot vai vismaz būšot niecīgas, bet viņai pašai jau tie gadi, kad pavisam atlaistas. Lopus visus pierakstīs uz mammas vārda, un Malvīnei var skaitīties viena gotiņa. Nodevu tikpat kā nekādu. Desmit hektāru vēl var pierakstīt uz Malvīnes vīra māsas dēla vārda. Viņš gan solās iet uz Rīgu studēt, bet tas jau nekas, lai iet. Šoruden, paldies dieviņam, viss tika savākts šķūnī un pagrabā. Riskanti jau nu bija Vijumam ar saviem vīriem pa naktīm pļaut un vest, tāpat pašai reizēm bija jāsēstas uz pļaujmašīnas, lai nerastos aizdomas, kas te īsti notiek. Kartupeļu racējus paņēma no miestiņa un bēgļu krievus, un tā nu maizītes pāra gadiem pietiks. Ar Kalinkas Jāni jau viņai viss norunāts. Tas cilvēks prot pats dzīvot un nemin otram uz papēžiem. Kā viņš teiks zemes lietās, tā būs. Nu jau visiem ir izstāstījis, ka zemju daļas vadītājs apriņķī viņam esot rada. Pats tagad bezzemnieks, iztaisījies par lielum lielo komunistu. Vācu laikā dabūjis ciest, tāpēc nu reiz šim būšot lā noteikšana. Cik labi, ka Vijums toreiz iežēlojās un izpestīja Kalinku, kad vācieši to par spekulāciju bija iesēdinājuši cietumā. Savā laikā viens otrs smējās par viņu, ka tas vecumdienās ar baltu spieķīti uz nabagmāju aiziešot, bet viņš kā kaķis — svied, kā gribi, uz kājām krīt. Nemaz tāds muļķis nav, kā varēja domāt. Kad viņa ar groziņu un miltu maisiņu aizbrauca pie viņa un gribēja izčīkstēt sev vairāk par tiem astoņiem hektāriem, kas kā šucmaņa mātei varēja palikt, Jānis teica: — Mamma, neesi dūma. Tev būs astoņi, meitai desmit un radiniekam desmit. Tagad labāk esi klusa kā pelīte un nepīksti. Tādi patlaban laiki. Labi, ka vēl tā. Zemi neviens līdzi neaiznesīs, ja vācieši nāks atpakaļ, tepat tā paliks. Bet, ja neviens neņurdēs, varbūt atstāsim visus trīsdesmit. — Prātīgs cilvēks. Viļums arī saka, lai pašlaik turot muti ciet, bet acis un ausis vaļā. Tāpat pret Ozolieni un Mirdzu neviena ļauna vārda lai nesakot. Labāk lai aiznesot ari tām kādu kukuli. Lai smērējot uz visām pusēm, kam vien kāda darīšana ar boļševiku valdību. Vēlāk varēšot ar procentiem atprasīt atpakaļ. Ka-linka lūkošot to atlikumu sadalīt piegriezumos mazajiem saimnieciņiem, tad vismaz neviens svešs neielīdīs viņas mājā.

Dūduma Gusts izprātojās visādi. Nekādā dienestā vācu laikā viņš nebija sastāvējis, pat aizsargos neiestājās vienkārši tāpēc, ka tos vadīja Sarkaļu Viļums. Ar Viļumu viņam bija īpaši rēķini no diezgan veciem laikiem. Kādreiz viņi abi bija kaislīgi mednieki. Reiz Gusts vajāja stirnu, izdzina no sava meža, sekoja tai cauri vairāku kaimiņu zemēm un pieveica Sarkaļa gāršā. Bet, kad gribēja medījumu paņemt, no krūmiem kāds izšāva un trāpīja viņam kājā tik nelaimīgi, ka dzīsla bija pušu un kaja palika kliba uz visu mūžu. Gustam nebija ne mazāko šaubu, ka šāvējs ir Viļums, bet viņš nedrīkstēja to ne kādam teikt, ne sūdzēties, jo bija medījis aizliegtā laikā un uz otra zemes.

Tātad aktīva vācu atbalstītāja nosaukumu viņam nevarēs piesiet, un trīsdesmit hektāru viņš varēs paturēt. Bet viņam bija piecdesmit. Desmit varēs norakstīt Emmai, bet, kā noturēt otrus desmit, lo nevarēja izprātot. Zentas māte, kurai viņš piesolīja, atteicās. Ko šīs, divi sievieši, ar zemi darīšot. Vai tad viņš nu tā bija domājis, ka Zen-tiņai jālauzās ar rupjiem darbiem. Gan jau apstrādātu tāpat kā līdz šim. Emma varētu apkopt lopus, lauku darbos pieņemtu cilvēkus. Zentas māte, ja gribētu, varētu pagrozīties pa istabām un virtuvē. Bet, ja Zenta būtu

te, dzīvotu vienā mājā, gan viņa pamazām to iemīlētu. Vēl jau viņš nebija ne tik vecs, ne neglīts. Cik jaunas meitenes nav apprecējušas daudz vecākus vīrus. Viņa gaišo ūsu gali labsajūtā noraustījās uz augšu. Bet tad viņš attapās, ka tas ir tikai sapnis, ne Zenta, ne viņas māte pagaidām, — ka pavisam ne, to viņš nevarēja pielaist, — te nenāks, un tātad jādomā, kā paturēt viņām nolemto tiesu sev. Izlaist kaut hektāru no savām rokām — to nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut, jo kaut kā likās, ka tas mazinātu viņa paša vērtību Zentas acīs. Un ūsu gali noraustījās uz leju, jo te nu viņš nezināja, kā to izdarīt. Atdot kaut pēdu zemes tiem plikadīdām, Šādiem tādiem kalpiem un ganu puikām, — nē, tad lai vai kas, kaut mežā prom, tā ka Jansons aizgāja. Ko ar savu klibo kāju mežā iesāks, to viņš nedomāja, jo vispār tā nebija nopietna doma, tikai tāds lielīgs drauds, ar kuru, kā pats juta, nevienu nevarētu iebiedēt, apzinājās, ka nekur neaizies. Lai kā bi ja ienīdis boļševikus un vēl tagad neturēja uz tiem labu prātu, tomēr, kamēr Zenta bija iestājusies viņu dienestā, šis naids sāka pieklust. Vismaz viņš vairs tā nezākājās kā sākumā, jo tad viņam būtu jānonāk pie slēdziena jā, bet kā tad ar Zentu, tad jālamā arī Zenta.

Cikreiz viņš nebija noņēmies vairs pat nepaskatīties uz Zentas pusi, izlikties auksts un vienaldzīgs. Kad tā padomā, kas tad viņa bija — nieka skuķis, maza amatnie-ciņa meita. Kādas saimniekmeitas viņš būtu varējis savā laikā sētā vest ar mājām kā muižām pūrā! Bet toreiz viņam likās, ka ar precēšanos zaudēs dalu brīvības, zaudēs jaunību, kas izpaudās zaļā uzdzīvē ar draugiem un sievietēm pilsētā, kur viņš reizreizēm aizbrauca rudeņos, kad bija izdevīgi pārdevis kviešus, cūkas vai ābolus. Sieva, bērni — tie likās tāds apgrūtinājums, kuru viņš atlika uz vēlākām dienām, kad nekā pievilcīgāka dzīvē vairs nebūs. Iedomājoties bērnus, viņš noskurinājās. Ne tāpēc, ka tagad skatītos uz tiem tāpat kā jaunībā, tagad viņš labprāt auklētu Zentas un savus mazuļus, bet atcerējās, ka viņam jau bija bērni, pieauguši bērni, kas kopā ar savām mātēm, viņa bijušajām kalponēm, klaiņāja pa pasauli.

Tas nu viss tā. Bijis un izbijis. Ko darīt tagad? Cerī-

bas un sapņus par Zentu nespēs atmest, to viņš zināja, jo, lai kur gāja, lai ko darīja, viņa acu priekšā stāvēja Zentas tēls, jauns, gaišs, priecīgs. Un viņš nevarēja atvairīt kārdinošo iedomu, ka Zenta reiz smaidīs tikai viņam, viņš varēs to turēt savās rokās un saukt par savu sievu. Bet, lai tas notiktu, lai viņš Zentai varētu sagādāt bezrūpīgu dzīvi un ilgi uzturēt viņu jaunu un skaistu, nedrīkstēja nekā zaudēt no savas turības. Kā darbs un rūpes saēd sievieti, to viņš redzēja no savas māsas Emmas, kas ar trīsdesmit pieciem gadiem atgādināja veceni. Protams, pati bija vainīga. Tā kā dulna, — tikko iesvētīta, aizskrēja pie kalpa puiša Sietnieka. Nelīdzēja ne mātes asaras, ne tēva drauds izslēgt no mantojuma. Tēvs nepiekāpās un visu māju ūn mantu norakstīja viņam, Gustam. Sadzīvojis ar Emmu trīs bērnus, Sietnieks nomira. Emmas vecāko dēlu, kas gāja pie saimniekiem par ganu, nospēra zirgs. Pēc vecāku nāves pati ar mazākajiem pārnāca pie brāļa vadīt saimniecību, bērni ganīja lopus. Nekāda alga viņai nebija jāmaksā — varēja būt laimīga, ka atradusi tādu pastāvīgu vietu, kur piemesties, nav jāvazājas ar bērniem no vienas mājas uz otru. Tāpēc arī tagad daļu zemes viņai var atvēlēt droši, atsevišķu saimniecību viņa nerīkos, jo — kur tad ņems kapitālu mājas celšanai, kur zirgu un govi, arklu un citu inventāru?

Tas būtu kārtībā, bet vēl tie desmit hektāri, kur tos noslēpsi? Nebūtu Kalinka ietaisījies zemes dalītājos, tad vēl nekas. Ne Priedes Jānis, ne Lauskis, kas arī esot tajā komisijā, ne velna nezinātu, cik viņam bijis zemes un cik ir. Bet Kalinka zina un tieši viņam neļaus noslēpt ne pēdas. Kaimiņos dzīvodami, viņi bija saplēsušies un tiesājušies, līdz sagājuši tādā naidā, ka viens otram labdienu nedeva. Vainīgs, protams, bija Kalinka, kas ne tik nevīžoja kā savām divām govīm aplociņu uztaisīt. Vazājās tās pa papuvēm un āboliņiem, un vai katru dienu Gusts dabūja triekt ārā no savas labības. Iet tagad lūgties Kalinku — nē, to Gusts nedarīs, vienalga, lai tad vai kas.

Galu galā cik ilgi tie boļševiki te valdīs, nāks vācieši atpakaļ, un tad viņš savu zemi tik un tā atdabūs. Tāpat kā pēc pirmās zemes dalīšanas. Un, kad nāks atpakaļ vācieši, tad viņš varēs Zenliņu ņemt savā paspārnē. Kur viņa m citur skries, kas cits viņu glābs? Eh, vēl jau visām dienām nav vakars, vēl laiki var mainīties uz labo pusi.

Gusts nomierinājās. Paņēma papīru un zīmuli un uzrakstīja Emmas Sietnieks vārdā pieprasījumu pagasta zemes komisijai piešķirt viņai desmit hektāru no Gusta Dūduma zemes, kur ilgus gadus strādājusi par laukstrād-nieci, bet bērni gājuši pie tā paša saimnieka ganos. Pēc tam sameklēja tinti, pasauca māsu un lika tai pārrakstīt.

Emma lasīja savu lūgumu, un lielas asaras sāka pilēt uz baltā papīra, kas gulēja viņas priekšā uz galda un solīja atdot zaudētās tiesības uz mantojumu no sava tēva zemes.

Gar acīm aizslīdēja gadu rinda, sākot ar to pavasari, kad viņu mājās par puisi atnāca Sietnieku Edvards, pabāls un kluss, bet krietnu sirdi. Viņš bija jauns, un viņa bija jauna, bet, kopš atnāca Edvards, viņai vairs nepatika ne dejas zaļumballēs, ne saimniekdēlu jēlie joki, viņai gribējās būt tīrumā, kur viņš ara, pļavā, kur viņš pļāva, pat kūtī, kur viņš mēza mēslus. Edvards nebūtu iedrošinājies bildināt viņu, lepnā un turīgā Dūduma meitu, to izdarīja viņa pati un, tēva lāstiem apkrauta, aizgāja pasaulē. Dažu labu reizi, nepieradusi svešas gaitas soļot, viņa bija jutusi tādu kā nožēlu, vai tikai nav pārsteigusies, bet, kad Edvards saslima, ar smagiem darbiem lauzīdamies, viņa pacietīgi to kopa līdz pēdējam brīdim.

Kāpēc viņiem toreiz, jaunībā, tēvs vai Gusts nevarēja atdot tos desmit hektārus, varbūt tagad viss būtu citādi. Kas viņa bija pie Gusta? Kalpone bez algas, kurai viņš uzkliedza daudz strupāk nekā citiem gājējiem, jo viņai jau bija aste bluķī — divi mazi bērni, kurus izvalcīt pa pasauli nemaz nav tik viegli, to katrs zina, kas bridis svešus dubļus. Un tagad nu viņai būs sava zeme! Bērniem nebūs jāblandās tā kā viņai.

— Emma, raksti, ko tu bimbā! — viņas atmiņu pavedienu pārcirta Gusta rupjais uzbļāviens. — Vajag pasteigties, kamēr citi nepieprasa. Domā, ka badakāšu trūkst.

Emma noslaucīja asaras un rūpīgi uzrakstīja lūgumu. Tas bija ievads viņas un bērnu jaunajai dzīvei, kur viņiem vairs neviens nevarēs uzkliegt. Darba būs daudz, ai,

cik daudz, bet pie tā viņa bija pieradusi un pieradinājusi arī bērnus.

— Es tā sadomājos, Gust, — teica Emma, slaucīdama asaras, — ka tomēr dzīvē atgriežas arī taisnība. Zemes tik daudz, kāpēc tad arī agrāk nevarēja pietikt visiem?

Gusts pārsteigts paplēta muti un gribēja uzkliegt māsai par tādu muldēšanu, sak, muļķe, ko tu pūt komunistu taurē, bet laikā apķēra, ko nozīmē Emmas vārdi: tā zoss noticējusi, ka savus desmit hektārus saņems dabā, nevis tikai uz papīra. Un, ja viņa tiešām tam tic, tad pagaidām labāk neteikt nekā, citādi vēl pieprasīs zemi citā vietā un uz viņa zemes uzsēdīsies kāds plikadīda. Kas tad apkops māju, jo vai tad svešam var uzticēt saimniecības vadību?

Nu labi, labi, Emmiņ, viņš noņurdēja. — Vai tev nu kādreiz pie manis kā trūcis? Kā savs cilvēks dzīvoji.

Emma gan iedomājās, ka viņai bieži trūcis ko svētdienās mugurā uzvilkt, bērniem bieži nav bijis apavu, bet Gusts to nav redzējis. Bet, tā kā brālis nekad ar viņu tik laipni nebija runājis, viņa norija pārmetumus un aizgāja uz kūti izslaukt govis.

Lauskis bija nolēmis pieprasīt zemi sava vecā saimnieka Stendera mājās. Te viņš jau agrāk bija kalpojis dažus gadus un pirmajā padomju gadā dabūjis zemi. Aiz birztiņas vēl stāvēja pagaidu mājiņa, ko viņš toreiz uzcēla. Tur auga arī nepotēta ābelīte, ko Imants pārnesa no meža un iestādīja. Ražu ievākt viņi togad nedabūja. Nemaz negribējās atcerēties, kādas bailības dabūja pārciest tā paša zemes gabaliņa dēļ. Stendera dēls Ludis pārradās no pilsētas reizē ar hitleriešiem un nakts laikā iztrieca viņus ar bērniem uz klaja lauka. Noteica, ka nav brīv ne bēgt, ne kustēties, citādi tūlīt lodi mugurā. Solījās gan cietumā iespundēt, gan zara galā uzkārt. Nebūtu saimniece pati iežēlojusies un atrunājusi, ka vajadzēšot taču arī strādnieku, kas zemi apstrādā, diez kā vēl būtu gājis. Piespieda palikt turpat par kalpiem. Ko bija darīt, vismaz bērnu dēļ gribējās dzīvot, un tā palika.

Saimniece jau nekas, tik slikts cilvēks nebija, bet diez kur dēlu tādu zvēru izaudzinājusi. Laikam jau tā, ka palutināja vienīgo dēliņu. Sūtīja augstās skolās, pa vasaru staigāja, rokas kabatās sabāzis, krāsainu cepurīti

pakausi atgāzis. Labi, ka drīz pazuda no mājas. Iestājies tur kādos esesistos un Baltkrievijā galu dabūjis. Māte jau nu raudāja, katram sava bērna žēl, bet, nudien, nebija grēks tādu nomaitāt. Laikam gan par dēla nelietībām viņai sirds nebija mierā, ka nebrauca atpakaļ. Pameta viņiem vienu zirgu un govi, vēl šķirdamās apraudājās: «Sak, ja nu, Lauski, kādreiz šā vai tā iznāk satikšanās citādā reizē, aizliec par mani labu vārdu. Es tev ļauna neesmu vēlējusi. Dēlu jau pats liktenis sodīja ...» Kas tas nu par likteni. Nebūtu līdis otram virsū, kas šo aiztiktu?

Bet tagad viņš ņems sev zemi tanī pašā vecajā vietā. Būda vēl stāv Imants izpotēs ābelīti, sastādīs jaunas, Mudīte jau izdomājusi, kādas puķes ziedēs ap māju. Mazie vai ik dienas runā, kādi āboli viņiem būs un plumes. Tikai sieva pukst un pūš — nevajagot steigties ar zemes prasīšanu, ka atkal kaut kas nenotiek. Vācieši vēl sēdot Kurzemē, un ko tur varot zināt. Kā toreiz, pirmajā gadā, aizskrējuši līdz Maskavai, un cik tad te tālu? Tā iebiedēta, ka pie katra mīnas sprādziena ar kurām vācieši piebāzuši malu malas, lec gaisā. Un tad vēl tās miesta vecenes reizēm piestāsta pilnu galvu.

Tomēr laikam ar tādām runām cilvēkus var arī iebiedēt. Viņš nu bija iecelts tajā zemes komisijā. Ienāca jau lūgumi pēc zemes, pēc piegriezumiem, bet varēja redzēt, ka daudzi nogaida, atliek uz vēlāku laiku, atrunājas, ka neesot ne lopu, ne inventāra, ar ko strādāšot. Saki tu viņiem, ka valdība palīdzēs, cik varēs, tad atmet ar roku — kur ņemšot, viss izpostīts. Paprasi, ko tad šie iesāks, ja neņems savu zemi, tad ko nu kurš — cits iešot valsts darbos, cits pelnīšoties uz dienām, cits strādāšot pie saimnieka pa vecam. Vai nu vēl nav diezgan izstrādājušies saimniekiem līdz apnikumam? Nē, lai sieva čīkst ko čīkst, viņš savu zemi prasīs, un tā viņam pienākas. Nevar taču pasaulē mūžīgi būt tā, ka vieniem pieder zeme, tā ka vienā dienā ne robežas apstaigāt, bet otriem ne tik daudz, kur kāpostus ziemai iestādīt.

Pirmajā zemes komisijas sēdē ziņojumu sniedza Ka-linka. Vispirms viņš pastāstīja, ka savu māju atdevis zemes fondā, bet to šeit nevienam nepiešķiršot. Ar radagabalu apriņķī aprunājies, ka atdošot valstij, kur ierīkot zirgu un mašīnu punktu. Viņam labāk patīkot, ja valsts paņemot viņa mūža darbu, nekā viens otrs jaunsaim-nieciņš noplicinot.

— Tā jau tagad viņi pēc zemes brēc, bet, kad būs jāapstrādā, tad tikai sāks čikstēt, — viņš nobeidza.

— Es domāju, ka tie prātīgākie zemi apstrādāt prot, — lēnā balsī iebilda Lauskis. — Pat labāk nekā tie, kam zeme piederēja līdz šim.

— Prast ir viena lieta, — atcirta Kalinka, — un pašam visu izbēdāt — otra. Tu vis, pie Stendera dzīvodams, neprasīji, cik viņam maksā izkapts, cik arkls. Saņēmi gatavu un pucēji vaļā.

Lauskis neatbildēja. Daudz ko būtu varējis pateikt pretim, bet vai nu sēdē jāizrunā tādi jautājumi.

— Tepat, skaties, Vanadziene pieprasījusi desmit hektāru no Miglas Augusta zemes, — Kalinka šķendējās tālāk. — Ko viņa, viens vecs cilvēks, ar tiem iesāks? Būtu jel dēls dzīvs, bet tā jau vairs nav ko gaidīt. Es saprotu, būtu pieprasījusi pūrvietu, kur kartupeļus un saknes iedēstīt, bet desmit hektāru!

— Cik tad mums tās zemes ir, ko dalīt? — iejautājās Priedes Jānis. — Ja visiem iznāks, tad vajag dot. Arī Vanadzienei.

— Kas viņu īsti zina, cik ir, — Kalinka atrūca. — Lai jau ņem. Es domāju tā, piešķirt visiem, kas ir pieprasījuši, tad nevienam nebūs pāri nodarīts. Atsevišķi katru lūgumu lasīt jums priekšā nebulu vērts, tā mēs līdz pusnaktij nosēdēsim. Es sastādīšu lēmumus un sarakstu un došu jums nākošajā sēdē parakstīt.

Tā viņi todien izšķīrās. Lauskis gāja uz māju un domāja, cik tāda sēde gan vienkārša. Te taču daudzu cilvēku dzīvē sākās jauns pagrieziens. Viņš bija iedomājies, ka viss būs ļoti svinīgi, bet iznāca tāda kā vilšanās. Varbūt tā arī vajag. Ko tur daudz runāt, lai katrs savā sirdī izjūt, ko ieguvis. Bet kāpēc Kalinka raisās no savas mājas vaļā? Zināms, viņš ir to nolaidis līdz pēdējam, ēkas sašķobījušās. Kas tur par zirgu punktu — zirgiem nāks ūdens uz galvas, un nebūs kur mašīnas nolikt. Ej nu sazini, kas apriņķim te par gudrību. Varbūt domā parādīt, ka arī nolaistu māju var dabūt uz ceļa. Varbūt grib la-buko zemi atstāt jaunajiem zemniekiem, lai tie ātrāk tiek uz kājas.

Otra sēde bija dzīvāka. Kalinka nolasīja lēmumus, ka zeme piešķirta ir tiem, kas to pieprasījuši vecajās, četrdesmitajā gadā piešķirtajās vietās, ir liem, kas pieprasījuši no jauna. Jautājums tikai, cik atstāt katram no vecajiem. Tā kā pašlaik zemes esot atlikums, viņš liekot priekšā atstāt visiem trīsdesmit hektāru. Ja vēlāk zemes aptrūktu, tepat tā būs, nekur nepaliks. Aktīvie vācu atbalstītāji paši visi aizbēguši, un, ja kādam palikusi ģimene, māte vai sieva, tur nu nebūtu ko izrēķināties.

— Es nu nezinu, kā augstāki vīri domā, — iesāka Lauskis. — Es palasīju instrukciju. Tur sacīts, ka vācu kalpu ģimenēm vairāk par astoņiem hektāriem nevajagot atstāt.

Es biju apriņķī, — Kalinka atmeta ar roku, mans radagabals saka, tas, kā vietējie skatoties. Tagad ir tāds stāvoklis, ka grūti novilkt robežu, ko skaitīt par vācu kalpu, ko ne. Nu, piemēram, Stenderu Ludis un Sarkaļu Vijums, — abi bija vācu dienestā. Labi, Sten-deriene aizbrauca, Sarkaļa kundze palika. Stenderiem māja bija uz dēla vārda, tad vecajai būtu jāpieprasa zeme no jauna, un mēs viņai piešķirtu desmit hektāru. Bet Sarkaļu mājas ir uz vecās vārda. Ja dēls precējies, kā Vijums, tad par viņa ģimeni jāuzskata sieva un bērni, māte jau ir atsevišķa ģimene. Varbūt es lāgā nesaprotu savu radagabalu, izsakieties jūs, — viņš beigās piebilda.

— Mjā, — noņurdēja Priedes Jānis, — es arī nezinu, kā būtu labāk.

Lauskim arī bija grūti izšķirties. No vienas puses likās, ka Kalinkam nav taisnība, no otras — kamēr cilvēku maz un zemes diezgan, lai jau skaitās uz Sarka-1 ienes vārda.

— Nu, kā tad priekšsēdētājs domā? — nemierīgi iejautājās Kalinka. — Ja nu reiz ir runa par kalpošanu vāciešiem, tad jāizspriež, vai tos, ko iesauca leģionā, arī uzskatīt par ienaidniekiem? Piemēram, Baldiņietei divi dēli vācu armijā, Līdumietci viens. Un pašam Ozolam tad jājautā, kur ir viņa dēls?

— Njā, — Priedes Jānis atkal norūca. — Tos nu par ienaidniekiem tā kā nevarētu skaitīt.

— Nu, lūk, — Kalinka dzīvi uzķēra, — tur jau ir tas, ko es saku. Es domāju tā, ka apriņķi tā kā tā visas lietas vēlreiz ņems cauri. Ja kas neklapēs, lai neapstiprina. Kāpēc tad mums jābūt tiem nemiera cēlājiem? Ko tu vari pateikt, kā laiki kādreiz grozās? Vienmēr labāk ar labu.

— Es gan domāju, — iebilda Lauskis, — ka nu reiz tām laiku maiņām būs punkts. Ja jau tik tālu aiztrieca vāciešus, tad tie vairs atpakaļ nenāks.

— Vācieši, tad vācieši, Kalinka novilka. — Bet Kurzemē vēl stāv mūsu leģionāri. Runā, ka tie jau nu ar labu nepadošoties. Kā tad deviņpadsmitajā gadā zaļie izsita visus.

— Nu, toreiz bija citādi, — nepiekrita Lauskis. — Ne nu zaļie ko izdarīja, bet krievu zemei bruka virsū no visām pusēm stiprākas valstis.

— Un vai tagad būs citādi? — Kalinka nepadevās. :— Man viens virsnieks stāstīja, — viņš noslēpumaini pieliecās Lauskim pie auss, — ka tik drīz jau šie mājā netikšot. Tiklīdz sakaušot vāciešus, sākšoties karš ar angļiem un amerikāņiem. Tas esot tikpat kā āmen baznīcā. Un tad vairs šie neizturēšot, tad esot beigas. Būšot pašu zemē nemieri.

— Es nezinu, kas tie jums par virsniekiem, — Lauskis noskaitās. — Kur jūs viņus tādus raujat? Es esmu izrunājies ar desmitiem, — man tā krievu mēle vēl no pirmā kara, — bet visi kā viens saka — šitas karš būs mācība visai pasaulei neķerties mūsu zemei cinkšļos.

— Es jau neko nesaku no sevis, — Kalinka sāka taisnoties, — tikai to, ko citi saka. Un te, zemes lietās, te galvenā teikšana priekšsēdētājam. Nu, nosaki, Priede, cik atstāt tavam vecajam saimniekam, cik Sarkalienei, cik Miglas Augustam. Ja tu sacīsi astoņi hektāri, es rakstīšu — astoņi. Ja sacīsi divi, tad divi. Ja pavisam noņemt — lai iet. Vai tad jūs domājat, man to kulaku žēl? Tagad pats esmu bezzemnieks, tāds pats kā jūs abi. Tev, Lauski, zeme jau vismaz uz papīra, man vairs pat tur nav. Nu, izšķir un pasaki! — viņš uzstājīgi skatījās Priedes Jānī un paņēma spalvaskātu.

— Ko tad es, — Jānis atmeta ar roku. — Tev radinieks apriņķī. Tu pats labāk zini.

- Nē, pasaki tu, — Kalinka neatlaidās. — Lai iet pēc likuma. Priekšsēdētāja balss izšķir strīdu.

Priedes Jānis tūlīt neatbildēja. Atcerējās, ka apriņķī, uz kurieni viņš bija izsaukts kopā ar citiem pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājiem, teica, ka vācu kalpu ģimenēm jāatstāj tikai astoņi hektāri. Bet ej nu izšķir, ko skaitīt par ienaidnieku, ko par viņa ģimeni. Sarkalis bija šucmanis, tas ir skaidrs, bet māja uz mammas vārda, un, kā rīkoties tādos gadījumos, to neviens skaidri nepateica. Neienāca ari prātā uzprasīt. Varbūt tomēr labāk atstāt Sarkalienei vairāk zemes, kā nu tā cilvēkam vecumdienās pāri darīs. Jau tā viņai no simt hektāriem paliks tikai trīsdesmit.

Kalinka par jaunu iemērca nožuvušo spalvu tintē un nepacietīgi paskatījās Jānī.

Lai tad iet visiem pa trīsdesmit, - tas pameta ar

roku.

Vai tu, Jāni, sev neprasīsi zemi? — Lauskis jautāja Priedem. — Tik ilgi esi Dūmiņu laukos pēdu pa pēdai nostaigājis. Tur katrs tīrums ar taviem sviedriem nomēslots.

— Ko es, — Jānis vienaldzīgi atteica, — ko es ar šo iesākšu, viens cilvēks?

Lauskis pagaidīja, kamēr Kalinka aiziet. Viņam jau sen bija gribējies aprunāties ar Priedes Jāni. Kur tas laiks, kad citos gados visās malās kūla, ka kūpēja vien, bet šoruden viens pats dampītis kā nabags ņēmās pa viņu pagasta galu. Viņš bija, slotas žagarus meklēdams, nejauši uzskrējis virsū Sarkaļu lielajam kūlējam un lokomobilei Melnajā silā, kur Vijums to noslēpis pirms prombraukšanas. Miglas Augusta dampis arī stāvēja dīkā, tam esot vācieši skrūvi sadauzījuši un vēl šādas tādas vainas nodarījuši. Vai tad tā nu būtu, ka nevarētu sataisīt? Kalējam gan arī darba rīki izvazāti, bet tik jau pa visām mājām salasītu.

Kā tu. Jāni, domā tikt galā ar kulšanu? — viņš lēnīgi apjautājās.

— Gan jau pamazām izkuls, — Jānis tāpat atbildēja.

— Vai nevajadzētu to lietu taisīt ātrāk? Cilvēkiem nav ko ēst, un valdībai ari jānodod.

— Vajadzētu gan, — Jānis piekrita. — Bet kur lai ņem mašīnas?

— Mašīnas es zinu, bet tev jānāk palīgā tās izvilkt no krūmiem un šķūņiem, — Lauskis pacietīgi šķetināja savu nodomu.

— Es jau labprāt uz kādu dienu izraušos no pagastmājas, — Jānis piekrita.

— Varbūt pat tas nebūs vajadzīgs, — Lauskis prātoja. — Nezinu, kā to lai izsaka. Spēka vīrus es sameklēšu. Bet tev vajadzētu mums tā kā uzdot to izdarīt. Varbūt pilnvaru izrakstīt. Teiksim, man un Gauženam. Lai nevar kāds ceļā stāties un izjaukt. Tev taču nekas pret mums nevar būt?

— Nē, nē, lai dies pasargā! — Jānis iesaucās. — Kult vajag. No apriņķa prasa, cik jau esam izkūluši un nodevuši.

— Tad varbūt izraksti to papīru tūlīt, — Lauskis steidzināja.

Tajā pašā dienā viņš aizgāja pie Gaužena. Tas prata ar dampjiem rīkoties, jo rudeņos bija pelnījies, iedams par mašīnistu. Norunāja par dampja atrašanu Sarka-īienei nekā neteikt, iet un mēģināt to vienkārši izvilkt. Palīgos paņēma kalēju Saulīti, dažus jauniešus un pasauca Mirdzu.

Izrādījās, ka kuļmašīnu izkustināt nav tik vienkārši. Tai bija noskrūvētas dažādas daļas. Trūka arī siksnas.

— Nolādētais Viļums! — Gaužens sodījās. — Tas tev katru sīkumu izdomājis, kā sariebt.

— Jā, ko tu izdarīsi, — nopūtās Lauskis. — Atnācām kā lieli vīri ar papīru kabatā, bet tomēr mūs nelaiž klāt.

— Mums jādabū mašīna ārā, lai tur vai kas! — Mirdza negribēja atlaisties. — Kaut vai uz rokām iznesīsim!

— Dūšīga meita! — Lauskis pasmējās. — Ja mēs visi tādi būtu, tad vairs zirgu nevajadzētu. Bet ko tad iesāksim iznesuši? Tā jau tas ir taisīts, lai katrai skrūvītei būtu sava nozīme.

— Saulīša tēvs uztaisīs jaunas, — Mirdza ieminējās un lūdzoši paskatījās kalējā.

— Tevis dēļ, cielaviņ, es pat zelta gredzenu izkaltu, ja būtu jaunāks, — Saulītis jokodams apkampa Mirdzu.

— Bet, redz, man jau nav fabrikas, kur tadas lietas drāž.

Veči uztaisīja pīpes. Likās skaidrs, ka kuļmašīnu izvilkt neizdosies, bet pamest arī bija žēl, tāpēc visi vēl kavējās aiziet, it ka laiks dotu padomu. Izprātojās šā un tā, gan prasīt apriņķim, vai nav agrākā kooperatīva noliktavās palikušas daļas, bet tādu varbūtību atmeta, jo bija dzirdējuši, ka vācieši kooperatīvu pirms aiziešanas uzspridzinājuši.

Jauniešiem kļuva garlaicīgi un sāka arī salt. Mirdza uzaicināja skriet sunīšus un piesita Lauska Imantam. Tas dzinās pakaļ Gauženu Valdim, kas neparko negribēja doties rokā, bet skriedams tik nelaimīgi paklupa, ka sagrūda kāju un apsēdās. Manīdami, ka ar puiku notikusi nelaime, arī vecie sanāca tam apkārt. Mirdza jutās vainīga, ka iesākusi draiskuļošanos, un notupusies taustīja Valda kāju. Pēkšņi viņa juta, ka pašai kāja ieslīd zemē, it kā zem sūnām nebūtu stingra pamata.

— Izskatās, ka tur būtu manta aprakta, — Saulītis piezīmēja un paspēra sūnas ar kāju. Tās atlēca nost kā vaļīgas un atklāja irdenu, ne visai sen uzraktu smilti.

— Te kaut kas ir! — viņš priecīgi iesaucās, un arī citi, aizmirsuši zēna nelaimi, sāka ar apavu purniem bakstīt smilti.

— Paņemsim lāpstu, — teica Gaužens, kas katram gadījumam bija to paķēris līdzi. Jau ar pirmajiem dūrieniem lāpsta atsitās pret kaut ko cietu. Tā bija koka kaste, ierakta sila smiltī un rūpīgi nomaskota ar sūnām un sausām skujām.

Attīrījuši zemes, vīri nocēla augšējos dēļus.

— Velns tavu zēveli! — iesaucās Saulītis. — Tā jau kuļmašīnas pūra lāde.

Kastē tiešām atradās visas mašīnai noskrūvētās daļas. Vārīgi, it kā tās būtu no stikla, viņi cēla ārā un apgrozīja pirkstos kā dārglietas. Pašā dibenā saritināta gulēja siksna.

— Valdiņ, puisīt, — Lauskis atcerējās zēnu, kas sēdēja uz zemes un kārām acīm noskatījās, kā cili mīlinās ap mašīnas piederumiem, — par šitādu atradumu es būtu ar mieru abas kājas izmežģīt. Bet nu pasaki, - vai tev stipri sāp? Ka nav vēl lauzts!

Valdis uzrausās kājās. Sāpēt sāpēja, bet atsperties varēja arī uz sagrūstās kājas.

— Pieliks vakarā slapjus mālus, un būs vesels, — Gau-žens mierināja.

— Vai tas nu pirmo reizi zemnieka cilvēkam gadās? Mirdza, tu patrenkā atkal puikas, — viņš piepeši kļuva jautrs, — varbūt vēl kaut ko atradīsiet?

Saulītis domāja, ka varētu kuļmašīnu atstāt pa nakti mežā un nākt otrā rīta, bet Lauskis tā nebija ar mieru. — Ko tur var zināt, ka citi arī tāpat nemeklē mantu, un tad mēs paliksim ar garu degunu. Arī Gauženam gribējās mašīnu ātrāk dabūt āra, un viņš aizsūtīja jauniešus uz cirsmu pēc bērza malkas, ar ko iekurināt dampi. Labi pārzinādams, kas tādās lietās vajadzīgs, viņš bija paņēmis arī pāris spaiņu ūdens nešanai. Tas gan bija patālu, pāri cirsmai Sila ezeriņā, bet ko cilvēks nevar izdarīt, ja labi grib. Ar zirgu tikpat pie ezera klāt netiks, apkārt staigns. Jaunāko puiku Pauli viņš aiztrieca uz māju pēc laternas gadījumam, ja uznāktu tumsa. Lika atbraukt zirgu, jo Valdis nekāds gājējs nebija.

Skrūvējot, kurinot un ūdeni nesot, tiešām uznāca liela krēsla. Stāvēdama kuļmašīna bija iegrimusi un negribēja kustēties no vietas. Tad Lauskis ar Saulīti pieķērās katrs savā stūrī un mēģināja stumt. Jaunieši aplipa ap mašīnu un spieda cik varēdami, bet tā lepna un neiekustināma palika savā vietā.

Vīri noslaucīja sviedrus un uzvilka dūmu. — Laikam nekas neiznāks, — arī Lauskis sāka šaubīties.

— Ja vēl vienreiz paspiestu, — tagad atkal Gauženam kļuva žēl pamest sakurinātu mašīnu. — Bet tā drusku stingrāk kā pirmo reizi, tad vajadzētu iet. Es tā jutu, ka vajag cilāties.

Šoreiz pat Valdis nenocietās un pievienojās stūmējiem. Mirdza manīja, ka visi sasprindzina spēkus līdz galīgai robežai, un arī pati savilka muskuļus kā stīgas.

— Nu, tagad tā kā pie plostiem — viens, divi - re-ei-zē! komandēja Lauskis.

Pēc trešā «re-ei-zē!» mašīna sakustējās un cēlā gaitā pukšinādama sāka slīdēt pa šovasar izkaltušo meža ceļu. Daudzbalsīgs «urā!» pāršķēla meža klusumu un aizskanēja pāri koku galotnēm. Kā uzvarētāji gūstekņi ļaudis ielenca mašīnu, bet tai pa priekšu, Gauženam ceļu rādīdams, gāja Lauskis. Pusceļā viņi satika Paulīti ar māti, kas atdeva viņiem laternu un uzņēma ratos nomocījušos Valdi. Piedāvāja sēsties ari Mirdzai, bet viņa atteicās, piespieda braukt Saulīti kā vecāko.

Spocīgs izskatījās brauciens pa silu naktī laternas gaismā. Rati grabēja, pa saknēm dauzīdamies, un mašīna klabēja. Bet tomēr tas likās tik jautri, tik dēkaini, ka zēni un Mirdza aizmirsa smeldzi muskuļos un uzsāka jautru dziesmu. «Žēl, ka Ēriks nevar būt te,» Mirdzai iesāpējās sirds. «Un Kārlēns . . . Kas tā būtu viņam par dēku!»

Pusnaktī mašīna iebrauca Stenderos. Nolēma kulšanu sākt no turienes, jo lielajā šķūnī bija savests daudz labības, kas tagad piederēja valstij.

Otrā dienā Lauskis ar Gauženu nogāja pie Miglas Augusta.

— Nācām apskatīties, kas tev ar to dampi par ķibelēm, — Gaužens iesāka sarunu. — Beidzamais laiks sākt kult.

— Jā, jā, — Augusts dzīvi piebalsoja. — Tā vajadzētu kult, ka vairs ne ciest. Miltu ne saujas, klētī neviena putraimiņa.

Kas tad īsti ir ar kūlēju? Varbūt var laist vaļā? — Gaužens turpināja.

Vai tad es nebūtu palaidis, ja varētu! — iesaucās Augusts. — Puspagasta būtu apkūlis. Tā kā citos gados.

— Parādi, varbūt var sataisīt.

-— Kur tu to sataisīsi, — Augusts gandrīz ievaidējās, — kas beigts, tas beigts. Tāpat kā cilvēks — kad miris, tad raudi vai dziedi, no miroņiem vairs neuzcelsi, kamēr pastardienā.

- Bet varbūt nav beigta, tikai slima, un slimu var ārstēt, — neatlaidās Gaužens.

Mīļais Gaužen, — Augusts uzlika roku uz sirds un ar savu uzticīgo skatu vērās tam acīs, tu gan vari man ticēt! Es jau arī pa šiem gadiem kaut ko no mašīnas esmu iemācījies. Taču par to dārgu naudu samaksāju un atpakaļ vēl neesmu dabūjis. Kad es tev saku, tas ir miris un beigts.

— Jūs varētu mums to mironi vismaz parādīt, — iejaucās Lauskis.

— Es jums sacīšu ... — iesāka Augusts, un balss viņam aizspriedās, — es jums sacīšu, es nevaru uz to skatīties. Nav jau labi pasaulīgai mantai tā pieķerties, lai dievs man grēciniekam žēlīgs, bet to kūlēju es bi ju iemīlējis. Toreiz tā domāju tak varu cilvēkiem palīdzēt, ar ko dievs mani svētījis, bet kad šitā iznāca ... — un no Augusta apaļajām ačelēm izspiedās asaras.

— Neraudiet, Miglas kungs, — Lauskis mierināja. — Mēs apskatīsim vieni paši.

— Ja nu jūs man, skaidram cilvēkam, neticat, — Augusta balsī ieskanējās sapīkums, — tad nāciet, nāciet apskatīt.

Viņš ieveda atnācējus šķūnī, kur stāvēja Gauženam tik labi pazīstamais «Maršals». No ārpuses tam nekādas lielas vainas nemanīja, tāpēc Augusts steidzīgi sāka stāstīt:

— Vilks viņu zina, ko vācieši domājuši, ko ne, — visi sieti aizvazāti. Varbūt arī vācieši nav vainīgi, vietējie paši vilkuši mājā, ko nu varējuši. Bet ko tu bez sietiem iesāksi?

Gaužens ar Lauski brīdi klusēja. Jocīgi tas bija, ka taisni sietu trūka, bet vai nu baznīcas vīrs ietu blēdīties.

— Tad tu saki, ka šoruden no kulšanas nekas neiznāks?

— Tad jau tev tā mašīna vairs neder? — Lauskis nevainīgi iejautājās.

— Nu it nekam neder, — Augusts dzīvi uzķēra. — Lūžņos — un beigts. Es saku, tādu naudu toreiz ieguldīju, domāju, būs pagastam labums . . . Kur tu tagad tādus sietus ņemsi? Ārzemju firma.

— Tad jau tev nekas nevar būt pretim, ja pagasts mašīnu paņem sev? — Lauskis it kā nenozīmīgi izmeta.

— Vai tad pagastam vēl drupu trūkst un lūžņu? — Augusts mēģināja jokot, bet viņa ļumīgie vaigi tomēr drusku ietrīcējās.

— Lai nu arī lūžņu netrūkst, bet mēs esam gatavi ņēmēji, — Lauskis nopietni noteica. — Sastiķēsim pa vairākām mašīnām vienu un laidīsim vaļa.

— Ko nu dzen jokus, Lauski, — Augusts uzsita viņam uz pleca. — Katrai firmai citāda ierīce.

— Es domāju nopietni, — Lauskis palika stingrs,

— mēs to mašīnu paņemsim un salāpīsim.

— Prom nu gan es nedošu, — Augusts tāpat atteica pretim. - Tā ir mana manta. To var šekpat Gaužens apliecināt.

— Manta, tad manta, — Gaužens negribīgi norūca.

— Bet mēs esam iecelti par atbildīgajiem kulšanas lietās.

— Un mēs varam katru kuļmašīnu mobilizēt, — papildināja Lauskis.

— Vai tad kropļus kāds mobilizē, Lauski, ko tu runā? — Augusts atkal mēģināja sarunu pārvērst jokā.

— Karā taču arī neņem bez kājas vai rokas.

— Mūsu karā noderēs, — Lauskis mierīgi atbildēja.

— Es domāju, Gaužen, te nav ilgāk ko kavēties. Šodien apšlakosim un brauksim pakaļ.

— Nē, kungi, es tā neesmu ar mieru, — Augusts protestēja.

— Mums ir dokuments, — Lauskis izvilka no kabatas izpildu komitejas apliecību un pastiepa to pret Augustu.

- Es bez brilles neredzu, tas atbīdīja Lauska roku.

— Nekā neredzu.

— Migla, es tev teikšu pavisam nopietni un pēdējo reizi, — tagad arī Gaužens kļuva stingrs. — Vai nu meklē sietus rokā un laid mašīnu darbā, vai arī mēs to nacionalizēsim.

Varēja redzēt, ka pēdējais vārds Augustu sabiedēja ne pa jokam. Iesarkanās ūsas pašļuka uz leju, un bārdiņa zoda galā sāka trīcēt.

— Nu, ko jūs tā ar draudiem, savi cilvēki! — viņš murmināja. Es lūkošu sameklēt. Varbūt vācieši tepat kaut kur nosvieduši. Līdzi jau tādus krāmus neveda.

— Līdz rītam, — Gaužens cieši ielūkojās Miglām acīs.

— Līdz ritam sameklē, — viņš vēl atkārtoja.

Kad viņi bija labu gabalu no Miglām, Lauskis bažīgi iejautājās: — Bet ja nu viņš mašīnu nesataisa?

— Sataisīs, — Gaužens pārliecināti atbildēja. — Es Augustu pazīstu. Glums kā maita un bailīgs kā aita.

13.VĒSTURES ATSTUMTIE

Liela sila vidū, plašā, no virspuses labi nomaskotā zemnīcā uz nekrāsota, netīra dēļa galdiņa dega stearīna svece. Aj) to uz nomizotiem bērzu bluķiem sēdēja seši vīri un spēlēja kārtis. Pašā kaktā uz lāviņas, ko klāja ar palagu rūpīgi nosegts siens, gulēja jauns vīrietis un apātiski skatījās spēlētājos. Viņa bālajā sejā no deguna uz lūpu kaktiņiem bija iegriezušās dziļas rievas. Viņš izskatījās kā smagu slimību pārcietis. Nu jau bija pagājuši divi mēneši, kopš viņš atstāja savu māju un, bēgdams no mobilizācijas, piebiedrojās meža cilvēku bariņam. No zemnīcas viņš izgāja reti, tikai dziļā krēslā vai naktī, jo viņu vajāja bailes uzgrūsties kādam nejauši ieklīdušam gājējam vai dezertieru ķērājiem. Bezdarbība un ģimenes traģēdija — tā viņš domās apzīmēja šķiršanos ar Elzu — bija Arturu Jansonu nomocījusi līdz trulumam. Viņš varēja caurām dienām zvilnēt savā guļas vietā un raudzīties griestos, pa kuriem reizēm rāpoja zirnekļi. Dienā parasti zemnīcā valdīja klusums vai čaukstēja apslāpētas sarunas. Vakaros viena daļa iemītnieku aizgāja sardzē, citi medībās, ka viņi sauca pārtikas sagādi un laupīšanas. Jansonu te uzskatīja par slimu vai vienkārši «ņuņņu», ka Sarkaļu Vijums dzērumā ne vienreiz vien bija viņu lamājis, un tāpēc nekādus uzdevumus pagaidām neuzlika. Mājās palikušie spēlēja kārtis vai iedzēra, kad «medniekiem» bija laimējies pagrābt «dzimtenes» brūvējumu. Dzeršanā piedalījās arī Jansons, bet kāršu spēle viņam riebās. Riebās apžulnītās, nospeķotās kārtis un ciniskie izteicieni, kas pavadīja vai katru izspēli. Kā tagad pat — noklaudz pie galda dēļa piesistie pirkstu kauliņi un nogārdz Viļuma izdzertā balss:

— Še, sit manu žīdeni!

Jansons jau tik tālu ir iemācījies spēlētāju žargonu, ka zina — par žīdeni sauc pīķa dāmu. Kārava dāma ir blicmēdele, krusta dievmāte, bet sirds dāmu tie, viņu kaitinādami, iesaukuši par Elziņu.

— Nu, krāmē, krāmē virsū tai žīdcnei! — Vijums rēc, nevarēdams sagaidīt pretspēlētāja kārti. — Nav ko že-nierēties. Smiltenē mēs šitādas dzīvas krāmējām bedrē.

Jansonu noraustīja nervozi drebuļi. Viņš iedomājās dzīvu cilvēku kapā, kur tam sejā, acīs, mutē birst smiltis un sāk ņemt elpu un smacēt. Bērnībā viņš bija izmēģinājis, cik ilgi var izturēt bez elpošanas. Vairāk par divām minūtēm viņš nevarēja, ausis sāka džinkstēt, deniņos dauzījās veserīši, visa galva pieskrēja asinīm un kļuva karsta. Vajadzēja palaist aizturēto degunu un muti un grābt plaušās gaisu, kas pēc tāda izmēģinājuma šķita gardāks par visiem kārumiem, kādus vien varēja iedomāties.

Bet kā ir cilvēkam, ja smiltis lieliem lāpstas grūdieniem birst un birst virsū, arvien biezākā un smagākā kārtā un pēc galēja sasprindzinājuma nenāk atvieglojums — nevar atvilkt elpu, nevar pakliegt, pat ne pakustēties?

— Kā viņas spiedza, kad mēs ņēmām uz durkļa viņu sprogaiņus! — turpināja Vijums.

Nu, spēlē, spēlē, pastāstīsi vēlāk, nepacietīgi viņu pārtrauca Miglas Leopolds.

— Es kauju ar blicmēdeli! — atrēca Vijums. — Bet no tiesas, tas bija nāvīgs skats, kā mēs viņus dzinām uz bedri. Saproti, viens tāds vecs rabīns pakrīt gar zemi. Nevarot paiet. Kā uzlaidu reiz krustām pār muguru, tā augšā kā pestītājs lieldienā.

— Ne par velti saka - bēg kā žīds no krusta, — ņirgājās Leopolds.

— Ne velna, — zobus atņirdzis, smējās viņa jaunākais brālis Gotfrīds, — tad jau mācītāja kungs būtu viņus ar krusta zīmi sen no Latvijas izkvēpinājis.

— Ko es tur varēju darīt, — Grēbers, uzmanīgi pētīdams savas kārtis, atteica. — Pats Ulmanis sūtīja Du-bina dēlam uz kāzām apsveikuma telegramu.

— Ulmanis bija ņuņņa pret žīdiem, lūk, kas viņš bija, — iekaisa Leopolds. — Ja mūsu Celmiņu Gustis būtu ticis pie vārda, tas kopā ar Dāvi dažās dienās iztīrītu Latviju. — Judenfrei! — lūk, kas stāvētu rakstīts uz visiem robežstabiem.

— Tu neķeries Ulmanim bārdā! — sašuta Viļums. — Tas vīrs zināja, ko dara.

— Viņam jau bārda nemaz neauga, — divdomīgi smīnēdams, piezīmēja Grēbers.

— Lai viņam bārda neauga, bet savu zemnieku labumu viņš mācēja aizstāvēt, — iekaisis kliedza Viļums. — Kas izgudroja piemaksas par sviestu? — Ulmanis! Kas pateica, ka lauksaimnieks ir pirmais cilvēks valsti, tie visi citi lai viņam zābakus nopucē? — Ulmanis!

— Kas ir, tas ir, un, kas nav, tas nav! — gribēdams paspīdēt ar asprātību, viņu pārtrauca Zariņu Arnis.

— Klusi, cūka, kad liellops runā! — Viļums viņam pagrūda dūri zem deguna. — Tu vēl visā augumā pa gultas apakšu stagāji, kad Ulmanis jau bija Latviju nodibinājis!

— Un žīdiem pārdevis, — izgrūda Leopolds. — Celmiņu Guslis, tas būtu . . .

— Celmiņu Gustis, Celmiņu Gustis! — mēdījās Viļums. — Celmiņu Gustis būtu zemniekiem deviņas ādas noplēsis un pašus sagrūdis rīklē saviem fabrikantiem un bodniekiem. Ulmanis zināja, kam jādod pirmā vieta. Un, pasaki, — kā tev trūka? Ar pankūkām cūkas baroji!

Sacēlās tāda rēkoņa, ka Jansonam sāka sāpēt ausis. Uzrausies no guļas vietas, viņš kā apreibis, gar sienu taustīdamies, līda uz durvīm.

Jansons izstreipuļoja no zemnīcas un kāri vilka plaušās dzestro nakts gaisu. Viņš jutās kā no Viļuma notēlotās bedres dzīvs izkļuvis brīvībā. Šī rupjība, šis cinisms un neķītrība viņu smacēja kā vircas bedre, šie cilvēki derdzās kā maitu smirdoņa.

Cikreiz viņš naktīs, tāpat kā šovakar, izbēdzis no zemnīcas, nebija vēlējies no viņiem aiziet, uzmeklēt kādu klusu, jauku stūrīti upes vai ezera malā un dzīvot kā vientulis, iegremdēdamies sevis un pasaules apcerē. Ar dzīvo dzīvi viņam pārtrūkušas visas saites — tās sarāva Elza ar savu aiziešanu. «Elza . . . Elza! Ja tevi varētu atsaukt. ja būtu tāds burvju vārds, kas tevi atvestu uz zvaigžņu mirdzuma, uz putna dziesmas, uz puķu smaržas, kā dzejnieks saka, tici, mēs atrastu tādu mierīgu kaktiņu, kur dzīvotu divi vien. Es tev, tu man. Nekādi ārpasaules trokšņi neielauztos mūsu dzīvē. Es tevi uz rokām nēsātu, tu maigā, ēteriskā, vienīgā. Kas tevi saista pie tiem boļševikiem, materiālistiem, kas tevi pārvērtis tik svešu, tik nepazīstamu? Elza, ja tev ir cilvēka sirds krūtīs, atgriezies, izrauj mani no šīs bedres, kur es aizeju bojā. Elza!» viņš kliedz bez skaņas, jo skaļuma viņam ir bail, tas varētu viņu nodot nezināmajiem meklētājiem, no kuriem viņš izjūt paniskas bailes. Kā var dzīve būt tik rupja? Mobilizācija. Kam ir tiesības mobilizēt viņu un sūtīt karā? Viņš neatzīst tādu karu, viņam nav gar to daļas. Lai karo tie, kas to izjūt par savu lietu, vienalga, vienā vai otrā pusē. Viņš ir pacifists un paliek savās pacifista pozicijās.

Tīras rokas, tīra sirds, tīras drēbes un māja — tas ir bijis viņa mūža ideāls. Tikai tagad, uz laiku, viņš iedzīts starp šiem rupjajiem cilvēkiem, bet viņš nepaliks starp tiem, viņam jāatrod kāda izeja, viņš nav pieradis pie tādas netīrības, kas te valda, pie nemazgātas veļas, pat utīm, kas tik riebīgi ložņā gar miesu un kņudinās. Tikai pašlaik viņš nevar aiziet, jo nav kur iet. Te vismaz viņu baro, nedzen nost no galda, uz kura parādās visi labumi, kādi vien atrodami zemnieka klētī un pieliekamajā. Kāda viņam daļa, kur tie ņemti. Zieds arī neprasa, no kādiem trūdiem saknes sūc nepieciešamo barību, tas uzzied krāšņs un vienreizējs. Vai cilvēks, visas radības kronis, lai neņemtu sev tādas tiesības? Protams, viņam tas ir pagaidu stāvoklis, viņš mēģinās tikt prom no šejienes uz citu zemi, kur nejaušība dod cilvēkam rokā tādas bagātības, ka tas var kļūt neatkarīgs, dzīvot tikai sev, tiekot vaļā no rupjā maizes darba, ko viņš arvien bija slepeni nīdis kā savas personības ierobežotāju. Un, kad viņš būs turīgs vīrs, varbūt fermeris vai zelta raktuvju īpašnieks, Elza atkal pārnāks pie viņa. Nekā viņš nepārmetīs, ne ar vienu vārdu neatgādinās viņas maldus un savas sāpes. Viņu dzīve ritēs kā dzidra, saulaina diena palmu un pī-niju ēnā. Nekādi dzīves sīkumi, trūkums, ikdienas darbs neaptumšos viņu atjaunoto laimi.

— Ko tu te ložņā, ka nevari tupēt būdā! — kā griezīgs akords viņa sapņu melodiju pārrāva aizsmacis uzsauciens. Tas bija Viļums, kura iznākšanu no zemnīcas viņš nebija pamanījis. Jansons nevarēja saprast, kāpēc Viļums viņu vienmēr it kā uzmana, neļauj ilgi palikt vienam, sevišķi naktīs, kad viņš labprāt būtu kavējies laukā, klausījies priežu šalkoņā un raudzījies zvaigznēs, spožās un dziļās kā Elzas acis.

— Ej iekšā, tūlīt būs vakariņas, — Vijums pabīdīja Jansonu uz ieejas pusi. Viņš sarāvās no pieskāriena kā mimoza, — Vijuma rokas viņam vienmēr likās asinīm aplipušas. Viņš tomēr paklausīja tam uz vārda, jo Vijuma acis varēja reizēm iezvēroties tik draudīgi, ka iedvesa bailes ne tikai viņam, bet visiem zemnīcas iemītniekiem, kas te skaitījās viņa padotie. Viņš bija sevi iecēlis par «latviešu patriotu» komandieri un izrīkoja puišus «medībās», noteikdams, kur kuro reizi kas ņemams.

Kad Jansons iegāja zemnīcā, kārtis no galda bija novāktas un brāļi Miglas krāva uz tā maizi, sviestu, žāvētu šķiņķi, cukurbiešu sīrupu. Kaktā uz skārda krāsniņas sīca katliņš ar tējas ūdeni. Nogaidījuši Vijuma ienākšanu, visi ķērās pie maizes rikām, uzzieda tām sviestu un uzlika prāvas šķiņķa šķēles. Jansons skatījās, ka Vijums sevišķi trekni liek sev sviestu, gandrīz tikpat biezu kārtu kā maizes rieciens. Acīs tam spīdēja apmierinājuma sajūta kā dzīvniekam, kas ticis pie pilnas siles.

— Komandieri, vai spēkbarību šovakar neizsniegsi? — iejautājās Miglas Leopolds.

— Ja apņemies rīt pagādāt jaunu, tad došu, — atbildēja Vijums.

— Būs, — solīja Leopolds. — Vecajam pirtiņa kūp. No spekulantiem dabūjis lielisku raugu. «Dzimtenīte» tekot kā no tesmeņa.

— Lai tad arī iet, - Vijums piekrita. — Arni, padod trīs pudeles.

Kad pudeles parādījās galdā, arī Jansons atdzīvojās. Vienā malkā izdzēra atlikušo tēju un pastiepa krūzīti pret degvīna dalītāju. Neapmierināts norija siekalas, kad Arnis viņam ielēja mazāk nekā citiem.

— Nu tad, — Vijums pacēla savu krūzīti, — uz veciem labiem laikiem!

Visi izdzēra un norēcās. Jansons savu devu dzēra klusēdams un gaidīja noreibuma iestāšanos. Pēc otrās krūzītes galvā un locekļos iesitās patīkams siltums un Vijuma seja neizlikās vairs tik riebīga.

— Kas nāks mums rītvakar līdzi? — svarīgu seju jautāja Miglas Leopolds.

— Paņem Sīli, tas ir izturīgs nesejs, — norīkoja Viļums.

— Šoreiz nebūs tikai nešana, — Leopolds nicīgi atmeta ar roku. — Sula jānotecina.

— Kam tad? — vienaldzīgi jautā Viļums.

— Vecajai Vanadzienei, — kā trumpi galdā iesviež Leopolds.

— Vai ir vērts ar tādiem prauliem krāmēties? — norūc Viļums.

— Nu vai zini, — iekaist Leopolds, — tā vecene kļuvusi par daudz nešpetna. Piecpadsmit hektāru viņai atmērīti no mana vecā zemes. Nevis kaut kādas, bet tās, kur mēs kviešus sējām. Zirgs un govs viņai iedoti no mūsu kūts. Gaidi, ka tā ragana apmierināsies ar kaut kādu. No sugas govīm. Es viņai rīkli aizžmiegšu, lai aizrijas!

— Kā zini! — atteica Viļums. — Bet tā kā bez trokšņa. Un pievākt visus kankarus, lai domā, ka laupīšana.

— Nemāci, pats zinu! — lielīgi iesaucās Leopolds. — Neskopojies, dod vēl trīs pudeles. Rītnakt atdošu. Vecajam pirtiņa kūp. Tāpēc vien tā bāba jāpievāc. Sākusi bāzt degunu, kur nevajag. Soloties veco nosūdzēt par kandžas brūvēšanu. Es viņai parādīšu kandžu.

— Uzvelciet uniformas, — Viļums, jaunu pudeli vaļā taisīdams, iesaucās.

— Pats zinu! — Leopolds lielīgi atcērt. — Tovariš-čiem viens rēķins vairāk. Un taisni to lielo gaidītāju nokniebs.

— To tu gan gudri izdomāji, ar tām sarkano formām, — Grēbers uzslavē Viļumu. — Padomā, kas tas par nemieru ļaudīs. Viens otrs gaidīja kā nez kādus glābējus, bet šie ņem un aptīra. Ila-ha-ha! — viņš nodārdina smieklu šalti.

— Tā kā toreiz pie Līdumienes! — viņam piebalsoja Gotfrīds. — Sī tikai buldurē: «Man pašai sins Krasnajā Armijā, tovarišči, kā tad jūs tā?» Mēs sakām: «Ja tev sins tajā armijā, tad tev nevajag priekš mums nekā žēlot. Ja neņemsim paši, tad badā nomirsim. Tāpat tavs dēls, ja nelaupīs, tad drīz vien kājas atstieps.» Apraudājās vecenīte, saka, nu, tad ņemiet arī. Ja satieciet manu Erikiņu, iedodiet tam arī gabaliņu.

— Komiltoņi! Par šito joku dzeriet ārā visu, kas atlicis! — Vijums bļauj aizkauta vērša balsī. — Tikai paģirām drusku nolieciet!

— Vivat! Vivat! — aurē brāļi Miglas un Grēbers.

Jansons nespēj vairs nosēdēt. Viņš vai nu sagāžās uz

sāniem un nošļūk pret galdu, vai galva ļengani atkrīt atpakaļ. Viņš vairs nevar saprast, cik cilvēku ir pie galda. Liekas, tur sēd divi Viļumi un kustas kā pēc komandas — ko viens, to otrs. Ari Leopoldi ir divi, un tie citi — vesels bars cilvēku sēd un rēc, un kā operetes dvīņi izdara vienādas kustības. Ko teiktu Elza, ja redzētu viņu šādā kompānijā?

— Elziņ! — viņš iekliedzas. — Elziņ, glāb mani!

— Tas ir pilnīgi pilnā, — kāds nosaka. Divi uz kājām nedroši cilvēki paņem Jansonu — viens aiz galvas, otrs aiz kājām — un kā baļķēnu nosviež uz nāras.

— Elzai tagad cits brūtgāns ... — viņš vēl dzird Leopolda riebīgo ņirgāšanos.

— Stāvi nu mierā, ko tu spīdzini slimu cilvēku! — to norāj Sīlis.

— Šitādu sievišķi vajadzētu bedrē ieguldīt, — purpina Viļums. — Mēs viņas plikas izģērbām. Kā Ievas paradīzes dārzā. Vienai bija bērns. Gaišiem matiem un zilām acīm. Taisni kā vizbulītes pavasarī.

— Viļum, Viļum, runāsim kaut ko citu, — Grēbers vedina.

— Lai viņi pūst, kas tev par viņiem vairs ko runāt.

— Klusi, cūka, kad ... — Viļums atkliedz. — Saproti, stāv viņš pliks bedres malā, meitenīte, un skatās man acīs. Piepeši saliek rokas, kā mums māte mācīja dievu lūgt, un saka — skaidri latviski saka: «Krusttēv, man salst.» Kā es zvēlu viņam ar resgali, putra vien pajuka no galvaskausa.

— Viļum, Viļum, — Grēbers rausta viņu aiz piedurknes. Bet Vijuma acis ir izbolītas un stīvi pievērstas vienam punktam. Vaigu muskuļi raustās, un pierē ir iegriezušās trīs stāvas krunkas.

— Ārprāts un trīs plikie! — viņš gārdz, nenovērsdams acis no zara cauruma zemnīcas sienas baļķī. — Tur viņš ir! Tur viņš stāv! Zilas acis un gaiši mati! Atkal salicis rokas. Vai tad nevarēs tevi reiz dabūt bedrē! Mirsti! Mirsti!

Kā ārprātīgs Viļums izrāva revolveri un netēmēdams ielaida lodi sienā.

Zemnīcā pasmirda sēra smaka, kāds nejauši pagrūda sveci, un tā gāzdamās nodzisa. Viļums sāka šaudīt uz visām pusēm, līdz revolveris viņam izkrita no rokas. Rēkdams viņš uzgrūdās galdiņam, uzgāza to virsū Leopoldam un pats nokrita uz grīdas, kur jau gulēja pārbiedētie pudeles brāļi.

Zemnīcā ieskrēja sargs, viņpagastnieks Zupenieks.

— Ko jūs ālējaties kā ārprātīgi, — tas kliedza. — Pa trīs kilometri var dzirdēt.

— Viļumam uznāca kārtējā lēkme, — paskaidroja Grēbers.

— Tad vajadzēja jau laikus sasiet. Vismaz ieroci atņemt.

— Nu jau viņš būs rāms un gulēs līdz rītvakaram, — Sīlis mierināja sargu.

— Iedod lāsīti, — tas lūdzās. — Uz vietas stāvot, aukstums kniebj nabā.

Bet, kad uzrāva sērkociņu un iededza sveci, noskaidrojās, ka, pie zemes pieplakdami, vīri apgāzuši pēdējo pudeli, nosituši tai kaklu un viss dzēriens sasūcies Sīļa biksēs.

— Aiz to es domāju, kur man tas slapjums radies, — tas prātoja.

— Puikas, nu ir dūmi, — atzina Leopolds. — Ja rītā nebūs dzeramā, Viļums paģirās mūs nositīs.

— Jāiet jau šonakt pie vecā, — uzņēmīgi noteica Gotfrīds.

— Ko tad . . . pie reizes arī to veceni? — Leopolds šaubīgi iejautājās.

— Nu, zināms, — Gotfrīds parāva ar roku gar rīkli. — Iesi vēl šās dēļ rītvakar ceļu mērīt? Arni, tu vari nostāvēt kājās?

—- Nevaru, — tas novaidējās, bet pārāk steidzīgi, lai iznāktu ticami.

— Vai zini, te arī tādi ņuņņas vien ir salasījušies, — Leopolds īgni norūca. — Ko bolāt acis, pievāciet vismaz komandieri! Mēs pucējamies un ejam.

Kamēr citi atģērba un guldīja Viļumu, Leopolds ar

Gotfrīdu nometa savas drēbes un uzvilka sarkanarmiešu formas.

— Brālīt, tagad mēs esam mobilizēti! Raz, dva, raz, dva! — Leopolds plātīdamies staigāja pa zemnīcu.

— Leopold, — nedroši ieminējās Sīlis, kas mazāk par visiem bija dzēris, — Leopold, man gan gribētos dot vecāka cilvēka padomu. Tev un Gotfrīdam vēl viss mūžs priekšā. Nesmērējiet rokas ar asinīm.

— Var jau arī pa sausam, — Leopolds lielīgi atcirta, — lupatu mutē un cilpu ap kaklu.

— Tagad tu esi iedzēris un neapzinies, ko dari, — Sīlis turpināja. — Redzi, kā Viļumam uznāk trakuma lēkmes. Miroņi atriebjas.

— Ko tāda vecene var atriebties, — Gotfrīds atbildēja brāļa vietā.

— Es runāju no sirds, — Sīlis neatlaidās. — Jau bī-belē sacīts: «Kas nevainīga cilvēka asinis izlej, tā asinīm būs caur cilvēka rokām izlietām tapt.»

— Bet bībelē stāv arī rakstīts — «aci pret aci un zobu pret zobu», — vai ne, mācītāj? — Leopolds griezās pie Grēbera.

— Ir i vienādi, i otrādi, kā kuro reizi vajadzīgs, — tas pasmējās.

— Ko tu panāksi ar to vecenīti? — Sīlis risināja savu •domu. — Tikai nokaitināsi sarkanos. Sāks meklēt pakaļ. Ja mēs dzīvojam klusu un uzmanīgi, nevienam ne prātā nenāks meklēt. Beigsies karš, tad varbūt nāks amnestija . . .

— Ak tu gaidi uz boļševiku žēlastību? — Leopolds iesvilpās. — Ak, lūk, kā mēs esam nodzīvojušies! No boļševikiem žēlastību gaidām! Ņuņņas! Par ko tad mēs saucamies latviešu patrioti? Ar ko mēs palīdzam tiem otrā pusē frontei?

— Tad ar vecenītes nokaušanu gan būsi vareni palīdzējis ... — atrūca Sīlis.

— Tā vecene iekārojusi mana tēva zemi, lūk, kāpēc viņai jāmirst. Saproti, mana tēva zemi! Svētu mantojumu no tēvutēvu laikiem! Un zirgu un govi! — ārdījās Leopolds.

— E, zeme, zirgs, govs, — Sīlis atmeta ar roku. — Es tā paredzu, ka nekāda prieka no tās lielās zemes nebūs.

Kur tad ņems laukstrādniekus? Un, kad pašam jānolau-zās, tad labāk lai mazāk.

— Lai viņa stāv atmatā, ja nevar apstrādāt, bet tā ir mana. Lai aug krūmi virsū, bet, kad es negribu, nedodu nevienam, — rokas sānos iespiedis, Leopolds kliedza. — Utkas tādi! Ko sadomājuši — savas zemes viņiem vajag? Katrs gnīda grib par saimnieku būt.

Uzkāruši plecos šautenes, abi brāļi izgāja no zemnīcas.

Viņi atgriezās pirms rīta ausmas, pārnesdami pašbrū-vētā degvīna kannu un produktus. Ne vārda neteikuši, nometa drēbes un apgūlās. Ilgi gulēja ieplestām acīm, nekustīgi vērdamies griestos. Tad Gotfrīds pasniedzās pēc atnestās kannas, iegāza no tās pilnu krūzīti un iedzēris pagriezās pret sienu. Todien visi novalstījās, dažs miegā, dažs izlikdamies par aizmigušu. Atdzīvojās tikai pret vakaru un uz paģirām iedzēra atnesto brūvējumu un uzkoda speķi un olas. Sardzē aizsūtīja Sīli un Jansonu. Viņ-pagastnieki bija aizgājuši «medībās» uz savu pusi.

— Kamēr tie mīkstpēdiņi nav klāt, noturēsim mazu kara apspriedi, — ierosināja Viļums.

— Klausāmies, komandieri! — atsaucās pārējie.

— Vispirms izsaku atzinību Leopoldam un Gotfrīdam Miglām, — Viļums spieda tiem roku. — Ne jau tās vecenes, bet tā lēruma dēļ, kas izcelsies. Padomājiet — «sarkanarmieši» noslepkavojuši un aplaupījuši nevainīgu vecenīti! Es ceru, ka jūs ar savu papiņu nokārtojāt turpmākos aculiecinieka nostāstus?

— Vecais noliecinās kā pēc notīm, — Leopolds lepojās. — Viņš taču pats «aplaupīts»! Vecais prot!

— Sirdspuķīte ziņo, ka drīzumā sākšoties mežu darbi, — Viļums pārgāja uz citu. — Cirsmas vēl nav noteiktas, bet, ja mūsu apgaitai kas draudēs, viņa paziņos.

— Velns, cik ilgi tā šļura vilksies, — ierunājās Zariņu Arnis. — Es nesaprotu, ko tie vācieši taustās, ka nevar atsperties un sadot krieviem atkal pa mici!

— Pagaidi, pagaidi, kad nāks gatavs jaunais «fau», — mierināja Viļums. — Tad viņi sasitīs vispirms angļus. Un, kad tā saliņa sašķīdīs putrā, tad krievi otrreiz laidīsies uz Urāliem.

— Boļševiki te nenoturēsies, tas ir skaidrs, — plātījās Leopolds. — Viņiem pašiem izcelsies nemieri.

Un, kaut ari pagaidām Vāciju uzvarētu, — prātoja Grēbers, — jaunu karu ar Ameriku krievi vairs neizturēs. Cilvēki paguruši. Labākā zemes daļa izpostīta. Un, ka tūlīt sāksies jauns karš, tas ir vairāk nekā skaidrs. Vecais Čerčils ir gudra galviņa. Noskatīsies, kamēr krievi izšauj visu pulveri, un tad, kā sagrūdīsies ar krieviem kopā, tā zvetēs virsū.

— Uz ko tad iedzersim — uz vāciešu vai angļu uzvaru? — krūzīti paceldams, iesmējās Gotfrīds.

— Man vienalga, vācieši vai angļi, kaut vai turki, lai tikai nav boļševiki, — atteica Viļums.

Nomierinājušies, ar vislabākajām izredzēm nākotnē kara apspriedes dalībnieki nolikās gulēt.

Kaut gan Sīlim ar Jansonu vajadzēja stāvēt katram savā zemnīcas pusē, viņi tomēr drīz vien sagāja kopā.

— Nejauks tāds kailsals, — drebinājās Sīlis. — Kad sniegs, tad nekad tā nejūt aukstumu.

— Viļums saka, ka šī kailā ziema mums tieši kā no debesīm sūtīta, — vienaldzīgi atbildēja Jansons. — Citādi paliekot pēdas.

— Apnicis te kvernēt kā zvēram, — nopūtās Sīlis. — Kad jel kāds darbiņš bijis.

— Kaut atnesuši man kādu labu grāmatu, — ilgojās Jansons. — Es tagad labprāt palasītu Poruka vai Skalbes dzejas.

— Vilks viņu zina, kā būtu bijis labāk, — Sīlis paklusu prātoja. — Varbūt nevajadzēja nākt līdzi Viļumam? Toreiz bija piestāstīta pilna galva, nekā nevarēja saprast. Citur, kur pagastveči palikuši mājās, pēc nopratināšanas dzīvojot tālāk. Nekādu lielu grēku man uz sirdsapziņas nav. Tā kā Viļumam. Redz, ka tevi arī neņēma ciet.

— Trīs reizes mani pratināja, bet pēc tam lika mierā. — stāstīja Jansons. — Visvairāk prasa, kāpēc es, jauns cilvēks, nepretojies vāciešiem? Es saku — esmu inteliģents, pacifists, nekādu slepkavību — ne nelegālu, ne legālu — neatzīstu. Beigās atmeta ar roku, saka — dzīvo, tikai netaisi ziepes.

— Tagad iet mājās tomēr nevar, — atsāka Sīlis. — Sodīs par dezertēšanu. Kaut ātrāk beidzies karš. Vienalga, uz vienu vai otru pusi, bet lai reiz būtu skaidrība. Kad karš būs pāri, tad vairs nost nešaus. Ja arī kāds gadiņš jāpasēd, tas nekas, kad tikai dzīvs.

— Man bieži liekas, ka visu pēdējo gadu notikumi ir tikai sapnis, mocošs murgs, — sāpīgi runāja Jansons. — Jau četrdesmitais gads izsila cilvēku no sliedēm. Likās, dzīve plūst pāri galvai kā tāda straume. Visur steiga, vienmēr tāda sajūta, kā dzīvoklī mēbeles pārbīdot. Nejūties vairs savs, vienmēr tevi sabiedrība it kā dzen, it kā atgādina, ka par maz strādā. Elza ieskrēja komjaunatnē. Sākumā es daudz nekā neteicu, protams, brīdināju nogaidīt, bet stingri neuzstājos. Vajadzēja stingri uzstāties, nelaist. Tad nebūtu aizbraukusi. Mēs būtu visu laiku kopā. Es nebūtu to nolādēto alkoholu iesācis . . . Tagad viņa saka: «Tu dzer. Mēs esam sveši.» Bet kādēļ es dzeru, to viņa nejautā. Arī saka: «Kāpēc negāji parti-zāņos?» Kā viņa nesaprot, ka es nevaru nogalināt, tas ir tik rupji. Atceros, bērnībā reiz mums saslima govs un bija jākauj nost. Steigā nevienu palīgā nevarēja dabūt, un tēvs sauca mani. Es aizbēgu mežā, bet, kad vakarā dabūju zināt, ka māte palīdzējusi kaušanā, es vairs nevarēju viņu mīlēt tā kā agrāk.

— Zemnieka dzīvē visāds nāk priekšā, — Sīlis noteica.

— Tāpēc visi šie gadi man liekas murgs, — viņā neklausīdamies, turpināja Jansons. — Es reizēm kniebju sev, cerēdams pamosties savā gultā, līdzās Elzai. Bet nav tas tikai sapnis. Tā ir reāla dzīve, kas laikam ne pret vienu pasaulē nav tik nežēlīga kā pret mani.

— Ir jau citiem arī savi grūtumi, — mierināja Sīlis. — Mēs ar savu sievu tagad tāpat izšķirti.

— Tas nav tā, — Jansons papurināja galvu. — Var būt viens no otra tūkstošiem kilometru tālu un tomēr justies kopā. Bet, kad viņa ir tuvu, tā kā tu tagad, es pastiepju rokas un gribu apkampt, bet viņa pasaka — «mēs esam sveši» un skatās kā uz svešu, — nē, tas ir vairāk nekā nāve.

— Varbūt pa kara laiku ieskatījusies citā? — Sīlis neuzmanīgi ieminējās.

Jansons abām rokām saķēra krūtis un, dobji ievaidēdamies, nokrita zemē.

— Es to nepieļaušu . . . nē, tas nedrīkst būt . . . nē, nē, nē! — viņš stenēja. — Viņa ir mana . . . viņai jābūt manai. Kaut arī man nāktos .. . nē, es to necietīšu . . .

— Artur, Artur, attopies! — Sīlis izbijies viņu mierināja. — Es to tikai tāpat vien pateicu. Es taču nezinu. Varbūt viss būs labi. Paķircināsies, un dzīvosiet atkal kopā.

— Tu domā? — Jansons ar klusu cerību pacēla galvu.

— Man arī kādreiz tā liekas. Kā dzejnieks saka: «Kas sapnim ar visu būtību tic, to sapnis atpestīs beigās.»

Viņš pierausās sēdus un atspiedās ar muguru pret priedes stumbru. Brītiņu raudzījās zvaigznēs, tad negaidot griezās pie Sīļa:

— Vai tu nevarētu izkaulēt no tiem tur blindāžā vienu krūzīti «dzimtenes»? Saki, ka es esmu galīgi pārsalis.

Sīlis iegāja zemnīcā, kad «latviešu patrioti» tikko bija nolikušies gulēt.

— Ko, viņam atkal šņabi vajag? — iebrēcās Leopolds, izdzirdis Jansona vēlēšanos. — Kad pats jel reizi būtu piedalījies sagādē! Ņuņņa tāds. Nedot ne piles!

— Pagaidi, Leo, — Viļums viņu apsauca. — Šoreiz iedod. Tikai tik daudz, lai nepieļurbojas.

Kad Sīlis ar dzēriena krūzīti bija izgājis, Viļums paskaidroja:

— To puisi, to Jansonu, vajadzētu norūdīt. Vienreiz ievilkt slapjā lietā, tad vairs neskatīsies uz mājas pusi.

— Kā tu viņu ievilksi, — nospļāvās Leopolds, — katru dienu murkšķ, ka viņš šāds un ka viņš tāds. Inteliģents un pacifists. Vai mēs neesam inteliģenti? Vai Selonijas komiltoņi kādi cūku gani bija?

— Katrai zivij vajag citāda āķa, — sprieda Viļums.

— Zini, ko es izdomāju? Mēs to Jansonu tikmēr kutināsim. kamēr viņš pats prasīsies savu ragu licēju nolaist no kājas.

— Hop! Tā ir ideja! — nopriecājās Leopolds. — Nu, es viņam tādas miglas bildes mālēšu acu priekšā, ka viņš no biksēm izlēks! Un tad mēs pagādāsim situeišen! Kad būs apliecinājis savu uzticību ar asinīm, tad mums vairs nebūs bēda, ka šis var no meža aizsprukt un izpļurkšķēt.

14. PAGASTĀ NAV KĀRTĪBAS

Vanagu mātes noslepkavošana satrauca visu pagastu. Miglas Augusts, asaras slaucīdams, stāstīja katram, ko vien satika, kā tonakt divi sarkanarmieši ar flintēm ielauzušies viņa mājā, atņēmuši zābakus, kreklus un kas vien pieliekamajā un klētī bijis labākais no ēdamā. Tuvāk pazīstamajiem vēl pačukstēja, ka pirmo tūlīt prasījuši «vodku» un aizstiepuši visu desmit litru kanneli. Noklieguši, ka līdz rītam nedrīkst iet laukā un vispār lai turot mēli aiz žaunām. Tad viņš dzirdējis, ka tie dauzās lejā pie vecās kalpu mājas, kur dzīvojusi Vanadziene. Kā tur viss noticis, to viņš nezinot, nedrīkstējis pat sevis pēc iziet laukā. Laikam vecenīte pretojusies, negribējusi dot, ko prasa. Viņa jau vienmēr bijusi tāda taisnīga. Varbūt sākusi kaunināt, kā šie tā, mūs glābt ienākuši, iedrošinās aptīrīt. Kas to nu zinot, tikai rītā, kad viņš gājis lūkot, cik tad jaunajai kaimiņienei nodarīts skādes un vai nevajadzētu ziņot milicim, atradis vecenīti beigtu. Guļ ar pārsistu galvu, stīva un auksta. Gan nu valdība noskaidrošot, kā tur bijis un kas tie vainīgie. Tā jau tādas lietas nepametīšot. Tas taču visai armijai kauns. To pašu viņš stāstīja pagasta milicim Kaņepam, kas še bija atsūtīts no apriņķa. Vanagu mātei bija paņemts dēla jaunais uzvalks, zābaki un pulkstenis, ko viņa glabājusi no Pētera par piemiņu. Vai vēl kas, to Augusts nevarēja pateikt, jo kas tad tos sieviešu pludurus pārzina. Tie lindraki, kas redzēti mugurā, neesot ņemti, ja nu kas nešūts bijis, varbūt tas. To viņš nezinot, tāpat sievai neko jaunu austu vai pirktu Vanagmāte neesot rādījusi.

Mirdzai šie notikumi ļoti sāpēja. Katrs atgādinājums par tiem kā asa nātre dzēla sirdi.

Viņu nospieda arī otras bēdas: Ēriks nerakstīja. Mātei bija atrakstījis jau vairākas vēstules, bet viņu nebija pieminējis ne ar vārdu. Pat sveicienus nebija atsūtījis. Nu jā, viņš jau nezina, ka māte uzminējusi noslēpumu. Bet kāpēc viņš nevarēja atrakstīt viņai pašai? Vismaz viņas rakstītās adreses uz mātes vēstuļu aploksnēm viņam atgādināja, ka viņa ir tepat, viesojas Līdumos un

satiekas ar viņa māti. Sākumā viņa tā kā drusku iespītējās — ja tu man neraksti, tad es arī nerakstīšu. Tad iedomājās, ka vēstule varētu būt noklīdusi, bet Ēriks, to nezinādams, gaida atbildi, un aizrakstīja tam garu, sirsnīgu vēstuli. Atbildes vēl arvien nebija. Bet mātei bija, kaut gan toreiz viņa abas vēstules nosūtīja vienā dienā. Ko tas nozīmē? Vai tiešām Ērika atzīšanās mīlestībā nebūs bijusi īsta? Ko tad viņš — gribējis tikai paķircināties, savaldzināt viņu, un pēc tam viņa kļuvusi tam vienaldzīga? Bet Ēriks nebija tāds siržu lauzējs, viņam varēja uzticēties. Un tomēr? Vai ar viņu notikusi kāda pārvērtība? Vēstulēs mātei bija daudz cenzūras svītrojumu, ko viņš varēja būt tur sarakstījis? Māte sevišķi raizējās par vienu teikumu, kas sākās: «Ar pārtiku frontē...» Pārējais bija nosvītrots. — Skaidrs, ja būtu ko labu rakstījis, tad valdība laukā nešvīkotu, — raizējās māte. — Laikam tā ir, kā tie divi zaldātiņi teica, kas to sviestu paņēma, ka viņiem diez kā ēst nedod. — Gan Mirdza centās mierināt, bet māte gandrīz noskaitās — tik daudz viņa saprotot, neesot jau bērns. Māte bija aprunājusies arī ar Pakalniem. Tiem tāpat sasvītrotas tās vietas, kur Jūlijs rakstījis par ēšanu.

Reizēm Mirdzai likās, ka sirds krūtīs trako kā krātiņā ieslodzīts ērglis. Sāpes, aizvainojums, izmisums, lepna sasliešanās mainījās ar gurdu nospiestību. «Nu, ko tad,» viņa sev teica tādos vienaldzības brīžos, «vai tu esi pirmā vai vienīgā meitene, ko mīlestība pievīlusi? Mācies būt lepna un nepieejama, tad otrreiz vairs to nepiedzīvosi.» Bet pēc brītiņa sirds kliedza: «Ērik! Ērik! Kā tu vari būt tik cietsirdīgs? Vienu vārdu, tikai vienu vārdu būtu uzrakstījis, man pietiktu pat tā. Vai tu tiešām nejūti, kā es tevi gaidu, kā pēdējā ubadze lūdzos tikai drusciņ laipnības, ne vairāk. Par to pirmo skūpstu tikai vienu vārdu, nu, ne man, tik daudz es neprasu, bet mātei: «Sveiciens tev un Mirdzai.» Vairāk nekā. Vai tev roka neklausa uzrakstīt manu vārdu? Kā tā prata tik maigi saņemt manu elkoni toreiz, rudens naktī pirms tavas aiziešanas uz fronti? Vai varētu būt, ka fronte, poziciju dzīve izdzēš visas siltākās jūtas, pat atmiņas par laimes brīžiem?»

Nu labi, viņa nerakstīs Ērikam, neuzbāzīsies. Apraks savu pirmo mīlestību, mēģinās aizmirst. Tomēr vienu tei-kurnu viņa vēl aizsūtīs, pēdējo, noliks kā ziedu uz viņu agri mirušās mīlas kapa.

Viņa paņēma papīru un uzrakstīja: «Novēlu Tev visu labu. Mirdza.»

Bet uzrakstījusi tūlīt saplēsa papīriņu. Tie bija nodiluši, neizteiksmīgi vārdi, par kuriem viņš paraustīs plecus un tūlīt aizmirsīs. Jāizdomā kaut kas tāds, lai viņš izjustu, ka viņa izpratusi tā klusēšanu, bet tikusi tam pāri un ar smaidu noskatās uz visu, kas starp viņiem bijis. «Novēlu Tavā mūžā vēl daudz saulainu dienu un zvaigžņainu nakšu. Mirdza,» — tā viņa uzrakstīja un pat ielika zīmīti aploksnē. Gribēja jau aizlīmēt, bet jūtas kā bangaina straume izlauzās asarās.

«Tie ir meli, nav taisnība,» kliedza jūtas, «nevienai es negribētu viņu atdot! Un Ēriks nevar būt mani aizmirsis, tik daudz es viņu pazīstu, un man nav tiesību viņam neticēt.»

Viņa paņēma jaunu papīru un, gainīdama asaras, lai tās nebirtu uz vēstules, rakstīja:

Mīļo mīļo Ērik!

Atzīstos, esmu visādas domas izdomājusi — kāpēc Tu man neraksti? Es Tevi jūtu arvien to pašu Ēriku, kāds Tu biji šeit, tāpēc Tava klusēšana mani moka, un es nezinu, kā to saprast. Atceries to vakaru, kad mēs staigājām pa meža ceļu un krita zvaigzne. Toreiz es vēlējos — kaut Tu pārnāktu neskarts no karalauka. It nekā cita. Arī tagad es vēlētos to pašu, kaut arī Tavas jūtas pret mani būtu mainījušās un kaut arī Tu man to pateiktu. Tava klusēšana un neziņa par Tevi mani ir nomākusi, ieslēgusi tādā šaurā dzelzs lokā, no kura es netieku laukā. Kad es zināju, ka Tu mani mīli, man gribējās būt labai un strādāt, strādāt un visiem cilvēkiem uzsaukt *— vai jūs neredzat, cik dzīve kļūs skaista un plaša, ja mēs to atkal uzcelsim ar savu darbu! Tagad es it kā pati to neredzu. Manas domas kā karuselis griežas ap vienu punktu — ap Tavu klusēšanu. Mēģinu to izskaidrot un attaisnot, bet labāk būtu, ja Tu pats to izskaidrotu. Es neņemšu ļaunā, ja Tu man pateiksi visrūgtāko patiesību, jo man ir tikai viena vēlēšanās:

kaut Tu pārnāktu neskarts no karalauka. M i r d z a.

Tā. Nu tas bija uzrakstīts. So vēstuli viņa neplēsīs, bet rīt pat aizvedīs uz pastu un nosūtīs. Ja Ēriks arī tagad neatbildēs, lad viņa klusēs. Un nekad vairs neticēs cilvēku solījumiem. Neticēs, ja kāds runās par mīlestību. Nē, par tādām jūtām viņa iemācīsies pasmieties.

Bet kur lai piesien sirdi tagad, kad sāksies mocošā atbildes gaidīšana? Rudenī bija labāk, viņa gāja līdzi kuļmašīnai, dienas un naktis pagāja darba trauksmē, vienmēr starp ļaudīm, starp jautrām sejām. Tagad ir ziema, kaila un pelēka, drīz būs klāt Jaungads, bet sniega vēl nav. Varbūt tā labāk, frontiniekiem vieglāk. Ērikam nav jāmīcās pa slapju sniegu.

Mirdza papurināja galvu. Kāpēc visas domas, lai kur paklejojušas, arvien atgriežas pie Ērika? «Bet par ko tad lai domā?» viņa jautāja sev. «Draudzeņu man vairs nav.»

Kādreiz viņa bija iedomājusies, ka katram komjaunietim organizācija kļūst par viņa otro ģimeni, skolu un darba lauku, kur izkopt visdažādākās spējas. Tagad viņa bija komjauniete vārda pēc, tāpat kā tie trīs biedri bez viņas. Laiviņu Rūdis tomēr bija uzņemts. Zenta taču visur paklausīja Maigai. Iedzēris viņš plātījās — «mēs, komjaunieši, šā un mēs, komjaunieši, tā». Sapulces Zenta nesasauca. Nekādas dzīvības zīmes komjaunatnes organizācija nerādīja. Varbūt viņi trīs tur, miestā, kaut ko pārspriež kādreiz, bet tādas Mirdzas taču viņiem nevajag, tai melnumi aiz nagiem, tāpat nav tādu radziņu pierē kā Maigai un Zentai. Kā Zenta var nepamanīt, cik ļoti viņas dabisko skaistumu sabojā ākstīgā frizūra un melni nokrāsotās uzacis? Un, ja Maiga tiešām pret viņu izjūt draudzību, kāpēc viņa ar saviem padomiem Zentu padara neglītu, bet pati arvien paliek smalkas gaumes robežās?

Mirdza mana, ka tuvojas atkal «melnais brīdis», kā viņa iesaukusi savas šaubas, kas reizēm lien virsū kā uzbāzīgu odu bars. Viņa negrib atļaut tām izveidoties noteiktā jēdzienā, jo tad tām būtu šausmīgs vārds — vilšanās. Ne par padomju varu, kas četrdesmitajā gadā, kad viņa vēl gāja skolā, atnāca kā pēkšņs pavasaris ziemas vidū, ar kuras tikpat pēkšņo izgaišanu četrdesmit pirmā gada vasarā viņa juta dzīvi sastingstam. Pazemojumi un bailes — tādi bija gadi bez padomju varas. Un tagad, kad tā atkal atnākusi, kad katram, kas tās alcis, un sevišķi tiem, kas par to cīnījušies, vajadzētu ar tādām gavilēm darīt katru darbu, tad, lūk, viņi te, pagastā, pamesti savā vaļā, nejūt stipras rokas, kas pievaldītu bezkauņas, uzmundrinātu godīgos un rautu līdzi vienaldzīgos un šaubīgos. Kad katram, kas uzņēmies padomju varas pienākumus, vajadzētu būt gudram, nesavtīgam dzīves un darba vadītājam, tad šeit tā nav. Izpildu komitejas priekšsēdētājs Priedes Jānis — sevī ierāvies un vienaldzīgs. Zenta, komjaunatnes vadītāja un organizatore — pārāk nekustīga, ka vienaldzīga, to negribētos teikt, jo viņa pazīst Zentu arī kā sirsnīgu cilvēku. Bet jaunatne paliek viņai sveša, jo viņa to nemeklē. Kam gan citam, ja ne viņiem — Priedes Jānim un Zentai — vajadzētu būt pagasta dvēselēm?

«Bet tu pati?» viņa pēkšņi sev jautā. «Vai tu nejūti nekāda pienākuma? Kā tu attaisno komjaunieša vārdu?»

Tie bija jautājumi, kas ar tiesneša nelokāmību nostājās viņas priekšā, tiklīdz viņa sāka tiesāt citus.

«Jā. bet ko tad es varu darīt?» ar advokātisku izveicību šiem jautājumiem pasviedās pretim cits. «Es taču nedrīkstu jaukties Zentas darbā.»

«Eli, komjaunietes, komjaunietes,» viņa it kā dzird nosakām savu tēvu, redz viņa pārmetumu pilnās acis.

«Bet tu pats arī esi labs!» viņa novirza pārmetumu uz viņu pašu. «Tev nav bijis laika pat kārtīgu vēstuli man atrakstīt, ja arī pats nevarētu atbraukt: «Steidzos pie pusdienu galda uzmest pāris rindiņu. Kā klājas, vai esat veselas? Esmu darbā līdz ausīm. Kad kaut cik lielums būs padarīts, aizbraukšu aplūkot,» — tāds parasti ir tēva vēstuļu vai atklātnīšu saturs. Tēvs vismaz tik daudz raksta, bet Ēriks neraksta nemaz ...»

Tā. Atkal domu loks noslēdzies ar Ēriku. Ienīst vajadzēja viņu par to, ka viņš sasaistījis visas viņas jūtas, tās patvaļīgi pārvalda viņas skaidro prātu un padara viņu pašas acīs par muļķi, gļēvuli, bet dzīvē — darbam nederīgu cilvēku.

Nekā nevar izdomāt. Simtreiz smadzenēs apgrozīts viens un tas pats. Vajadzīga palīdzība no ārienes — no citiem cilvēkiem. Viņai jāsastop tie — tēvs, Elza, vairāk viņa nezina, kas varētu palīdzēt. Kāpēc viņa gaida, kamēr tie atbrauks šurp, — kāpēc nevar pati aizbraukt pie viņiem? Sniega vēl nav, tos četrdesmit kilometrus nobraukt ar riteni nav nekāda māksla. Patiesi, rit pat. Nevienu dienu neatlikt.

Viņa pateica savu nodomu mātei. Bet tā tūlīt apsvēra brauciena praktisko pusi:

— Rīt nu gan nevar. Jāizcep maizīte līdzi un jāsakuļ sviests. Viņiem pašiem tur viss uz kartītēm, nevar gaidīt, lai vēl tevi baro. Labāk aizvest arī tētim sviesta gabaliņu. Es pasteigšu pabeigt cimdu. Diez kādi viņam ir, ka nesalst rokas.

Mirdzai sajūsma noplaka. Atkal jāatliek. Viņai gribējās tūlīt, viņai vajadzēja tūlīt runāt, atbrīvoties no sprosta, nomazgāties no sīkumainības putekļiem.

Redzēdama Mirdzu noskumstam, māte sāka rāties:

— Tad tu arī esi tāda kā vēja pilna. Sadomā — spurkš — paceļas kā putns no zara. Būtu pateikusi vakar, es pa šodienu visu sagādātu.

Jā, labi teikt — vakar, kad tāda apņemšanās tikai šodien, tikai nupat ienāca prātā. Tomēr strīdēties ar māti nevarēja. Iznāks, ka viņa savu iedomu dēļ pat tik kā tēvam cimdus aizvest atteiksies. Laba meitiņa nu gan tad būs!

Ķepsis sāka riet, pie durvīm kāds klauvēja. Ienāca Laiviņu Rūdis ar apkārtrakstu.

— Aun nu kājās pastalas un dziedi dziesmiņu — «es grib’ rītā mežā braukt», — vilkdams rakstu no kabatas, viņš pļāpāja. — Visa tauta tiek aicināta meža darbos. Pilsētnieki salstot nost, tad nu mums, tiem mužikiem, jāpaskalda viņiem malciņa.

Mirdzai kaut kas derdzās viņa tarkšķēšanā. Vai tas bija Rūda paradums — ienākt otra mājā ar papirosu zobos un arī runājot to neizņemt no mutes, bet vēl pat pašapzinīgi grozīt ar mēli no viena mutes kaktiņa uz otru, it kā uzsverot: redziet, te ir vīrs, kas nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta! Bet ne tikai tas, teikumā par pilsētniekiem un lauciniekiem viņa saklausīja nicināšanu pret valdības rīkotajiem meža darbiem.

— Tev kā komjaunietim tā nepieklājas runāt, — Mirdza īgni viņu pārtrauca.

Rūdis pārbīdīja papirosu otrā mutes kaktiņā, savilka šķību smaidu un, nevērīgi pametis ar roku, nobēra:

— Ar tevi var runāt kā cilvēks ar cilvēku, tu arī esi komjauniete. Te man nav jādzen aģitācija kā ar tiem citiem. Tur jau . . .

— Komjauniešiem nav divu valodu, — Mirdza neļāva viņam nobeigt. — Liekuļu valodā mēs nerunājam.

— Lēnāk, Ienāk, zeltenīt, — nevērīgi košļādams papirosu, Rūdis šļupstēja. — Es gribu redzēt, ko tu pati teiksi savam desmitam par meža darbiem.

— Kā — ko teikšu? Mirdza pabrīnījās. — Ja reiz malka ir vajadzīga, ja mūsu valdība aicina to izcirst, tad man pat nav jāgudro, ko teikt.

— Bet veči lādēsies. Teiks, lai cērt tie, kam vajadzīgs, — Rūdis smīnēja.

— Saimniekpapi varbūt lādēsies kā par daudz ko, bet no zemes virsas mūs nenolādēs.

— Bet ko tu iesāksi ar vecenēm, kas vienas pašas ir mājā? — turpināja Rūdis.

Mirdza apmulsa. Iedomājās Ērika māti, kas no pārciestajām bēdām bija stipri sagurusi un nekāda meža cirtēja, protams, nevarēja būt.

— Ehe, runā nu komjauniešu valodā! — viņas samulsumu izmantoja Rūdis.

Labi, runāšu arī, — Mirdza atcirta, jo bija izdomājusi. — Mēs jau rudenī daudz ko esam padarījuši ar talkām. Pamēģināsim ari tagad.

— Liels prieks būs kādam staipīties pa mežu tādā aukstumā? Nav tā kā pie kuļmašīnas, kad dzīvo kā pa kāzām, Rūdis neticīgi grozīja galvu.

— Nemērī visus pie sevis, — Mirdzai gribējās dzelt šim lielīgajam puisim.

— Nu labi, labi, galu galā tā ir tava darīšana, kā tu ar viņiem sarunāsi, — teica Rūdis, nomezdams izdegušā papirosa galu uz grīdas. — Te ir sadalījums, cik katrai saimniecībai jāizcērt. Cirsma Garupes silā.

— Kā, Garupes silā? — Mirdza nesaprata. — Bet tas taču no mums piecpadsmit kilometru?

— Apmēram, — Rūdis vienaldzīgi piebalsoja.

— Vai tad mūsu mežos šogad necirtis? — jautaja Mirdza.

— Jau iedalīts aizkaimiņu pagastam.

— Kas tā par ķēpāšanos! — Mirdza sašuta. — Mēs iesim cauri kaimiņiem uz Garupes silu, bet viņi nāks uz mūsu mežu?

— Vot, vot, — iesmējās Rūdis. — Nupat tu sāksi runāt divās valodās. Vai tu večiem arī teiksi, ka pie padomju valdības notiek tāda ķēpāšanās? Teiksi?

— Es iešu uz izpildu komiteju un teikšu, lai viņi nemuļķojas, lūk, kam es teikšu! — Mirdzai atkal gribējās cīnīties.

— Vari pietaupīt apavus, diez kad atkal pie tiem tiksi, — Rūdis nicīgi pavīpsnāja. — Cirsmas nesadala pagasts, bet mežniecības. Mēs viņu plānus un grafikus nevaram grozīt.

— Nu, vai zini, tad tur arī sēd cepures, nevis galvas, — Mirdza nevarēja novaldīt dusmas.

— Sēd padomju darbinieki kā visās iestādēs pašlaik, — Rūdis atkal smīnēja.

Mirdzai gribējās vēl strīdēties, bet viņa aptvēra, ka Rūdis nav tas vīrs, ar kuru par tādām lietām runāt. Labāk lai taisās ātrāk projām, nebojā garastāvokli. Kā tāds drīkst būt komjaunietis! Arī par šo lietu viņa apriņķī parunās.

— Vai tie meža darbi drīz jāsāk? — iejautājās māte.

Mirdza paskatījās apkārtrakstā. «Frontes un aizmugures apgāde prasa meža darbus iesākt bez kavēšanās un veikt visātrākā laikā ...»

— Jāsāk tūlīt ,— Mirdza dzīvi atsaucās.

Viņa uzmanīgi izlasīja rakstu, kur bija teikts, ka steidzīgi vajadzīgi gulšņi dzelzceļu atjaunošanai, vajadzīga malka lokomotīvēm, rūpnīcām, pilsētu strādnieku dzīvokļu un skolu apkurināšanai. Un Rūdis vēl var tik nicīgi izteikties par šo lielo talku, it kā tā notiktu kaut kādu izlutinātu pilsētnieku ērtību apmierināšanai. Vilcienam jāsteidzas uz fronti, strādnieki, ar mokām attīrījuši rūpnīcas no drupām, laiž tās darbā un cīnās ar kurināmā trūkumu, mājās pārnākuši, silda rokas ar pašu elpu, bet viņam meža darbi ir «malciņas paskaldīšana pilsētniekiem».

Pie durvīm atkal klauvēja. Rūdis atgriezās un, durvis pavēris, pasniedza Mirdzai vēstuli. — Aizmirsu atdot, — viņš pateica un tūlīt aizgāja.

Pirmajā mirklī Mirdza piesarka. Vēstule! Tā būs no Ērika! Bet tā bija trīsstūrī salocīta zīmīte bez pasta zīmoga, bez adreses, tikai ar uzrakstu — Mirdzai Ozolai, un tas bija Zentas rokraksts. «Sveika, Mirdza!» rakstīja Zenta, «šodien Tu saņemsi apkārtrakstu par meža darbu organizēšanu. Pacenties neatlikt nevienu dienu. Mūsu pagasts jau tā ir nokavējies, jo ziņojums bija pastā noklīdis. Ceru, ka Tev izdosies savus ļaudis iešūpot darbam. Ar sveicienu — Zenta.»

«Neatlikt nevienu dienu,» domāja Mirdza, «tas nozīmē uz apriņķi netikt. Cik tas nelādzīgi. Tieši tad, kad gribējās tūlīt izrunāties ar kādu, vajag nākt tādam kavēklim.»

Bet ja viņa tomēr atliktu un brauktu? Kuru katru dienu var uznākt sniegs, un kā tad aizkulsies garo ceļa gabalu? Ja jau meža darbi tik ilgi kavēti, tad pāris dienu neko nenozīmē.

Un tomēr. Arī cirsmā vieglāk, kamēr sniegs nebirst aiz apkakles. Un ko teiks tie cilvēki, pie kuriem viņa taisās braukt? Pirmais taču būs jautājums, kas ir mežā padarīts. «Nekas,» viņai būs jāsaka, «es papriekš izkratīšu jums savu sirdi, tad sākšu strādāt.» Tiešām smalki iznāks — viņiem visiem darbs pāri galvām, bet vēl jāuzklausa kādas Mirdzas žēlabas.

— Māmiņ, mans brauciens jāatliek, — viņa apņēmīgi teica. — Es aiziešu pie Pakalnu tēva aprunāties.

Arī Pakalns tikko bija saņēmis apkārtrakstu un, uzlicis brilles, patlaban to burtoja.

— Man te viss cits ir skaidrs, — viņš domīgi teica, — tikai vienu lietu es nesaprotu — kāpēc mums jādzenas tādu gabalu, ja citi atkal no tāda paša tāluma nāk uz mūsu mežiem? Vai tu vari man to izskaidrot?

Mirdza tūlīt neatbildēja. Pakalns atbīdīja brilles uz pieres un skatījās viņā laipnām, dzīvē daudz redzējušām acīm. gaidīdams atbildi no meitenes, kura pati tikko bija gribējusi doties meklēt izskaidrojumu dzīvei, kas virpuļoja ap viņu kā pavasara palos krācoša straume, uzvandīdama daudz duļķu un gružu, aiz kuriem brīžam likās nesaskatāma upes gultne un virziens.

Mēģināt izlaipoties ar sadomātām frāzēm, ka, acīm redzot, kaut kādi svarīgi apsvērumi iestādēm bijuši, ja reiz darbi tā sadalīti, nē, lai nu kam, bet vecajam Pakalnam to pateikt nevarēja. Vienkārši neticēs. Pārāk liels viņa praktiskās zemnieka gudrības krājums, lai nesaredzētu, ka šādā cilvēku dzenāšanā nav nekādas jēgas, ta rada daudz neērtību un nemiera.

Pakalnu tēv, es tev nevaru to pateikt, — viņa atzinās.

— Tā kā ačgārni vien mums tagad daudz kas iet, — it kā sasāpējušu domu šķetinādams, atsāka Pakalns. — Nav īstas kārtības. Kā ar tām pašām nodevām. Mēs, kas aizvedām, — labi, paldies, bet, kas nenodeva, arī nekas. Es saprotu, tiem, kam lauki nobradāti un izrakāti, kā upma-liešiem, nu, nav ko nodot, ko tur spaidīs cilvēkus. Bet Sar-kaļu mamma piekūla pilnu klēti, un cik viņa nodeva? Tik, kā kaķim uz astes. Tāpat Dūmiņi un Miglas. Sarakstīja kara postījumus, bet kas šiem izpostīts?

Mirdza saprata Pakalna sarūgtinājumu. Viņš bija godīgi nodevis no visas zemes un pat atteicies no savas daļas, kas tam pienācās par strādāšanu bezsaimnieku laukos. — Lai tiek dēlam frontē, — viņš toreiz vienkārši pateica.

— Un kas tagad mums te uzmetušies par īsteniem rīkotājiem? — Pakalns turpināja. — Tādi Kalinkas, kas savu mūžu nav darba strādājuši. Es redzu, Priedes Jānis no valdības lietām nekā nesaprot, bet tas vismaz ir cilvēks ar tulznainām rokām. Ieliktu viņu savā vietā, pamācītu, tur vēl būtu lietas koks. Bet tāds Kalinka, beidzamais slaists, nu ko tāds jāceļ amatā? Vai tad kāds nezina, kas tas par cilvēku? Savi zirdziņi viņam pie kroga slitas nomērēja, cik pavasaros nebija ādās jāpārdod, bet šitādam vīram dod rokās pagasta zirgu punktu! Tfū! — viņš nospļāvās.

— Pakalnu tēv, varbūt arī mežniecībā ielīduši tādi Kalinkas, tāpēc mūs dzenā uz Garupes silu, — Mirdzai ienāca prātā izskaidrojums, ko no viņas gaidīja Pakalns.

— Bet kāpēc tādus laiž darbā? — viņš pukojās.

— Tāpēc, ka tādi Pakalnu tēvi nekādos amatos neiet, — šķelmīgi pazibsnīdama acīm, Mirdza atgādināja Pakalnam viņa tiepšanos rudenī.

Pakalna acu kaktiņos ievilkās smieklu grumbiņu čemuri. Viņš padraudēja Mirdzai ar pirkstu.

— Ko nu tu, rņeit, vecu vīru kutini zem padusēm. Vai mums pagastā jaunāku trūkst? Tos pašus desmitnieka soļus tikko apeju.

— Bet darbā vienmēr pirmais, — Mirdza aizstāvēja viņu.

Darbs, tas ir mans amats, — Pakalns noteica ar lepnumu, bet tad viņa pierē rievas savilkās dziļākas.

Izjokojušies nu esam, tagad pasaki, — kā mēs dabūsim savus ļaudis uz Garupes silu? Cik tad tagad katrā mājā ir palicis cilvēku — pa vienam, pa diviem. Tiem pašiem arī lopiņi jāapkopj. Būtu tepat pašu mežā, kas tad bēdas — pa rīta, pa vakara melnumu apkops māju, dienā var rauties pa mežu. Kā viņiem, tiem rīkotājiem, tas neienāk prātā?

— Ja tomēr mēģinātu izpildu komitejā parunāt? — Mirdza nedroši ieminējās.

— Parunā gan, meit, — Pakalns dzīvi atsaucās. — Tev viņi vairāk klausīs.

Smagu sirdi Mirdza gāja uz miestu. Nekādas paļāvības, ka Priedes Jānis vai Zenta spēs šo lietu izkārtot, viņai nebija. Tomēr jāpasaka, lai viņi zina, ko tauta domā un runā par viņu darbu.

Pie pastkastītes viņa apstājās. Vēl varēja apdomāt, iemest tajā vēstuli Ērikam vai paturēt kabatā un vēlāk saplēst? Bet apdomāties nebija laika. No izpildu komitejas un pasta nama kāds nāca, pats pasta priekšnieks Zelmenis sagurušu seju. Ieraugot Mirdzu, blāvajās acīs ievilkās tāds kā smaids, nolietots un bezpersonīgs. Satrūkusies Mirdza ātri pacēla pastkastītes vāciņu un ielaida vēstuli.

— Nu, tas ir labi, tas ir labi, — Zelmenis murmuļoja, - vēstules vajag brūtgāniem rakstīt. Citādi mēs, tie pastnieki, bez darba paliksim. Vai tad šis arī raksta, ko?

— To gan jums vajadzētu labāk zināt, raksta vai neraksta, — Mirdza atjokoja.

- Tur jau man tā meitenīte, tā maigā Maiga, vairāk noņemas, izzortē vēstules un izdala, — Zelmenis labsirdīgi iesmējās. — Skaistums un čaklums ir sievietes rota. Es vienmēr saku — tas puisis būs laimīgs, kas mūsu

Maigu apprecēs. Pat bārda nebūs pašam jāieziepē — viņa izdarīs.

Mirdza iegāja izpildu komitejā. Zenta paskatījās viņā izbrīnījusies. Kaut kas īgns un apņēmīgs bija kādreizējās draudzenes sejā.

Mirdza nopriecājās, ka kancelejā sēd arī Priedes Jānis un viņai nav jāsatiekas ar Zentu divatā. Tas viņu novaldīs no nevajadzīgiem asumiem.

— Es gribēju ar jums runāt, — viņa griezās pie abiem, — vai tiešām nevarētu cirsmas apmainīt?

— Mēs jau izmēģinājāmies, — atbildēja Zenta. — Es zvanīju uz mežniecību, bet viņi saka, ka plāni un saraksti apriņķī jau apstiprināti, tur vairs neko nevarot darīt. Vajadzējis ātrāk protestēt.

— Un kāpēc jūs neprotestējāt ātrāk? — Mirdza uzstājīgi jautāja.

— Es jau tev rakstīju, — Zenta nepacietīgi saka burzīt papīra strēmelīti, — mēs saņēmām paziņojumu ar nokavēšanos. Kaut kur pastā bija aizķēries.

— Bet vai tu apriņķim nezvanīji? — Mirdza neatlaidās.

— Es gribēju zvanīt, — Zenta taisnojās, — bet Maiga saka, ka neesot pareizi viņus tur traucēt ar katru nieku. Bez tam meža darbi tikpat kā mobilizācija. Kur sūta, tur jāiet.

Mirdza apravas. To viņa nebija iedomājusies. Un tomēr, ja padomā, frontē taču arī nesvaidās ar karavīriem bez kādas jēgas, izkārto gudri un lietderīgi. Veco Pakalnu un tāpat citus zemniekus, kam pašiem būs mežā jāstrāda, ar tādiem pierādījumiem nepārliecināsi. To katrs redzēs, ka nekādas lietderības te nav.

— Tomēr vajadzētu piezvanīt, vismaz pastāstīt, kā ar mums te rīkojas.

.-r- Mirdza, kaut tu zinātu, kā man negribas zvanīt, — Zenta gandrīz lūdzās. — Man reiz viens tur viņā galā pateica — mēs laikam domājot, ka viņiem tik vien esot ko darīt kā noņemties ar mūsu mācīšanu. Mums esot instrukcijas un pašiem galvas uz pleciem.

— Kas tas tāds bija, kāds no augstākiem darbiniekiem? — interesējās Mirdza.

— Nē, kāds no viņu sekretāriem.

— Kāpēc tu runā ar sekretāriem, — parunā ar pašiem, — ieteica Mirdza.

— Pamēģini piekļūt, — iesmējās Zenta. — Sekretārs vispirms izprasa, kādā lietā, un apsolās pats nokārtot vai izbar, ka ar tādiem sīkumiem traucējot viņu priekšniekus.

— Nu, vai zini, tad tie arī ir cerberi,— Mirdza noskaitās. — Es tomēr tā neielaistos. Lai dod pie telefona priekšnieku — un viss.

— Pamēģini, varbūt tev laimēsies, — Zenta satvēra telefona klausuli. — Ar ko tu gribi runāt?

Mirdza izbijās. Tikko šodien viņa bija noņēmusies ar kādu izrunāties, bet nu tas nāca tik pēkšņi. Pie tam viņa pat nezinās, kas tur otrā galā klausās, nevienu viņa nepazīst kā tikai tēvu un Elzu, bet šoreiz gan ar tiem nebūs jārunā.

Varbūt parunā ar biedru Bausku, priekšsēdētāja vietnieku, — ieteica Zenta. — Ja tik viņš nav sēdē, tad to visvieglāk dabūt pie aparāta.

Mirdza piekrita. Elzas vīrs, tas tomēr tā kā pazīstamāks par citiem.

Zenta pieteica savienojumu. — Mirdza grib meklēt taisnību, — viņa jokodamās teica telefonistei Maigai.

Ko? Līnija aizņemta? Viņa gaidīs, kamēr atbrīvosies.

Gausi vilkās laiks. Likās, vajadzētu būt aiztecējušai veselai stundai. Mirdza paskatījās rokas pulkstenītī, izrādījās pagājušas tikai piecdesmit minūtes. Sarunas arī neraisījās, un Zenta iegrima kāda pārskata rakstīšanā. Viņu iztraucēja Laiviņu Rūdis, ienākdams apjautāties, vai viņš vēl šovakar būtu vajadzīgs. Biedrene Maiga lūdzot viņu aiziet uz kādām mājām pēc piena un medus. Viņai apsā-pējies kakls un vajadzētu paārstēt. Zenta labprāt viņu palaida. «Diez vai atkal sūta pie Sarkaļu mammas?» Mirdza nodomāja, bet klusēja. Kas viņai daļas.

Pēc laiciņa ienāca kāds vīrs no pagasta viņējā gala un sūdzējās, ka nevarot dabūt samalt labību. — Es jau saprotu, ka vienām dzirnavām grūti visus apmalt, agrāk mums rūca veselas trīs, — viņš teica. — Bet agrāk mēdza sacīt — kas pirmais brauc, tas pirmais maļ. Tagad jāsaka — kas vairāk smērē, tas maļ. Kam nav ko dot, tas var braukāt desmit reižu, tad arī netiek klāt. neesot vēl pienākusi rinda. Lielajiem saimniekiem, kam speķis un sviests katru dienu čurkst uz pannas, tiem kūp arī karašas un baltmaize. Man cita nekā nav ka tā pati graudu sauja, ko sapelnīju rudenī tajās talkās. Gotiņu valdība iedeva, bet četri bērni, paši divi, viss iziet pavalgā. Vai tad tiešām nevarētu noteikt dzirnavniekam, ka tādas vācu laika būšanas jāizbeidz. Tagad taču strādnieku valdība, bet vēl vienmēr vecais saimnieks sēd pie galda, mēs tupam sienmalē un gaidām drusciņas.

— Mums tur grūti iejaukties, — atbildēja Zenta. — Tās ir tresta dzirnavas. Pagastam savas vēl nav salabotas.

— No kurienes tad tas trests ir, no ārzemēm, vai? rūgti jautāja jaunais zemnieks. — Es domāju, ja reiz dzirnavnieks vai kā viņu tagad sauc direktors no valsts ielikts, tad viņam jābūt pret visiem vienādam.

— Bet dzirnavas nav padotas pagastam, — Zenta skaidroja, — mums tur grūti iejaukties. Nav mūsu darbinieks.

— Vai tad trests tās dzirnavas ierīkojis priekš lielajiem saimniekiem? — zemnieka balsī ieskanējās satraukums. — Sarkaļu mamma vezumiem dzen uz dzirnavām un atpakaļ, bet man nav maizes doniņas, ko bērniem uz skolu iedot līdzi.

— Uzrakstiet sūdzību tresta vadībai, — ieteica Zenta.

Zemnieks bezcerīgi atmeta ar roku. — Daži jau aizrakstīja. Tas ir tikpat kā mironim uz kapsētu rakstīt vēstuli.

— Nu, tomēr, ja sūdzības atkārtosies, viņi būs spiesti sūtīt revidentu, — Zenta mierināja.

— Es domāju, ka jums, kas te sēdāt izpildu komitejā, jāredz viss, kas notiek pagastā, — vilkdams rokā cimdus, zemnieks cēlās un aizgāja drūms un sarūgtināts.

— Man liekas, ka tomēr pagastam arī vajadzēja rakstīt sūdzību, — kad zemnieks bija aizgājis, teica Mirdza.

— Mēs jau aizrakstījām, — pie sava pārskata ķerdamās, atbildēja Zenta. — Bet tas tiešām ir tā kā mironim vēstuli rakstīt. Ne atbild mums, ne sūta revīziju.

Pēc kādas stundas atkal pavērās durvis un ienāca kalsna, lakatā satinusies sieviete. Labdienu padevusi, viņa palika pazemīgi pie durvīm stāvot un, kautrīgi un vainīgi smaidīdama, vērās Zentā.

— Kas jums? — paceldama acis no papīriem, jautāja Zenta.

— Es gribēju zināt, kā tad būs ar tiem zābaciņiem?

— Ar kādiem zābaciņiem? — Zenta nesaprata.

— Nu, ar tiem pašiem. Rudenī jūs solījāties no pilsētas izrakstīt, — sieviete paskaidroja. — Nu it nekā nav Vitoldiņam ko kājās uzaut. Pats sataisīja no tēva diviem pastalu pāriem vienu, sāka iet skolā, bet tas, kā jau vecs, noplīsa, ka nebija ko redzēt. Tagad sēd mājā un raud. Dikti jau grib mācīties. Anniņai skolotāja kungs pats iedeva kurpītes no savu meiteņu vecajām, tā jau tiek skolā. Bet Vitoldiņš sēd pie loga un bēdīgs skatās uz ceļa pusi. Kad vēl tuvāk bijis, tad kaut ar lupatām notītu kājas, bet piecas verstis. Dikti dikti grib mācīties. Tā jau aizkavējās vācu laikā to pašu apavu dēļ. Mums jau nedeva, sacīja, jūs esat boļševiku gaidītāji, — redz, mums toreiz to zemi iedeva, četrdesmitajā gadā. Tā paša dēļ manu Sīmani uz Vāciju aizsūtīja. Diez vai ir vairs dzīvs. Stāsta, ka viņiem tur ēst tikpat kā nemaz nedodot, bet darbā dzīti. Gribējās, lai Vitoldiņš tiktu skolā. Tā jau skolotāji saka, ka galva esot laba, visu ātri iemācoties. Bet nu to apavu nav.

Zenta sameklēja kādu mapi un ilgi šķirstīja papīrus. Mirdza redzēja, ka viņa neveikli piesarkst un šķirsta neskatīdamās. Sieviņas sejā vēl arvien vizēja paļāvīga cerība. ka sekretāre atradīs papīru, ar kura palīdzību viņa dabūs savam Vitoldam zābakus.

— Nav vēl atbildes, — pēc laba brīža gausi noteica Zenta.

Sievietes seja sadrūma. Viņa pati it kā saplaka zem lielā lakata, kā saldama sāka tajā tīstīties un kārtot galvas lakatiņu.

— Ak nav vis, — viņa runāja un tomēr vēl negrasījās uz iešanu. — Nez ko nu lai es Vitoldiņam saku, kā lai nomānu? Viņš tā ticēja. Sapnī bija redzējis jaunus zābaciņus, gājis uz skolu. Es gan teicu — labi, ja i pastalas dabūtu. Bet nu nav nekā. Nez ko nu darīt?

Mirdzai sirds sažņaudzās, iedomājoties zēnu, kas sēd pie loga un skumjām acīm sapņo par skolu. Tā viņa bija vācu laikā sapņojusi par ģimnāziju, cikreiz naktīs izraudājusies, lādējusi karu un riebīgos fašistus, kas izjauca visu dzīvi. Bet kā tagad drīkst būt tā. ka apdāvinātam zēnam jāatpaliek no skolas? Kas par vienaldzīgiem cilvēkiem sēd tajās iestādēs, kam jāizšķir tādi jautājumi? Un kāpēc Zenta tā nosarka — vai tikai viņa nav aizmirsusi nosūtīt tālāk Vitolda pieprasījumu?

— Nez vai man vēl pienākt kādreiz? — sieviete šaubīdamās jautāja. — Man jau arī bail, ka es jums neapnīku. Vai nu jums tik vien tās bēdas kā ar Vitoldiņa zābakiem.

Mirdzai piepeši ienāca prātā, ka viņiem mājās kastītē nolikti stāv kādi Kārlēna zābaki, kas tam bija kļuvuši par maziem.

— Cik gadu ir jūsu Vitoldam? — viņa jautāja.

— Trīspadsmit paliks Jurģu dienā pavasarī. Vasarā par ganu bija salīgts, bet visus lielos darbus jau strādājis, — māte labprāt stāstīja. — Tagad arī saka — līgšot pie saimnieka un nopelnīšot zābakus. Tas, kur vasarā strādāja, apsolīja zābakus izgādāt, bet aizbrauca pats nezin kur. Alga palika neizmaksāta. Saimnieki jau vairāki ir gribējuši līgt, viņš jau dūšīgs puika, visus darbus dara. Es vien neļāvu, cerēju uz jums par tiem zābakiem. Tagad mums pašiem atkal savu zemīti iedeva. Purvā gan ir tas gabals, bet ko tur nu darīt, visiem jau no labās vien neiznāk.

— Ziniet ko, Vitolda māt, — Mirdza piecēlās un saņēma viņu aiz abām rokām, — man mājās ir brāļa zābaki. Apvalkāti gan ir, bet kādu laiciņu izturēs. Atnāciet rīt pakaļ. Ozolu mājiņā, pa kreisi aiz Rubeņu šiliņa.

— Ak tu esi Ozola meita! — sieviete priecīgi pakratīja Mirdzas roku. — Tavu tēvu es pazīstu vēl no tā laika, kad viņš te bija priekšsēdētājs. Toreiz mums labu zemi iedeva. Paldies, paldies, meit, par zābaciņiem! Nu gan Vitoldiņu iepriecināšu. Rīt pat no rīta aiziešu. Tu jau mani nepazīsti. Es esmu Pērkonu Marija. Tu jau nezināsi. Mēs visu laiku par kalpiem gājām tur pa viņu galu pagastā. Paldies, paldies!

Pērkonu Marija aizgāja stalta un viegla. Durvīs vēl atgriezās un uzsmaidīja.

Mirdza pagriezās pret Zentu un cieši ielūkojās tai acīs. Zenta neizturēja skatienu, vēlreiz nosarkdama, nodūra galvu uz leju.

— Tātad tu viņas pieprasījumu neesi nekur aizsūti* jusi? — Mirdza pārmetoši noprasīja.

— Es tiešām nevaru saprast, kā tas noticis, — Zenta atzinās. — Tagad atceros, ka tovakar mēs ar Maigu kārtojām dažādus papīrus nosūtīšanai. Domāju, ka esmu ielikusi arī to.

Un kāpēc Pērkonu Marijai vajadzēja purvā piešķirt zemi? — Mirdza griezās pie Priedes Jāņa. — Vai tad labas zemes nepietiek?

— Tad es nezinu, kā tur Kalinka rēķina, — Jānis taisnojās. — Visādi gudroja. Saka, ka citādi nevarot dabūt vienā gabalā. Tagad jau dod piecpadsmit hektāru, tad viss bija jāpārdala.

Aiz loga jau riesās bieza krēsla. Telefona savienojuma vēl nebija. Mirdza jau sāka šaubīties, vai tik vēlu vairs izdosies kādu sazvanīt. Zenta iegāja pie Maigas aprunāties, vai nevar sarunu pasteidzināt. Bet līnija arvien esot aizņemta.

—: Tu pagaidi, — Zenta ieteica Mirdzai. — Viņi tur vēlu strādā. Kādreiz vakaros var vēl labāk noķert nekā dienā.

Mirdza gaidīja. Tumsa tinās arvien melnāka. Tas nekas, tās deļ viņa aizbrauks mājā. Kaut tikai izdotos sazvanīt un nokārtot. Kā lai citādi rādās acīs Pakalnam un savam desmitam.

Priedes Jānis nožāvājās. Apmeklētāju vairāk nebūs. Viņš varētu iet augšā savā istabā, bet te vēl sēdēja abas meitas. Tā kā neveikli aiziet pirmajam. Gribētos arī dzirdēt. kas iznāks Mirdzai ar meža darbiem. Jocīgi jau būtu, ja dzenātu cilvēkus no viena pagasta uz otru. Ar tām dzirnavām arī ir traki. Derētu jau atjaunot pagastam pašam savas dzirnavas, bet tur vajadzētu kādus maisus cementa. Gaužens gan saka, ka varētu iztikt ar kaļķiem, bet tos pašus arī nav kur ņemt. Siksna aizvazāta. Zini nu, pie kā meklēt. Ka nav jau sagriezta zoļādās. Tik daudz ķēpas ar visu, ka nezini, no kura gala sākt. Skolai vēl nav logiem stiklu, Salenieks katru dienu staigā. Nevarot klasē iet, kā vējš velkot pa dēlīšu šķirbām.

Mirdza paskatījās pulkstenī. — Pusdesmit! — viņa iesaucās. — Nez vai ilgāk gaidīt?

Zenta piezvanīja Maigai. — Pamēģini dabūt ātrāk, — viņa skubināja. — Mirdza ilgāk nevar gaidīt.

Pēc pusstundas atskanēja zvans. Raut gan tik iilgi gaidījusi, Mirdza satrūkās un vēlējās, kaut labāk tais šovakar nebūtu skanējis. Varbūt vajadzēja visu sakāmo pierakstīt uz papīriņa, citādi uztraukumā var izrunāties aplam.

— Pie aparāta Bauska, — viņa dzirdēja mierīgu, spēcīgu balsi. Kas runā?

— Jūs mani nepazīstat, — Mirdza apjukusi iesāka. — Es esmu Ozola.

— Ak Mirdza Ozola! — balss priecīgi atsaucās. — Pazīstu, pazīstu, kā tad nepazīstu! Tāda zilām acīm, gaišiem matiem un dūšīga. Rotu varētu komandēt! Kā tad nu pašiem klājas pa pagastu?

— Mūsu pagastā nav kārtības! — nevarēdama ātrumā izgudrot atbildi, iesaucās Mirdza.

— Ejiet nu, ejiet? — brīnījās Bauska. — Un mēs domājām, ka pie jums vēl labāka kārtība nekā pie mums. Neviens neko nežēlojas.

— Bet es tūlīt žēlošos, — sauca Mirdza. Un pilnīgi brīvi, bez stomīšanās un kā ar vecu paziņu runādama, viņa izstāstīja, kā cilvēkus nerro ar meža darbiem. — Vai tiešām var būt tā, ka tur nekas nav grozāms? — viņa nobeidza.

— Mēs viņiem liksim drusku galvas pagrozīt, tiem spalvaskātu jājējiem! Bauska sašutis iesaucās. — Šovakar pat es piezvanīšu uz Rīgu un sakurināšu viņiem tādu pirti, ka viņi paši labāk ies mežu cirst! Rīt viņi paziņos jums jaunās cirsmas turpat, pašu pagastā. Un kā citādi?

— Citādi arī nav kārtības, — atsāka Mirdza un gribēja sākt stāstīt par dzirnavām. Bet telefona aparāta sākās tādi burkšķi, ka viņa tikai dzirdēja Bauskas saucienus — «hallo, hallo! Kas tur par troksni?» — un stāstīšanu pārtrauca.

Telefons uz mirkli kļuva kluss. — Kāpēc jūs neatbraucat kādreiz pie mums? Tad varētu no sirds izrunāties. Tā pa telefonu jau grūti. — Mirdza atkal dzirdēja Viļa Bauskas balsi un steidzās apsolīt.

Mirdzai bija žēl nolikt klausuli. Tik maz bija paguvusi izteikt! Bet labi, ka vispār dabūju parunāt, —

Zenta saka, ka grūti esot viņus dabūt pie telefona. Ja Bauska solīja sāpīgo meža lietu nokārtot, tad viņš gan to izdarīs. Viņam bija tāda balss, uz ko var paļauties.

Uzvarā mirdzošām acīm viņa paskatījās Zentā.

— Tev tiešām ir laimīga roka, — atbildēja Zenta, bet viņas balsī nebija tāda prieka, kāds kūsāja Mirdzā un plūda pāri malām.

— Ir tik tumšs, — paskatīdamās pa logu ārā, raizējās Zenta, — kā tu tiksi mājā?

— Ritenim ir lampa, aizbraukšu kā pa dienu, — bezbēdīgi pasmējās Mirdza. Kas viņai nakts un tumsa, ja pašas sirds gaismas un drosmes pilna? Tas nekas, ka Zenta nepiedāvā naktsmāju, viņai gribas braukt tā, lai vējš svilpo gar ausīm. Atvadījusies viņa izdzina velosipēdu ārā un traucās cauri miestam.

Debess bija apmākusies, arī logos tikai reti kur spīdēja gaisma. Būtu salabotas dzirnavas, tās atkal varētu dot elektrību. Viņa runās arī par tām, kad aizbrauks uz apriņķi. Visu izstāstīs, kā te iet ar malšanu, ar zemes dalīšanu. Kā tā pati Pērkonu Marija. Var redzēt, ka cilvēks iebaidīts, neiedrošinās prasīt, kas viņam pienākas. Tāds Kalinka iedzen sievieti ar maziem bērniem purvā, bet ne viņa pati, ne cits kāds neprotestē. Kliegt vajadzēja par tādu netaisnību, tāpat kā par kukuļņemšanu dzirnavās, par to, ka skolēniem trūkst apavu . . .

Jā, bet tur Zenta pati vainīga, ka Pērkona Vitolds netiek skolā. Nabadziņš, droši vien naktīs, kad māte neredz, raud, kamēr nogurst un aizmieg. Kā viņa raudāja, kad nevarēja tikt vidusskolā. Vēlāk samierinājās, gaidīja atkal Sarkano Armiju atnākam. Stingri bija nolēmusi mācīties tālāk. Bet kā tas iznāca, ka rudenī it kā aizmirsa to. Bija daudz darba, viss likās tik svarīgs, un kaut kā šķita, ka viņai jābūt tepat. Tad atkal Ērika klusēšana aizņēma visus prātus . .. Nevajadzēja tomēr tā nolaisties. Deviņpadsmit gadu viņai ir, tā kā kauns prasīt, lai māte un tēvs atbalsta, bet varbūt varētu pilsētā atrast darbu un iet vakara skolā. Tiešām, to viņa vēl izdarīs. Šoziem ir par vēlu, bet nākošo rudeni tiešām to izdarīs. «Lai tad mani vairs nesauc par Mirdzu, ja es nebeidzu vidusskolu!» viņa nozvērējās.

Labāk arī būs, ja viņa tiks no šejienes projām. Atmiņas, jā, atmiņas, kas likās tik jaukas pēc Ērika aiziešanas, tagad izvēršas rūgtas un mocošas. Un, kad vēl atgriezīsies Ēriks, bet viņi būs sveši, nē, tad labāk neredzēt viņu, būt prom. Viņa negrib būt nelaimīga mīlētāja, kas romānos staigā bālas un sevī ierāvušās. Viņai vajag strādāt, izjust uz priekšu raujošo straumi, būt derīgai.

It kā bēgdama no atmiņām, it kā traukdamās jau pretim jaunai dzīvei, Mirdza strauji mina riteņa kāpšļus. Jau klāt Rubeņu sils, kur viņai pazīstams ne tikai katrs koks un krūms, bet arī katra ceļa bedrīte. Kādreiz viņi ar Kārlēnu te rīkoja skriešanās sacīkstes. Kārlēns bija mazāks, nevarēja viņu noskriet un vai raudāja aiz dusmām, ka viņam vienmēr jāpaliek zaudētājam. Pēdīgi viņai kļuva brāļuka žēl, ļāva tam uzvarēt. Labi, ka tā izdarīja. Ja nu ar viņu kas notiek, tad tagad sāpētu katrs mirklis, ko tam sarūgtinājusi.

Pēkšņi priekšējais ritenis aiz kaut kā aizķērās un velosipēds gāzās, iesviezdams Mirdzu grāvī. Viņa vēl nebija attapusies no trieciena, kad no meža izlēca divi vīri, cik Mirdza paguva ievērot, sarkanarmiešu formās, viens ielaida viņai acīs žilbinošu kabatas baterijas gaismu, otrs uzkliedza krieviski: — Stāt, rokas augšā! — Grāvī sēdēdama, Mirdza lēnām pacēla rokas. — Atdod naudu un visu, kas tev klāt! — pavēlēja tas, kuram rokā bija baterija. Mirdza sēdēja kā sastingusi. «Vai tiešām nejēdzīgās baumas ir īstenība?» viņa domāja un juta aukstus drebuļus pārskrienam. Otrs, kas līdz šim bija stāvējis tumsā, piesteidzās viņai klāt un norāva pulkstenīti no rokas. — Nauda tev ir? — tas vēl noprasīja, bet, kad Mirdza papurināja galvu, apčamdīja kabatas. Kāds gaismas stars krita arī laupītāja sejā, un Mirdza ievēroja, ka viņa tumšās ūsas izskatās it kā uzkrāsotas. — Nu, tad vēl ievēro — ja neturēsi muti ciet un ziņosi polic . .. milicijai, tad nākošreiz mēs tevi dzīvu neatstāsim! — piedraudēja pirmais. Viņi piecēla velosipēdu un, stumdami sev līdzi, aizgāja.

Mirdza izrausās no grāvja un kā apdullusi sāka streipuļot vispirms uz miesta pusi, līdz aptvēra, ka jāiet uz māju. Atgriežoties notikuma vietā, viņa par jaunu paklupa, — kāja aizķērās stieplē, kas bija šķērsām pārvilkta pār ceļu. Viņai nežēlīgi sala, un mežs likās pilnīgi melns un briesmu pilns. Savi soļi klaudzēja ausīs ar sāpīgu skaļumu. «Nejēdzība! Nejēdzība!» galvā dunēja šis viens vārds.

Bet cik savādi viņi runāja. Pavisam citādāk nekā tie sarkanarmieši, ko viņa bija sastapusi. Pat pārteicās — gribēja teikt milicija, bet gandrīz izteica — policija. Tā kā vēl tagad šeit daudzi pēc veca paraduma milici saukā par policistu. Un kādas jocīgas ūsas bija tam vienam, gluži kā ar ogli uzkrāsotas. Laikam gribējis maskoties.

Pagastā būs atkal jauns uztraukums. Labāk būtu, ja neviens neuzzinātu. Varbūt tiešām neteikt, pagaidām palikt klusu un izstāstīt tikai tiem apriņķī, kad aizbrauks? Vismaz rit viņa vēl nevienam neteiks, izdomās, ko un kā stāstīt. Pat mātei nestāstīs. Kā viņa uztrauktos, ja dabūtu zināt šīs nakts notikumu! Tad vairs nevienu mirkli nelaidīs arā no mājas, bet, ja viņa kur izies, tad mājā drebēs un baiļosies. Tiešām, labāk mātei neteikt. Darīt tur vairs neko nevar, kāpēc uztraukt viņu. Jau tā viņas nervi saspīlēti līdz pēdējam, naktīs dažreiz pa sapņiem kliedz un raud.

Logā vēl blāzmoja vāja gaismiņa. Nu, zināms, māte gaida viņu mājā. Mirdza klusu pieklauvēja, un māte, it kā viņas solus jau no tālienes dzirdējusi un pie durvīm gaidījusi, tūlīt atvēra.

— Kur tad tev ritenis? — viņa pārsteigta iejautājās.

— Notika ķibele . . . turpceļā. Atstāju pie Zentas, — Mirdza ātrumā sameloja.

— Vai dieniņ, tas taču otra ritenis, vai tagad jel maz varēs salabot? — māte sāka bažīties.

— Gan jau, māmiņ, salabos, — Mirdza mierināja. — Bet nu iedod man kaut ko ēst, kaut ko siltu, — viņa steidzīgi vedināja uz citu, lai nebūtu jārunā par riteni.

Mirdza ēda un aizgūtnēm stāstīja šīsdienas piedzīvojumus — par zvanīšanu uz apriņķi, par Pērkonu Mariju, kurai apsolījusi Kārlēna zābakus, par meža darbiem. Tikai par aplaupīšanu neminēja ne vārda. Ar jautrību centās izdzēst savu neseno satraukumu un reizēm pameta slepenu skatu spogulī, — vai tikai sejā nav palikušas pārciesto baiļu pēdas. Bet bija jau arī pārāk vāja gaisma, lai māte saskatītu kādas pārvērtības, ja tādas būtu.

Aizgājusi gulēt, Mirdza ilgi nevarēja aizmigt. Tiklīdz aizvēra acis, sāka tēloties tumšais mežs un viss tālākais. Lūk, kādi zirnekļi — izvelk pāri ceļam stiepli un paši sēd krūmos un gaida upuri. Bet kā var ienākt prātā, ka tik vēlu vairs kāds brauks? Vai viņi būtu kādu speciāli gaidījuši? Mani? Kā viņi zinātu, ka šonakt braukšu caur Rubeņu silu? Nevar būt, droši vien nejaušība. Nelāga tomēr tā lieta ir, galīgi nelāga. Tik bieži atkārtojas laupīšanas un pat viena slepkavība. Varbūt nav pareizi noklusēt? Lai arī milicis viens neko neatradīs, bet vismaz ļaudis zinātu, ar kādiem paņēmieniem laupītāji strādā, naktīs piesargātos. Jā, ziņot milicim, un tad rīt pat viņa nedrīkstētu degunu izbāzt no mājas — viņu izprašņātu, grozītu galvas, drebinātos, ka «tagad tādi laiki», bet viens otrs pat ņirgātos — sak, gaidīji boļševikus, kā nu pašu apstrādāja. Tomēr pareizāk klusēt, pastāstīt tikai tur, kur ir nozīme to darīt. Traki tikai, ka velosipēds nebija pašas. Ēriks to nodeva viņai lietot, bet ja nu . . . ja viņš vairs nav tas Ēriks . . . e, labāk par to nedomāt. Jā-sastop tēvs, viņš vislabāk zinās palīdzēt ar padomu.

Rītā Mirdza piecēlās lāgā neizgulējusies un kņudīga nemiera pilna. Tā nebija nekāda noteikta doma, kas viņu mocīja, bet smags riebums, iegūlies katrā nervu šūnā. Kā gan viss sarežģās, samezglojas, nav tā, kā viņa izsapņoja smagajos vācu gados. Likās, ka vajag tikai aiztriekt vāciešus un viņiem pakalpīgos šucmaņus, lai visa zemes seja uzreiz pilnīgi pārmainītos — visi cilvēki kļūtu pašaizliedzīgi, savstarpēji izpalīdzētos, uzceltu nopostīto, sabiedrības intereses stādītu augstāk par personīgajām.

Bet nav tā, nav — viņai gribas vai kliegt. Pat dzirnavās malt nevar dabūt tas. kas nedod kukuļus. Cik riebīgi — taisni kā vācu laikos, kad bez sviesta pikas un šņabja pudeles nemaz nerādies ne pie kurpnieka, ne skrodera. Bet iestādēs, kam tas jāredz, vienaldzība. Pat neatbild uz sūdzībām. It kā tā būtu nieka lieta. Var jau būt, ka viņiem jākārto svarīgākas lietas, bet kādu sarūgtinājumu tas rada cilvēkos, kādu nemieru. Un tas viss vēršas pret padomju varu. Arī viņa nespēj vairs tik droši skatīties katram acīs, nevar ar lepnumu pateikt: redziet, mēs tūlīt izkārtojām dzīvi labāk — izslaucījām kuku-(ošanas, taisnīgi sadalījām zemi, visi bērni, kas grib mācīties, var tikt skolā, iestādēs ielikām godīgus, atsaucīgus darbiniekus. Vai tagad var droši tā teikt? Pat Zenta, kas nav slikts cilvēks, ir komjauniete, aizmirst, vienkārši aizmirst Pērkonu Marijas lūgumu aizsūtīt tālāk.

Kā gan vajadzēja tūlīt aizbraukt pie Bauskas, visu izstāstīt. Liekas, tas vīrs rīkojas ātri un arī te ievestu kartību. Vajadzētu arī prasīt, lai dod pagastam vismaz vienu stingru, gudru cilvēku. Nu jā, bet tagad vēl priekšā meža darbi, pa kuru kavēšanu viņiem sola pērienu. Jāsasteidz tie, un tad viņa brauks. Brauks? Nu būs jāiet kājām, jo riteņa vairs nav. Viņa aizies, kaut pa sniegu un kupenām, bet aizies.

Atnāca Pērkonu Marija pēc zābakiem. Mirdzai bija pat neveikli klausīties viņas pateicības plūdos. — Nevajag pateikties, — viņa atvairīja, — tie jau veci zābaki, tāpat stāv, nevienam nevajadzīgi.

Bet tagad neviens otram par velti neko nedod, — Marija turējās pretim. — Lielie saimnieki man liktu visu mēnesi atstrādāt. Pavisam labi zābaciņi, Vitoldiņš divi gadi varēs nēsāt un pateikties. Tikmēr jau dabūsim jaunus.

Uz miestu Mirdza gāja reizē ar Pērkonu Mariju. Rubeņu silā viņa vērīgi apskatīja vakarnakts notikuma vietu, bet nekādas pēdas vairs nemanīja. Stieple bija novāktā, vai nu to izdarījuši paši bandīti, vai kāds gājējs, — kas to lai zina?

Izpildu komitejā Zenta Mirdzu saņēma ar pētījošu skatu.

— Tu kājām? — bija pirmais jautājums. — Tātad tomēr taisnība?

— Kas taisnība? — nosarkdama jautāja pretim Mirdza.

— Nu, ka tev esot vakarnakt ritenis noņemts. Tāpat pulkstenis. Bet mētelis tomēr nav novilkts, — paskaidroja Zenta.

— Kas tādus niekus sastāstījis? — sašutusi iesaucās Mirdza.

Tā miestā ļaudis runājot.

— Kas tev to stāstīja? — uzstājās Mirdza.

— Laiviņu Rūdis atnesa tādu ziņu.

— Kur viņš to ķēris? Dod viņu šurp, es gribu zināt.

— Viņš ir izgājis. Tiešam tas izdomāts? — brīnījās Zenta.

— Protams, izdomāts.

— Bet kāpēc tu nāci kājām? — Zenta neticīgi apjautājās. — Un pulkstenīša arī nav uz rokas.

— Es vakar, pa tumsu braucot, ielikos grāvī, — mānījās Mirdza. — Saliecu ritenim spieķus. Pulkstenis arī dabūja triecienu un apstājās.

— Ko gan visu cilvēki neizdomā, — pukojās Zenta.

— Stāstījuši, ka tev tūlīt aiz miesta uzbrukši sarkanarmieši. Visu noņēmuši. Kleitiņā aizskrējusi mājās. Māte apraudājusies, kad ieraudzījusi. Gandrīz trieku dabūjusi.

— Es tomēr gribētu zināt, kas Laiviņu Rūdim to stāstīja, — neatlaidās Mirdza. — Tu viņam neprasīji?

— Laikam šuvēja Tauriņa, — atcerējās Zenta. — Tai atkal laikam Baldiņu māte vai cita kāda, kas tur jums tuvāk un ar tavu māti satiekas.

— Balti meli! Mana māte nu gan nevar tādus burlaku stāstus izdomāt. Tie būs tepat miestā sacerēti, — dusmojās Mirdza.

— Tad jau labi, ka tikai pasakas, — priecājās Zenta.

— Tad tur vairs nav ko runāt. Biedrs Bauska nupat zvanīja. Viss kārtībā. Cirsmas atmainītas, un cirtīsim savos mežos. Rīt mežsargs ierādīs. Žēl, ka tu nebiji agrāk, būtu varējusi ar Vili pati parunāties. Šodien varēja labi dzirdēt.

Uz māju ejot, Mirdza iegriezās pie Tauriņas. Viņai gribējās noskaidrot baumu pirmavotu. Ja kāds nav noskatījies nakti viņas aplaupīšanu, tad te kaut kas nebija kārtībā. Tad tās izgājušas no pašiem laupītājiem.

Tauriņa teicās neko īsti nezinot. Friziere bijusi šorīt kleitu uzlaikot, tā stāstījusi, ka tādas runas paklīdušas. Viņa nemaz neapjautājusies, kas izrunājis.

— Bet tūlīt laidāt tālāk, lai Rūdis iznēsā pa pagastu, — ironizēja Mirdza.

— Ko tad es, vai es vainīga, ka citi tā izrunā, — Tauriņa apvainojās. — Es runāju tikai to, ko no citiem esmu dzirdējusi. Vai tad nu vairs i runāt nebūs brīv? Tad gan laiki pienākuši.

— Nedusmojieties, — cenzdamās izlīdzināt Tauriņas sapīkumu, pasmaidīja Mirdza. — Es tikai gribēju jums pateikt, ka tie stāstītāji sapūtuši niekus.

— Es jau redzu, — šuvēja atmaiga. — Stāstīja, jums noņemts mētelis, pati sasista zila melna.

Mirdza gāja pie Lismanes. Jo vairāk viņa rādīsies ļaudīs, jo drīzāk apklusis runas.

Lismane arī nevarēja īsti pateikt, no kurienes radušās tādas baumas. Viņai stāstījusi pasta jaunkundze. Šorīt tā izgājusi pastaigāties un dzirdējusi, ka divas zemnieku sievas tā sarunājušās. Viena teikusi, ka jūsu pašu māte raudādama stāstījusi.

Ilgāk nekavēdamās, Mirdza gāja mājā. Maigai prasīt viņa neies. Tik un tā no viņas neko tuvāk neuzzinās. Savāda, pavisam savāda visa šī lieta. Bez šaubām, būtu svarīgi noskaidrot, kas pirmais izlaidis valodas un kā uzzinājis. Māte stāstījusi! Mātei nav ne jausmas par va-karnakts briesmām. Kaut kas nav kārtībā. Ja kāds nav redzējis, tad kādam ir sakari ar izkrāsotajiem laupītājiem.

Laupītāju tēls viņas domās piepeši sasaistījās ar «latviešu patriotu» uzsaukumiem rudenī. Kas viņi, kur viņi dzīvo, un kam ir sakari ar tiem? — Šie trīs jautājumi kā aukstas odzes tinās ap sirdi un viesa tajā baigumu.

15

15. KOMJAUNATNES BIEDRA KARTE

Jau otro nedēļu Mirdza dzīvoja pa mežu, tikai krēslā pāriedama mājā. Viņa bija norunājusi ar veco Pakalnu, ka savas normas cirtīs kopā. — Tava jaunība, mana gudrība, tām kopā vajag kalnus gāzt, ne vēl kokus, — nopriecājās toreiz vecis. Sietnieka Emma, cita palīga nedabūdama, reizreizēm atrāva lielāko puiku no skolas — Gusts jau palīgā nenāca un arī cilvēkam nemaksāja. Savu normu viņa būtu izcirtusi, bet Gusts uzstāja, ka viņai jātiek galā ar abu saimniecību normu, vai šis par velti lai barojot pašu un bērnus. Līdumu mātei nebija neviena, ko sūtīt mežā, viņa raizējās, kā nu būt, bet Pakalns tikai pameta Mirdzai ar acīm — sak, vai nu mēs, tādi spēka vīri, atstāsim kaimiņieni kaunā. Dūmiņi mežā nerādījās. Kad Mirdza kā desmitniece aizgāja atgādināt, ka ar meža darbiem jāpasteidzas, Irma vai apvainota skaidroja, ka viņas vīrs esot tikpat kā kara invalīds, taču to kājas pēdu kara dēļ pazaudējis un no tāda nelaimīga kropla gan nevarot prasīt, lai viņš pildītu visu to pašu ko tie, kas nekā neesot cietuši. Miglas Augusts atrunājās, ka vecā mēnesī nevajagot kokus cirst, tad slapji vien stāvot, it nemaz nežūstot. Kur pilsētnieki tādu malku likšot. Viņš pagaidīšot jaunu mēnesi un tad viens divi nostrādāšot. Ko jau valdība liekot, to klausīšot, bet viņš tikai kā praktisks zemnieks savu mūžu neesot vecā mēnesī gājis mežā un arī tagad savam tuvākajam nedarīšot to, ko pats sev nevēloties. — Tāda malka tikai čūkst, ne tur siltuma, ne cita labuma, — viņš noslēdza savus prātojumus.

Sarkaļu mamma uzskatīja, ka viņai jau tie gadi pāri, kad darbs jāstrādā, bet meitai Malvīnei kā jaunsaimnie-cei neesot ne zāģa, ne cirvja.

— Ko tu padarīsi — kungs paliek kungs visos laikos, — ironiski novilka Lauskis, pārskatīdams mežinieku pulciņu pusdienā pie ugunskura. — Viņi tikai pasmejas — lai strādā muļķi un veci zirgi. Mīksti viņus ņem, kā ar zīda cimdiem. Vācu laikos, tad Sarkaļu Vijums ar bisi atnāca klāt, ja kāds nevarēja laikā iziet mežā.

— Bargi kungi jau ilgi nevaldot, — atbildēja Baldi-ņiete. — Izkūpēja tas pats Vijums kā l'lintes šāviens.

— Ko tur var zināt, varbūt tagad Vācijā liels vīrs, -sprieda Lauskis.

— Nu, tur viņiem pašiem dresētu suņu diezgan, -iesmējās Gaužens. — Kaut gan latviešu tur sadzīti leģioni, vajag arī tādu, kas savā valodā rej.

— Lai nu rej, kad tikai nekož, — piebilda Baldiņiete. — Diezgan ļauna viņš izstrādājis pa šiem gadiem. Man tā domāt, ka tam cilvēkam gan nevar naktīs miera būt.

— Ko tad tu domā, viņu sirdsapziņa moka? — jautāja Gaužens. — Diez vai tādam cilvēkam jel maz ir tas, ko sauc par sirdi.

— Es domāju, lai nu cits, bet bailes viņam nedod miera, — turpināja Baldiņiete. — Es redzēju, kā Grīšļu Kaspars, kas Cīruļu Līzes dēlameitu nošāva, kā viņš vienās kāzās lēca no galda augšā, kad krūmos kaut kas iečabējās.

Mirdza nolika atlikušo maizi groziņā un atgāja tālāk

no ugunskura. Viņai bija atkal jādomā, ka Ēriks ar atbildi uz viņas vēstuli nesteidzas. Māte nosūtīja vēstuli dažas dienas vēlāk un vakar saņēma no Ērika. Atkal ne vārda par viņu. Tātad atbildes nebūs. Viņa kā muļķe vēl rakstīja «mīļais, mīļais», varbūt ko pasmieties ar citiem puišiem. Nu, ko, jāpārcieš. Jāpārcieš! «Pārcietīšu!» viņa sakoda zobus. Paķēra cirvi un sāka skaldīt priedes klučus. Ātrāk beigt meža darbus un tikt projām. Likās, vajag kaut kur izkustēties, tad viņas dzīvē sāksies jauns posms. Tā kā tagad viņa vienkārši nevarēja ilgāk izturēt, smaka nost.

Arī citi lēni nolika pusdienu paliekas un ķērās pie darba. — Ja mēs, meit, šonedēļ vēl tā trieksimies kā līdz šim, tad sestdien beigsim, — ar acīm novērtēdams padarīto, teica Pakalns. — Ilgāk arī vairs nav laika, man jaunnedēļ jābrauc meklēt vecmāti. Jauns dzīvotājs prasās nākt pasaulē. Daktera mums tagad nav, Alvīna uzdomājusi, lai atved viņas māsīcu no pilsētas.

Mirdza tā kā atžirga. Ja šonedēļ beigtu, varētu aizbraukt Pakalnam līdzi uz pilsētu. Tad varētu ilgāk padzīvot — kamēr viņš vedīs vecmāti atpakaļ. Viņa rāva zāģi tik ātri un spēcīgi, ka Pakalns pēc brīža atlaida savu galu vaļā un, pieri slaucīdams, smējās:

— Es redzu, ka mēs vairs nederam pārī. Manu gudrību tu esi iemācījusies, bet es tavu jaunību nevaru atdabūt. — Tad Mirdza ļāva vecītim reizēm atpūsties, bet pati pa to laiku skaldīja bluķus. Vakarā viņa bija sagurusi, bet tā bija labi, domas par Ēriku, par lielo apvainojumu neuzmācās ar tādu spēku.

Viņa vēl nebija lāgā iegājusi pagalmā, kad istabas durvis atsprāga vaļā un pa tām izskrēja māte, priecīgi satraukta un zilu aploksni rokā vēcinādama. — Vēstule! Vēstule! — viņa sauca. «No Ērika!» Mirdzai uzzibsnīja priecīga doma. — Vai tu vari iedomāties, no kā? — laimē starodama, jautāja māte. Mirdza gribēja teikt — «no Ērika», bet nosarka un nevarēja šo vārdu dabūt pār lūpām. — Nevaru, — viņa klusu noteica, vēl dziļāk nosarkdama. — No Kārlēna! Kārlēns atrakstījis! Kārlītis!

Vienā mirkli Mirdzas prieks noplaka, bet tūlīt viņa izjuta kaunu, ka par brāļa atrašanos nepriecājas tā, kā būtu priecājusies, ja atrakstījis Ēriks. Tas taču bija Kār-lēns, kuru māte apraudāja par mirušu, un piepeši dzīvs, sveiks, šinī pusē! Viņa izrāva vēstuli no mātes rokām un lasīja atpakaļadresi: «Lauku pasts Nr ...» Tātad Sarkanajā Armijā. Izbēdzis vāciešiem! Ieskrējusi istabā, viņa steidzās lasīt.

Mīļā māmulīt un māšukiņ! Ceru, ka Jūs esat savā vecajā mājā un šo vēstuli saņemsiet. Kā redzat, esmu sarkanarmietis. Pie Dobeles mēs, vairāki puiši, sarunājāmies un diedzām pāri frontei. Tagad sitam fričus kopā ar citiem sarkanarmiešiem. Te mūs neviens nesaukā par latviešu cūkām, kā pastāvīgi dzirdējām no vāciešiem. Man pat ir viens labs draugs — Mitja. Viņš esot rudenī braucis cauri mūsu pagastam un iepazinies ar kādu Mirdzu. Domā, ka tā esot mana māsa, un liek sveicināt. Kas ar tēti? Vai ir pārnācis? Man būtu ko rakstīt, bet, kamēr nezinu, vai jūs esat mājā, šoreiz beigšu. Ja saņemšu atbildi, rakstīšu vairāk. Sveicieni Jums abām un tētim, ja viņš ir pie Jums.

K ā r l ē n s.

— Nu, ko tu teiksi — kā gan viss dzīvē apgriežas! — redzēdama, ka Mirdza beigusi lasīt, sauca laimīgā māte. Mirdza neatbildēja. «Kārlēns varēja atrakstīt, bet Ēriks ...» ar skaudru sāpi atkal iedzēla doma. Viņa tikko valdīja asaras.

— Tu nemaz tā kā nepriecājies, — pārmeta māte.

— Es priecājos, māmiņ, bet ... — viņa aprāvās. Tas bija viņas noslēpums — ka toreizēja laime, ta tagadējas sāpes.

— Kas tur par «bet», — apvainojās māte, — tas ir viņš pats, kas raksta, Kārlēns!

— Māmiņ, laikam esmu pārāk nogurusi, lai skaļi priecātos, — Mirdza taisnojās. Viņai tiešām uznāca tāds nogurums, ka negribējās ne runāt, ne pieskarties vakariņām, ko māte vilka ārā no krāsns un cēla galdā. Gribējās gulēt, aizmigt cietā miegā un pat sapņos neredzēt Ēriku.

Nākošās dienas pagāja sīvā darbā. Uznāca pirmais sniegs. Ilgi kavējies, tāpēc uzreiz dziļš un pastāvošs. Mirdza centās veikt visu grūtāko, lai Pakalnu tēvs nepār-mocītos un nebūtu jāatliek brauciens. Piektdienā viņi pēcpusdienā uzkrāva pēdējo steru no Līdumu mātes normas. Mājā Mirdzu gaidīja zīmīte no Zentas. Tā rakstīja, ka nākošo trešdien viņām abām jāierodas komjaunatnes apriņķa komitejā saņemt komjaunatnes biedra karti. Piesolīja braucienu abām kopā ar šķūtnieku. Braukšot arī Laiviņu Rūdis.

Lai brauc veseli, — Mirdza novēlēja, — es viņus negaidīšu.

Svētdienas rītā viņa izbrauca Pakalna kamanās. Ceļš bija iebraukts, un zirgs, it kā braucējas trauksmes pārņemts, skrēja slaidos rikšos. Sniegs klāja māju drupas un izrakātos laukus, tie vairs neizskatījās tik nožēlojami. Dažās vietās vēl tīrumos stāvēja labības blāķi.

— Skat, kādi sliņķi, — pukojās Pakalns, — nevīžo nokult. Mums arī negāja viegli ar darbiem, bet, kad sagājām kopā, ar talkām visu veicām. Tie droši vien nav varējuši sarunāties. Kā āži uz šauras laipiņas. Te jau arī vairāk tikai tādas lielas mājas. Skaties, vai puse tukšu. Aizbraukuši laimi meklēt. Bet palicēji salīduši kā āpši savās alās. Es viņus zinu. Pat ceļu uz otra mājām labprāt neparāda. Kur tie nu sarunāsies kopā kādu darbu padarīt. Viens ir kungs, un otrs ir kungs. Tāpēc kliedz uz boļševikiem, ka nu tiem kungu laikiem jābeidzas.

— Tu gan laikam neskumsti par kungu laiku beigšanos? — Mirdza, domās iegrimusi, jautāja.

— Par ko lai es bēdātos? — Pakalns atvaicāja. — Es savu mantu esmu ar šīm te rokām sastrādājis, — viņš pacēla rūtainos cimdos tērptās rokas uz augšu. — Ne jau nu viens pats. Kamēr vēl tēvs, māte bija dzīvi, sieva jauna, rāvāmies četratā. Vēlāk bērni paauga, dēls paņēma sievu. E, nebūtu mums tā Dzidriņa tā . . . — vecītis pēkšņi saguma. — Nevaram aizmirst. Cikreiz dzirdu — Alvīna gultā klusiņām raud. Bildīti slepus skatāmies viens un otrs. Bez bērna māja kā bez dzīvības. Bet, kad tev apkārt čivina un smejas, un kustas tādas baltas galviņas, nudien, i darbs labāk iet no rokas. Tā kā jaunāks pats kļūsti.

Viņi pabrauca garām kādai bijušai muižai. Šķūņa durvis bija vaļā, un tajā redzēja rosāmies vairākus cilvēkus, kas darbojās ap traktoru. — «Mašīnu un traktoru stacija», — Mirdza lasīja uzrakstu pie ēkas. Varēja redzēt, ka traktoru patlaban remontē. — Lūk, to es saprotu, — Pakalns priecājās, — tie būs pavasari uz vagas. Bet mūsu Kalinkam drīz vien būs punkta zirgi aiz astēm jāceļ augšā. Auzas aizdzen uz tirgu, izbaro savām govīm un zirgam. Es nesaprotu, kā var tādu cilvēku laist pie dzīviem lopiņiem? Tu, meit, satiksi tēvu, pastāsti gan viņam, kā mums te iet. Saki, lai nāk atpakaļ. Ko viņi visi tur pa pilsētu ar papīriem krāmējas. Kas vien pēc cilvēka, to aizrauj projām. Tā kā mēs nu te, pašā apakšā, nekam nebūtu derīgi. Bet mēs taču maizi audzējam, vai tas neko nav vērts? Tā tu pasaki.

— Pateikšu, — Mirdza apņēmās.

Ilgu laiku viņi brauca klusēdami. Mirdza izjuta, cik labi šūpoties kamanās, kas viegli slīdēja pa mīksto sniegu. Aiz muguras it kā palika viss rudens un ziemas drūmums, vientulības smagums, sīkās ķildas un ieciršanās ar Zentu un Maigu. Priekšā jābūt lūzumam, jābūt kaut kam lielam, svarīgam, noteiktai ceļa zīmei, kas parāda — lūk, tavs ceļš, ej pa to vaļējām acīm, tad nenomaldīsies. Vai tā būs? Ir jābūt. Trešdien ieradīsies arī Zenta, viņām būs jāsatiekas tādā vietā un tādā brīdī, kad visas sīkās patmīlības atliekas, kuru viņām vēl stipri daudz, jāatmet ar nežēlīgu vaļsirdību vai arī jāpasaka es neesmu komjaunatnes biedra kartes cienīga, man jākļūst labākai, jānomazgā putekļi no sirds, lai varētu to tīru pasniegt slavenajai Ļeņina jaunatnes organizācijai.

Kad parādījās apriņķa pilsētas jumti un dūmeņi, Mirdza it kā satrūkās. Vai pietiks spēka tikt galā ar sevi, atzīties savās kļūdās un nemēģināt vainas lielumu uzkraut Zentai un Maigai? Vai viņa reiz domās neteica: es strādāšu savu darbu, lai Zenta tiek galā ar savu? Teica un neko nedarīja, lai jauniešus, ar kuriem kopā strādāja, piesaistītu komjaunatnei.

Pakalns aizveda Mirdzu līdz viņas tēva dzīvoklim. Viņa paņēma mātes iedoto sainīti un atvadījās. Pieklauvēja pie durvīm un gaidīja — būs mājā vai nebūs? Iekšpusē atskanēja stingri soļi, un durvis atvērās.

— Tiešām, tā taču Mirdza! — iesaucās Ozols. — Lielā klusētāja!

— Kas tikai nav jādzird! — Mirdza raudzījās tēvā izbrīnījusies. — Agrāk lu vienmēr bāries, ka es esot pārāk skaļa.

— Bet tagad man pienāk sūdzības, ka tu klusējot, kā ūdenī iekritusi, — tēvs šķelmīgi smaidīja. — Lai nu ar ko, Mirdza, bet ar frontiniekiem nevajag jokus dzīt. Vārdu vajag turēt, vismaz, kamēr pārnāk vai ... — viņš gribēja teikt — krīt, bet aprāvās.

— Es nesaprotu, par ko tu runā! — Mirdza tiešām nesaprata.

— Nu labi, pastāstīšu vēlāk, kad būsi apsildījusies. Novelc mēteli, nāc istabā, — aicināja tēvs. — Varbūt uzvārīsim tēju?

— Lai paliek, tēti, — Mirdza atmeta ar roku. — Es tomēr gribētu zināt, ko tas nozīmē? — Apslēpta nojauta viņai čukstēja, ka tēva jokiem kaut kā jābūt saistītiem ar Ēriku, bet prāts protestēja un šaubījās.

— Skat, kāda nepacietīga. Nu, tad papriecājies par saviem nedarbiem, — un Ozols izņēma no atvilktnes nelielu aploksni, nolika to Mirdzai priekšā un pats nogriezās pie loga. Skatīdamies pa to ārā, klusu dungoja kādu frontes dziesmu.

Ar skatienu uz pusacumirkli pieskardamās aploksnei, Mirdza redzēja, ka to rakstījis Ēriks. Drebošiem pirkstiem viņa izvilka vēstuli un lasīja:

Godātais Ozola kungs! (Kā viņam tas «kungs» ieskrējis? viņa brīnījās.)

Neņemiet ļaunā, ka traucēju Jūs ar savām rakstu rindiņām! (Kā nu tā var rakstīt? Mirdza sašķieba lūpas.) Esmu pazīstams ar Jūsu meitu Mirdzu, un bijām norunājuši sarakstīties. Esmu aizrakstījis viņai vairākas vēstules, bet viņa man neadbild. (Jā, tas ir Ēriks, viņš taču nerakstīs bez kļūdām! Mirdzai likās tik mīļš taisni šis «neadbild».) Gribētu zināt, kas ar viņu noticis. Varbūt Jūs būtu tik laipni man atrakstīt uz zemāk minēto adresi, lai es zinātu, vai vispār viņai vairs rakstīt, ja viņa to nevēlētos, vai ja tas viņai būtu par apgrūtinājumu. (Ērik, Ērik, kā tu vari tā runāt! Mirdzas sirds kliedza pretī.) Palieku cerībā, ka Jūs manu vēstuli neatstāsiet bez ievērības.

Jūs cienīdams, Ēriks Līdums.

Mirdzai acis satumsa no asarām, kas nodevīgi lauzās uz āru. Kas tas bija par ļaunu spēku, kas viņus abus mocīja šo laiku? Kā vajadzēja justies viņam, mīļajam Ērikam, tur, frontē, nāves tuvumā, ja viņš būtu izjutis visu to pašu, ko viņa?

Ozols, jauzdams, ka Mirdza vēstuli izlasījusi, atgriezās un cieši paskatījās meitā. — Ak nu tu raudi? — viņš iesaucās pusnopietni, pus pa jokam. — Un tev grūti bija uzrakstīt atbildi?

— Tēti, tu nezini, — klusām noteica Mirdza. — Es viņam esmu aizrakstījusi vismaz tikpat daudz vēstuļu, bet no viņa neesmu saņēmusi nevienu.

— Kā tad tā? Pastā pazūd? — brīnījās Ozols. — Bet pārējās vēstules aiziet?

Mirdza pastāstīja par cenzūras svītrotajām vēstulēm, ko saņem Ērika māte un Pakalni. Tēvs izprasīja, kas strādā pastā, bet, uzzinājis, ka faktiski komjauniete nosūta un izdala vēstules, neko neteica.

— Redzi nu, meit, kā iet, kad grib iztikt bez vecāku svētības, — Ozols ķircināja Mirdzu, — bez manas starpniecības būtu abi noraudājušies kā divi nabadziņi.

— Bet tagad es iepriecināšu tevi, — Mirdza atģidās, ka aizmirsusi atdot Kārlēna vēstuli.

Tēvs izlasīja to, un smaids pārlaidās pār viņa seju. — Tas ir vareni! — viņš iesaucās. — Lūk, malacis puika! Tad nu iznāk tā, ka pats esmu bijušais sarkanarmietis, dēls man sarkanarmietis un znots tāpat.

— Tēti, ko tu zobojies, — pārmeta Mirdza. — Tu pats man teici, ka jābūt nopietnākai.

— Tev jā, — Ozols turpināja uzņemto toni. — Bet padomā, kas man par dienu — rītā saņemu vēstuli no kāda Ērika, kas «norunājis ar manu meitu sarakstīties»; pēcpusdienā atbrauc pati meita un vēl tikpat kā atved manu dēlu līdzi. Gandrīz visa ģimene kopā. Es jau tā esmu pārāk mierīgs.

Pie durvīm klauvēja. Ozols gāja atvērt un priekšnamā apsveica Vili Bausku un Elzu.

— Mēs redzējām, ka Mirdza atbrauca, gribējās dzirdēt, ko stāsta, — Mirdza dzirdēja Elzas balsi. Ievedis viesus istabā, Ozols gribēja Vili iepazīstināt ar meitu, bet tas neļāva, spēcīgi sakratīja viņas roku teikdams:

— Mēs jau esam pazīstami. Bet nu taisni tāda, kā es iedomājos — zilām acīm, gaišiem matiem. Un dūšīga.

— Bet nupat bimboja, — Ozols zoboja meitu.

— Tēti, ja tu vēl zobosies, es braukšu prom, — Mirdza kļuva gandrīz dusmīga.

— Laikam par to, ka viņas pagastā nav kārtības? — smējās Vilis.

— Jā, gandrīz iznāk, ka par to, — OzjIs, redzēdams meitas samulsumu, izlīdzināja savu pārsteidzību.

— Nu, pastāsti, Mirdza, kā tad tur bija ar to kārtību? — Vilis smējās. — Tik vien toreiz dabūju dzirdēt, ka kārtības nav. Velns, kas ar to telefonu? Ar jūsu pagastu nekad nevar sarunāties. Vienmēr aparātā sparkšķina un tarkšķina.

— Kas jums ir telefonists? — Ozols nevainīgi iejautājās.

— Maiga Rasmane, — atbildēja Mirdza.

Tā ir komjauniete, kas pa vācu laikiem saglabājusi savu biedra karti, — paskaidroja Elza. — Tā laikam ir? Man Zenta stāstīja.

— Laikam, — Mirdza klusu piebalsoja.

— Pirms kara es pazinu vienu komjaunieti Ras-mani, — atcerējās Vilis. — Es tikai nezinu, vai viņa bija Maiga, vai Milda, vai Mīla. Dūšīga meitene bija. Liekas, ka nepaspēja aizbraukt. Es domāju, ka to nu gan šuc-maņi nebūtu atstājuši dzīvu. Bet var jau arī izslapstīties. Varbūt arī nav tā.

— Tāda tumšiem matiem, iegarenu seju, garām skropstām, ļoti skaista, — Mirdza aprakstīja Maigu.

— Apmēram, — piekrita Vilis. — Es no sieviešu skaistuma daudz neko nesaprotu.

— To gan nevar teikt, — zobojās Ozols, pavērsdams acis uz Elzu, kas viņam par atbildi padraudēja ar pirkstu. Viņš šodien bija tik labā garastāvoklī, ka gribējās drais-kuļoties un jokoties pat bez iemesla.

Mirdza sīki izstāstīja visus laupīšanas gadījumus, cik nu par tiem zināja.

Bauska nemierīgi staigāja pa istabu. Ozols stāvēja pie loga, sabāzis rokas kabatās.

— Pie jums jau iet kā burlaku romānā, — lieliem soļiem pāriedams istabu, iesaucās Vilis. — Ļaudis droši vien nobijušies un sašutuši? — viņš jautāja un pats atbildēja — Kā gan citādi var būt!

— Un tu nekā agrāk neziņoji, — Ozols pārmeta meitai.

— Es domāju, ka jūs sazvanāties ar izpildu komiteju un, ja ne Priedes Jānis, tad Zenta jums visu pastāsta, taisnojās Mirdza.

— Vai tu ar Zentu tādas lietas nepārrunā? — jautāja Elza.

Mirdza tūlīt neatbildēja. Nu bija nonākts pie sāpīgā jautājuma, un viņai jāpārbauda sevi, vai spēs būt tāda, kā apņēmusies būt.

— Esmu svešāka kļuvusi Zentai, — klusi un gausi izlauzās vārdi. — Viņa vairāk draudzējas ar Maigu, — Mirdza piebilda un nokaunējās, jo tas skanēja kā taisnošanās.

— Draudzība ir viena lieta, bet komjaunatne otra, — Elza piezīmēja paskarbi. No telefoniskām sarunām ar Zentu viņa bija nojautusi, ka abām meitenēm tāds kā rūgtums vienai pret otru.

— Es apzinos to, — uzņēmās Mirdza.

— Un tomēr turpini iecirsties?

— Nevarēju sevi pārvarēt, — Mirdza atzinās. — Divas reizes mēģināju, bet gadījās priekšā Maiga, un mēs saskrējāmies. — Viņa sīki izstāstīja sastapšanos ar Maigu. Ozols uzmanīgi klausījās, bet sarunā neiejaucās.

— Pēc tam es iespītējos, ka Zenta visur klausa Maigai, un centos viņas lietās neiejaukties, — Mirdza nobeidza.

Iestājās smags klusums. Mirdzai tas uzgūlās kā blīva migla, kurai pat elpa turas pretim. Likās, ka visi viņu nosoda, redz cauri un domā, cik muļķīga un patmīlīga meitene viņa ir.

— Elza, man liekas, tu esi drusku paštaisna, — piepeši ierunājās Vilis. -- Atceries, cik neapmierināta tu biji pēc sava brauciena uz pagastu? Atzinies, ka neesot ne Zentai, ne Mirdzai kaut cik izskaidrojusi, kā sākt strādāt, kā organizēt darbu.

— Es domāju, ka viņas pašas to drīz vien apķers, — tagad taisnojās Elza. — Gluži intuitīvi.

— Ar intuīciju vien nepietiek, — Vilis turpināja uzbrukt Elzai. — Zināšanu vajag. Jūs mācāties arī? — viņš jautāja Mirdzai.

— N-nē, — viņa neveikli atzinās un pēc mirkļa piebilda: — Pat sapulces mums nevienas nav bijis.

— Tas nu, Elza, tomēr jāņem tev uz savas sirdsapziņas, patīk vai nepatīk, — Vilis stingri paskatījās Elzā. kas nervozi burzīja mutautiņu.

Mirdzai kļuva Elzas žēl. Viļa vārdi likās netaisni: kā nu tā var — viņas ar Zentu niķojušās, bet vainu uzveļ Elzai.

- Kāpēc jūs vainojat Elzu? — viņa dedzīgi iesāka, bet Elza viņu apturēja:

— Tā ir, tur nav ko mani taisnot, — viņa teica. — To- . reiz biju pārāk nomākta no . . . personīgām lietām. Vēlāk izlaidu no acīm.

Ozols domīgi klusēja. Kļūda bija pārāk smaga, lai to uzkrautu tikai Elzai un jaunajām meitenēm. Kāpēc viņš pats vairījās aizbraukt uz dzimto pagastu? Kā strauss iebāza galvu smiltīs un mierināja sevi — gan jau viņi paši tiks galā kaut kā. Negribēja atcerēties, ka nevienam tur nav sabiedriska darbinieka prakses, nav politisku zināšanu. Cilvēki var būt labi un godīgi, bet savā neprasmē var pat izdarīt lāča pakalpojumu padomju varai. Vai viņš bija pastāstījis Priedes Jānim, kā viņam jāstrādā, kaut vai darba galvenās līnijas noskaidrojis? Bet arī tā nepietiktu. Jānis ir zemnieks, cilvēks ar praktisku prāta ievirzi, viņam viss jāieskaidro ar konkrētiem piemēriem, jāseko, kā viņš to izprot un vai prot tālākos slēdzienus taisīt pats. Kā instruktoram viņam pašam vajadzēja arī vēlāk izbraukt uz pagastu, neapmierināties ar instrukciju aizsūtīšanu vien. Kā viņš varēja apmeklēt citus pagastus, bet no sava dzimtā pagasta bija vairījies?

Un, lai kā visu laiku bija centies apslāpēt kādas jūtas, neļāvis tām izveidoties skaidrā domā, tad reiz tās tomēr nostājas viņa priekšā un prasa izšķirties. Tās bija jūtas, kas saistījās ar Olgu, viņa sievu, no kuras melanholijas, drūmās nospiestības un sašaurinātās gara pasaules viņam kļuva smagi rudenī, pēc pārnākšanas. Un tad viņam jājautā vēl tālāk, kāpēc viņš bēga no šī smaguma, bet nemēģināja no tā izraut Olgu? Tagad, bez šaubām, to

izdarījusi Kārlēna vēstule, ja viņš aizbrauks, sievai būs citāda seja, citāds domu lidojums.

Tomēr viņš pa šiem gadiem dzīvojis citā pasaulē, redzējis citādus, brīvus cilvēkus, viņu rindās cīnījies par lielāku, par padomju dzimteni, ne tikai par zemes stūrīti, ko sauc — Latviju. Olga dzīvojusi pazemojumu un asiņainu murgu pasaulē, dienu no dienas drebējusi par bērnu rītdienu, pat par maizes kumosu, ko katru brīdi viņiem varēja atņemt iebrucēji un pašmāju šucmaņi. Vai viņai nebija vajadzīga stipra roka, draudzīgs atbalsts, kas apturētu vienmuļo domu virpuli viņas galvā, pavērstu skatu pret atvērtiem apvāršņiem un parādītu, kāda var kļūt dzīve un kāda tā kļūs?

Savs pagasts, sava māja viņam vairāk par jebkuru citu vietu bija rēgojusies kā provinciāla šaurība, kur jāizšķir dažbrīd sīki ikdienas jautājumi. Te, apriņķī, likās skaidrāk saskatāmas jaunās dzīves lielās līnijas, te viņš it kā skaidrāk saredzēja, kā teorija, ko viņš mācījās kursos un turpināja mācīties katru dienu, sasaucās ar praktisko dzīvi. Viņš varēja sagatavot un nolasīt politiski pilnīgi pareizu referātu par padomju darbinieku galvenajiem uzdevumiem atbrīvotajā zemē, varēja pastāstīt par šķiru cīņu, kas var norisināties ļoti asos konfliktos. Bet kā lai ar šo ienaidnieku tiek galā Priedes Jānis, ja ienaidnieks nāk pie viņa ar mīlīgu smaidu kā Miglas Augusts vai Kalinka un saka: «Es jau neko, man tā padomju vara taisni patīk, dod tikai man darbu padomju iestādē»? Kā lai neapmulst jauns darbinieks, kas nolikts kaujas postenī bez jel kādiem teorijas ieročiem, bez politiska un sabiedriska rūdījuma? Taisni tā viņš rudenī izdarīja ar Priedi nolika sardzē, nepateikdams pat paroli, ar kuru atšķir savējo no ienaidnieka. Un tad tagad viņi brīnās un taujā, kāpēc pagastā nav kārtības, ka tāds Kalinka ar demagoga paņēmieniem apvārdo Priedi un Lauski un kā blakts sūc asinis no karā iedragātās zemes miesām!

Viņš pacēla acis un ievēroja, ka arī pārējie klusē, neskatīdamies viens otrā. Viņa lūpas pavērās un apstājās — grūti bija dabūt tām pāri vārdus. Bet tie ir jāpasaka, jāpiespiež sevi atzīt kļūdas arī citu priekšā, lai vairs nebūtu atkāpšanās pašapmierinātības slēpnī.

— Ja 11u ir runa par vainām un kļūdām, — viņš iesāka,

ieklausīdamies, cik dobja un no dziļumiem nākdama skan paša balss, — ja ir runa par kļūdām, tad man to ir bijis vairāk nekā jebkuram no jums. — Piespiezdamies un reizēm apklusdams, viņš izteica tikko pārdomāto, noklusēja tikai iemeslus, kāpēc bija vairījies aizbraukt uz pagastu, lai tieši palīdzētu jaunajiem darbiniekiem. Te bija klāt arī Mirdza, kuru viņa pilnīga atzīšanās varētu satriekt, iedragāt viņas ticību cilvēku attiecību pastāvī-gumam un ģimenes saišu stiprumam. Jā, ja Olga viņam būtu pilnīgi sveša un vienaldzīga kļuvusi, ja viņu starpā būtu radusies tik plata aiza, pār kuru vairs nevar uzcelt nekādus tiltus, tad cita lieta, tad nedrīkstētu liekuļot ne Olgai, ne bērniem.

Bet tādas aizas nebija. Cikreiz īsajos atpūtas brīžos viņam acu priekšā atainojās Oļa — tāda, kādu viņš to pirmoreiz ieraudzīja, kā todien, kad izšķīrās viņu kopīgo gaitu liktenis, kā jauna māte ar mazo Mirdziņu, ar Kār-lēnu pie krūts un arī Oļa tāda, kāda tā bija pirmajā padomju gadā, kad viņam katru vakaru vajadzēja izstāstīt, kā rit un veidojas pagasta dzīve, Oļa, kas nekad neaizgāja gulēt, neizlasījusi avīzi, prata atlicināt laiku jauno grāmatu lasīšanai. Bet, kad viņš ar visu sirdi traucās pretim šai Oļai, tad starp viņiem nostājās tā otra, ko viņš atrada pārnākdams, sagumusi, iekšķīgi novecojusi sieviete, kas saka: «Juri, tu gan arī nekādos amatos neej. Kas to var zināt, kā laiki grozās. Dzīvosim savā ligzdiņā kā siltā cepurē.» Viņa maigums pāriet īgnumā, jo šī Olga it kā aizstājas priekšā blāzmojošā apvāršņa gaišumam, vieš pelēcību ap viņu. «Jā, tagad tu redzi, cik viegli ir pamācīt citus, ka vajag cīnīties ar buržuāziskās pasaules atstātajiem sārņiem cilvēku apziņā, bet, kad tev pašam ar tiem vajag tikt galā, saņemt rokās savu sievu, kurai tie sārņi nemaz nevar būt tik dziļi iegrauzušies, tad tu izvairies, jūties bezspēcīgs, pat aizvainots!» viņš sāpīgi izsmēja pats sevi.

Vilis Bauska raudzījās viņā, it kā gaidīdams, ka viņš turpinās, paskaidros motīvus, kāpēc pielaidis kļūdu, bet tad, laikam sapratis, ka Ozols izcīna smagu iekšēju cīņu, sāka pats runāt.

— Es domāju, ka atzīšanās savās kļūdās mums ļaus tās ātrāk izlabot. Varbūt aprunāsimies, ko vispirms uzsākt?

Ozols pārbrauca ar roku pār seju. Tik tiešām, kļūdas jāizlabo, pagasts jāieslēdz uzmanības centrā, jānodibina ar to ciešas, dzīvas saites, lai viņi tur nebūtu pamesti, lai ik dienas justu no apriņķa interesi un palīdzību. Vispirms būtu jānoskaidro, kas ir tie melnie spēki, kuri ar asinis līpošām rokām jauc pagasta dzīvi, un kas ir viņu atbalstītāji un līdzzinātāji. Pirmīt, kad Mirdza stāstīja par vēstuļu nesaņemšanu un it kā cenzūras svītrojumiem, viņam bija sākušas rosīties kādas aizdomas. Viņš tomēr tās negribēja izteikt Mirdzas klātbūtnē, jo, ja izrādītos nepamatotas, viņš būtu sējis neuzticību komjauniešu starpā. Lai vieglāk aizdabūtu Mirdzu uz brītiņu prom, viņš uzņēma pirmītējo jautro toni un teica:

— Vajadzētu tomēr uzlikt tēju. Bez tam Mirdza iebraukusi kā tāda lauku mamma ar visādiem zemnieku sētas labumiem. Gribētos uzcienāt tik retus viesus. Man pašam saimnieces nav, varbūt abas viešņas parūpētos par vakariņām?

Elza apņēma sadugušo Mirdzu ap pleciem un smiedamās izveda virtuvē.

— Gribēju aprunāties ar tevi divatā, — Ozols teica Bauskam. — Liekas skaidrs, ka pagastā ir kāds bandītu perēklis. Jautājums, kā nokļūt tam uz pēdām?

— Jāaprunājas ar drošības iestādēm, — ieteica Bauska.

— Bez šaubām, — piekrita Ozols. — Bet labi būtu, ja mēs varētu viņiem dot rokās kādu pavedienu, no kura sākt šķetināt. Man šķiet, ka vajadzētu iesākt ar pastu. — Un viņš pastāstīja par vēstulēm un komjaunieti Rasmani, par tās attiecībām ar Mirdzu un Zentu.

— Var jau būt. ka vēstuļu piesavināšanās ir tikai viņas personīgā atriebība Mirdzai, — viņš pieļāva, — bet var arī būt dziļākas saknes. Katrā ziņā pasta priekšnieka amats drošības iestādes cilvēkam varētu būt visneuzkrītošākais.

Pie vakariņu galda viņi iztaujāja Mirdzu sīki jo sīki par visiem notikumiem pagastā, un Mirdza arī stāstīja visu, kas bija sakrājies stāstāms, nobeigdama ar Pakalna saucienu pēc cilvēkiem, krietniem darbiniekiem laukos.

— Tā tiešām ir pamatota prasība, — piekrita Vilis. — Jādomā tikai, kur viņus ņemt. Karš vēl turpinās.

— Ieradusies kāda partizāņu grupa, šejienieši, varētu sūtīt no tiem. — atcerējās Ozols. — Starp citu, redzēju Vanaga Pēteri, tikai nepaguvu parunāties. Tas bija apzinīgs puisis. Tagad viņam māte noslepkavota.

— Tu domā viņu Priedes vietā par priekšsēdētāju? — jautāja Vilis.

— Jā. Redzams, ka Priede netiek galā, — sprieda Ozols. — Man būs jāaizbrauc līdzi un jāpanāk, lai MTS triec ratā Kalinku. Ko teiks ļaudis, ja viņš tiešām nomērdēs zirgus badā? Tur vajadzētu ielikt gādīgu saimnieku. Jāapskatās.

Kad viesi bija aizgājuši un Mirdza nokopusi galdu, viņš apsēdināja to sev līdzās.

— Tagad tu man pastāsti, — kā jūtas māmiņa? — viņš jautāja.

- Kārlēna vēstule viņu pilnīgi pārvērta, — priecājās Mirdza. — Bet, ja tu zinātu, tēti, cik grūti bija ar viņu! Man arī bija grūti. Reizēm likās, ka viņa pret mani ir netaisna, mīl vairāk Kārlēnu. Reizēm atkal, ka mēs abi esam pret viņu netaisni. Pametām, it kā viņa būtu ko ļaunu nodarījusi.

— Mēs bijām netaisni, Mirdza, sevišķi es, — skatīdamies grīdā, teica Ozols. — Nu labi, ka vismaz Kārlēns mūsu vainu izlabojis. Paņem līdzi grāmatas, varēsiet palasīt. Tev skola palika nenobeigta. Vai neuznāk ilgas turpināt?

Mirdza pateicīgi pavērās tēvā. Tas bija uzminējis viņas slepeno vēlēšanos.

— Es nu nezinu, kā tev, vai būs pa spēkam tā, kā daži dara. Vilis Bauska, piemēram, nolēmis beigt neklātienē. Tagad viņš sēd un mācās. Katru mirkli sadalījis lietderīgi. Pilsētā, protams, vieglāk. Var konsultēties ar skolotājiem.

— Es varbūt varētu palūgt Salenieku palīdzēt, — ieminējās Mirdza. Kopš viņa zināja, ka ar Ēriku viņu šķīris tikai pārpratums, viņai vairs negribējās «tikt prom».

— Pamēģini. Ja neies, iestāsies nākošrudeni skolā. Vismaz vidusskolu vajadzētu beigt, ja arī paliec laukos. Iegūsi plašāku apvārsni, daudz ko labāk sapratīsi. Starp citu, tu pieminēji Salenieku. Kā viņš turas? Palīdz jums arī sabiedriskajā darbā?

— Mums nekāda sabiedriskā darba nav, — atzinās Mirdza.

— Smagi, smagi iet, — Ozols papurināja galvu. — Tu krauj vienu grēku pēc otra uz mūsu sirdsapziņas.

— Tēti, es jau nevainoju jūs, — Mirdza protestēja.

Man pirmīt bija tik neveikli zinu, vainīga esmu

es, ka saskaitos ar Zentu, bet biedrs Bauska bar Elzu. Kamēr Elza bija pie mums, likās tik jauki. Kā svētkos.

— Nu, redzat, un, kad svētku sajūta izkūpēja, jūs vairs nepratāt neko iesākt, — pasmaidīja Ozols. Vilis viņu bāra par to, ka nav iemācījusi jums svētkus apvienot ar ikdienu. Ar sajūsmu vien nepietiek. Vajag sajūsmas un prasmes strādāt.

— Tēti, kaut tu zinātu, kā esmu ar sevi cīnījusies, — Mirdza pieglaudās tēvam. — Bet ir tik grūti piespiest sevi būt tādai, kādai gribētos būt.

Ozols viegli pieglauda viņas matus. Skatījās viņā ilgi un it kā brīnījās, vai tiešām viņam jau tik liela meita? Pieaudzis cilvēks. Ne vairs sargājama un aiz rokas vadāma, bet cīņas biedrs, kas deg par tiem pašiem mērķiem, par kuriem viņš atdevis savas asinis Staraja Kusas purvos un turpina cīņu tagad.

— Ir labi, Mirdza, ka tu cīnies ar sevi, — viņš paspieda meitas roku. — Kas necīnās, pārstāj augt.

— Drīz tu saņemsi komjaunatnes biedra karti, — pēc brītiņa viņš piebilda, — tā tev palīdzēs izcīnīt vienu otru uzvaru pār sevi. Kad būs grūti piespiest sevi gribēsies piekāpties ērtākas izejas priekšā, tad paskaties pelēkajā grāmatiņā. Atceries, par ko komjaunatnei piešķirts Ļeņina vārds.

— Bet šovakar pietiks runāt, — viņš atģidās, — tu esi atbraukusi tālu ceļu, tik daudz pastāstījusi. Liecies uz dīvāna un aizmiedz! Man vēl jāpalasa.

Mirdza paskatījās uz atvērto grāmatu. Tā bija krievu valodā.— «Voprosi ļeņiņizma», — viņa saburtoja.

— Krievu valoda jāmācās, — viņa apņēmās. — Varbūt varētu pagastā noorganizēt kādu grupu un pieaicināt skolotāju.

Viņa apgūlās un ilgi skatījās, kā tēvs, iegrimis lasīšanā, šķiet aizmirsis visu, kas dienā piedzīvots un rītā

gaidāms. «Ta laikam ir brīnišķīga gramata. Bet vai es varētu to saprast?»

Nogurums un miegs vēra ciet acu plakstus. Bija tik labi. Bagāta diena aizvadīta. Bet jāmācās vēl daudz, milzīgi daudz. Viņa taču vēl ir muļķe, tik maz lasījusi. Vācu laikā nebija grāmatu. Tās pašas, ko varēja dabūt, šķita lipīgas. Visvairāk lamāja boļševikus. Toreiz likās, ka tās lamā viņas tēti.

«Bet Ēriks mani mīl!» iegavilējās sirds. «Cik labi, ka viņš iedomājās atrakstīt tētim. Kā pa vienu dienu pagriezusies dzīve! Vakar likās, ka viņa iet pa tumsu bez ceļa, izstiepusi rokas, taustās un sauc: «Ērik, Ērik!» Šodien acis žilbst no saules, no laimes. Vajadzēja jau šovakar, tūlīt aizrakstīt viņam. Bet tētis lasa, nedrīkst traucēt. Šovakar arī pasts vairs to nenosūtīs.»

Rītā, pirms iešanas darbā, Ozols teica Mirdzai:

— Tu droši vien rakstīsi savam Ērikam. Norunāsim tā, lai pagaidām viņš raksta tev uz manu adresi. Aizsūtīšu tev ar dokumentiem uz izpildu komiteju vai ar kādu braucēju. Tagad redzu, ka nevar pamest jūs savā vaļā.

— Līdz vakaram neredzēsimies, — viņš aiziedams uzsmaidīja. — Ceru, ka tu garlaikoties neproti. Pameklē plauktiņā kādu grāmatu.

Vispirms viņa uzrakstīja vēstuli Ērikam. Nebija jāmeklē vārdi kā toreiz, nebija jāsaplēš uzrakstītais, ja zināja, ka to lasīs cilvēks, kas viņu mīl, kas ar izmisumu gaida kaut dažus vārdus no viņas. Bija tikai jābažījas, vai šī vēstule nenoklīdīs ceļā tāpat kā līdzšinējās.

Uzrakstījusi viņa nesa vēstuli uz pastkastīti, pēc tam sāka staigāt pa iedragātās pilsētas ielām. «LĻKJS apriņķa komiteja» — vēstīja plāksnīte pie kāda nama durvīm. Mirdza apstājās. Tur strādā Elza, un vakar viņa nepaguva tai izstāstīt par savām, par komjaunatnes lietām. Vai drīkstu viņu traucēt, ieiet izrunāties? Bet varbūt viņai steidzams darbs? Mirdza jau gribēja iet tālāk, bet tad atgriezās un kāpa augšā. Vismaz paskatīties drīkst. Neiet taču tikai personīgi papļāpāt. Viņiem te jāzina viss, kādi mēs esam un kāpēc neko nedarām.

Elza patlaban bija apspriedē. — Bet jūs pagaidiet, tūlīt beigsies, — teica kāda darbiniece, un Mirdza gaidīja.

Kad Elza ieraudzīja Mirdzu, viņa izrādīja priecīgu pārsteigumu.

— Es tikko gribēju sūtīt pēc tevis, — viņa teica. — Pastāstīju par tevi mūsu sckrelāram, un viņš vēlas pats parunāties.

Neļaudama Mirdzai attapties, viņa ieveda to sekretāra Upmala kabinetā.

Upmalis bija jauns cilvēks karavīra tērpā bez uzplečiem, ar gvardes un ordeņu nozīmi pie krūtīm. Labo vaigu šķēla rēta, kas seju nepadarīja neglītu, bet gan piešķīra tai īpatnēju, paskarbu kareivisku skaistumu. Pelēkās acis, kas likās redzējušas daudz varonīgu sāpju un spēka, uzlūkoja Mirdzu laipni un drošinoši un izkliedēja viņas acumirkļa samulsumu.

— Biedrene Jansone man stāstīja par tevi, — viņš pasmaidīja un, redzēdams Mirdzu nosarkstam, turpināja, — nebaidies, ne jau tikai sliktu, bet arī ne tikai labu. Man gribētos no tevis pašas dzirdēt, kas jums traucē izvērst darbu. Varbūt kopīgiem spēkiem izdosies šīs kļūmes pārvarēt.

Mirdzai grūti bija iesākt stāstīt, bet Upmalis prata ar vienkāršiem jautājumiem sasiet stāstījuma pavedienu, kad tas taisījās pārtrūkt. Tas vairs neiznāca stāsts, bet draudzīga saruna, un beigās Mirdza pat brīnījās, kā varējusi pirmo reizi sastaptam cilvēkam izstāstīt pat savus pārdzīvojumus, izirstot draudzībai ar Zentu, savu iecir-tību, nepatiku pret Maigu un tās iespaidu uz Zentu, un beigās aso saraušanos ar Laiviņu Rūdi, un nevēlēšanos saukt to par komjaunatnes biedru.

— Varbūt tas ir nepareizi — gribēt, lai komjaunatnē uzņem tikai jauniešus, kas apzinīgi vēlas strādāt tās darbu, — viņa nobeidza. — Varbūt taisnība Maigai Rasmanei, ka organizācijai tie jāpāraudzina?

— Komjaunatnes organizācija audzina savus biedrus, — ar pirkstiem bungodams uz galda kādas dziesmas takti, atteica Upmalis. — Mēs negaidām, lai visi, kas stājas organizācijā, būtu gatavi, izveidojušies cilvēki, tādi, ko Gorkijs vēlas rakstīt ar lielo burtu. Bet vienu mēs tomēr prasām lai viņi nāktu pie mums ar tīru sirdi, ar vēlēšanos veidoties par tādiem cilvēkiem. Ja kāds vadās no citiem motīviem — karjeras, pašlabuma, piesmērē-šanās, — tādiem komjaunatnē nevar būt vietas un nebūs. Uz mums skatās visa vecā un jaunā paaudze. Nelabvēļu mums vēl daudz. Pietiek kādam piedauzīgam tipam iespiesties mūsu vidū, un tūlīt desmit pirkstu rādīs — «lūk, tādi ir komjaunieši». To nekad nedrīkst aizmirst.

Mirdza klusēja un apbrīnoja, cik skaidri izteicis sekretārs tās jausmas, kas viņā rosījās neskaidras, šaubu un nezināšanas apstrīdētas.

— Tev, biedrene Mirdza, turpmāk jāņem vērā, ka pagasta jauniešu iesaistīšana komjaunatnē nav tikai kom-sorga, bet arī tavs uzdevums, — turpināja sekretārs.

Lai pievilktu jauniešus, nepietiek viņus tikai uzaicināt iestāties. Jums jāizvērš plaša un interesanta sabiedriskā dzīve. Un gādājiet par vienu — lai jūsu sanāksmes nebūtu sausas un garlaicīgas.

— Un beidzot, — skatīdamies tieši Mirdzas sejā, nobeidza Upmalis, — pats svarīgākais. Jāuzsāk politiskās mācības. Politika nav ne sausa, ne neinteresanta, tā ir pati dzīve un arī ierocis izprast un virzīt dzīvi. Nožēlojams ir tas cilvēks, kas politikā, tas ir, dzīvē, neorientējas. Tāds sapinas kā vista pakulās, tic katrai tenkai un gaida debesu brīnumus, nesaprazdams, ka arī tenkās un baumās ir politika — ienaidnieka politika.

Šodien pietiks, — viņš teica pieceldamies. — Mēs satiekamies gan pirmo, bet ne pēdējo reizi. Es ceru, ka tagad tu biežāk atradīsi ceļu uz šejieni. Ja kas sāp, ja ar ko neveicas, atbrauc vai atraksti. Neuzskati mūs par kādiem mandarīniem, kas te sēd dievišķīgos augstumos. Norunāts? — viņš saņēma ar abām savām Mirdzas roku un draudzīgi sakratīja.

— Esmu ļoti pateicīga ... — Mirdza nezināja — teikt «tev» vai «jums».

— Tev, — viņu sapratis, papildināja Upmalis. — Esam taču cīņas biedri.

Mirdza izgāja no sekretāra kabineta kā apreibusi. Katrs dzirdētais vārds bija iespiedies atmiņā, it kā iegravēts smadzenēs uz laiku laikiem. Ne tikai tas — katrs dzirdētais pamudinājums, kā strādāt, iztēlē saistījās ar tiešo pagasta un savu dzīvi, turpmāk pilnu rosmes un darba, liela, cildena darba un mācību.

Aizgājusi tēva dzīvoklī, viņa pārkravāja grāmatas un atrada starp tām Ostrovska «Kā rūdījās tērauds», grāmatu, par kuru kādreiz bija raudājusi. Tas bija vācu laikā, kad viņai bija jākalpo Sarkaļiem. Toreiz viņa to izvilka no slepeni noraktās padomju grāmatu kastes un vēl slepenāk lasīja, īsajos atpūtas brīžos ielīdusi šķūnītī. Nez kā Sarkaļu mamma bija atradusi pelavās noslēpto grāmatu un parādīja Vijumam. Tas sacēla tādu traci, ka likās, nupat šaus viņu nost, un viņas acu priekšā samīdīja grāmatu ar kājām un iesvieda ugunī.

Mirdza sāka šķirstīt lapas un atcerējās katru rindu, ko bija lasījusi, pat lappusi, kurā toreiz aptrūka Pavkas Korčagina dzīves stāsts. Tā bija vieta, kur viņš aizbrauca būvēt dzelzceļu. Viņa ieritinājās dīvānā un lasīja tālāk. Acu priekšā kā īstenībā notēlojās rudenīgais mežs, lietus un dubļi, izmirkušās drānas, kas saldēdamas spiežas pie miesas caurvējainā barakā, sasalusī zeme, kur izsalkuma mocītie komjaunieši ar primitīviem darba rīkiem lauž pamatus dzelzceļa sliedēm. Aizrāva nesalaužamais spēks un izturība, gandrīz pārcilvēciskais sīkstums, kas beidzot pieveic nelabvēlīgo dabu un paslepenos ienaidniekus. «Kāds skarbs skaistums, kāds gara varenums dveš no šīm lappusēm,» viņa domāja. «Kāpēc mēs nevarētu būt tādi, tagadējie jaunieši! Mūsu dzimtene ir tāpat izpostīta kā Pavēla Korčagina zeme toreiz, tā kliedz pēc mūsu rokām, pēc mūsu sirdīm, bet mēs sūrstāmies viens no otra vissīkajiem pieskārieniem, ieraujamies sevī, lai pa to laiku ienaidnieks plātītos un staigātu kā pa savām mājām. Tā nedrīkst būt.»

Mirdza bija tā aizrāvusies no grāmatas, ka gandrīz nedzirdēja tēvu pārnākam. Satrūkās tikai, kad pavērās istabas durvis un pa tām ienāca tēvs un vēl kāds cilvēks, kas sasveicinoties nosauca savu vārdu, bet viņa nepaspēja to iegaumēt. Pamazām sarunas aizvirzījās uz pagastu. Tēvs stāstīja svešajam, ko bija dzirdējis no Mirdzas, bet tas reizreizēm iztaujāja Mirdzai dažus sīkumus, sevišķi par Rasmani un bandītiem, kas aplaupīja Mirdzu. Viņu interesēja pat, vai telefoniskās sarunas ar apriņķi iespējams ātri dabūt un, piemēram, cik ilgi viņa toreiz gaidījusi. Uzdzirdis, ka sešas stundas, apbrīnoja viņas pacie* tību un jautāja, ko varot sadarīt pa tik ilgas gaidīšanas laiku. Ja nu vēl daudz cilvēku nākot izpildu komitejā, tad kādreiz interesanti pavērot sejas un paklausīties, kāda kuram valoda. Mirdza pastāstīja, ka redzējusi tikai trīs cilvēkus: Laiviņu Rūdi, ko Rasmane sūtījusi pēc piena un medus, kādu vīru, kas žēlojies, ka dzirnavās nevar bez kukuļiem samalt, un Pērkonu Mariju. No visiem mi nētajiem svešo visvairāk interesēja Laiviņu Rūdis un kur viņam tās mājas, kur piens un medus tek. Mirdza domāja, ka tie varētu būt Sarkaļi, kur Rasmane tūlīt pēc ierašanās sākusi sūtīt savu dzīvokļa saimnieci pēc produktiem.

Ivad svešais aizgāja, Mirdza pastāstīja tēvam par savu tikšanos ar komjaunatnes apriņķa komitejas sekretāru. Izrādījās, ka tēvs viņu labi pazīst no frontes laikiem.

— Tas bija varonīgs puisis, — viņš atcerējās. — Jau Igaunijā atkāpjoties vadījis rotu. Pie Ļeņingradas kāvies un ievainots. No mūsu rezerves pulka viņu negribējuši laist uz fronti, bet Upmalis nebija no tiem, ko noturēsi aizmugurē. Mūsu daļā viņš bija komsorgs. Vienmēr tur, kur jābaidās, ka jaunie kareivji var sākt pagurt, visnegantākajā ugunī. Daudzreiz mēs brīnījāmies, kur viņam tāda laime — tik daudz reizes apskrambāts gan rokās, gan galvā, bet nāk smaidīdams kā pavasaris. Vienreiz bija izšauts cauri rokas mīkstumam. Viņu gribēja evakuēt uz hospitāli, bet vai tad Upmali var pierunāt? Kaut kā viņš prata ārstiem iegalvot, ka viņam visas vainas ātri dzīst. Un sadzija arī. Kamēr reiz sanitāres viņu izvilka ar caršautām plaušām, tikko dzīvu, kā bija noasiņojis. Tad nu nekas nelīdzēja. Var jau būt, ka būtu mēģinājis pretoties, bet nedrīkstēja runāt, — tēvs iesmējās. — Tas mums bija liels zaudējums. Ai Mirdza, kaut tu būtu redzējusi, kādus brīnišķīgus puišus izaudzināja fronte! Un kādi lieliski cilvēki arī krita . ..

Mirdza sēdēja klusa un aizrautu elpu klausījās tēva stāstā. Iedomājās Ēriku — acu priekšā arī viņš notēlojās tāds, kas vissīvākajā ugunī iet drosmīgs, pilns naida pret savas māsas slepkavām. Viņai nebija šaubu, ka Ēriks tāds kjuvis, viņam jākļūst tādam, kādu tēvs notēloja sekretāru Upmali, jo citādi . . . «Ko citādi?» viņa satrūkās. «Citādi es nevarēšu viņu mīlēt tik stipri ...»

Trešdienas rītā Mirdza pamodās jau tumsā un nevarēja vairs aizmigt. Kāda liela diena šodien! Desmitos viņai jāierodas komjaunatnes apriņķa komitejas birojā, un tur izšķirsies, vai viņu atzīs par Ļeņina jaunatnes cienīgu locekli vai liks vēl pagaidīt, mācīties, vairāk tuvoties tam, ko sekretārs ar Gorkija vārdiem nosauca par cilvēku ar lielo burtu. Upmalis tomēr teica — «mēs esam cīņas biedri», — tātad atgrūst viņu negribēja. Pareizāk būtu teikt — «mēs būsim cīņas biedri», — jo viņam aiz muguras slavenās cīņās pavadīti gadi, bet viņa tikai tagad sāk īsti aptvert, ka komjaunieša dzīvei jābūt cīņai pret visu to, kas Padomju zemei, padomju cilvēkiem traucē vareno gājienu kalnup, pret visiem tumšajiem spēkiem, kas sviež sprunguļus ceļā, jābūt cīņai pret sīkumainību, vienaldzību sevī pašā un apkārtējos ļaudīs.

Komitejas telpās viņa sastapās ar Zentu un sirsnīgi ar to sarokojās, it kā ilgi nebūtu redzējušās. Bija atbraucis arī Laiviņu Rūdis un jaunieši no citiem pagastiem.

Pirmo birojā iesauca Zentu. Mirdzai likās, ka tā ļoti ilgi paliek aiz durvīm, kas prata atvērties un aizvērties ar svinīgu klusumu. «Ko es teikšu, kad pienāks mana kārta?» viņa domāja, un pēkšņi likās, ka nekā viņas dzīvē nav bijis, kas varētu interesēt tādus ļaudis kā Up-mali, kurš aizstaigājis tālus kauju ceļus, savas asinis atdevis, lai arī viņu, tādu mazu un neievērojamu Mirdzu, izrautu no Sarkaļu un okupantu nagiem, lai pasniegtu viņai ceļazīmi uz lielu, brīvu, plašumam pavērtu dzīvi. Domās iegrimusi, viņa nemaz nemanīja, ka durvis atkal bija pavērušās, un satrūkās, dzirdēdama nosaucam savu vārdu.

Iegājusi viņa vienā skatā ietvēra telpā esošos ļaudis. Pazina tikai divus — Upmali un Elzu. Sekretārs raudzījās pretī laipni un, manīdams viņas uztraukumu, drošinoši uzsmaidīja. Šis gaišais, draudzīgais smaids, vieglais galvas pamājiens Mirdzu nomierināja, iedvesa drosmi un uzticību.

Mirdzai uzdeva dažus jautājumus. Viņa atbildēja. Bet, kad uzaicināja pastāstīt savu biogrāfiju, viņu pārņēma tikko priekštelpā pārdzīvotās šaubas un mazvērtības apziņa. Un atkal tikai sekretāra Upmala uzmundrinošais skats lika pavērties viņas lūpām un risināties vienkāršam, ikdienišķam lauku meitenes dzīves stāstam. — Es neesmu bijusi varone. Neesmu pat īsti krietni strādājusi to darbu, ko man vajadzēja strādāt pēc hitleriešu aiztrenkšanas un manas apņemšanās kļūt par komjaunatnes biedreni, — viņa nobeidza. — Tikai tagad aptveru, kādai man vajadzēja būt, un pielikšu visus spēkus, lai piespiestu sevi būt labākai nekā līdz šim.

Vēl daži jautājumi, tad runāja Upmalis. Viņš raksturoja Mirdzas dedzību pirmajās dienās, asi kritizēja viņas iecirtību pret Zentu, no kā cietis viss komjaunatnes darbs pagastā. Mirdzai pat asaras saskrēja acīs, jo likās, ka tūlīt nāks slēdziens, ka tādai muļķīgi spītīgai meitenei komjaunatnē nav vietas. — Mirdza Ozola ir daudz strādājusi un labi strādājusi, — viņa ieklausījās Upmala tālākajos vārdos, — bet mēs šodien viņu apsveiktu vēl sirsnīgāk, ja viņa būtu arī citos pagasta jauniešos iekvēlinājusi to entuziasmu, kas piemīt viņai pašai, jo «spēks, ko neredz pilienā, top liels un stiprs kopumā». To savā darbā nav ņēmusi vērā Mirdza Ozola. Tomēr viņai piemīt viena lieliska īpašība — drosme atzīt savas kļūdas, un tā ir ķīla, ka viņa tās izlabos. Ierosinu Mirdzu Ozolu uzņemt Ļeņina jaunatnes organizācijā.

Mēs gaidām no tevis darbu, pašaizliedzību un uzticību Ļeņina lietai, — kā atbildi savām jūtām viņa dzird sekretāra Upmala vārdus, jūt pieskaramies viņa rokas, kas pasniedz mazu, pelēku grāmatiņu — komjaunatnes biedra karti. Pēc tam viņš abām rokām saspiež viņas labo roku, apsveic kā komjaunatnes biedreni. Viņu apsveic arī citi, kādas rokas viņu apskauj, un siltas lūpas noskūpsta vaigu — tā ir Elza, kas valgām acīm veras viņā un grib kaut ko teikt, bet vārdi apslāpst aiz jūtu pārpilnības.

Priekštelpā Mirdzu sagrāba Zenta, kas nebija gājusi prom, bet gaidījusi viņu iznākam. Neraugoties uz citu klātbūtni, abas meitenes skūpstīja viena otru, raudāja un smējās, un juta, ka vienā mirklī izgaist tas tumšais spēks, tā sīkā patmīlība un aizskartība, kas bija viņas šķīrusi pēdējos mēnešos. Attapušās viņas izskrēja uz ielas un straujiem soļiem devās uz Ozola dzīvokli, lai divatā izrunātu no sirds ārā visas rūgtuma atliekas.

— Zentuk mīļā, es tevi nospiedīšu aiz mīlestības, — dzīvoklī tikusi, Mirdza apkampa draudzeni un spieda ar savām jaunajām, darbā rūdītajām rokām. — Un te nebūs Maigas, kas tevi no manis sargā.

— Es vairs neļaušu viņai sevi sargāt, — Zenta smējās un, pēkšņi kļuvusi nopietna, jautāja: — Mirdza, vai tu arī jūties tā, it kā tajā īsajā laiciņā tur, birojā, pēkšņi būtu izaugusi?

Viņas mēģināja attēlot savas izjūtas, bet vārdi likās bāli un pelēki, salīdzinot ar tām jūtām, kas viļņojās krūtīs un šalca kā jūra, ka plašs, bezgalīgs okeāns.

— Zenta, es nekad, nekad vairs neļaušu tevi paņemt Maigai, — solījās Mirdza un piebilda, — es negribu šodien ne par vienu runāt sliktu, bet gribu būt atklāta un tāpēc saku — man viņa nepatīk. Ja viņa tev būtu īsta draudzene, tad nebūtu tevi tā izķēm ... tā .. . tik nepiemēroti pārvērtusi, — beidzot viņa atrada mīkstāku izteiksmi.

— Mirdza, kaut tu zinātu, kāds man bija kauns, kad biedrs Upmalis paskatījās uz manu galvu, — atzinās Zenta. — Man likās, ka viņš pasmīnēja. Es noņēmos tūlīt iebāzt galvu ūdenī, tiklīdz tikšu pie tā, lai izķemmētu tās cūkastes. Ieiesim tūlīt virtuvē.

Mirdza gribēja uzsildīt ūdeni, bet Zenta neļāva, pabāza galvu zem krāna un samērcēja pilnīgi slapju. Pēc tam Mirdza palīdzēja viņai izšķirt celiņu, un tā sāka atdzimt «vecā Zenta», kā viņas smējās.

— Bet uzacis — kā lai tās dabū tīras? — spogulī skatīdamās, jautāja Zenta, un viņas gāja pie Ozola skapja meklēt benzīnu vai citu kādu šķidrumu, kas notīrītu uzacīs iekodināto krāsu. Pilnīgi gan neizgāja, bet tīrākas kļuva.

— Vēl kleita jāatlaiž divus centimetrus garāka, tad tu būsi atkarota, — priecājās Mirdza.

Pēcpusdienā viņas staigāja pa pilsētu, meklēdamas grāmatas, papīrus lozungu rakstīšanai un sarkanu drānu karodziņiem un citiem dekorējumiem.

— Un zini, Zenta, kādu lozungu mēs liksim pie sienas? — ierunājās Mirdza.

— Nu?

— Tas spēks, ko neredz pilienā, top liels un stiprs kopumā!

16. JAUNI VĒJI

Kādā pēcpusdienā pagasta izpildu komitejā ieradās Ozols un Pēteris Vanags. Priedes Jānis skatījās viņos kaunīgi it kā atzīdamies: «Tad es jau teicu, ka nevajadzēja mani te likt ...» No Ozola nopietnās un drusku vainīgās sejas viņš uzminēja, ka arī tas nācis pie tādas pašas atziņas un atvedis Vanagu Pēteri, kas nu sēdīsies viņa krēslā un ar stingrāku roku stūrēs pagasta dzīvi. Pirms kāds bija to teicis, viņš piecēlās no krēsla un, pats palikdams kājās, aicināja:

— Sēdieties! Pēter, sēdies! — un norādīja uz savu krēslu pie galda.

— Sēdi, sēdi, Jāni, vēl jau tu esi te saimnieks, — Pēteris neveikli iesmējās.

— Tad nē jau, — Jānis atmeta ar roku. — Man ir par grūtu. Neviens nekā nesaka. Kā es varu zināt.

Ozols smagi pārdzīvoja šo brīdi. Ir jau skaidrs, ka Priede nevar palikt darbā, tas viņam tiešām par grūtu, un nevar arī klāt stāvēt cilvēks un mācīt — dari tā un dari tā. Ozols apzinājās savu vainu, pirmkārt, pašā priekšsēdētāja izvēlē, otrkārt, — par maz bija runājis ar Priedi, par maz devis norādījumus. Bet visā Jāņa būtībā bija kaut kas nekustīgs, nepārvarama pasivitāte, par kuru viņš cerēja, ka tā ar laiku izzudīs. Var būt, ka ar laiku tā tiešām izzustu, bet šī laika nebija, ilgāk nevarēja gaidīt. Pagasts jau visādi bija noslīdējis pēdējā vietā — kā valsts piegādēs, tā meža darbos, zemes dalīšanā, arī sabiedriskajā dzīvē, kur gan stipri vien vainīgi komjaunieši. Jauniem vējiem jāpāršalc pagasts, jāizvēdina sa-smakums un miegainība, jāliek ienaidniekam nepārprotami izjust, ka padomju cilvēks viņam neļaus ar netīrām rokām grābāties pa savām kabatām. Jābaidās tikai no viena — vai Jāni šī atcelšana nenotrieks pavisam pie zemes, nenokaus uz visiem laikiem pārliecību, ka viņš der arī citur, ne tikai Dūmiņam par kalpu. Vajadzēja izrunāties ar Jāni divatā, tāpēc viņš vedināja to uzkāpt viņa istabiņā.

Tā bija skumja istabiņa, kur viss izskatījās tik novalkāts, tik nabadzīgs. Salmu maišelis vienkāršā dzelzs gultā izskatījās nožēlojami plāns, palagiem neapklāts, sega palikusi atrausta pie sienas.

— Tad te tāds neapkopts, — Jānis atvainojās un steidzās pārklāt segu gultas maisam.

— Es skatos, ka tev grūti, nav neviena, kas piekopj, — Ozols nogrozīja galvu.

— Tad nav jau. Te viena nāca. Bet tad noskaitās, kad vienreiz pasta kungs istabu pievēma, — Jānis vientiesīgi stāstīja. — Saka, riebjoties tīrīt.

— Ko tad tu, ar žūpošanu nodarbojies? — Ozols paskatījās viņā pārmetoši.

— Tad es jau negribētu, — Jānis taisnojās, — bet nu nāk kā melna nakts virsū. Abi ar Kalinku.

— Kur tad viņi ņem naudu dzeršanai? — iejautājās Ozols.

— Tad es arī nezinu. Saka, ka saimnieki nesot Šņabi klāt.

— Tev vajadzēja viņus triekt ratā.

— Tad viņi jau nāk virsū kā miegs. Es jau teicu, lai dzer vieni paši. Tad saka, ka negaršojot. Kārtis spēlē. Cikreiz gulēt nedabūju. Līdz rīta gaismai.

— Tu arī spēlē?

— Tad es jau nemāku. Nevaru iemācīties.

— Ļoti labi, ka nevari, — noteica Ozols. — Bet nu runāsim par tālāko. Tu varbūt sapratīsi, ka pagastā nav viss tā, kā vajadzētu būt?

— Tad nav jau, — Jānis piekrita. — Es nemāku ar viņiem izplēsties. Lieciet vien citu!

— Jā, ir jāliek cits, — gausi, gandrīz ar varu vilkdams vārdus laukā, teica Ozols. — Kaut gan man labāk būtu paticis, ja tu pats būtu saņēmies pa šo laiku. Un kā tu domā turpmāk iekārtot savu dzīvi?

— Nezinu. Varbūt iešu atkal par puisi.

— Kāpēc tad labāk neņemt savu zemi?

— Ko viens cilvēks var iesākt? Viss jāgādā. Kas slauks govis, kas ēst vārīs. Man labāk patiktu pie zirgiem. Ka-linkam vajadzēšot zirgu puiša. Tikai tur neesot viņiem ēst ko dot. Tad es nevarētu tā izturēt, ka zirdziņš skatās tevī, ausis nokāris.

Ozolam iešāvās prātā kāda doma. Šurpbraucot viņš ar Pēteri bija iegriezies mašīnu un traktoru stacijā un runājis ar tās direktoru, ko ļaudis stāsta par zirgu iznomāšanas punktu un Kalinku. Direktors atzina, ka punkts nav īstā saimnieka rokās, bet arī šaubījās, vai Kalinku atlaist, jo grūti esot cilvēku sameklēt. Un te sēd Priedes Jānis, kam patīk darboties ar zirgiem, kas nevarētu noskatīties, ka tiem dara pāri. Taisni tāds cilvēks taču vajadzīgs.

— Labi, ierīkosim tevi pie zirgiem. — teica Ozols.

— Bet vai tu nebūsi sarūgtināts, ka šeit tavā vietā nāks cits? Vanaga Pēteris.

— Nē, nē! — iesaucās Jānis. — Ja es tieku zirgu punktā, tad ir labi. Ja nu būtu par puisi jāiet, tad varbūt cilvēki smietos.

Ozols ievēroja, ka Jāņa seja atdzīvojas. — Es tikai nezinu, ko lai iesāk, ka tanī Kalinkas stalli zirgiem sniegs nākot virsū, — Jānis šaubīdamies pakasīja pakausi.

— Ja būtu lubiņas un naglas, es pats uzsistu jumtu. Tā jau zirgi var dabūt reimatismu.

— Un kas ir muižas centrā?

— Vai, tad gan būtu labi, — priecājās Jānis. — Tur ir labi staļļi. Divām ķēvēm gaidāmi kumeļi. Tur, Kalinkas stallī, nosaltu. Būtu vai istabā jāved.

Ozols šaubījās — teikt Jānim, ka viņš gribētu, lai tas vada zirgu punktu, vai ne! Bet varbūt arī labāk teikt tūlīt, lai viņš laikus aprod ar šo domu.

— Es nemācēšu citus norīkot, — šaubījās Jānis. — Nevaru otram pateikt.

— Bet tu vari pameklēt palīgos tādus, kas tāpat mīl zirgus kā tu pats, — ieteica Ozols.

— Kam zirgs nepatīk, tādu nemaz nevar pie viņa klāt laist, — Jānis iekaisa. — Tad es labāk viens pats visu padaru.

— Viens nevarēsi. Pavasarī jāapstrādā punkta zeme, jāpalīdz sarkanarmiešu un bezzirgu saimniecībām.

— Tad nu gan, — Jānis kā vīlies novilka.

— Pamēģini, Jāni, — sirsnīgi vēlējās Ozols. — Un nejūties, ka tev vienam visas lietas jāizdomā. Aprunājies ar Vanagu. Tāpat mēs no apriņķa biežāk atbrauksim. Traktoru stacijas direktors tev katrā laikā palīdzēs.

— Tad nu gan! — šoreiz paļāvīgi piekrita Jānis.

Viņi atgriezās izpildu komitejas telpā, un Vanags sāka pārņemt pagasta saimniecību. Pārveidotajā zemes komisijā iegāja Vanags, Zenta kā sekretāre un Lauskis. Izsauca sagādes aģenlu Laiviņu un pieprasīja sīku pārskatu par nodoto labību, sviestu un gaļu. Nekāda pārskata viņam nebija, tikai uz atsevišķām zīmītēm uzrakstīts, cik katrs nodevis. Arī to, cik katram jānodod, viņš nevarēja pateikt.

— Parīt pat lai visi pārskati man būtu galdā! — stingri noteica Vanags, un Laiviņš sasarcis izgāja no izpildu komitejas.

Ozols devās apskatīt miestu. Pirmais, kas dūrās acis, bija glīti nostrādātās vitrīnas, kam bija piesprausti ar roku rakstīti Padomju Informbiroja ziņojumi. «Malači, meiteņi!» viņš domās uzslavēja Zentu un Mirdzu. Līdzās ziņojumiem, ar dažādu krāsu zīmuļiem rakstīts, lepojās plakāts, kas aicināja jauniešus uz skolotāja Salenieka priekšlasījumu par tematu «Rakstura audzināšana». «Interesanti, ar ko viņi sāk, gandrīz ar «mūžīgo tematu», kas noderīgs visos laikos un pie visām varām. Vai filozofs Salenieks būtu atlicis padomju pilsoņa pārbaudi līdz kara beigām, kad būs galīgi noskaidrojies, kura puse uzvar, un tikai tad nāks sabiedrības priekšā ar atziņām, ko guvis no Ļeņina grāmatas?» Ozols ironizēja. Vajadzētu parunāties ar šo vīru, pavērot, cik sirsnīga bijusi viņa vēlēšanās aktīvi ieiet padomju dzīvē.

Salenieku Ozols sastapa skolotāju istabā. Salenieks samulsa un izvairīgi lūkojās gan grīdā, gan pašķirstīja uz galda sakrautās burtnīcas. Tikai pēc brīža viņš pārspēja sevi un teica:

— Jūs droši vien brīnāties, ka sastopat mani šeit, nevis frontē, kur solījos būt? Ja es būtu tāds kā jūs un stāstītu par tādu cilvēku kā es, man liktos neticami, ka cilvēks, kas kaut ko cieši apņēmies, izšķirošā brīdī cīņu uzdod, runājot sporta terminiem, un palaiž garām izdevību iegūt cieņu savās un sabiedrības acīs. Es nebūtu ticējis, ka cilvēka pagātne, audzināšana var būt tāds kājām piesiets akmens.

— To jums vajag ņemt vērā savā pedagoga darbā, — piezīmēja Ozols.

— Es to ņemu vērā, — pirmo reizi paskatīdamies Ozolam tieši acīs, atbildēja Salenieks. — Varbūt jūs redzējāt afišas par manu priekšlasījumu? Temats ļoti parasts, to varētu tulkot ar! no ideālistiskā, tīri psiholoģiskā viedokļa. Esmu izdomājis citādi. Ar jūsu meitu man bija ilgas sarunas, kā vispār ieinteresēt jauniešus apmeklēt priekšlasījumus. Mirdza pat iepriekš izdarīja tādu kā aptauju. Vairums jauniešu politiskos tematus uzskata par garlaicīgiem. Rakstura audzināšana turpretī interesēja gandrīz visus. Par savu uzdevumu spraudu tomēr šo šķietami apolitisko tematu saistīt ar politiku. Pastāstīt vispirms par divām pasaulēm, par diviem cilvēkiem fašisma un sociālisma pasaulēm, par izkurtējušo, deģenerējušos fašistu un cildeno, pašaizliedzīgo padomju cilvēku. Padomju cilvēka morālās īpašības tad arī gribu ņemt par vadlīnijām, pēc kurām jāveido jaunieša raksturs.

Izdomāts jau labi, — priecājās Ozols.

Jā, izdomāts labi, un domāju, ka arī nolasīšu labi. Ceru, ka arī jaunatne uzņems labi. Tikai man pašam, priekšlasījumu gatavojot, kāds grauzējs skrubinās apkārt un ņirgājas: «Bet nu taisni kā mācītājs — klausieties manos vārdos, bet neskatieties uz maniem darbiem!»

— Jums ir tieksme uz pašmocību, — Ozols pasmaidīja.

— Tāpat kā mūkiem, — rūgti iesmējās Salenieks.

— Bet daudz ļaunāk būtu, ja jūsos tāda grauzēja nebūtu. Tas jums kavē pārvērsties par pašapmierinātu, gļotām apaugušu mietpilsoni, — mierināja Ozols.

— Lūk, tas ir apzīmējums, no kura es visvairāk baidos, — iesaucās Salenieks. — Šad tad man liekas, ka vecos rados ar šo cienījamo kungu tomēr esmu. Dzīves izšķirošākajos brīžos šī radniecība kļūst ataviska — pietrūkst spēka izvest to, ko apņēmies. Tā tas bija arī rudenī, kad man, varbūt aiz nejaušības, piesolīja skolas direktora vietu un bruņu pret mobilizāciju. Ja jūs būtu bijis šeit, man būtu kauns atkāpties no saviem vārdiem, ko satiekoties runāju.

— Tātad galu galā vainīgs esmu es, ka tas grauzējs jūs izsmej? — ar humoru piezīmēja Ozols.

— Objektīvi ņemot, neviens cilvēks nevar vainot otru, pat ja kāds aktīvi viņu ietekmē. Kur tad paliek raksturs, brīva ceļa izvēle? Un tomēr cilvēks daudzkārt, pat bez tieša mudinājuma var otra dzīvi pavirzīt uz vienu vai otru pusi. Kaut vai tikai ar savu klātbūtni iedarboties kā katalizators. Ir kauns no sava sīkuma, ja blakus spēcīgs milzis, gribas stiepties tam līdzi. Es domāju tos, kuriem ir tieksme stiepties līdzi, bet kas vieni paši nevarīgi kā apinis bez atbalsta.

— Bet ir taču vēsturiskas personas un dzīvi milži, kuru idejas var būt tāds atbalsts, ja arī viņi paši nav tuvumā, — aizrādīja Ozols. — Ir literatūras varoņi, kas aizrauj ar savu morālo spēku.

— Ir, bez šaubām, — piekrita Salenieks. — Un tomēr ne katram ir tāda fantāzija, kas ļauj ar tiem sarunāties kā ar dzīviem cilvēkiem. Savādāk ir, ja tevī raugās acis, kas šķiet redzam cauri, iespiežamies visapslēptākajos dvēseles kambaros.

— Es nu esmu bijis jūsu biktstēvs, — Ozols gribēja noslēgt šo sarunu. — Mani interesētu, kā jūs domājat tikt galā ar savu «grauzēju»?

— Esmu pateicīgs jūsu meitai, ka viņa uzvedināja mani uz pareizas takas. Cik varēšu, cīnīšos tepat — pret fašistu ievazātajiem netīrumiem, garīgo trulumu, reliģiskiem māņiem. Varbūt dzīve pati parādīs, kā to labāk izdarīt. Kā būt noderīgākam.

Ozols, ārā izgājis, sāka domāt, vai Salenieks šajā teikumā nevarēja saklausīt ironiju. Dīvaini ir ar tādiem cilvēkiem — it kā grib nākt ar mums vienā solī, bet pagurst, apsēstas atpūsties un pagaidīt, kamēr citi nolīdzina ceļu. Gaida, lai viņus palutina, uzmudina, mierina. Tādi kā siltumnīcas stādi, skarbākā vējā noplok. Bet ko lai dara? Vienā stundā, pat ne gadā cilvēks nevar pār-dzimt. Saleniekam vismaz ir godīga vēlēšanās pārveidoties, ir bailes kļūt mietpilsonim, varbūt viņš norūdīsies ar laiku. Agrākās vērtības viņš ir pārvērtējis un no tām novērsies, atliek piepildīties ar citu saturu. Bet cik nav inteliģentu, kas pat vārdos negrib atzīt, ka pieķērušies melīgām atziņām, un spītīgi turpina tās bāzt savu audzēkņu galvās. Ir traģiski mūsu jaunajai republikai, ka pagaidām jāpiecieš tādi dulburi, jo progresīvo inteliģenci fašisti iznīcinājuši. Mēs dodam viņiem laiku, bet, ja viņi neattapsies, lai vēlāk spļauj uz sevi.

Miests jau tinās biezā krēslā. Ozols ieraudzīja Pakalnu braucam lēnā riksī un palūdza aizvest kādu gabalu.

— Kas jauns pagastā? — viņš apjautājās, lai uzsāktu sarunu.

— Jauns iedzīvotājs! — Pakalns priecīgi atsaucās. — Vakar saņēmām dēlu. Šodien bija jāved vecmāte atpakaļ. Tūlīt ir troksnis mājā. Pavisam cila lieta. Man ari nu jāpāriet uz jaunu amatu. Līdz šim biju desmitnieks, nu būšu bērnauklis. Nosaucām tavā vārdā par Juri. Lai aug tāds pats krietns cilvēks kā tu.

— Paldies, paldies, — smaidīja Ozols. — Tad nu tikai audzini, lai pavasarī tiek uz vagas.

— Pavasaris, tas ir, kas mani biedē, — Pakalns bažījās. — Man pašam septiņi gadu desmiti guļ uz muguras. Alvīnei karāsies brunčos mazais Jurītis. Kā varēsim apsēt? Tagad nu gan tos vāciešus sit kā tādus muļķīšus, varbūt Jūlijs būs tikmēr mājā.

— Iespējams, — atbildēja Ozols. — Bet, ja nu vēl nepaspēj, tu kā sarkanarmieša tēvs vari slēgt līgumu ar mašīnu un traktoru staciju.

— Man bail tās būdas laist uz savas zemes virsū, — Pakalns atmeta ar roku. — Uzgriezīs nedzīvo zemi augšā, kas tur augs.

— Tagad jau agronomi ieteic dziļaršanu.

— Tie pilsētas kungi sēd un punktierē visu no galvas. Mēs atkal visu no tas pašas zemes mācāmies. Mums daba pati pasaka, kad jāsēj mieži, kad jāstāda kartupeļi.

— Daba ir pārāk skopulīga pret mums. Tāpēc cilvēks cenšas no viņas izspiest to, ko tā nedod ar labu. Sakrusto jaunas šķirnes un piespiež augt labībai un kartupeļiem tālos ziemeļos, kur agrāk par to pat nesapņoja. Tāpat arī ar zemes aršanu. Iestrādāsi dziļāk, samēslosi un drīz vien jutīsi, ka zeme saka paldiesu.

— Es vairs tās paldiesu nesagaidīšu. — Pakalns pašūpoja galvu uz augšu un leju.

— Toties Jurītis vēl no savas puses tevi pieminēs. Katrai paaudzei savs zemes gabals jānodod nākošajai labāk iekopts, nekā tā saņēma no saviem tēviem.

— Nebūtu tas karš uznācis, tad būtu pavisam citādi, — noskuma Pakalns. - Ko tad tagad — lauki pieauguši nezālēm, zirgus un lopus noņēma vācieši, cilvēkus aizrāva līdzi. Daudziem pat jumta nav uz galvas. Tāpat es domāju — ar manu Jūliju ari var visādi atgadīties. Mājā jau es tā nesaku, man jābūt tam mierinātājam, kad Alvīna raud. Bet, kad es viens pats naktīs tā sadomājos, kad, kā jau vecam, nenāk miegs, tad gluži bailes iedomāties, kā tā viena sieviete ar mazu bērniņu izsitīsies, ja Jūlijs nepārnāk un mani aizsauc kaulainā.

— Te nu viņai var palīdzēt mašīnas, kuras tu nupat nonicināji, — aizrādīja Ozols.

— Es jau neesmu mašīnu ienaidnieks, tā kā mans tēvs. Vaimanāja, kad pirmo reizi vedām mājās kuļmašīnu, — atcerējās Pakalns.

— Pieskaties, ka tu nesāc vaimanāt, kad tavos laukos iebrauc traktors, — smējās Ozols. — Jo vairāk mašīnu, jo vieglāka dzīve.

— Ir jau tiesa, — piekrita Pakalns. — Bet vienmēr tā kā bail kaut ko jaunu laist savā tīrumā. Gribas papriekš noskatīties, kā citiem ies.

— Tā jau ar visu. Vācu laikā jūs biedēja ar kolhoziem. Iztēloja tos par kaut ko briesmīgu, katorgai līdzīgu, — pieminēja Qzols.

— Vēl jau tagad biedē. Runā, ka, tikko beigšoties karš, tad, dziedi vai raudi, visiem noņemšot zemi un lopus un sadzīšot mājas čupā. Bet pasaki tā no sirds, — Pakalns pieliecās tuvāk Ozolam, — kā tad īsti būs? Vai ir maz vērts vairs pūlēties?

— Jūs, zemnieki, pavisam ačgārni uztverat kolhozu lietu, — iekaisa Ozols, — it kā padomju valdība jūs dzītu kolhozos, lai iespītētu, iegrieztu jums, paši nezināt, par ko. Vispirms — kolhozos nedzen. Otrkārt — apvienojas tāpēc, ka kopīgs darbs dzīvi padara vieglāku.

— Bet mums tā lieta ir jauna un tāpēc baida, — Pakalns viņu pārtrauca. — Ja mēs savām acīm būtu redzējuši, ka tā ir labāk, tad jau neko neteiktu.

— Beigsies karš, aizbrauciet paskatīties, — ieteica Ozols. — Tagad mūs no krieviem un citām padomju tautām nešķir nepārejami mūri. Vienīgi melu mūri vēl nav noārdīti. Tev pašam māsa un svainis strādā kaut kur kolhozā. Aizraksti, varbūt varēsi aizbraukt ciemā. Ja zemi kārtīgi apstrādā, tad taču viņa nevar nedot laukā, — skaidroja Ozols.

— Tas nu gan. Sliņķim dod kaut dārza zemi rokā, tad ari viņam nekas neizaugs. Kā mūsu pašu Kalinkam. Kā jūs viņu laidāt pie pagasta mantas klāt? — Pakalns pukojās.

— Ir jau nodzīts nost, — Ozols varēja paziņot.

— Lūk, tas ir pareizi, — Pakalns priecājās. — Es jau sen domāju, kaut būtu kāds, kas tev izstāsta, vai tad tu viņu nepazīsti?

— Pats nevarēji atbraukt vai atrakstīt?

— Ko nu es, — Pakalns novilka. — Savu mūžu neesmu otru apsūdzējis.

Viņi bija izbraukuši cauri Rubeņu šiliņam. Ozolam vajadzēja izkāpt.

— Bet tu padomā gan — par tiem traktoriem, — Ozols šķirdamies papurināja sirmgalvja roku. — Un par vienu esi drošs — ne tevi, ne citu kādu ar varu neviens kolhozā nespiedis. Bet es domāju, ka ar laiku jūs paši vēlēsieties kopdarbību.

Ozols so|oja gar sila malu uz māju un domāja, cik grūti izkustināt tādu zemnieku. Iesēdies savā zemes stūrītī kā apsūnojis akmens. Jaunas domas, jaunas runas par citādu, pilnīgāku dzīves veidu aizslīd gar viņa ausīm, jo smadzenēs iegūlies pieradums, rāmajā dzīves plūdumā prāts un jūtas kļuvuši gausi.

Sis pats Pakalns. Visādi godīgs cilvēks, visu mūžu izdzinis sevi kā darba zirgu, bet mēģini atvieglināt viņa gaitas! Viņš nevēl mums ļaunu, neienīst boļševikus, bet palīdzēt aktīvi no savas puses, kaut vai ziņot par nekārtībām, kuras viņš saredz un kuras viņam pašam nepatīk, — nē, nē, to tikai ne, jo viņš taču neies par otru sūdzēties.

«Un tomēr šodien nenocietās un pasūdzēja!» Ozols pasmējās. «Turpmāk jāzina. ka nevar gaidīt, lai šādi godīgi veči nāktu pie mums, bet mums pašiem tie biežāk jāuzmeklē. Gan tad pamazām sarunās tā patiesība no viņiem nemanot iznāks laukā.»

Viņš tuvojās savai mājai. Logā blāzmoja vāja gaismiņa, bet viņam no tās kļuva siltāk. Ķepsis izskrēja no būdas un metās riet, bet tad pazina — rudenī, pāris reižu tiekoties, viņi bija iedraudzējušies — un aiz prieka smilkstēdams slējās klāt. — Ak nu tu mani pazīsti! —

Ozols noglauda suni un pieklauvēja pie durvīm. Strauji, viegli soļi tuvojās tām. «Laikam Mirdza,» viņš nodomāja un tomēr nebija uzminējis — durvis atvēra Olga, iepriekš paprasījusi, kas ir.

— Juris! — viņa iesaucās, un no balss skaņas vien. nemaz tumsā neredzēdams sievas seju, Ozols juta, ka tā kļuvusi jaunāka, ka tā ir viņa agrākā Olga. Viņš apskāva to cieši un noskūpstīja, it kā atdodams to parādu, kas bija palicis nenolīdzināts pārnākot.

Mirdza sēdēja istabā pie galda, kas bija apkrauts grāmatām. Vāja tauku lampiņa apgaismoja atšķirto grāmatu. Tā bija algebra, ko viņa mācījās, atzīmēdama burtnīciņā.

— Tā viņa te urbjas līdz vēlai naktij, — māte sūdzējās, bet ne bez lepnuma. — Sabeigs vēl acis, tad būs jāstaigā briļļainai. Es jau smejos, kas šo tādu vairs precēs, bet viņa droša, it kā jau būtu zināms.

Ozolam patika, ka Olga atguvusi pat agrāko humoru, kas vienmēr bija valdījis viņu ģimenes attiecībās gan pašu starpā, gan ar bērniem.

Vēlāk, kad Mirdza bija aizgājusi savā istabā, viņš teica Olai:

— Tev Mirdza ir stāstījusi? Viņai laikam ar Ēriku diezgan nopietna mīlestība.

— Es gan nomanu, bet izliekos, ka nekā nezinu, reiz pati nestāsta. Jauniem jau patīk spēlēt slēpšanos. Bet es tā jaušu, ka tie būs tikai vēja ziedi.

— No kā tu to spried?

— Viņi pārāk nevienādi, — domāja Oļa. — Mirdza ir nemiera putns. To ligzdā vien nenovaldīs. Bet Ēriks ir tāds, kas labprāt kāju nespers ārpus mājas.

— Kādreiz teica, ka pretēji poli pievelkoties, — Ozols pasmaidīja.

— Uz īsu laiciņu. Ilgākai dzīvei vajadzīga lielāka saskaņa, — sprieda Olga. — Es jau neko neesmu teikusi. Pamācības tur nelīdz. Mirdzu es pazīstu — lai viņa strauja, bet savu dzīvi ar pārsteidzību nesabojās. Viņa diezgan ātri iepazīst cilvēkus. Tagad tik nopietni mācās.

Viņam gribējās celties, kaut ko darīt tūlīt, sasaukt rosīgākos pagasta vīrus un apskatīt dzirnavas. Bet tumsa vēl neatkāpās no loga pocizijām, un to ari nevarēja tā aiztriekt kā fašistus.

Ritā, tiklīdz sāka krēslot, Ozols posās ceļā. Izpildu komitejā gaidot vīrus, viņš sarunājās ar Zentu un Vanagu.

Ar smaidu uz lūpām kancelejā ielidoja jauna sieviete brūnā slēpotāju kostīmā. Tumšo matu rūpīgo sasukā-jumu sedza gracioza cepurīte, par kuru bija jābrīnās, kā tā vispār turas uz galvas. Viņa gribēja Zentai uzsaukt kaut ko jautru, bet tad pēkšņi ieraudzīja svešu cilvēku — tas bija Ozols, ar Vanagu viņa bija paspējusi iepazīties jau vakar vakarā, — un viņas seja pārvērtās. No tās nogāja jautrība un parādījās biklums, acis pieņēma kautra bērna nevainības un satrūkšanās izteiksmi.

- Piedodiet, es jūs iztraucēju, — viņa teica, savilkusi tikko jaušami krāsoto muti šauru jo šauru, un grasījās aiziet.

Ozols viņu atturēja. Tai vajag būt Maigai Rasmanei, viņš minēja, un, ja viņa tiešām ir tā, par ko viņš to turēja, tad bija vērts apskatīt tuvāk.

— Jūs laikam sportu piekopjat? — Ozols apvaicājās, lai ievadītu sarunu. — Jūsu profesijai tiešām ļoti veselīgi. Varbūt esat pat rekordiste?

Nē, līdz tam vēl tālu, — pasmaidīja Maiga. — Tikai iesācēja.

— Bet varbūt trenere? Droši vien jums ir pagastā noorganizēta vesela komanda tādu pašu dzīvespriecīgu jauniešu kā jūs pati? — Ozols jokoja, izlikdamies, ka ar labpatiku aplūko Maigas cepurīti.

— Esmu izmēģinājusies, bet lauku jaunatni grūti ieinteresēt par sportu, — sūdzējās Maiga. — Piemēram, tepat biedrene Zenta, — viņa gražīgi pagrieza uz to acis,

nosēdējusies kancelejā, bet es nevaru viņu pierunāt izbraukāt ar slēpēm pa mežu. Protams, vainīgas arī pēckara grūtības, — Maiga pārgāja uz nopietnu toni, — daudziem trūkst apavu, apģērbu. Iebrucēji noplicināja mūsu tautu līdz pēdējam kreklam.

— Kā jums izdevās paglābt no viņiem pat tādu jauku kostīmu? — nevainīgi iejautājās Ozols, kas Maigas pēdējā teikumā saklausīja fražainību, nevis naidu pret vāciešiem.

— Zeme pasargāja, — Maigai bija gatava atbilde.

— Tāpat kā manu komjaunatnes kartīti.

— Tātad jūs no komjauniešu vecajiem kadriem? — brīnījās Ozols. — Pašreizējā cilvēku bada laikā tiešām par grēku turēt jūs tādā nenozīmīgā telefonistes vietiņā. Es ierosināšu pārcelt jūs uz apriņķi plašākā darbā.

Viņš redzēja, ka Maiga iekšēji satrūkās, Šāda izredze viņai, acīm redzot, nepatika.

— Es ļoti mīlu tieši savu darbu, — viņa steidzās stāstīt. — Pirms kara beidzu telefonistu kursus, bet karš pārtrauca manus sapņus strādāt iemīlēto darbu. Un tagad, kad man dota tāda iespēja, es neparko nemainītu to un arī šo kluso stūrīti.

— Kas tad jūsu darbā ir interesants, — piespiest podziņas, uzsaukt «hallo! hallo!». Tas arī viss. Un mēs, kas pieprasām sarunas, pat izlamājam kādreiz jūs, nemaz nezinādami, kāds jauks un darbam nodevies radījums vai svīzdams ņemas, lai savienotu nepacietīgos runātājus, — Ozols smaidīdams vērās Maigā.

— Jūs glaimojat, Ozola ku . . . biedri Ozol! — koķeti iesaucās Maiga, nosarkdama par savu pārteikšanos, bet tēlodama, ka sarkst par apzīmējumu «jauks radījums».

— Tik interesanti ir ar jums parunāt, — pieliekusi galvu un caur skropstām raudzīdamās Ozolā, teica Maiga,

— bet, diemžēl, mani gaida darbs.

— Diemžēl? — uzsvēra Ozols. — Bet nupat likās, ka es gandrīz vai noziedzīgi jūs aizkavēju no interesantā un iemīlētā darba.

— Šoreiz — diemžēl! ... — aprauti, klusinātā krūšu balsī nopūtās Maiga un strauji, ar vieglas gaceles gaitu metās uz durvīm. No turienes viņa vēl atskatījās, valdzinoši pavērās Ozolā un uzsauca tam jautri:

— Ja jums vēlēšanās parunāt pa telefonu, tad mana adrese — aiz šīm durvīm trešā istaba pa labi.

Ozols lasīja izbrīnu Vanaga un Zentas sejā. «Laikam domā, ka biedrs Ozols uz vecumdienām tāds dulnāks kļuvis,» viņam gribējās smieties. «Bet koķetērijas mākslā viņa neko jaunu nav izgudrojusi. Viss no buržuāzisko jaunkundzīšu arhīva.»

Priekšnamā noklaudzēja durvis, un vairākas kājas švīkstēja, slaucīdamas nost sniegu. Ienāca Gaužens ar

Lauski un aicināja braukt uz dzirnavām. Viņi iesēdās Gaužena ragavās, un bēris mērenos rikšos vizināja viņus cauri miestam. Drupas, drupas, vēl arvien tās rēgojās visur, atgādinādamas, cik nežēlīgs un neģēlīgs bijis ienaidnieks.

Viņi bija piebraukuši pie dzirnavām, kas pamestas čurnēja upes krastā. Neviena iemīta pēda, ne sliede nerādīja ceļu uz citkārt tik dzīvo un nepieciešamo vietu, tā ka pat bēris nogrozīja ausis, kad Gaužens viņu stūrēja neiebrauktajā ceļā.

Viņi izstaigāja vilnas kāršamās un vērpjamās telpas, kur bija saspārdītas sienas un mašīnu lūžņi pieputināti ar sniegu. Te nebija tik vienkārši salabot izpostīto. Bet malšanas telpa nebija cietusi, vai nu postītājiem pietrūcis spridzekļu, vai nepaspējuši tos laist darbā.

Tālāk viņi apskatīja dinamo mašīnas telpu. Nekādu redzamu bojājumu nebija. Ja varbūt kādu detaļu mašīnām trūka, bet to bez speciālista nevarēja noteikt.

Dzirnavas rūks, lai tur vai kas! — apsolīja Vanags.

Viņi norunāja pie reizes apskatīt arī zirgu punktu, kur vēl saimniekoja Kalinka. Tā bija nožēlojama māja bez sētas apkārt, bez dārza un krāšņuma kociņiem. Virtuve pieskrējusi pilna sīvu dūmu, jo pussagruvusī plīts nevilka. Kalinkas sieva, asaras slaucīdama, locījās pie plīts. Kad ienācēji padeva labdienu, viņa neērti berzēja sodrējainās rokas priekšautā, pēc tam pārvilka ar to pār seju, ieslaucīdama uz vaigiem melnas svītras.

Kas tad te par žāvētavu?! — iesaucās Vanags.

Kalinkas Elīza pienāca tuvu klāt runātājam un vērīgi ieskatījās tam sejā.

— Nu tu dieviņ, — viņa iesaucās, — tas taču Pēteris! Te nu bija - kliedz tagad pa tām avīzēm, ka vācieši šādi un vācieši tādi bijuši. Izrunāja, ka arī Vanagu nobendējuši. Tagad nu redzēs, ka nemaz tik briesmīgi nav bijis.

Kas to saka, ka nav briesmīgi? — noprasīja Vanags, pasperdams soli uz Elīzas pusi. — Kas to saka? Es parādīšu tam savu muguru kailu.

— Kas nu par muguru, kad tikai pats dzīvs, — atteica Elīza. — Bet, redz, kā tavu māti . . . Vecu cilvēku. Tas gan ir briesmīgi.

Izdzirdis sarunas, virtuvē iesteidzās Kalinka.

— Dzirdu, ka tā kā ciemiņi, — viņš iesāka un pazinis kļuva ļoti kustīgs. — Nāciet dziļāk, lūdzu, laipni lūdzu. Siev, tu arī esi tāda kā vista, liek ciemiņiem stāvēt tādos dūmos!

— Lai jau redz, kādos kvēpekļos mums te jādzīvo, -Elīza runādama soļoja no muguras. — Tā jau tagad valsts māja. Mēs paši strādājam valsts darbu. Lai redz, kā mums te jāmokās.

— Kuš nu, kuš, — Kalinka mierināja. — Tagad labi, kam jumts uz galvas.

— Daudz tev te tā jumta ir, — nerimās Elīza. — Es saku, māju atdevām, neko nežēlojam, kaut jel pirkstu pagasts pieliktu.

— Gan jau pieliksim, rīt pat pieliksim, — ironizēja Ozols, domādams, ka jau šovakar jāpiezvana MTS direktoram, lai tūlīt atceļ Kalinku.

Kalinkas istaba vairāk atgādināja ratnīcu nekā dzīvojamo telpu. Kaktos mētājās dažādas grabažas, mūrītis noklāts vecām lupatām. Vienā stūrī stāvēja ar brezentu apklāti maisi. Vienīgais galdiņš, šķirbains un nekrāsots, bija piesliets pie palodzes. Pie tā sēdēja jauns puisis ar kārtīm rokās un «dzimtenes» pudeli priekšā. Blakus pudelei stāvēja apdauzīts šķīvis ar maizes šķēlēm un pus-mizotiem sīpoliem.

— Ciemiņi, lūgtu apsēsties, — aicināja Kalinka, ar acīm meklēdams krēslus, kuru bija tikai divi, — kur viņš pats tikko bija sēdējis, un ķeblītis, uz kura sēdēja puisis.

— Osvald, laid ciemiņus pie galda, — viņš uzsauca tam un skraidīja pa istabu, meklēdams kādu daiku, uz kura varētu pats apsēsties. Neatradis atmeta ar roku un paķēra dzēriena pudeli.

— Lūgtin lūgtu, nu būsiet nosaluši, vajag sasildīties, — viņš piesolīja dzērienu, liedams to apķepušajā glāzītē.

— Neesam nākuši viesoties, — teica Ozols, atvairīdams pasniegto glāzīti. — Te jaunais pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs biedrs Vanags grib iepazīties ar zirgu punktu.

— Kā, vai tad Priedes Jānis no amata nosviests? — izbijies brīnījās Kalinka. — Žēl gan. Tāds labs cilvēks bija. Kā tad tā?

— Tā ir. Cilvēks viņš labs un strādās citu darbu, — mierīgi atbildēja Ozols. — Bet nu iesim uz staļļiem, parādi mums zirgus.

— Nu, nu, nu, kur tad nu tā jāsteidzas, — Kalinka centās atturēt. — Pēter, uz satikšanos iedzer glāzīti! — viņš gribēja to iespiest Vanagam rokā.

— Liec nost! — Vanags nelaipni noraidīja. — Neesmu pieradis. Cietumā fašisti man lika spļaudekļus dzert.

— Tad taisni vajag rīkli izskalot, — netaktiski iesmējās jauniņais Marcinkevičs.

— Ejam! — vedināja Ozols.

— Nav jau vēl ko redzēt, — cepuri meklēdams, runāja Kalinka. — Neesam vēl paguvuši visu tā ierīkot. Nupat tikai domājam tā kārtīgi sākt.

Ozols sagaidīja ieraudzīt bēdīgu skatu, bet, ka tas būs tik bēdīgs, to nevarēja iedomāties. Stallī, kurā pa cauro jumtu iespīdēja bālā ziemas saule, uz sasalušiem mēsliem stāvēja septiņi zirgi un ar purniem gurdi grābstīja pa tukšajām redelēm, reizēm ar lūpām piedurdamies ledū sasalušajam ūdenim. Trim zirgiem bija pār visu ādu pārbaidies kašķis, tie kvernēja, galvas nolaiduši un ausis nokāruši. Cauri ādai visiem zirgiem redzami izspiedās ribas un krustu kauli.

— Noziedzība, ja ne vairāk! — zobus sakodis, gandrīz iestenējās Ozols.

— Jā, nu ko es varu darīt? — taisnojās Kalinka.

— Vai es no savas kabatas lai taisu jumtu? Valsts negādā.

— Lops tāds, ko tu esi izdarījis! — iekliedzās Vanags.

— Vai zini, sist tādu ar sūdainu koku, vairāk neko! Kad tu zirgiem pēdējo reizi devi ēst?

— Osvald, kad tu baroji? — Kalinka jautāja Marcin-kevičam. — Šorīt jau iedevi?

— Neesmu vēl devis, saimniek, — tas papurināja galvu.

— Un vakar vakara? — noprasīja Vanags.

— Nudien, aizmirsās, — pakausi kasīdams, atzinās puisis. — Tā pavairāk iemetām ar saimnieku. Kājas gāja ģenģeriski. Domāju, kā es kāpšu augšā pēc siena? Var vēl nosisties. Cilvēka dzīvība taču vairāk vērta nekā visi tie lopiņi kopā.

— Nederīga cilvēka dzīvība nav ne suņa astes vērta, — atcirta Vanags. — Iesmērējies tāds budzis kā žurka krējuma podā.

— Uzrādiet, cik jums ir zirgu barības! — pieprasīja Ozols.

Marcinkevičs pavēra šķūņa durvis. Tas bija piedzīts ar āboliņu un pļavu sienu līdz pašai augšai.

— Un jums abiem nav kauna mērdēt zirgus badā! — arī Gaužens nevarēja palikt vienaldzīgs.

Pa tam Lauskis pavēra kūts durvis, aiz kurām stāvēja Kalinkas paša zirgs un divas govis. Zirgs omulīgi grauza āboliņu, ar kuru tam bija piedzītas redeles. Govis gremoja gulēdamas, sausā sienā gandrīz līdz ausīm ierakušās. Tās bija divas pasaules, kas atdalījās tikpat krasi kā kādreiz saimnieku gals no kalpu gala. Privātā manta un tautas manta — tik vienkāršs bija uzminējums.

— Tūlīt jūs sanesīsiet zirgiem āboliņu! — pavēlēja Vanags, un Kalinka ar Marcinkeviču skriešus devās uz šķūni. Zirgi tik kāri tvēra barību, ka puisis pat iekliedzās — zirgs bija sagrābis ar zobiem pirkstu.

— Un kur jums stāv auzu krājumi? — noprasīja Vanags.

— Maz mums iedeva, — nevainīgi, it kā nekas nebūtu noticis, paskaidroja Kalinka. — Tur istabā jūs redzējāt maisus. — Viņš ar vienu aci šķielēja uz Vanagu, baidīdamies, vai tikai bargie kontrolieri neies pārbaudīt. Bet visiem vēl bija nelabi no istabas izskata vien, atgriezties tajā neviens nevēlējās. Viņi iesēdās ragavās un neatsvei-cinājušies brauca tālāk.

— Patiesībā šodien pat vajadzēja zirgus pārvest uz muižu, — drūmā skata satriekts, ierunājās Ozols.

— To mēs vēl varam izdarīt, — sparīgi noteica Vanags. — Aizbrauksim, iztramdīsim no muižas tos sirotājus un vakarā pārvedīsim zirgus un daļu barības.

Melnā Rozālija bija ierīkojusies bijušajā muižas pilī ar visām ērtībām, patiesībā tās ērtības, ko pils varēja sniegt, pārvērtusi lopu miteklī. Veļas mazgātavā kladzināja vistas, lielajā virtuvē, kur agrāk tikai vārīja cūkām ēdienu, tagad mājoja pati cūka un divas aitas. Vienīgi govs un zirgi stāvēja agrākajā kumeļu stallī. Liels, vērtīgs paklājs tagad greznoja pašu virtuves grīdu, jo

Rozālija «negribējusi, ka sniegainām un mēslainām kājām piebradā krāsoto grīdu». Uz šaha galdiņa viņa klapējusi gaļu, tāpēc tagad tas izskatījās kā desmit kaķu saskrāpēts. Uz pazema, sudraba inkrustācijām rotāta galda visā cienībā stāvēja veļas vanna. Baltā podiņu plīts tikai retās vietās bija saglabājusi atmiņas par savu baltumu, tagad tā bija svītraina, raiba, lāsumaina, traipaina. Virtuvē bija ienesta arī ar zili rakstotu zīda drānu pārvilkta tahta, kuras galvgalis tagad bija nospeķots ar taukainiem matiem, bet kājgals kļuvis pelēks no dubļainiem zābakiem.

Istabā vispirms uzmanību saistīja klavieres, kuru melni lakotais vāks bija pārvērsts par universālnoliktavu. Tā kā istaba bija vēsa, te glabājās gan sēņu spainīši, gan skābētu gurķu podi, pusdienas paliekas un miltu maišeļi. No klavierēm pāri istabai uz virtuves durvīm gaišajā parketā iezīmējās melns celiņš. Ne labāk bija klājies apaļajam ozola ēdamgaldam, kura tumšā virsa no karstām bļodām un putras šļakatām izskatījās kā dīvainiem rakstiem izkrāsota.

— Tas nu gan ir vandālisms, — nopūtās Ozols. — Kāpēc jūs nedzīvojat savās mājās? — viņš jautāja Rozālijai.

— Vai nabaga cilvēkam tagad nav brīv arī pilī padzīvot? — rokas sānos iespriedusi, viņa atbildēja ar pretjautājumu. — Kas tad te dzīvos — atkal kādi jauni buržuji ?

— Es domāju, mums te nav ko strīdēties, ne ko prātot, — neļaudams sašutumam izlauzties uztraukumā, teica Ozols. — Jūs tūlīt savāciet, kas jums te pieder, un pameklējiet ceļu uz savām mājām.

— Jūs nemaz tā nevarat mūs izsviest, — Rozālija piepeši saslējās pretim, — mums ir raksts. Paga, paga, kur tad Eidis to nolika? — viņa sāka skraidīt pa istabu un meklēt. Tad ieraudzīja vīru, kas patlaban ienāca pagalmā, un, izskrējusi uz virtuves sliekšņa, sauca:

— Eidi, Eidi! Kur tev ir tas raksts? Kur tu noliki?

— Kas par rakstu? — tas nesaprata.

— Nu, tas no Cimmermaņa kunga, — Rozālija nepacietīgi skaidroja. — Kur viņš mums novēl mantu.

— Ak tas, — Eidis mierīgi atteica, — tas ir uz klavierēm.

— Nāc žigli iekšā! — rokas pa gaisu svaidīdama, pavēlēja sieva. — Te sabraukuši visādi un grib mūs sviest ārā.

Istabā ienāca Eidis, garš, plecīgs vīrs ar vadmalu apšūtā puskažociņā un garos zābakos. Pārspīlēti pieklājīgi padeva labdienu un, kā neizpratnē brīnīdamies, skatījās atbraucējos.

Tikmēr Rozālija bija jau sameklējusi «rakstu» un, pavicinājusi gaisā, pagrūda Ozolam zem deguna, nemitīgi atkārtodama: — Te ir! Te ir! Redziet nu! Izlasiet!

Ozols paņēma papīriņu un apskatījās. Tas bija vācu valodā rakstīts apliecinājums, ka Marģers Cimmermans visas savas nekustamas un kustamas mantas pārvaldīšanu savā prombūtnes laikā uztic Eduardam un Rozālijai Melnais. Ka tas tiešām tā, to raksta beigās apliecināja kādas vācu armijas daļas zīmogs. Ozols pārtulkoja apliecību latviski, un Vanags, to klausīdamies, sāka skaļi smieties.

— To rakstu jūs uzduriet ķemertinā uz naglas, lūk, kur der jūsu pusdeičiskā kunga deičiskais papīrs!

It kā baidīdamās, ka Ozols to tiešām neizmanto ieteiktajam nolūkam, Rozālija steidzīgi izrāva viņam papīru no rokām.

— Es jau sacīju, lai raksta latviski vai krieviski, pret vīru pagriezusies, viņa pārmeta.

— Jā, bet citādi tas šlurmfīrers nelika štempeli klāt, — taisnojās vīrs.

— Vācu laika dokumenti mums nav likums, — noteikti paziņoja Ozols. — Jums ir sava zeme un sava māja, ejiet un dzīvojiet tur!

— Mīļie valdības kungi, apžēlojieties par mūsu bērniem! — skaļā balsī iesaucās Rozālija. — Mums tur tikai viena pati istaba, bet puikas jau nāk gaiļa gados ... — viņa aprāvās, netīri pasmaidīdama.

— Piebūvējiet kādu istabu klāt, ja vajadzīgs, tikai šovakar lai pils būtu no jums tīra! — nepacietīgi viņu pārtrauca Vanags. — Un mēslus aizvāciet līdzi!

— Mēslus katrā ziņā, — nomurmināja Melnais, — kā tad mēslus var atstāt. Bet šodien visu pārvest gan nevarēs. Paši redzat, cik mums te daudz mantas.

— Tā, kas te redzama, nav jūsu manta, — aplaizdams skatu mēbelēm, teica Vanags. — Ne adatu vairāk neaizvedīsiet, kā esat atveduši. Tā te ir tautas manta.

Nevienam negaidot, Rozālija pēkšņi nogāzās uz grīdas, apkampa Ozola zābakus un, tēlodama histērisku raudāšanu, lūdzās:

— Apžēlojieties, apžēlojieties! Cik mēs neesam dēļ šim mantām plēsušies. Krievu karavīri gribēja nākt iekšā dzīvot. Ko es netiku vaimanājusi, kamēr dabūju prom.

— Turieties pie pašu pelnītā, tad nebūs jāvaimanā, — auksti noteica Ozols, mēģinādams atbrīvot kājas no apkampieniem.

Rozālija aizvēlās līdz slieksnim un iebrēcās vēl griezīgāk:

— Es jums saku, manam līķim pāri jums būs tās mantas jāaiznes. Nu tad staigājiet pāri līķiem, mīdiet manas asinis, jūs jau tā esat pieraduši!

— Nemaz neizrunājies, — pacietību zaudējis, uzkliedza Vanags. — Par tādu mutes palaišanu vari cietumā nokļūt.

— Strādnieka cilvēks laikam nekad nedrīkstēs muti plest vaļā, — Melnais metās sievu aizstāvēt.

— Beidziet spēlēt teātri! — apnicis mantkārīgo cilvēku ālēšanos, teica Ozols. — Jums šīs telpas ir jāatbrīvo, un nekāda ākstīšanās nelīdzēs.

Kā visi, kas izdevīgos gadījumos tēlo histēriju, bet, sapratuši, ka spēle nelīdzēs, kļūst lietišķi, — arī Rozālija pārsteidzoši ātri nomierinājās. Viņa piecēlās, nopurināja apvārtīto kleitu un sāka runāt pavisam mierīgi: —- Vai tad nevarētu vismaz līdz pavasarim atstāt?

— Augstākais līdz rītam, — Ozols atmeta ar roku. Ziemas diena jau bija aizritējusi pāri pusdienas laikam, tik un tā vairs nepaspēs zirgus pārvest. Jānokārto arī jaunā punkta pārziņa iecelšana. Bet, tiklīdz viņš bija šo atļauju devis, kad jau nožēloja — acu priekšā pavīdēja izdilušie un slimie zirdziņi, kam vēl vienu nakti būs jādrebinās Kalinkas caurajā stallī.

— Bet zirgus mēs pārvedīsim jau šovakar, — viņš piebilda, nespēdams atvairīt badaino un pārsalušo zirgu bēdīgos skatienus, kas it kā sūdzējās: «Ko mēs esam nodarījuši, ka mums tā jācieš?»

— Vajadzētu sameklēt palīgus barības pārvešanai, — ieteicās Gaužens.

— Aizbrauc tu pats, — priecīgi piekrita Ozols. — Un Priedes Jāni atved.

Gaužens aizbrauca. Trīs palikušie gāja apskatīt staļļus. Telpas bija plašas un ērtas, tikai, kā jau neapdzīvotas, pavēsas.

— Jāsanes sausi salmi un labi biezi jāpakaisa, — sprieda Lauskis. — Lai zirdziņi jūt, ka par viņiem gādā ar mīlestību. Es pasaukšu palīgā Saulīti no smēdes.

Kad Lauskis bija aizgājis, Vanags nenoteikti paskatījās uz Ozolu, neveikli pamīņājās, tad saņēmās un sāka runāt:

— Es gribēju uz īsu brīdi apmeklēt savas mātes mājeli. Vai tu . . . vai tu nepanāktu man līdzi?

Ozols saprata. Pēterim bija grūti vienam ieiet istabā, kur vēl nesen mitusi viņa māte, vienīgais tuvais cilvēks, un mirusi tik traģiski, no neģēlīgā slepkavas zvēliena pa pakausi.

— Aiziesim, — viņš klusu atbildēja.

Divus kilometrus garajā ceļā līdz Miglām Pēteris nerunāja ne vārda. Ozols redzēja, ka Vanaga krūtis elpojot cilājās augstu un nevienmērīgi, it kā viņš slāptu vai nespētu soļot tik ātrā gaitā, kādu pats bija uzņēmis un arvien paātrināja. Viņš bija paņēmis līdzi savu automātu, savu partizāņu gaitu uzticamo draugu, un reizēm ar roku cieši piespieda to pie sāniem.

Kad Miglu suns, ķēdi raustīdams, spalgi ierējās, atsprāga mājas durvis un pagalmā iznāca pats Miglas Augusts. Pazinis nācējus, viņš tā satrūkās, ka brīdi murmināja nesaprotamus vārdus, tad, kaut ko aptvēris, uzrāva svārku apkakli augšā un ar roku saturēja to zem zoda. Iesarkanā bārdiņa trīcēdama lēkāja pār biezo, mīksto roku. Izskatījās, it kā viņš steigtos izgremot kādu grūti sakožamu kumosu.

— Mīļais kungs Jēzus, — beidzot Augusts izdabūja pār lūpām saprotamas skaņas, — kā tu izvadi savu kristīgo brāļu ceļus! Pēter! Vai es to domāju, ka tevi vēl redzēšu?

— Ak necerēji vis? — Pēteris rūgti iesmējās. — Tāpēc laikam arī steidzies manu kreklu novalkāt?

Biezā roka atlaida svārku apkakli, ar kuru bija slēpusi no Vanaga acīm viņa svētdienas kreklu. Žokļi atkal sitās viens pret otru, un bārdiņa lēkāja kā gremojot. Kad tā apstājās, Augusts jau bija izdomājis sakāmo:

— Tad netici nu debesu brīnumiem! — šaurās acis ievilcis tauku maisiņos, viņš rādīja, ka smaida. — To kreklu man tava mammiņa iedeva. Viņa saka — Pēterītis jau vairs nepārnāks, ņem tu, August, no viņa par piemiņu. Visu laiku kumodē stāvēja — vai tad man nu nav ko valkāt! — bet šorīt, es nezinu, kas tas bija, bet tā kā ausīs man čukst par Pēteri vien, par Pēteri vien. Tā kā dzīšus dzen pie kumodes apskatīties to piemiņu. Un es domāju, sak, redz, kā es to piemiņu tā kā necienu, tā kā vai apsmādēju. Domāju, jāuzvelk reiz mugurā. Vai tie nav debesu brīnumi — tas taču bija uz tavu atnākšanu!

— Debesu brīnumu tur nav, — Pēteris apturēja viņa vārdu plūdus, — mana paša drošā galva un šis te, — viņš parādīja uz automātu, — mani izglāba.

— Pēter, draugs, un tu, pie manis nākdams, ņem līdzi ieroci! — Augusts ierunājās tik maigi pārmetošā balsī, kā rādamies ar līgavu, kas viņam neuzticas.

Es nevienam budzim neuzticos, — atcirta Vanags. — Vilks mežā ir žēlīgāks.

— Pēter, Pēter, kā tu mani tā lamā? — Augusts turpināja iesāktajā tonī. — Vai tad es kāds budzis? Kristīgu brāļu mīlestību esmu sludinājis visu mūžu, — viņa balss ietrīcējās tādos reģistros, kā bija paradis to tricināt brāļu draudzes saiešanas namā.

— Galu galā es neesmu nācis pie tevis viesoties, ne arī sprediķus klausīties, — saraukdams seju, viņu pārtrauca Vanags. — Gribu ieiet savas mātes istabā. Atslēga ir pie tevis?

— Tūlīt, tūlīt, — Augusts sāka rosīties. Aiztipināja ar savām īsajām kājiņām līdz durvīm, bet tad atsvieda resno rumpi atpakaļ.

— Ienāciet taču iekšā, lūdzu, Pēter, biedri Ozola kungs! Tā jau var nosalt! Iedzersim vienu šņabīti. Uz likšanos! — viņš ātri bēra vārdus.

— Mēs nedzersim, — atbildēja Ozols.

— Ak tā. Nu jā, viņš jau nav labs, kad lielā mērā brūķē. Bet tā pa lāsītei, paretam, to jau neviens nenoliedz. Pats pestītājs Kānas kāzās . ..

— Dod atslēgu! — Vanags nepacietīgi atgādināja.

— Tūlīt, tūlīt, — Augusts, iztapīgi murminādams, iegāja istabā.

Gaidīt nācās ilgāk, nekā vajadzētu laika, lai paņemtu atslēgu. Kad beidzot Augusts atkal nāca, pa durvīm galvu pabāza arī viņa sieva un, viesos neskatīdamās, padeva labdienu. Gaļas tuteni un šķīvi zem priekšauta pabāzusi, naski aizskrēja uz klēti.

— Tad iesim, aiziesim arī uz tavu mājiņu, — svinīgu seju, kā uz līķa apstāvēšanu gatavodamies, vedināja Migla. — Vienu gan es tev varu, Pēter, sacīt — apbērē-jām tavu mammiņu pa godam. Es pats izvadīju, i mājā, i kapos. Bēres nodzērām. Pa godam.

— Nabaga māte, — Pēteris smagi nopūtās. — Nebija neviena, kas pēc nāves būtu viņu pasargājis no svētulīgās lišķības.

— Tu nenāc līdzi! — viņš uzsauca Augustam, tikai tagad aptverdams, ka tas taisās pirmais ieiet mājiņā, kur dzīvoja un mira viņa māte.

— Ja nu tu negribi, — Augusts kā vīlies novilka. — Es tikai tev gribu pasacīt, ka vienu daļu mantiņu mēs pārnesām lielajā mājā. Tagad tādi laiki, ka pa skursteni nes laukā. Tās drēbes, kas bija palikušas. Šādus tādus trauciņus. Es iešu līdzi, tev parādīšu.

— Atkāpies reiz, sātan! — saspiezdams automāta spalu, uzkliedza Vanags. — Ne jau mantu skatīt es eju.

— Ak tā. Nu, tad vēlāk. Es tev parādīšu. Visu atdošu, — atmuguriski kāpdamies uz pagalma pusi, skaitīja Augusts.

Vanags atslēdza durvis un kopā ar Ozolu pārkāpa slieksni. Viņi iegāja virtuvē, nabadzīgā, nokvēpušā kalpu mājas virtuvē, ar izmīdītu māla klonu, apdrupušu ķieģeļu plīti, uz kuras bija nomesta apdilusi koka karote un ieplīsusi māla bļodiņa. Pie loga, uz trim kājām atbalstīts, stāvēja nekrāsots koka galds, vecs, bet tīri noberzts, tam blakus tāds pats ķeblītis, kaktā daži nolietoti spaiņi, slota, maizes lāpsta. Uz naglas pakārts mātes pašaustais priekšauts un Pētera vecie darba svārki, ko māte, dēlu gaidīdama, bija rūpīgi un glīti salāpījusi.

Ozols redzēja, ka Pēteris cīnās ar elsām, kas plosās viņa krūtis un cilā tās kā satrakoti viļņi smagu laivu.

— Pēter, varbūt neej tur . . . istabā? — viņš nedroši ierunājās.

Bet Pēteris ar rokas mājienu atvairīja viņa mēģinājumu novērst traģisko pārdzīvojumu, no kura viņu šķīra tikai plānas, nokvēpušas dēļu durvis. Pēteris tās atrāva ar apņēmīgu kustību, un skats, kas atklājās viņu acīm, satrauca abus rūdītos karavīrus, kas tik daudz reizes bija redzējuši ainas, kuras, lasot attēlotas, nosauktu par naturālistiskām. Nekas jau nebija, tikai istabas vidū uz balti noberztās grīdas sakaltušu asiņu peļķīte, kuras vienu malu kāds bija mēģinājis uzmazgāt, bet tad laikam pārdomājis, ka nav nozīmes, jo porainajos, no vecuma izčākstējušos dēļos asinis bija iesūkušās krietni dziļi. Otrā malā kāds bija iespēris kāju un pēc tam pie skapja to noberzējis uz grīdas, atstādams brūnas svītras. Tas bija viss. Bet tās bija Pētera mātes asinis, kurās kāds bija iespēris kāju un pēc tam to noberzējis uz grīdas, stāvēdams pie skapja un meklēdams, kas būtu paņemams no viņas trūcīgās rocības.

Abi reizē, kā uz mājienu, viņi noņēma cepures un ilgi stāvēja noliektām galvām. Ozolam likās, ka Pēteris šajā brīdī nodod zvērestu — lai kur un kā — sameklēt mātes slepkavas un nodot bargam, pelnītam sodam. Nodod zvērestu līdz mūža galam droši un bez šaubīšanās soļot pa padomju ceļu un nesaudzīgi cīnīties pret tumšajiem. nežēlīgajiem spēkiem, kas grib ķerties vēstures riteņos un gatavi bradāt pat pa bērnu un sirmgalvju asinīm.

Viņš netraucēja Pētera jūtas un pārdomas, nemudināja viņu atstāt drūmo telpu, kur kādreiz bija ritējusi nabadzīga, tomēr saskanīga mātes un dēla dzīve, bet kas tagad runāja tikai par neatsaucamo, vairs nenovēršamo dzīvības pārtrūkumu.

Beidzot Pēteris pārbrauca ar roku pār acīm un pagriezās pret Ozolu. Tas ieskatījās bārenīgā dēla sejā, kas bija bāla, pat balta, bez vienas asiņu lāses vaigos. Sausās acis dega liesmainā naidā, zem kura juta strāvojam sāpes un atmiņu plūdumu par tām dienām, kad māte vēl ņipra un dzīvespriecīga rosījās pa šo istabu un, lai kā nogurusi, allaž ar smaidu sagaidīja dēlu no saimnieka druvas.

Ko te varēja viņam teikt, kā mierināt? Nav tādu vārdu, kas atsauktu mirušos vai kas vienā mirklī izkliedētu sāpes par zaudējumu. Klusēdams Ozols paspieda Pētera roku un no viņa pretspiediena juta, ka jauneklis pārvarēs drūmo nospiestību, nepaļausies izmisumam, ko uzvandīja iztēle par šausmām, kādās mirusi viņa māte.

Uzlikuši cepures, viņi izgāja laukā. Pēteris aizslēdza ārdurvis un noglabāja atslēgu kabatā. Netālu no durvīm, sniegā mīņādamies, viņus gaidīja Migla.

— Lūdzu, lūdzu, ienāciet iekšā, — ar smaidu, kas šajā brīdī izlikās muļķīgs un apvainojošs, viņš aicināja abus vīrus uz savu māju. — Es jau stāstīju, ka labākās mantiņas pārnesu uz savu galu. Tagad jau tādi laiki . . .

— Tad dod viņas šurp, — mierīgi un auksti pārtrauca Pēteris. — Es negribu, ka pa manas mātes lietām bradā tāpat kā pa viņas asinīm.

— Ak tu ieskatījies gan? — brīnījās Augusts. — Tas jau nebija tīšām. Man misējās. Tāds patumšs tur kalpu . . . tavā istabā.

Viņi iegāja saimnieka mājā, kur acīs dūrās apklāts galds un uz tā uzliktie trauki, degvīna pudeles, alus krūze, maize un skābēti gurķi. No virtuves plūda ceptas gaļas smarža un atskanēja steidzīga rīkošanās ar katliem, pannām un bļodām. Bet tūlīt jau vērās durvis, un Migliene stiepa iekšā cepešu šķīvi ar trijās rindās sakārtotām brūnām karbonādes šķēlēm. Viņai sekoja kalpone ar vārītu kartupeļu bļodu un krējuma mērces trauku.

— Lūgtu, lūgtu, biedri Ozola kungs, Pēter, sēsties pie galda, — krēslus sagrūstīdams, aicināja Augusts. — Nav ko kaunēties, ēdīsim, kamēr dievs vēl svētījis.

Ozols no rīta bija steigā noēdis tikai gabaliņu maizes ar glāzi piena, un, uzskatot garšīgās bļodas, vēderā ierunājās ēstgriba. Pēteris droši vien nebija vairāk par sausu maizi iekodis. Bet viņi abi reizē bez saskatīšanās un iepriekšējas norunas pateica:

— Paldies, mēs neēdīsim.

Augusts sāka tielēties, lēja degvīnu glāzītēs, uzdūra dakšiņā gaļas gabalu un pagrozīja, it kā gribēdams iekārdināt izsalkumu, bet atdūrās uz abu viesu vienaldzību un stingru apņemšanos ar šo māju nekādos laipnības parādījumos neielaisties.

— Es gaidu, kad tu atdosi manas lietas, — nicīgi urbdamies ar acīm Augusta sejā, atgādināja Vanags.

— Ak tā, — Augusts apjuka. — Ei, meitieši, — viņš sauca uz virtuvi, — sameklējiet tas Vanadz ... Vanag-mātes mantiņas. Pēterim neesot laika.

Stalta un sapūtusies ienāca Miglas sieva un sāka vandīties pa aizkrāsni. Vilka laukā novalkātās un saburzi tās drēbes un krāva uz krēsla Pētera priekšā. Pēc tam piegāja pie skapja un izvilka dažus pakulu palagus. Paspēra soli uz blakus istabas durvīm, bet tad apdomājās un noteica:

— Tas tad ir viss. Vairāk mums nav.

— Kā — viss? — noprasīja Pēteris. — Kur nešūtā drēbe, ko es viņai uzdāvināju? Kur mana svētdienas kārta? Kur segas?

— Tos trauciņus sameklē, — Augusts klusinātā balsī pamācīja sievu.

— Ko tad tu domā, — sieva nikni pablenza uz Pētera pusi, tie laupītāji laikam par velti slepkavoja? Kas bija labāks, to aiznesa. Es saku, tāda puņķošanās ar tādām vecenēm.

— Ida, atnes tos Vanagmātes traukus, — pavēris virtuves durvis, Augusts uzsauca kalponei.

— Bet, kungs, viņas katlā pašlaik vārās sivēniem ēdiens, — atskanēja Idas paskaidrojums.

— Katlā vārās ēdiens sivēniem, no bļodas droši vien pašlaik ēd suns, no šķīvja kaķis, — katru vārdu atsevišķi kā ar cirvi skaldīdams, izsmēja Vanags. — Es redzu, ka tev šīs lietiņas ļoti nepieciešamas, August Migla. Man aiz kristīga cilvēka mīlestības būs no mātes mantojuma jāatsakās, lai nenodarītu pāri taviem lopiņiem.

— Tūlīt, tūlīt iztīrīsim, — Augusts labināja, — kas tur nu, vai tad sivēnam kāds sliktāku vāra nekā cilvēkam. Ida, fiksāk, i'iksāk!

— Kungs, bet katls ir piededzis, kamēr mēs pusdienas taisījām, — Ida taisnojās.

— Tad jau lai paliek, kamēr sivēni paaugas, — bez smaida sejā ironizēja Vanags.

Migliene tikmēr bija salasījusi šādus tādus trauciņus un ienesa istabā. Viena bļoda vēl bija apķepusi ar miltainu ēdienu, acīm redzot, no tās bija ēdināts suns.

Ne vārda neteikdams, Vanags izņēma to Miglienei no rokām un atvēzējies trieca pret grīdu. Tikpat mierīgi viņš pēc kārtas ņēma pārējos traukus, bļodiņas un šķīvjus un dragāja pie Miglu saimnieces kājām.

— Tā, — viņš noteica, — nu jūs vairs neapgānīsiet manas mātes piemiņu. Un tagad tu, riebekli, — viņš piepeši uzkliedza Augustam, — velc nost manu kreklu! Es tev nekādu piemiņu neatstāšu.

Paklausīgi kā puika Augusts novilka svārkus, nošļau-cis no pleciem bikšturus, stīvēja nost kreklu un palika stāvam savu trekno miesu puskailā godībā.

— Papiņ, papiņ, tu sasaldēsies, — uztraucās Migliene. — Še, uzvelc parķa kreklu.

Viņa. sāka rakāties pa skapi, pavērusi to tikai mazā šķirbiņā. Viens veļas gabals izvēlās uz grīdas, bet manīgi kā zirneklis viņa to sagrāba un iegrūda atpakaļ.

Vanags papurināja atgūto kreklu. Lai gan Augusts, nezināma debess gara skubināts, tikai šorīt to bija uzvilcis mugurā, ir apkaklīte, ir aproces bija tā savalkātas, it kā divas nedēļas tās būtu glaudušās pie netīras miesas.

— Iesim drīzāk prom, nevaldāma riebuma pārņemts, skubināja Vanags. Ātri sasējis drēbes pauniņā, viņš reizē ar Ozolu pagriezās uz durvīm.

— Pēter! — kā izmisis iesaucās Migla. — Vai tu mani aizliegsi kā tas bībeles Pēteris Jēzu?

Tāpat neapģērbies tas izskrēja viņiem pakaļ priekš-namiņā un saķēra abus aiz rokām.

— Pēter! Biedri Ozola kungs! Lūdzu, neapsmādējiet! Te saimniece sataisīja priekš jums paciņu.

Viņš paķēra no galda divus saiņus, diezgan smagus un piepūtušos, un mēģināja iespiest katram vienu. — Ja dievs mani svētījis, tad jādod tālāk. Tāds brāļu draudzes tikums, — viņš murmuļoja.

— Papiņ, papiņ, tu sasaldēsies! — izmisusi no istabas sauca sieva. — Taču uzvelc parķa kreklu!

Ozols ar Vanagu jau bija aiz durvīm.

— Neņēma ...— nevarīgi nošļupstēja Augusts. — Tu redzēji, ka neņēma?

— Mīļais kungs Jēzu, tādu cilvēku ... — istabā iegājis, viņš pagrozīja galvu. — Kā vieni krami. Sieva, es tev saku, dievs mūs grib pārbaudīt. — Viņa acīm atkal pārlaidās baiļu plēve, bet tad tā iedegās atriebīgā spīdumā un pavērās uz meža pusi.

— Un tā šļura arī nevarēja no miestiņa mums laikus padot ziņu! — ar kāju pasperdama sasisto bļodu lauskas, pukojās Migliene. — Es saku, tādu lērumu sataisīja mājā .. . Ida, nāc iztīri!

Kāds dauzījās pie durvīm. Migla steidzās sabāzt kreklu biksēs. Tas bija Laiviņu Rūdis, kas, durvis pavēris, sauca:

— Saimniek, jums telegrama!

— Jā, telegrama, telegrama! — mēdījās Migliene.

— Mēs jau zinām bez tavas telegramas.

Ozols pārgāja mājā vēlu izsalcis un noguris. Ēzdams reizē pusdienas un vakariņas, viņš pastāstīja Olgai, ka pārveduši zirgus un barību uz muižu. Liels tracis iznācis ar barību — Kalinka tiepjas un dievojas, ka puse esot viņa paša. Bet visa reizē likta un tik vienāda, ka ne dot, ne ņemt. Vanags licis visu pārvest uz muižu, un lai tad sūdzas, ja grib. Auzas gan, pagāns, laikam iztirgojis, bet gan jau Vanags no viņa piedzīs. Bet liels arī beigās tas Kalinka. Lauskis ieteicies: «Nu tev arī, Jāni, būs reiz pašam jāsāk tā nopietni strādāt!» Bet šis atcērt: «Kungs esmu piedzimis, kungs nomiršu!» Briesmīgi neganti tomēr tie saimnieki. Nemaz nav nobijušies no tā, ar ko paši baida citus.

— Es tev, Juri, pastāstīšu, ko man Saulītiene klusām pačukstēja, — bailīgi paskatīdamās uz durvju pusi, teica Olga. — Taču runājot un runājot, ka Sarkaļu Viļums un Miglas dēli esot tepat mežā. Neviens jau nav redzējis, un, ja arī kāds ir redzējis, tas nedrīkst muti plest vaļā. Tāpat, kas dzirdējis, tālāk nedrīkst stāstīt. Ja nu labiem draugiem pačukst. Juri, es tev teikšu no sirds — man ir bailes. Par Mirdzu, — viņa pamāja uz blakus istabu.

— Viņa visu rudeni te rīkojās. Komjauniete ir. Kā tikai nakti laukā kāds troksnītis, es nevaru gulēt. Sirds dauzās, ka vai no krūtīm izlēkt.

— Jānodibina iznīcinātāju grupas, — nolēma Ozols.

— Mirdzai arī jādabū ierocis.

— Juri, labāk būtu, ja tu ņemtu to meiteni pie sevis dzīvot, — Olga gandrīz lūdzās. — Tad man nebūtu jābaiļojas.

— Varbūt jūs abas nākat pie manis, — Ozolam ienāca prātā. — Kā tad tu te paliksi viena? Mēs tikai pametam tevi viens pēc otra.

Tas nekas, ka viena, — Olga mierināja. — Kad tikai es zinu, ka jūs esat drošībā. Mani neviens neaiztiks, es tāds cilvēks, kas pa māju vien grozās. Un nevar taču savu mājiņu putināt laukā. Atnāks Kārlēns. Viņam tā patika zemes darbs, pa dārzu strādāt un visādus kociņus un krūmiņus stādīt. Bites kopa. Kas tad pilsētā — tie akmeņi. Bet Mirdzai ziemā būtu tur labāk. Tur ir gaisma, vairāk varēs iemācīties. Tev arī būtu kas piekopj māju, rītos, vakaros ēst padod. Lai tad nu vasarā nāk atpakaļ, ja grib, tad īsākas, gaišākas naktis.

Kad ienāca Mirdza un uzdzirda mātes priekšlikumu pāriet dzīvot pie tēva, pirmajā mirklī viņai acu priekšā uzausa viss gaišais plašums un brīvums, kādu tā bija elpojusi nedaudzajās dienās apriņķī. Acis iegailējās priekā, bet drīz nodzisa: viņa redzēja māti — vienu ziemas tumsā, baiļu nomāktu un neaizsargātu. Nē. māmulīt, nemaz necenties pierunāt, es nekur nebraukšu, — viņa noteikti paziņoja.

— Ak jā, Mirdza, ko es gribēju tev lūgt, - atcerējās Ozols. — Tu un tāpat Zenta, varbūt viņa pat vairāk, jo pastāvīgi ir izpildu komitejā. ņemiet savā gādībā Vanaga Pēteri. Viņš ir tik vientuļš. Pārcietis spīdzināšanas un pazemojumus. Tas, ko šodien redzējām, bija satricinošs. Liekas, viņš ir novests tik tālu, ka reizēm nevalda pār sevi. Draudzīgs siltums viņam vajadzīgs. Viņš ir tāds, kā ar ledu apsalis.

— To mēs izkausēsim, — solīja Mirdza. Viņš taču ir komjaunietis. Mēs ierausim viņu darbā.

— Jūs jau pašas zināsiet, kā to labāk izdarīt, — nobeidza Ozols. — Drusku pacietības tomēr vajadzēs. Un esiet smalkjūtīgas! Viens neapdomāts vārds, — un jūs varat viņu sarūgtināt.

Otrā dienā no rīta sanāca jaunās zemes komisijas sēde. Informatīvos nolūkos piedalījās arī Ozols. Vanags ar asu ironiju runāja par iepriekšējo komisiju, kas budžiem no acīm nolasījusi visas vēlēšanās. — Brīnums, ka vēl nav doti piegriezumi Sarkaļu mammām un Miglām, un visiem citiem mošķiem! — viņš pārmetoši paskatījās Lauskī.

Tas neveikli braucīja ūsas, jo arī viņš taču bija starp tiem, kas ļāvās Kalinkam apvest sevi ap stūri.

— Un cik smalki tie budži sadalījuši sev zemi, — ārdījās Vanags. — Sarkalienei pašai trīsdesmit hektāru, meitai piecpadsmit, tās radiniekam piecpadsmit. Sešdesmit hektāru saimniecībiņa. Nav jau tas, kas simts, bet par tām nomalītēm un krūmu strēmelītēm nav daudz ko runāt! Lai raujas pa tām kāds jaunzemnieciņš, lai ieplēš, tāds jau pie darba pieradis. Es lieku priekšā Sarkalienei kā šucmaņa mātei atstāt astoņi hektāri un ceturto daļu ēku. Radiniekiem zemi strīpot. Lai iet atpakaļ uz savu pagastu. Tur viņus labāk pazīst, zinās, kas un cik viņiem pienākas.

Zenta tā arī ieprotokolēja.

Tālāk Dfiduma māja. Lai viņam paliek trīsdesmit, šucmanis un aizsargs nav bijis, kaut arī ar muti brauc kā ar mēslu ratiem. Bet izrādās, ka arī viņam ar trīsdesmit nepietiek. Vēl vajag uz māsas vārda piecpadsmit. Nekas tur nemainīsies. Sietniece dzīvos tāpat uz priekšu, tikai no vienas daļas zemes būs atlaistas piegādes normas. Lieku priekšā Sietniecei zemi svītrot.

Patiesībā jau gan Sietniece ir tā īstā strādniece, — iebilda Lauskis.

— Ja viņa akurāt zemi gribēs, piešķirsim viņai citur. Tad būs skaidra lieta, — noteica Vanags.

Tālāk sekoja Dūmiņi, Miglas un citas lielās mājas, kur tāpat zeme bija sadalīta starp radiniekiem, vienā gadījumā pat starp vīru un sievu ar piezīmi, ka viņi šķir laulību.

Pie Pērkonu Marijas zemes pieprasījuma arī Ozols ņēma vārdu. Viņš atcerējās šo ģimeni no četrdesmitā gada, kad tā vairāk par visiem priecājās par iedoto zemi un pavasarī bija apstrādājusi katru pēdu. Mirdza viņam bija stāstījusi, ka tagad Marija iedzīta purvā. Viņš lika priekšā piešķirt Pērkonei daļu no Sarkaļu saimniecības ar dārzu un pusi ēku. — Tā sieva ir pelnījusi labāku dzīvi, — viņš noslēdza. — Tā uzaudzinās savu bērnu bariņu par krietniem pilsoņiem.

— Ieprotokolēt, — īsi noteica Vanags. — Tad vēl es lieku priekšā Kalinkas māju zemes fondā nepieņemt. Viņš to ir plicinājis un slaucis kā vecu ālavu un nu grib iesmērēt citam. Un te, lūk, — viņš pavicināja rokā papīru, — ir viņa lūgums piešķirt viņam kā bezzemniekam, kas valsti aplaimojis ar savu grabažu, piecpadsmit hektāru muižas zemes ar attiecīgām ēkām. Lēmums ar sagatavots, tikai vēl nav pagūts parakstīt.

Pavērās durvis, un ienāca kalējs Saulilis. Noprazdams, ka iztraucējis sēdi, viņš gribēja rauties atpakaļ, bet tad apdomājās un pamāja Ozolam, lai tas panāktu ārā.

— Zini, kāpēc es tevi meklēju? — viņš iesāka, kad Ozols bija iznācis priekšnamā. — Vakar dzirdēju no Lauska, ka jūs bijuši dzirnavās. Siksnas neesot. Es tev pastāstīšu, ka tā ap Jaunu gadu iegāju pie kurpnieka Vēvera. Šis pašlaik taisa jaunus garos zābakus. Zolēs sit dzensiksnu. Es vēl teicu, kur tu to ņēmi, bet šis kaut ko noņurdēja. Vēlāk pieteica, lai labāk nevienam nestāstot. Bet man tā kremtās visu laiku, sak, velni tādi, izputina labu mantu. Tāpēc es tev gribēju pastāstīt.

— Paldies, Saulīt, ka tev tā lieta kremtās, — pateicās Ozols.

— Tikai lūgtu gan, nesaki, ka es izstāstīju, lūdzās Saulītis. — Tāpat ar kurpnieku arī jāsadzīvo. Citādi vari palikt ar basu kāju.

No āra ienāca sagādes aģents Laiviņš, Rūda vecākais brālis. Saulītis atvadījās un aizgāja. Ozols pavēra durvis un, redzēdams, ka sēde beigusies, aicināja Laiviņu ienākt. Laiviņām bija līdzi žūksnis avīzē ietītu papīru, bet viņš to attina tik neveikli, ka papīriņi izbira uz grīdas. Viņš sagrāba tos augšā, bet nu tie bija tā sajukuši, ka viņš nelaimīgs noplātīja rokas un noteica: - Šodien ne

kas neiznāks. Es vakar visu nakti kārtoju, bet nu ir putrā.

— Mums tavu putru nevajag! — iesaucās Vanags. — Dod sarakstu par visu!

— Man tur bija viss tā sakārtots, ka nekāda saraksta nevajadzēja, izlocījās Laiviņš.

— Tu nedomā ar mums jokus dzīt! — dusmās piesarcis, Vanags uzkliedza viņam. — Pēc divām stundām lai bulu saraksts, vai arī tu aizlidosi uz elli!

Laiviņš aizgāja sasarcis un nobijies.

— Es viņus ciest nevaru, abus šos Laiviņus, — savu bardzību atvainodams, paskaidroja Vanags. — Visai ģimenei jau sen zagļu slava. Bet tagad pirmie iesmērējušies padomju darbā. Vakar vakarā, ko domā, manā istabā uznāk tas Rūdis, smurguļa puika, bet kabatā šņabja pudele, un saka: «Čali, vai tev nav papirosi?» Iedodu, bet saku, ka nekāds čalis šim neesmu. Ho, šis jau arī esot tikpat ka komjaunietis. Tikpat kā uzņemts, šo tikai vēl tie skuķi gribot pār au dzi nāt. Tad es viņu triecu lejā kā vienu āzi no dārza. «Tu lasies,» es viņam teicu, «un no šī vakara vairs darbā neskaities.» Un, ja tādu uzņem komjaunatnē, tad es stājos laukā, — viņš piebilda.

Zenta tumši pietvīka, atcerēdamās, kā bija ļāvusies Maigai pierunāties uzņemt Rūdi. Par laimi, Mirdza bija izstāstījusi apriņķī, un biedra karti viņam neizsniedza.

— Komjaunatnē viņu neuzņēma, — pārvarējusi apjukumu, viņa pateica. Vispār viņai bija no Pētera tādas kā bailes, mulsināja viņa straujums un krasie izteicieni, bet reizē arī pievilka skarbā vīrišķība viņa acīs un sejas pantos. Ciešanas bija iegrauzušas viņa pierē rievas, patumšajos matos iekrāsojušas vienu otru sirmu stīdziņu, kas viņu vērta vecāku par saviem gadiem. Viņa baidījās Pētera klātbūtnē runāt — ka tikai neizsaka kādu vārdu, par ko viņa lūpas varētu savilkties ironiskā smīnā un atvērties spēcīgam izteicienam, kas viņu apdedzinātu kā pēkšņa versme no apslēpta ugunskura.

Kad Lauskis bija aizgājis, Ozols pastāstīja Pēterim par siksnu, no kuras kurpnieks taisījis zābakiem zoles. Pētera acis iekvēlojās. Viņam vajadzēja tūlīt meklēt rokā atlikušo daļu, nevienu brīdi viņš nevarēja gaidīt. Uzkāris plecos automātu, viņš gāja pie miliča Kaņepa un kopā ar to pie kurpnieka Vēvera, kas dzīvoja miesta viņā galā.

Ieraudzījis bruņotus vīrus, Veveris uztraucas. Paskatījās viņos caur brillēm, tad noņēma tās un, slaucīdams atplīsušās oderes stūrī, skatījās tāpat. Pēteris jau bija gatavs zvērēt, ka siksnu nozadzis kurpnieks pats.

— Mēs atnācām diezgan nesmukā, bet nopietnā lietā,— Pēteris uzsāka bez vilcināšanās un ievada. — Mums ir noteiktas ziņas, ka jūs esat lietojis zolēs dzensiksnu. Kur jūs to ņēmāt?

— Mjā, mjā ... — kurpnieks murmināja un uzlika bril Ies. — Tas, tā sakot, ir amata noslēpums.

Tā ir valsts lieta, nevis amata noslēpums, skarbi atbildēja Vanags.

— Mjā . . . bet es savus kundes nedrīkstu izdot, ja ta pieteikts, — taisnojās Vēvcris.

— Tādā gadījumā mēs jūs apcietināsim, — paziņoja Kaņeps.

Kurpnieks satrūkās ne pa jokam.

— Tā nu gan, kungi, nedariet! viņš lūdzās. — Neesmu ne zaglis, ne ko citu nodarījis. Bet, ko tad lai es daru, kad ir pieteikts nestāstīt.

— Ak tā, kāds zaglis jums var pieteikt, tam jūs klausāt, bet ar mums nav ko rēķināties! — dusmās iekaisis, uzkliedza Vanags.

— Es jau neko, kungi, ja jau man tā pavēl, es pateikšu, krēslā sašļukdams, izdvesa Vēveris. Tikai vienu gan lūgtu nestāstiet nevienam, ka es izdevu.

Kas tad galu galā ir tas siksnas zaglis? noprasīja Kaņeps.

To gabalu priekš zolēm man atnesa Miglas kungs,— atzinās kurpnieks. Tikai, par lūgšanu, nesakiet gan viņam, ka es izstāstīju.

— Cik liels bija tas gabals? — pratināja Vanags.

— Nu tāds, — kurpnieks rādīdams paplēta rokas.

— Divi pāri zoļu. Garos zābakus taisīju. Tikai nestā .. .

— Vai jums nav palicis kāds gabaliņš? jautāja Kaņeps.

Nav. Beidzamo skrandiņu paņēma atpakaļ. Pieteica, lai nestāstot. Bet jūs arī nest. . .

— Lieta ir skaidra, — viņu pārtrauca Vanags. Ilgāk mēs jūs neaizkavēsim. Paldies par ziņām. Sveiki!

- — Tikai ... — durvis aizverot, vēl noskanēja kurpnieka nevarīgais lūgums.

Ar dežurējošo šķūtnieku viņi brauca uz Miglām. Neklausīdamies Augusta vaimanas un «mīļā kunga Jēzus» piesaukšanā par liecinieku savai nevainībai, izkratīja māju sīki jo sīki. Salmu šķūni, protams, nevarēja pārkraut. bet vispirms viņi gribēja atrast tos zābakus, ko bija taisījis Vēveris. Zābaku tomēr nekur nebija, un, lai kā pratināja Augustu un Miglieni, tie palika pie sava, ka tādu zābaku viņiem nav bijis, jo — « ja tie būtu bijuši, tad būtu vēl tagad, tik ātri taču divus pārus nevar noplēst», — tā viņi skaidroja un pie tā palika, nelīdzēja ne skarbā valoda, ne apcietināšanas draudi. Nopratināja arī kalponi Idu, bet viņa izturējās kā cilvēks, kas tiešām nekā par tādu lietu nezina.

Vanags ar Kaņepu brauca uz miestu atpakaļ saīguši. Brauca klusēdami, jo šķūtnieka klātbūtnē negribēja minēt aizdomas, kādu ceļu varētu būt aizgājuši zābaki un kas viņus tagad valka. Vanagam kremtās neveiksme kratīšanā. Viņš varēja iedomāties, kā Augusts šķendēsies un plātīsies pa visu pagastu.

Pa to laiku no apriņķa bija ieradies vēl viens viesis pagastā — revidents no sakaru pārvaldes. Zelmenis, kā parasti, atkal nav bijis savā vietā. Kā iepriekšējā naktī dzēris pie Kalinkas, tā tur arī palicis. Maiga Rasmane gan centusies notušēt sava priekšnieka mazos grēciņus, bet fakti palika fakti, un Zelmenim, ko Laiviņa Rūdis gan ar «telegramu» bija izsaucis uz pasta nodaļu, ticis paziņots, ka turpmāk viņš no darba atbrīvots. Pēc tāda iznākuma tas aizgāja par jaunu dzert, bet revidents piezvanīja uz apriņķi, lai nekavējoties izsūta jaunu pasta kantora vadītāju.

Jauni, strauji vēji bija pāršalkuši pagastu. Ozols nešaubījās, ka tie aizpūtīs puvuma dīgļus, izkliedēs miglu, kas gūlās pār pagastu no kādiem apslēptiem, akačai-niem purviem.

Atvadīdamies no Vanaga, lai dotos uz kaimiņu pagastu, viņš iedomājās, ka jāatgādina kaut kas, ko aizmirsa pateikt todien, kad pārveda zirgus uz muižu.

— Tu neaizmirsti Gauženam un tiem citiem ieskaitīt šķūtīs vienu dienu, kad viņi mums palīdzēja.

Un mērnieku mēs tev atsūtīsim tuvākajās dienās,— kamanās iesēdies, viņš vel atgriezās un apsolīja.

17. RAKSTURA AUDZINĀŠANA

Kad Sietnieku Emma saņēma paziņojumu, ka no brāļa zemes piešķirtie piecpadsmit hektāri viņai anulēti, tā ieraudājās kā mazs bērns, žēli un izmisīgi. Gusts izņēma viņai no rokām papīra lapiņu, kas tā bija satriekusi māsu, un izlasījis ļauni iesmējās.

- Nu. redzi nu, Emma, kā ar tiem zemes priekiem izgāja! Pūti boļševiku stabulē, bet nu viņi paši tev iepūta. Ko tu pinkšķi kā dūma. Vai es tevi lauka dzenu? Dzīvo, kā dzīvojusi, un vēders būs pilns.

Bet Emmai tik ļoti negribējās apmierināties tikai ar pilnu vēderu. Viņai negribējās ilgāk noskatīties, ka bērni aug bailīgi un nodrūkstīti zem Gusta niknajiem skatiem un asajiem vārdiem, ar kādiem tas neskopojās pret viņas bērniem. Pie galda tie ēda zaglīgi, jo ar aplinku vārdiem viņiem lika likts saprast, ka tā ir žēlastības maize, ko viņi ēd. Par katru drēbes gabaliņu, ko māte tiem sašuva no saviem vai Gusta veciem apģērbiem, vajadzēja godbijīgi pateikties krusttēvam. Dabūdama savu zemi, viņa bija izsapņojusi lielu sapni, kā pamazām atkratīties no Gusta aizbildniecības. Sākumā būtu grūti tā strupi pārcirst sakarus ar šo māju: inventāra pašai nebija, tāpēc pirmo gadu l)iitu jāņem no brāļa i arkls, i izkapts un, protams, par visu jāatstrādā. Bet pirmā raža viņu padarītu jau neatkarīgāku, un tādas ražas sekotu katru gadu, ar katru gadu bērni paaugtu par dūšīgākiem strādniekiem, beidzot viņi varētu uzcelt savu mājiņu, un tad viņiem vairs Gusta žēlastības nevajadzētu.

Nu par to vairs nebija ko domāt. Un par ko viņai nodara tādu pārestību, par ko? Vai viņa nav strādājusi, vai nav izbaudījusi kalpa gaitu sūrumu? Vai tāpēc, ka viņa ir Dūdumu saimnieka māsa? Viņa ies uz izpildu komiteju un noprasīs Vanagam, kāpēc viņš tā rīkojas, izstāstīs savu mūžu, vai tad tiešām nesapratīs, ka zeme viņai pienākas, ja nu reiz to dala un ja viņas vecāki bijuši tik netaisni, ka nav viņai to nosliekušies jau agrāk.

Emma noslaucīja asaras, uzģērba glītākas drēbes un gāja. Uz lielceļa sagrūdās ar Priedes Jāni, kam arī ceļš veda uz miestu. Vārds pa vārdam, un drīz viņa bija tam izstāstījusi savas bēdas.

— Njā, — līdzjūtīgi novilka Jānis. — Slikti jau ir.

— Ko tad iesāksi? — pēc brītiņa viņš iejautājās. — Būs jādzīvo tāpat tālāk, — viņš pats atbildēja.

— Nē! — Emma iesaucās. — Pie tā vecā smerdeļa gan ilgāk nedzīvošu. Lai tad vai kas. Ne tur man pašai miera, ne bērniem. Edvīns man liels grāmatu lasītājs. Vienmēr sestdienās palūdz no skolotāja un svētdienās grib palasīties. Bet vai tad Gusts liek mieru? Izšķirsta visas, un nedod dievs, ja kur atrod vārdu — komunists. Tad ir tāda bļaušana, ka ausis krīt ciet. Vienu grāmatu pat kaktā iesvieda lielās dusmās. Puikiņš raud, saka, kā es skolotājam tādu saņurcītu atdošu.

— Njā, — Jānis noņurdēja, un atkal abi klusēja.

— Vai tev patīk zirgi? — labu gabalu nogājis, viņš iejautājās.

— Kā — zirgi? — Emma nesaprata.

— Nu jā, vai tev patīk ar viņiem darīties? — Jānis neprata paskaidrot.

— Nekas. Zirgs ir tāds kustonis, kas gluži kā cilvēks. Sevišķi mazie kumeliņi man patīk. Tādi mīlīgi. Purniņi mīksti kā no samta.

— Tad nāc uz muižu pie zirgiem. Punktā par strādnieci, - Jānis papildināja. — Man tur ir jau viens, no armijas atnāca. Bet direktors saka, ka vajagot vēl. Vasarā būšot daudz darba. Mums arī govis došot, un cūkas jābaro. Visi lauki jāapsēj. Vajadzētu kāda meitieša. Tur darba pietiks. Tev pašai būs ko darīt un bērniem.

— Kā tad tur tanī punktā, vai algu arī maksā? — ieinteresējās Emma.

— Tad maksā jau. Un dzīvošana barona ērberģī. Bet zirgiem ir labi. Kašķainos nošķīrām atsevišķi. Katru dienu ārstējam. Viņš jau noies, tas kašķis, tikai cili jāsargā. Vai tad tu nāksi? nobeidza Jānis.

Emma tūlīt neatbildēja. Apsvēra dažādus «par» un «pret». Tā kā bail bija uzreiz lauzt iesākto dzīves kārtību. Lai nu bija grūti ar to Gustu, bet, kad tā uzreiz jāizšķiras par promieŠanu, tad ir i tā kā drusku žēl, i tā kā bailes, ka, sak, aizskries gan, bet, ja nu nebūs labi, ko tad iesāks.

— Es, Jāni, papriekš parunāšu ar bērniem, — viņa atrunājās, lai nebūtu tūlīt jādod noteikta atbilde. — Edvīns man jau liels puika, trīspadsmit gadu, kā tad es bez viņa ziņas tā izšķiršu.

— Nu jā, aprunājies vien, — piekrita Jānis. Viņš jau arī tur skolā būs jau priekšā. Tad iesim vien.

— Kur tad tu iedams? Vai tu uz skolu iesi? — brīnījās Emma.

— Aiziešu arī, — apstiprināja Jānis. — Tur skolmeistars kaut ko lasīšot priekšā. Tā Ozola Mirdza izziņoja. Es negribēju iet. bet viņa tik saka ej, gan kāds zirgus pabaros, nebēdā. Es saku, kas man tur, bet viņa saka — ej tikai, tādās reizēs vienmēr dabū ko jaunu dzirdēt. Nu, tad es sacīju, aiziešu arī.

— Nu, tad aizej arī, — atbalstīja Emma un taisījās iet atpakaļ. Viņa domāja iet mājā, šodien ar Vanagu Pēteri neplēsties. Pārdomāt, vai varbūt labāk nebūtu iet uz zirgu punktu.

— Tad nāc tu arī, — aicināja Jānis. Paklausies, ko viņš stāstīs. Satiksi puiku vis.

— Tad iešu arī, — piekrita Emma. — Gusts nu gan dusmosies, kad nebūs, kas uzliek galdā vakariņas, bet lai reiz dabū just, kā ir, kad tādas Emmas nav. Tad zinās, ko tāda Emma ir vērta.

Klase, kurā vajadzēja notikt priekšlasījumam par rakstura audzināšanu, bija stāvgrūdām pilna. Tur bija vecāko klašu skolēni, tur bija pagasta jaunieši, visvairāk jaunas meitas, jo puišu bija palicis maz. Bija arī bērnu vecāki, atnākuši ar maizes kurvīšiem pie bērniem un palikuši paklausīties, ko skolotājs stāstīs. Tur bija arī Mirdza un Zenta, kas žiglas kā atspoles šaudījās pa pārpilno telpu, nez kā veikli tikdamas cauri visbiezākai drūzmai.

Jānis ar Emmu nostājās durvīs, jo likās, ka iekšā vairs nav vietas, kur cilvēkam nostāties. Bet Zenta bija viņus ieraudzījusi, viņa sasēdināja dažus ciešāk uti tā atrada vietu arī savam bijušajam priekšniekam un viņa ceļa biedrei.

Jānis ieklausās, ko Salenieks stāsta par padomju cilvēku. Tajā vietā, kur viņš saka, ka padomju cilvēks ir cīnītājs, redzēdams nekārtības, tas nepamet vienaldzīgi ar roku, bet tūlīt iejaucas un cenšas panākt, lai tās novērstu, — Jānis saraujas, kā pliķi saņēmis. Liekas, ka Salenieks nolicis spoguli viņam priekšā un viņš skata tajā savu seju — pārklātu ar vienaldzību ka ar rūsu. Tāds viņš bija savā darbā izpildu komitejā, tas nu ir jāatzīst, un tāds viņš nedrīkst būt jaunajā darba vietā. Ar zirgiem jau nu gan ir citādi, tur tu zini, ko viņi grib un ka viņiem vajag. Ar cilvēkiem dažreiz nevar saprast. Kad runa viens, liekas, viņam taisnība. Izstāsta par to pašu lietu otrs, un šķiet, tam ir taisnība. Un tad vairs nesaproti nekā. Divas taisnības it kā nevarētu būt, vajadzētu būt vienai, bet, kur viņa — vienā vai otrā pusē, vai kaut kur vidū, to nemaz nevar tik viegli noteikt.

Kamēr viņš nodevies pārdomām, Salenieks jau aiz-stāstījis labu gabalu uz priekšu. Jānis atkal sāk uzmanīgi klausīties tajā vietā, kur tas stāsta, ka rakstura audzināšanā liela nozīme piespiest sevi izdarīt kaut ko tādu, kas katrā ziņā jādara, bet ko ļoti negribas darīt.

Tiesa gan, domā Jānis. Kad tā sāk paļauties slinkumam, tad vēlāk kļūsti tik nolaidīgs, ka pat svētdienā negribas muti nomazgāt. Varbūt viņam visa tā šļauganība no tā cēlusies, ka no mazam dienām arvien bijis tā kā nostrādājies, tā kā nepaēdis. Tāpat brīvajās svētdienās, kad no saimnieka ganu gaitām aiztecēja pie mātes, labi redzēja, ka vajadzētu viņai malciņu paskaldīt, citreiz māte pati tā ierunājās, sak, Jānīt, ja tev laiciņš, paskaldi, bet viņš tikai centās nolīst kaut kur no citiem un pagulēt. Slikti gan, ka toreiz neviens nepamācīja, kā vajag to — nu to raksturu audzināt. Būtu jāpaprasa skolotājam, vai var vēl tagad ko darīt. Bet kā nu tā prasīsi, sāks vēl citi smieties.

Kad Salenieks pabeidza, brīdi zālē valdīja klusums. Tad Zenta, kas sēdēja priekšā pie galda, sāka aplaudēt, un viņai pievienojās visi klausītāji. Vispēdīgi arī Jānis sasita plaukstas, bet tad jau citi beidza, un viņš apjucis paskatījās visapkārt, tomēr turpināja plaukšķināt, līdz Emma piegrūda ar elkoni, un viņš apklusa.

Zenta piecēlās un noprasīja, vai būtu kādam kādi jautājumi. Ja kaut ko neesot sapratuši, lai pajautājot vien biedram Saleniekam, viņš paskaidrošot.

Jānim ļoti gribējās pajautāt, kā ir ar to raksturu, vai viņš var vēl sevi pārtaisīt vai jāatmet ar roku, kāds esi, tāds esi, tur vairs neko nevar grozīt. Bet viņam bija kauns tik daudz cilvēku klātbūtnē muti plest vaļā. Viņš gaidīja, vai cits kāds viņa gada gājuma vīrs nebūs ieinteresējies tāpat kā viņš un nepajautās to, ko tik ļoti gribējās zināt.

Sanākušie tomēr klusēja, pablenzdami uz sāniem viens otrā. Neviens neiedrošinājās runāt, kaut gan labprāt būtu vēl paklausījušies, sevišķi kaut ko praktisku par audzināšanu. Zenta vēlreiz atgādināja, ka nevajag baidīties, bet arī tas nelīdzēja, klusums turpinājās. Tad viņa nemierīgi sagrozījās, un Jānim likās, ka tūlīt teiks, lai nu iet mājās, ja nekas vairāk nav sakāms.

«Redz, kā tas ir,» domāja Jānis, «skolotājs teica, ka raksturu taisni tā audzinot, ka izdarot kaut ko tādu, ko negribētos darīt.» Viņam negribējās, citiem dzirdot, runāt. Bet tad taisni vajadzētu sevi piespiest. Zenta jau cēlās no sava krēsla un iesāka: — Tā kā neviena jautājuma nav, šo sanāksmi slēgsim. Pateiksimies . . .

— Lūgtu, man būtu ... es gribēju kaut ko ... — pietrūcies kājās, Jānis nesakarīgi nobēra.

— Vārds biedram Priedēm, — paziņoja Zenta un apsēdās.

— Lūgtu, es gribēju ... es gribēju zināt. . . vai es varu audzināt raksturu? beidzot viņš izteica savu jautājumu.

Dažas skuķes iespurdzās, bet viņas norāja Zentas nopietnais acu uzmetiens.

Salenieks nesmējās. Viņš nopietni paskaidroja, ka raksturu audzināt nekad nav par vēlu. Galvenais — jāiegūst cieša vēlēšanās pārveidot sevi, atbrīvoties no nevēlamajām īpašībām, jāsasprindzina gribas spēks, lai tā pietiktu izvest līdz galam lielo audzināšanas darbu ar sevi.— Biedrs Priede ierosināja ļoti svarīgu jautājumu, lai viņam paldies par to. Mums visiem jāpārdomā, kā likt vaļā no daudzām tādām īpašībām, kas jaunajā, padomju iekārtā mums būs par lielu traucēkli. No vienaldzības pret sabiedrību, pret sabiedrisko īpašumu, no tieksmes dzīvot tikai sev, meklēt tikai savu labumu. Padomju cilvēkam tādas īpašības neder.

Dažas mātes nemierīgi sagrozījās, pat piecēlās uz iešanu. Bet Salenieks viņas neievēroja. Viņš vēl labu laiku stāstīja, kādam vajag un kādam nevajag būt padomju cilvēkam. Jānis noklausījās divu blakus sēdētāju sačukstēšanos:

— Nu riktīgi runā tā kā komunists! teica viena.

Vai tad tu nezini kā maizi ēd, lā dziesmu

dzied, atčukstēja otra.

— Kā viņam nav bailes — vācieši vēl tepat Kurzemē? — brīnījās pirmā.

— Kas tur — atnāks vācieši atpakaļ, viņš apsviedīs kažoku uz otru pusi, — otrai viss bija skaidrs.

— Kļūt par padomju cilvēku, tas nenozīmē apgriezt kažokam otru pusi, turpināja Salenieks. — Vajag jaunajai dzīvei ne tikai pieslieties, bet arī to izprast. Vajag saskatīt tos lielos mērķus, uz kādiem sauc boļševiku partija. Bet par tiem runāsim citreiz.

Jānis atkal gāja reizē ar Emmu. Viņa bija paguvusi pajautāt Edvīnam, ko tas domā par pāriešanu uz zirgu punktu, un zēns bez vilcināšanās piekritis, tik ļoti viņam bija apnicis krusttēva mājā un aizbildniecībā.

Tad tu nāksi? — pārjautāja Jānis šķiroties.

—- Tad iešu arī, atbildēja Emma.

Vanags izgāja no skolas reizē ar Mirdzu un Zentu. Mirdza pa jokam uzaicināja abus pavadīt viņu uz māju, un tie arī, daudz nedomādami, piekrita. — Es eju tāpēc, ka man ļoti negribas iet, — smējās Zenta, — bet, tā kā man negribas iet, tad jāiet, lai audzinātu raksturu.

Tādā gadījumā man atkal nevajadzētu iet, jo man tieši gribas iet, — tāda pašā tonī piebiedrojās Pēteris.

— Vai nevarētu tomēr šo pastaigu pārvērst audzinošu? — Zenta turpināja jokoties. — Teiksim, tev gribētos pavadīt Mirdzu, bet negribētos nākt reizē ar mani atpakaļ?

— Varētu būt arī otrādi, — ķircinājās Mirdza.

— Bet ja nu ir i vienādi, i otrādi? Tas ir, ja man gri bas pavadīt Mirdzu un atvadīt atpakaļ Zentu? — Vanags nepalika atbildi parādā.

— Tad tā arī jāizdara, — Mirdza atrada jaunu pierā-

dījumu. — Jo kas tas par raksturu, kas neizdara to, ko grib.

Jūs abas laikam neviens nevarēs aizrunāt, — padevās Pēteris, un viņi trijatā sāka soļot pa lielceļu ārā no miesta.

Viņiem bija lik labi šai gaišajā naktī, kad mēness, kā slēpšanos spēlēdams, gan palīda aiz mākoņu aizsega, gan atkal šķelmīgi vientiesīgi pabāza savu apaļo galvu un ar visu plato seju uzsmaidīja gājējiem. Pēteris juta, ka smagums, kas viņu spiedis ilgus gadus, atlaižas, kā nasta atraisās no kamiešiem un viņš sāk justies kā cilvēks, kam tikai divdesmit pieci gadi no mūža aizvadīti, un tādi gadi vairs neatkārtosies, viņš ir izkarojis sev citu dzīvi, un to viņam neviens vairs neatņems.

Vēl divi cilvēki reizē izgāja no skolas. Patiesībā jaunais pasta priekšnieks Kadiķis izgāja viens, bet Maiga Rasmane pasteidzās uzlikt cepurīti un sakārtot kakla lakatiņu, lai tiktu uz kāpnēm ar viņu reizē. It kā nejauši viņa uzgrūdās Kadiķa elkonim un bikli atvainojās. Viņi sāka iet līdzās, bet Maigai tik bieži slīdēja kājas, ka priekšniekam vajadzēja viņu atbalstīt. Maiga jūsmoja par Salenieka priekšlasījumu, apgalvoja, ka tas viņai daudz devis un tagad viņa zināšot, ka pārvarēt vienu otru savu vājību.

— Vai jums tādas arī piemīt? — brīnījās Kadiķis. — Es domāju, ka jūsu sirds ir šķīsta kā pirmais sniegs.

— Tomēr, — Maiga šķelmīgi pasmaidīja. — Mana lie lākā vājība ir medus maizītes ar pienu. Ienāciet brītiņu pie manis, es jūs arī uzcienāšu.

Kas gan kara laikā, kad vācieši pirms aiziešanas izlaupījuši visas bišu saimes, var atturēties pretī kārdinājumam baudīt medus maizītes ar pienu? Arī Kadiķis izlikās, ka viņam nav tik stingrs raksturs, lai no tām atteiktos. Un tā Maiga viņu ieveda savā mājoklī, priekšnamā lika novilkt mēteli un siltā, provinciāli mēbelētā istabiņā nosēdināja uz apdilušas, bet glītu segu apklātas sofas.

Sarunas neraisījās. Gan Maiga nosēdās sofas otrā stūrī, gan pārsēdās uz krēsla viesim pretim, izmēģinājās vienu un otru tematu, lai uzķertu, kas tam visvairāk interesē, bet Kadiķis sēdēja un mulsām acīm sekoja viņas kustībām. Pēdīgi Maiga iedomājās, ka priekšniekam ir suns un to saimniekus parasti aizrauj sarunas par viņu iemīļotiem kustoņiem.

— Jūsu Džeks tagad droši vien ir uz mani greizsirdīgs, — viņa iesmējās.

— Viņš jau nezina, kur es esmu. Domā, ka vēl arvien priekšlasījumā, — Kadiķis atjokoja.

— Jums tomēr ir vismaz četrkājains draugs. Nav tik vientuļi kā man, — Maiga nopūtās. — Droši vien jūsu Džeks ir ļoti gudrs un uzticīgs savam saimniekam līdz nāvei? Briesmu brīdī jūs aizstāvētu ar zobiem un nagiem.

— Sevišķu gudrību pie viņa neesmu novērojis, — vienaldzīgi atbildēja Kadiķis. — Un kādas gan briesmas man var draudēt?

— Jūs vēl šo pusi nepazīstat, — iesaucās Maiga. — Runā, ka te daudzi aplaupīti. Pat slepkavības notikušas.

— Neesmu, diemžēl, tik turīgs, lai būtu vērts laupīt, — Kadiķis pasmaidīja.

— Bet pastā taču kādreiz saplūst lielākas summas, — nerimās Maiga. — Un jautājums, cik viņi kuro reizi skatās, kam ir ko laupīt, kam ne. Varbūt esat dzirdējuši, ka nesen aplaupīja un noslepkavoja mūsu jaunā izpildu komitejas priekšsēdētāja Vanaga māti?

— Tā kā dzirdēju. Bet kas īsti bijuši slepkavas?

— Runā, ka dezertieri no Sarkanās Armijas, — Maiga it kā vienaldzīgi atteica.

— Un kā jūs domājat — tā ir? — Kadiķis tāpat iejautājās.

— Patiesībā es par šo lietu neesmu domājusi, — Maiga izvairījās no tiešas atbildes. — Pārāk drausmīgas tādas lietas, lai par tām dziļāk padomātu.

— Bet es taču apsolīju jūs pacienāt ar medus maizēm, — viņa pēkšņi attapās un izskrēja virtuvē. Kadiķis pa šo laiku sēdēja, ar acīm ieurbies grīdā pie savām kājām. Maiga palika virtuvē ilgi, reizēm likās, ka viņas ēna pazib pie šķirbiņā pievērtajām durvīm, bet tā atkal pazuda tā, ka pat soļi nebija dzirdami.

Beidzot viņa nāca ar paplāti rokās, sakārtoja galdu un lūdza viesi panašķēties pie medus, ko viņai laimējies samedīt. Piens bija ieliets jau glāzēs, bet Kadiķis no tā atteicās, jo nelietojot kopš bērnības, kad reiz uz laukiem to pārdzēries.

— Tāda gadījumā man jāvelk ārā dzeramais, ko glabāju savai dzimšanas dienai, — iedomājās Maiga un sameklēja turpat istabas kaktā pudeli vīna.

— Uz iepazīšanos un labu saticību darbā! — valdzinošu smaidu vērdamās Kadiķim acīs, viņa uzsauca tostu.

— Lai iet! — tas piebalsoja.

— Un uz ko vēl iedzersim? — no jauna pildīdama glāzes, jautāja Maiga.

— Izdomājiet jūs.

— Uz jūsu uzticīgā drauga Džeka veselību! — Maiga draiskulīgi piesita glāzi. — Es ļoti mīlu suņus, — viņa sāka stāstīt. — Jūs varējāt aizdot man savu Džeku. Apsolos viņu ar savu mīlestību nenogalināt.

— Viņš būs garlaicīgs viesis, — atbildēja Kadiķis.

-— Vēl garlaicīgāks par mani.

— Jūs laikam uzprasāties pēc komplimentiem? — Maiga ilgi caur skropstām skatījās priekšniekā. — Bet jūs taču varēlu Džekam dzīvi padarīt interesantāku. Piemēram, iemācīt pēdas dzīt. Varbūt viņš pat varētu kādam laupītājam pēdas sadzīt?

— Tas nu gan tam vecajam puikam būs par grūtu, — atbildēja Kadiķis. — Viņš man tāds ģimenes inventārs. Visu laiku pie manas mātes dzīvoja. Tagad viņai grūti uzturēt, tad piesolīja man.

Maiga atvirzīja savu krēslu no galda, un Kadiķim bija jāskatās uz viņas zīda zeķēs tērptajām slaidajām kājām un ceļiem, kas atsedzās, šaurajiem svārciņiem savelkoties uz augšu.

— Ak debesliņ, kā es esmu apreibusi! — Maiga valšķīgi iesaucās un vērās Kadiķī tādām acīm, kas skaidri teica: «Tad proties taču reiz!»

Bet Kadiķis nepratās. Apspiezdams žāvas, viņš piecēlās no galda un, atvainodamies ar darbu, pieklājīgi atvadījās. Gan Maiga mierināja, ka pastā tagad daudz darbinieku, salīdzinot ar tiem laikiem, kad viņa ar Zelmeni strādājusi divatā. Kadiķis tomēr gāja.

* «Rafinēta, un pat ļoti,» uz ielas izgājis, viņš nodomāja. «Bet nabaga Džeks viņā tomēr modinājis aizdomas. Neko darīt. Cīņa nebūs viegla.»

*

Negaidot Mirdza saņēma vēstuli no Ērika. Ievainots un guļot slimnīcā apriņķa pilsētā. Gaidot viņas apciemojumu, ja viņa varētu tikt.

Ilgi viņa turēja rokā mazo papīra loksnīti, uz kuras bija rakstīti šie nedaudzie vārdi. Notēlojās vissmagākie ievainojuma veidi, par kādiem bija dzirdējusi no tēva, kad tas stāstīja par savām kara gaitām un ilgo gulēšanu hospitāļos. Notēlojās pats Ēriks, bāls, noasiņojis, ar nāvi izcīnījies un varbūt vēl tagad to neuzveicis.

— Kā lai es nevarētu tikt pie tevis, mans varoni? — viņa čukstēja, noskūpstīdama vēstuli. Kājām viņa aizies, rīt pat agri no rīta dosies ceļā. Tūlīt viņa aizskries pie Ērika mātes, varbūt arī viņa saņēmusi nelaimīgo ziņu, varbūt raud un ir jāmierina, kaut arī Mirdzai pašai gribas raudāt, jo — kas var zināt . . . Kāpēc viņš neraksta par ievainojuma veidu? Ja būtu viegli ievainots, tad taču neslēptu, rakstītu: «Tu tikai neuztraucies, nav nekas nopietns.» Bet it nekas nav par to minēts, tātad negrib iepriekš uztraukt. Viņai jāsteidzas pie Ērika, varbūt pat jāsacenšas ar nā . . . nē, nē, nedrīkst pieļaut tādu varbūtību. «Gaidi, un es pārnākšu» — viņa atcerējās dzejoli, ko iemācījusies no galvas un kam sekojusi visu laiku, pat tad, kad likās, ka Ēriks kļuvis ļauns, viņu aizmirsis.

Ērika māte tiešām raudāja. Arī viņai bija vēstule, tāda pati īsa, tikai beigās piezīmēts, lai atsūta kaut ko ēdamu.

— Mirdza, meitiņ, tu brauc pie viņa, — lūdzās māte. — Es arī brauktu, bet kas tad paliks pie lopiņiem. Tu paņem zirgu, tas jau Ērika paša audzināts, un rīt pat brauc.

Nakti pavadījusi pusmiega murgos, Mirdza izbrauca jau tumsā. Kamanās viņai bija paprāvs sainis, kur Ērika māte bija dēlam sagatavojusi dažādus labumus.

Viņa skubināja melni, kas, kā viņai šķita, pārāk slinki rikšoja pie sava saimnieka.

— Steidzies, melnīt! — grožus raustīdama, viņa skubināja. Ar pātagu sist zirdziņam bija žēl, jo tas taču bija Ērika audzināts melnis.

«Ērik, mans varoni!» viena pati doma traucās pie viņa, kas tagad guļ slimnīcā cauršautām krūtīm, ar rētu pār vaigu.

«Kāpēc tieši tā?» Mirdza brīnās par savu iztēli. Kāpēc viņai liekas, ka varonim jābūt ar cauršautām krūtīm un rētu vaigā? Ak jā, Upmalim bija tā, un tas viņai kļuvis par varonīga kareivja simbolu.

Garš liekas ceļš, daudz domu, šķiet, izdomāts, bet galu galā ir bijusi tikai viena doma, kas atkārtojusies neskaitāmas reizes, un tā ir: «Ērik, Ērik, mans varoni, kaut es sastaptu tevi vēl dzīvu!»

Iebraukusi zirgu viesnīcas sētā, Mirdza vispirms steidzās ar savu saini uz slimnīcu. Apmeklējumu laiks bija beidzies, un viņu negribēja laist palātā, bet viņa sameklēja dežurējošo ārstu un kaut kā ieskaidroja, ka iebraukusi no laukiem un viņai katrā ziņā jāsastop ievainotais Ēriks Līdums un jānodod tam sūtījums no mātes. Dabūjusi atļauju, gribēja tāpat neatģērbusies skriet pa kāpnēm augšā, bet viņu aizturēja māsa un aizveda ģērbtuvē. Arī pēc mēteļa novilkšanas viņa vēl netika tālāk, bija jāgaida, kamēr atnes baltu pārvalku. Bet minūtes skrēja, laiks nepielūdzami ritēja uz priekšu, un, kas zina, vai neskrēja arī tā otra, kas bija izstiepusi savas rokas pēc Ērika . . .

— Trešajā stāvā, piecdesmitajā istabā, — māsa nosauca pakaļ nepacietīgajai apmeklētājai.

Mirdza negāja pa kāpnēm, viņa skrēja, lidoja un, elpu neatņēmusi, atrāva piecdesmitās istabas durvis. Atrāva un palika tajās stāvot. Māsa laikam bija pateikusi nepareizu numuru, te nebija neviena smagi ievainotā. Slimnieki sēdēja savās gultās, lasīja, daži staigāja, bet trīs pat bija sasēdušies uz kādas gultas ar mugurām pret durvīm un spēlēja kārtis.

Viņa jau gribēja vērt durvis ciet, kad viens no spēlētājiem atskatījās. Tas bija Ēriks, kuru viņa no mugurpuses nebija pazinusi, jo viņa kuplie mati bija apcirpti līdz ādai. Mirdza bija tā pārsteigta, ka nevarēja parunāt ne vārda, pat nepasmaidīja. Ēriks kaut ko pateica pārējiem spēlētājiem, nolika kārtis un nāca Mirdzai pretim. Tikai tagad viņa ievēroja, ka tam pārsieta kreisā roka un vairāk nekas. Nekādas rētas vaigā, kas viņai vakarnakt sapņos rādījās, nekāda bāluma sejā, kas būtu cēlies no asins zaudējuma.

— Tātad tu neesi smagi ievainots? - bija pirmais Mirdzas jautājums, bet Ēriks brīnījās, kāpēc viņa tā jautā, nevis priekā iesaucas.

— Izgāja puslīdz sveikā, — viņš smējās, apsēdinādams Mirdzu gaitenī uz sola.

— Tā. Nu mēs atkal drīz varēsim būt kopā, — viņš teica, sirsnīgi vērdamies Mirdzas sejā un saņēmis viņas roku. — Mani laikam drīz izlaidīs no slimnīcas.

— Vai tad tu . . . Vai tu uz fronti atpakaļ neiesi? — jautāja Mirdza.

— Nē, droši vien nebūs jāiet, — neievērodams pārsteigumu Mirdzas jautājumā, priecājās Ēriks. — Delnas locītava ir stīva un tāda palikšot vēl labu laiku.

— Bet ... ja tu ... ja tu pats ļoti lauztos uz fronti, var būt, ka tiklu? — gausi virknēdama vārdus, turpināja Mirdza.

— Kāpēc man lauzties? — nesaprata Ēriks. — Iz-karojies esmu, lai nu citi pabeidz. Nav jau nekāda jaukuma frontē. Laimīgs, kas paliek dzīvs vai vismaz ar visiem locekļiem pāriet mājā. Man tiešām laimējās. Kreisā roka pastīva, kas nu tas. Ar laiku varbūt izvilksies.

— Jā. Droši vien, — Mirdza neapzinīgi piebilda.

— Droši vien.

Nu, pastāsti, Mirdza, — kā tu dzīvo? Atceries, kā mūs vienu laiku nerroja ar vēstulēm?

— Jā. . . — skatīdamās tālumā, novilka Mirdza.

— Ērik, vai tā bija liela kauja, kurā tevi ievainoja? — gandrīz ar izmisumu, kā slīcējs, kas ķeras pie pēdējā salmiņa, viņa jautāja.

— Nē, tas nemaz nenotika kaujā, — Ēriks vaļsirdīgi stāstīja. — Mēs pašlaik stāvējām ar saviem katliņiem pie virtuves un saņēmām pusdienas, kad nāca viena mīna. Pavāram pārsita vēderu, viņš turpat uz vietas bija beigts. Man priekšā stāvēja jefreitors, tam norāva kāju. Man tiešam laimējās.

— Jā, tev laimējās, — bēdīgi piekrita Mirdza.

— Mirdza, vai tev kādas bēdas? Tu esi tāda savāda, — Ēriks ielūkojās Mirdzas acis un ieklausījās sērīgajā balsī.

— Nē, nē, — viņa izvairīgi atteica. — Nav nekas.

— Ko tu tagad dari? interesējās Ēriks.

Es šoziem mācos. Gribu nobeigt vidusskolu, — pastāstīja Mirdza.

— Ak tā, — savukārt vīlies, noteica Ēriks un piebilda: — Bet tas jau ies diezgan ilgi?

— Dažus gadus, protams. Ātrāk nevarēs. Ir jau arī cits kas daudz jālasa. Komjaunatnes lietas. Pavasarī sāksies zemes darbi, — Mirdza uzskaitīja.

Ēriks saņēma Mirdzas roku un gribēja kaut ko teikt, bet nāca māsa un atgādināja, ka viņai jāiet projām. Mirdza nodeva mātes saini un izklaidīgi atvadījās.

Vakarā, kad Ozols pārnāca no darba, viņš ievēroja, ka meitai acis ir saraudātas.

— Kas tev? — viņš bažīgi apjautājās. — Ēriks laikam smagi ievainots?

— Nē jau, — Mirdza īdzīgi atmeta ar roku. — Tēti, kaut tu zinātu, cik tas ir grūti! — viņa pieglaudās tēva plecam. — Viņš ievainots tikai rokā.

— Un tāpēc tu raudi? — tēvs neizpratis pasmaidīja.

— Nē, ne tāpēc, — asaras slaucīdama, skaidroja Mirdza. — Ja vēl kaujā būtu ievainots, bet stāvot ar katliņu pēc putras.

— Frontē taču visādi gadās, — Ozols mierināja.

— Bet arī tas nav galvenais, — Mirdza turpināja noskaidrot. — Tēti, Ēriks nav varonis. Viņš ievainots pie virtuves, nevis kaujā.

- Ak tad tur tā vaina! — Ozols beidzot saprata. — Un tev liekas, ka viņš tevi piekrāpis?

Aprunāsimies tā prātīgi, — Ozols apsēdināja meitu dīvānā un nosēdās līdzās. — Vai tu nedari Ērikam pāri? Es jau teicu, ka frontē visādi var gadīties. Vislielākais varonis var iziet no visniknākās kaujas neskarts un krist pie pavāra virtuves. Arī frontē, kā visā dzīvē, jāpilda dažādi darbi un uzdevumi. Tas pats pavārs. No tava viedokļa liktos nicināms amats. Ērikam tu to nepiedotu. Bet tu pati stāsti, ka pavārs kritis. Tātad arī viņš bija padots briesmām. Un bez viņa darba fronti-nieki tāpat nevar iztikt.

— Es jau saprotu, — Mirdza strīdējās pretī. — Bet Ēriks nelaužas atpakaļ uz fronti. Viņš pat priecājas, ka tik viegli ticis cauri un tagad varēs iet mājā! Kā viņš varēja kļūt tāds, tāds . . . zaķapastala!

— Mirdza, Mirdza, nemētājies ar vārdiem! — Ozols norāja.

— Bet kāpēc viņš nav tāds, kādam vajadzētu būt? — tiepās Mirdza. — Es viņu biju iedomājusies citādu.

— Lūk, nu tu pati pasacīji, kā tas ir, — uztvēra Ozols. — Viņš ir tāds, kāds ir, nevis kādu tu viņu iedomājusies. Uzreiz sevi pārveidot neviens nevar.

Mirdza drūmi klusēja.

— Bet, ja tu viņu nopietni mīli, — atsāka Ozols,

— tu vari viņu pāraudzināt. Padomā pati, kā viņš audzis. Pārtikušā mājā, māte ļoti reliģioza, grūti citādam izaugt. Man šķiet, Ēriks jau tā ir labāks par citiem saimniekdēliem. Viņš nenostājas pret mums, nelamā boļševikus. No vāciskā latviešu leģiona izbēga, bet mūsu armijā aizgāja. Tu saki, viņš neplēšas atpakaļ uz fronti. Lai to darītu, vajadzīgs liels idejisks spēks, vajadzīgs degt par padomju dzimteni. Nu, tā spēka viņā nav. Karš drīz beigsies, un vispār cilvēks var varonību parādīt ne tikai karā. Kara posta sadziedāšana tāpat prasīs daudz darba un varonības. Varbūt Ēriks tur sevi labāk parādīs, būs neatlaidīgāks. Tu vari raut viņu līdzi, iekvēlināt sabiedriskiem mērķiem. Tā ja, Mirdza, norunāts?

— Es mēģināšu, — Mirdza gaiši pavērās tēvam acīs.

Pie šīs sarunas viņi tovakar neatgriezās.

— Vajadzētu kādam pastāstīt mūsu jauniešiem par karu, par Sarkanās Armijas kaujām, — ieminējās Mirdza. — Mēs visi nodzīvojām zem vāciešiem. Kas 11u kuram galvā sabāzts.

— Tu parunā ar Valdi Upmali, — teica Ozols.

— Viņš prot aizrautīgi stāstīt. Bet tagad man jāiet uz lekciju, — pulkstenī paskatījies, viņš cēlās uz iešanu.

— Ak tā, tu taču varētu nākt līdzi!

Viņi aizgāja uz tautas namu, kur gaišā zālē bija sapulcējušies partijas, padomju un komjaunatnes darbinieki. Sasveicinājās ar Vili Bausku un Elzu, kas dzīvi sāka iztaujāt par darbu pagastā. Mirdza stāstīja par pirmo sarīkojumu, bet visu laiku ar acīm meklēja seju ar iesārto rētu un nevarēja ieraudzīt. Beidzamajā mirklī pirms lekcijas sākuma Upmalis tomēr iesteidzās, ieraudzījis Ozolu, apstājās, sasveicinājās un, pazinis Mirdzu, draudzīgi pasmaidīja. Viņai līdzās bija palicis brīvs krēsls, viņš nemeklēja vairs cilu vietu, apsēdās un, it ka tikai vakar ticies un pēdējo sarunu no galvas atcerēdamies, apvaicājās, kā viņas ar Zentu tagad saprotas, kā strādā. Mirdza nepaguva visu izstāstīt, kad pie runātāja pults iznāca lektors. Tas stāstīja par latviešu buržuāzisko nacionālistu riebīgo seju, apgaismodams to dažādos vēsturiskos posmos. Mirdza uzmanīgi klausījās, un, izsekojot katram runātāja vārdam, viņai likās» ka tas pašķir zilganu migliņu no dzīves un tā kļūst skaidri saskatāma asās kontūrās. Ja viņa līdz šim bija izjutusi nepatiku pret tādiem kā Sarkali, Dūdumu, Dū-miņu, Miglu, pat nīdusi tos, tad tomēr nebija saskatījusi tas kopīgās līnijas, ko viņu sejās ieaudis lielīpašnieka stāvoklis un mantkārība.

Pēc lekcijas Mirdza, garderobē gaidot mēteli, aprunājās ar Upmali, lai tas atbrauktu pie viņiem uz pagastu. Sekretārs apsolīja, tikai par laiku vēl nevienojās, solījās paziņot Zentai pa telefonu. Beidzot, kad mēteļi jau bija uzvilkti, Mirdza saņēma drosmi un izteica Upmalim jautājumu, kurš viņu mocīja kopš satikšanās ar Ēriku un kura atrisināšanā nepalaidās vienīgi uz tēvu, jo pieļāva varbūtību, ka tas viņu tikai mierinājis:

— Kā tas ir, sakiet . . .

— «Saki», — Upmalis viņu pārlaboja. — Mēs esam komjaunieši.

— Jā, kā tas ir, — Mirdza atsāka, — vai tas ļoti slikti, ja frontē kādu ievaino pie virtuves?

— Jā, protams, ka slikti, — viņu nesapratis, atteica Upmalis.

— Nē, bet vai tas neskaitās kauns? — Mirdza pastiprināja savu jautājumu.

— Kauns? Kāpēc kauns? Es nesaprotu. Apkaunojošs skaitās tikai tāds ievainojums, ko iegūst «balsojot». Tu varbūt nezini tādu frontes terminu. Mums divīzijā gadījās tādi memmes dēliņi, kas apšaudes laikā cēla roku pāri ierakumu malai, lai trāpītu lode un tā viņi tiktu prom no pozicijām. Bet citādi tikt ievainotam — kāda tur starpība.

— Paldies! — Mirdza priecīgi iesaucās, un Upmalis palika neziņā, kāpēc viņa tā jautāja, ko gribējusi noskaidrot un kāpēc priecājās.

Naktī Mirdza ilgi domāja par Ēriku. Cik netaisna viņa bijusi pret to un pārsteidzībā pat nosaukusi par zaķapastalu. Labi, ka viņai ir tāds tēvs, pie kura var griezties. Un labi, ka ir tāds sekretārs, kuram gan var ticēt.

Otrā rītā Mirdza vēlreiz aizgāja uz hospitāli. Viņa sirsnīgi vēlējās izlabot savu kļūdu pret Ēriku. Bet, tiklīdz viņi bija parunājušies, Mirdzai likās, ka saņem jaunu sitienu — Ēriks vēl nebija iestājies komjaunatnē. To viņš nebija izdarījis, un, kad Mirdza sāka viņu tincināt, kāpēc ne, viņš atzinās, ka frontē komjaunieši, tāpat kā partijnieki, arvien izvirzīti atbildīgākos uzdevumos.

— Un tu no tiem baidījies? — Mirdza iesaucās.

Es domāju par savu māti, — Ēriks atbildēja izvairīgi. — Esmu viņai palicis viens pats. Un es nespēju iedomāties, ka varētu vairs nesatikties ar tevi, Mirdzu-līt. — Viņš mēģināja ieskatīties Mirdzai acīs, bet viņa tās novērsa un raudzījās tālumā.

— Bet tagad, kad tu pārnāksi mājās, tagad taču tu iestāsies komjaunatnē? — atgriezdamās no domu klejojuma, Mirdza gribēja iegūt skaidrību.

— Tagad jau varētu arī, — atbildēja Ēriks, bet no viņa balss skaņas Mirdza saprata, ka sirdslieta viņam tā nav; ja Ēriks iestāsies, tad viņai par prieku, nevis tāpēc, ka citādi nemaz nevarētu, ka komjaunatnes organizācija tam būtu nepieciešama kā gaiss, kuru elpo, kā māja, kurā dzīvo un strādā starp tuviniekiem.

— Bet arī tur, pagastā, komjauniešiem jābūt atbildīgākos posteņos, — stingri ieskatīdamās Ērikam acīs, it kā pārbaudītu viņa izturību, teica Mirdza. — Un jāmācās, jāmācās mums ļoti daudz. Tev pašam palika vidusskola nepabeigta. Ērik, nāc ar mani sacensties — kurš pirmais beigsim! — viņa pārgalvīgi iesmējās.

— Es nezinu, — Ēriks noņurdēja. — Es jau beidzu tikai vienu klasi. Nu jau pagājuši pieci gadi, viss aizmirsies.

— Sāc no jauna! — Mirdza dedzīgi saspieda viņa veselo roku.

— Tas ies ilgi, — Ēriks papurināja galvu. — Un vai tā vidusskola tik nepieciešama? Savā mājā saimniekot var arī tāpat. Ne tur vajag algebras, ne fizikas, — viņš iesmējās, mēģinādams sarunu pārvērst jokā.

— Bet, Ērik, ja tu pabeigtu vidusskolu, varētu studēt lauksaimniecību, — Mirdza mēģināja iekārdināt.

— Es nemaz negribu studēt, — atteica Ēriks. — Tik daudz, cik man vajadzīgs, es no lauksaimniecības saprotu.

— Jā, bet, jā, bet, — meklēdama jaunus pierādījumus, atkārtoja Mirdza, — tad tu varētu būt agronoms visā pagastā.

Un tad? Es mācītu citus saimniekot, bet pa to laiku paša māja izputētu, Ēriks strīdējās pretī. — Tagad vairs nevarēs ne kalpus pieņemt, ne zemi izrentēt.

— Bet agronoma darbs būtu daudz nozīmīgāks, — Mirdza neatlaidās. — Tur . ..

— Mirdza, — Ēriks nedroši viņu pārtrauca, — tu esi ... tu esi kļuvusi ... tu esi pārvērtusies . . . Varbūt tikai pret mani?

Mirdza satrūkās. Nē, tā viņa nebija domājusi, pavisam ne. Var būt, ka viņa ir pārvērtusies pa šo laiku, vai mazumu pieredzējusi un pārdzīvojusi, bet jūtas pret Ēriku nav pārvērtušās. Ēriks tikai nemana, ka viņa to grib vilkt sev līdzi kalnup, bet viņš vairās no gājiena pret kalnu, vairās grūtību un grib palikt mierīgā ielejā, kas nosegta pret visiem vējiem, bet kur arī skats uz plašumiem nosegts.

— Ērik, tu mani mīli? — viņa šķelmīgi iejautājās.

— Mirdza! Tu taču to zini, — viņš samulsis atbildēja.

— Tad ir labi! — Mirdza tāpat turpināja. — Tad es tev palīdzēšu pāraudzināt tavu raksturu. — Viņa noskūpstīja to strauji, tikko pieskardamās viņa lūpām, īsi parunājās vēl par dažām praktiskām lietām, par Ērika mājā braukšanu un gāja.

Pirms aizbraukšanas viņa iegriezās pie tēva, lai paņemtu apriņķa korespondenci uz pagastu. Tēvs iedeva arī kādu sainīti, ko aizvest uz zirgu punktu. — Tur būs Priedes Jānim kašķa zāles, ar ko ārstēt slimos zirgus, — viņš paskaidroja.

Vakarā, braukdama gar muižu, Mirdza iedomājās sūtījumu nodot tūlīt. Piesējusi zirgu, viņa pieklauvēja pie virtuves durvīm. Tās atvēra Sietnieku Emma, kas jau bija pārvākusies uz šejieni un, piedurknes uzrotījusi, ņēmās ar virtuves beršanu.

— Nē, tas nu gan ir vareni! — priecājās Jānis. — Es nemaz Ozola biedram neprasīju. Tā ienāca gan prātā, bet es domāju, kā nu viņam tik prastas lietas uzkraus. Bet redz, kā viņš pats iedomājies!

Tālāk Mirdzas ceļš veda uz Līdumiem, kur viņa atdeva Ērika mātei zirgu un varēja viņu nomierināt, ka Ēriks ievainots tikai rokā, nekādas briesmas viņam nedraud un drīz viņš būs mājā.

— Ak tu dieviņ augstais, kā es tev pateicos! — iesaucās māte. — Taču paliks dzīvs, nebūs vairs uz fronti atpakaļ jāiet!

— Jā, viņš jau arī nemaz nevēlas iet atpakaļ, — Mirdza noteica bez prieka. Māte to ievēroja un, kad Mirdza bija aizgājusi, ilgi domāja par šo vārdu un balss noskaņas nozīmi.

— Ej nu sazini, — viņa nopūtās, — vai tikai būs Ērikam tā īstā? Skaties, kāda, — gandrīz gribēs, lai Ēriks iet vēl karā! Vai tā nu viena īsta brūte varētu gribēt?

Otrā dienā, kad Mirdza aiznesa tēva sūtītos dokumentus uz izpildu komiteju, viņa atrada kā Pēteri, tā Zentu sadrūmušus.

— Vakarnakt bandīti piekāvuši kurpnieku Vēveri, — pastāstīja Zenta. — Līdz nesamaņai sasituši vecīti. Šorīt Kaņeps aizbrauca uz apriņķi ziņot un pēc ieročiem. Mēs nupat sastādām sarakstu, kas varētu būt iznīcinātāju grupās.

Ienāca vecais Pakalns. Omulīgi padevis labrītu, viņš nolika uz galda savus desmitnieka papīrus un paziņoja:

— Tad tie nu būtu pēdējie. Es tagad esmu iecelts jaunā amatā, un tā jau vecos laikos teica, ka neviens diviem kungiem nevar kalpot.

— Kādā amatā? — nesaprata Vanags.

— Par bērnaukli, — smiedamies paskaidroja Pakalns.

— Mazo Jurīti šūpot.

— Un tad? Tāpēc jūs nevarat desmitnieka gaitas pildīt? — Vanags asi iejautājās.

— Nevar, dēls. Jurītis nelaiž no mājas laukā.

— Tādus iemeslus katrs atradīs, — atcirta Vanags.

— Lai jau izaudzina vien katrs pa dēlam, tad arī būs liels darbs izdarīts, — vectēva lepnumā mēļoja Pakalns.

— Nu jā, tā jau las allaž bijis un būs, ka budžu bērniem auklis nedrīkst ne soli atiet, — iekaisa Vanags.

— Ka nepārbrēcas luteklītis. Manai mātei neviens neprasīja, vai tev ir kur atstāt bērnu. Nostrādā savas dienas — un viss.

Mirdza un Zenta redzēja, ka vecā vīra seja vienā mirklī sarāvās, viņš pat ievilka plecus, kā pātagas cirtienu dabūjis. To bija izdarījis budža vārds, ko Vanags viņam iesvieda acīs, varbūt nemaz negribēdams apvainot, tikai izgāzdams rūgtumu, kas vēl arvien mutuļoja viņā un izlauzās, kad viņš salīdzināja savu un mātes dzīvi ar citām dzīvēm.

— Ak tad tā gan, — no apstulbuma atžilbis, rūgti ierunājās Pakalns. — Ak tad budzis gan! Nu, ko tad tu vēl strīdies, kad es nolieku to amatu? Tiksi vaļā no budža, varēsi ielikt tā vietā kārtīgu cilvēku.

Viņš pagriezās uz iešanu, gandrīz pasniedza Mirdzai roku, bet tad atrāva un pie durvīm nomurmināja: — Vai nu tādam budzim komunists roku ņems pretim . . .

— Pakalnu tēv! — Mirdza iesaucās un paskrēja viņam pakaļ. — Pakalnu tēv, tā tas nebija domāts!

— Lai nu arī ausis man vecas, bet, kad tik skaļi runā, tad es vēl gluži labi dzirdu, — viņš neļāvās sevi pielabināt. Mirdza izgāja Pakalnam līdzi pat uz kāpnēm, pat līdz slitai, pie kuras tas raisīja vaļā zirgu, bet viņš vairāk nerunāja, apgrieza zirgu un aizbrauca.

Mirdza iegāja atpakaļ izpildu komitejā. Kādu brīdi visi trīs drūmi klusēja. Tad Mirdza lauza šo klusumu.

— Biedri Vanag, — viņa teica, — šoreiz es kā komjauniete protestēju. Tā nedrīkst apvainot cilvēkus.

Vanags neatbildēja.

— Kāpēc tu nevarēji ar viņu aprunāties mierīgi? Viņš ir vecs vīrs, dēls Sarkanajā Armijā, mazo Dzidriņu nosita vācu mīna, — turpināja Mirdza. — Es arī nezinu, ko uzskatīt par budzi, ko ne, bet, ja kāds cilvēks ir vis-cauri tik godīgs kā Pakalns, tad gan to nedrīkst tā lamāt.

— Tagad daudzi izliekas godīgi, — atcirta Vanags.

— Tur jau tā starpība, — arī Zenta nevarēja palikt vienaldzīga, — ka daži izliekas, bet daži tiešām i r go-dīgi.

— Es nevienam sirdi nevaru ielīst, — spītējas Vanags.

— Bet kā tad lai vērtējam cilvēkus? — jautāja Zenta.

— Es apskatos, cik kuram ir zemes, un tad man tā lieta ir skaidra, — Vanags palika pie sava. — Pakalnam ir divdesmit astoņi hektāri, divi zirgi, visas mašīnas. Kas viņš cits ir, ja ne budzis?

— Es nezinu, kas viņš ir, — atbildēja Mirdza, — bet, ja par budžiem sauc Sarkaļus un Dūmiņus, un Miglas, tad Pakalnu nevar par budzi saukt. Visu rudeni es strādāju ar viņu kopā, ziemā malku cirtām kopīgi. Es nemāku to izteikt, bet es tikai jutu — ja visi cilvēki te, laukos, būtu tādi, nu, tā strādātu un godīgi izpildītu visus rīkojumus, tad mēs ātri tiktu uz augšu.

— Un, ja tu, Pēter, vērtē cilvēkus tikai pēc hektāriem, kāpēc tad aizdzini Laiviņu Rūdi? — atsāka Zenta. — Viņa tēvam laikam tikai pushektāra. Es arī sākumā ļāvos tā apmuļķoties.

Kā pie sienas piespiests, Pēteris klusēja. Kad Mirdza bija aizgājusi, viņš ilgi sēdēja, domās iegrimis, tad papurināja galvu, piegāja pie Zentas, nosēdās viņai pretim un, vainīgi vērdamies acīs, atzinās:

— Es pārsteidzos, Zenta, es tevi ļoti lūdzu, palīdzi man savaldīt sevi. Es neesmu ļauns. Bet visi šie gadi . . . nē, to nevar tik viegli dabūt no sevis ārā. Un reizēm liekas, ja es visu to izmestu, tad paliktu tikai tukšums.

Zentai likās, ka viņa skatās Pētera dvēselē kā atvērtā grāmatā. Viņai atausa atmiņā skolas gadi — trīs pirmās ziemas viņi kopā nogāja no klases uz klasi. Nodriskātās, no mātes brunčiem pašūtās drēbes Pēteris sēdēja, savā solā ierāvies. Bezkaunīgākie puikas viņu saukāja par Lienes dēlu. Toreiz viņa nesaprata, ko tas nozīmē. Bet Pēterim tas nozīmēja neķītrus apvainojumus viņa mātei. Ceturtajā klasē viņa Pēteri vairs neredzēja. Toreiz viņa domāja, ka viņš nenāk rupjo puiku dēļ, bet tagad saprot, ka viņam bija jākļūst par patstāvīgu strādnieku, rokpelne māte nevarēja dot dēlam pilnīgāku izglītību, kaut arī viņš mācījās labāk par tiem, kas viņu ķircināja un izsmēja. Kalpošana saimniekam, cietums un Salaspils — tas viss ķeburainā, asā rokrakstā ierakstīts šajā grāmatā. To izdzēšot, tiešām paliktu tikai baltas lapas. Nē, tomēr vēl kaut kas paliktu — visas iepriekšējās dzīves un partizāņu gaitu rūdījums, apņēmība iet padomju ceļu, komjaunieša sirsnīgā vēlēšanās veidoties par cilvēku, ko raksta ar lielo burtu, kā Mirdzai bija teicis LTpmalis.

Viņa nespēja nenoglaudīt cieto roku, kas, dūrē sažņaugta, gulēja uz galda. No glāsta dūre atvērās, viņas mazo roku satvēra plata plauksta un turēja vārīgi, kā atrastu putniņu.

— Paldies, Zenta, paldies, — viņš nomurmināja. — Un, ja vajadzīgs, izlamā mani!

— Pēter, — Zenta sirsnīgi ierunājās. — Kā būtu, ja tu . . . ja mēs kopīgi mācītos? Pa vakariem, pa brīvākiem brītiņiem?

— Tas būtu ļoti . . . Nē, bet tev apniks, — viņš noskuma. — Cik tad es esmu mācījies? Jāsāk tikpat kā no gala.

— Tad sāksim, jā? — Zenta mierīgi jautāja. — Rīt pat?

— Kaut šodien pat! — kā gavilēdams atsaucās Pēteris.

18. PACIFISTS KĻŪST SLEPKAVA

Viļums Sarkalis-Sarkanbārdis noturēja kārtējo «kara apspriedi».

— Viens liekas skaidrs, — viņš iesāka, — uz Vāciju orientēties mēs vairs nevaram. Hitlers tomēr ir šito karu nopļurrājis.

— Jā, bet uz ko tad lai balstāmies? — jautāja Leopolds Migla.

— Lai kaut uz pašu velna māti, bet, ja mēs turpināsim pasakas par vāciešu atgriešanos, mums drīz sāks neticēt. Parauj velns Hitleru, lai viņu govs nospertu, ar sprāgoņu arī mums vairs nav ko turēties kopā. Tagad visas cerības jāliek uz angļiem. Nevar būt, ka tā bučošanās ar boļševikiem no Čerčila puses būtu nopietni domāta. Lai nu vai ko, bet Baltijas valstis viņš krievam neatstās. No kurienes viņam tas bekons nāca, ja ne no Latvijas? Kas vēl vairāk valkāja angļu bostonus, ja ne latviešu bajāri? Draudzība uz komerciāliem pamatiem, tas ir kas cits nekā boļševiku skandinātā tautu draudzība, he, he, he!

— Kas to varēs sagaidīt? — nopūtās Silis.

— Muļķadesa! — nolamājās Viļums. — Vai tad angļu lordi kājām iet? Sasēdīsies mašīnās un divās dienās būs klāt! Bet nu mēs arī vairs nevaram knābāties ar veceņu sišanu, — viņš paskatījās uz Miglām, — jāķeras pie rīkles tiem znatnijiem. Atnāks angļi, kādas trumpas tad mēs varēsim viņiem pretim likt? Un jāliek cilvēkiem saprast, ka mēs esam tā sāls.

Bet kā tad tas būs, ja atnāktu angļi, — interesējās Sīlis, — vai tad mēs būtu zem viņu ķeizara, vai ļautu pašiem valdīt tā kā Ulmaņa laikos?

— Lai nu būtu šā vai tā, — atcirta Viļums, — bet bekonus audzēt tu varētu, par bekoniem naudu maksātu, un ko tev vairāk vajag? Bet tie plukatas, kas tagad zemi dala, uz vēdera lūgtos, lai tu ņem viņus par cūku barotājiem.

— Ej nu zini, varbūt ka nebūtu arī slikti, — Sīlis paraustīja plecus.

— Rit pat mums jāuzsāk viena pamatīga akcija, — paziņoja Viļums. — Ieradies no apriņķa tāds Bauska, viens no lielajiem, vot šā, — viņš parādīja uz Jansonu, kas aizmidzis gulēja uz lāviņas, — tā ņuņņas sievas vīrs. Sirdspuķīte noskaidrojusi, ka ilgi viņš pagastā nekavēsies. No rīta izsniegšot zemes aklus tiem pirtniekiem, kas atkal siekalojas ap mūsu zemi. Vakarā būšot muižā tautas sapulce, un no tās viņš braukšot tālāk. Sitas vīrs mums pa ceļam jānokniebj.

— Tad jau pie reizes vajadzētu izdarīt ņuņņas rūdīšanu, — iesmējās Leopolds. — Lai dabū nāsīs asins smaku, tad kļūs niknāks.

— Tu vari paņemt viņu līdzi, bet paļauties uz viņu vien nevar, — norādīja Viļums.

— 01 rait, to lietu es notaisīšu. Pietiek, ja viņš izšauj, kaut vai gaisā. Bet Bauska būs beigts, un mēs piešķirsim Jansonam to godu, ka šāvējs bijis viņš.

— Vai nevajadzētu pie reizes uzdot arī Saleniekam? — iejautājās Grēbers. — Ko domā, sācis komunismu sludināt. Man taisni vārās visas iekšas, un zināt, kāpēc? Nu, kad boļševiki paši skandina savu marksismu, tad viens otrs noklausās, bet aiziet šaubīgu sirdi, sak, katram putnam sava dziesma. Bet, ja to dara cilvēks, kas visu laiku no boļševikiem tālu turējies, tā sakot, gandrīz vai kancelē kāpis, tad ļaudis padomā — ā, ej nu zini, vai tiem boļševikiem nav arī taisnība, ja tāds gudrs un mācīts cilvēks pārgājis viņu lēģerī?

— Nu, ko tad, nolaidīsim no kājas? — Miglas Leopolds bija gatavs šāvējs.

— Es domāju, pirmo reizi pietiktu ar kāvienu, — atbildēja Grēbers. — Brīdinājumam. Lai klusām atsauc savus penterus. Lai pačukst, ka boļševiki ar draudiem piespieduši uzstāties.

— Ol rait, — piekrita Gotfrīds. — Šitai drāšu pletnei ir ļoti aģitējošs iespaids, — viņš piecirta pie grīdas pātagu, kas bija savīta no stieplēm.

— Tātad šonakt jums jāsadalās divās daļās, — nokomandēja Viļums. — Leopolds ar Jansonu un Zupe-nieks ies Bauskas medībās, bet Gotfrīds, Grēbers un Sīlis — Salenieku ārstēt. Šodien sestdiena, vakarā viņš gulēs pie sievas savos Kaktos.

— Mani gan laidiet mierā! — izbijies iesaucās Sīlis. — Es nevaru ar . . . iekšas sagriežas, kad cilvēka asinis redzu.

— Nu, tad lai iet Arnis, — norīkoja Viļums.

Arnis saviebās, bet pret viņu pavērsās tik bargs «komandiera» skatiens, ka viņš neiedrošinājās atteikties.

— Tagad jāsagatavo tur tas putras dvēsele, — Leopolds ar zodu pamāja uz Jansona pusi. — Jāizdzen viņam tas «pacifisms».

Turpināsim rādīt viņam miglas bildes par Elzu un Bausku, tas viņam tikpat kā vērsim sarkana lupata, — smējās Gotfrīds.

— Nu, Janson, iedzer vienu šņabi, — kratīdams Jan-sonu aiz pleca, piedāvāja Vijums.

Jansons pamodās, apātiski nožāvājās un, ar rokām gar lāviņas malām grābstīdamies, sataustīja Skalbes dzeju krājumu, ko bandīti iežēlodamies tam bija pagādājuši. Viņš kāri satvēra grāmatu un atšķīris sāka lasīt.

Vai tu vari iedomāties, kādu putnu šodien vari noķert? jautāja Vijums.

— Nē, — Jansons vienaldzīgi atbildēja un turpināja

lasīt pusbalsī: «Man tecina - linu audeklis, uz pļa

vas balināt klāts. Es eju pa viņu sapņodams, un tu pie rokas man nāc.»

— Tev jau nu gan viņa pie rokas vairs neiet, — ņirdzīgi iesmējās Vijums. — Nu, pašpicē drusku ausis, paklausies, ko tu vari dabūt redzēt!

— Ko tad?

Savas sievas viru! — kā bumba izsprāga no Vijuma mutes teikums, un Jansonu tas tiešām ķēra kā bumba. Grāmata novēlās zemē, un viņš neviļus, kā cietu pamatu meklēdams, uzspēra tai ar kāju.

— Ko? Elzas vīru? Nē, nē, nē, tas nevar . . . Tas nedrīkst būt! — Jansons nesakarīgi murmināja. — Tas nav taisnība. Tu mani tikai māni.

Ak tu jānīti, vientiesīti, — sarunā iejaucās Leopolds. — Tu iedomājies, ka Elza pa klosteri dzīvo? Tāda jauna, smuka fidiņa.

Tu nesauc Elzu tādā vārdā! — iesaucās Jansons.

— Piedošanu, — Leopolds zobgalīgi palocījās, — es gribēju teikt —Bauskas kundze.

— Nekāda cita kundze, viņa ir mana! — izmisumā strīdējās Jansons.

— Nu, kā tad, — ņirdzējiem pievienojās Gotfrīds. — Elza ir Jansona sieva, viņš tikai lo aizdevis boļševikiem lietošana.

Smieklu rēkoņa sadrebināja bunkura griestus. Jan-sons atkrita uz lāviņas un gaiņājās ar rokām, atvairīdams neglīto ķengāšanos par Elzu.

Ilgi viņi spīdzināja Jansonu, tēlodami neķītras ainas, no kurām viņš locījās, kā nokaitētiem iesmiem durstīts.

— Es nu gan neļautu citam ap savu sievu grābāties, — pēdīgi Vijums pārgāja uz jaunu toni. — Es tādam jefiņam pateiktu — rokas nost!

— Nelietis! Es viņu nositīšu! — izdvesa Jansons.

— Nu tu reiz sāc runāt īsta vīrieša valodu, — uzslavēja Leopolds.

— Pareizi gan, Janson, kamēr tas Bauska turēs Elzu savos apkampienos, tu viņu atpakaļ nedabūsi. Bet, kad tāda Bauskas vairs nebūtu, gan viņa atkal nāktu pie prāta, — nosēdies Jansonam līdzās, iestāstīja Viļums.

— Jūs taču laikam labi sadzīvojāt? — arī pāriedams uz līdzjūtīgu toni, iejautājās Leopolds. — Nekad netika dzirdēts, ka viņa būtu šā vai tā kādreiz grebelējusi uz malām.

— Es kādreiz noskatījos jūs vienā sarīkojumā, — tāpat piebalsoja Gotfrīds. — Varen saskanīgs pāris, es toreiz nodomāju. Tu pats tāds jauns un stalts, Elza tāda maziņa, mīlīga, inteliģenta. Es toreiz domāju — vot, šitādu sievu atrast, jā, tad ir vērts precēties.

Gotfrīds nopūtās: — Viai tu domā, ka Elza tagad no laba prāta dzīvo pie viņa? Varbūt, tevi glābdama, viņa pacieš visus pazemojumus. Ja Bauska viņai pasaka tā: vai nu tu paliksi pie manis, vai es tavu vīru, tavu Arturu, nodošu čekas nagos! Tevi mīlēdama, viņa nedrīkst ne pīkstēt. Un jautājums jau ir, kāpēc tevi neņēma ciet rudenī? Man liekas vairāk nekā skaidrs, ka Elza maksā par tevi tādu cenu, kas godīgai sievietei vairāk nekā nāve.

— Bet tu sēdi, rokas salicis, un ļauj, lai tava sieva staigā moku ceļu, — rīdīja Viļums.

— Tādu sievieti vajadzētu par svēto izsludināt! — patētiski iesaucās Grēbers. — Tā ir augstākā uzupurēšanās! Visas svētās Cecīlijas nobāl viņas priekšā.

— Ai Janson, Janson, vai tev nemaz nav cilvēka sirds krūtīs! — pārmetoši iesaucās Leopolds.

— Ko nu, — Gotfrīds nicīgi atmeta ar roku un, uzcēlis

nokritušo grāmatu, sāka to šķirstīt. — Jansons tikai lasa dzcjiņas un gaida, lai Elza pati tiek ar visu galā.

— Bet tas taču drausmīgi, — notēloja Grēbers, — pat pašnāvību viņa nedrīkst izdarīt, jo tad vairs nevarēs pasargāt savu mīļoto vīru.

— Nav izslēgts, ka viņa tomēr reiz izmisumā to neizdara, — bažīgi piebilda Gotfrīds.

— Jā, tie, kas bija Elzu redzējuši rudenī, runājot, ka viņa tiešam izskatījusies tāda, kas var pielikt roku savai dzīvībai, — atcerējās Leopolds.

— A-a-a! — nāves briesmās iedzīta zvēra balsī ierēcās Jansons, — Elza, Elziņa!

— Jā, nu Elza, Elziņa, — mēdījās Vijums. — Atpestī Elzu, tad tu būsi viņas upura cienīgs.

— Bet kā lai es to izdaru? — nevarīgi nošļupstēja Jansons.

— Nolaid to Bausku no kājas! — tēlodams sašutumu, iesaucās Leopolds. — Nupat ir izdevīga reize. Diez vai otru tādu sagaidīs. Es esmu ar mieru tev palīdzēt.

— Tu palīdzētu? — jau jestrāk iejautājās Jansons.

— Protams, — plātījās Leopolds.

— Es viņu nošaušu! — apņēmīgi, sasprindzinājis muskuļus, Jansons izslējās visā augumā.

— Vot, to es saprotu! — uzslavēja Gotfrīds. — Nu reiz tevī ierunājās īstais latviešu gars.

— Tātad tu esi noņēmies savu Elzu atriebt? — Vijums vēlreiz noprasīja Jansonam.

Tas satrūkās un sastomījās, bet tad atkal izslējās.

— Elza man jādabū atpakaļ! — dūrēs sakniebtām rokām viņš nočukstēja.

Vijums paveda abus Miglas, Grēberu un ārpagastnie-kus sāņš un ilgi ar tiem sačukstējās.

Vilis Bauska stāvēja izpildu komitejā priekšsēdētāja Vanaga istabiņā pie loga un skatījās, kā pa ielu no divām pusēm plūst uz šejieni priecīgi satraukti cilvēki. Bijušie kalpi, uzposušies savās svētdienas drēbēs, steidzās pretim notikumam, kas viņu ceļu atkal pagriezīs pret kalnu. Vai viņi zina, ka kāpiens nebūs viegls, tas vairs nav līdzens ceļš, kuru tie apņēmušies iet, bet kara mašīnu uzarts, tranšeju izgrāvots, un, lai varētu jaunie lauki, viņu pašu druvas saplaukt vārpainā zelmenī, vispirms jānovāc kara postaža, maigām, bet stiprām rokām jānolīdzina izvagotais zemes vaigs? Vai izprot, ka Padomju valsts, kas tiem atkal atdod zemi, vēl visus spēkus sasprindzinājusi uz rietumiem, kur ienaidnieks, agonijā kārpīdamies, šaurā lokā saspiests, turas pretim un izmisīgi atgaiņājas? Vēl dzelzs un čuguns vajadzīgi kara ieroču izgatavošanai, vēl tēraudu, kas vajadzīgs durkļiem, nevar kalt lemešos un izkaptīs. Viens otrs smagums, ko citos apstākļos paveiktu zirgs, būs jāpieveic pašu muskuļiem, jo uzticamos zemnieku palīgus nepiepildāmie okupanti pasteigušies aizvest uz savām muižām. Un tomēr izskatās, ka tie, kas par spīti naidnieka tenkām un draudiem šodien nāk saņemt zemes aktus, nāk ar uzticīgu paļāvību, ka Padomju valsts — tā ir viņu valsts, viņi ir kļuvuši par mazām, bet nepieciešamām kniedītēm milzīgajā mehānismā, kur viss mērķtiecīgi saskaņots, nav nekā lieka un greznumam kalpojoša.

Lauskis pie izpildu komitejas sastapās ar Pērkonu Mariju, kas izskatījās sasārtusi vai nu no ātra gājiena un marta vēja, vai no satrauktām gaidām ātrāk turēt savās rokās svinīgo papīra loksni, kurā būs ierakstīts viņas vārds un apliecinājums, ka piecpadsmit hektāru no leknās Sarkaļu zemes atdos viņai un viņas bērniem.

— Nē, Lauski, kā tas gan ir, sasveicinājusies viņa iesāka, — cik ilgi atpakaļ, vēl rudenī, likās, ka nekad gan vairs taisnības pasaulē nebūs.

— Kur tad šī paliks, — smaidīdams pār visu seju ar gaišajām ūsām, atteica Lauskis. — Kur tad šī paliks, — viņš vēl atkārtoja.

— Es viņiem, tiem sarkanarmiešiem, trīs zeķu pārus noadīju, toreiz uz svētkiem aizsūtīju, - pateicīgi stāstīja Marija. - Vairāk dzijtinas nebija, būtu jau vēl adījusi i pa lo pašu nakts melnumu. Cik reižu nodomāju, sak, kā lie sarkanarmieši gan ne piekūst karot, ne apnīkst. Dažs cits būtu pie mūsu robežām apstājies, atmetis ar roku, lai jau mēs paši ar tiem vāciešiem darāmies kā nu mākam un spējam. Bet viņi vis tā ne. Zina, ka mēs vācietim nekā nepadarītu, cik tad mūsu, to latviešu ir. Tos spēcīgākos vācieši jau laikus pa vienam vien izlasīja un kur nu kuro nogalēja. Tāpēc es arī adīju tās zeķes. Lai nu gan tas tāds nieks vien ir, bet man tā gribējās, ka es ari būtu savus pirkstiņus pakustinājusi.

Runādamies viņi bija iegājuši izpildu komitejā un virzījās līdzi citiem atnācējiem, kas plūda uz lielo, līdz šim nelietoto istabu. Šodien tā bija izkurināta un uzposta kā svētku dienā. Zaļi skuju zari, gaumīgi sakārtoti krūzēs, greznoja ar sarkanu drānu apklāto galdu. Ļaudis drūzmējās pie durvīm, klusi sačukstējās, bet neviens pirmais neiedrošinājās ieiet, it kā baidīdamies pārtraukt nopietno svinīgumu, kas valdīja telpā.

Tad atvērās kancelejas durvis un pa tām iznāca apriņķa pārstāvis Vilis Bauska, ko šejienieši redzēja pirmo reizi, iznāca pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs Pēteris Vanags un sekretāre Zenta Plaude.

— Drošāk, drošāk, — mudināja Bauska, — ejiet iekšā un ieņemiet vietas!

— Jūs taču esat jaunie pagasta saimnieki, — viņš smaidīdams piebilda, kad ļaudis pašķīrās, lai dotu nācējiem ceļu. — Un šī diena ir jūsu diena. Mēs tikai tā, starp citu.

Kad jaunie darba zemnieki bija sasēdušies rindās sakārtotajos krēslos un zemes komisija ieņēmusi vietas aiz galda, Vanags uzrunāja sapulcējušos, paskaidrodams, kāpēc pagastā aizkavējusies zemes aktu izsniegšana.

Budzim bija izdevies iespiesties mūsu darbinieku rindās — tas bija sācis dalīt zemi pēc sava prāta. Kamēr izlabojām viņa izdarītās nelietības, kamēr izmērījām zemi dabā, lai katrs zinātu savas robežas, ir gandrīz jau pienācis pavasaris. Vārds apriņķa izpildu komitejas priekšsēdētāja vietniekam biedram Bauskam, — viņš strupi nobeidza.

Bauska piecēlās un ilgi skatījās pretimsēdētāju sejās. Arī viņš šos ļaudis redzēja pirmo reizi, bet tik pazīstami tie likās, it kā viņš būtu starp tiem uzaudzis un diendienā kopā strādājis. Un viņš bija starp tiem un ar tiem kopā uzaudzis, starp līdzšinējiem kalpa vīriem un sievām, starp šiem zēniem un meitenēm, kas, tāpat kā viņš, no astoņu gadu vecuma atstājuši vecāku ligzdu un aizgājuši pie svešiem, pie lielsaimniekiem pelnīt sev skopu maizes riecienu. Vilim liekas, ka tepat šinī istabā starp citiem pazib arī viņa tēva allaž rugājiem apaugusi un tomēr tik maigā seja, tas māj viņam ar galvu, kā teikdams: «Vai tu atceries, dēls, kā es agrāk katru vakaru kā tēvreizi skaitīju — «ak Vilīt, ja mums dotu rokā to dūkstspuru un vēl klāt to Sausā sila atmatiņu, tad gan varētu teikt, ka pasaulē ir trīs laimīgi cilvēki».» Jā, tēvs un māte nomira, tā ir nedabūjuši ne dūkstaino purvu, ne smilšaino atmatu. Bet te ir citi tādi paši tēvi un mātes, kas visu mūžu noskatījušies, cik daudz zemes stāv atmatās, bet viņi nedrīkst uz tām savas acis pamest.

Viņš uzrunāja šos ļaudis kā vecus paziņas, vēroja, vai viņa vārdi iededzinājuši klausītāju sirdis. Nopietns miers sedza vējā nopūstās sejas, bet zem šī miera bija lasāma cieša apņēmība, neizteikts solījums ar darbu uzcelt pieminekli tiem, kas atdevuši dzīvības par dzimtenes brīvību.

Zenta izsauca pirmā akta saņēmēja vārdu. Tas bija Jēkabs Lauskis, kas sēdēja līdzās Bauskam. Un, lai gan viņš pats bija spriedis līdzi zemes lietās, apradis ar domu, ka tas zemes gabals, ko pirmajā kara vasarā atņēma šucmanis Stenderis, atkal pieder viņam, nesenā kalpa vīra roka drebēja, saņemot aktu par šī zemes gabala nodošanu viņam mūža lietošanā.

Tālāk Zenta izsauca Mariju Pērkoni. Lai kā tā bija noņēmusies citu priekšā savaldīties, tomēr, kad Bauska ielika tās kreisajā rokā zemes aktu un paspieda un pakratīja labo roku, asaras izsprāga daudz izcietušās sievas acīs. Viņa mēģināja kaut ko teikt, paplēta muti, bet asaras aizžņaudza kaklu, viņa papurināja galvu un gribēja steigties atpakaļ savā vietā. Bet Bauska apskāva viņas plecus, pievilka sev klāt un, drošinoši vērdamies acīs, teica: — Neraudi, māmulīt, arī tavas sāpes atriebs Sarkanā Armija!

«Pat paldiesu nepateicu,» apsēdusies krēslā, iedomājās Marija, «vai dieniņ, kā aizmirsu, pie Sīmanīša domādama!»

— Elmārs Ezers, - izsauca Zenta, un galdam tuvojās jauns zēns, gadu sešpadsmit, ne vairāk.

«Skat, kāds drosminieks,» vērodams drusku izstīdzējušā zēna kalsno, enerģisko seju, domāja Bauska, «tik jauns, bet nebaidās no patstāvības.»

Bet Zenta domāja, ka ar šo puisi viņa tūlīt pēc sanāksmes beigām parunāsies, iedos viņam komjaunatnes statūtus. Viņš likās tāds, kas varētu ar godu glabāt komjaunatnes biedra karti.

Pēc aktu izsniegšanas sāka runāt paši jaunie zemnieki. Viņi nemeklēja skaistus vārdus, dažs pat nevarēja teikumus savirknēt plūstošā sakarībā, bet visi juta, ka tas, ko kāds saka, ir tas pats, ko viņi izjūt un arī neprot izteikt tā, kā tas skan paša sirdī.

Kad ļaudis bija izklīduši, Bauska uzgāja Vanaga istabiņā atpūsties. Laikam garajā ceļā bija drusku saaukstējies. Atstiepies Pētera gultā, viņš mēģināja brīdi aizsnausties, bet tad viņam bija jādomā par Elzu, kas pirms prombraukšanas* pastāstīja, ka pēc kāda laika viņu dzīvē ieradīsies trešais, maza radībiņa, kas taisīs daudz trokšņa, bet ienesīs mājā daudz prieka. Kaut tikai Elza pa šīm dienām atcerētos viņa labās pamācības — neskraidīt apkārt vieglā rudens mētelītī. Tiklīdz viņš aizbrauks atpakaļ, vajadzēs nokārtot arī kādu lietu, ko līdz šim laika trūkuma dēļ bija atlikuši, — šķirt Elzas laulību ar Jansonu un reģistrēties dzimtsarakstu nodaļā, lai viņa dēlam vai meitai nebūtu jāuzsāk dzīve ar svešu vārdu. Valdis Bauska — tā sauksies mazais cilvēciņš, ja būs puika, par godu sava tēva karabiedram Valdim Upmalim, bet, ja tā būs meitene, tad viņu sauks Valda. Tā viņi bija norunājuši, un tas bija tik jauki, ka viņi jau tagad savu bērniņu varēja saukt vārdā, it kā tas jau būtu ieguvis pilsoņa tiesības.

Aiz durvīm uz kāpnēm ieklaudzējās skrejoši soļi, un pēc sparīga pieklauvējiena istabā iebruka Mirdza, bet tūlīt aiz viņas Zenta un Vanags.

— Es tomēr pirmā! — gavilēja Mirdza un apsveicinājās ar Vili.

— Es pirmo reizi mūžā gribēju būt džentlmenis un tāpēc palaidu sieviešus pa priekšu, — smējās Vanags.

Viņi visi trīs bija tik jauni un jautri, ka Vilis acumirklī aizmirsa nogurumu, aizmirsa ievainoto roku, kas šodien atkal bija sadomājusi iesākt savu kārtējo sāpēšanu.

— Bet tā kā brieži! — viņš priecājās, sirsnīgi vērdamies no viena otrā. — Ja jūs man savu pagastu nepārvērtīsiet par pirmrindnieku, tad lai jūs veci paliktu!

— Būs, biedri priekšsēdētāj! — ieņemdams militāru stāju, solīja Vanags.

— Un, Zenta, cik tev ir komjauniešu? - Bauska pratināja.

— Astoņi, — tā atbildēja.

— Ieskaitot sirmgalvi Pēteri Vanagu, - papildināja Pēteris, noliekdams galvu, lai kļūtu redzami sirmie pavedieni tumšajos matos.

— Līdz nākamajai reizei, kad es atbraukšu, tev, Zenta, jāsavāc vēl otri astoņi tādi gados jauni sirmgalvji. Galvenais skaties, lai visiem būtu tikpat jaunas sirdis kā Pēterim, bet sirmos matus var arī neskaitīt, smējās Bauska.

— Būs, biedri priekšsēdētāj! — atdarinādama Vanaga toni un stāju, atteica Zenta.

— Šopavasar jums būs ne pa jokam ko rauties, — Bauska kļuva nopietns. — Cilvēku maz, bet jāapsēj visa derīgā zeme. Kā ar mašīnu remontu? Kalēji un darbnīcas ir?

— Darba milzīgi daudz, - atzina Vanags. — Kad sāk domāt, gluži bailes kļūst.

— Nobīties nevajag, — pasmaidīja Bauska. Galvenais — strādāt bez grābstīšanās.

— Mums pienotava jāceļ, — ieminējās Vanags.

— Un tautas nams, — papildināja Mirdza. — Mēs domājām nākošnedēļ rīkot akmeņu vešanas talku.

— Lūk, tas jau ir kaut kas reāls, — priecājās Bauska. — Tu, Pēter, tā vien skaties, ka tie meiteni tev neaizsteidzas priekšā, — viņš ķircināja Vanagu.

— Padarīs savu, nāks man palīgā, — pasmaidīja Pēteris.

— Ak tu spekulants tāds! jokojās Zenta. — Domājies no mūsu darba izsprucis? Svēti tu velsi tautas nama akmeņus.

Kad jau tik barga priekšniecība, tad būs vien jāveļ, — ar smaidu nopūtās Pēteris. — Mums tādas jocīgas attiecības: no vienas puses, Zenta ir mana priekšniecība, no otras, — es esmu viņas tiešais priekšnieks. Kā lai izšķir, kurš kuram lai klausa?

— Jāklausa tam, kurš kuro reizi liek kaut ko darīt, — izšķīra Bauska.

Viņš paskatījās pulkstenī un piecēlās.

— Mīļie bērniņi, jūs esat ļoti jauki, un ir patīkami būt starp jauniem, bet laiks ir nepielūdzams. Man jādodas uz sapulci. Taisni žēl no jums šķirties. Būs jāprasās uz jūsu pagastu kādā vietiņā. Teiksim, tev par palīgu. Jā, kas ir tavs vietnieks?

— Lauskis, — atbildēja Pēteris.

— Tas, kas sēdēja man līdzās? Krietns vīrs liekas. Un to puisi — ka viņu sauca? — kas saņēma aktu, — to nevajag pamest savā vaļā. Es vēroju, ka jums te ir jauki cilvēki. Vajag tikai viņus pievilkt, aktivizēt. Bet man ir gadījies būt arī tādos pagastos, kur dažreiz taisni atgrūž patīkamus cilvēkus. Nolamā par budžiem godīgus vidējos zemniekus. Un tieši tos strādīgākos.

Pēteris tumši pietvīka. Mirdza saskatījās ar Zentu, bet, tā kā Pēteris pats neatzinās savā izlēcienā, arī viņas klusēja, negribēdamas sarūgtināt Bauskas aizbraukšanas brīdi.

Bauska paņēma no vadža savu kara šineli un lēnām vilka to mugurā. Kreisā — nekustīgā roka sāpēja, viņam grūti bija to iedabūt piedurknē. Pēdīgi Vanags attapās un palīdzēja uzvilkt. Arī viņš pats uzvilka mēteli un uzkāra plecos automātu.

— Mēs brauksim tevi pavadīt, — viņš teica. — Ko teiks apriņķis, ja mūsu pašu bandīti nomušīs viņu darbinieku?

— Tā gan ir viena sērga, — dusmojās Bauska. — Tā kā blaktis saperinājušies. Būs jātaisa pamatīga tīrīšana. Traki ir — te tādi lieli meži, un pats zini, cik grūti biezoknī noķert cilvēku. Ir gan nolādēti tādi sirseņi! Kur viss tā izpostīts, būtu ar visiem nagiem jāliekas darbā, bet viņi dzīvo pa kūtsaugšām un vēl traucē citiem darbu.

— Mēs viņus izkūpināsim, — apņēmīgi noteica Vanags. — Jāizpētī tikai, kur ir viņu perēklis.

— Izkūpināsim, bez šaubām, — arī Bauska bija pārliecināts. — Jo sevišķi tāpēc, ka tauta nav viņu pusē.

Sos slepkavas un laupītājus izjūt kā smagu lāstu. Bet nu brauksim, lai nenokavētu.

Tautas sapulce bija sarīkota muižā, jo citur nebija tik plašu telpu. Sanākušajiem zemniekiem Bauska savu runu uzsāka ar to pašu, ko bija stāstījis zemes aktu saņēmējiem, pēc tam pārgāja pie tiem uzdevumiem, kas veicami zemniekiem, lai ātrāk sadziedētu Padomju Latvijai nodarīto postu.

Vilis juta, ka nogurums mācas virsū un nejauj koncentrēt domas tā, lai izteiktu tās ar neatvairāmu pārliecību. Viņš sasprindzināja visus spēkus, lai nesarautos no sāpju viļņiem, kas pēc noteiktiem starplaikiem uzplūda slimajai rokai.

«Nolādētā, atradusi laiku, kad sāpēt,» viņš domās to nolamāja un steidzās atķert runas pavedienu, lai tas nepārtrūktu.

— Biedri! — viņš uzrunāja zemniekus noslēgumā. — Jūs zināt tādu teicienu, ka ticība varot kalnus pārstatīt. Agrāk dzīvē jūs tomēr nekur to nebijāt redzējuši. Bet ir tāda zeme, kur cilvēki tik ļoti tic saviem spēkiem, tic savu spēku organizētājai — boļševiku partijai, ka ir ne tikai kalnus pārstatījuši, bet pat jūras savienojuši, ir upēm likuši tecēt ne tur, kur tās izlauzušas sev gultni, bet tur, kur tas cilvēkiem vajadzīgs. Ar tādu ticību iziesim savos izpostītajos laukos, un jūs redzēsiet, kādas smagas vārpas jau šoruden jums klanīsies, godinādamas darba darītājus un viņu uzticību savai zemei.

* Noslēguma vārdi bija izraisījuši mundrumu klausītājos. Piecēlās kāds vecītis un sāka runāt par dzirnavām. Tādas labas dzirnavas un stāvot dīkā, bet kur malt neesot. Zaglis aiznesis siksnu. Bet vai nevarētu mēģināt tā, kā agrāk esot darījuši, — auduši paši no kaņepājiem. Tik ilgi jau neejot kā bodē pirktās, bet kādu laiciņu tomēr turētu.

Otrs runāja par pienotavas atjaunošanu. Tagad arī lauciniekiem palicis maz centrifūgu. Vācieši likuši aizvest centrifūgu galviņas uz pienotavu, lai zemnieki nevarētu mājās sviestu taisīt, un tur arī tās sadegušas. Dažiem atkal, kam piena mašīnas bijušas mārkos noslēptas, kamēr paši izdzīti, tās aiznesuši zagļi. Tagad pie tiem, kam centrifūgas saglabājušās, braukājot no piecām sešām mājām pienu malt. Te viens (viņš nesauca Dūmiņus vārdā) pat ņemot naudu par centrifūgas lietošanu. Valdība nemaz nezinot, kādu saķēpātu sviestu nododot viens otrs saimnieks. Sagādes aģents ņemot visu pretī. Tie, kam sirds neatļaujot pilsētas strādniekiem sviesta vietā iegrūst kaļu putru vai biezpienu, ko te citi liekot sviestam vidū, tikai noskatoties, kā blēži grābj tirgū naudu.

Trešais žēlojās, ka nekur nav iespējams nopirkt kalendāru.

Runāja arī Salenieks. Viņam kā skolotājam esot sāpīgi, ka jaunā paaudze nesaņemot padomju grāmatas.

Atbildes vārdā Bauska stāstīja par grūtībām, kādas jāpārvar, atjaunojot kara postījumus laikā, kad karš vēl turpinās, kad rūpnīcas vēl strādā kara vajadzībām, dzelzceļi, automašīnas aizņemti ar kara materiālu transportu.

Vakars bija noslēgts, bet vēl viens runātājs lūdza vārdu. Tas bija vecais Pakalns, kas nāca ar jautājumu — kas ir budzis.

— Kā tas ir? — Pakalns gribēja zināt. — Ja man ir divdesmit astoņi hektāri, tiesa, aramzemes gan tikai 10, kalpu man nav bijis un tagad nav, bet mašīnas gan dažādas esmu sagādājis, vai tad es esmu budzis vai neesmu?

— Nē, biedri Pakaln, ja jūs tikai ar čaklu darbu, neizmantojot cita sviedrus, esat ticis pie zināmas pārticības, tad par budzi jūs nevar saukt un neviens nesauks.

— Kā tad nesauks, kad jau nosauca, — Pakalns aizvainots noteica un apsēdās.

— Ja tas bija nopietni, tad tā ir liela kļūda, — jautājoši raudzīdamies Vanagā, kas sēdēja, ar acīm ieurbies galdā, skaidroja Bauska. — Es ne vienreiz vien esmu norādījis saviem darbiniekiem nesajaukt vidējos zemniekus ar budžiem.

Zenta pieliecās Pēterim pie auss un čukstēja: — Tev tomēr jāatvainojas!

Pēteris spītīgi klusēja. Bet tad pret viņu vērsās Bauskas acis, kurš laikam bija nopratis konflikta vaininieku. Pēteris juta, ka šīs acis, to dziļais, caururbjošais skats velk viņu augšā, izkausē viņa spītību. Jāsaka daži vārdi, jāatzīst sava kļūda, citādi acīs, kas viņā lūkojās, parādīsies nicināšana.

— Es pārsteidzos, — piecēlies un galvu krūtīs iecirtis, viņš atzinās. — Tas nebija pareizi.

Zenta redzēja, cik grūti Pēterim izteikt šos vārdus, bet viņai bija prieks, ka tomēr tos pateicis. Nabaga puisis, kā viņam jācīnās ar sevi. Var iedomāties, kādam lūzumam vajadzēja viņā notikt šais nedaudzajos mirkļos, ja līdz šim viņa nebija varējusi to pierunāt aiziet pie Pakalna un divatā izrunāties, atvainoties. Tagad viņš to izdarīja vai visa pagasta klātbūtnē. It kā pateikdamās, kā draudzīgi uzslavēdama viņa drosmi sevis pārvarēšanā, Zenta sameklēja Pētera roku un, nevienam nemanot, to paspieda.

— Biedrs Vanags ir izdarījis smagu kļūdu, — teica Bauska, — bet patīkami bija, ka viņš to atzina. Viņš ir jauns darbinieks, paši zināt, cik daudz viņš savā īsajā mūžā pārcietis, bet tas, protams, nevienam nedod tiesības nesavaldīties. Cerēsim, man pat ir dziļa pārliecība, ka viņš turpmāk turēs sevi stingros grožos. To viņam palīdzēs komjaunatnes organizācija, un ari jums katram, visai sabiedrībai, jānāk pie viņa ar stingru, bet draudzīgu kritiku.

Sapulcei beidzoties, Bausku pavadīja skaļi aplausi. Veci vīri pieliecās viens otram pie auss un čukstēja: Nē,

ja visi darbinieki būtu tik prātīgi kā šis, tad jau ... tad jau gan... Kaut šitādi biežāk atbrauktu, tūlīt skaidrāks tika ...

Bauska iegāja Priedes Jāņa istabā. Viņš bija nolēmis palikt te pa nakti un rītā agri braukt uz apriņķi, pa ceļam iegriežoties mašīnu un traktoru stacijā un kaimiņu pagastos. Jānis bija silti izkurinājis istabu, un Vilim bija tik patīkami atlaisties uz dīvāna. Sietnieku Emma kārtoja galdu vakariņām, bet Jānis ar Ivanu pēc sapulces bija atkal aizgājuši pie saviem zirgiem.

Piepeši Vilim ienāca prātā, ka vajadzētu vēl parunāties ar Vanagu, lai nedomā, ka viņš aizbrauc ar sliktām domām par to. Viņš lūdza Emmu aiziet paskatīties, vai Vanags vēl nav tepat, un, ja ir, lai ienāk pie viņa. Kamēr gaidīja, kāds klusu pieklauvēja, un uz aicinājumu ienāca vecais Pakalns.

— Neņemiet nu ļaunā, ka nedodu jums miera, — tas iesāka, — bet domāju, diez kad atkal jūs atbrauksiet. Redz, kā šovakar iznāca, nu, tā nesmuki. Jūs domāsiet, ka es to Vanaga Pēteri vai apsūdzēt gribu, vai kā citādi. Kad jūs tā pieminējāt, cik viņš izcietis, tad man tā kā ar koku pa galvu kāds iesita. Domāju — tā jau ir, bet es vēl kā tāds vecs makans sāku kašķi meklēt.

Nekas, nekas, Pakalnu tēv, — mierināja Bauska.

Vislabākais vienmēr ir visu noskaidrot, nevis turēt dūres kabatās sabāztas.

- Ziniet, tā jau bija, viņš tāds ātrs, bet man visu laiku tā kā tāds čukstētājs bija piesities, — stāstīja Pakalns.

Puika, es domāju, bet vecam vīram ķeras bārdā! Sastrādā tu līkus pirkstus, — viņš paplēta savas saujas, bet pirkstus nevarēja izliekt taisnus, — tad lamā mani! Es jau nesaprotu tās jaunās būšanas tā kā jūs, jaunie, bet savā muļķa prātā domāju, ka tas, kas darbu strādā, tagadējai valdībai pretim nedara. Te jau ir arī tādi, kas ar muti brauc pa vējam, bet ar darbiem otrādi.

— Tie mums nodara visvairāk ļauna, — Bauska viņu pārtrauca.

Laba viņi nevar darīt, — turpināja Pakalns. — Bet, ja nu es savu darbu strādāju, kāpēc tad mani liek vienā rindā ar tiem, nu, budžiem, tā es domāju. Jūs arī teicāt, ka budži esot tie, kam mašīnas. Mašīnas man šādas tādas ir, tas tiesa.

— Es laikam tik skaidri neizteicos, — atzinās Bauska, ■— jūs atkal pārpratāt. Mašīnas var būt dažādas. Ir tādas, ko nodarbina tikai savā saimniecībā vai aizdod kaimiņam palīdzēt, bet ir tādas, kas braukā pelnīdamās, piemēram, kuļmašīnas, traktori, gateri, smagās automašīnas.

— A, vot, vot, nu man tas ir skaidrs, — priecājās Pakalns. — Citādi es domāju ...

Ka arī es jūs nosaucu par budzi? — smējās Bauska.

Ienāca Pēteris un viņam līdzi arī Zenta un Mirdza.

— Pēter, dēls, — Pakalns pagājās tam pretim un pastiepa roku, — sit saujā un neņem ļaunā, ka tā nu iznāca. E, ko man arī tā vajadzēja, visu cilvēku priekšā. Varēju tāpat divatā. Bet nu gan es steigšos mājā, Jurītis cels skandālu, ka es neuzpasēju amatu. Tad sveiki nu visi, un atbrauciet jūs, Bauskas biedri, atkal kādu reizi. Mēs jau nekā nezinām, ne par to karu, kā tur bija, ne kā tur būs. Kad avīzēs lasām, tad ari nav tik skaidri, kā jūs izstāstījāt.

— Redzi nu, Pēter, kā iznāca, — kad Pakalns bija aizgājis, ierunājās Bauska. — Ko tu no visa tā izlobīsi?

— Jāmācās!

— Jā, jāmācās! — apņēmīgi apliecināja Vanags.

— Bet nu gan mēs esam biedru Bausku galīgi pārmocījuši, — attapās Zenta. — Ļausim taču cilvēkam atpūsties.

— Rītā tevi pavadīs Kaņeps, — paziņoja Vanags.

— Viņš šonakt tepat pārgulēs.

— E, nevajadzēja, — Bauska atmeta ar roku. — Ko nu tā, kā nez kādu svarīgu personu.

— Kā mīlamu personu, — pasmaidīja Mirdza. — Mēs tevi atkal ļoti ļoti gaidīsim.

Rītā Vilis Bauska pamodās agri. Aiz durvīm bija dzirdama rosība. Kāds it kā grasījās nākt iekšā, bet neiedrošinādamies atkal palaida durvju rokturi. Bauska pasauca, un ienāca Priedes Jānis.

— Šķūtnieks atbrauca, — viņš paziņoja. — Es saku, vēl ir tumsa, kur tik agri jādzenas, bet viņš saka, esot paziņots pulksten piecos.

— Pareizi ir, labi, ka viņš tāds akurāts, — ar vienu lēcienu būdams augšā no gultas, attrauca Bauska. — Man šodien vēl daudz darba, nedrīkst ilgāk gulēt.

— Emma, tu taisi ātrāk brokastis, — Jānis nosauca uz virtuves pusi.

— Nav jau vajadzīgs, ko tu moki cilvēku, — Vilis ģērbdamies noraidīja.

— Vai dieniņ, — Jānis iestājās, — zirgu arī nebarotu nelaiž ceļā, tad nu cilvēku!

Pulksten sešos Bauska ar Kaņepu iesēdās ērtajās šķūtnieka kamanās. Līdz saules lēktam vēl bija vairāk nekā stunda. Bet taisni pa uzsalumu bija vislabākā braukšana, jo marta saule un vēji dienvidu piekalnēs bija ap-skrubinājuši ceļu.

Brauca klusēdami. Bauska domāja par vakardienas sapulcēm. ^Atcerējās arī citus pagastus, kur priekšsēdētāji bija žēlojušies, ka neesot iespējams strādāt, lūdza, lai apriņķis dotu visus nepieciešamos darbiniekus. Droši vien nav ieskatījušies, ka pašu mājās ir i tādi Lauski, i Pakalni, i vēl daudzi citi kā te. Cilvēki ir, tikai jāprot atrast, draudzīgi paņemt zem elkoņa, un tie nāks Ildzi.

Austrumos debesīs iezīmējās tikko jaušami gaišāks pusloks. Melni egļu galotņu krustiņi slējās pret to un vējā viegli šūpojās. Sākās Lielais sils. Vilis atcerējās, kā pagājušajā rudenī gāja tam cauri kopā ar Elzu. Cik toreiz šinī pusē bija tuksnesīgi, nedzirdēja ne suni rejam, ne gaili dziedam. Tikai rietumu pusē reizēm iedunējās lielgabali, sprāga mīnas. Tā tagad ir Kurzemē. Cik savādi — karš vēl plosās ar baigu niknumu, bet te jau ļaudis cīnās par mierīgu dzīves plaukumu. Tātad tic, ka vācietim atpakaļ netikt. Ai, drīzāk aizžņaugt tam rīkli, tad tiktu mājā no frontes cilvēki, kas tā izsalkuši pēc mierīga darba.

«Elza tagad droši vien ir uzcēlusies un lasa,» Bauskas domas aizceļoja uz māju. «Sēd uz dīvāna, vatniekā ietērpusies, veltenīši kājā. Kā pūpolītis — tāda maza un silta. Un drīz viņa, pēc pusgada, būs māte. Viņam būs divi tādi pūpolīši, viens lielāks, otrs mazāks.»

Stāvajā piegāzē, kur ceļš veda pret kalnu, zirgs paklupa. Vedējs un milicis Kaņeps izlēca no kamanām, lai palīdzētu zirgam atbrīvoties no stiepļu mudžekļa, kur tam bija sapinušās kājas. Arī Bauska gribēja izkāpt, bet Kaņeps atturēja:

— Sēdiet vien, biedri Bauska, — viņš uzsauca. — Mēs tūlīt brauksim tālāk.

Sājā mirklī noskanēja divi tuvi šāvieni. Vilis juta mugurā iesitamies kaut ko ārkārtīgi cietu un sāpīgu, dzirdēja nosprakstam automāta kārtu, tad viņa apziņa sāka aizmigloties. Likās, ka viņš ir karalaukā, nekur citur nav bijis. Elza, darbs, cilvēki, kas atjauno dzīvi, — ir bijis tikai sapnis īsā snaudā pirms uzbrukuma. Viņš vairs nejuta, ka atkrīt kamanās ar galvu pret atzveltņa malu, nejuta, kā asinis siltā straumē plūst un plūst, tad apstājas, jo apstājusies ir sirds, kas nupat vēl pulsēja tik pilna mīlas pret cilvēkiem, kas atjauno dzīvi, pret Elzu, kas drīz būs māte, pret savu nedzimušo bērniņu, ko viņš tikai domās dabūja pašūpot.

19.PAGASTA PARTORGS

Ozolu aicināja pie sevis apriņķa komitejas sekretārs Rendenieks. Apsēdināja sev pretim krēslā un kādu laiciņu klusēja, it kā pārdomādams, kā labāk iesākt to, kas sakāms.

— Biedri Ozol, — beidzot viņš teica, — tu esi diezgan labi strādājis mūsu aparātā, tāpēc nepārproti turpmāko, ko tev teikšu. Esam nolēmuši sūtīt tevi strādāt uz laukiem, tieši pagastā. Jaunie darbinieki, būdami bez pieredzes, bez politiskās izglītības, netiek vieni galā. Jādodas viņiem palīgā. Katrā pagastā vajadzīgs partijas organizators. Partorgus gaida grūts darbs. Tas prasīs milzīgu neatlaidību, stingrību un elastību. Mēs tevi sūtām uz tavu dzimto pagastu. No vienas puses, tev būs tur vieglāk strādāt, jo pazīsti cilvēkus. No otras puses, tas ir smags pagasts. Bauskas noslepkavošana liecina, ka tur vajag būt vienam bandītu centram. Arī tu nedrīksti ne mirkli izlaist no acīm, ka viņi uzglūn no stūra, šauj pakausī. Tas arī ir karš, un tu zini, ka karā partijnieki stājas visatbildīgākajos posteņos.

— Es saprotu to, — īsi atbildēja Ozols.

— Tad tu arī sapratīsi savu jauno posteni ne kā pazeminājumu darbā, bet kā partijnieka goda pienākumu, — beidzot Rendenieks pateica to, ar ko bija gribējis sākt.

— Nevienu posteni, kur partija mani sūta, es neuzskatu par pazeminājumu, - dedzīgi atteica Ozols.

Saņēmis sīkākus norādījumus, viņš atvadījās no sekretāra, zinādams, cik pieblīvēta ar darbu tam katra minūte. Mājās pārgājis, Ozols vispirms iesaiņoja grāmatas, savus nemaldīgos padomdevējus, pie kuriem jāgriežas katru dienu. Kravādamies viņš uzgāja grāmatu, kurā bija ierakstīts Viļa Bauskas vārds un ko nesen bija no viņa aizņēmies. Vest to līdzi vai atdot Elzai? Tomēr jāatdod. Un arī jāatvadās no Elzas, jāapciemo pirms prombraukšanas. Pēc bērēm *iņa sasirgusi, ārsts piespiedis palikt mājā, lai gan viņa pretojusies. Tas ir nežēlīgi, ka viņai taisni tagad jāpaliek mājā, kas pilna atmiņu par mīļu

cilvēku, kur acis vakaros parastā stundā paveras pulkstenī un tad pagriežas uz durvīm, gaida tās atveramies un ielaižam viņu, labo, stipro draugu. Un atkal un atkal sirdij jānoplok sāpīgā apziņā — viņš nenāks, nekad, it nekad.

Pie Elzas dzīvokļa durvīm Ozolam nācās labu brīdi gaidīt. Viņš dusmojās sevī par slepeno vēlēšanos, kaut viņa nebūtu mājā, viņš varētu atstāt zīmīti pastkastītē, ka bijis, nesaticis mājā, ka tuvākajās dienās aizbrauc. Novēl drīz atspirgt, būt stiprai bēdās un tā tālāk. Tas taču būtu daudz vieglāk nekā skatīties bālā sejā, kur bēdas izgrauzušas ēnainas vagas, dzirdēt balsi, kurā ieskanas apvaldīto asaru dobjums.

Gausi soļi tuvojās durvīm. Noskrapstēja atslēga. Durvis atvēra Elza, tērpusies siltā vatniekā un velteņos. Viņas sīkais stāvs bija sarucis vēl mazāks. Ar visu to, ka savā klēpī nesa bērnu, viņa pati atgādināja bērnu, slimu bāreni, kam vajadzīgs atbalsts, draudzīgs vārds un silts solījums nepamest vienu.

— Es laiikam tevi iztraucēju, — Ozols atvainojās. — Slimu cilvēku izrāvu no gultas.

Manai smagajai slimībai katrs atnācējs ir labākās zāles, — atbildēja Elza. — Es esmu pateicīga Upmalim, ka viņam neapnīk katru dienu ieskriet pie manis. Arī Rendenieks ir pāris reižu iegriezies. Es zinu, cik maz viņam laika, un tomēr viņi to atrauj sev. Tāpat manas meičas. komjaunietes. Sākumā viņas nāca nedrošas, nopietnām sejām, baidījās skaļāku vārdu pateikt. Tad laikam Upmalis bija pamācījis, ka tā nevajag. Tagad viņas nāk lietišķas, dažreiz pat skaļas, ja kas priecīgs gadījies, pat pasmejas, gluži tāpat kā darba vietā.

— Bet vai ... — Ozols aprāvās, neizteicis jautājumu.

— Tu gribēji jautāt, vai tas viss mani nesāpina? — minēja Elza. — Dažreiz jau gadās, ka gandrīz tāda kā klusa skaudība pamostas, — jā, jums jau nekas, nekādas traģēdijas nav satricinājušas dzīves ritmu. Bet tad es atceros divus cilvēkus. Gorkijā es ar bijību apbrīnoju Sofiju Andrejevnu, ar kuru dzīvoju vienā dzīvoklī. Viņa bija izvadījusi uz fronti viru un divus dēlus. Pati strādāja par skolotāju. Trīs reizes viņa saņēma nāves ziņas no karalauka: jūsu vīrs Sergejs Ivanovičs kritis varoņa nāvē, jūsu dēls Ņikita Sergejevičs kritis varoņa nāvē, jūsu dēls Vladimirs Sergejevičs kritis varoņa nāvē. Es viņu netiku redzējusi raudam. Vienreiz dzirdēju elsojam, kad viņa bija domājusi, ka es neesmu mājā. Pēc trešās nāves ziņas aizgāju viņai līdzi uz kādu skolnieku vakaru. Viņai bija otrā klasīte, visi tādi mazi, gandrīz vai visiem tēvi frontē. Kā Soņa prata bērnus aizraut to vakaru ar pasakām, kopīgām dziesmām, beigās jautrām rotaļām! Tikai reizēm viņa izskrēja koridorā, man likās, lai noraustu asaras. «Bērni nedrīkst augt bez prieka,» uz mājām nākot, viņa man teica, it kā atvainodama savu jautrību.

Elza apklusa, laikam atmiņās pārcēlusies uz tālo Gor-kijas pilsētu pasērst pie Sofijas Andrejevnas, mācīties no viņas, padomju sievietes, spēku sāpju pārvarēšanā.

— Un otrs? — jautāja Ozols.

— Otrs? — Elza pārjautāja. — Otrs ir Rendenieks. Es redzu, tu brīnies. Arī man pastāstīja Upmalis, ne viņš pats, kāds drausmīgs sitiens viņu sagaidījis atgriežoties. Viņš apprecējies tikai četrdesmitajā gadā. Evakuācijas brīdī viņa sieva atradusies Cēsīs slimnīcā dzemdību gultā. Rudenī viņu nobendējuši vācieši. Kur palicis bērns, tā ir nav izdevies noskaidrot.

— Patiešām, sāpju ir nodarīts vairāk, nekā varējām iedomāties, — apbrīnodams Rendenieka nosvērto mieru darbā un sarunās, iesaucās Ozols.

— Cenšos būt Viļa piemiņas cienīga, — vienkārši, kā pašsaprotamu lietu, pateica Elza.

Vakarā Ozols ilgi domāja, kā gan tas ir, vai gadījums ir tas, kas kādreiz pagriež cilvēku ceļus uz vienu vai otru pusi? Šī pati Elza, ja viņa nebūtu kara gadus nodzīvojusi padomju zemē, starp padomju cilvēkiem, vai viņa nebūtu palikusi tā pati mietpilsoņa Jansona sieva. Ir taču bijušas visas dotības, lai viņa atrastos pretējā nometnē, labākā gadījumā «neitrālā» joslā, tas ir, mierīgi nodzīvojusi pie vāciešiem un tikpat mierīgi dzīvotu tālāk tagad. Bet gadījās viņai izbraukt, un pa šiem gadiem ir izaudzis jauns cilvēks, padomju cilvēks. Tomēr vai tas bija tikai gadījums? Protams, bija arī tādi gadījumi, kur cilvēki bija izbraukuši aiz nejaušības, bet tie arī laikam tādi paši atbrauca, neko nesaredzējuši no milzīgajām pārvērtībām, kādas pa divdesmit pieciem gadiem notikušas lielajā zeme. Katru Sarkanās Armijas atkāpšanos tie izskaidroja ar tās nespēku un pēc katras atstātas pilsētas laidās tālāk uz dienvidiem. Viņu lielākās bēdas bija mājā palikušās mantas, kuras nu tiem iet zudumā. Atmiņā uzpeldēja kāda sieva, kas pirmajās evakuācijas dienās Bologoje pilsēta, kur ešelons stāvēja vairākas dienas, tik vien zināja kā sapulcināt ap sevi uz tirgu sanākušās laucinieces un izrādīt tām savu līdzpaņemto drēbju mantību — zīda krekliņus, kleitas, pat krūšturus, un plātīties lauzītā krievu valodā . . . «Čevo toļko v Rigu ņebilo. I ļifčiki iz šolka, i . . . (zeķturu nosaukumu viņa krieviski nezināja, vienkārši aplaida ar roku sev ap vidukli un gurniem) iz šolka. Nu, es jums skažu — čistij paraģiz.» Kāda cita tīksminājās ap savu atstāto pieliekamo, kur palikuši gan konservi, gan ievārījumi, gan šķiņķis un cukurs. Tās pirmās sievas vīrs gadījās ar viņu kopā frontē un katrreiz, kad saņēma no sievas vēstuli, vairākas dienas staigāja saīdzis.

Tās divas bija izbraukušas līdzi saviem vīriem, un skarbajās pārbaudes dienās viņu sejām nokrita kultūras maska, atklādama mietpilsoņu nepievilcīgos vaibstus, ko agrāk nebija saskatījuši pat viņu vīri.

Elza izbrauca nevis kā sava vīra sieva, bet kā cilvēks, kas vismaz nojautis, ja arī nav zinājis, ka tās ir dienas,, kad ātri un noteikti jāizšķiras kurā pusē es gribu stāvēt? Tātad ne gadījums, ne nejaušība, bet viņā jau toreiz vismaz dīglī atradušās tās īpašības, kas attīstījušās kara laikā un ļauj viņai tagad tik cildeni panest smagās bēdas.

Laimīgs var būt tas vīrs, kam sieva nav tikai uz rokām nēsājama lellīte, bet draugs, cīņas biedrs. Tāda bija Elza Bauskam. «Vai arī Oļa ir man tāda?» viņš iedomājās un atcerējās savu atgriešanos un toreiz izjusto nesaskaņu. Oļa nebija tāda kā Elza, personīgās bēdas viņu lieca pie zemes kā vējš līganu puķi. «Es sāku viņus abus salīdzināt, bet tas vairs nav labi,» viņam ausīs ieskanējās Elzas vārdi, kad tā rudenī, uz dzimteni nākot, griezās pie viņa kā pie «stiprā cilvēka» pēc padoma. Kāpēc viņš salīdzina savu sievu ar Elzu? Vai tāpēc, ka Elzas tēls stāv viņa acu priekšā savārdzis, aizkustinoši maigs bērns, ko gribas mierinot noglaudīt, būt pret viņu labam, lai izvilinātu smaidu bālajā sejā ar tumšiem lokiem zem acīm?

Bet Elza negaida tādu mierinājumu, un laikam viņas lielais garīgais spēks ir tas, kas rada apbrīnu, modina vēlēšanos — kaut man būtu tāds stiprs un maigs draugs.

Ozols papurināja galvu. Tagad viņš atgriezīsies mājā, būs diendienā kopā ar Oļu, kaut vai pa brītiņam. Viņam jāpalīdz tai uzkļūt uz tā paša pakāpiena, kur stāv pats, ar katru dienu jāvelk līdzi. Tagad viņi ar Mirdzu it kā izvēlējušies sev dzīves labāko daļu — spraigu sabiedrisko darbu. Olai atstājuši tikai rūpes par māju, par viņu apkopšanu, paēdināšanu un apģērbšanu. Tas liekas pat dabiski, ka viņa noada zeķes un cimdus, sašuj vai salāpa veļu, bet pa to laiku viņai neviens nepastāsta, ko raksta avīzēs, nepalasa priekšā jaunu grāmatu, kas viņas domas atrautu no lāpāmās adatas, aizvestu klajumā, no kurienes pārskatāmi plaši apvāršņi, kur augstākais punkts nav savas mājas dūmenis.

Ar šādu apņemšanos viņš pēc dažām dienām atgriezās dzimtajā sētā, kas turpmāk gan kalpos kā viņa mītne, bet ne kā darbalauks. Viņa darbam jāaptver viss pagasts, ne savai, bet visām mājām jābūt viņa uzmanības centrā.

Visvairāk par viņa pārcelšanos priecājās Mirdza. Viņai šķita, ka tēvam līdzi atplūdis apriņķī izjustais darba vēriens. Pagasts vairs neliksies šaurs provinciāls aplociņš ar stingri novilktām robežām, bet saplūdīs ar apriņķi, ar republiku, ar visu plašo Savienību.

Olga gan smaidīja, palīdzēdama vīram izkravāt atvestos grāmatu saiņus, bet zem smaida sejā audās kādi citi raksti — bažas, pat bailes, kuras viņa sākumā mēģināja slēpt, bet tad tomēr nenocietās un izteica:

— Ja tā patiesi jārunā, tad man gan, Juri, nepatīk, ka tu pārbrauci uz šejieni.

— Ko tad tu — šķirties gribēji no manis vecumdienās, vai? — Ozols smējās. — Nu jā, ar tādu pusinvalīdu nekas labs nav paredzams.

— Nē jau! — iesaucās Olga un nolieca galvu. — Drīzāk jau tev var nepatikt tāda sirma sieva.

— Man vienmēr bijusi liela cienība pret sirmām galvām, — noglaudīdams Olas matus, Ozols turpināja jokoties. — Bet tu taču esi tā, kam nepatīk mana pārcelšanās ģimenes ligzdā.

— Tu mani negribi saprast, — Olga atkal kļuva nopietna. — Kamēr tu dzīvoji tur, pilsētā, es jutos droša par tevii. Bet šeitan — un vēl tādā amatā! Pats zini, ka bandīti to vien meklē kā noslepkavot kādu, kas tanī jaunajā valdībā. Redzēji, kā to Bausku. Lai nu arī visi runā, ka Elzas vīrs atriebies, bet tur jau nu vēl cits arī bija. Salenieku piekāva, vēl tagad reizēm krītot nesamaņā.

— Un tad? — jautāja Ozols. — Kādam tomēr te jāstrādā.

— Bet kāpēc nu taisni tev ... — nomurmināja Olga.

— Bet kāpēc taisni citam? — Ozols iekaisa. — Ja karavīri prasītu — kāpēc man jāiet uz ugunslīniju, kāpēc citi nevar iet?

— Bet te taču nav karš, — Olga neveikli strīdējās pretim.

— Arī te ir karš un varbūt vilksies pat ilgāk nekā tur, frontē, — asi atteica Ozols. — Un mana vieta ir pirmajās līnijās, ja vairs ne tur, tad šeit.

Olga apklusa. Arī Ozols ilgi klusēja, cīnīdamies ar atmiņu iztēli, kas Olai līdzās nostādīja Elzu un spieda viņu no jauna salīdzināt Šīs divas sievietes, atgādināja, ka Elza nebaidījās laist Bausku uz bandītu apdraudētu pagastu, neteica — «bet kāpēc nu taisni tev?». Un atkal viņam vajadzēja piespiest sevi aiztraukt šos tēlus un pievērsties Olai vien. Viņš saņēma abas viņas rokas un. turēdams tās stingri savējās, teica:

— Oļa mīļā, kāpēc tu negribi būt man kaujas biedrs? Tu man vairāk palīdzēsi, ja stāvēsi līdzās spēcīga un aukstasinīga. Ja vajadzīgs, ieroci pielādēsi un padosi. Nevis tā, kā tu iesāc — staigā no muguras un vaimanā.

— Tu esi tāds savāds kļuvis pa šiem gadiem, — teica Oļa. — Tā vien liekas, ka sava ģimene tev vairs bijusi -nebijusi.

— Tā nav, Oļa, — Ozols protestēja. — Pavisam nav tā. Man tikai ģimene kļuvusi plašāka, — viņš pasmaidīja. — Un tu laikam esi greizsirdīga, ka nevaru vairs visas domas tikai jums trim pievērst! Nu, atzīsties!

— Ej nu, Juri, kad tu runā, tad es nevaru saprast, vai tas nopietni, vai pa jokam, — Olga izvairījās.

— Jāiepazīstas par jaunu, Olīt, — Ozols sāka smieties. — Pa šiem gadiem tiešām nevarēju nepārvērsties.

Bet nedomā, ka es tevii ari atstāšu tādu nepārvērstu. Vai nu gribi, vai negribi, bet es jau neļaušu tev tikai pa māju vien kašāties.

— Ko nu es vairs, — Olga pazemīgi atmeta ar roku. — Lai nu jaunie, Mirdza jau tāda skrējēja. Nez kurā atsitusies?

— Savā laikmetā atsitusies, — uztvēra Ozols. — Nav jau Labi tā lielīties ar savu bērnu, bet Mirdza man patīk. Viņa vēl kūņojas, viss viņā rūgst un top, bet tu jūti dzīvību, visas zemes jaunību.

— Nav tā kā ar mani, — piebilda Olga.

— Atkal jau tu tā, — Ozols rājās. — Tu it kā neatlaidīgi sev iestāsti, ka esi veca, nekur vairs nederi kā tikai mums, tiem skrējējiem, zeķes salāpīt un putru izvārīt. Pagaidi vien, gan mēs tev arī sameklēsim citu darbiņu. Un tad tev gadii sāks tecēt atpakaļ. Pabrīnīsies tikai — jau trīsdesmit, jau divdesmit pieci! Vienā jaukā dienā es acis vien papletīšu — tāds jauns skuķis mana Olīte!

— Tu gan esi traks! — arī Oļa sāka smieties. — Alejas kā tāds puika! Es labāk likšu vakariņas galdā.

— Es tev palīdzēšu, — piesolījās Ozols. — Jāsāk arī pašam pierast, ka neesmu vairs tikai viesis savā mājā.

Olga negribēja viņa palīdzību pieņemt, kas tur nu vienai ko darīt, bet Ozols izgāja līdzi virtuvē, izņēma viņai no rokām šķīvjus un karotes un, ienesis istabā, šķindinādams norīkoja uz galda.

Troksni izdzirdusi, no savas istabas iznāca Mirdza, kas pēc sasveicināšanās un īsas aprunāšanās ar tēvu bija iegājusi nobeigt iesākto algebras uzdevumu.

— Tu laikam, tēti, gribi dot man maigu mājienu ar sētas mietu, — ieraudzījusi tēva rīkošanos, viņa pārmeta. — Sak, Mirdza jau smalka jaunkundze, radusi pie gatava galda piesēsties.

— Tu labāk man pasaki, — cik ir leņķis kvadrātā? — saņēmis Mirdzu aiz matu sprogas, jokoja Ozols.

— Deviņdesmit grādu, — atteica Mirdza un lepni paskatījās tēvam acīs it kā teikdama — lūk, kā neizdevās noķert uz mušpapīra.

— Sēsties. Pieci! — atdarinādams skolotāja toni, Ozols ar roku norādīja uz krēslu. — Bet cik ir a plus b?

— A plus b ir c, pārsteidzās Mirdza un sāka kliegt: — Nē, nē, nē, es pārteicos.

— Neko nelīdz! Divi! — smējās Ozols. — A plus b ir a plus b. Algebrā vajadzēs tevi parevidēt. Taisnību sakot, man pašam ari derētu atjaunot savas zināšanas. Kur tas laiks, kad aiz šķūnīša pakša mācījos.

— Vai dieniņ, kur es to varēšu, viena pati divus skolniekus izvadīt skolā, — tagad arī Olga pievienojās tiem abiem. — Ja vēl Kārlēns arī sadomā tos ā un bē mācīties?

— Noteikti! — iesaucās Mirdza.

— Tad mācīsimies visi četri, — priecājās Ozols. — Palūgsim izglītības komisāru, lai atver mums tepat, zirgu punktā, vakara skolu.

— Tēti, tāda skola tiešām derētu, — Mirdzai radās ideja. Tad daudzi mācītos. Tā, kad vienam pašam jāņemas, ir grūti piespiesties. Es reizēm aizgāju pie Sale-nieka. Zenta palīdz Vanaga Pēterim. Bet, ja būtu vakara skola, daudzi sāktu mācīties. Sevišķi mēs spiestu komjauniešus.

— Daudz viņu jums te ir? Un ko tad Ēriks? — pētījoši pavērdamies Mirdzā, jautāja Ozols.

Mirdza samulsa, pat viegli pietvīka. Tikko jaušama nepatikas ēna pārlaidās viņas sejai.

— Viņam jau arī mammai jāklausa, — pēdīgi viņa mazliet nicīgi piezīmēja. — Komjaunieši dievam neticot, bet viņai liekas, ka bez dieva palīdzības Ērikam var kāds mats nokrist no galvas.

— Un vai Ēriks tic?

— To es nezinu. Man kauns viņam jautāt, — klusi atbildēja Mirdza.

— Pajautā gan, — ieteica Ozols. — Lai viņš sāk domāt. Māte jau nu veca, to vairs nepārgrozīsi. Tā i noliks dvēseli sava iedomātā dieva rokās. Bet Ēriks tāds jauns zaļoksnis, to vēl var locīt.

Mirdza klusēja. Bija neērti mātes un tēva klātbūtnē parādīt interesi par Ēriku, kas jau bija mājā no slimnīcas un, pēdējo reiz tiekoties, bija virzījis sarunas uz to pusi, ka Mirdzai nu vajadzētu nākt uz viņa māju par saimnieci. Pat istabu bija sācis remontēt. Lai jau remontē, tik tālu viss ir labi, bet, kad viņa ierunājās par

Ērika iestāšanos komjaunatnē, viņš atņurdēja kaut ko neskaidru. Toties viņa māte kļuva ļoti aušīga un mutīga. Sāka šķendēties, ka komjaunieši dievam neticot. Šī pati, Mirdza, liela meita, bet vēl neesot iesvētīta, kurš mācītājs tādu laulāšot. — Nav jau vairs baznīcas, — viņa atsmējās pretim, — tad jau visiem jāizliek bez tādas mācītāja laulības. — Ak tu debestiņ, kur tad Līdumu māte kļuva ēr-cīga! Kas tā par meitu biitot, kas bez laulāšanas ietot pie puiša! Nevarēja viņai ieskaidrot, ka laulību var noslēgt arī dzimtsarakstu nodaļā. Tā neesot laulība, ko tur kāds nesvēts cilvēks pierakstot, tādiem bērni tikpat kā ar kaunu dzimuši. Viņa novaldījās toreiz, nedrīkst jau vecu cilvēku ne izsmiet, ne dusmas izrādīt, bet uz Ēriku gan viņai sanāca dusmas pēc tam, kad māte bija izgājusi. Tāds kā lēna! Ne vienas, ne otras pusē nenostājas. Varēja taču pēc tam pateikt — miana māte ir vecu laiku cilvēks, mēs neko pretim nerunāsim, bet darīsim tā. kā paši izlemsim. Bet ne vārda par to! Sāka tikai žēloties, ka skrodeļi izklīduši, šim jāstaigājot zaldāta mundierī. Viņai taisni tas patīk pie Ērika, šis vienkāršais sarkanarmieša tērps, kas liecina, ka tās valkātājs bijis frontē.

Mirdza tā aizdomājās, ka nemanīja klusumu, kāds bija iestājies pie galda. Viņa tikai attapās, ka citi noliek karotes uz šķīvja, tātad paēduši, bet viņai vēl puse piena zupas neizstrēbta. Māte labsirdīgi lūkojās viņā un sāka skaitīt dziesmiņu: — «Var pazīt to meitiņu, kuru vedīs šoruden, — nei dziedāja, nei runāja, domādama vien staigāja.»

Mirdza nosvieda karoti, pietrūkās no galda un, apvainoti iesaukdamās: — Veltīgi ceri, ne nu vedīs, nekā! — ieskrēja savā istabā.

— Tāda kā slima! — māte nopukojās. — Vairs ne pajokot nedrīkst!

— Nekas, nekas, — Ozols pasmaidīja. — Gan pāries. Vai tu atceries, cik traģiski mēs reiz bijām saslimuši? Ak jaunība!

Gulēt iedams, viņš nolika uz krēsla pie gultas automātu. Olga nopūtās: — Ak kungs, kas tā nu par dzīvi? Kā karalaukā. Nez kā Kārlītis guļ?

— Kas tur, paklāj šineli apakšā, paliek šineli pagalvī, apsedzas ar šineli, piespiež brūti pie sirds, — jokoja Ozols, piespiezdams automātu pie krūtīm.

— Bet saki man, Juri, tā no sirds, — Olga bailīgi pavērās vīrā, — kā tur ir, karalaukā, vai daudzi krīt?

— Karš nav bez upuriem, — Ozols atbildēja izvairīgi. — Bet kaujā neviens neiet ar domu — man jākrīt. Iet, lai dzīvotu.

— Nu jā. Tu runā tā . . . — Olga novilka, — lai mani mierinātu.

— Oļa, — Ozols nopietni iesāka,—mēs ar savu zūdīšanos nevienam palīdzēt nevaram. Krist var katrs, to mēs ar prātu tur vienmēr aptvērām, bet neviens tam netic, līdz saļimst. Pat tad vēl ne, ja vispār vairs spējīgs domāt.

— Nez kāpēc Kārlēns ilgi neraksta? — Olga šķetināja tālāk savu domu. — Vai nu pasts nenāk, vai kā citādi ... — viņa neminēja šo «citādi» vārdā, jo sirds pretojās pat domās pieļaut, ka dēls varētu būt kritis vai sakropļots.

*

Ozols sēdēja Kadiķa istabiņā virs izpildu komitejas un klausījās tā stāstā par Bauskas noslepkavošanu. Pēc miliča Kaņepa un šķūtnieka liecības, bandīti bijuši trijatā. Sila sākumā, kur ceļš iet pret kalnu, uz tā sasviesti telefona stiepļu mudžekļi, kādi vēl arvien mētājas visās ceļa malās, un zirgam sapinušās kājas. Novākdams stieples, Kaņeps izdarījis nelabojamu kļūdu — nosaucis vārdā biedru Bausku, un tā bandīti, kas tupējuši tieši pie ceļa krūmos, skaidri zinājuši, ka kamanās palikušais ir Bauska, un šāvuši uz to no abām ceļa pusēm. Kaņepa atšaudīšanās izbiedēti, divi, kas palikuši krūmos, pazuduši mežā, pamezdami uz ceļa kritušo Jansonu. Bandītu pēdas suns atteicies dzīt, tātad viņu zoles ir bijušas notrieptas ar benzīnu vai petroleju. Tajā pašā naktī trīs bandītu grupa piekāvusi Salenieku, un arī tie, prom ejot, izrāvuši lampai degli un notriepuši zoles. Salenieku nopratināt izdevies tikai nupat, jo viņš ilgi gulējis nesamaņā. Galvot viņš nevarot, bandīti bijuši maskojušies un ieņēmuši mutē korķus, bet pēc dažām balss niansēm Salenie-kam licies, ka viens no tiem bijis nesenais šejienes mācītājs Grēbers. Karaspēka daļa, kas ieradusies pārķemmēt mežu, nav atradusi neko, nekādas pēdas, nekādus norādījumus. Bandīti vai nu tiešām labi nomaskojušies, vai dzīvo pa mājām, vai arī pārbēguši uz citurieni. Pagaidām vismaz neesot justi.

— Un ko tā špidrilka, kas strādā pastā? — iejautājās Ozols. — Caur to nevar sadzīt pēdas? Kā viņa izturējās pēc šī gadījuma?

— Tā ir izteikts angļu miers, — pasmaidīja Kadiķis. — Ko es saku — viņa bija verdošs sašutums par Jan-sonu, kas tik neģēlīgi atriebies «savam sāncensim». Sašutumam kā cukurs bija piejaukts prieks, ka «tas lupata un žūpa saņēmis pelnīto sodu». Pie tam iespējams, ka šis prieks tiešām ir ļoti īsts.

— Tā? — brīnījās Ozols.

— Jā, tas var būt īsts, — uzsvēra Kadiķis. — Kas bija Jansons? Tiešām lupata un žūpa, kā teica Rasmane. Tāds viņš varēja bandītiem būt kā pineklis pie kājām. Bēgot viņam trūktu izveicības, bet iekrišanas gadījumā viņš visu izstāstītu. Tagad viņš ir beigts, nav pašiem jānovāc no priekšas un nepaspēja arī izstāstīt, kur slēpušies bandīti. Kā lai tur nepriecājas? Pie tam mirdams viņš vēl ir palaidis versiju, ka Bausku, cilvēku, ko šejienieši piemin ar dziļu cienību, nošāvis tieši viņš, atriebdamies par sievas atņemšanu.

— Nopratināšanā tā Rasmane neatzītos? — jautāja Ozols.

— Ja viņai uz galda priekšā nebūs pierādījums, tad it nekā mēs neuzzināsim, — teica Kadiķis. — Bet velns viņu sazina, — viņš beidzot sāka šaubīties, — vai nu viņa ir ārkārtīgi slīpēta, vai tiešām mēs viņu nepamatoti turam aizdomās. Dažreiz taču mēdz būt tā, ka vajag pret kādu izteikt aizdomas, kad katrs viņa vārds, pat skats sāk likties aizdomīgs. Es atceros pagrīdes laikus, kad provokatoriem bija paņēmiens mest aizdomas tieši uz mūsu krietnākajiem biedriem. Pēdējā laikā Rasmane it kā kļuvusi nopietnāka. Spiežas pie Vanaga un Plaudes, kas pa vakariem kopīgi mācās. Arī pati pa sarunu starpbrīžiem ar acīm urbjas skolas grāmatās. Vienreiz pat lūdza, vai es nevarot aizdot viņai Partijas vēsturi.

— Un tu iedevi?

— Neiedevu. Man pašam vajadzīga. Ja tiešām gribēs, sameklēs pati, — nobeidza Kadiķis.

— Jā, smaga lieta, — nopūtās Ozols. — Bet rokā viņi jādabū. Tā viņi mums paralizē visu darbu. Cilvēki iebaidīti. negrib izcelties. Pat slēpj viņu noziegumus. Lūk, kā kurpniekam Vēverim izgāja. Vai uz viņa liecības pamata nevarēja apcietināt glumo Miglu? Vismaz par siksnas zādzību?

— Kā lai pierāda, ka viņš zadzis? — aizrādīja Kadiķis. — Ja arī viņš atzītos, ka licis taisīt tādus zābakus, ar to vēl nav pierādīts, ka viņš paņēmis dzirnavu siksnu. Viņam pašam ir kuļmašīna, kāpēc viņš nevar būt zolējis ar tās vecu siksnu? Un, ja vajadzīgs, zābakus viņš var būt pārdevis.

— Bet kāpēc viņš liedzās? Kā viņš to izskaidros tiesā? — argumentēja Ozols.

— Kāpēc liedzies? Arī to viņš varēs izskaidrot. Baidījies, ka nostādīsies par spekulantu. — paskaidroja Kadiķis. — Man šķiet, ka tas čūksliens reiz gāzīsies. Tikai viss reizē. Izņemt no viņu ķēdes priekšlaikus vienu locekli nozīmēs padarīt viņus uzmanīgākus. Labāk lai pagaidām viņi nezina, kuru mēs turam aizdomās un novērojam.

— Vai komjaunieši ir brīdināti? — iejautājās Ozols.

— Pagaidām ne, — atbildēja Kadiķis. — Baidos, ka jaunieši var krasi mainīt izturēšanos pret Maigu un ar to nodot mūsu medības. Bet viņiem ir radušās dabiskas aizsardzības tieksmes uz personīgu antipātiju pamata. Par to laikam jāpateicas jūsu meitai.

Ozols aizgāja mājā, bet tad iedomājās, ka vajadzētu pie reizes apciemot Salenieku. Var gadīties, ka pavasara darbi jau rīt ierauj viņu tādā mutulī, ka vēlāk būs grūti atlicināt laiku mierīgai sarunai.

Salenieks gulēja gultā, un zaļganā, iekritusī seja bez vārdiem liecināja, ka viņš tikai ar mokām atkarojis savu dzīvību nāvei. Ozolu ieraugot, viņa acis tomēr iemirdzējās. pats gribēja rausties sēdus.

— Vai ārsta atļauja celties ir? — jokoja Ozols, spiezdams Saleniekam roku un atbīdīdams viņu guļus. — Smagi ievainots?

— Aizmugures frontē, — saviebdamies papildināja Salenieks.

— Fronte paliek fronte, — aizstāvēja Ozols. — Un, ja trieciens virzījās uz jums, tātad jūs uzskatīja par svarīgu sektoru, runājot frontes valodā.

— Es maz paspēju izdarīt, — nožēloja Salenieks, — tikai viens priekšlasījums.

— Nekas, paspēsiet, — uzsvēra Ozols.

— Redzēs, kā būs, — Salenieks nenoteikti novilka.

— Kā būs? Redzams, ka krize pārspēta. Uz Maija svētkiem varēsiet kāpt tribīnē, — Ozols drošināja.

— Es nezinu . . . Otrreiz to pārdzīvot . . . Nē, es jums nevaru pateikt, kas man vairāk ir sāpējis — čūlas vai morālais pazemojums, — Salenieks sakustējās un sāpēs saviebās. — Tādi izdzimteņi, un tie iedrošinās tevi tirdīt un sist!

— Vai jūs esat padomājis, cik miljonu cilvēku pārcieta vēl drausmīgākas mokas un pazemojumus! — iesaucās Ozols.

— Es laikam neesmu cīnītājs, — nopūtās Salenieks. — Kad sāku atkal sakarīgi domāt, mana vienīgā vēlēšanās bija ātrāk tikt veselam un tad prom no šejienes. Vienalga, kur, bet tikai vairs ne te.

— Tā būtu padošanās, — protestēja Ozols. — Pie tam neloģiska. Tad taču vienkāršāk būtu bijis toreiz solīt bandītiem atteikties no komunisma sludināšanas. Tad tiešām viņi par jums ņirgāsies — aha, toreiz puisis spēlēja varonību, bet, redz, kā tomēr nobijās! Atmetiet to morālisko pusi un jūtieties kā ievainotais, kas ātrāk grib atgriezties frontē. Pie tam ar apņēmību — kauties vēl niknāk.

— Jūs mani apkaunojat, biedri Ozol, — Salenieks iestenējās.

— Kādā ziņā?

— Jūs man atgādinājāt, kādam vajag būt padomju cilvēkam. Tas ir temats, par kuru es stāstīju citiem. Paldies, ka jūs man to atgādinājāt, paldies! — viņš satvēra Ozola roku un mēģināja saspiest. — Es nebraukšu prom! It nekur nebraukšu! Un tad es viņiem vēl parādīšu, kā? sludina komunismu!

— Tikai vienu gan lūgšu, — mirkli apklusis, viņš turpināja. — Dodiet man ieroci! Tas ir drausmīgi — justies bezpalīdzīgam pret tādiem kustoņiem.

— Jums jau varēja būt ierocis, — aizrādīja Ozols. — Kāpēc jūs neiestājāties iznīcinātājos? Tad varbūt arī nebūtu noticis šis gadījums. No ieročiem viņi baidās.

— Toreiz... toreiz es domāju citādi, —atzinās Sale-nieks. — Man likās, ka iznīcinātājs ir tāds . . . policejisks iestādījums.

«Ak tu nabaga puisis,» promiedams domāja Ozols. «Vēl arvien svaidās pretrunās. Idejiska cilvēka pārliecība mijas ar buržujiskā inteliģenta baltrocīgo atturību. Rūdījums, rūdījums, lūk, kas vajadzīgs!»

Vakarā Ozols iegrima sēklas pārskata pētīšanā. Lai būtu vieglāk atcerēties, viņš katrai saimniecībai pievilka gan krustiņu — tai sēklas pietika, gan svītriņu — tai trūka, bet tām saimniecībām, kam varēja būt graudu pārpalikumi, pievilka vēl otru krustiņu, ar sarkanu zīmuli. Lūk, Miglām, Dūmiņam, Sarkalienei un citiem vecsaimniekiem noteikti tādi pārpalikumi ir. Jāapsver tikai, kā iekustināt viņus, lai tie nesēdētu kā pūķi uz saviem labības maisiem. Iet pie katra mājās? Nē, te var slēpties viens bīstams āķis. Labs ir, viņi parakstīsies, apsolīs, bet pēc tam laidīs apkārt tenkas, ka Ozols ar draudiem izspiedis no viņiem graudus. To no viņiem var sagaidīt. Aicinājumam jābūt publiskam, un solījumiem jābūt publiskiem. Jānotur sapulces pa desmitiem. Pilnvarotie lai saaicina savu desmitu vienā mājā, tad arī katrs labāk varēs izteikt, kas kuram uz sirds. Jāiesāk rīt pat no tuvākās pagasta malas. Tajā desmitā ietilpst arī Miglas mājas. un Augusts ir glumākais no viņiem visiem. Tas jāpienaglo pirmais, lai nepagūst izdomāt, kā veiklāk izlocīties.

Krustiņš, svītriņa, svītriņa, krustiņš, klāt sarkanais krustiņš — tā pagāja vakars. Mazā petrolejas lampiņa bija izdegusi sausa. Ilgāk palikt augšā nedrīkstēja, lai rīt un parīt neaptrūktu gaismas. Sasodīta lieta tā dzirnavu siksna! Nav gaismas. Nav miltu. Oļa šovakar vārīja rudzu graudus un mala caur gaļas mašīnu, lai piejauktu maizes mīklai. Vakar grūda miežus piestā, lai dabūtu putraimus. Iznāk, ka vācieši mūs atstūmuši par veselu paaudzi atpakaļ. Mēs sapņojam par tehniku, kura mums jau reizi bija un kuru pārspēt jau tolaik bija mūsu mērķis. Eh, sātani, tomēr dabūjāt baudīt mūsu tehniku, mūsu kara tehniku! Un nepriecājieties, ka mēs te paliksim bez gaismas un maizes! Pagaidiet tikai, lai mēs jūs sasitam!

Pēc tumšās nakts uzausa gaišs un saulains rīts. Agrumā gan vēl bija drusku uzsalis, bet sniegam garoza nebija tik bieza, lai varētu spītēt siltuma vilnim, ko saule sūtīja zemei. Istabas priekšā, ko citas ēkas nosedza pret vējiem, drīz vien garās ledus sveces sāka dilt un pilināt asaras. Pavasaris nāca tuvāk lieliem soļiem. Uzmetusies ceriņa zarā, to neatlaidīgi stāstīja zīlīte, atgādinādama, ka jākaļ lemesis.

Ozolu no paša rīta pārņēma dīvains nemiers. Pirms dažiem gadiem viņš jutās atbildīgs tikai par nelielu zemes stūrīti, par sevi un vēl trim cilvēkiem. Tagad viņam jāatbild par visu pagasta platību, par visiem pagasta cilvēkiem. Jāatbild apriņķa priekšā. Apriņķim jāatbild republikas vadītājiem, bet tie atbild visai Savienībai. No viņa gaida, lai viņš pagastu pārvērstu par tādu organismu, kur katram tā iedzīvotājam ir noteikta loma un nozīme, kur tie strādā saskaņoti un ar savu darbu kalpo lielajam mērķim. Kā strutas šajā organismā vēl rada augoņus vecās pasaules padibenes — bandīti, darba jaucēji, baumotāji. Tie laikam bez hirurģijas neiztiks.

Ar varēm viņš piespieda domas pievērsties tieši šīsdienas uzdevumiem. Palūdza Mirdzu aiziet pie desmita pilnvarotā Akmentiņa, lai tas vakarpusē sasauc savus ļaudis uz sapulci. Viņi gāja kopā līdz muižai, kur iegriezās Ozols, lai iepazītos ar Priedes Jāņa saimniecību.

Jāni viņš satika lielajā šķūnī, kur tas apbrīnoja trīs labības pļāvējus. Acīm redzot, tie bija nupat saņemti, un viņš vēl nebija ar tiem apradis.

— Sveiks, saimniek! — Ozols tam jautri uzsauca.

— Es skatos, ka esi bagāts kļuvis. Tā vien, ka nekļūsti vēl arī lepns.

— Ko nu, ko nu, — Jānis gaiņājās ar abām rokām.

— Es tikai skatos, ka labas mašīnas. Tikpat kā jaunas.

— Vai tavi kleperi spēs tās vilkt? — smējās Ozols.

— Vī dieniņ, pa diviem nu nespēs?

— Taču jau, taču. Sadosi garās auzas, vilks, kamēr garu izlaidīs, — tīšām ķircināja Ozols.

— Man tikai viens tāds švakāks, — Jānis vientiesīgi ņēmās stāstīt. — Reizēm kājas stīvas. Laikam Kalinkas stallī reimatismu dabūjis. Tie citi vilks.

— Nu, neesi skaudīgs, parādi man arī tos savus ādai-ņus, — Ozolam gribējās drīzāk redzēt, vai zirgi Jāņa gādībā pārvērtušies.

Jānis nelika lūgties kā savā laikā Kalinka. Viņš tik naski steidzās uz staļļiem, ka Ozolam vajadzēja piespiesties, lai nepaliktu viens kaut kur plašajos muižas pagalmos.

Staļļa durvis bija vaļā, un tur jau kāds pa iekšu ņēmās ar suku, uzposdams zirgu kažokus.

— Bet saki, — kur tu tos zirgus ņēmi? — Ozols rādīja izbrīnījušos seju. Traktoru stacija iedeva jaunus?

— Kā? Vai tad tev nav prātā? Toreiz, ziemā, kad vedām, pats biji klāt, — arī Jānis bija izbrīnījies.

— Nūja, bet tie nav tie zirgi! — iesaucās Ozols.

— Kā tad nav? — Jānis strīdējās pretim. — Vai tad tev nav prātā, ka divi bija melni, četri bēri un viena dzeltena ķēve? Tā un viena bērā stāv atsevišķi, tām ir kumeliņi. Tos kašķainos izārstējām. Tu vēl zāles atsūtīji.

— Nu, klausies, Jāni, es vēl kā šodien atceros, kādi bija tie zirgi! Kauli un āda! Es jau domāju, ka tie vairs dzīvotāji nebūs, bet vedām vien prom, lai vismaz nosprāgst siltā kūtī, — Ozols mulsināja Jāni.

— Tad nē jau! — Jānis protestēja. — Kad zirgam dod kārtīgi ēst, viņš jau atkopjas.

— Bet tie taču ir lauvas, ne zirgi, — slavēja Ozols, mielodams acis pie krietni apkopto un nospodrināto zirgu apaļuma. — Tev jau vajadzēs medaļu dot par tādu darbu. — Viņš paskatījās Jānī un redzēja, ka tā sejai pārlaižas plats smaids, kas pāriet lepnā priekā, ka viņa darbs ir bijis vērtīgs, viņa darbu atzīst un slavē.

— Es tev parādīšu kumeliņus, — viņš steidzīgi vedināja uz blakus nodalījumu, it kā baidīdamies, ka Ozols varētu aiziet, to neapskatījis.

— Viens, tas dzeltenais, nu taisni mātē atsities. Tāds garām kājām. Otra ir ķēvīte, bēra, ar zīmi pierē.

Kumeļu nodaļas iemītnieki, padzirduši Jāņa balsi, atsaucās ar priecīgu bubināšanu. Jaunā paaudze paskrējās pretim un ar mīkstiem purniņiem steidzās apčamdīt viņa rokas.

— Tiš nu, tiš, — Jānis tos maigi atvairīja. — Bet tā kā bērni, vienmēr gaida, ka šiem nu nesīs gardumus. Ej tu, Banga, — viņš uzsauca bērajai ķēvei, — bet nu atkal apgulējusies! Tā mums tāda netīrīga, — viņš paskaidroja Ozolam. — Gulstas vien, kā pagadās.

Izpriecājušies par atkoptajiem zirgiem, viņi atstāja staļļus. Ozols domāja, ka Jānim vairāk ko rādīt nav, tas vedīs viņu uz istabu. Bet Jānis soļoja uz govju kūts pusi, un Ozols viņam sekoja.

— Tad es tev parādīšu vēl vienu ērberģi, — durvis vērdams, solīja Jānis, un Ozols viņa balsī saklausīja lepnumu par to, ka viņam ir ko rādīt. Un tiešām, kūtī pie garās sānu sienas stāvēja un gulēja piecas brūnas govis un gremojot kustināja ausis. Un tad vēl bija jāapskata teļi un aitas, un atsevišķā kūtī gara un resna cūku māte. Tik plaša jau bija Jāņa valstība, un šos jaunos iemītniekus viņš saņēmis no mašīnu un traktoru stacijas tolaik, kad tur vēl bijis vecais direktors.

— Te tagad Emma noņemas, — stāstīja Jānis. — Siet-nieku Emma, nu, tā Dūduma Gusta māsa, — viņš paskaidroja. — Nevarējusi apgarēt to veco smerdeli, tā viņa saka, tāpēc atnāca šurp. Divi bērni viņai skolā. Pa vasaru palīdzēs strādāt. Gudrs puika viņai tas Edviņš. Kad atnāk mājā, tad svētdienās lasa mums priekšā grāmatas. Vai, ko tur visu nedabū dzirdēt!

— Jautrāka dzīve, kad tāda jauna paaudze mājā, vai ne, Jāni? — smējās Ozols.

— Kā tad, ka jautrāka, — apstiprināja Jānis. — Tāpat tā meitenīte, tā Gaidiņa, tāda liela dziedātāja. Emma saka, ka Gusta mājā muti neplētusi vaļā. Tagad kā vālodze.

— Tagad tev Kalinka ar šņabi neuzmācas? — iedomājās Ozols.

— Vienreiz gribēja gan. Sākumā. Bija atnācis ar «dzimtenes» pudeli. Bet Emma iztrieca. Saka, ja tu vēlreiz nāksi, tad, kāds koks būs rokā, ar tādu slānīšu. Viņa tāda stingra. Saka, man bērni jāaudzina, tie neko labu no dzērājiem nevar mācīties.

Viņi noslaucīja kājas uz virtuves priekšā noliktiem egļu zariem un caur priekšnamiņu iegāja baltā virtuvē. Te viss bija spodrs — sienas, baltā podiņu plīts, durvju misiņa rokturi un ūdens krāns. Ozols atcerējās Melnās Rozālijas valstību ziemā un šoreiz tiešām nepazina, vai tā ir tā pati virtuve. Bet Jānis jau pats steidzās stāstīt:

— Kad es te atnācu, tad te bija vēl netīrāks kā Dū-miņu kalpu galā. Bet, kad Emma atnāca, viņa saka — es tādā cūku kūtī nedzīvošu. Viņa saka — tu esi puisieša cilvēks, tu izbalsini tās sienas, bet es noberzīšu tos netīrumus.

— Gruntīga sieviete tā Emma, vai ne? — uzslavēja Ozols.

— Kārtīgi visu izdara, vai tur ar lopu, vai cilvēku, — Jānis bija sajūsmināts.

Ienāca Emma, slaida un stalta sieva, baltu priekšautu aizlikusi. Sasveicinājusies ar Ozolu, viņa rāja Jāni, ka tas viesi turot virtuvē, nevedot istabā.

— Jums tik spodra virtuve, ka prieks tādā uzkavēties, — paslavēja Ozols, un Emma laimīgi pasmaidīja.

— Tad nāc arī istabā, kad jau tā saka, — vedināja Jānis. — Jā, kas to varēja iedomāties, ka es reiz dabūšu pilī dzīvot? Kā viens barons.

— Diezgan baroni izdzīvojušies un iztrakojušies. Tagad darba cilvēks var vakarā atstiepties mīkstākā gultā, — atbildēja Ozols, aplaizdams skatu istabai ar apaļīgi uzklāto gultu. — Bet nu pastāsti, — kā tu domā tikt galā ar darbiem? Cik liela pašu saimniecība?

— Četrdesmit hektāru. Viss arams un pļavas.

— Tad tev vajag vairāk cilvēku. Zirgu arī par maz. Tā necik nevarēsi palīdzēt jaunajiem zemniekiem.

— Tad es jau nezinu, vai drīkstu pats ņemt cilvēkus vai ne, — teica Jānis. — Vecais direktors sacīja — ja vari pats dabūt krietnu cilvēku, ņem ciet. Bet jaunais saka — tu pats neņem, es tev atsūtīšu. Bet Emma saka — ja te sasūtīs kādus sliņķus, tad nebūs labi.

— Kāpēc veco direktoru pārcēla?

— Tad tur esot vienā citā traktorstacijā bijušas nolaidības. Viņu ielika tur, lai savedot kārtībā. To otru atkal pārcēla uz mūsējo.

— Ahā, — norūca Ozols, jauzdams, ka te vēl var iznākt cīņa. — Un kā tev būs, vai sēkla ir?

— Sēklu tad dabūju no Grāvīša, tā vecā direktora. Bet jaunais, tas Treimanis saka, ka visu neatstāšot. Esot par daudz izdots.

— Vai tiešām ir par daudz?

— Tad nav jau, — Jānis iekaisa. — Tā vien knapi kā apsēt. Kartupeļu vēl vairāk vajadzētu. Cūkai būs sivēni, un Emma saka, ka tie visi jātur. Ko tad grūdīs priekšā, kad nebūs kartupeļu?

— Tu nedod prom nevienu sauju, - teica Ozols.

— Padomā, — kā tas būs, ja punkta lauki paliks neapsēti? Viss pagasts ar pirkstiem rādīs! Arkli kārtībā?

— Vajadzētu vēl pielabot, — atzinās Jānis. — Mēs tur pa smēdi kādreiz paši, bet neiet jau tā kā kalējiem.

— Vai tad tu nevari ņemt Saulīti par kalēj darbnīcas vadītāju?

— Tad es jau gribēju. Bet direktors saka, viņš atsūtīšot. Tā viņš sūta!

— Ja tu nepasteigsies, mēs paņemsim Saulīti sev. Organizēsim miestā lielu kalējdarbnīcu.

— Jā, ko tad es varu darīt, kad direktors saka — es atsūtīšu! — uztraucās Jānis.

— Tev vajag iet viņam uz kakla, lai drīzāk izšķir, — ieteica Ozols. Redzi, pavasaris negaida.

— Rīt pat aizbraukšu, — noņēmās Jānis.

— Tu iesniedz arī rakstisku pieprasījumu, — pielaizdams, ka Treimanis var būt birokrāts, pamācīja Ozols.

— Citādi vēlāk viņš var pateikt, ka tu neesi rūpējies par savu punktu.

Kad viņi atkal iegāja virtuvē, Emma bija uzlikusi galdā vienkāršas pusdienas un negribēja ne dzirdēt, ka viesis aizietu nepamielots. Arī Jānis uzstājās kā mācēdams, un, lai neapvainotu labsirdīgos cilvēkus, Ozols piesēdās pie galda. Emma ielēja šķīvjos ar pienu vārītu putraimu viru, un viņi ēda, piekozdami rupju pašceptu maizi. Ozolam ienāca prātā cienasts, kuru viņam ar Vanagu bija sagatavojis Migla un no kura tie atteicās. Cik garšīgs ir visvienkāršākais ēdiens tīru cilvēku mājā, un cik riebīgs var likties visizsmalcinātākais, kur to pasniedz ar lišķīgu nodomu — ieēdināt, parādīt laipnību, lai tu būtu spiests kļūt iepretim laipns un piekāpīgs. Šiem cilvēkiem te nebij nekādu blakus nolūku, nekas viņiem nebija slēpjams ūdenī, godīgi, kā nu mācēdami viņi strādāja savu darbu, varbūt pat neapzinādamies tā nozīmību, bet vienkārši tāpēc, ka citādi strādāt nevar.

— Vai jums nepalika sarūgtinājums, ka toreiz tā iznāca ar zemes piešķiršanu? — Ozols jautāja Emmai. — Jūs varējāt un vēl tagad varat pieprasīt citur.

— Vēlāk es pārdomāju, ka nekāda gala tur uz Gusta zemes tikpat nebūtu, — mierīgi atbildēja Emma. — Tāpat mēs visu padarītu. Bet tagad prasīt zemi . . . Dēls taisās iet uz pilsētu mācīties pie mašīnām. Un ko tad es viena bez sava arāja?

Ozolam likās, ka viņa uzmet Jānim slepenu, nozīmīgu skatienu, bet tas neko, strēba savu putru un piekoda maizi.

— Šitā jau arī nav slikti, - turpināja Emma. — Galvenais, ka neviens tevi nelamā. Bērni arī var mierīgi mācīties.

— Ak Jānis nelamā vis? — smaidīja Ozols. — Ir labs priekšnieks?

— Tad ko tur lamāt, ja visu kārtīgi izdara, — norūca Jānis.

Ozols paskatījās pulkstenī. Laiks iet uz desmita sapulci. Viņš pateicās par pusdienām un atvadījās, solīdamies šad tad pienākt.

Desmitniekam Akmentiņam bija izdevies savus ļaudis sapulcināt visus. Pat Miglas Augusts sēdēja, tumšākajā kaktā ierāvies, likdamies, ka Ozolu neredz un Ozols neredz viņu.

Ozols iesāka savu runu. Pastāstīja, cik tālu jau aizgājusi Sarkanā Armija, pastāstīja, kādus zaudējumus vācieši nodarījuši visai Padomju zemei un Padomju Latvijai.

Kad viņš beidza un Akmentiņš uzaicināja pierakstīties, cik kurš varētu nodot sēklas fondā, pirmais piecēlās vecais Pakalns.

— Tas ir pareizi, kā te Ozola biedrs runāja, — viņš teica. — Tā nevar zemi ķēzīt, kā pērn bija. Tur mums visiem sliktums vien ceļas. Ja jau tās usnes un dadži paliktu tikai tajos tukšajos tīrumos, tad vēl nekas. Bet viņas nāk virsū no visām pusēm. Tā jau pēdīgi mēs ieaugsim līdz ausīm usnēs. Skaidrs, ka jāpalīdz otram ar sēklu.

Es pats jau rēķināju, ka pieci pūri kviešu un pieci pūri auzu varu vēl dot citiem. Par kartupeļiem jau norunāju dot Pērkonu Marijai ko stādīt. Pieraksti man tā, kā es sacīju.

Vēl viens saimnieks bija tikpat priecīgs devējs, tad kāds sāka ņurdēt, ka kārtīgam zemniekam jātaupot sēkla arī citam gadam, jo vai tad varot zināt, kas šogad izaugs. Viņš tomēr varot dot trīs pūrus miežu un, ja nu kādam vajadzētu, pūru vasaras rudzu.

Ozols vēroja, ka Miglas Augusts aiz citu mugurām saruka arvien mazāks, galva ierāvās plecos, bet pēdīgi viņš attapās noliekties pie saviem zābakiem, it kā lai sasietu atrisušās siksniņas.

— Kas tev tur, August, naudas maks nokritis, vai? — nevainīgi iejautājās blakussēdētājs.

Augusts satrūkās kā mēnessērdzīgais, ko sauc vārdā.

— Nē, nē, — viņš murmināja, — es tāpat. Man zābaks atsprucis.

— Tu dzirdēji, tagad sēklu pieraksta? — piebikstīja kaimiņš.

— Ak tā. Man 11u gan ... — nevarīgi murmināja Migla, bet tad apdomājās. — Jā, es jau nu arī kādu drusku varētu atlicināt. Var sēt retāk. Savam tuvākam jau vajag palīdzēt.

— Es domāju, ka Miglu saimniekam sirds ir tikpat plaša kā viņa klēts, — neslēpdams vieglu ironiju, teica Ozols.

— Šogad tāda tukšāka gan ir, ;— tielējās Augusts.

— Klēts vai sirds?

— Tā klēts, tā klēts, — Augusts steidzās paskaidrot. — Bet, ja tuvākam jāpalīdz, tad jāsagrabina vien ir. Tāds jau kristīgu brāļu tikums. Sev var atraut maizes kumosu no mutes, bet tuvākam nekad.

— Nebrūvē tik daudz «dzimtenes», tad pietiks i tev, i tuvākam, — kāds raidīja dzēlīgu piezīmi.

— Vī dieniņ, vai tad es ar tādām lietām krāmējos! — aizvainots iesaucās Augusts. — Es gan saku, es saku, kā ar cilvēki otru neaprunā? Bet tā jau veci ļaudis saka, ka ar mēli varot otram muguru pārlauzt.

— Nu, cik tad var no tevis pierakstīt? — nepacietīgi iejautājās Akmentiņš.

— Tad raksti man arī tikpat, — Migla augstsirdīgi paziņoja.

- Cik — tikpat? — Akmentiņš nesaprata.

— Nu, tik, kā tu nupat pierakstīji.

— Tad gan, Augusī, zeme brēks uz debesīm, — ierunājās Pakalns.

— Nu, tad raksti tik, kā tev pierakstīja, — Augusts piekāpās.

— Es biju iedomājies, ka Miglu saimnieks ies visiem priekšgalā, — teica Ozols, — bet tā vien liekas, ka viņš, ar debess lietām darbodamies, pret zemes lietām kļuvis stipri vienaldzīgs.

— August, nu raksti labi daudz, — iesaucās kāds kaimiņš. — Priecīgu devēju dievs mīļo. Tev nu netrūkst sēklas. Citos gados šādu laiku vezumiem dzini uz pilsētu.

— Nu, tad raksti septiņi pūri auzu, — beidzot piekāpās Augusts.

— Jā. Un vēl? — jautāja Akmentiņš.

- Vai vēl? — Augusts satrūkās. — Ak tā. Nu, tad raksti vēl . . . cik Pakalns deva kviešu?

— Pieci pūri.

— Tad raksti pieci pūri kviešu.

— Jā. Un vēl?

— Vai tad vēl?

— August, raksti kartupeļus! Tie tāpat līdz nākošajam pavasarim sapūs! — daži mācīja.

— Ak kartupeļus arī var? — Augusts it kā vientiesīgi pārjautāja. — Ak tad var? Nu tad pieraksti desmit pūru kartupeļu.

— August, raksti divdesmit! Nedari savām Miglu mājām kaunu!

— Lai tad nu iet arī divdesmit, — pret krēsla atzveltni atlaizdamies, nopūtās Augusts.

«Kā nagla no cieta koka jāvelk ārā vai katrs labības grauds,» domāja Ozols, krēslā soļodams uz māju. «Labi, ka vēl zemnieki paši palīdz paspaidīt tos treknākos un skopākos. Un labi, ja gadās tādi kā Pakalns, kas pirmie atsaucas. Jā, tagad dienu no dienas būs darīšana ar tādiem cietiem kokiem.»

Mājā bija atnesta jaunākā «Cīņa». Ozols nepacietīgi iegrima lasīšanā. Divas frontes kā sarkanas svītras iezīmējās katrā lappusē — karš un dzīves atjaunošana. Vai tās ir divas frontes? Nē, tā ir vienia fronte. Kad kau jinieki, ienaidnieku vajādami, aizbrāzušies uz priekšu, tūlīt aiz viņiem nāk aizmugures daļas, kas salabo un uzceļ tiltus, atjauno izartos dzelzceļus, pielīdzina izrautās bedres, lai ugunslīnija būtu saistīta ar to barojošiem centriem vistālākajā aizmugurē. Arī viņi, mierīgi iedzīvotāji, patlaban ir frontinieki; kas tā nejūtas, tas pielīdzināms dezertierim.

Viņš atdūrās uz īsu ziņojumu par kādu pagastu, kur zemnieki jau gandrīz izpildījuši piena un gaļas plānu par visu pusgadu. Sagādes lietu viņš šodien bija pavisam aizmirsis. Rītdienas un turpmākajās desmitu sanāksmēs noteikti jāietver arī tā. Piepeši viņš iedomājās, ka nav painteresējies, kā pašu saimniecībā — vai ir jel kas nodots. Ka neierīvē kāds degunā — sak, mūs gan māci, bet savu durvju priekšu neesi noslaucījis.

— Oļa, — viņš iesaucās, — vai tu sviestu esi nodevusi, tā, daudzmaz?

— Drusciņ nodevu, februārī, — atteica Olga. — Bet daudzi nav nemaz devuši.

— Tas mums nav attaisnojums. Tev iekrāts nav?

— Ir viens gabaliņš. Es gribēju sūtīt uz tirgu. Mirdzai vajadzētu vasarai kleitiņu. Runā, ka no spekulantiem par sviestu visu varot dabūt, — stāstīja Olga.

— Mirdza lai kaut kā iztiek. Rīt pat vajadzēs nodot sagādes normu, — noteica Ozols.

— Vai tad nu tāda steiga? — Olga tielējās. — Sāks govis iet zālē, dos vairāk piena, tad būs vieglāk nodot.

— Tā ja, Oļa, pagaidīsim mēs, pagaidīs visi, bet tikmēr Kārlēns frontē lai paciešas. Lai pagrauž sausiņus, — Ozols labsirdīgi ironizēja.

— Vai, kā es to nemaz neiedomājos! — Olga samulsa. — Es domāju, viņus jau tur ar visu apgādā.

— Un apgādā arī. Bet nekur nekas no gaisa nekrīt.

— Nē, nē, es rīt pat aiznesīšu. Mirdza jau vēl varēs pārtaisīt no veciem lindrakiem, — Olga kļuva steidzīga, it kā jau šovakar gribētu aiznest sviestu, lai tas ātrāk nokļūst pie Kārlēna.

«Tā ir ar paša sievu,» domāja Ozols, «kam dēls šinī pusē.»

Vienu tomēr sapratīs visas mātes — karam jābeidzas drīzāk, un, jo ātrāk tas beigsies, jo lielākas izredzes palikt dzīviem viņu dēliem, vienalga, kurā pusē. Katra diena prasa upurus, un starp tiem var būt tikpat mans dēls kā tavs, kā cits. Tā viņš teiks mātēm un tēviem, un to viņi sapratīs.

20. UZVARA

Tovakar Ozols nāca uz māju noguris, bet priecīgs. Viņš bija apstaigājis labu daļu pagasta, un visur laukos kustējās ļaudis, gan vientuļi un it kā izkaisīti, pat nožēlojami savā vientulīgajā cīņā ar rudenī neartajiem laukiem, bet tomēr pārliecināti, ka kara vilnis atpakaļ nevelsies. Sarunās viņš varēja pastāstīt, ka Sarkanā Armija uzspraudusi Berlīnē virs reihstāga sarkano uzvaras karogu, un atbildes parasti skanēja: «Tad jau nu gan ilgi vairs nevilksies!» Uzvara, uzvara virmoja spēcīgajā pavasara gaisā, par to dziedāja cīruļi, par to šalca pumpuros piebriedušās birzis un citkārt nopietnie sili.

Grūti iet cilvēkiem pavasara darbu frontē. Viņš bija apstājies parunāties ar Baldiņu māti, kas pati vadīja dzelzs arkla balstus pērnajā rugājā. Ik vagas galā apstājās noslaucīt sviedrus un atpūtināt rokas. Mazais Vaņa turpat ganīja aitu ar diviem jēriem. — Kas tas ir, Baldiņu māt, — viņš jautri uzsauca, — ko tu nelaid vīrieša cilvēku arklam pie ragiem? — Viņa pasmaidīja: — Tagad jau visiem vienādas tiesības, vai vīrietis, vai sievietis. Agrāk tā nebija, tāpēc tikai šopavasar iemācījos art. Vakarpusē Voloģa atskrien no skolas, tas atkal paecē. Sitamies kā vieni nabagi. Kaut nu drīzāk beigtos tas briesmīgais karš! — Viņš pastāstīja tai par Berlīnes ieņemšanu, un vecīgās sievietes acīs iemirdzējās valgums. — Tad nu reizi sasitīs tos zvērus! Varbūt mani dēliņi arī pārnāks . . . Bet, kas to nu zina, vai vairs ir dzīvi?

Pēc tam viņš izrunājās ar Pakalnu. Smagi gāja vecajam vīram. Taisni neērti iet klāt, tā vien liekas, ka viņš varētu pateikt: «Ko tu staigā kā vecos laikos vagars?

Ķeries labāk pats pie arkla!» Viņš neteica tā, pat pajokoja, bet skaidri varēja redzēt, ka vecītis aizelsies. Jāparunā ar Mirdzu, vai nevar sarīkot kaut vienas dienas talku, lai vismaz rugājus uzplēstu. Zirgu punkts arī jaunus zirgus nebija saņēmis, četri ar pašu zemi, viens stīvs un ārstējams, divi norīkoti bezzirgu saimniecībās — pie Pērkonu Marijas un Elmāra Ezera. Trūkst, trūkst, visur trūkst roku un vilcēju, un tomēr jūti, ka dzīve iet uz priekšu, kaut arī lēni, bet vaga krājas pie vagas. Sēkla jau sadalīta, gaida tikai, kad to iekaisīs zemē.

Virtuvē iegājis, viņš ieraudzīja Mirdzu, kas patlaban kāsa vakara slaukumu. Gribēja tai padot jautru labva-karu, bet Mirdza pacēla pret viņu sarkani saraudātas acis. Viņš palika stāvam, un tā viņi labu brīdi raudzījās viens otrā, viens minēdams, kas var būt noticis, otrs nevarēdams atrast vārdus, kā paziņot tam, kas noticis. Šis klusums, šīs saraudātās acis viesa tēva sirdī baigu nojautu, visļaunākos minējumus. Un tomēr negribējās tiem ticēt, gribējās, lai tās būtu tikai Mirdzas personīgās bēdas, kas jaunībā ātri uzplūst un ātri nozied. Bet tas, ka viņa neslēpa seju, tas, ka viņa skatījās tēvam tieši acīs, runāja pretim tādai varbūtībai.

— Mirdza, vai ar ... — viņš ielauza klusumu, bet izteikt jautājumu līdz galam aptrūka spēka.

Mirdza pienāca klāt, uzlika rokas uz viņa pleciem un nočukstēja:

— Jā, tēti, Kārlēns .. . kritis.

Divi vārdi. Divi liktenīgi vārdi, ko miljoni vecāku šajos gados lasījuši stingām acīm, kas miljoniem bērnu vēstījuši, ka tie kļuvuši bāreņi, sievām apliecinājuši viņu atraitnību. Un nu tie piesūtīti viņam un Olgai. Viņu dēla vairs nav. Ir kaut kur viņa kaps, vientuļš vai kopīgs. Ir biedri pie tā stāvējuši atsegtām galvām, ir noskanējis pēdējais salūta sveiciens, tad dzīvie aizbrāzuši tālāk — uz rietumiem atriebt kritušos biedrus, atriebt dzimteni un tautas mokas. Bet Kārlēns vairs netika viņiem līdzi, zeme viņu tur dzelžainās skavās, un nekad viņš vairs neredzēs sauli, kas spoža un nemainīga katru dienu nostaigās savu ceļu pār viņa kapu. Nedzirdēs cīruli, kas pēc lielgabalu dārdoņas atkal atgriezīsies un lirinās savu mūžīgo dziesmu par prieku un pavasari. Un, kad noskanēs uzvaras salūts, viņi zinās, ka viņiem nav vairs dēla, ko gaidīt mājā.

Piepeši viņš iedomājās Oļu un jautāja, mēģinādams pārvarēt balss aizsmakumu.

— Vai māte . . . zina?

Mirdza pamāja ar galvu.

— Raud?

— Neraud. Sēd un skatās vienā vietā. Neatbild.

Ozols zināja, ka jāiet istabā, jāmēģina Oļu izkustināt

no sastinguma. Labāk lai viņa raud, jo māte nevar neraudāt pēc sava bērna, bet lai neskatās vienā vietā. Viņš zina, ko viņa tur redz — savu vienīgo dēlu, asinīm noplūdušu, nāves mokās saļimušu. Jāiet. Bet kājas kļuvušas smagas kā ūdenī izmirkušas siekstas, kā viņš tās pārcels slieksnim?

Saņēmis spēkus, viņš izkustināja kājas. Atvēra durvis un pārkāpa slieksni. Tur sēdēja Oļa un aklām, tālumā vērstām acīm raudzījās sienā. Viņas priekšā nebija šīs sienas, nebija it nekā, tikai tukšums, kurā reizēm pavīdēja dēla seja. Pavīdēja un pazuda, jo tai pāri virpuļoja smiltis, sausas smiltis, kas krājās nelielā, iegarenā četrstūrī un izveidoja kapu. Kapā gulēja Kārlēns, viņas mīļais dēls, auksts un kluss, un nav tādas atslēgas, kas atvērtu šauro zemes spraugu un izlaistu viņu virszemē. Pasaule piepeši kļuvusi liels, bezkrāsains tuksnesis, kur vienmuļi, bez mitas, bez stājas virpuļo smiltis, smiltis, virpuļo bez trokšņa, bez skaņas. Pasaule ir zaudējusi skaņas, viņa nedzird, ka Juris kaut ko saka, sauc vārdā. Viņa zina, ka viņš sauc, ka viņš runā mierinošus vārdus, bet nevar dzirdēt. Arī viņai ausis ir pilnas smilšu, acis ir pilnas smilšu un neredz Juri, kas stāv blakus, jā, stāv blakus, kaut gan viņa to neredz, tikai zina. Tas uzliek roku viņai uz pleca, viņa to zina, bet nejūt, jo ir pārvērtusies akmens tēlā, kas ne redz, ne jūt. Akmens sieva sēd tuksneša vidū kā piemineklis kapa kopiņai, zem kuras dus viņas dēls, viņas mīļais, viņas vienīgais dēls.

Viņa juta, ka uz galvas, uz viņas akmens galvas uzkrīt silta lāse, pēc tam vēl viena, vēl un vēl. Lai līst, lai samērcē smiltis, tad izdīgs zāle uz Kārlēna kapa, vēji atnesīs pieneņu pūkas, tās uzdīgs un ziedēs dzeltenas kā saule, kuras staru zaķīšus Kārlēns tvarstīja uz sienas, kad

Mirdza rotaļājās ar spogulīti. Mirdza bija Kārlēna māsiņa. Bija? Tik grūti atcerēties. Nē, viņa ir, kaut kur ārpus šī tuksneša. Tur ir arī Juris, kas kādreiz abus mazos bērniņus auklēja katru uz sava ceļgala. Tie priecīgi smējās, viens pie otra turēdamies. Kā tas gadījies, ka viņi kādreiz bijuši četri, bet tagad ir tikai Kārlēns savā kapā un viņa. akmenī pārvērstā sieva? Bet lietus līst un līst, viņas akmens mati ir kļuvuši slapji, un siltais valgums spiežas dziļāk, akmens kļūst drupanāks. Viņa jau jūt, ka smaga roka guļ uz viņas pleca. Tā ir Jura roka, tātad nav tā, ka viņš būtu kaut kur citur. Viņš ir te, skauj viņas plecus, viņa roka ir smaga un reizēm iedrebas. Bet uz viņas galvas turpina krist siltās lāses, un piepeši viņa saprot, ka tās ir Jura asaras, ka viņš raud par savu dēlu, tās ir Kārlēna tēva asaras, kas krīt viņas matos. Tās ir iespiedušās līdz viņas akmens sirdij, tā sāk atkal pulsēt un ar spēcīgu vilni aizveļ sastingumu pa dzīslām. Lūk, tas jau ir aizvēlies līdz acīm, spiež un pēkšņi izlaužas caur tām, izraudams ceļu kādam aizsprostotam strautam, kas tagad sāk joņot pāri vaigiem un kā ūdenskritums slaka viņas klēpī saliktās rokas. Viņa taču raud! Un Juris raud, apskāvis viņu, pieplucis pie viņas pleca. Tagad viņa skaidri jūt, ka viņa krūtis plosa sāpīgas elsas, un tas ir tik neparasti, ka viņš raud, raud Juris, kas nekad nav, viņai redzot, raudājis.

— Juri! Mīļais Juri! — viņa iesaucās un saruka pie viņa krūtīm, raudāja skaļi, kā bērni mēdz raudāt. Juris glāstīja viņas matus, vaigus, rokas, bet visur, kur pagriezās viņa seja, palika asaru pēdas, silts valgums ar sāļuma garšu, kad tas noritēja uz viņas lūpām. Un viņai kļuva tik žēl stiprā, vienmēr tik mierīgā vīra, spējš maigums atsildīja sirdi, viņa jutās tam kā māte, kurai jābūt stiprākai par bērnu, jāatrod vārdi, kā to mierināt.

— Juri, mīļais Juri! — viņa atkārtoja un pati sāka glaudīt viņa galvu, kas tagad bija noslīgusi pie viņas krūtīm. Viņas acis atkal bija kļuvušas redzīgas, tās skaidri, kaut kā pārāk skaidri saskatīja sirmos pavedienus viņa pelēkajos matos un ievēroja, ka pie deniņiem sirmuma bija vairāk nekā pelēkuma. Vai tas nupat radies, dažos mirkļos, ka viņa agrāk to nebija ievērojusi? Ass pārmetums iesmeldzās krūtīs, ka visu laiku viņa nav mēģinājusi ielūkoties Jura dvēselē, nav sapratusi, ka ilgajos kara gados viņš mocījies neziņā par viņas un bērnu likteni. šautis sevi un lādējis, ka varējis aizbraukt un nepaņemt viņus līdzi vai nepalikt pie viņiem par sargātāju.

— Mīļais Juri! — viņa vēlreiz atkārtoja un mēģināja atsliet viņa galvu taisnāk, lai ieskatītos acīs.

— Tas jāpārcieš . . . Ko var darīt? Jāpārcieš ... — viņa čukstēja, neatrazdama cilus vārdus, kā mierināt satriekto tēvu. — Saņemsim spēkus . . . Pārcietīsim . . .

Sie nedaudzie vārdi, Olas balss siltums, līdzjūtība, kas strāvoja no tiem, izrāva Juri no izmisuma, kas asiem nagiem bija iecirties viņa sirdī un plosīja to, ritinādams vienu asins lāsi pēc otras. Kā tas bija iznācis, ka viņu, kam vajadzēja mierināt Oļu, tagad mierināja viņa, bēdu nospiestā sieva, kas visu šo laiku kā sēru vītols bija spoguļojusies savu sāpju straumē?

— Oļa, un tu . . . tu mierini mani! — viņš ierunājās klusā, nogurušā balsī. — Jāpārcieš . . . Ļauj, pārcietīsim to kopā . . .

— Tikai neraudi, Juri, — viņa galvu glaudīdama, lūdzās Olga. — Mēģināsim neraudat.

Bet asaras plūda no viņas pašas acīm, un viņa nevarēja tās apturēt. Tām nebija vairs pirmītējās postošās brāzmuinības, tās plūda viegli, kā pielīdzinādamas bedres un gruvumus, ko bija ierāvusi pirmā nevaldāmā straume.

Viņi nekaunējās savu asaru, necentās tās slēpt, nojauzdami, ka jāļauj tām vaļa, lai nepaliktu neizraudātas, nesakrātos krūtīs un nesacietētu akmenī.

Pēc kāda brīža durvis atvērās klusi, kā uz slimnieku istabu, un ienāca Mirdza. Arī viņa bija atkal raudājusi, bet viena pati, laikam noprazdama, ka māsas sāpes par brāli tomēr kaut kā atšķiras no vecāku sāpēm par dēlu, ka skaudrākajā brīdī viņa var būt traucējums. Tad viņa bija iedomājusies, ka uz galda palikušas divas vēstules — īsais ziņojums par Kār'lēna nāvi un vēl viena, biezāka un plašāka, kuru viņa atplēsa, bet nepaguva izlasīt. Tai bija paraksts — Mitja. Viņa gribēja paņemt šīs vēstules un paslēpt līdz rītam, kad daudzmaz būs aprimis mātes un tēva sāpju asums, lai jauns atgādinājums par jaunu neatrautu tikko aizvērušās, vēl neapdzijušās vātis.

— Mirdziņ, tu laikam apkopi vakara soli? — viņu ieraudzījusi, jautāja māte ar tādu pašpārmetumu balsi, it kā būtu noziegusies pret meitu, atstādama tai praktiskās rūpes, bet pati atļāvusies sev tik daudz vaļas kā aiziet pasērst pie Kārlēna kapa.

— Es apkopu, māmiņ, — Mirdza sirsnīgi atbildēja un lēnām virzījās uz galda pusi. Bet, kad viņa bija uzlikusi roku uz vēstulēm, māte pagriezās uz viņas pusi un tūlīt aptvēra, ko Mirdza grib darīt, aptvēra, ka Juris nav tās lasījis, arī viņa pati nav lasījusi, tikai pirmīt no Mirdzas nobāluma sapratusi, ko tās vēstī.

— Padod, Mirdziņ, lai tēvs izlasa, — viņa pastiepa roku. — Uzdedz gaismiņu.

Tikai tagad viņa ievēroja, ka ir jau tumšs, pagājušas stundas, kopš Gaužens, garām iedams, atnesa vēstules.

Ozols paņēma īso paziņojumu un lasīja, tūlīt tulkodams Otai: — Jūsu dēls Kārlis Jura dēls Ozols kritis varoņa nāvē cīņās par Kēnigsbergu 9. aprīlī 1945. gadā.

— Otra ir no Mitjas, Kārlēna drauga, — Mirdza steidzās pastāstīt. — Tā ir garāka. Varbūt labāk izlasīsim rīt?

Ozols juta, ka viņa acis ir nogurušas un, vājajā gaismiņā lasot nedaudzās rindas, jau sākušas sāpēt. Viņš pārbrauca tām ar roku un iztrausa skropstās aizķērušos valgumu. Jula, ka Olga kvēlo nepacietībā dzirdēt Mitju pieminam viņas dēlu, pastāstām par tā pēdējām gaitām, bet viņam nebija spēka līdz ar Mitjas stāstu izstaigāt ka-ralauku, skatīt pelēkos stāvus, kas ceļas uzbrukumā, piegulst zem ložu uguns, skrien atkal uz priekšu, bet viens otrs sagrīļojas un ļimst. Arī Kārlēns ir starp tiem. Nē, lai paliek šovakar. Arī Olai vajadzīgs atpūsties.

— Izlasīsim rīt, — viņš noteica. — Iesim gulēt.

Viņš palīdzēja Oļai noģērbties, sasedza viņu, tikai tad

apgūlās ari pats. Kādu laiku viņi gulēja klusēdami, gaidīdami, lai otrs iemieg pirmais. Bet miegs vairījās no viņu spilvena, un drīz viņi saprata, ka abi skata vienas un tās pašas ainas, ko atmiņa velk ārā no dārgumu kastītes, kur tās glabājas neskatītas un necilātas, ja tuvi cilvēki dzīvo kopā, bet rāda tad, kad kādu aizrāvusi nāve.

— Vai tu atceries, kā Mirdza priecājās, kad Kārlēns pirmo reizi pasmaidīja? — ierunājās Olga. — «Bālltis mcjas!» viņa steidzās mums stāstīt.

— Un vai tu atceries, kā viņš sāka kājām iet? — viņa turpināja. — Iet un klūp, bet, kad es gribēju pieturēt, tad dusmīgs pretim. Vajag pašam iet!

«Vai atceries, vai atceries?» — tā sākās katrs teikums. Jā, jāpierod, ka viss, kas saistās ar Kārlēnu, vairs būs tikai atcere, atmiņu grāmata, ko klusās stundās pāršķirstīt. Rīt, parit dzīve viņus ieraus kūsājošā mutulī, darbs prasīs domas kaut vai ar varu atraut no atmiņu grāmatas, jo dzīve nedrīkst apstāties, darbs nedrīkst palikt nedarīts, cīņa par augšupeju jāturpina vēl spraigāk. Uzvarai tuvojas Sarkanās Armijas pulki, bet, kamēr nebūs izskanējis pēdējais šāviens, vēl daudzas mātes un tēvi saņems tādas ziņas, kā viņi saņēma šovakar. Lai kā tās satrieca, lai pieliec pie zemes, ir jāceļas, ir jāstrādā.

Viņš ļāva Olai runāt, atmiņās izstaigāt vissīkākās taciņas, kas ietas kopā ar Kārlēnu. Viņa nevar nedomāt par savu dēlu, un ir labi, ka to dara, dalīdamās ar viņu. Ar to viņu bēdas ir kļuvušas kopīgas bēdas, kopā viņi nes to smilšu smagumu, kas tagad sedz Kārlēnu.

Pret ritu Olga bija izcilājusi visu atmiņu mantojumu līdz pēdējai dienai, kad dēlu bija aizveduši šucmaņi, lai ierindotu vācu armijā. Kā viņš savaldījies, lai nesāpinātu māti, pa lielu gabalu vēl atskatījies un pamājis sveicienu. Pēdējo . . .

Skaidrāks nekā jebkad, kā toreiz, kad pienāca Kārlēna pirmā vēstule ar ziņu, ka viņš pārbēdzis Sarkanās Armijas pusē, Ozolam pāršalca lepnums, ka viņa dēls atradis ceļu uz tās armijas pulkiem, kas savu durkļu galos nes brīvības zvaigzni. Viņam vajadzēja pateikt to Olgai, lai arī viņa aptvertu, kāds dēls viņiem izaudzis, varbūt pašiem nemanot, bet tomēr tā gara piesātināts, kāds virmoja viņu mājā.

— Olīt, mūsu sirdis tagad ir kā vaļējas vātis, — viņš teica, saņēmis viņas roku un piespiedis savai sirdij. — Un vienīgais balzams ir apziņa, ka nav noticis ļaunāk.

— Kas tad var būt ļaunāks par nāvi? — viņu nesapratusi, ievaidējās Olga. — Pa šo laiku esmu visādi izdomājusi. Lai viņš bez kājām, bez rokām pārnāktu, — es domāju, — man neapniktu viņu kopt, ar karoti barot,, ja pats nevarētu. Bet kaut tikai būtu dzīvs!

— Jā, Oļa, tas nebūtu ļaunākais. Bet kāda pārestība būtu viņam nodarīta, ja viņš būtu kritis tur, otrā pusē. Ja nebūtu paguvis un mācējis pārbēgt mūsu pusē. Man šķiet, viņš izjustu lielu kaunu, ja arī paliktu dzīvs. Tu padomā, kā šucmaņi vāciešu aizsardzībā ņirgājās par viņu, un kādas jūtas varēja viņā trakot, kad šie paši vācieši un šucmaņi viņam iespiež rokās ieroci un saka — šauj uz Sarkano Armiju. Uz ko? Uz savu tēvu, uz cilvēkiem, ko viņš gaidīja kā brāļus. Tu atceries, cik priecīgas bija vēstules, ko viņš mums rakstīja? Katrā vārdā bija jūtams cilvēks, kas atradis savu īsto vietu.

— Es arī tā jutu. ka Kārlītis ir tāds kā lepns, ka uzņemts Sarkanajā Armijā, — atcerējās Olga. — Un vienmēr tāds kā drošs, it kā viņam nekas nedraudētu.

— Pat krist ir vieglāk, ja jākrīt par tuvu, par savu lietu, — turpināja Ozols. — Es tev, Olīt, rīt iedošu grāmatiņas par Knasnodaras jauniešiem, par Zoju Kos-modemjansku. Tu redzēsi, kādas mokas uzņēmušies padomju jaunieši un cik lepni un nesalauzti pratuši mirt.

— Agrāk es vienmēr domāju, ka varoņi, tie ir īpaši cilvēki, vai nu citādi dzimuši, vai citādi audzināti, — Oļa atsāka savu domu. — Bet redzi, par Kārlēnu arī raksta, ka viņš kritis varoņa nāvē.

— Par varoni dažreiz cilvēks izaug vienā mirklī, — atcerēdamies karalauku. atbildēja Ozols. — Dažu cilvēku redzi diendienā, un tev ne prata nenāk, ka viņš var būt varonis. Vienkāršs cilvēks, runā tāpat kā visi, ģērbjas tādā pašā pelēkā šinelī. Bet gadās kāda kauja, un pārnācēji stāsta, ka šis vienkāršais cilvēks ar krūtīm meties uz ienaidnieka ložmetēja stobra, lai uz brīdi to apklusinātu un biedri pa to laiku tiktu uz priekšu.

— Vai Kārlēns arī tā būtu darījis? — kā izbijusies, kā izbrīna pilna iesaucās Olga.

— Ne jau tāda vien ir varonība. Patiesībā gandrīz katrs sarkanarmietis ir varonis. Mierīgas dzīves laikā mēs nekad nevarētu iedomāties, ka cilvēks var gulēt purvā dienas un naktis no vietas, var pārpeldēt platas upes, kur vēl ledus vižņi lēkā pa viļņiem. Man nāk prātā, kā visa

rota smējās par kādu sievu, kas bija atrakstījusi savam vīram vēstuli ar labām pamācībām, lai sargājoties no kāju samērcēšanas, lai biežāk pāraujot. Smējās arī pats vīrs. Tie bija labsirdīgi smiekli, jo nabaga sieva taču nezināja, ka dažreiz mēs gulējām ūdenī nedēļām nepār-ā vušies.

Skaties, Juri, jau liela gaisma! — iesaucās Olga. — Nu jau varētu izlasīt Kārlēna drauga vēstuli.

Nevienu mirkli neaizmiguši, viņi cēlās un ģērbās. It kā viņu nolūku uzminējusi, iznāca Mirdza no savas istabas bāla, ar vakardienas asaru pēdām sejā.

Ozols izņēma Mitjas vēstuli no aploksnes.

— «Dārgie draugi!» — rakstīja Mitja. — «Ja tas būtu manos spēkos, es vēlētos, lai man nav šī vēstule Jums jāraksta, lai labāk Jūsu dēls to raksta manējiem. Vēl vairāk es būtu vēlējies, lai mums ne vienam, ne otram tāda nebūtu jāraksta. Karlušu iedalīja mūsu vadā pagājuša gada decembrī. Sākumā mēs lāgā nepratām sarunāties, bet viņš ātri iemācījās krievu valodu. Mēs iedraudzējāmies. Viņš visiem bija draugs, bet man visvairāk. Tā kā viņš apzinīgi izpildīja visus kaujas uzdevumus, janvārī viņu uzņēma komjaunatnē. Karluša ļoti priecājās par to. Kad mūsu pulkam bija paredzamas niknas kaujas, mēs ar Karlušu norunājām: ja viens kritīs, tad otrs aizrakstīs tā vecākiem. Karluša lūdza, lai rakstot tā: Jūs neraudiet par mani daudz, jo fašisti to vien grib, lai Jūs raudātu. Bet viņiem par spīti nevajag raudāt. Vajag spītēt okupantiem, kur un kā tikai var. Mūsu ābeļu dārzu viņi nozāģējuši, bet Jūs iestādiet jaunu. Un Mirdza lai padara arī to darbu, ko es būtu strādājis kā komjaunietis, ja būtu atgriezies mājā. Tā viņš lika rakstīt. Tā bija liela kauja, kurā viņš krita. Viena no niknākām, kādās mēs bijām piedalījušies. Karlušu aprakām kopīgā brāļu kapā. Karluša krita par Dzimteni, par savu latviešu tautu. Izpildiet viņa pēdējo vēlēšanos. Un ziniet, ka mēs atriebsim Karlušas nāvi, mēs sadosim tiem vāciešiem tā, ka viņi visu mūžu pieminēs. Padomju puikas prot aizstāvēt savu Dzimteni, jo nekur citur nav tādas zemes kā mūsu zeme. To es gan tagad varu sacīt, kad esmu ārzemes redzējis. Novēlu Jums visu labu. Mitja.»

Kaut gan mātei bija svēts katrs vārds, ko dēls izteicis pēdējā novēlējumā, pirmajā bridi viņa nevarēja novaldīt asaras.

Ozols pārdomāja Mitjas vēstuli. Mazie vanadzēni — viņi taču ne viens, ne otrs nedomāja, ka būs jākrīt, vismaz neticēja tam, kā netic neviens kaujinieks. Tādu pieļāvumu un norunu viņi pielaida tikai tāpēc, lai viens otram un paši sev iestāstītu, ka nāves nebaidās, ka ir izauguši līdz varonības un upurēšanās gatavībai. Lai tomēr paldies abiem puišiem, kas pirms kaujas domājuši par saviem tuviniekiem, norādījuši mātēm, kā pārciest sāpes un dzīvot tālāk bez dēliem, lai būtu savu dēlu cienīgas. Lūk, Oļa jau noslauka asaras, grūti viņai ir neraudāt, bet viņas sejā sāk viesties rosme, vēl nenoteikta apņemšanās izpildīt dēla novēlējumus — ar nevaimanāšanu un darbu spītēt vāciešiem — dēla slepkavām.

Olga slepus paraudzījās virā it kā baidīdamās, ka tas pārmetīs viņai vājumu, jo Kārlēns bija licis teikt, lai neraud. Viņa ievēroja, cik pelēka pa nakti kļuvusi Jura seja, kādas dziļas rievas iegriezušās pierē un ap muti, un apņēmās — nē, es savaldīšos vismaz viņa klātbūtnē, ja nu citādi nevarēšu, tad paraudāšu klusībā, lai viņam nav vēl arī manas bēdas jānes.

Mirdza bija klusi izslīdējusi no istabas un aizgājusi slaukt govi. «Redz, kā viņi abi mani žēlo,» domāja Olga. «Juri visu nakti izmocīju ar savu runāšanu. Varbūt būtu kaut brītiņu aizsnaudies. Viņam taču grūta diena priekšā — atkal kāda sapulce. Jāpagādā brokastis.» Tagad tikai viņa iedomājās, ka vakar neviens neēda vakariņas un Jurim laikam plītī glabājās arī iepriekšējās dienas pusdienas, jo viņš visu dienu bija prom. Tā nevar, ja grib dzīvot, un jādzīvo ir, jāstrādā, jāstrādā. Darbs būs arī zāles sāpošajai sirdij.

Viņa sāka rosīties, apkopa istabu, iekūra plīti, uzlika brokastis. Diena iegāja parastajās sliedēs. Tā vajag, tā jābūt, dzīvajiem jādzīvo.

Promiedams Ozols noķēra Mirdzu vienu un pamācīja, lai vēstuli noglabā. Un lai necenšas mātei katru darbu raut no rokām ārā. — Lai strādā līdz nogurumam, — viņš teica, — tas būs labāk nekā sēdēt un lauzīt rokas. Labi, ka viņa tā tika pirmajam mirklim pāri. Es baidījos ... — viņš nepateica, no kā baidījās, bet Mirdza saprata. Viņa pati baidījās, ka māte pilnīgi saļims vai pat sajuks prātā, bet viņa bija saslējusies maigā spēkā, it kā ar visu dvēseli nojautusi, ka Lielā Tēvijas kara cīnītāji nemirst, tie dzīvos mūžīgi tautas darbā un izkarotajā brīvībā.

*

Uzausa 9. maija rīts. Cilvēces vēsturē neaizmirstams rīts. Gaidīts gandrīz četrus gadus, garus moku un nāves pilnus gadus. Tik daudz par to domāts un sapņots, miljoni par to cīnījušies, galvas nolikuši. Lai mūžīga slava viņiem, cēlajiem varoņiem, kas krituši cīņās par Dzimtenes godu un neatkarību!

Tajā rītā jau agri no apriņķa uz visiem pagastiem pa telefona vadiem skrēja lepna un priecīga vēsts: «Vācija kapitulējusi! Vācija uz ceļiem!» Pēterim Vanagam to pateica pasta priekšnieks Kadiķis, kas šo ziņojumu saņēma no partijas apriņķa komitejas. Bet, tiklīdz viņš bija nolicis klausuli, kad skanēja jauns zvans un komjaunatnes apriņķa komiteja savienojās ar izpildu komiteju un paziņoja to pašu Zentai. Divi cilvēki — Pēteris un Zenta — steidzās viens otram pastāstīt svarīgo vēsti un saskrējās krūtīs.

— Pēter! Vai tu . . .

— Zenta! Es tev . ..

— Nē, es tev pastāstīšu!

— Vācija . . .

— Vācija kapitulējusi!

Tikai tagad Zenta pamanīja, ka Pēteris ir viņu apskāvis ap pleciem un viņa skatās uz augšu divās pelēkās, dzirkstošās acīs, kurās starp prieka liesmiņām virmoja aizvadīto, kara ugunīs sadegušo dienu pelnu atliekas. Viņa aizmirsa, ka par ilgu skatās šajās acīs. Katrā ziņā ilgāk, nekā to atļautu pirmais prieka skurbulis par sengaidīto un tomēr it kā nejaušo vēsti. Viņi skatījās viens otrā kā gaidīdami, ka otrs vēl pateiks kaut ko, tikpat sengaidītu un tikpat pēkšņu kā ziņu par uzvaras stundu. Bet, tāpat kā viņi to bija viens otram paziņojuši reizē, aizgūtnēm steigdamies katrs pirmais izteikt divus brīnišķīgus vārdus, tā tagad viņi abi klusēja, līdz Zentai likās, ka tikai viņai šajā mirklī būtu kaut kas ko Pēterim teikt, bet viņam nav vairāk nekā ko vēstīt un viņš ari vairāk neko negaida no viņas. Strauji, pat pārāk strauji, lai nebūtu uzkrītoši, viņa izrāvās no Pētera rokām un, lai pārliecinātu Pēteri, ka ne par ko citu nav domājusi kā tikai par uzvaras vēsti, — un īstenībā viņa ari nebija domājusi, jo tā nebija doma, tikai kāda neskaidra jausma, pat ne vēlēšanās, bet viņai tikai likās, ka Pēteris varētu to uztvert kā domu un vēlēšanos, — tāpēc, lai pārliecinātu, ka, tā uztverdams, viņš maldījies, iesmējās jautri, nebēdīgi, un, ieņemdama apakšnieka stāju, lūdza:

— Vai biedrs priekšsēdētājs neatļautu sekretārei aizvest šo ziņu biedram partorgam?

Un Pēteris, kurš tikko bija turējis apskautus Zentas plecus un nez kāpēc nevarējis tos palaist vaļā, līdz viņa ar strauju izrāvienu atgādināja, ka viņš tos turējis apskautus ilgāk, nekā būtu to varējis darīt uzvaras prieka skurbumā, — Pēteris samulsa un, uz sevi dusmodamies, iekoda lūpā. Viņš pukojās, ka ar savu aizmiršanos varbūt izbiedējis Zentu, viņa var kļūt pret to uzmanīgāka un izvairīgāka, viņu jaukās mācību stundas kļūt vēsas un oficiālākas, zaudēt to klusās sirsnības noskaņu, kādu reizēm izelpoja Zentas istabiņas sienas, vai arī draiskulīgo humoru, kad viņa tam atprasīja uzdevumu. Lai nenotiktu tā, lai Zenta domātu, ka pārpratusi viņa aizmāršību, arī viņš pielāgojās Zentas tonim un tāpat atbildēja ar pretlūgumu:

— Vai biedrene komsorgs neaļautu to izdarīt ierindas komjaunietim Pēterim Vanagam?

— Tu atzīsti mani par savu priekšnieku? — smiedamās noprasīja Zenta. — Tādā gadījumā es pavēlu palikt tev uz vietas.

— Tādā gadījumā es arī izmantoju savas priekšnieka tiesības, — Vanags atdarināja viņu, — un . . .

— Pēter, — Zenta viņu pārtrauca. — šoreiz atļauj iet man! Es tev pateikšu, kāpēc. Man pie Mirdzas ir kāds nenolīdzināts parāds. Kad atbrīvoja Rīgu, es netiku viņai to ziņojusi. Es gribētu vismaz uzvaras ziņu viņai aizvest pati. Kaut gan . . . tagad tas nenotiks tik skaļi, kā mēs priecātos, ja nebūtu kritis viņas brālis.

Bet pagaidi,

— Labi, brauc tu, — Vanags piekāpās. —

norunāsim drusku, kā organizēt mītiņu. Vai Ozols varētu runāt? Man šķiet, viņam būs grūti.

— Varbūt viņš lai tikai atklāj? Jārunā tev, — domāja Zenta.

— Tas nebūs gluži tas, — nožēloja Vanags. — Neprotu tā kā Ozols.

— Man liekas, tādā dienā nav jāmeklē vārdi un loģiski pierādījumi, — sprieda Zenta, — uzvara pati runā un pierāda, kurā pusē bijusi un ir taisnība.

— Es mēģināšu, — piekrita Pēteris. — Bet vajadzētu vairāk runātāju. Ari tev vajadzētu teikt kādus vārdus jauniešiem.

— Es arī mēģināšu, — apsolīja Zenta. — Bet nu vajadzētu izziņot mītiņu. Es paziņošu viņa pagasta gala desmitniekiem.

— Ziņnesis apbraukās pārējos. Noliksim piecos pēc pusdienas, lai paspēj apziņot un sanākt. Tagad visi taupīs zirgus, braukšus nebrauks.

Uz mītiņu sanāca vairāki simti cilvēku. Vērojot tos pa izpildu komitejas logu. Ozolam dūrās acīs, ka lielais vairums ir sievietes baltos un raibos lakatiņos, ir jaunas meitenes kailām galvām, bārdainie veči starp krāsainajām blūzēm un lakatiņiem izskatās kā reti celmi lauku puķu vidū. Vēl retāk starp tām pavīd kāds zaļoksnis koks — vīri spēka gados. Viņš ievēroja Gauženu, un piepeši viņam ienāca prātā, ka izlaidis to no redzes loka. Lauku komisijas vēl nebija pilnā sastāvā, un viņš varētu būt tas, kas pārzina mašīnu lietas, sevišķi rudenī, kad nāks kulšanas.

— Biedrs Salenieks! — pēkšņi viņš izdzirda Zentu priecīgi iesaucamies un atgriezās no loga. Tiešām, tas bija Salenieks, vēl bāls un novārdzis, bet tomēr tik stiprs, ka gāja bez spieķa.

— Es ilgāk nevarēju palikt gultā, — kā paskaidrodams viņš stāstīja. — Vienkārši nevarēju tādā dienā gulēt. Man arī būtu šis tas sakāms. Pa šo laiku sakrājies.

Viņi izgāja pagalmā. Šī vieta, tas pats pagalms, tās pašas vecās liepas, zem kurām stāvēja tie paši ļaudis, Ozolam atgādināja kādu citu sapulci, kas notika pagājušajā rudenī. Pagalms bija tas pats, liepas tās pašas, bet cilvēki it kā tomēr citi. Toreiz vairums acu blenza viņā neuzticīgi, bailīgi atskatīdamies, vai kāds nenolūr, ka viņi atnākuši klausīties boļševikā, nobijušies no paša boļševika, jo vai tad mazums bija biedēti ar visnejēdzīgākajām baumām. Tie, kas šodien bija sanākuši, raudzījās viņā uzticīgi, tiem uzvaras vēji bija izvēdinājuši no galvas pēdējās baiļu paliekas, ka Kurzemē iesprostotie vācieši varētu izlauzties no dzelzs krātiņa un vēlreiz izbradāt viņu druvas un dārzus. Nē, tomēr kaut kur pavīd arī ļaunuma pilnas acis. Tur sēd Dūduma Gusts, droši vien atnācis tikai tādēļ, lai paskatītos uz savu neaizmirstamo Zentu. Viņa lūša acīs bieži mainās izteiksme: paveroties uz Ozolu un Vanagu, tajās zibsnī naida dzirkstis, pagriežoties pret Zentu, tās iegūst tādu izteiksmi kā kaķim, kas labinās ap saimnieci, kad tā nes no klēts gaļas šķēli.

«Vēsturē grimstošas šķiras aizkaltusi atvase,» Ozols gribēja nospļauties. Jāatklāj mītiņš tiem ļaudīm, kas šo dienu uzņem kā gaviļu dienu, ne jau tādiem Gustiem, kas šodien pazaudējuši pēdējo cerību vēlreiz atjaunoties savā lielsaimnieku godībā.

Viņš iesāka ar vārdiem: — Mūsu lieta taisnīga. Ienaidnieks tiks sakauts. Uzvara būs mūsu!

Ozols bija domājis mītiņu tikai atklāt, bet viņš nevarēja nepateikt saviem ļaudīm to, kas tiem par maz bija stāstīts, nevarēja nestāstīt par Sarkanās Armijas cīņām, par latviešu gvardes strēlniekiem, kas ar asinīm izpirkuši savai tautai cienīgu vietu padomju taulu saimē.

Sājā brīdī viņš iedomājās savu dēlu. Skaidrāk nekā jebkad tas nostājās viņa acu priekšā, trīspadsmit gadu vecs, smaidīgs zēns ar pioniera lakatiņu ap kaklu, tāds, kādu viņš to redzēja pēdējo reizi. Arī viņš jau ir nolicis savu galvu, Dzimtenes ežmali sargādams, kritis svešā malā. Viņš juta, ka pats it kā sadalās divos cilvēkos. Tas viens ir tēvs, kam sirds vēl asiņo, tiklīdz domas aizvirzās uz lielā kara laukiem, jo tur guļ viņa dēls, tik tuvu izlauzies pie uzvaras arkas un tomēr to nesasniedzis. Tas otrs ir partorgs, partijas biedrs, kas līdz dvēseles dziļumiem izprot šis dienas nozīmību, kam tā jānovada līdz katra klausītāja sirdij un prātam. Tātad viņam jārunā, jāatvaira sava mīļā puisēna seja, ko skatīt vīzijā ir tik kārdinoši, jo ne vienmēr izdodas to izsaukt atmiņā spilgtu — taču gadi un notikumi brāzuši pāri, lieli notikumi un asi pārdzīvojumi reizēm šķietami izdzēsuši daudz ko, kas agrāk ierakstīts un iezīmēts smadzeņu šūnās.

Ozols sasprindzināja spēkus. Personīgo bēdu rūgtumu nedrīkst piejaukt tautas gaviļu saldmei. «Dusi. manu puisīt, lielajā varoņu pulkā. Jūs esat krituši par nākotni, par sabiedrību, kurā karš vairs nebūtu iespējams. Esat miruši ar tīru sirdsapziņu.»

Viņš pārvilka ar plaukstu pār acīm un pieri un izbrīnījies juta. ka tā norasojusi pilnīgi slapja. Bet vēl nav pateikts viss, vēl viņam jāiekveldina šie ļaudis, lai tie kļūtu diženās uzvaras līdzdalībnieki, lai viņos pamostos vēlēšanās nostiprināt uzvaru, iemīlēt vienīgo brīvības valsti, atdot visus spēkus tās atjaunošanai un augšupejai.

Ozols nobeidza un smagiem soļiem kā pēc visgrūtākā darba atgāja malā un apsēdās uz soliņa. Mītiņa dalībnieku aplausi atplūda līdz viņam kā tālumā pret krastu atsitušos jūras viļņu čala, — kāpēc tie skan. vai tā ir atbalss viņa runai, to viņš nevarēja aptvert. Viņš redzēja, ka uz mājas sliekšņa nostājās Vanags, runāja dedzīgi, reizēm saraukdams pieri, tad atkal visas grumbas izlīdzinājās un viņa seja izskatījās jauna un laipna. Bet runu Ozols nevarēja uztvert, tikai atsevišķi vārdi atlidoja un iespiedās ausīs, un viņam bija par tiem jādomā, lai saprastu to nozīmi. Kad Vanags nogāja no kāpnītēm, viņa vietā nostājās Lauskis un runāja par sēšanu, un viņa zilgani blāvajās acīs vakara saulē vizuļoja patiess prieks, ka «vāciešu un šucmaņu laikam beigas», taisni tā viņš teica, un tas bija tik vienkārši un sirsnīgi pateikts, ka vairāki klausītāji piekrītoši pamāja ar galvām.

Pēc Lauska runāja Zenta. Viņa griezās pie pagasta jaunatnes, atgādināja, ka tieši jaunatne ir tā, kas visvairāk ieguvusi ar vēsturisko uzvaru. Mudināja to mācīties, lasīt, kļūt par īstiem kultūras cilvēkiem. Runāja par varonību. kas var izpausties ne tikai karalaukā, bet arī sasprindzinātā darbā.

Tad uz kāpnītēm nostājās Salenieks. Varēja redzēt, ka grūti viņam nostāvēt kājās, mugura tiecās atspiesties pret durvju stenderi, bet atkal atrāvās no tās.

Salenieks runādams iekaisa. Ozolam nez kāpēc šķita, ka ar savu runu viņš cenšas pārliecināt arī pats sevi, uzspridzināt visus tiltus uz savu pagātni, apklusināt to grauzēju, par kuru stāstīja viņam ziemā. Varbūt arī nolīdzināt to parādu, kādā jutās iekritis, neaiziedams uz fronti.

Liekas, viņš būtu vēl ilgi runājis, bet piepeši kļuva bāls un sagrīļojās. Ozols pietrūkās no soliņa un satvēra viņu pie rokas. Atbalstīdamies uz Ozola pleca, Salenieks noturējās kājās un ļāvās ievest izpildu komitejā, kur saguma uz krēsla.

— Jūs esat lielisks runātājs, biedri Saleniek, — pasniegdams ūdens glāzi, teica Ozols. Tagad mēs jūs biežāk izmantosim. Jums tikai jānostiprina veselība.

— Nez vai pēc šīs dienas vairs būs vajadzīgs, — Salenieks mēģināja jokot. — Gan jau mana mutes palaišana aizies līdz bandītiem, un nākošreiz viņi mani vairs nebrīdinās.

— Tagad labu laiku nav mūsu pusē manīti, — teica Ozols. — Varbūt aizklīduši uz svešu pagastu vai pilsētu un mēģina legalizēties.

— Viss var būt. Bet var arī būt tikai pieklusuši. Katrā ziņā man jābūt gatavam uz visu, — domāja Salenieks.

— Es piezvanīšu rīt uz izglītības nodaļu, lai nosūta jūs uz sanatoriju, — apsolīja Ozols. — Jums ... — viņš nedabūja pabeigt, pagalmā atskanēja priecīgs troksnis, aplausi un saucieni. Ozols piegāja pie loga un redzēja, ka Vanags, Zenta un Mirdza ielenkušas kādu puisi karavīra šinelī bez uzplečiem un velk to uz kāpnīšu pusi. Tas bija Upmalis Valdis, nejauši un negaidot ieradies tieši tik jaukā dienā. Ozols atvainojās pret Salenieku, ka pamet to vienu, un izsteidzās laukā. Tikko paspēja nolēkt no kāpnēm, kad komjaunieši uz tām uzvilka jautri sasarkušo Upmali. Tas apsveica mītiņu, sevišķi no komjaunatnes apriņķa komitejas, un ar dažiem teikumiem izbārstīja tik daudz prieka uz klausītājiem, ka tikai tagad tie, sevišķi jaunie, sāka aptvert, ka šī diena ir gaviļu diena, ka tiešām negribētos pēc mītiņa atkal katram nolīst savā mājā kā alā, gribētos vēl būt kopā, runāt, dziedāt, pat dejot, ko tik sen nebija darījuši, jo visu laiku tas bija licies nepiedienīgi.

It kā uzminēdams jauniešu vēlēšanos, Upmalis pats uzaicināja šo vakaru pavadīt kopā. Bet tad kāds iesaucās, ka nav taču kur dejot, un visi izjuta kā lielu postu tautas nama trūkumu. — Un tiešām nav kur dejot? — pārjautāja Upmalis. — Tad citu neko — brauksim mežā, savedīsim baļķus un uzcelsim. Ar mieru?

Jaunieši smējās, saprazdami joku, bet šovakar būtu bijuši ar mieru braukt arī uz mežu pēc baļķiem. Arī tas būtu tik jautri un pat saskanētu ar mītiņā radīto noskaņu — strādāt, celt. atjaunot.

Šinī brīdī piecēlās Priedes Jānis. Jaunieši pieklusa un ar bažām raudzījās viņā, baidīdamies, vai tikai viņš neizjauks jauko, priecīgo noskaņu. Bet, nevienam negaidot, viņš paziņoja:

Ja gribas dancot, tad varētu zirgu punktā. Pilī viena tāda liela zāle. Emma izmazgāja.

Upmalis sāka aplaudēt, un viņam pievienojās visi jaunieši. Bet Jānis arvien stāvēja, gaidīdams norimstam aplausus, jo viņš vēl nebija paguvis visu izteikt. To ievēroja Upmalis un deva mājienu apklust.

—r Tad muzikants arī turpat būtu. Ivanam ir ermoņika. Un viņš māk spēlēt. — Tā, nu Jānis visu izteicis un varēja apsēsties.

— Zāle ir, un mūzika ir! — iesaucās Upmalis. — Aidā, jaunieši, vairāk nekā mēs nevaram vēlēties! — Viņš iejuka jauniešu barā kopā ar Vanagu, Zentu un Mirdzu, kas neatkāpās no viņa ne soli. Bet pie viņiem lauzās kāds vecs vīrs, kura seja un sirmā bārda caur liepu zariem izspraukušos saules staru rotaļā pati smaidīja kā saule. Tas bija vecais Pakalns, kas nemeklēja Upmali, bet gan Vanagu un, beidzot noķēris to aiz piedurknes, mēģināja pavest nomaļus. Pēterim šinī brīdī tāds vecis likās traucējums. turklāt tas bija vecais Pakalns, kuru viņš bija nosaucis par budzi, par ko vēlāk sapulces priekšā bija spiests atvainoties. Un, lai arī viņš nenēsāja ļaunumu sirdī pret to, tad tomēr viņam nepatika katrs aizrādījums par šo gadījumu, un tāds bija arī pats Pakalns savā veča personā.

Pakalnu bija pamanījis arī Upmalis un laipni pagriezās pret to, ar interesi vērodams, ko teiks sirmgalvis.

— Dēls, vai tu atceries, kā mēs reiz sarāvāmies? — sasodītais Pakalns taisni šodien bija izvēlējies, lai atgādinātu nepatīkamo konfliktu. — Toreiz, kad tu mani par budzi nosauci.

— Tā taču sen aizmirsta lieta! — Pēteris iesaucās nepacietīgi, pat pārāk asi.

— Es, dēls, neesmu aizmirsis, — smaidīja vecais, un Pēteri tas sāka kaitināt. Ja nebūtu te to citu. Zentas un Upmaļa, viņš droši vien būtu atcirtis tam ar jaunu apvainojumu, lai gan īstenībā viņš dusmojās tikai tāpēc. ka Pakalns veco sadursmi atgādina taisni to divu klātbūtnē.

— Es, dēls, neesmu aizmirsis. — mierīgi atsāka Pakalns, nenobīdamies pat no Pētera nervozā žesta, — ka tev toreiz iznāca gandrīz nepatikšanas tāda veca makana dēļ. Es tā kreņķējos vienu laiku. Bet tad domāju, ko es varētu Pēterim laba izdarīt, lai, tā sakot, viņš redzētu, ka man toreiz tā pasūdzēšanās pašam ķērusies pie sirds. Un zini, ko es izdomāju? Es izdomāju noaust dzirnavām siksnu. Tā nu gan mums pašiem vairāk vajadzīga nekā tev, jo tev jau ko malt nav. Bet, redz, no tevis visi tā kā tā prasa atbildību. Tad nu es, kamēr Jurītis gulēja, noaudu. Tur ratos viņa guļ. Nāc saņemt.

— Pēteri, bučo krusttēvam roku! — draišķīgi iesaucās Mirdza, un viņas acis lepnumā mirdzēja, viņa visa bija nostājusies tādā pozā pret Pēteri, kas it kā teica: «Ahā, nu tu redzi, kāds ir vecais Pakalns. Ahā. ka man bija taisnība!»

Pēterim likās, ka viņu kāds pagrūž pret Pakalnu, un, lai nepakluptu, viņš apķērās tam ap kaklu un ar lūpām piespiedās bārdainajam vaigam.

— Tā nu gan ir dāvana Uzvaras dienai! — priecājās Zenta, zinādama, cik ļoti Pēterim sāp dzirnavu lieta.

— Tad ejam apskatīt, — vedināja Pakalns. — Izmēģiniet, vai jel maz ir stipra. Ka neesmu vēl no sapuvušiem diegiem noaudis.

Viņi izgāja uz ielas, kur Pakalna ratos, kārtīgi saritināts, gulēja milzīgs ritulis. Viņi aplūkoja to godbijīgi, bet Pakalnam gribējās jautrības šai brīdī, varbūt arī gribējās, lai redz visi sanākušie, ko tāds vecis vēl var izdarīt. Viņš uzaicināja jauniešus atritināt siksnu un izmēģināt tās stiprumu.

— Kas ir, sastājieties katrā galā pa desmit un ejiet vilkties! — viņš uzsauca, un tas nebija divreiz jāsaka. Dažos mirkļos siksna bija izstiepta visā garumā pāri ielai, un jautri smiekli pavadīja cīkstoņus, kas reizēm paklupa, kad vienā galā stāvošie straujāk parāva stipro audumu.

Uz goda vārda! Tā turēs! — sacīksti izšķīra Upmalis.

Pēc tam siksnu ienesa izpildu komitejā, un īstenībā ļaudis nu varēja iet mājā. Bet. tā kā šovakar uz lauka tik un tā neko nevarēja iesākt un maija vakars bija tik pilns tuvā ziedoņa elpas, un tā kā visi zināja, ka lielgabali beiguši runāt, nāvei izrauta no rokām izkapts, ko tā turpat. četrus gadus bija vicinājusi ne tikai pār karalauku, bet pār katru māju, kas atradās vāciešu joslā, tad ļaudīm negribējās izklīst pa vientuļajām mājām, tie vēl kaut ko gaidīja un, pulciņos sadalījušies, runāja, smējās un atskatījās uz citiem tādiem pašiem čalojošiem un smaidīgiem ļaudīm. Vienīgi kāds klibs vīrs skābi sarauktu seju, nevienā neskatīdamies, spieķīti kā sprīžu metamo uz priekšu svaidīdams, soļoja uz saviem ratiem, atraisīja zirgu, cienīgi ierausās ratos un lēnā gaitā sāka braukt uz māju pusi, bet piepeši, vai nu ko iedomājies, vai īgnumu izklaidēdams, saliecās asā kāsī un iegāza zirgam ar pātagu tik negaidot un sāpīgi, ka tas apcirta asti apkārt un taisīja lēcienu ai* visām četrām kājām reizē. Tas izskatījās tik jocīgi, ka uz ielas iznākušie sāka skaļi smieties un smējās, kamēr braucējs nebija pazudis ielas pagriezienā.

— Duduma Gustam dundurs iekoda! — kāds iesaucās, un jauns smieklu vilnis pāršalca ielu.

— Vai tad zirgs vainīgs, kad pašam kādi kreņķi, — pārmetoši noteica Priedes Jānis.

— Vai tad nāksiet uz muižu dancot? pēdīgi viņš noprasīja jauniešiem, kas grupējās ap Upmali.

— Jā! Iesim! — daudzas balsis gavilēja un lūdzās.

— Iesim visi reizē, — beidzot galīgi izšķīra Upmalis.

No izpildu komitejas iznāca Ozols un Salenieks. Tikai

tagad Upmalis ievēroja, cik ļoti pārvērties viņa kara-biedrs kopš tā laika, kad aizbrauca no apriņķa.

— Tu esi slims ? — viņš līdzjūtīgi apjautājās.

— Drusku saguris, — atbildēja Ozols. — Mirdza tev izstāstīs. Tagad es braukšu mājās. Tu varbūt atnāksi pārgulēt pie mums? — viņš vēl ievaicājās.

Mirdza nenoteikti sastomījās. Viņai gribējās iet jauniešiem līdzi uz zirgu punktu, bet tēva sagurušais izskats, bālums un nopietnība acis atgādināja, ka mājā palika māte, kas šodien visu dienu bijusi viena, un tad nu nevar zināt, ko viņa visu izdomājusi un izraudājusi. Bet, it kā viņas šaubīšanos uzminējis, Ozols teica:

Ej vien, Mirdza. Gan jau Upmalis arī kaut ko pastāstīs. Vai nu visu laiku tikai dejosiet. Mani aizvedīs Sa-lenieks.

Viņš iesēdās pie Salenieka un aizbrauca. Aizbrauca arī Pakalns, sāka izklīst vecākie gada gājumi, bet jaunieši sarindojās pa diviem, pa trim, pa četriem un ieņēma kursu uz zirgu punktu. Upmalim bija mašīna, zaļais vilītis, viņš norīkoja šoferi aizvest Priedes Jāni un vēl dažus uz muižu, lai tie sagatavotu zāli jautro ciemiņu uzņemšanai. Pats viņš palika kājniekos un turējās līdzās Mirdzai, lai uzzinātu par viņas tēva pārvērtību cēloņiem.

Mirdza ievēroja, ka arī Ēriks soļo starp jauniešiem viens pats, ne ar vienu nesarunādamies, gausinātiem soļiem. laikam gaidīdams, ka viņa tam piebiedrosies. Viņš bija uzvilcis jauno uzvalku, ko beidzot izdevies sašūt, tas bija no zaļganpelēkas lauku vadmalas un ar savu krāsu atgādināja vācu mundierus. Jā, atvaļināta sarkanarmieša tērps viņam nepatika, tas bija no kokvilnas, jo viņš taču bijis kareivis un nevienu pakāpi neieguvis. Tas arī nebūtu nekas, bet jaunajā uzvalkā viņš izskatījās tik tipisks saimniekdēls, arī gaita viņam bija lēna un neveikla, un Mirdza juta, ka viņu kaitina ir jaunais uzvalks, ir saim-niekdēla līdzība, ir lēnā gaita, ir tas, ka Ēriks iet viens un gaida tikai viņu, ar citiem neuzsākdams sarunas. Viņš it kā neiekļāvās jautrajā pulkā, kur lielais vairums bija agrāko kalpu un mazmājnieku bērni. Bet tad Mirdza iedomājās, ka Ēriks tomēr bija aizgājis uz fronti un, vai nu daudz vai maz, piedalījies cīņās, un ievainots. Un viņai kļuva žēl, ka viņš iet tāds vientuļš, gribējās pasaukt pie sevis, iepazīstināt ar Upmali. Tomēr to neizdarīja, jo aptvēra, ka viņš tiem garā svešs, viņam nebūs ar tiem ko runāt un viņai bus neērti, ka viņš klusēs vai arī runāsies tikai ar viņu.

— Pastāsti, Mirdza, — kas ir ar tavu tēvu? — interesējās Upmalis, un Mirdza pastāstīja, ka viņas brālis kritis. Upmalis ilgi klusēja, un Mirdzai patika, ka viņš klusē, nemēģina mierināt, nenopūšas, jo tur nu nekā nevarēja darīt. Jāsakož zobi un jāpārcieš.

Zirgu punktā nācējus sagaidīja Ivans ar jautru maršu, kas kājām lika cilāties dejas taktī. Trokšņodami un grūstīdamies jaunie ļaudis iebruka zālē garām Priedes Jānim, kas, vēlīgi smaidīdams, stāvēja kā laipns saimnieks, saaicinājis daudz viesu un neko neņemdams ļaunā, ka tie viņu neievēro.

Ivans ar akordeonu arī pārnāca uz telpām, un tūlīt sākās deja, strauja polka, kas tik labi saderēja ar šīvakara noskaņu. Jaunieši dejoja gandrīz visi, un viņu soļos un kustībās izpaudās karstās slāpes pēc prieka un dzīvīgas rosmes, kas nebija dabūjušas izpausties kara gados, bet kas gruzd katrā jaunietī.

— Tu jau šovakar nedejosi, — kā atvainodamies un jautādams, bet arī kā pašsaprotamu lietu Upmalis teica Mirdzai un uzlūdza Zentu. Mirdza bija paieicīga, ka viņš tik taktiski sapratis viņas izjūtas šovakar, kad kājas kņud pilnas polkas ritma, bet sirds pretojas ļaut tām vaļu, jo katru brīdi atceras Kārlēnu, kas nav sagaidījis lielo Uzvaras dienu.

Kā par nelaimi, Ērikam gadījās tuvoties Mirdzai tieši tādā brīdī, kad Upmalis, tik labi saprazdams Mirdzu, bija pametis viņu vienu un aizgājis dejot ar Zentu. Un kā par nelaimi, viņš nespēja tik smalkjūtīgi izprast Mirdzas šīvakara noskaņu, bet, saķēris viņu aiz rokas, parāva nost no palodzes, uz kuras tā sēdēja, un jautri uzsauca: — Iesim dejot!

Nekad citos apstākļos Mirdzu nebūtu tā nokaitinājusi šāda familiaritāte, taču gluži dabiska starp cilvēkiem, kas viens otram atzinušies mīlestībā, bet pēc tam, kad Upmalis bija uzskatījis par pašsaprotamu, ka Mirdza šovakar nedejos, Ērika aicinājums viņai likās tik rupjš, pat piedauzīgs, ka viņa nevarēja savaldīties un, izrāvusi roku, pateica:

— Es brīnos, kā tu nesaproti, ka šovakar es nevaru dejot!

Tas jau nebūtu nekas, ka viņa tā pateiktu, bet tas, kā viņa teica, skanēja tik vēsi, ka Ēriks sarāvās un, nenoteikti mīņādamies, palika stāvam turpat pie loga. Varbūt viņam vajadzēja izlīdzināt savu kļūdu ar nožēlošanu, varbūt iestāstīt, ka gribējis Mirdzu izklaidēt, bet viņš to nedarīja, un arī viņa acīs nebija redzams, ka būtu izpratis, kāpēc Mirdza tā izturas. Un Mirdzai kļuva neciešama viņa it ka vienaldzīgā klusēšana. Neko nepaskaidrojusi, viņa pietrūkās no palodzes, uz kuras bija apsēdusies, un izskrēja blakus istabā. Viņa palika te viena, nenoteiktu jūtu svaidīta, un tikai tad, kad mūzika ar garu stiepienu apklusa, bet pēc parastā starplaika nesākās jauna deja, viņa iegāja zālē un redzēja, ka Upmalis sapulcējis jauniešus ap sevi un gatavojas tiem kaut ko stāstīt. Ēriku viņa vairs neredzēja un atviegloti apmetās atkal uz savas palodzes, bet viņu ieraudzīja Zenta un aizvilka pie sevis. Upmalis stāstīja par kara dienām, pamazām no lielām, vispārējām līnijām pāriedams uz atsevišķām epizodēm, galvenām kārtām komjauniešiem, to varonīgajām gai-tām un bezgalīgo dzimtenes mīlestību. Viņš prata atrast dzīvu saskari ar jaunajiem zēniem un meitenēm, no kuriem daudzi bija vienos gados ar tiem, par kuriem stāstīja Upmalis, un tagad nožēloja, ka nav paspējuši izdarīt neko tādu, lai arī viņu vārdus minētu Tēvijas kara vēsture. Upmalis stāstīja vienkārši, bez spožām frāzēm, kas bieži vien apžilbina pašus runātājus, bet klausītājus ne-iesilda. Un tikpat vienkārši viņš nobeidza:

— Nu, tagad esam atpūtušies, padejosim, kamēr Ivans spēj raustīt savu ermoņiku. Pēc tam es jums kaut ko pastāstīšu par jums pašiem.

Tas, ko viņš pēc tam pastāstīja, bija stāsts par jauniešiem aizmugurē kara laikā. Par viņu darbu laukos un rūpnīcās. Un tad viņš griezās pie «jums pašiem» un jautāja, vai viņi var ar skaidru sirdi sacīt, ka tajos astoņos mēnešos, kamēr iztriekti okupanti, ir strādājuši tik daudz un tik labi, ka vairāk un labāk nevar strādāt. Neviens to nevarēja apliecināt, jo neko sevišķu taču nebija darījis, un tagad visiem bija pat kauns, ka starp viņiem nav neviena tāda, kas vismaz darbā būtu parādījis vāro-nību. Bet tālāk jau Upmalis teica, ka vēl nav par vēlu, jo, kaut ari karš beidzies, turpmākie gadi tāpat prasīs no tautas varonīgu darbu atjaunošanā un jauncelšanā. — Un kā būtu, ja arī jūs ierindotos varoņu pulkā? — Jautāja Upmalis un sastapās ar daudzu acu pretjautājumu: «Jā, kā to izdarīt?» Un viņš tūlīt paskaidroja, ka katra uzartā un apsētā atmata būs tikpat kā izcīnīta kauja. Ierosināja tūlīt, tepat šovakar, nodibināt jauniešu brigādes, sadalīt tām darbus, lai rīt jau zinātu, kam kurais palīdzēs. Kad brigādes bija noformējušās un izraudzīti brigadieri, viņš ierosināja vēl vienu — iepazīties ar komjaunatnes statūtiem, par ko lai sazinoties ar Zentu Plaudi, un pajautājot katrs sev, vai viņu nevelk kaut kas kļūt par komjauniešu slavenās saimes locekli.

Pēc tāda iznākuma brigādēm vajadzēja vēl dejot, vismaz vienu deju. tā viņi lūdzās Ivanu, bet pēc tam vēl tikai vienu. Mirdza kādu laiku noskatījās, kā Zenta dejo ar Pēteri, bet Upmalis ar Gauženu Laimu, kas arī tagad bija brigadiere. Viņai kļuva skumji un arī vientuļi. Ēriku viņa aizbiedēja, bet nevienam citam gar viņu nav daļas, bez šaubām, tiem jau nav brāļi krituši, viņi var dejot un priecāties, — tik netaisni viņa domāja un, apvaldījusi asaras, atkal izgāja blakus istabā, lai nebūtu jāskatās jautrās sejās un kustībās. Viņa lūkojās ārā pa logu, kur pāri ezeram jau sāka plesties rīta gaišums. Kāpēc viņa te kvern, kāpēc neiet prom? Nevienam viņas nevajag, un arī viņai nav te vairāk ko darīt.

Kāda roka pieskārās Mirdzas plecam, un laipna balss teica:

— Mirdza, tu vienmēr viena? Piedod, ka es tevi tā pametu, bet vajadzēja šo vakaru izmantot, lai jauniešus iešūpotu darbam. Tavs tēvs man piedāvāja naktsmāju. Nakts gan jau pagalam, bet kādu stundu jānosnaužas. Ja tev nav nekas pretim, iesim. Vilīti es atstāšu tepat šķūnī.

Protams, ka Mirdzai nebija nekas pretim iet uz mājām kopā ar Upmali. Neatsvešinājušies, lai nebūtu lieka trokšņa un plosīšanās, viņi izgāja dzidrajā rīta gaisā un soļoja uz māju, ieklausīdamies, ka viņu soļi saskan, it kā viņi jau sen būtu kopā soļojuši ierindā.

21. ODZES KODIENS

Ozols gatavoja pārskatu par savu darbu pagastā. Rīt viņam jādodas uz apriņķi, kur prasīs, kā ir strādājis, vai ir bijis lielās uzticības cienīgs. Ko viņš varēja ierakstīt savā aktīvā, ar ko viņa pagasts izvirzījies starp citiem un cik tālu izķepurojies no posta bedres, kādā to atstāja okupanti, — to visu viņam prasīs. Un cik savādi — visu pavasari un vasaru viņš bija strādājis līdz nogurumam, visur bijis klāt. kur vien kas notiek un kur kam jānotiek, bet tagad it kā nav ko stāstīt par savu darbu, nekas nav paveikts, daudzi pasākumi gan aizķerti, bet nav novesti līdz galam. Pienotavas būvei ļaudis saveda akmeņus un baļķus, bet atdūrās uz cementa trūkumu. Varbūt vainīga bija arī piensaimnieku kooperatīva valde, kas apmierinājās ar atbildi, ka nav, un nemeklēja. Tikai nupat kāds zemnieks ieminējās, ka vajadzējis pašiem izdedzināt kaļķus. Kaut kur esot saglabājies vecs lauku ceplītis, un tik daudz kaļķakmeņu, cik vienai ēkai tikai daļēji saspridzinātiem pamatiem vajadzīgs, varētu turpat cepļa tuvumā sarakt. Bet nupat bija karstākais ražas novākšanas laiks, un uzlikt ļaudīm vēl lieku slodzi nevarēja. Dzirnavas strādāja, tas tiesa, bet viņa nopelns tas nebija. Ja vecais Pakalns nebūtu noaudis siksnu, varbūt tās vēl tagad stāvētu. Elektrības vēl nav, jo no dinamo noskrūvētas un aiznestas dažas daļas, bet ne vecās, ne jaunas nebija izdevies sadzīt. Patērētāju kooperatīva veikals klibo, trūkst tieši to mantu, kas zemniekiem visvairāk nepieciešamas — pakavu, izkapšu, arklu lemešu. Vasarā atvesto pakavu visiem gribētājiem nepietika, bez tam tie bija viena lieluma, un kalēji mocījās pārkaldami. Sāls it kā bija atvesta vajadzīgā daudzumā, un tomēr vēlāk izrādījās. ka to saņēmuši tikai tie, kas pirmie pasteigušies. Vēlākie jau dabūjuši galīgi slapju un sakusušu, bet pēdējiem vairs neiznācis nemaz. Veikala vadītājs, agrākais muižas piparbodnieks, uzrādīja aktu, ka vedot sāls salijusi un daļa pavisam izkususi. Tagad vajadzēja jau būt klāt precēm, ko izdalīt par virs normas nodoto sviestu un olām, bet saņemšana arvien vēl kavējās, un zemnieki jau sāk zoboties, ka solīts makā nekrītot. Vajadzējis labāk vest uz tirgu vai spekulantiem iemainīt pret drēbēm un apaviem. Gandrīz katrs, kam jābrauc šķūtīs, uzstāda prasību, lai taču reiz dodot vismaz pakavu naglas, cik ilgi lai dzēnājot nekaltus zirgus. Dažā mājā tiešām nav palicis nevienas izkapts, lūdzas no citiem jel kādu vecu, sarūsējušu. Droši vien kaut kur ir piebāztas pilnas pažobeles, bet tie neteiks un otram nedos, varbūt tie tieši visskaļākie kliedzēji. Jaunajiem zemniekiem viņš palīdzēja izgādāt valsts aizdevumu, vairāki nopirkuši zirgus un govis, sākuši celt pagaidu būdiņas. Tagad ļaudis pļauj, uz lauka nekas nepaliks, tas tiesa, bet pavasarī daudz zemes palika atmatās. Lai kā rāvās jauniešu brigādes, bet ko varēja izdarīt, ja trūka zirgu. Mašīnu un traktoru stacija uz pagastu nevienu traktoru neatsūtīja, kaut gan viņš pats aizbrauca pie direktora, piespieda to lauzt līgumu ar Miglu un noslēgt ar jaunajiem, kam nav zirgu. Bet, ilgi izgaidījušies solītos traktorus, tie aizgāja painteresēties, kad tas īsti būs, un tur viņiem pateikts, lai negaida, traktori sabojājušies un tik drīz tos nesaremontēs. Ja privātsaimniecībās zeme palika neapsēta, tas vēl ir tikai viens ļaunums, arī, protams, liels— tas mazina tik vajadzīgās maizes daudzumu, bet neapstrādātās valsts fonda zemes ir divkārtīgs ļaunums — tās nedod ražu un ir par iemeslu lielo saimnieku ņirgām: «Lūk, lūk. mums zemi atņēmāt, bet nebija kur likt!» Jā, daudzi bezzemnieki vēl tagad nav pieprasījuši savu zemi. Kad painteresējas, kāpēc, tad dzird tādas valodas, ka neesot vērts iesākt, tik un tā nākošpavasari sadzīšot kolhozos, un ko tad līdzot vienu gadu plēsties, mājas taisīt un savus lopus iegādāt, kad visu atkal noņemšot. Viņam, protams, neviens atklāti tā nesaka, atrunājas ar inventāra un mājlopu trūkumu. Daži atkal iebaidīti, ka angļi un zviedri Latviju nepametīšot boļševikiem, jau vācot kopā karaspēkus un, ja ne vasarā, tad rudenī būšot klāt. Ļaunākais tas, ka viņam šādas runas neviens neuztic, tās uzzina Mirdza no citiem jauniešiem, bet, ja viņš sāk desmitu sapulcēs tās atspēkot. tad visi klusē un dažs pie sevis pat nosmīn — sak, redzēsim, redzēsim, kam vēl būs taisnība. Un tā baumas ložņā un ložņā pa visiem stūriem, bet apmātie ļautiņi turpina kalpot saimniekiem bez līguma un pat noliedz, ka strādā par kalpiem, uzdodas, ka vienkārši īrējot istabu. Daži pat saimnieka govi uzdod par savu, lai samazinātu tam piena sagādes normas. Sāpīga lieta ir dzelzceļnieku orsa pallgsaimniecība Stenderos. Kā tas atkal gadījās, kā ne. bet par tās vadītāju iesēdies neviens cits kā Kalinkas Jānis. Pastāvīgie strādnieki ir viņa sieva, Osvalds Marcinkevičs, vecais Lai viņš un vēl šādi tādi slaisti, kas pastāvīgi mainās. Vai nu tīšām, vai netīšām, bet ļaudis palīgsaimniecību iesaukuši par kolhozu, un tad nu viens otru vedina rādīt, kā izskatoties kolhozos. Ilgi viņš bija Stenderiem staigājis garām ar līkumu, uzskatīdams. ka palīgsaimniecība neietilpst viņa darba rāmjos, bet. kad uzdzirda ļaužu valodas, aizgāja apskatīties. Tur tiešām bija ko redzēt un ko citiem rādīt, rādīt, kā nevajag būt. Kartupeļi līdz lakstu galiem ieauguši nezālēs, kā pavasarī stādīti, tā arī ne reizes nevagoti. Labība tik reta, ka vārpai ar vārpu pa gabalu jāsasaucas. Āboliņš nopļauts, bet tā arī palicis nesagrābts, tagad jaunais atāls cauri izaudzis. Fa to brīvi staigā četras govis, noēdušās tā, ka spīd vien. Pats Kalinka ar Mareinkeviču patlaban bija apbruņojušies ar garām kārtīm un dauzīja no ābeļu galotnēm ābolus, notraukdami tiem līdzi arī mazos zariņus. Uz katra soļa kārtīgajā mājā jūtams vienas dienas saimnieks. — Kā jūs tā nolaiduši savu saimniecību? — viņš nenocietās, īgni nepajautājis. — Kā tā — nolaiduši? — Kalinka nevainīgi atjautāja. — Apskaties mūsu govis — tādu nav visā pagastā! — Tādu govju varbūt tiešām nebija jo nekur citur viņām visu barību nesagrūda priekšā vasarā. — Bet kādi jūsu labības un kartupeļu lauki? — viņš pārmeta, bet Kalinku tas nesamulsināja. — Ko es varu darīt, ka pavasarī man atsūtīja neaugošu sēklu? — tas taisnojās. — Bet mūsu priekšnieks saka. ka labība mums bijusi nebijusi, maizes pietiekot uz kartītēm, galvenais, lai dodot piena produktus. Kā man vēlēts, tā arī daru.

Bet kā jūs norēķināsieties ar valsti par graudiem un kartupeļiem? — Ozols jautāja, un Kalinka rādīja izbrīnījušos seju. — Kas mums ko rēķināties, — tas teica, — kad sagādes aģents saka, ka mēs esot sociālistiska saimniecība un tāpēc no mums neko neņemšot.

Tā tas nu bija, runā ar tādu vai nerunā. Par tādu Ka-linku jārunā citā vietā.

Tas viss bija tik nelāgi, trūkumu un kļūdu bezgala daudz, tā ka pašam jājautā — kāda tad ir bijusi viņa loma šajā laikā? Un viņš nesēdēja savā mājā, nesēdēja izpildu komitejā savā istabā. Visās sapulcēs viņš bija klāt, lielāko tiesu pagasta zemnieku, sevišķi jaunos un sīkos, viņš bija apstaigājis, zināja, kā kuram trūkst, bija mudinājis tiem palīgā komjauniešus un jauniešus.

Ozola domu gaitu pārtrauca klauvējiens pie durvīm. Ienāca Baldiņu māte, priecīgi sasārtusi, un, labdienu pateikusi, bez kāda ievada izvilka no kabatas vēstuli.

— Oļģertiņš atrakstījis, mans dēliņš! — viņa iesaucās. — Esot gūstā kritis. Es ne izrunāt nemāku, kādas pilsētas tuvumā, strādājot zemes darbus.

Ozols apskatīja atpakaļadresi: Medvežjegorska.

— Un tad nu es atskrēju jūs lūgt, — Baldiņiete steidzīgi turpināja, — vai nevarētu uzrakstīt tādu rakstu, lai laiž viņu mājā. Jūsu kundze jau arī zina, kā toreiz viņu ar varu aizveda, toreiz pat, kad jūsu Kārlīti.

— Šaubos, vai tur mans raksts līdzēs, — izvairīgi atbildēja Ozols.

— Ak kungs, kā tad nelīdzēs! Par ko tad Oļģertiņam tagad jācieš? Vai tad viņš vainīgs, ka Sarka) u Vijums ar fllnti viņu aizdzina?

— Baldiņu māt, es ticu, ka tā bija, — apgalvoja Ozols. — Bet reiz nu jūsu Oļģerts iir stāvējis viņā pusē un saņemts gūstā kopā ar vāciešiem . . .

— Bet ko tad viņš varēja darīt? — nepacietīgi pārtrauca Baldiņiete.

— ... tad mans raksts viņam pagaidām palīdzēt nevar, — nobeidza Ozols.

— Vai, kā jūs runājat! — Baldiņiete pārmeta. — Jūs taču esat tajā partijā, lielā amatā, kā tad jums neticēs?

— Esiet pacietīgāka, Baldiņu māt. Jūs vismaz zināt, ka dēls ir dzīvs, varat sarakstīties. Es savu dēlu nevaru vairs gaidīt.

— Bet Oļģertiņu gan vajadzētu laist mājā, — Ozola pēdējo teikumu it kā nedzirdējusi, atsāka Baldiņiete. — Es vairs nevaru viena ar darbiem izplēsties. Mājas arī jāceļ, šovasar tik kā stāvu uzcēlām istabiņai un kūtiņai.

Jumtam naglas nedabūjām. Cik ilgi otra paspārnē mitināsies, nav tas, kas savā mājā. Vajadzēja jau visus latviešus laist mājā, ko viņi tur mokās pa svešumu.

— Bet reiz tie latvieši palīdzēja vāciešiem karot un postīt, tad tagad viņiem daudzmaz jāpalīdz uzcelt nopostīto. Es vēlreiz saku esiet pacietīgāka. Iestādēm jānoskaidro, kāds ir kurais no tiem latviešiem, ko saņēma gūstā. — Ozols mēģināja skaidrot.

— Bet vai viņš vainīgs, vai vainīgs? — Baldiņiete nopūtās.

— Es nesaku, ka viņš vainīgs. Baldiņu māt, — Ozols sirsnīgi pavērās viņai acīs, iedomādamies, ka viņa taču ir māte, kam dēls ir dzīves centrs, tāpēc nekādus vispārinājumus patlaban viņai neiestāstīt. — Bet padomājiet tikai vienu — ja iestādēm patlaban jāizšķir desmitu tūkstošu turpmākās gaitas, tad tās nevar nodarboties ar atsevišķu cilvēku lūgumiem. Ticiet, ka viss nokārtosies un jūsu Oļģertam nebūs jāpaliek gūstā ilgāk par citiem. Ko viņš vēl raksta?

— Saka, ka Laimons laikam palicis pie angļiem. Ak dievs, ak dievs, kad es sagaidīšu savus dēliņus! — Baldiņiete ievaimanājās, neapjauzdama, cik nesmalkjutigi ir tā gausties pret tēvu, kas savu dēlu vairs nekad nesagaidīs.

— Ja nu jūs negribat man palīdzēt ... — viņa vīlusies un pat aizvainota novilka, - tad cita lieta. Ko tad es runāju veltīgi. — Un viņa paņēma no galda vēstuli un rūpīgi ielika kabatā.

— Jūs negribat mani saprast, Baldiņu māt, — Ozols gribēja ieskaidrot. — Ticiet, ka nevienam netiks pāri nodarīts. Bet ļaujiet laiku noskaidrot. Leģionos bija arī tādi, kas brīvprātīgi aizgāja karot pret boļševikiem. Vai tos var laist mājā? Nevar. Viņi savu cīņu turpinās.

— Bet Oļģertiņš negāja brīvprātīgi. Baldiņiete atsāka veco dziesmu, un Ozolam bija jāatmet cerība ieskaidrot viņai notikumu jēgu un loģiku. Viņa aizgāja, izrādīdama sarūgtinājumu par pārestību, kas tiek nodarīta viņas Oļģertiņam.

Pārnāca Mirdza un varēja pastāstīt, ka viņas brigāde šodien nopļāvusi pēdējo Pērkonu Marijas labību. Bet Ozols ievēroja, ka Mirdza ir satraukta, par kaut ko norūpējusies un grib ar viņu runāt par kādu nepatīkamu lietu.

— Saki, Mirdziņ, nebaidies, — viņš mudināja.

Sākas jau atkal, — Mirdza sašutusi iesaucās.

— Bandīti sāk atkal tramdīt cilvēkus.

— Kaut kas nopietns? - jautāja Ozols.

— Ļoti nopietns. Vakar Mailēns vedis rudzus, bet silā iznākuši pretim bandīti, sagriezuši maisus un graudus izbārstījuši. Piedraudējuši, ka tā iešot visiem, kas vedīšot boļševikiem maizi.

— Mailēns ziņojis milicijai? — Ozols īsi ievaicājās.

— Nē. Iebiedēts. Sieva izstāstījusi kaimiņienei, tā atkal tālāk, un tā tas paklusām iet pa visu pagastu. Šodien neviens nav vedis.

Pavasari un vasaru kopš Bauskas nošaušanas bija no viņiem miers, tātad tie slēpušies vai laupījuši kaut kur citur. Vasarā izvestā kampaņa, aicinot mežā sabēgušos nākt āra un ar godīgu darbu izpirkt dezertēšanu no Sarkanās Armijas, pagastā nedeva panākumus. No Rīgas atbraukušie, protams, neslēpa, ka slepkavām jāsaņem sods, bet apsolīja neaizskaramību tiem, kas slapstās pa mežiem okupācijas laika propagandas iespaidā. Ļoti iespējams, ka šie pēdējie dzīvo divkārtīgās spīlēs, — no vienas puses, tiem jābaidās tikt notvertiem kopā ar bijušajiem šuc-maņiem, no otras puses, jābaidās tieši no šucmaņu atriebības, ja izšķirtos par atgriešanos godīgā dzīvē un darbā.

Jā, vasarā bija klusums, ja neskaita dažus laupīšanas gadījumus, ko politisko bandītu vārdā bija izdarījis Laiviņu Rūdis, bijušais pagasta ziņnesis, vēlākais palīgsaim-niecības rēķinvedis. Noskaidrot, vai tos visus izdarījis viņš, neizdevās, — puisis uzrāvās kādās mājās iznīcinātāju grupai, kas viņu bēgot nošāva. Bet, tā kā laupītājs visās vietās bija apmēram vienādi izrunājies, varēja spriest, ka tas viņš pats vien bijis.

Bet šinī gadījuma nebija laupīšana, te bija skaidrs nolūks iebiedēt zemniekus, lai jauktu sagādes plānu.

Piepeši kaut ko iedomājies, Ozols teica Mirdzai:

— Es nebraukšu uz apriņķi rīt, bet parit.

Otrā rītā Ozols aizgāja uz izpildu komiteju. Bezbēdīgi smaidīdams iegāja pastā un aprunājās ar Kadiķi. Pēc tam devās pie telefonistes Rasmanes un palūdza savienot viņu ar apriņķi. Gaidīdams sarunu, viņš aplūkoja Maigu, vērodams krasās pārmaiņas viņas ārienē. Acīs vairs nebija agrākās šķelmības, sarunu atzīmējot, tās pavērās viņā nopietnas un lietišķas. Mati gludi saglausti, ar celiņu vidū, vienkārša vilnas kleita, kokvilnas zeķes un klikatiņas ar koka zolēm — tāda tagad izskatījās Maiga. Kadiķis zināja stāstīt, ka viņa it kā ļoti nopietni mācoties partijas vēsturi un reizreizēm griežoties pie viņa pēc konsultācijām. «Iemācās viņa daudz ko gandrīz no galvas, bet, kad es aizķeru kādu jautājumu, kur vajadzīga izpratne, tad viņas galviņa nav spējīga izlobīt jēgu,» — tā viņš teica. Ozolam nebija ilgi jāgaida; savienojies ar apriņķa komiteju, viņš paziņoja, ka izbrauks parīt agri no rīta, un uz jautājumu, kā iet pa pagastu, atbildēja, ka labi. Visi, cik vien var, raujas ar pēdējā vasarāja pļaušanu, pa daļai jau nokūluši ziemājus un ved uz sagādes punktu.

Viņš pateicās Maigai par sarunu un iegāja izpildu komitejā. Vanags bija sadudzis — pagājušajā naktī viena kuļmašīna sabojāta. Rudzu kūlī gadījusies rokas granāta — tā spriežams no sprādziena apmēriem, — sadragājusi trumuli un ievainojusi iekšā laidēju rokā. Tā bija acīm redzama ļaunprātība, bet ko lai vaino un kā lai vainīgo noķer — jā, tas nebija tik vienkāršs uzdevums. Šodien pie kuļmašīnas remonta strādā Saulītis ar saviem kalējiem, bet vairākas dienas tagad jāzaudē.

— Visur viņi pinas pa kājām. — sūrojās Pēteris. — Bet, kad darbs neiet tā, kā vajadzīgs, ļaudis vaino mūs.

— Mēs arī esam vainīgi, — atbildēja Ozols un uz Vanaga jautājošo skatu papildināja: — Jā, vainīgi, ka neesam paguvuši šos pinekļus novākt. Sis pats Mailēns — gribēja laikā norēķināties ar valsti, bet, lūk, nevarēja. Graudi tagad izbārstīti uz ceļa, un viņam būs jāved otrreiz, gluži dabiski viņš un tāpat citi var prasīt, lai valsts gādā par drošību. Katrs atsevišķi cīnīties pret bandītiem nav spējīgs.

Vanags klusēja. Varēja redzēt, ka viņam ar savu straujo raksturu, ar nevaldāmo naidu pret budžu un šucmaņu paliekām, kas traucē darbu, grūti uzņemties līdzvainību viņu neģēlībās.

— Tā ir, Pēter, — Ozols vēlreiz uzsvēra. — Bet ilgt viņi vairs netrakos. Kad atgriezīšos no apriņķa, ķersimies tiem cekulā tā, lai put. Ar šo dienu es mēģinu to kampaņu ievadīt. Tu nozīmē man šķūtniekos Dūdumu Gustu. Viņš vedīs uz apriņķi arī aptiekāru. Tas jau sen prasās uz apriņķi, tikai, zirgus taupīdami, mēs gribējām braucienu apvienot ar kādu citu.

Otrā rītā Dūdums veltīgi iebrauca Ozolu mājā. Viņam pateica, ka Ozols, lai nebūtu ceļā jākavējas, pavisam agri aizgājis uz mašīnu un traktoru staciju, kur Dūdu-mam jāpietur un viņš jāuzņem. Gusts noņurdēja, ka tagad, darba laikā, «veltīgi trenkājot cilvēkus», grieza zirgu apkārt un aizbrauca. Pie mašīnu un traktoru stacijas Ozols viņu jau gaidīja.

Gusts, kā parasti, bija saīdzis. Toties runīgs bija aptiekas pārzinis, kam pret Ozolu nebija ļaunuma.

— Bez jums gan, biedri Ozol, nevienu stundu nevar iztikt, — mēļoja aptiekārs. — Pat ceļā skrien pakaļ.

— Kur tad? — iesaucās Ozols un tīšām atskatījās atpakaļ.

— Tad ne jau te. Pirmīt mēs braucām pa silu, tā iet viens vīrs. Prasās, lai pavedot gabaliņu. Bet mēs sakām, ka zirgs nostrādāts, tālu jābrauc, nevaram ņemt. Tā šis prasa, vai biedrs Ozols mājā palicis? Šis vakar dzirdējis, ka braucot uz pilsētu. Esot gribējis vēl parunāt, šim esot nepareizi uzliktas nodevas. Tad mēs iežēlojāmies un teicām, lai sēstas arī. aizvedīsim līdz traktoru stacijai. Bet apdomājās, ka tas esot par tālu, liels gabals jānāk atpakaļ, pagaidīšot labāk, kad pārbraukšot. Vēl izprasīja, cik ilgi jūs palikšot. Tā ka nu tikai gaidiet ciemiņu.

— Ko tad viņš tik vēlu apķēries, — atteica Ozols, domādams, ka pareizi vien darījis, mezdams likumu caur kaimiņu pagastu uz MTS.

Aptiekārs vēl pļāpāja kādu brīdi, bet tad sarunas iz-sīka. Gusts drūmi klusēja, reizēm nolamādams zirgu, kas griezās malā, lai paķertu kādu ceļmalas smilgu.

— Saimnieks laikam nav šorīt barojis? — Ozols piezīmēja, lai uzsāktu sarunu.

— Pa kuru laiku tad barosi, kad bez saules jāizbrauc, — Gusts atcirta.

— Latvieši taču paraduši agri celties, Ozols tīšām zobojās.

— Jā, tad, kad bija jāiet muižas rijas kult. — Gusts dzēla pretim.

— Un vēlāk šī paraža pārgāja uz puišiem un meitām, kas kalpoja saimniekiem, Ozols turpināja uzsākto toni. — Trijos četros cēlās zirgus barot.

Gusts spītīgi apklusa.

— Sakiet, — kāpēc jūs vienmēr tik drūms? — Ozols uzdeva tiešu jautājumu.

— Par ko tad lai tagad priecājas? — Gusts atbildēja ar īgnu pretjautājumu.

— Kaut vai par to, ka karš beidzies.

— Manis dēļ jūs varējāt karot vai desmit gadu, — Gusts atņurdēja.

— Tas par ilgu, tas par ilgu! — iesaucās aptiekārs.

— Tas pats jau bija par ilgu. Cilvēki sāka slimot, tā ka zāles vien nepaspēju salaistīt. Kādas visādas sērgas nebija ievazātas. Tas pats izsitumu tīts. To nu gan tikai vācieši ievazāja.

Ko tad lai viņi dara, kad krievu zemē ar utīm aplipuši, ņirgājās Gusts. — Lai nu ar citu kā, bet ar tām viņi bagāti.

— Bet, ja nu jūs sakāt, ka cita viņiem nebūtu bijis, ko tad vācieši tur līda? — ar visu seju pagriezies pret Gustu, katru vārdu uzsvērdams, teica Ozols.

— Vai es zinu, vai man jāzina, kas man par daļu! piepeši Gusts sāka dusmīgi vairīties no atbildes, laikam sapratis, ka savā naida prot boļševikiem kļuvis par daudz atklāts un aizmirsis, ar ko runā.

— Jūs, Dūdum, parevidējiet, vai jums galvā nav palikušas vāciešu utis, — Ozols pasmīnēja. — Varbūt tāpēc jūs par visu kasāties?

Gusts spītīgi klusēja. Klusēja arī Ozols, domādams, ka tādi Gusti gan laikam, tāpat kā kuprīši savu kupri, līdz nāvei nēsās naidu un iegulsies ar visu kapā. Nav ne tādu jūtu, ne tādas loģikas, ar ko viņiem piekļūt un pārliecināt. Pati dzīves loģika viņiem neko neiestāstīs. Pat noslēpt viņš nespēj savu naidu. Nu, jo mazāk bīstams tāpēc, ka atklāts.

Viņš ļāva Gustam klusēt līdz pašai apriņķa pilsētai.

Tajā pašā vakarā Ozols aizgāja pie sekretāra Rende-nieka. Izstāstīja tam visu par sava pagasta dzīvi, un šis stāsts neiznāca optimistisks.

Rendenieks klausījās uzmanīgi, nepārtraukdams Ozolu, līdz tas bija izteicis visu, ko sagatavojies teikt.

— Es tev pateicos, — pēc klusuma iestāšanās viņš teica, — par atklātību. Man tomēr jāsaka, ka tu esi daudz strādājis un labi strādājis. Par tavu pagastu man tomēr ir labākas ziņas nekā tev pašam. Tev, piemēram, jaunie zemnieki ir apsējuši ar pašu pagasta sēklu. Ir saņēmuši aizdevumus un iegādājušies mājlopus, kaut arī ne tik daudz, kā vajadzīgs. Ir priekšzīmīgs zirgu punkts, kaut arī neliels. Ir mundra jaunatne. Un, galvenais, zemnieki nav sarūgtināti par tevi un Vanagu. Šodien es dzirdēju dažādas atskaites. Arī lieliskas. Bet taisni tās mani nesajūsmināja. Tā vien liekas, ka stāstītājs cenšas man no acīm nolasīt, ko es labprāt gribētu dzirdēt, un stāsta to, kam vajadzētu būt. Kam man tas vajadzīgs? Tā mani, pašam negribot par meli pataisa, jo uz jūsu ziņojumu pamata man jāatskaitās Centrālkomitejai.

— Es teicu, tu esi strādājis daudz un labi. — pēc mirkļa turpināja Rendenieks. — Bet tūlīt es teikšu, ka tu esi arī slikti strādājis. Tāpēc, ka tu esi centies viens pats visu padarīt. Tev ir dedzīgs izpildu komitejas priekšsēdētājs, stipri ātrs, jā, bet tu esi viņu it ka nobīdījis malā, katram pasākumam viņš iepriekš izprasa tavu atļauju, tā sakot. Tev pagastā ir daudz krietnu cilvēku, bet tu neliec viņus darbā. Viņi pierod visur gaidīt tavus rīkojumus, neiegūst patstāvību. Lūk, tā ir tava kļūda. Tāpēc tu žēlojies, ka maz padarīts. Šai kļūdai uz pēdām seko otra - tev neatliek laika politiskajam masu darbam. Tu saki, ļaudis tic baumām? Bet kāpēc?

— Kā lai atspēko absurdu? Ja cilvēki tic tukšiem apgalvojumiem? -— domāja Ozols.

— Protams, ar pretapgalvojumiem vien neatspēkosi, — atbildēja Rendenieks. — Tāpat kā dievticīgos nepārliecināsi ar apgalvojumiem, ka dievs ir izdomāts. Reliģijas absurdam jāliek pretī zinātne. Tāpat tev baumu absurds jāatspēko ar politiskās izskaidrošanas darbu.

— Saprotu, — atbildēja Ozols. - Bet šovasar zemniekiem ir bijis tik daudz darba, ka vienkārši neatlika laika

mācīties, ja arī kāds ļoti vēlētos. Pat man pašam nav bijis laika. Labi, ja pagūstu avīzes un žurnālus izlasīt.

— Arī sekas no tās pašas tavas kļūdas, par kuru jau runāju. Un, ja tu domā. ka pienāks tāds brīdis, kad varēsi visus zemniekus sapulcināt kā skolā, tad es teikšu, ka tik drīz tas nepienāks. Jāizmanto katra sastapšanās, kopīgs darbs, lai ievilktu viņus sarunās tā, ka tie paši taisītu slēdzienus, vai arī, ja tu tos taisi, lai tie būtu tik skaidri, ka saprotami vienkāršam prātam, tādiem, kas vēl pat marksisma ābeci nav sākuši mācīties.

Vai tu par partijas pirmorganizāciju pagastā jau esi domājis? — Rendenieks pēkšņi pārgāja uz citu tematu, kas gan īstenībā bija iesāktās sarunas turpinājums.

— Nav tādu sagatavotu cilvēku, — Ozols atbildēja. — Pat Vanagam nav vēl tādas gatavības.

— Uz gatavību būs ilgi jāgaida, — aizrādīja Rendenieks. — Apskaties cilvēkus, vai tie savā būtībā godīgi, izskaidro tiem partijas mērķus, vai viņi tos izprot, vai gatavi sekot un vai spējīgi augt uz augšu. Bezpartejisko aktīvs tev liels?

— Ir viens otrs, bet vēl nevarīgi, — atzinās Ozols. — Tagad saprotu, kāpēc man visu laiku bija tāda sajūta, ka vienmēr kaut kas paliek neizdarīts. Biju aizmirsis pašu galveno. Esmu tev ļoti pateicīgs par šo sarunu.

— Man būtu vēl tāds uzdevums tev, — Rendenieks vilcinādamies atsāka, — īstenībā ne uzdevums, bet lūgums. Apskaties kādreiz savos kaimiņu pagastos, kas tur notiek. Lūk, N. pagasts. Partorgs godīgs cilvēks, bet īsti nepazīst lauku dzīvi. Varbūt tu vari viņam palīdzēt. Tad X. pagasts. Partorgam drusku neuzticos. Stipri rožainas ainas mālē man acu priekšā. Vienreiz pat izteica tādas domas, ka mācīties viņam nevajagot. Kas cēlies no proletāriešiem, tam pareizs instinkts esot iedzimts. Tur arī izpildu komitejas priekšsēdētājs ir partijas biedrs, iestājies pagājušajā rudenī, tūlīt pēc mušu atgriešanās. Mani ļaudis, kas tur bijuši, stāsta, ka ļaudis esot drūmi, tādi kā iebiedēti, uz jautājumiem neatbildot un paši neko nejautājot.

Viņš runaja vel ilgi, un, jo ilgāk viņš runaja, jo skaid-

rākas Ozolam kļuva tā darba līnijas, kuru strādāt viņu bija sūtījusi partija.

Bija jau nakts, kad Ozols iegāja kādā iestādē, ar kuru viņam vajadzēja pārrunāt bandītu izkūpināšanas plānu. Tikai ap pusnakti viņš nokļuva pie Upmala, lai pārgulētu nakti. Kad Ozols bija pastāstījis par bandītiem, kas atkal kļuvuši aktīvi, Upmaļa seja apmācās. — Un kā tad Mirdza? Palika mājā viena ar māti? — viņš nobažījies iejautājās. — Dažos pagastos bijuši gadījumi, kur bandīti aktīvākās komjaunietes aizved līdzi uz mežu. Kas ar viņām tur notiek, nav zināms. — Un viņš sāka nemierīgi staigāt pa istabu, bet rēta viņa vaigā piesārta un izskatījās uztūkusi.

Karsts vilnis iesitās Ozolam galvā. Pats viņš šorīt bija gājis piesardzības taku, neizdomādams līdz galam, ka bandīti savas atriebības darbu var pastrādāt ar viņa ģimeni. Kaut kā bija pieradis, ka Mirdza iet patstāvīgus ceļus, nav vairs sargājams cālēns. Vanags bija iemācījis komjaunietes rīkoties ar ieročiem. Automāts palika Mirdzai, pats paņēma tikai revolveri. Bet tomēr, ja bandīti ir vairāki, ko viena meitene var izdarīt?

Arī Ozols nevarēja nosēdēt uz vietas. Piecēlies viņš staigāja pa istabu tāpat kā viņa karabiedrs.

— Zini ko, — Upmalis pēkšņi iesaucās. — Braucami Tūlīt! Šoferi līdzi neņemsim, iztiksim paši.

Viņš izsauca mašīnu, un viņi sāka braukt. Vilītis lidoja pāri bedrēm, kas bija līdzinātas un atkal izsistas izbrauktajos kara ceļos. Bet Upmalis turēja stūri cieši, žņaudza to. ar krūtīm sagumis uz priekšu kā motociklu sacīkšu braucējs. Viņi nerunāja ne vārda, tikai ceļu sazarojumā Ozols pieskārās Upmaļa rokai, juzdams, ka tās muskuļi sasprindzināti kā savilktu stīgu mudžulis, un teica: — Brauksim pa kreisi. Pa silu ne.

Vilītis paskrēja pa labi, iekaucās, ar lēcienu pārsviedās pa kreisi un turpināja ceļu, ne mirkli nesamazinājis ātrumu. Tā viņi izjoņoja cauri miestiņam un tuvojās Ozolu mājām no otras puses, nekā šorīt bija izgājis Ozols. Pie vārtiem, kas stāvēja pusvirus, vilītis kaukdams apstājās. Logi bija tumši, mājā un pagalmā klusums. Ozols smagi ierāva plaušās gaisu un, piegājis pie loga, sāka klauvēties.

— Runā taču! — iesaucās Upmalis. — Citādi pats pārbaidīsi cilvēkus.

— Oļa! Tas esmu es! Atver durvis! — sauca Ozols, pēc tam sekojošā klusumā ieklausīdamies, ka viņa sirds dun kā skrejoši soļi.

— Tēt, tu tas esi? — no kaut kurienes, turpat pagalmā atskanēja Mirdzas balss.

— Jā, Mirdza, man palaimējās atbraukt, — atsaucās Ozols, pēkšņi aptverdams, ka uztraukums bijis lieks. Gribējās smieties, bet Mirdzas tālākais teikums viņu atkal nobiedēja.

Tev vajadzēja agrāk atbraukt. Nu jau ir par vēlu.

— Kā par vēlu? - viņš nesaprata, bet tad likās skaidrs, ka ar Oļu noticis kas ļauns.

— Viņi aizmuka.

— Kas aizmuka?

— Bandīti.

— Tātad tomēr? — no tumsas atskanēja kāda balss, un tajā bija samanāmas ir bažas, ir prieks, ir apmierinājums, ka viņi, atbraucēji, nav gaidījuši rītu.

— Es nolaidu vienu kārtu ar automātu, un prom viņi ir, — Mirdza lepni paziņoja.

— Bet kur tu pati esi, nāc pie mums, Ozols aicināja un dzirdēja, ka Mirdza nolaiž no kūtsaugšas redeļu kāpnes un rāpjas lejā. Viņa pienāca pie loga, kur stāvēja tēvs, un pa tumsu ar acīm taustīja to otro, kas bija teicis: «Tātad tomēr!» Šo balsi viņa pazina. Un viņai gribējās zināt, kā Upmalis te nokļuvis un vēl nakts otrā pusē.

Durvju bultiņa noklaudzēja, tās atvērās, un uz kāpnēm izstreipuļoja Olga, pa tumsu kādu mētelīti sagrābstījusi un kaut kā uzvilkusi.

— Mirdziņ! Juri! — viņa sauca, un šajos divos vārdos bija ietverta viņas bezgalīgā mīlestība pret meitu un vīru un bezgalīgā laime, ka tie dzīvi, par ko viņa pārliecinājās, abus aptaustījusi. Bet tad arī nabaga sievai spēki bija galā, viņu sāka kratīt auksti drebuļi, un, ar vienu roku pieķērusies stenderei, viņa atslīga uz sliekšņa.

— Iesim iekšā, — Ozols attapās un palīdzēja sievai piecelties. — Nāciet, Valdi un Mirdza.

Istabā viņi iededza lampiņu, un nu Mirdzai vajadzēja stāstīt, kas šonakt noticis un kā.

— Vakar vakarā māti bija pārbiedējusi Salenieka sieva, — Mirdza sāka no paša gala. — Ienākusi garām-iedama jau krēslā un uzdzirdusi. ka tēva nav mājā, sākusi iestāstīt, ka mums nekādā ziņā nevajagot savā mājā gulēt. Piestāstījusi pilnu galvu, kā kurā pusē noticis. Kur partorgs nošauts, kur partorga sieva, kur komjaunieši. Māte dzen mani prom, lai ejot uz Pakalniem vai citur kur, bet pati nenāk, saka, ka viņai māja jāsargā un viņu jau gan neviens neaiztikšot. Nu, tad es paņēmu automātu un uzlīdu uz kūtsaugšas. Bet nevarēju aizmigt. Ap pusnakti dzirdu, nāk no meža puses soļi. Es pielīdu pie lūkas, novietoju automātu. Šie, kā tika pagalmā, tā sāk dauzīties gan pie durvīm, gan pie logiem. Māte laikam bija tā pārbijusies, ka ne skaņas. Sie sāk kliegt, lai atverot ar labu. Viņiem esot reiz jāizrevidējot tas komunistu perēklis. Ja nelaidīšot iekšā, tad mēs abas tur dzīvas izcepšot. Nu, un tad es domāju, kas ir, ir, un laidu vienu kārtu tā labi zemu, lai neķer logā. Sie pakrīt gar zemi kā maisi. Es jau domāju, ka ir beigti, bet pēc brītiņa dzirdu — lien pa puķēm, ka čaukst vien. Es nolaidu vēl vienu kārtu. Atkal klusums. Bet tad viņi uztrūkās un laida ļekas vaļā.

Ak tad tu biji ta šāvēja? beidzot māte atguva valodu, bet pārciestās bailes viņu bija galīgi iedragājušas. Saspīlējuma vietā iestājās tāds nespēks un ļenganums, ka viņa raudāja raustīdamās un pa vidam smējās kā histērijā.

- Vai tad jūs pēc tam neesat tikušās? — brīnījās Ozols.

Nē jau, tas viss notika nupat, pirms jūsu atbraukšanas. Nu, varbūt pusstunda bija gan pagājusi. Es vēl nedrīkstēju kāpt zemē no tik labam pozicijām. Māmiņ, nu neraudi taču! — Mirdza noglaudīja mātes galvu.

Es jau neraudu, es priecājos, — māte šņukstēja.

Tā ilgāk nevar! — iesaucās Upmalis, kas visu laiku bija klusējis, ieplestām acīm raudzīdamies Mirdzā. -— Ja citādi nevar, es aizbēgšu no darba un nodibināšu partizāņu nodaļu cīņai ar bandītiem.

- Nebūs vajadzīgs, Valdi, - Ozols pasmaidīja. — Ir jau norunāts. Ja mūsu plāns izdosies, tad parīt, ak, nu jau gan jāsaka rīt, viņus izkūpinās vai arī tie laidīsies.

Mirdza, mēs ar Valdi ieiesim tavā istabā, kamēr tu palīdzēsi mātei apgulties. Pēc tam ienāc pie mums.

Ko viņi bija iepriekš runājuši, to Mirdza nezināja, bet, kad iegāja savā istabā, abi vecie karotāji viņu sagaidīja nopietnām sejām.

— Kā tu domā, Mirdza, vai uz jums, komjauniešiem, var pilnīgi paļauties? — Ozols viņu saņēma ar jautājumu.

Uz mani, Pēteri un Zentu pilnīgi, — Mirdza atbildēja bez vilcināšanās.

Un uz Maigu? — Ozols pārbaudīdams ievaicājās.

Tu jau manas domas par Maigu zini, — Mirdza izvairījās.

— Un tās nav mainījušās?

— Es nevaru sevi pārvarēt, — Mirdza, kā vainīga juzdamās, atzinās.

— Tad uzklausies mani, — Ozols nolēma atklāt meitai lielo plānu. — Mums ir aizdomas, ka Maiga ir bandītu aģente. Nē, nē, tu nebrīnies un neplet tik platas acis! Es teicu — aizdomas, jo pagaidām nekādu pierādījumu mums nav. Ja tiešām tā ir, tad mums viņas atmaskošanā vajadzīga jūsu, komjauniešu, palīdzība. Bet jums jāievēro visstingrākā klusēšana, un ne <ar vienu vaibstu jūs nedrīkstat nodot, ka tā ir spēle.

Ozols izstāstīja Mirdzai un Upmalim savu plānu, kā reizē ar bandītu vajāšanu izdarīt ari Maigas atmaskošanu. Tam vajadzētu notikt rīt.

Kāpēc rīt? — iesaucās Upmalis. — Pazīstot viņu niķus, esmu pārliecināts, ka nākošnakt viņi mēģinās atkal kādu terorizēt. Tā viņi dara, sevišķi mazās grupiņas. Šauj un iebiedē, bet, kad mana, ka nupat var kļūt par karstu, aizslīd uz citurieni, kur kādu laiku bijis miers.

— Bet ar apriņķi norunāts par rītdienu, — Ozols aizrādīja.

— Es tūlīt aizbraukšu un nokārtošu uz šodienu. Cik tagad ir pulkstenis? Četri? Piecos es būšu tur, — apsolīja Upmalis. — Drošsirdīgā kareive Mirdza, gribi pavizināties? — viņš jokodamies aicināja.

Ej tu pa gaisu! — smējās Ozols. — Tik trakam braucējam es savu meitu neuzticu.

— Zēl gan, — Mirdza nopūtās.

— Ir jau pareizi. Vajag pagulēt. Varbūt vēl šodien lielas lietas priekšā, — Upmailis noteica un atvadījās. — Tātad, ja būs šodien, es zvanīšu! — viņš vēl durvīs uzsauca, bet Ozols ar Mirdzu jau gāja viņu pavadīt.

Kad mašīna bija atrāvusies no vārtu priekšas un svaidīdamās aizjoņojusi pa nelīdzeno lauku ceļu, Ozols saņēma Mirdzu ap pleciem un veda istabā.

— Lūk, kur ir uguns! — viņš teica, domādams par Upmali. Ja mums visi cilvēki būtu tik dedzīgi.

— Tēti, bet kāpēc liek darbā arī dažādus miegamices? Un visādus neprašas un sava labuma meklētājus? — ar sāpēm un īgnumu iejautājās Mirdza.

— Ak Mirdza, vai tu domā, ka mums pret tādiem ir kāda mīlestība? Bet kur tad ir tie cilvēki, patiesībā, cik viņu ir? Ja mēs gaidīsim, kamēr visi būs nobrieduši ideju cilvēki, tad mums vēl gadu desmitiem būtu jāatsakās no sociālisma. Kad tu lasīsi Ļeņinu, atradīsi kādu vietu, kur viņš zobojas par tādiem, kas komunismu grib uzcelt ar «tīru komunistiņu tīrām rociņām». Jāņem cilvēki tādi, kādi tie ir, darbā jāmāca, idejiski jāskolo un, protams, nelieši jāatsijā, — skaidroja Ozols. — Bet nu gan ejam nosnausties. Varbūt mums priekšā karsta diena.

Diena tiešām izvērtās karsta. Kad Ozols ap deviņiem ieradās pie Kadiķa, tas, protams, izbrīnījās, ka viņš jau mājā. Ozols viņu informēja par pagājušās nakts notikumiem un Upmala straujo rīcību un tikpat straujajiem nodomiem.

— Drusku tuvāk skaidrībai arī mēs esam tikuši, — stāstīja Kadiķis. — Aizvakar, kad kļuva zināms tavs brauciens uz apriņķi, man ziņoja, ka Maigas saimniece Lismane devusies kārtējā produktu iepirkšanas kampaņā uz Sarikaļiem. Drīz vien Sarkaliene atsperratos aizlīgojusi uz Miglām un atkal atpakaļ ar kādu gurķu vai kāpostu mučeli ratos. Bet Miglu saimniece pēc viņas aizbraukšanas aizgājusi sēņot un iegriezusies Dūksteniekos, Melnās Rozālijas mājā. Melnie tad nu liekas pēdējais loceklis tajā ķēdē, kas sākas šinī namā. Tā ir māja tieši Lielā sila ielokā, viena pati, un tās saimnieki ir ļaudis, kas par naudu savu māti pārdotu.

. — Vai tad būtu nozīme vairs Maigu pārbaudīt? - jautāja Ozols.

Pārbaudīt varbūt vairs ne, bet tagad, kad esam dabūjuši rokā galus, mums jāliek, lai Maiga un Melnie norāda tuvāk, kurā meža sektorā ir tas odžu midzenis.

Atskanēja telefona zvans. Kadiķis nocēla klausuli.

Hallo! Biedrs Upmalis! Labrīt! Kā? Šodien? Labi. Jūs pats arī būsiet? Nevajadzēja, iztiktu bez jums. Ko? Karot gribas? Nu, tad pakarosim arī. Ak tā, paziņo uz viesnīcu tādam Dūdumam, lai Ozolu negaida. Var braukt mājā.

Saruna noslēdzās.

Tātad jāsāk rīkoties. Ieiesim pie Vanaga. Viņš ir informēts. Zenta aizdomas uzzinās tikai* pēc tam. Steigšus jāsaziņo komjaunieši.

— Mirdzai tūlīt jābūt klāt, teica Ozols.

Mirdza jau bija priekšā un patlaban stāstīja Vanagam un Zentai vakarnakts piedzīvojumus.

— Interesanti tas ir, bet arī baigi, — nodrebinājās Zenta. — Es gan laikam būtu no bailēm stīva un aizmirstu visas Pētera pamācības, kā rīkoties ar automātu.

- Tagad izbeidziet burlaku stāstus un steigšus saziņojiet komjauniešus, — norīkoja Ozols. — Jāierodas nekavējoties. Kam ir velosipēdi, lai brauc šurp.

Drīz vien Mirdza ar Zentu aizsteidzās katra uz savu pusi un pēc stundas bija klāt ar dažiem komjauniešiem. Kadiķis nozuda sava pasta kantori un atbrīvoja Maigu uz sapulci.

Šodien jums ļoti svarīgs uzdevums, — viņus uzrunāja Ozols. Steidzīgi, dažu stundu laikā, jums, jāsavāc kopā visa iznīcinātāju grupa. Es tūlīt nolasīšu sarakstu, uz kuram mājām katram jāiet. Iznīcinātāji lai ierodas ar visām šautenēm, pilnīgā kaujas gatavībā. Un galvenais, tempi, tempi un vēlreiz tempi — kā jums, tā viņiem. Bez tam jums kā komjauniešiem uzticu, ka divas budžu mājas — Sarkaļi un Miglas — jau liek novērotas. Bet, ja arī jūs manāt kaut ko aizdomīgu, tūlīt ziņojiet. Tikai ievērojiet — nevienam ne vārda par to. Es domāju, ka uz komjauniešiem var paļauties.

Ozols nolasīja sarakstu. Viņš centās neskatīties uz Maigu, bet, pārlaizdams acis visiem komjauniešiem, pamanīja viņas acīs metālisku spīdumu, un smalkās nāsis bija ieplētušās ka dzīvniekam, kas briesmu nojautā ošņā gaisu. Noklausījusies savu norīkojumu, viņa piemiedza acis it kā apsvērdama, cik tas viņai izdevīgi, un nomierinājās. Jā, ar savu apgaitu viņa varēja būt mierā — metot divu kilometru līkumu, viņa varēja iegriezties Dūkstenie-kos pie Melnajiem.

Komjaunieši rosījās uz iešanu. Lai aizkavētu Zentu, Vanags palūdza viņai vēl kādu pārskatu, kas tam steidzīgi jānosūta uz apriņķi. Kad visi bija izgājuši un ari Ozols iegāja pie Kadiķa, Vanags uzlika roku pārskatam virsū un teica:

Lai paliek. Man tas nav vajadzīgs. Gribēju tikai tevi brīdināt par Maigu. — Un izstāstīja viņai par aizdomām, kas savijušās ap kādreizējo Zentas draudzeni, un par plānu, kā izlietot viņu bandītu uziešanai.

Tas nu gan nevar būt! — Zenta pārsteigta iesaucās. — Nē, es nevaru ticēt!

Galīgi pierādīts vēl nav, — pieļāva Vanags, — bet drīz jau tas noskaidrosies. Ja viņa būs iegriezusies pie Melnajiem, tad viss ir skaidrs.

Nē, nē, tas nevar būt! Zenta protestēja, satvērusi galvu rokās. Viņu it kā bija pārņēmušas šausmas, ka tik ilgu laiku pie viņas sāniem varētu būt ritinājusies odze un viņa to nav manījusi, tādēļ bijusi pat konfliktā ar Mirdzu. Ja arī vēlāk viņu attiecības vairs nebija tik sirsnīgas, Zentai bija palikusi līdzjūtība pret Maigu, kas viņai likās tik vientuļa sveša pusē, vecākus pazaudējusi un dīvainā kārtā neieguvusi neviena drauga. Pat vainas apziņa viņu reizēm mocīja un pārmetums pret Mirdzu, ka tā tik stingri noslēdzas pret Maigu un arī viņu cenšas turēt tālāk.

Pagaidām neprāto, vai tas var vai nevar būt, — Vanags paskarbi pārtrauca viņas pārdomas. Reiz kas jādara, tad nav laika spriedelēt. Es gandrīz nožēloju, ka tevi brīdināju. Ja jau tev pret Maigu tādas simpātijas, tu vēl varēji gandrīz visu izjaukt.

Zenta paskatījās viņa izbijusies, sasāpināta, ka Pēteris runā tik skarbi. Acis nepaceldama, viņa ielika papīrus atvilktnē, uzvilka jaciņu un izstūma pa durvīm savu velosipēdu. Pēteris vēl noskatījās pa logu, kā viņa aizbrauca. uzreiz uzņemdama strauju gaitu.

Nevajadzēja tā runāt ar Zentu, — viņš pukojās uz sevi un aiz īgnuma iekoda lūpā. Cik grūti viņam cīnīties

pret savu nesavaldību, arvien izskrien pārāk krasi vārdi, kas gan nav jānožēlo pret ienaidnieku, bet nav piedodami pret draugiem. Un tagad tie kā nātres sadzelstīja Zentu, kurai viņš būtu teicis vismaigākos vārdus, ja iedrošinātos. Bet nedrīkstēja. Viņa arvien bija tik mierīga, tik laipna pret visiem un tik jauka un saskanīga, ka viņš pats tās tuvumā jutās kā neveikls lācis. Jā, lācis, kura rokas tvīka pacelt Zentu kā spēļilietīņu, pašūpot un — nelaist vaļā. Bet viņš savaldījās, jo likās, ka, tiklīdz viņa nopratīs, kādas jūtas viļņo uzmanīgā skolnieka krūtīs, tā sāks vairīties, nodrošināsies ar oficialitātes masku. Un tagad viņš . . . Eli, gribējās gailvu triekt pret sienu. Varbūt Zenta visu laiku viņu tikai cietusi, kā komjauniete uzskatījusi par savu pienākumu palīdzēt viņam mācībās, un ja nu viņas pacietībai ir beigas? — Nu, tad tu saņemsi to, ko esi nopelnījis, — viņš iesita ar dūri sev pa pieri.

Pie izpildu komitejas durvīm piestāja kāds vilnis. Tur bija atbraucis Upmalis ar vairākiem vīriem, kas iegāja pie Kadiķa, bet vienu Upmalis ieveda pie Vanaga un lūdza pagaidām apmetināt savā istabā.

Pēc kādas stundas sāka ierasties tuvāk dzīvojošie iznīcinātāji. Vanags tos ieveda sēžu telpā, lai nejaušie apmeklētāji nesaceltu pagastā uztraukumu vai neiznēsātu ziņas, ka gatavojas kāda akcija.

Stundas ritēja uz priekšu, un viens pēc otra sāka ierasties izsūtītie komjaunieši. Nāca klāt saziņotie iznīcinātāji. Ieradās vēl daži vīri, ko šejienieši nepazina un kas meklēja Ozolu. Beidzot bija sanākuši visi, nebija tikai Maigas. Kadiķis, Ozols un Upmalis nervozēja, bažīdamies, ka Maiga varētu neatgriezties pavisam. Ja būtu manījusi pret sevi vērstās aizdomas, baidījusies, ka bandīti var iekrist un pratināšanā viņu nodot, vai citādi mainījusi savus plānus, tad varēja arī atpakaļ negriezties, mēģināt kaut kur noslēpties un pazust.

Zenta jutās apmulsusi cīņai gatavo cilvēku pulkā. Viņai gribējās aiziet uz māju nomazgāties, jo straujajā braucienā bija sasvīdusi. Varbūt tas bija no nepatīkamā satraukuma, kas viņu tirdīja pa visu brauciena laiku. Palūgusi Vanagam atļauju aiziet uz kādu pusstundu mājā, viņa aicināja līdzi Mirdzu. Gribējās ar kādu tuvu cilvēku izrunāties par Maigu, iegūt kādu iekšēju skaidrību. Bet

Mirdzai negribējās ne mirkli būt prom no telpas, kur šķetinājās tik svarīgi notikumi, viņai vajadzēja pašai būt klāt, iznēsāt no vienas istabas uz otru rīkojumus, klausīties Upmaļa pārdrošajos plānos un jūsmot, ka viņš tik aukstasinīgi uztver gaidāmo cīņu, kas nebūt nebūs tik vienkārša. Un tā Mirdza atteicās iet Zentai līdzi, un viņa aizbrauca ar riteni, bet Vanags redzēja, ka viņa brauc tā, it kā nupat iemācījusies braukt. Viņš atkal nožēloja, ka nav ar dažiem sirsnīgiem vārdiem izlabojis savu pirmītējo asumu, bet tā nu iznāca, ka apkārt bija drūzma, un viņš ir tāds lempis, kas neprot ar vienu vārdu, ar balss noskaņu un skatu parādīt otram savas jūtas.

beidzot uz velosipēda atjoņoja viens novērotājs un ziņoja, ka Maiga turpceļā tiešām metusi līkumu un iegriezusies pie Melnajiem. Melnā Rozālija pēc viņas aiziešanas steigusies uz sila austrumu pusi un nolikusi zem priedes saknēm zīmīti. Atpakaļceļā viņa aizturēta, un te, lūk, ir zīmīte, kas atrasta zem priedes.

Zīmīte bija īsa, šifrēta:

«Mīļo bucīti! Šovakar pie manis nenāc. Man daudz darba. Dežurēšu visu nakti. Kad būšu brīva, paziņošu. Sirdspuķīte.»

- Bet Maiga? Kur palika Maiga? — gandrīz izmisis jautāja Ozols.

— Maiga nupat redzēta ieejam Zentas Plaudes mājiņā, — ziņoja novērotājs.

- Tātad steidzīgi ejam viņu apcietināt, — Kadiķis sāka rīkoties.

īss laika sprīdis viņus šķīra no traģēdijas, kas pa to laiku risinājās aiz miestiņa mazajā mājelē, kura vientuļi piekļāvās bērzu birzij upītes līcī, bet uz ceļa pusi bija ieaugusi kuplu ceriņu un jasmīnu krūmu biezoknī.

Pārnākusi mājā, Zenta nomazgājās un pēc mātes aicinājuma piesēdās pie pusdienu galda, kur bija uzliktas ceptas sēnes un kartupeļi. Viņai negribējās ēst, bet, lai māte nerātos, vajadzēja uzlikt uz šķīvja kādu drusciņu.

Māte un meita vēl nebija piecēlušās, kad pie durvīm klauvēja un ienāca Maiga. Arī viņu piesēdināja pie galda, jo vai tad vienu vien reizi Zentas māte bija palutinājusi «bārenīti», kā viņa reizēm to dēvēja.

— Tad nu laikam reiz tā nopietni pieķersies tai lietai? — Maiga iejautājās, cenzdamās ielikt jautājumā arī prieku par tādu nodomu.

— Laikam gan, — Zenta izklaidīgi atbildēja.

— Sen jau bija laiks! — Maiga pastiprināja savu prieku. — Tā taču ilgi nevarēja turpināties! Tā jau var iznīcināt visu padomju aktīvu, — viņa pārgāja sašutumā.

Zentai bija jādomā, ka tā nevarētu sašust spiedze, te ir kāds pārpratums, kas, protams, drīz noskaidrosies.

— Nez vai tūliņ sāksies tā kampaņa? — Maigai gribējās noteikti zināt.

— Ko jūs te runājat tādos pusvārdos? — māte pētījoši paskatījās meitenēs. — Vai tad atkal bandītu gūstīšana notiks, vai? Ne nu noķers, ne kā, pavasarī jau ari iztvar-stījās. Kur tu vilku krūmos noķersi? Ēd taču, meitiņ, — viņa piebīdīja sēņu šķīvi Maigai tuvāk, — nupat šodien salasīju. Es jau domāju, ka tu arī ej sēņot, es, no meža iznākot, gandrīz vai sagrūdos ar tevi. Bet skatos, nē, kurvīša nav. Un tad tu iegriezies Dūkstenieku ceļā, nevarēju vairs ne uzsaukt, ne ar roku pamest.

Zenta satrūkās, kā belzienu saņēmusi. Dakšiņa ar troksni nokrita zem galda, bel viņa pieliecās un, to paceldama, centās apvaldīt uztraukumu, kas sadzina asinis galvā. Tātad tomēr, tomēr!

Viai nu Zenta nespēja izdzēst apmulsuma pēdas sejā, vai tajā atplaiksnījās tīra cilvēka riebums, kad pēkšņi ierauga sev priekšā zemisku neģēli, bet Maiga bija sapratusi. Zenta redzēja, ka viņas acis kļuva ledaini aukstas, stindzinoši stīvas, kā hipnotizēdamas tās vērās viņā, neļaudamas viņai attapties un nomaskēties. «Kā odze! Viņa skatās kā odze!» iekšēji drebēdama, domāja Zenta. Tad Maigas kakls dīvaini izliecās, acīs pazibēja tāds ļaunums kā odzei, kas sagatavojusies lēcienam uz putniņu. Tas viss norisinājās vienā mirklī, tad Maiga pietrūkās un ar neticami ātru kustību iegrūda roku kabatā un tikpat ātri izrāva. Roka pastiepās pret Zentu, kura vēl redzēja tajā sažņaugtu kaut ko melnu un spīdīgu, tad viņai likās, ka kaut kas grūst, veļas un mutuļo, līdz iestājās pilnīga tumsa. Tā bija pēdējā sajūta.

Bet nekas nebija sagruvis, ārā bija gaiša diena, un mazajai mājiņai tuvojās pieci bruņoti cilvēki. Daži ieslēpās ceriņu krūmos, bet divi devās uz durvīm. Viņiem nevajadzēja klauvēties, durvis atsprāga no spēcīga rāviena, un pa tām izlidoja Maiga, kas, nācējus ieraudzījusi, griezīgi iekliedzās:

— Palīgā! Te notikusi slepkavība!

Kā neprātīga Maiga metās cauri milzīgajai balto flokšu dobei, kas pagalmiņa vidū ziedēja visā rudens krāšņumā. Viņa it kā neredzēja atnākušos cilvēkus, bet, arvien vel kliegdama tos pašus vārdus, devās uz birzes pusi, ieskrēja ceriņu krūmu starpā, un te viņu sagrāba spēcīgas rokas un atstūma atpakaļ. Redzēdama, ka.no piecu vīru sprosta neizbēgt, Maiga it kā nomierinājās un šļupstēja:

Tur . . . noslepkavotas . . .

Vanags atrāvās no ielencēju grupas un, uz sliekšņa paklupis, iesteidzās istabā. Uz grīdas asiņu peļķē gulēja Zenta un viņas māte. Neko nedomādams, neko nesaprazdams, viņš satvēra Zentu klēpī, apskatījās visapkārt, kā meklēdams, kur viņu noguldīt, tad tāpat ar visu izskrēja laukā. Citus aizmirsis, viņš gribēja skriet uz ceļa pusi, laikam aiznest Zentu uz savu istabiņu, prom no šausmām, no asinīm, pat nezinādams, vai viņa vairs ir dzīva.

Neprātīgais, ko tu dari! — iesaucās Upmalis.

Tūlīt noguldi viņu gultā. Bet uzmanīgi, lai nesatricinātu! Varbūt vēl ir dzīva?

Tikai tagad Vanags aiplvēra, ka Zenta var arī nebūt dzīva, bet jo uzmanīgāk, kā trauslu, aizlauztu ziedu viņš nesa to atpakaļ istabā un ieguldīja balti uzklātajā gultā,, kas tūlīt sāka krāsoties sarkana. Noteicis tiem trim stingri saturēt Maigu, istabā ienāca arī Upmalis.

— Viņa vēl asiņo, tātad ir dzīva! — viņš iesaucās. — Skrien ātrāk uz miestu un atved feldšeri, to, kas tavā istaibā. Ar visiem pārsienamiem. Nē, paliec, es atvedīšu ar vil uti.

Viņš bija prom ar Zentas velosipēdu, un nepagāja ne desmit minūtes, kad villtis nobremzēja mazajā pagalmiņa. Līdzi bija arī Mirdza, kas uzmeta Maigai naidīgu skatu un kopā ar feldšeri iesteidzās istabā. Asaras rīdama, viņa palīdzēja Zentu atģērbt un redzēja, ka asinis vird no nelielas brūces kreisajos sānos. Feldšeris atrāva pirmās palīdzības paketi, izņēma no čemodāniņa vēl marli un vati un ar Mirdzas palīdzību izdarīja pārsiešanu.

— Liekas, viņa izdzīvos, — viņš mierīgi noteica, pats nezinādams, ka ar šiem vārdiem pasniedza dzīvības balzamu Pēterim, kas nekustīgi, pret sienu atspiedies, stiklainām acīm raudzījās grīdā. Viņš atkal atguva kustību spējas, palīdzēja iecelt gultā Zentas māti, bet feldšeris, paturējis brīdi pie locītavas vecītes ļengano roku, pakratīja galvu un klusu paziņoja:

— Mirusi. Tieši sirdī trāpīts.

Vanags ar Mirdzu palika pie Zentas. Apsolīdamies atsūtīt sievas, kas apkoptu mirušo māti un istabu, Upmalis izgāja, lai aizvestu uz miestu arestanti un tās sargus. Pagalmā viņam vēl kaut kas iešāvās prātā. Viņš pašķirstīja kuplo flokšu dobi un izvilka no tās revolveri, mazu, spīdīgu brauniņu, un noglabaja to kabatā.

Maigu izpildu komitejā ieveda pie šīsdienas kampaņas vadītāja. Ar īsu žestu tas aicināja viņu apsēsties sev pretim. Labu brīdi vērās klusēdams, tad uzrunāja:

— Nu, mežakaķe Milija Reihvalde, iekritāt šoreiz?

— Es nesaprotu, ko jūs runājat, — it kā sagatavojusies tādam jautājumam, dzedri atteica nesenējā Maiga Rasmane.

— Nevar taču būt, ka jūs būtu aizmirsusi savu kristīto vārdu un no tēva mantoto uzvārdu? — ironizēja drošības vīrs.

— Mans tēvs bija fabrikas strādnieks Rasmanis un dzimtsarakstu nodaļā man devis vārdu Maiga, — skanēja tāda pati atbilde.

— Labs ir, par jūsu tēvu nestrīdēsimies. Kas viņš ir, to varbūt zina tikai jūsu māte. Lai gan tirgotāju kundzes ir vistipiskākās mietpilsones, tomēr nav izslēgts arī kāds ekstravagants romāniņš pat ar fabrikas strādnieku, — pratinātājs pasmīnēja.

— Kā jums nav kauna ņirgāties par manu māti! — apcietinātā aizvainoti iešņukstējās un paslēpa acis mutautiņā.

— Jūs pati to iesākāt, — aizrādīja pratinātājs. — Beidziet spēlēt. Vai jūs neredzat, ka neesat vairs uz skatuves? Diezgan ilgi jūs esat apgānījusi varonīgās komjaunietes Maigas Rasmanes vārdu un ar nobendētās meitenes biedra karti pastrādājusi ne vienu vien neģēlību. Aicinu jūs atzīties.

— Man nav ko atzīties, — Milija Reihvalde turpināja šņukstēt. — Es nezinu, ko jūs no manis gribat.

— Kāpēc jūs šāvāt uz Zentu Plaudi un viņas māti? Lūk, to es gribu zināt.

— Es neesmu šāvusi. Viņas bija noslepkavotas, kad es iegāju.

— Ar jusu brauniņu? Ja? — un pratinātājs izvilka no kabatas puķēs atrasto ieroci. — Starp citu, tagad tas ir tukšs, varat nemēģināt to paķert un laist darbā.

— Man ieroča nekad nav bijis, — Milija noliedza.

— Tā? Un šo vēstuli arī jūs droši vien neesat rakstījusi? — viņš izņēma no atvilktnes mežā atrasto zīmīti.

Milija uzskatīja papīriņu un pietvīka. Bet tūliņ viņa nosarkšanu pārvērta jaunas meitenes kautrībā, kad tā ierauga mīļākajam rakstītu vēstuli svešās rokās.

- To es rakstīju ... savam līgavainim, — viņa atzinās.

— Viļumam Sarkalim? — sarkastiski jautāja pratinātājs.

— Nē. Tādu es nepazīstu.

— Kam tad?

Atvainojiet, tā ir intīma lieta, un es varu neizteikties. Man vajadzēja paziņot, lai viņš šovakar pie manis nenāk.

- Nu, labi, pagaidām varam neturpināt. — Drošības vīrs pasauca sargus un lika Reihvaldi aizvest un turēt stingrā apsardzībā.

— Tā ir rūdīta noziedzniece, — viņš stāstīja Ozolam, Kadiķim un Upmalim, kas pēc apcietinātās aizvešanas ienāca istabā. — Tikai nupat noskaidrojām, ka Liepājas apriņķa komjauniete Maiga Rasmane kritusi vāciešu nagos. Pēc drausmīgām spīdzināšanām nobendēta. Viņas dokumenti nodoti Milijai Reihvaldei, tirgotāja meitai, kas aiz sašutuma par savā laikā tēvam nacionalizētiem uzņēmumiem, varbūt arī asus pārdzīvojumus meklēdama, bet vairāk gan aiz naida pret boļševikiem, iesaistījusies gestapo darbā. Specialitāte — provokācijas. Ierasties uz laukiem, it kā bēgot no darba dienesta. Saziņā ar šucma-ņiem likt noprast, ka viņai kaut kas slēpjams, par ko draud vajāšana. Iegūt vāciešiem naidīgi noskaņoto cilvēku uzticību, pat piegādāt tiem komunistisko literatūru un pa-

grīdcs uzsaukumus. Un, kad izošņāti apmēram visi, kas varētu iesaistīties pagrīdes darbā un palīdzēt partizāniem, .Milija respektīvi Maiga pasteidzās pazust, lai uzpeldētu citā vietā, bet izprovocētie cilvēki ieslīd nepiepildāmajā gestapo rīklē. Sarkanai Armijai tuvojoties, viņa pārkvalificējusies speciālā skolā. Iestājusies «mežakaķu» organizācijā. Kļuvusi spiedze, kaut arī maza mēroga, un bandītu sakarniece. Kāpēc viņa šodien šāva uz abām sievietēm, to laikam viņa pati mums nestāstīs.

— Bet kāpēc mēs nedzirdējām šāvienus? — tikai tagad iedomāja Upmalis. — Kāpēc viņai pēc izšaušanas vajadzēja vēl uzkavēties?

Lieciet atnest maigās Milijas kurpes, — Kadiķis griezās pie drošības iestādes darbinieka.

Kad sargs bija tās atnesis, Kadiķis pagrieza zoles uz augšu un paostīja:

— Skat, kur skaudīga! Nemaz nav gribējusi manam Džekam ļaut parādīt savu mākslu. Tā taču viņš var zaudēt amata prasmi, — Kadiķis pasmējās un paskaidroja: — Viņa aizkavējusies, zoles triepdama.

Ieradās ziņotājs no meža. Divrcizēja ķemmēšana nebija devusi ne mazākos norādījumus, ka aizdomīgajā sektorā varēt būt bandītu miteklis. Draudēja pilnīga neveiksme. No Melnajiem, kas abi bija apcietināti, nekādas tuvākas ziņas nevarēja iegūt. Viņi nenoliedza, ka Miglas un Sarkaļi reizēm atnesuši pie viņiem produktus un vēstules, ko bandīti visvairāk abi brāļi Miglas pie viņiem naktīs saņēmuši vai arī viņi nolikuši norādītā vietā. Likās, ka bandītu perēkļa noslēpums viņiem tiešām nav zināms. Tāpat apcietinātie Miglas un Sarkaliene ar meitu teicās to nezinām.

— Ja Vanagu varētu dabūt līdzi, — ierunājās Upmalis, — viņš kā vecs partizānis varbūt labāk saskatītu viņu maskas. Nevar taču būt, ka vēstules noliktu stipri tālu no galvenā mitekļa. Bet Vanags likās pārāk satriekts. Vai varbūt? .. .

— Varbūt, — viņu sapratis, atbildēja Kadiķis. — Bet es domāju, ka viņš būs attapies. Ir jārīkojas steidzīgi. Vakars vairs nav tālu, un pa nakti viņi varētu izslīdēt.

Upmalis aizbrauca uz Zentas mājiņu. Priecīgi nebija tajā ieiet, kur gulēja meitene, svārstīdamās uz dzīvības

un nāves līnijas, kur tikko no istabas bija iznests un pūni ti uz galda gulēja līķis, vecenīte, kas savu slepkavu bija lutinājusi kā pašas bērnu.

Zenta gulēja nesamaņā. Bet viņa reizēm kustināja lūpas, un Mirdza tad iepilināja viņai mutē ūdens lāses, bet Pēteris mazliet pacēla viņas galvu, lai ūdens neaizlītu garām.

Upmalis izstāstīja meklētāju neveiksmes.

Man šķiet, varbūt tu ar savu partizāņa aci pamanītu kaut ko aizdomīgu. — viņš nobeidza. — Tāpēc es gribētu tevi dabūt līdzi uz mežu. Pie Zentas varētu palikt feldšeris un Mirdza, bet ārpusē būs komjauniešu sardze.

Pēteris izslējās visā augumā. Ja Upmalis būtu redzējis viņu istabiņā, kur viņš atsegtu galvu stāvēja pie savas mātes asiņu pēdām grīdā, tas atcerētos, ka toreiz viņa acīs gailēja tas pats naids, tā pati apņēmība, kas tagad. Kā tas tā gadījās, ka viņa dārgākie cilvēki maksāja asins upurus lielajā cīņā starp neģēlīgo un nežēlīgo veco pasauli un vēl topošo, dziļas cilvēcības mērķu caurstrāvoto jauno? Viņam jādodas vēlreiz kaujā, viņš nevar, rokas lauzīdams, stāvēt pie mīļotās meitenes gultas un nopūsties.

Lai ātrāk tiktu pie mērķa, viņi brauca ar vilīti, ko atstāja mežmalā jauniņo komjauniešu uzraudzībā.

Ar Pēteri un Upmiali centrā meklētāju ķēde izgāja cauri cieši ielenktajam meža sektoram. Velti! Vadība jau gribēja mest mieru, bet Pēteris iestājās, ka vismaz vienreiz vēl jāiziet cauri. Tagad viņš ar Upmali izšķīrās, Pēteris aizgāja kreisajā spārnā, Upmalis labajā.

Meža sektora vidū Pēteris ievēroja kādu uzkalniņu. Tāpat kā pārējais sils, tas izskatījās sūnām un eglītēm noaudzis, bet sūna vietām bija izkaltusi. Arī vienai eglītei skujas bija sākušas dzeltēt, kas rieta saulē mazliet izdalījās no vispārējā zaļuma. Pēteris piegāja klāt un aptaustīja eglīti, gribēja pievilkt sev tuvāk, bet tā iznāca no zemes, un kļuva redzams, ka bijusi tikai iesprausta. Viņš uzsita ar kāju un zemes, un tā iedunējās dobja, it kā apakšā būtu tukšums. Sirds sāka straujāk dauzīties, jo te varēja būt ienaidnieks. Viņš pamāja pārējiem klusēt, saziņoja ap sevi kādus trīsdesmit vīrus un nostādīja tos ap piecdesmit metru attālu no aizdomīgās vietas ciešā

lokā. Viņš zināja, ka no bunkura var būt eja ar izeju virszemē labi patālu no centra. Ar desmit kareivjiem viņš sāka izpētīt uzkalniņu un zem kupla paegļu krūma atrada ventilācijas lūku. Vairāk neprātodams, viņš paņēma rokas granātas un trīs no tām ielaida vienu pēc otras pa lūku bunkurā un atlēca sāņus. Gandrīz reizē plīsa trīs sprādzieni, pēc tam no pazemes atskanēja nelabs bļāviens un vaimanāšana.

— Padodieties, kas esat dzīvi! — pie lūkas pieliecies, pavēloši uzkliedza Pēteris, bet kā atbildi saņēma tikai savu atbalsi, kas atsaucās no visām vakarīgi drēgnā meža pusēm. Pat vaimanāšana uz brīdi apstājās, pēc tam pārgāja apvaldītā kunkstēšanā.

Piepeši metrus divdesmit no uzkalna salīgojās kāda eglīte, apgāzās, un no zemes izlīda cilvēks, ātri pielēca kājās un metās skriet. Automāta kārta viņu nogāza gar zemi. Pēc klusuma brīža pazemē nodunēja revolvera šāviens. Pēteris, nezinādams, ko tas nozīmē, ielaida bunkurā vēl trīs rokas granātas un gaidīja, kādas būs sekas.

— Nu, kas ir, vajadzēs ar mīnu jūs uzspridzināt, — uzmanīgi pieliecies pie lūkas, viņš kliedza. Pēc tāda drauda izejas caurumā parādījās galva un gaisā paslējās divas rokas. Piesteigušies kareivji izvilka no alas — bijušo draudzes ganu Grēberu!

— Daudz tur vēl palika iekšā? — viņam noprasīja.

— Divi dzīvi un pieci beigti, — tas steidzās stāstīt.

— Tu nemelo?

— Šoreiz nemeloju, — viņš apgalvoja.

— Pasauc, lai viņi nāk ārā ar labu. Ja ne, mēs uzspridzināsim viņus gaisā!

Pret izeju pieliecies, Grēbers aicināja:

— Viļum! Nāciet labāk visi laukā! Te ir vai vesela divīzija. Neko neizdarīsiet.

Izlīda vīrietis, ko šejienieši nepazina.

— Tas ir Zupenieks no kaimiņpagasta, — Grēbers steidzās iepazīstināt.

Pēc tam caurumā parādījās sarkanmataina galva, un drebošas rokas deva zīmi, ka padodas. Viļumam vajadzēja palīdzēt izkāpt, tik ļoti pārbijies un spēkus zaudējis viņš bija.

— Kas ir pārējie no jūsu slepkavu bandas? — balsi, kas neciestu pretrunas, jautāja Pēteris.

— Gotfrīds Migla mēģināja bēgt, bet jūs laikam viņu nošāvāt, — pakalpīgi ziņoja Grēbers. — Leopolds Migla nošāvās pats, bet tos citus ķēra granātas.

— Ejiet izvāciet līķus! — pavēlēja Pēteris. — Mēs savas rokas ar to suņu maitām notraipīsim.

Tusnīdami viņi izstiepa ārā vispirms Leopoldu, pēc tam pārējos pussašķaidītos bandītus.

— Tagad tu, ar savu galvu atbildēdams, pasaki. — vai neviens suņa dēls tur vairāk nav paslēpies? — Pēteris noprasīja Grēberam.

— Tik tiešām, dieva vārds, ka nav.

Divi kareivji, revolverus uz priekšu pastiepuši, nokāpa bunkurā un, ar elektriskajām lampiņām ceļu apgaismodami, apskatīja bandītu mitekli. Viņi varēja ziņot, ka tas lieliski izbūvēts ar dēļiem, īstām guļamlāvām, krāsniņu, pat ateju kādā sānu ejā. Pārsteidzoši lieli izrādījās pārtikas krājumi, ko bandīti savilkuši, gatavodamies ziemošanai. Tur bija sviesta kastes, siera ripuļi, kā liekas, salaupīti pienotavās, .medus kanna, pat konservi un cukurs, vīni un liķieri. Un kāda dzensiksna gulēja kaktā.

— Tur būs krietna autokrava, — kareivji nobeidza ziņojumu.

Apcietinātos veda uz mežmalu, kur stāvēja armijas smagās mašīnas. Aizveda uz miestu, kur nopratināja Viļ urnu un pēc pilnīgas atzīšanās konfrontēja ar Maigu -Miliju, kas lietišķajā pierādījumā — bandītiem noliktajā zīmītē — bija parakstījusies kā Sirdspuķīte.

— Tātad šī ir tā pati Milija Reihvalde, kas jums piegādāja ziņas? — jautāja Vijumam. No Milijas vēsā, noraidošā skata viņam vajadzēja saprast, ka Sirdspuķīte nav atzinusies, bet bijušais šucmanis, varonīgais neaizsargātu sieviešu un bērnu šāvējs, bija tik pārbijies, ka pat nemēģināja kaut ko noliegt.

— Tā pati viņa ir, — tas izdvesa.

Reihvalde ar apvainotas dāmas nesavaldību piecirta kāju pie zemes. Un kā gan ne — viņa taču bija centusies vēl pēdējā mirklī glābt Viļumu un viņa bandu, bet tas izrādījās gļēvulis, lupata, kas dzīvs dodas rokās boļševikiem un nodod arī viņu.

— Cerams, ka Reihvalda jaunkundze turpmāk neaizliegs savu tēvu, bijušo tirgotāju un namīpašnieku? — ironiski jautāja drošības darbinieks.

Tajā pašā vakarā divās automašīnās iesēdināja Miglu laulāto pāri, Sarkalieni un viņas meitu. Eduardu un Rozāliju Melnos, Lismani, Miliju Reihvaldi, Grēberu, Zupe-nieku un visas šīs bandas obervirsaiti Vijumu Sarkali.

Lielajā silā, kur aizvakarnakt Zupenieks un brāļi Miglas bija uzglūnējuši pagasta partorgam Ozolam, priekšējā mašīna ceļa līkumā gandrīz saskrējās ar kādu pajūgu. Viens no iznīcinātājiem, pazinis aptiekāru, kas sēdēja līdzās šķūtniekam Dūduma Gustam, uzsauca:

— Tad nu aizvedam slepkavu vezumus!

Dūdums uzmeta acis pirmajā vezumā sēdošajiem, ko apgaismoja otras mašīnas prožektors, pazina Miglas Augustu un Sarkalieni, kuru sejām gaisma krita tieši virsū. Viņš piepeši saguma, tad iecirta zirgam, it kā bēgdams no kāda rēga.

Pabraucis gabaliņu, Gusts vairāk sev nekā blakussēdētājam rezonējoši novilka:

— Latviešus aizveda . . .

Bet aptiekārs pēkšņi pagriezās sēdeklī taisnāk un jautri atbildēja:

Jūs dzirdējāt — viņš teica slepkavas, nevis latviešus! Nu varbūt sāksies mierīgāki laiki, — tas atviegloti nopūtās.

22 CĪŅA TURPINĀS

Tovakar Ozols pārnāca mājās apmierināts: viņam bija izdevies noorganizēt karogoto vezumu rindu, kas rīta agrumā salasīsies pie zirgu punkta un aizvedīs valstij krietnu graudu birumu. Dūduma Gusts un vēl daži bijušie lielsaimnieki, protams, atteicās tādā kopīgā braucienā piedalīties. Nu, miers ar viņiem, lai ved atsevišķi, ja jau tik ļoti riebjas katra saskare ar jaunajiem un vidējiem zemniekiem. Dūdums pateica - «man vēl laika diezgan», un pārliecināt viņu par piegādes normu nodošanu pirms termiņa tā ir neizdevās. Viņš izvilka no kabatas saistību rakstu, un ar pirkstu līdzi vilkdams, atkārtoja vienu un to pašu: Te ir rakstīts, ka labība man jānodod līdz tādam datumam, piens līdz tādam,, gaļa līdz tādam, — un ko jūs no manis gribat? Tad rakstiet, ka viss jānodod vienā dienā, un es nodošu. — Nelīdzēja viņam ieskaidrot, ka termiņus dod garākus tādēļ, lai nāktu pretim tām saimniecībām, kas kādu ārkārtīgu iemeslu dēļ tiešām nevar agrāk nodot, bet tie, kas var, steidzas savas saistības ātrāk nokārtot. Gusts palika pie sava, un tas ir skaidrs, ka visas normas viņš nodos beidzamajā dienā vai pat tikai pēc vairākkārtīgiem atgādinājumiem, kā, piemēram, sviestu. Nožēlojams cilvēks — domā ar muguru atspiesties pret vēstures riteņiem un atturēt tās vareno gaitu.

Dūmiņi atrunājās ar to, ka esot aizsūtījuši uz apriņķi lūgumu atbrīvot viņus no labības nodošanas, jo pats esot invalīds, karā zaudējis kājas pēdu, un tādiem jau nākot pretim un visas nodošanas atvieglojot. Bez tam viņam, tāpat kā Gustam, mājā bija vairāki «īrnieki», kas īres maksu kārtoja ar darbu. Un kā lai skatās uz tādu lietu, ka Dūmiņu bijušajai kalponei Alvītei skaitās piecpadsmit hektāru zemes, bet to, protams, apstrādā un ražu saņem tie paši saimnieki? Alvītei vecuma dēļ graudu un gaļas piegāde atlaista, piena norma no divām govīm, ko Dūmiņi reģistrējuši uz viņas vārdu, samazināta. Kad viņš apprasījās, kā Alvīte apsaimnieko savus laukus, tad abi Dūmiņi vai dievodamies ņēmās stāstīt, cik daudz viņi palīdzot tam vecajam cilvēkam, kas pie viņiem tik ilgi nostrādājis un kļuvis tikpat kā savs. Viņi neesot tādi kā citi, viņiem vienmēr puiši un meitas bijuši tikai kā izpalīgi. Ir taisnība, ka viņi strādāja arī paši, bet tomēr darba smagumu iznesa «izpalīgi», un to vienmēr bija tik maz, ka vajadzēja sviedrus liet straumēm, ne lāsēm, lai dabūtu no sešdesmit hektāriem laukā tos vairumus, ko Dūmiņš aizdzina uz tirgu.

Garāka saruna iznāca arī ar veco Pakalnu. Viņš nav pret nodošanu, atzīst, ka normas nav lielas, ne neizpildāmās. Viņš tikai šaubījās par to, vai valstij būšot tādi elevatori, kur visu sabērt. Vai neiznākšot tāpat kā pagājušajā rudenī, kad sabēruši kartupeļus zem pienotavas drupām pagrabā un pavasarī cēluši laukā mīkstus kā

izvārītus — no augšas visi pa ziemu sasaluši, jo kas tad sildīs, kad virsū vairs nav ēkas. Un vai tad valsts visu labību uz reizi izlietošot, kad tā nu visa rudenī jānodod. Tāpat tikai pamazām uz kartītēm izsniegšot. Tikpat labi tā varot glabāties viņa klētī, un šis pamazām aizvedīšot. Labu bridi viņš polemizēja ar veco vīru, izskaidroja pagājušā rudens grūtības, kad gandrīz visas sabiedriskās un saimnieciskās ēkas nopostītas. Pierādīja, ka valsts tāpat ir saimnieks kā viņš, tikai par visu zemi, un labam saimniekam jau rudenī jāzina, cik sabērts viņa klētī, lai varētu vienmērīgi izdalīt pārtiku līdz jaunajai ražai, noteikt, cik atstāt sēklai, cik izbarot lopiem. Arī jaunais Pakalns, kas šovasar demobilizējās, iejaucās sarunā un atzina, ka labāk nodot visu, tad arī pats zinot savu daļu pareizāk izkārtot: — Citādi skaties, ka klēts vēl pilna, un pagrāb divas saujas, kur varētu iztikt ar vienu. — Vecais vēl pastrīdējās pretim, bet tad nosmējās: — Es rītā būšu pirmais pie zirgu punkta. Man tikai gribējās ar jums pa-ķīvēties. Kas jādara, tas jādara, labs tas darbiņš, kas padarīts.

Rītā pie zirgu punkta salasījās trīsdesmit vezumu, un tiem pievienojās Priedes Jānis ar četriem zirgiem. Laus-kis brauca pa priekšu ar vējā plandošu sarkano karogu. Tagad viņi droši brauca cauri Lielajam silam, odžu midzenis bija iznīcināts, tāpat bandītu atbalstītāji gaidīja pelnīto sodu.

Ozols sagadījās kopā ar Priedes Jāni, kas šodien izskatījās nomākts, par kaut ko noraizējies.

— Kas tev noticis? Kāds zirgs saslimis, vai? — apjautājās Ozols.

— Tad nē jau, — Jānis atmeta ar roku.

— Kas tad? Tu neizskaties priecīgs.

— Tad Emma grib iet prom, — pastāstīja Jānis.

— Kāpēc tā? — Ozols brīnījās. — Cik sen, kad teica, ka tu esot labs priekšnieks.

— Tad ne ja.u tāpēc, — Jānis atmeta ar roku. — Bet saka, viņai nepatīkot tāda būšana. Sasūtīja direktors, nu, tas Treimanis, visādus cilvēkus. Kalēju vadītājs, bet nu dzērājs. Ka tad nu dzēris pats, bet velk citus iekšā. Tādi jauni puiši mums sanāca, cits tāds drusku vecāks par Edvīnu, bet nu māca dzert. Kas negrib, tam vai ar varēm

gāž iekšā. Visādi nerro, par memmlšiem saukā. Emma saka, es te nedzīvošu, iemācīs vēl manu Edviņu dzert.

— Tas būtu liels zaudējums, ja Emma aizietu, — nožēloja Ozols.

— Tad es nezinu, ko tad lai es daru? — šaubījās Jānis. — Vai prasīt savu zemi vai kā citādi? Man tikai žēl tos zirgus atstāt. Ieliks atkal tādu kā Kalinku. Kumeliņi tik smuki paaugušies. Nākošpavasari būs atkal kādi četri. Bet Emma saka, man par bērniem vairāk jābēdā nekā par kumeļiem.

— Vai tad jūs būtu norunājuši ar Emmu tā kā turēties kopā? — beidzot Ozols sāka kaut ko nojaust.

— Tad tā kā būtu gan, — Jānis atzinās. — Viņa saka, kur tu viens tāds vecs puisis iesi, kas tevi apkops. Viņa saka. man gan tie bērni, vai tu gribēsi ar svešiem piņķēties, bet es saku, tie man kā savi bērni. Viņi tādi labi ir. Edviņš visu uz pieci vien mācās. Mašīnas taisa pats. Gai-diņa liela dziedātāja. Visus meldiņus notur. Tur pilī mums ir klavieres. Ar vienu pirkstu visas dziesmiņas nospēlē. Es saku, man tikpat kā pietrūks kā, kad jūs aiziesiet.

— Nelaid gan projām, — mudināja Ozols. — Es te ar tiem rudens darbiem noskrējos un pavisam tavu valstību izlaidu no acīm. Svētdien aiziešu, aprunāšos ar jauniešiem. Vai nu viņi jau tik samaitāti, ka nevarēs labot?

— Tad viņi jau nebūtu tik traki uz dzeršanu, bet tas kalējs. Es saku, vai viņš no elles rauj to šņabi.

— Un kad tad būs kāzas? — Ozols jautri ievaicājās.

— Tad bija gan liela gudrošana, — Jānis vaļsirdīgi stāstīja. — Emma saka, mēs tādi vecu laiku cilvēki, vajadzētu tā kā baznīcā pie mācītāja. Bet es saku, man kauns, ka visa draudze stāvēs malā un skatīsies. Nu, tad viņa saka, varētu mācītāju vest mājā. Bet tad te noķēra mežā to Grēbera mācītāju, un Emma saka, lai tad arī iet pa jaunam ar laulāšanu, kad viņi šitādi, tie mācītāji. Cilvēki runā, šis atzinies, ka sitis Salenieku.

— Vai ņemsi mani par liecinieku pie laulībām? — smaidīdams jautāja Ozols.

— Vai tad .liecinieku arī vajag? — Jānis satrūkās. — Es domāju, ka tāpat, aiziet un pierakstās.

— Kā tad tā! Divatā salaulāsies, un vēlāk tu pasacīsi, ka esi teicis «nē», nevis «jā».

— Tā nu gan es nesacīšu, — Jānis protestēja. — Tad viņa jau man patīk, tā Emma. Nē, visai gruntīgs meitietis.

— Nemaz nav tāda kā brālis, tas Gusts?

— Vui, nē! Viņa saka, ko es pie Gusta izcietu, tas nav ne grāmatā aprakstāms. Viens neķītrs cilvēks viņš ir, viņa saka. Mantā iezīdies kā viena ērce.

Redzi nu, Jāni, vai to varēja domāt, ka vēl tādu kārtīgu sievu dabūsi? — Ozols smējās. — Bet no lieciniekiem nenobīsties — tagad dzimtsarakstu nodaļā var salaulāties paši vien.

Tā jau viņš bija. Strādāju visu laiku pie saimniekiem, domāju — kur es sievu likšu? Tāpat bērni citiem pa kājām maisīsies. Pats cita nezinu kā to mūžīgo darbu, vai tad nu bērniem būs labāk? Kalps piedzims, kalps nomirs, — Jānis stāstīja bez rūgtuma, bet Ozolam gar acīm aizslīdēja ainas no kalpu dzīves traģēdijas — nekas nav savs, ne kaktiņš, kurā pārguli, ne maize, kuru ēd. Pat bērns, kas maziņš saimniekam liekas apgrūtinājums, sešus septiņus gadus izvilkts, izaudzināts, pāriet saimnieka īpašumā. Tu vairs nevari viņu pažēlot, kad tam rudens rītā jābrien pa aukstu rasu, nevari palīdzēt, ja skopa saimniece iedod ganos līdzi plānu maizes riecienu. Gadu simteņiem tā bijis, un cik dīvaini, ka cilvēki varējuši pierast pie tādas iekārtas, pieraduši uzskatīt tādu vērtību un darba sadalījumu par taisnīgu un protestētājus, īstās taisnības cīnītājus, bāzuši cietumā un arī to uzskatījuši par dabisku un pašsaprotamu.

— Tad es vēl gribēju tev prasīt tādu lietu, — brītiņu klusējis, Jānis atsāka. — Tā jaunkundzīte, nu, kas rēķinus ved, teikusi Emmai, ika nevajagot visu tik sīki pierakstīt. Vajagot vienu daļu sūtīt traktoru stacijas direktoram. Tad varēšot paši arī vairāk tērēt. Viņš, tas direktors, agrākajā vietā vienmēr esot teicis zirgu punkta vadītājiem: «Paši varat ēst un draugiem dot, tas nekāds grēks nav.» Bet Emma saka — tā tu neielaidies. Ieliks vēlāk cietumā. Dari tā, kā vecais direktors, tas Grāvītis, nosacīja.

— Un pareizi ir, kā Emma saka! Savu tu vari dot, kam gribi, bet valsts manta jāsargā kā acs pierē!

— Tad es jau arī tāpat domāju, — Jānis apgalvoja. — Kā es varu dot otram to, kas nav mans?

Viņiem piebiedrojās desmita pilnvarotais Akmentiņš un žēlojās Ozolam, ka daži saimnieki atsakoties pildīt viņiem uzdoto sējas plānu. Ja reiz tā esot viņu zeme, tad viņi gan varot ar to darīt, ko gribot, — kaut vai ar usnēm un pērkonēm apsēt. Kur šie ņemšot labību sagādes normu nodošanai, tā neesot citu darīšana; viņi varot to labības tiesu nopirkt un atdot.

Ozols pārdomāja, ka te vajadzīgs plašs noskaidrošanas darbs un ka to vislabāk veikt. Saukt atkal pēc kārtas kopā visus desmitus kā pavasarī un pašam apstaigāt? Tas ievilktos ilgi, un, ja visā pagastā katrā desmitā atrastos tādi spītīgi pretplānisti, tad ziemāju sēju var arī nokavēt. Un tad iznāktu, ka viņš turpina to pašu kļūdu, ko pārmeta Rendenieks, — visu grib veikt viens pats. Tātad pareizāk būs sasaukt visus desmitu pilnvarotos, izskaidrot plānošanas nozīmi un uzticēt viņiem tās tālāku noskaidrošanu.

Vedēji apturēja zirgus, lai atpūtinātu. Vairums sanāca ap Ozolu un gribēja uzsākt sarunas.

— Ko lai es viņiem saku? pārējos pārtrauca Akmentiņš.

Lai arī citi saprastu, par ko te runā, Ozols pastāstīja, cik ačgārni daži uztver sējas platības plānošanu.

— Viņi iedomājas sevi par kaut kādiem amerikāņu fermeriem, kas kviešus sadedzina vai iegāž jūrā, lai nebūtu jāatdod strādniekiem par lētāku maksu. Mūsu zemnieki aizmirst, ka zeme nav privātīpašums, tā pieder valstij un katram nodota mūža un bezmaksas lietošanā. Tas nenozīmē, ka zemi kāds drīkstētu izplenderēt un neapsēt. Valstij jāgādā, lai visiem iznāktu maize, tāpēc sējumi jāplāno tāpat kā cita ražošana.

— Bet kā tad tas iznāk, — viltīgi acis piemiedzis, ierunājās kāds zemnieks, — nav i tik brīvības, kā pašam noteikt, ko es gribu sēt un cik? Ja jūs sakāt, ka zeme mums vairs nepieder, tad mēs esam tādi kā bezmaksas rentnieki vai kas. Un agrāk rentniekiem bija tā — ja tu saimniekam renti nomaksāji, tad viņam bija vienalga, cik un ko tu sēj. Tad nevajag runāt par brīvību.

— Par brīvību vajag runāt un var runāt, — Ozols lēni

iesāka. — Bet brīvību vajag saprast un cienīt. Vai tad jūs domājat, ka brīvība ir tāda, ka katrs dara, ko iedomājas? Dažs nevīžo strādāt, dzīvo no zagšanas. Un, kad tādu bāž cietumā, vai tad arī jūs kliegsiet, ka pārkāpj brīvības principus? Brīvība ir svēts vārds. Vajag savas personīgās intereses saliedēt ar valsts interesēm, tad katrs valsts uzdevums neliksies slogs, bet būs nepieciešamība to veikt pēc labākās sirdsapziņas.

— Bet parastā dzīvē ko tu redzi? — kāds šaubījās. — Katrs rauj uz savu pusi. Ne tad vairs dzimtene, ne tauta. Kad tikai pašiem vēders un maks pilns.

- Tā nu gluži nav, kā jūs sakāt, — Ozols protestēja. — Bez šaubām, visi cilvēki nav vienādi. Mēs nesam līdzi vecās iekārtas sārņus. Gadu tūkstošiem bija tā, ka cilvēks redzēja tikai ieraušanu. Nevis rakstura īpašības, gara cildenums un spējas bijis tas, kas nosaka cilvēka vērtību un stāvokli dzīvē, bet gan manta. Paši redzējāt, ka to, kam vairāk mantas, visi godāja un baidījās, kaut arī tas bija pēdējais nelietis. Padomju valstī ir citādi. Mēs cienījam cilvēkus, kas visus spēkus un zināšanas atdod, lai visiem, visai tautai būtu labāka dzīve. Jūs sakāt, ka tādu cilvēku nav. Ir un milzīgi daudz ir! Ja būtu tā, ka katrs rauj uz savu pusi, tad Padomju valsts būtu sen sabrukusi. Bet tā plaukst un arvien attīstās. Jūs redzējāt šinī pašā karā. Neviena cita valsts, kur vēl vecā iekārta, nespēja turēties pretim vācu kara mašinērijai. Tikai samērā jaunā Padomju Savienība izturēja un sakāva vāciešus.

— Bet nekārtību gan arī ir milzīgi daudz, — kāds nogrozīja galvu.

— To mēs nenoliedzam un pret tām cīnāmies, — Ozols turpināja. — Bet tos, kas pret tām cīnās, tāpat tos, kas godīgi dara savu darbu, jūs it kā neredzat. Turpretim uz katru nelieti vai neprašu visi pirkstiem rāda.

— Tā nu gan ir, ka par labu cilvēku maz runā. Ap sliktu trin mēles viss pagasts, — iesmējās jaunais Pakalns.

— Nebūšanas nevajag slēpt, — aizrādīja Ozols. — Bet ar runāšanu pa kaktiem nekas nav līdzēts. Par tām vajag ziņot. Ja mēs ar Vanagu jums darām pāri, rakstiet vai brauciet uz apriņķi. Ja tur neizlabo mūsu kļūdas, ziņojiet uz Rīgu augstākām iestādēm. Rakstiet vēstules «Cīņai».

— Kā nu tā sūdzēsies? — kāds zemnieks atmeta ar roku. — Dabūs zināt, ieēdīsies uz pašu, tad vairs dzīves nebūs. Man pašam skaitās divdesmit seši hektāri. Nodevas arī tā aprēķinātas — divi simti desmit kilogramu no aramzemes hektāra. Bet te reiz bija viens runātājs no Rīgas, tas teica, ka no purviem neesot jānodod. Man tas lielais slīkšņas purvs — balta sūna un nabaga priedītes. Ne tur lops var iet iekšā,ne tur ko ņemt. Es reiz ieminējos sagādes aģentam, lai skaita to purvu ārā. Šis sakliedza, ka tādus budžu niķus pazīstot. Es domāju, lai tad dies un miers, nodošu, kamēr varēšu, citādi vēl iekasīsies nelaimē.

— Kādā nelaimē jūs varat iekasīties? — Ozols nesaprata. — Ja reiz padomju vara ir tādu likumu izdevusi, tad gan tāpēc, ka atzinusi to par taisnīgu. Cik jums tas purvs ir liels?

— Būs kādas desmit pūrvietas.

— Nu redzat. Trīs hektāri nāktu nost, un jums būtu jānodod tikai simt divdesmit no hektāra. Ja labi paaudzis, tad varētu nodot virs normas.

— Man bail strīdēties, — zemnieks atmeta ar roku. — Laiviņš tā nepametīs, ja es par viņu žēlošos. Jau tagad palaidu muti, jūs vēl varat atstāstīt.

— Kas jūs tā iebiedējis? — Ozols nesaprata.

— Tu jau neesi dzirdējis, kā Laiviņš runā zem četrām acīm, — iejaucās kāds večuks. — Tad tā vien skan: nu, es jūs mācīšu, es jums pēdējo zupu izspiedīšu. Un ko tur var zināt? ... — viņš nenoteikti atmeta ar roku.

- Klausieties, man gribētos, lai jūs man visu vaļsirdīgi izstāstītu, — iekšķīgi drebēdams, teica Ozols. Tad, lūk, kas notika viņa pagastā, viņa acu priekšā, un viņam nav bijis ne jausmas.

— Ko tur nu stāstīt? Mēs jau tā par daudz palaidām mēles. Varbūt tik traki nemaz nav. Puisis ticis reiz amatā un tāpat paplātās, — pirmītējais sūdzētājs gribēja izlīdzināt savu stāstu.

— Sāksim nu braukt, — mudināja Lauskis. — Tikpat te visus neiztiesās. Lietus arī nāk virsū. Samērcēsim vēl labību, būs jāved atpakaļ.

Vecais Pakalns sāka iet līdzās Ozolam.

— Bet par tām manām bitītēm nesmejies, — viņš pats iesmējās. — Es tā vienreiz nodomāju, kad iznāca runa par kolhoziem, — sak, bitēm, vot, ir savs kolhozs. Ja tā visi strādātu, tad gan varētu bez bailēm laisties iekšā.

— Un cik nav kolhozu, kur cilvēki strādā vēl apzinīgāk nekā bites, — Ozols aizstāvēja cilvēku pret biti. Ir kolhozi miljonāri.

— Nu, bet saki taisnību, — ir taču ari tādi, kur tā pa-knapāk iznāk maizītes? — Pakalns gribēja noskaidrot.

— Jā, ir, — atzina Ozols. — Ja par priekšsēdētāju iekļuvis blēdis vai miegamice, bet kolhoznieki domā tāpat kā jūs, ka nedrīkst ne pīkstēt. Tāpat, ja paši nevīžo strādāt.

Ozols redzēja, ka, izdzirduši pieminam kolhozus, viņiem sanāca apkārt vairāki zemnieki, kas, pa peļķēm laipodami un reizēm grāvim pārlēkdami, centās nepalaist nedzirdētu ne vārdu.

— Bet kāpēc tie kolhozi vajadzīgi? — kāds iejautājās. — Ar to jau ne vairāk zemes tiek, ne vairāk maizes var izaudzēt.

— Un tomēr, ir zemes tiek vairāk, ir maizes izaug vairāk, — atspēkoja Ozols. — Cik zemes jums nestāv atmatās, jo nav spēka apstrādāt. Uz mazajiem gabaliņiem arī traktori nevar apgrozīties. Bet, kad nojauc ežas un laiž pāri traktorus un citas mašīnas, tad ir zemes kļūst vairāk, ir cilvēkam atvieglo darbu.

— Tad jau laikam drīz dzīs tajos kolhozos, — kāds nopūtās.

— Kāds jums savāds domāšanas un runāšanas veids! — Ozols iekaisa. — Neviens jūs pat netaisās dzīt. Bet, ja nu reiz jūs paši atzītu, ka tāda kopīga saimniekošana ir izdevīgāka, vai tad arī turētos pretī?

— Tad jau nu laikam ne, — kāds gausi noteica un palika iepakaļ, lai atgrieztos pie sava zirga.

— Kā jūs domājat, — Ozols griezās pie pārējiem, — vai rūpniecība kļūtu ražīgāka un dotu vairāk mantu, ja katrs strādnieks ierīkotu mazu darbnīciņu? Teiksim tā — katrs austu tikai mājā, maizi veikaliem ceptu mājā, arklus, mašīnas taisītu tikai mājā un tā tālāk. Vai spētu saražot to, ko tagad lielās fabrikās?

— Kur nu! Nieki vien būtu! — vairāki sauca.

— Tas pats ir ari lauksaimniecībā. Tāpat kā lielajās rūpnīcās, arī lielajās saimniecībās lielāko darba daļu var veikt mašīnas, — paskaidroja Ozols.

Viņi tuvojās stacijai, kur atradās labības pieņemšanas punkts. Priekšā jau bija daudz vezumu no kaimiņu pagasta. Izrādījās, ka labību nodot vēl nevar, jo neesot padoti vagoni sabāršanai. Bet mitruma un tīrības procentu pārbaude jau Ibija sākusies, un iznāca nepatīkami, ka vienam no Ozola vedējiem, jaunsaimniekam Rijkurim, labību nepieņēma, jo atzina par mitru.

— Kur tad lai es žāvēju? — Rijkuris šķendējās. —Man mājās kaltes naiv ierīkotas.

— Aizved uz kaimiņu riju, — ieteica labības pieņēmējs.

— Nodegusi.

— Tad izkurini pirti.

— Pirtiņa maza, kur es tādu vairumu varu tur sabērt?

— Tad izgudro ko citu. Liec gultā un guli pats virsū! — īdzīgi atteica labības pieņēmējs, un zemnieks arī vairāk nejautāja, bet, plecus paraustījis, aizgāja pie sava vezuma un sašutis stāstīja kaut ko kaimiņiem.

— Klausieties, biedri, tā jūs ar zemniekiem nerunājiet! — Ozols paklusu, bet stingri aizrādīja pieņēmējam.

— Pats zinu, kā jārunā! — tas atcirta. — Apnikusi vienmēr viena un tā pati gaušanās, tiklīdz kādam nepieņem labību.

— Vienalga, kaut jums divdesmit reižu dienā tas jāpaskaidro, — Ozols uzsvēra, — jūs kā padomju darbinieks nedrīkstat tādu toni lietot.

— Te jau traks var palikt strādādams, — darbinieks sūdzējās. — Tagad pat — jau sen vajadzēja būt klāt vagoniem, bet nav. Pirmie vedēji sāk kurnēt, cik ilgi gaidīšot, neesot laika. Ej tu ieskaidro, kāpēc tā gaidīšana iznāk.

— Jūs informējāties kāpēc vagoni kavējas?

— Saka, ka viņā galā aizkavējušies. Neesot tik daudz strādnieku, lai paspētu laikā izkraut.

— Tā! Viai vilciens jau iznācis uz šo pusi?

— Diemžēl, ne.

Ozols aizgāja pie savējiem. Patlaban tie dzīvi debatēja, iekaisuši un sašutuši.

— Ahā, labi, ka tu nāc! — iesaucās Pakalns. — Mēs nevaram saprast tādu lietu: es aizdevu edz še Rij kuram graudus, viņam vēl nebija izkults. Viņam saka, lai ved mājā žāvēt, man atzina par sausu sausiem.

— Varbūt tu savus vairāk pažāvēji?

— It nemaz! Šorīt agri cēlām maisus, kā pagadījās. Bet dēls noskatījies, ka tur ir cita vaina. Tā jaunkundzīte, kas sver un pārbauda tos procentus, makten ātra uzber uz svariņiem, bet tie gar sienu švīkājas. Kā nu kuro reizi pagadās novilkt, tā šī tiem tic.

— Ziniet ko, — Ozolam ienāca prātā pārbaudīt Pakalna novērojumus, — ejiet divi līdzi Rijkurim, un lai viņš pabrauc savu vezumu rindas galā. Izmēģināsim vēlreiz, kā viņa sver.

Rijkuris aizbrauca, bet Ozols gāja pats noskatīties, kā īsti izdara svēršanu.

Svariņi tiešām bija uzstādīti ļoti pavirši, un laborante ar tiem rīkojās ne mazāk pavirši — ātri iebēra graudus un, svarus nenostādinājusi, nosauca svaru un -ierakstīja zīmē.

— Jūs nerīkojaties pareizi, — Ozols iejaucās. - Tā nevar svērt!

— Nav jūsu darīšana! — meiča vīzdegunīgi atcirta. — Es gan laikam esmu ilgāk svērusi nekā jūs!

— Tieši tāpēc jums vajadzētu šo darbu labāk prast! — arī Ozols pacēla balsi.

— Netraucējiet darbu! Tā esam svēruši un svērsim, — auksti pavērdamās Ozolā, laborante augstprātīgi noteica un tīšām vēl nevērīgāk iebēra graudus svaros.

— Nesvērsiet! — savaldījies Ozols strupi izmeta un gāja meklēt labības pieņēmēju. Tas patlaban jautri sarunājās ar kaimiņu pagasta partorgu Celmiņu, to pašu, kas teicis, ka viņam pietiekot ar proletārisko izcelšanos, mācīšanās neesot vajadzīga.

— Nāciet tūlīt un nodibiniet savā valstībā kārtību! — Ozols aicināja. — Vai tiešām jūs neesat ievērojis, kā jūsu laborante sver?

— Kā sver? Tāpat kā katru dienu, — tas mierīgi atbildēja un negribēja kustēt no vietas.

— Un jūs atļaujat turpināt tādu ļaunprātību vai nevīžību? — Ozols nevarēja ilgāk novaldīt balsi, kurā iedrebējās sašutums.

— Darbinieki negrib, ka no malas kāds iejaucas viņu darbā, — pieņēmējs vienaldzīgi paskaidroja.

— Tad jums vajadzēja viņiem pamācīt, kā jāstrādā, lai nebūtu man no malas jāiejaucas, — Ozols uzsvēra «jums» un «man».

— Tagad labi, ja var cilvēku vispār dabūt. Sāksi ar viņu ķīvēties, pacels cepuri un — sveiki! — pieņēmējs noplātīja rokas.

Klausieties, vai nu jūs tūlīt nāksiet parunāt ar savu darbinieci, vai te būs darbs prokuroram! — pacietību zaudējis, Ozols piedraudēja.

Prokurora pieminēšana izkustināja labības pieņēmēju no iesēdētās vietas. Kaut gan negribīgi, viņš gāja Ozolam līdzi. Bet ceļā viņu apturēja vēl viens un otrs zemnieks, jautādami, kad tad īsti varēšot nodot graudus un tikt mājā. Jāsteidzot pļaut vasarāju, jāgatavojot rudziem zeme, un tāpēc katra stunda dārga.

Pārzinis šoreiz katram gari un plaši stāstīja, ka viņš neesot vainīgs, ja vilciena sastāvs vēl nav padots, un tā viņi nonāca pie laborantes tikai tad. kad Rijkuris ar saviem lieciniekiem piebrauca pa otram lāgam. Nemaz nepaskatījusies uz zemniecisko večuku, viņa, šoreiz kārtīgāk nosvērusi, noteica: — Četrpadsmit procentu, — un tā arī ierakstīja zīmē.

— Tad saki nu viens cilvēks, ka mūsu laikos brīnumi nenotiek! — pārsteigumu tēlodams, iesaucās Rijkuris. — Par pusstundu trīs procenti mitruma nožuvuši.

Laborante nesapratusi pablenza Rijkuri, bet tas jau sniedza viņai pretī pirmītējo zīmi, kur bija ierakstīts — mitrums 17 procentu.

— Te man ir liecinieki, ka tā ir tā pati labība, par kuru jūs pirms brīža izrakstījāt pirmo zīmi, — teica Rijkuris.

Laborante piesarka un jau gribēja kaut ko atkliegt, bet sastapās ar Ozola acīm, kas zibsnīja ar tērauda stingrumu. Samulsusi viņa mēģināja vispirms apgalvot, ka nevarot zināt, vai viņš neesot uzbēris maisos graudus no kāda cita, bet, kad liecinieki apliecināja, ka varot tiesas priekšā zvērēt — nekāda blēdība nav notikusi, un Pakalns paskaidroja, ka tie ir graudi no viņa kūluma, un parādīja savu zīmi, kurā mitruma procents bija atzīmēts 13,5, — laborante nobāla — aiz dusmām, ne aiz vainas apziņas.

— Biedri, sastādīsim aktu un ziņosim attiecīgām iestādēm, — uzaicināja Ozols.

Vainīgā meiča sāka histēriski raudāt, bet labības pieņēmējs mīņājās un murmināja: — Ilertiņ, nevajag raudāt ... nevajag . . . nu, neraudi! — Ozolam kļuva skaidrs, ka nevis pieņēmējs ir kaprīzās meičas priekšnieks, bet gan tā valda pār viņu.

— Raudāšana nelīdzēs, — viņš stingri pateica, sameklēdams papīru un ķīmisko zīmuli. Ja nelīdzēja brīdinājums, tad jūsu asaras mūs neatmiekšķēs.

Viņš rakstīja aktu, un pieņēmējs grozījās ap viņu, mēģinādams aizvilināt nostāk no citiem. Ozols likās neko nedzirdam un neredzam, uzrakstīja, kas rakstāms, un deva citiem parakstīt.

— Un tagad jūs nostādiet svarus tā, lai nešvīkājas gar sienu, un sveriet kārtīgi, — viņš vēl noteica, un laborante paklausīgi atvirzīja svarus no sienas un sāka svērt labību gausi, it kā vēl nesalauzusi iekšējo pretestību.

«Kādi mūdži gan iesēdušies padomju iestādēs,» Ozols domāja, sākdams soļot pa dzelzceļa uzbēruma malu. Viņš jutās mazliet noguris no nepatīkamā strīda, gribējās brīdi pabūt vienam un ļauties nervu un muskuļu atslābumam, izgaisināt sāpīgo saspīlējumu deniņos.

Nogājis kādu puskilometru, viņš apsēdās uzbēruma nogāzē uz akmens un ietvēra skatā plašo ainavu, kas izplētās pie viņa kājām, jo dzelzceļa uzbērums stāvēja krietni augstāk par savu apkārtni. Acis atdūrās pret rudenīgi zaļu egļu šiliņu, ne visai biezi saaugušu, kurā kā krāšņs rotājums krasi atdalījās bērzu zelts. Viņš iedomājās, cik labi tādā šiliņā ieiet vasarā, kad klajumā kveldina sveloša tveice, bet zem kokiem apņem veldzinošs vēsums, gribas noaut kājas, ja tās bijušas apautas, un staigāt pa iemītiem celiņiem, izjūtot, cik maigi gar kailajām kājām glaužas trauslā zāle, kurā saziedējuši zilie zvaniņi un rožsārtās sveķenes. Tagad virs eglēm karājās melns pa-debess, par kuriem rudenī nevar galvot — tas var pārskriet pāri vai arī nolīt īsā, bet spēcīgā lietū.

Šaipus eglēm plētās labības lauciņi, daži jau nopļauti un sakrauti zārdos, daži pusiepļauti, bet citi nesākti, un viens pat vēl pazaļš, nenobriedis. No mājām, kas kļāvās ceriņu zaļumā un kļavu sarkanumā, iznāca sieviete ar bērnu uz rokām. Otrs, lielāks, tecēja līdzi un reizēm ķērās mātei svārku malā. Aizgājusi pusiepļautajā lauciņā, sieviete nolika mazo bērneli uz kopiņas, pēc tam sakrāva vairākas kopā, pārklāja tām segu un novietoja uz tās abus bērnus, bet pati paķēra vienroča izkapti un sāka pļaut. Izkapts, redzams, nebija asa, viņa cirta ar augstu atvēzienu un bieži strīķēja. Bet lielākajam bērnam laikam ātri apnika tāda kā bērnaukļa loma, tas piecēlās un tuvojās mātei no mugurpuses. Ozols nodrebēja un gribēja kliegt, lai māte uzmanās, ka neiecērt bērnam ar izkapti, bet viņa jau pati bija pamanījusi mazo neklausuli un, izkapti nometusi, stiepa bērnu atpakaļ pie mazā. Bet, kad viņa bija sākusi pļaut, tas atkal piecēlās un, rugājos laipodams, tipināja uz mātes pusi.

Vientuļi pļāvēji, sīki, saskaldīti lauciņi. Tik parastas ainas Latvijas laukos! Kā palīdzēt, kā atvieglot mātēm jauno cilvēku uzaudzināšanu?

Kā atbilde Ozola acu priekšā pavīdēja viens vienīgs plašs lauks, vienādi noaudzis un vienlaicīgi nobriedis. Pa to brauc vairākas pļaujmašīnas, bet rosīga un skala brigāde vāc kopā pļāvumu, kas ātri sarindojas statos vai saslienas garos zārdos. Arī no mājas puses atplūst priecīgas čalas — tur rotaļājas vai tīros autiņos atdusas brigādes bērni, bet lielākie izgājuši talkā tēviem un mātēm un kā čakli rūķīši lasa savos kurvīšos vārpas. Kā parādīt ļaudīm, ka kopīgs darbs atvieglotu viņu mūžu, izkliedētu to vientulības smagumu, kāds pārņem katrreiz, kad tev vienam jāstājas pļavā vai tīrumā uz vāla vai jāsāk dzīt pirmo vagu ilgāk stāvējušā atmatā.

Ozols pagrieza acis pa kreisi un pamanīja labības izkraušanas vietā dzīvu kustību. Vairāki pajūgi aizgriezās pa ceļu uz māju pusi un aizbrauca ātri, kā atbrīvojušies no lieka smaguma. Dīvaini, kā viņš nebija, pie sliedēm sēdēdams, dzirdējis vilciena tuvošanos? Viņš virzīja skatu pa sliedēm, kas taisnā līnijā aizstiepās tālumā, bet uz tām nebija neviena vagona. Kur viņi varēja izbērt labību?

Neapzināta nemiera pārņemts, Ozols piecēlās un ātriem

soļiem devās atpakaļ. Jau pa gabalu viņš redzēja, ka zemnieki piebrauca ratus pie platās dēļu platformas, kas ierīkota pie sliedēm, un, maisus atraisījuši, ber graudus vienkārši zem klajas debess. Instinktīvi, kā karalaukā ienaidnieku tuvumā nojauzdams, viņš iegrūda roku kabatā un pieskārās revolverim. Attapies izrāva roku ārā un juta, ka tā ir pēkšņi sasvīdusi. Kājām gribējās skriet, ātrāk nokļūt vietā, kur tik vieglprātīgi nober zemē vasaras pūļu augļus, bet viņš pretojās steigai, baidīdamies, ka nevarēs novaldīt roku, kas tā ir līda kabatā pēc revolvera.

Sameklējis labības pieņēmēju, Ozols gribēja tam mierīgi noprasīt, ko nozīmē tāda rīcība, kas devis atjauju bērt graudus zemē, bet labu brīdi nevarēja izrunāt ne vārda. Mute pavērās, bet balss likās krūtīs iesalusi.

— Kā jūs iedrošināties ... ar kādām tiesībām . . . Kāpēc jūs berat graudus zemē? — beidzot viņš izdabūja sakarīgu teikumu.

— Nu ko es varu darīt! — pieņēmējs steidzās taisnoties. — Vagonu izkraušana nokavēšoties par divdesmit četrām stundām. Papildu sastāvu šeit nav. Ko lai es daru? Zemnieki sāka gandrīz buntoties. Saka, šie vedīšot mājā, lai tad mēs braucot pakaļ. Es nedrīkstu nepieņemt. Sakiet pats, — ko jūs darītu manā vietā? — pēdējais teikums skanēja gandrīz kā lūgums pēc padoma.

— Ko es darītu? — Ozols it kā apjuka. — Jā, ko darītu? Par to es būtu jau pavasarī domājis, nevis tikai tagad. Un, ja jūs man būtu to pavasarī jautājis, es jums būtu ieteicis pa vasaru uzcelt kaut visprimitīvāko noju-mīti. Tik daudz dēļu es būtu sameklējis.

— Ir jau domāts, ir jau domāts arī bez jums, — pieņēmējs atkal iecirtās. — Par to pašu noliktavu, kas tur stāv tukša, es šovasar esmu vai kilogramu papīra izrakstījis.

Ozols pagriezās uz norādītās noliktavas pusi un brīnījās, kāpēc nebija to agrāk pats ievērojis. Tā bija plaša ēka, kurai dzelzceļa atzarojums piegāja tieši klāt. Laimīgi saglabājusies noliktava, ieaugusi kuplu nātru un balandu jaunaudzē.

— Kas tā par noliktavu? — Ozols ieinteresējās.

A08

— Agrākais Konzums. Tagad nodota kooperatīvam. Es uzrakstīju valdei vairākus lūgumus, lai nodod ēku mums lietošanā pa rudens sezonu, par cik viņi paši pagaidām neizmanto. Velti. Rakstīju uz apriņķi, lai ierosina to lietu centrā. Arī nekas neiznāca, — stāstīja pieņēmējs.

— Jā, rakstnieks jūs esat liels, — sarkastiski iesmējās Ozols. — Ir jau ērti — sēdēt mājā pie galda un rakstīt.

— Un ko tad jūs būtu darījis? — pārskaities kliedza pieņēmējs. — Uz galvas nostājies? Uz rokām staigājis?

— Ne, es butu domājis ar galvu, nevis ar otru galu, — Ozols nevarēja savaldīties. — Un tad būtu jau laikus izdomājis. Jūs redzat, visu laiku ved labību klāt un vedīs rīt un parīt. Ja vagoni aizkavējušies, kur jūs bērsiet turpmākos pievedumus? Arī zemē? Pasakiet, — kur var sastapt kooperatīva vadību?

— Tur, centrā, — otrs parādīja ar roku.

Līdz centram bija apmēram kilometrs ko iet. Ozols pagāja gabaliņu, bet tad sāka smelgt kādreiz ievainotais sāns. Viņš zināja, ka neasajām sāpēm sekos asi dūrieni, kas rauj ciet elpu. Lai nebūtu jāpaliek pusceļā, viņš panāca atpakaļ pie sava pagasta zemniekiem un palūdza, lai kāds pārkrauj maisus kaimiņu ratos un aizved viņu līdz kooperatīva kantorim.

Ozols nevarēja nostāvēt uz vietas, kamēr Rijkuris pārkrauj savus maisus Akmentiņa ratos. Viņš staigāja starp zemniekiem, un kā pātagas šmīksti viņu dzelstīja asās piezīmes un zobgalības, kas skraidīja pa gaisu no mutēm uz ausīm.

Kā par spīti jauns padebess uzvilkās augšā un tik pēkšņi sagāza ūdeni gan runātājiem uz galvas, gan uz nobērtajiem graudiem, gan uz pajūgiem, ka dzēlības pārsviedās uz mitruma procentiem.

Par laimi lietus ātri pārgāja, bet rietumos virs meža zilgmes līda augšup jauni mākoņi, un nevarēja zināt, uz kuru pusi tie uzņems gaitu. Tāds ir Latvijas rudens, turpat saule smaida tik jauka un mīlīga, turpat, kā slēpšanos spēlēdama, ietinas mākonī un negaidot gražīgi uzgāž zemei vaigā vaļīgu ūdentiņu.

Ozols uzgrūdās vecajam Pakalnam, kas patlaban nosēja maisus ar virvēm.

— Es labību zemē nebēršu, — tas dusmīgi paziņoja. — Savā mūžā esmu mācījies katru graudu taupīt, tad tagad arī tādu grēku nedarīšu. Lai tad mani pie tiesas ved par nenodošanu. Tad es paprasīšu, vai to valdība tā nolikusi vai kas tur ir.

— Pagaidi drusku, Pakaln, — Ozols lūdza, — es vēl cīnīšos.

— Viņš izsauks debesu ratus, — kāds, garām iedams, dzirdējis izmeta.

— Pa slīdošo lenti aizvedīs, — cits piebalsoja.

— Pagaidi gan, Pakaln, — Ozols izlikās zobgaļus nedzirdējis. — To noliktavu tur es šodien atvēršu.

Viņš iesēdās ratos pie Rijkura un aizbrauca.

Kooperatīva kantorī viņam lika gaidīt. Patlaban esot sākusies valdes sēde un tik drīz nebeigšoties.

— Tad esmu īstā laikā atnācis, — nopriecājās Ozols.

— Man taisni tāda ārkārtīgi steidzama lieta, ko vislabāk izlemt valdes klātbūtnē.

— Es nedrīkstu nevienu svešu laist tur iekšā, — kantoriste kļuva stingra, pamādama uz kādu durvju pusi.

— Paldies, ka parādījāt ceļu, — Ozols pasmaidīja.

— Ielaist nav vajadzīgs, es pats varu atvērt durvis.

— Jums nav tiesību tā ieiet, — kantoriste nostājās durvīm priekšā.

•— Meitenīt, ko tu strīdies par tiesībām? Konstitūciju neesi mācījusies? Manas tiesības ir konstitūcijā ierakstītas.

Jaunā meitene nobijās, laikam iedomājās, ka nācējs ir kāds «liels vīrs», ja tik uzstājīgs un piemin konstitūciju. Viņa atvirzījās no durvīm, un Ozols atrāva tās vaļā.

— Uzgaidiet, te patlaban sēde, — viņam sauca pretim vairākas balsis.

— Ļoti labi. Sēdē jāizšķir svarīgi jautājumi, un es tieši nāku ar ārkārtīgi svarīgu jautājumu, -— Ozolu bija pārņēmis aukstasinīgs miers. — Jums tūlīt jāpieņem pozitīvs lēmums par kooperatīva noliktavas pagaidu nodošanu sagādes pilnvarotā rīcībā.

— Atkal jau par to noliktavu! — nepacietīgi iesaucās kāds no valdes, laikam pats priekšsēdētājs. — Mēs taču jau vai desmit reizes esam teikuši, ka noliktava ir mūsu un nevienam to nedosim.

— Vienpadsmitajā reizē varat pateikt, ko dosiet, — atteica Ozols. — Stāvoklis ir tāds, ka vilciens aizkavējies un labību patlaban ber zemē. Jūs sapratīsiet, cik ārkārtīgi noziedzīga ir tāda lieta ne tikai saimnieciski, bet arī politiski.

— Mēs jau vasarā teicām, lai viņi ceļ paši savu sabēr-tuvi. Ivas mums par daļu gar viņu graudiem? — priekšsēdētājs nepacietīgi pacēla balsi.

— Ja viens ir bijis miegamice un sabērtuvi nav uzcēlis, tad otrs nedrīkst būt birokrāts un vienaldzīgi noskatīties, ka valsts manta bojājas. Vai jūs saprotat, kā tas sarūgtina godīgos zemniekus un iepriecina mūsu pretiniekus?

— Kas jūs vispār tāds esat, ka drīkstat mūs te par birokrātiem lamāt? — priekšsēdētājs jau kliedza.

— Vispār es esmu padomju pilsonis, kas tādas lietas nevar uzņemt vienaldzīgi. Un atsevišķi — es esmu partijas biedrs, kas nedrīkst būt pret tām vienaldzīgs. Vai nu jums ir skaidrs, kāda pozicija jāieņem jums? — valdīdams sejas muskuļus, kas sāka raustīties, Ozols atbildēja.

— Mēs jau vairākkārt esam atbildējuši ne tikai tādiem vīriem vien, ka noliktava mums pašiem būs vajadzīga, — priekšsēdētājs palika neiekustināms.

— Tad saprotiet, ka neviens jūsu telpas jums neatņem. Atnāks vilciens, un labību aizvedīs.

— Jā, mēs jau zinām, — ielaid tikai kādu iekšā, tad vairs ārā nedabūsi.

— Klausieties — izbeidziet prātošanu un lieciet jautājumu valdes izšķiršanai. Laiks negaida, — Ozols sāka zaudēt pacietību.

— Jautājumu valde ir izšķīrusi jau agrāk, — nesatricināmi vienaldzīgi deklarēja priekšsēdētājs.

— Ar jums jārunā citā valodā. Redzams, ka Padomju valsts intereses jums vēl ir ķīniešu ābece, — Ozols dusmīgi devās uz durvīm. Jau atvēris tās, viņš vēl atgriezās un pateica:

— Birokrāti un miegamices — jūs visi kopā nodarāt vēl vairāk ļauna nekā tie meža bandīti, kurus nupat izkūpinājām. Nedižojieties — izkūpināsim arī birokratismu un nevīžību! Padomju valsts necietis augoņus sava organismā!

Viņš aizcirta aiz sevis durvis un steidzās uz pasta nodaļu, lai zvanītu uz apriņķi. Viņam izdevās dabūt steidzamu sarunu ar izpildu komitejas priekšsēdētāja vietnieku Rozīti, kas tagad bija Bauskas vietā. īsos vārdos pastāstījis šīsdienas notikumus un strīdu ar kooperatīva valdi, Ozols lūdza viņa iejaukšanos — piezvanīt kooperatīva priekšsēdētājam un vienkārši pavēlēt noliktavu atslēgt.

— Tādu pavēli dot man nav tiesību, — atbildēja Ro-zītis. — Es to lietu zinu, te jau man ir rakstījuši vieni un otri. Tur es iemaisīties nevaru.

— Bet nevar taču labību bērt zemē! — Ozols kliedza klausulē.

— Labi tas nav, bet ko tur var darīt? — Rozītis palika mierīgs. — Tās ir divas dažādas organizācijas un nav viena otrai padotas.

Ozols nosvieda klausuli.

«Vienaldzīgie!» vņš rūgti nodomāja. «Eh, Vili Bauska, mans karabiedri, vai par to mēs lējām asinis, lai tādi pļēguri kā slinki runči gozētos padomju saulē?»

Ko darīt? Uzmācās tāds nogurums, ka gribējās visam atmest ar roku, izbērt arī savus graudus zemē, braukt mājā un gulēt, gulēt, gulēt.

Nē, tomēr nevar pamest cīņas lauku. Ja reiz partija viņu nostādījusi revolūcijas sargpostenī, tad jābūt modram un neatlaidīgam. Viņš palūdza vēl otru steidzamu sarunu, šoreiz ar partijas apriņķa komiteju. Ar sekretāru Rendenieku.

— Ko tu man ieteic darīt? — pabeidzis stāstu, Ozols jautāja.

— Gluži vienkārši — ja viņi neslēdz vaļā ar labu, vajag atmūķēt vai uzlauzt, — bez ilgas domāšanas atbildēja Rendenieks. — Es pats tūlīt piezvanīšu tiem bēdu kooperatoriem un pateikšu, ka esmu devis tādu pavēli. Ko domā, viņu svētās privātīpašuma tiesības aizskartas! Kāda valsts valstī nodibinājusies!

Šoreiz Ozols atviegloti nolika klausuli. Viņš nav viens savā sargpostenī, ar viņu kopā ir partija, kas dzirdīgi at-

saucas uz katru briesmu signālu. Ar tādiem ļaudīm var kopā karot. Mēs vēl pakarosim!

Kad viņš atgriezās pie kooperatīva, no tā patlaban, skābus ģīmjus savilkuši, nāca ārā priekšsēdētājs un vēl daži. Tie uzmeta Ozolam niknus skatus un lēnā gaitā aizso-ļoja uz noliktavas pusi.

— Nekas, pārcietīsiet, — nosmējās Ozols. — Pāri darīts jums neliek ne tik kā melns aiz naga.

Viņš iesēdās pie Rijkura un straujos rikšos pabrauca tiem garām, lai paziņotu, ka pajūgi ar maisiem jāvirza uz noliktavu.

—Tu jau esi šodien cīnījies kā lauva, — uzdzirdis par uzvaru, kaimiņu partorgs Celmiņš teica Ozolam. — Bet saka arī, ka ass cirvis ātri atcērtoties. Kādreiz var uzrauties tādiem, kam aizstāvji augstākās iestādēs.

— Un tad? — jautāja Ozols.

— Un tad ir vieta kaput.

— Nožēlojams ir cilvēks, kas, drebēdams par savu vietu, neiedrošinās cīnīties par taisnību, — Ozols nicīgi atbildēja.

— Var izslēgt no partijas, — otrs pastiprināja savus argumentus.

—u Par taisnu lietu no partijas neizslēdz, — atcirta Ozols. — Un savas ādas taupītājus partija necienī.

Noliktava pa to laiku bija atslēgta, bet vēl vajadzēja izslaucīt. Pienāca vakars, kamēr Ozola ļaudis dabūja savus maisus izbērt.

— Nu gan dabūjāt izjāņoties, — viņš kā atvainodamies tiem teica, kad visi bija sakārtojušies braukšanai.

— Dieniņa pagalam ir, — atbildēja Pakalns, — bet nebūs vismaz otrreiz jābrauc ar 'tiem pašiem maisiem. Tici vai netici, es nebūtu bēris zemē. Lai liek mani kaut cietumā. Bet, ja tevis nebūtu, tad gan laikam to šķūni vaļā nedabūtu. Kā tas var būt, ka tādas valsts iestādes, bet nu iecērtas viena pret otru kā āži uz laipas.

— Visādu cilvēku vēl diezgan, — Ozols nenoteikti atbildēja. Negribējās runāt. Šīsdienas nervu saspīlējumam sekoja tāds atslābums kā kādreiz pēc ilgas, niknas kaujas, kad var atkrist uz akmens, kupenā, pat dubļu peļķē un acumirklī aizmigt. Viņš iesēdās ratos un ļāva, lai

zirgs skrien pats līdzi braucēju rindai. Nekur citur kā uz: māju tas negriezīsies.

Mājā Ozols ieradās krietni tumsā. Olga iznāca pretim un palīdzēja nojūgt zirgu.

— Mirdzai viešņa atbraukusi, — viņa pastāstīja. — Elza. Nu nav Zentas, pie kuras apmesties, pārgulēšot pie mums.

Ozols ir priecājās par šo apmeklējumu, ir nepriecājās. Kaut gan ceļā pāris reižu bija iesnaudies, nogurums tomēr bija palicis. Tas vilka uz gultu, bet nu būs atkal jāparunājas, jādzird šis tas jauns, pašam jāstāsta.

Viņš iegāja virtuvē un sāka mazgāties. Vēsais ūdens atspirdzināja. Viņš bija domājis nomazgāt tikai rokasy bet ķermenis prasīja ūdeni vēl un vēl. Novilcis svārkus, viņš mazgāja kaklu, pēc tam nometa arī kreklu un berza krūtis un muguru. Nebūtu tik vēls vakars un tik vēls rudens, aizietu uz ezeru nopeldēties.

— Ko tad nu berzies kā rijas kūlējs? — brīnījās Olga.

— Rijas kulšana ir samērā tīrs darbs, — Ozols atbildēja un atstāja sievu neziņā, ko viņš ar to grib teikt.

Jā, Elza bija atbraukusi. Atstājusi mazo Vilīti krustmātes gādībā. Nodeva sveicienus no Zentas, kas sākusi strauji atlabt, bet pēc smagā ievainojuma viņai būšot vajadzīga ilgāka atpūta. Tāpēc Mirdzai jāuzņemoties komjaunatnes organizatores pienākumi pagastā. Varbūt pat uz ilgāku laiku, jo Zentai piemērotāks būtu tautas nama vadītājas darbs.

— Mirdza jau arī pēdējā laikā nolaidusies, — Ozols bez smaida piezīmēja. — Pametusi mani, lai es viens cīnos.

— Bet, tēti, vai tad manas jauniešu brigādes mazumu rāvās šovasar? — Mirdza protestēja.

— Jūs jau strādājāt, kas to noliedz, bet par jauniešu idejisko audzināšanu tu gan varēji vairāk padomāt, — Ozols pārmeta meitai.

— Tā? Katru atpūtas brīdi mēs lasījām avīzes, apspriedām, kādas grāmatas esam lasījuši un kādas vēl jālasa, — taisnojās Mirdza.

— Bet, ka zirgu punkta jaunieši nodevušies dzeršanai, par to tev, protams, nav nekādas daļas! Tie laikam

dzīvo citā republikā? — kļūst kašķīga.

Ozols pats manīja, ka balss

— To es gan nezināju, — Mirdza brīnījās.

— Jā, to tu nezināji, zirgu punktam gāji garām ar līkumu. Atzīsties labāk, — vai tu nedomāji, ka reiz nu tavs tēvs ir partorgs, lai tad viņš arī atbild par visu, kas pagastā notiek? Arī par komjaunatnes darbu? — Ozols nerimās.

— Tēti, tā domājusi es neesmu, — Mirdza lielām acīm lūkojās tēvā. — Bet tu varēji to man pateikt agrāk un . . . un citādi. Ir iespējams, ka esmu vairāk paļāvusies uz tevi, gaidījusi, ka tu norādīsi, uz ko vērst uzmanību. Bet tas laikam noticis neapzinīgi.

— Var jau būt, var būt, — Ozols apspieda īgnumu.

Tikai tu nevari iedomāties, cik tas ir grūti .. . vienam

visu apzināt un mūžīgi karot. Piedodiet man šovakar, es labāk iešu gulēt. Laikam vecums nāk virsū, — viņš gurdi pasmaidīja un aizgāja uz savu istabu.

— Kas viņam noticis? — Mirdza brīnījās, jautājoši vērdamās Elzā.

— Droši vien šodien piedzīvojis kaut ko nepatīkamu, — likās Elzai. — Tev nevajag viņam ņemt to ļaunā. Katrs taču ir tikai cilvēks. Es zinu, kā Vilis kādreiz pārnāca mājā. Dažu vakaru nevarēja ne vārda parunāt. Rītā pukojās uz sevi, ka, lūk, māju atradis par to vietu, kur izgāzt dienā uzkrājušos netīrumus, kā viņš sauca sliktu garastāvokli.

— Es jau neņemu ļaunā. Man tikai viņa žēl, — teica Mirdza. — Kad tā vaļsirdīgi padomā, es vairs neesmu tā «trakā Mirdza», kas pērnruden, kad to Dūmiņu Irmas šķūni revidēju. Tu atceries? Tagad man būtu jāpadomā. Es tiešām gaidu, lai tētis pasaka un pamāca, ko darīt.

— Bet kas tur ir ar tiem zirgu punkta jauniešiem? Tu viņus nepazīsti? — interesējās Elza.

— Tur ir tāda lieta, ka tie neviens nav šejienieši. Par dzeršanu es nezināju, tas rīt jāpajautā tēvam. Bet viņi turas atsevišķi no mums. Nupat bija tāds gadījums. Mēs pļāvām kādam jaunzemniekam rudzus. Pusdienas laikā apsēdāmies birzes malā un lasījām avīzes. Piepeši uz mums sāka brāzt no birzes čiekuri un pat saulē kaltētu karašu gabali, tur bija smiešana un bļāvieni. Mēs tūlīt

pazinām, ka tie nāk no zirgu punkta puišiem. Mūsējie gribēja skriet ar šiem izkauties, bet es neļāvu. Izlikāmies, ka nemaz nemanām viņu ālēšanos.

— Tā būs bijusi īpatnēja veida vēlēšanās ar jums iepazīties, — sprieda Elza. — Bet jūs esat bijuši lepni, un tā nekas neiznāca. Ja viņi ir ienācēji no citurienes, tad jums pirmajiem vajadzēja viņus apciemot.

— Bet kā lai tagad ievada ar viņiem sarunas? — gudroja Mirdza.

— Man liekas, ka vajadzētu sākt ar pašdarbību, — sprieda Elza. — Gandrīz nav tāda jaunieša, kam negribētos dziedāt, tēlot, dejot vai citādi izteikt sevi mākslā. Protams, nevar aiziet un oficiāli noprasīt — kas ir, gribat dziedāt, gribat deklamēt? Iepazīsties iepriekš, iegūsti vismaz pie dažiem uzticību, tad būs viegli iesākt sarunas.

Otrā dienā, tiklīdz Ozols bija aizgājis uz izpildu komiteju, Vanags viņam pastāstīja nepatīkamu lietu. Šķūtnieks, kas vedis sagādes normās nodoto sviestu uz savākšanas punktu kaimiņu pagasta pienotavā, atvedis vienu gabalu atpakaļ, jo atrasts, ka zem svaigās virskārtas vidū ieķepināts kaut kas sapelējis, ne gluži biezpiens, ne arī sviests. Pienotavā sastādīts akts, un sviests sūtīts atpakaļ.

— Un nav zināms, kas to gabalu nodevis? — jautāja Ozols.

— Laiviņš, protams, nezinot, — Vanags ironiski pavīpsnāja. — Bet man gan tādas aizdomas, ka tas visur atbalsta budžus un visiem viņu niķiem slēpj galus ūdenī.

Vakardienas cīņas iespaidā Ozolu pārņēma niknums. Kur vien tu ej, visur jāatduras uz nelietībām, nevīžībām, vienkāršām cūcībām. Tad jau kara laikā bija daudz labāk, zināji: ienaidnieks ir tur, bet apkārt draugi, kam, tāpat kā tev, viena doma un viena vēlēšanās — ātrāk sasist ienaidnieku. Te vairs nezini, kas ir draugs, kas ienaidnieks, visi samaisījušies vienā putrā.

«Vai tā nu ir?» piepeši viņam it kā no deniņiem atkrita smags vāks. «Vai tā nu ir?» viņš vēlreiz sev pārjautāja un pat pasmaidīja, iedomādamies, kā vakar polemizēja ar zemniekiem par to, kas pārsvarā — ļaunais vai labais.

Bet ar Laiviņu Pauli jārunā. Jārunā barga valoda, tāpat kā vakar ar tiem miegamicēm un birokrātiem. Nedrīkst ciest, ka sagādes lietas vada noziedznieki. Vispār vajadzētu to Laiviņu dabūt prom. Neslava iet līdzi viņa ģimenei. Tēvs jau kopš sendienām nes zagļa vārdu, vairākas reizes pat tiesāts. Brāli nošāva kā laupītāju. Paulis gan viņu tumšajās dēkās oficiāli nav iemaisīts, bet tēva un brāļa netīrie darbi meta ēnu arī uz viņu. Kas gan uzticēsies zagļa dēlam un laupītāja brālim, ja viņš pie tam naidīgi noskaņojies pret sabiedrību, nodevies dzeršanai, līdz šim nevienā vietā ilgāk nav pastāvējis, mētājies kur nu kuro reizi pie gadījuma darbiem?

Ozolam atausa atmiņā gadījums, kad Vanags pārņēma pagasta saimniecību. Vanags taisni zvēroja dusmās, kliedza, ka sienas trīcēja. Bet Laiviņš grābāja pa zemi savus papīrus, ir nobijies, ir spītībā iecirties.

«Vai es arī uz viņu kliegšu?» cepuri uzlicis un dodamies pie Laiviņa, domāja Ozols. «Nē, kliegt var uz cilvēku. kas saprot, kā vajadzīgs strādāt, bet nevīžo. Varbūt Laiviņš neprot strādāt. Un patiešām gan, vai viņu ir kāds pamācījis, vai ir vismaz cilvēcīgi aprunājies, tuvojies kā biedram? Vanags uz viņu kliedza un vēl tagad sarunājas tikai ironiskos toņos. Viņš pats ir runājis ar to tikai oficiālā valodā, pat to ar zināmu nepatiku, nekad nav centies iepazīties, painteresēties, kā tas tiek galā ar darbu, kādā sabiedrībā kavējas.»

Laiviņu Ozols sastapa mājā. Viņš tikko bija piecēlies, vēl pat nebija paspējis svārkus uzvilkt.

— Tiešām jums atliek laiks šādā karstā brīdī tik ilgi gulēt? — Ozols brīnījās.

— Es jau neesmu lācis, kas var ziemā izgulēties priekš visa gada, — Laiviņš spītīgi atņurdēja.

— Jums esot vakar bijis nepatīkams gadījums, — nepiegriezdams vērību puiša sliktajai omai, ierunājās Ozols. — Nelāga sviests iesmērēts.

— Vai es varu katrā gabalā ielīst? — sekoja atbilde.

— Tomēr vajadzētu pārbaudīt. Tādas lietas met ēnu uz visu pagastu.

Un arī uz jums, — nesagaidījis atbildi, Ozols piebilda.

Laiviņš satrūkās, bet atkal saņēmās un stāvēja pretim Ozolam, noskaņojies vārdu divkaujai.

— Apsēdīsimies, — aicināja Ozols.

— Vai tad tādā karstā brīdī ir laiks sēdēt? — ironizēja Laiviņš.

— Paņemsim šodien laiku, — apsēzdamies mierīgi atteica Ozols. — Gribētos ar jums parunāties.

— Ja jūs gribat dabūt mani prom, tad sakiet skaidri tūlīt, — - pēkšņi izgrūda Laivrņš.

— Kāds jūs savāds! — Ozols pasmaidīja. — Kā ezis uzraucis adatas. Par promdabūšanu runāt neesmu nācis. Bet es gribētu, lai jūs sāktu strādāt kā īsts padomju darbinieks.

Es strādāju, kā protu, — atcirta Laiviņš.

— Bet jūs varētu strādāt labāk, — ātri piebilda Ozols un, neļaudams Laiviņām atkal izmest kādu dzēlību, turpināja:

— Jūs esat jauns cilvēks, un jums ir visas iespējas iegūt dzīvē cilvēka cienīgu vietu. Vajag tikai vairāk gribēt.

— Ar gribēšanu vien nepietiek, — Laiviņš bezcerīgi atmeta ar roku.

— Ja jums vajadzīga palīdzība, pieņemiet to no manis, — Ozols sirsnīgi teica.

Laiviņš neuzticīgi pavērās partorgā, tad uz mirkli viņa sejai pārlaidās tāda kā cerība, ko atkal nomainīja izmisis vaibsts.

— Sakiet, — kas jums visvairāk traucē ieņemt dzīvē pareizu stāju? — jautāja Ozols.

Laiviņš ilgi klusēja, atspiedis zodu pret krūtīm.

— Kas man traucē? — beidzot viņš ierunājās. — Jā, kas man traucē? — viņš vēlreiz atkārtoja. — Kāpēc jūs vēl prasāt? Neesat taču svešnieks šinī pusē.

— Es gribētu, lai jūs esat ar mani atklāts, — lūdza Ozols.

— Jūs gribētu . . . jā, jūs gribētu. Nu, labi, ja jūs gribat, es pateikšu, kas es esmu. Esmu zagļa dēls un laupītāja brālis! — Laiviņa balss aizlūza vaidā.

— Jūs solījāt pateikt par sevi, nevis par savu tēvu un brāli, — Ozols piezīmēja. — Tēvs ir tēvs, un brālis ir brālis, bet es nācu parunāties ar Pauli Laiviņu. Piemēram. es gribētu zināt, kāpēc jūs, tāds jauns cilvēks, nododaties dzeršanai.

— Eh, nav vērts runāt! — Lai viņš uzlēca kājās un pārskrēja pār istabu. — Pirmo reizi es piedzēros divpadsmit gadu vecumā. Tēvu notiesāja par zādzību, bet skolā mani sāka saukāt par zirgu zagli. Ar pirkstiem rādīja visi zēni. Reiz vienam bija nozudis nazis, un skolotājs lika man kabatas izgriezt uz āru. Nevienam citam kā tikai man. Nazi neatrada, jo es to nebiju ņēmis. Bet tajā vakarā es izdzēru degvīna pudelīti, ko māte bija atstājusi uz galda kāju ierīvēšanai.

— Un no tā laika turpinājāt? — Ozols klusu iejautājās.

— Nē. Neturpināju. Iesāku vēlāk. Nu, atklāti sakot, biju iemīlējies. Tāpat tā meitene manī. Bet viņas māte pateica, ka drīzāk pakāršoties nekā savu meitu atdošot zaglim. Tā viss izputēja. Bet es taču neesmu zaglis! -— viņš piepeši iekliedzās. — Es neesmu pat adatu nozadzis! To nevar pateikt, ko mēs ar māti esam izcietuši tēva dēļ. Rūdis laida visu pār galvu un sprieda apmēram tā: ja jau mani sauc par zagli, tad man arī jāzog. Riebīgi tas ir, bet es priecājos, ka viņu nošāva. Visa tā pīšanās ar bandītiem, kas vēlāk nāca gaismā!

—1 Bet vai tāpēc tev jāsagandē sava dzīve? — pavisam nemanot, Ozols izteica «tu».

— Mana dzīve jau ir sagandēta, — Laiviņš ievaidējās.

— Par to parūpējušies mani tuvākie cilvēki. Nolādētie! Brīnos, ka es vēl neesmu tēva slepkava!

— Neņem pats savu dzīvi tik traģiski, — Ozols mierināja. — Tu redzi, ka sabiedrība tā neskatās. Tev uzticēts atbildīgs postenis.

— Vai es nezinu, kāpēc mani te ielika? — Laiviņš sarkastiski iesmējās. — Pirmajā rudenī visi baidījās stāties boļševiku dienestā. Runāja, ka vācieši nākšot atpakaļ. Un tad kāds, varbūt pat ņirgādamies par padomju varu, norādī ja uz mani.

— Kā tā? — Ozols nesaprata.

— Gluži vienkārši, lai varētu ar pirkstiem rādīt, — lūk, kādi viņiem darbinieki!

— Tu visu iztulko pārmērīgi jūtīgi, — Ozols pārmeta.

— Ja tev skaidra sirds, ej dzīvē gaišu skatu un nemoki sevi. Ko tu baidies no ēnām? Sniedz roku uz krietnu

darbu, un es galvoju, kas tas tevi pacels savās un citu acīs! — Ozols pastiepa viņam pretim abas rokas.

Laiviņš šaubījās tās satvert.

— Labāk būtu mani aizdzinis, — viņš novērsdamies murmināja. — Es neesmu godīgi strādājis. Es neesmu neko daudz mācījies. Kad Vanags man pieprasīja pārskatu un es nosviedu zemē savus papīrus, tad tikai tāpēc, ka tādu pārskatu nepratu uzrakstīt. Bet man bija kauns atzīties.

— Un tagad esi iemācījies? — jautāja Ozols.

— Kaut kā esmu ielauzījies.

— Apskatīsimies vēlāk. Bet, cik esmu vērojis, man . liekas, tu pielaid citas kļūdas, — Ozols centās izteikties uzmanīgi. — Šis pats gadījums ar sviestu. Tā nevajag uzticēties. Kā tu tagad zināsi, kam to atskaitīt no nodotās normas? Tas ir viens. Otra lieta — vai tu neesi stipri mīksts pret lielajiem saimniekiem? Vai tieši tiem nepieļauj apmainīt maizes labību pret citām kultūrām?

Laiviņš klusēja.

— Tātad ir tādi gadījumi ?

— Viņi nāk un pukst, ka neesot iesēts tik daudz rudzu un kviešu, — Laiviņš sāka sūdzēties.

- Varbūt tā arī ir ? — Ozols pētījoši uzlūkoja Laiviņu.

— Neuzvediniet mani uz jauniem meliem! tas dusmīgi sarauca pieri. — Jia viņiem nebūtu rudzu, no kā tad taisītu to riebīgo dziru?

— Bet kā tad izskaidrot to, ka tu pret vieniem esi tik mīkstsirdīgs, citiem atkal soloties pēdējo sulu izspiest? — šoreiz Ozols jautāja stingri, pat ar īgnuma pieskaņu balsī.

Laiviņš tumši pietvīka. — Tātad jums viss zināms ... — tas nomurmināja.

— Kas viss?

Ne tikai tas, ka es dažiem apmainu maizes labību pret auzām, citiem draudu, bet arī tas. ka daži vēl tagad apstrādā pa sešdesmit septiņdesmit hektāru un nodod normas tikai no trīsdesmit! — spītīgi atmetis galvu atpakaļ, atzinās Laiviņš.

Pēdējo es nezināju, — Ozols bija pārsteigts. — Vai viņi to dara ar tavu svētību?

— Nē, bez manas svētības. Bet jūs jau man neticēsiet. Jūsu acis es atkal būšu zagļa ...

— Beidziet ar savu radu uzskaitīšanu! — Ozols viņu nepacietīgi pārtrauca. — Tas jau sāk izklausīties pēc koķetēšanas! Labāk pasakiet, kas jūs spieda tā simpatizēt budžiem! — viņš atkal pārgāja uz «jūs».

— Ja es teikšu taisnību, jūs to atkal nosauksiet par koķetēšanu, — Laiviņš sāpīgi saviebās.

— Nu, neapvainojies, — Ozols pasmaidīja. — Es jau arī neesmu saule, kas vienādi spīd pār taisniem un netaisniem!

— Nē, nē, ko es varu apvainoties! — Laiviņš steidzās izlabot pārsteidzību. — Esmu laimīgs, ka jūs vispār ar mani runājat tā . . . nu, tā kā ar cilvēku. Bet jūs varbūt nezināt, cik pazemīgi un laipni tie budži ar mani runā. Un tad es vienkārši . .. man tā kā patika, ka viņi mani par kaut ko tur. Bet pret tiem, kas, man ieejot, steidzas no galda novākt katru viegli aiznesamu lietiņu, es kļuvu vienkārši rupjš. Dumjš un rupjš.

Viņi runāja vēl ilgi, līdz Ozolam radās pārliecība, ka spītīgais puisis izrunājis no sirds visus netīrumus un izpratis, ka viņam pasniegts glābšanas riņķis, pie kura turoties, tas droši no duļķainās straumes izpeldēs krastā.

Šķiroties Ozols paspieda Laiviņām roku un noprasīja: Bet kā tad ar dzeršanu? Norunāsim, ka nedzersi? Bet, ja jūti, ka nevari atturēties, tad labāk nesoli.

— Es jau pirmīt sev devu goda vārdu, ka nedzeršu, — atzinās Laiviņš. — Ja citiem ko solu. tad dažreiz nepildu aiz spītības, bet, ja sev, tad drīzāk sev roku nocirtīšu nekā vārdu lauzīšu.

— Tad lai paliek, man nesoli. — Ozols pasmaidīja un vēlreiz atsveicinājās.

23. SOĻI NESASKAN

Svētdienas rīta pusē Ozols ar Mirdzu, kā bija solījies, devās uz zirgu punktu. Viņi gāja cauri birzej, kurā šalkoja rudens vēji. raustīja bērzus aiz zeltainajām sagšām un svieda norautos vizuļus zem gājēju kājām. Pati birze,

rudens vējš un lapkritis šodien Mirdzai vairāk nekā jebkad atgādināja pagājušo rudeni, kad viņa, vientulības mocīta, vakarā gribēja iet pie Ērika un nedrīkstēja un kad arī tas bija gribējis nākt pie viņas un nedrīkstējis .. . Lūk, bērzs, kuram viņa raudādama bija apķērusies. Lūk, lielā egle, zem kuras viņa gandrīz bija ieskrējusi Ērikam krūtīs. Atmiņas! «Vai tiešām tikai atmiņas?» Mirdza sev jautā, un uzplūst ir skumjas, ir neapjausta līksme. Mīlestība! Kā tā atlaidās pie viņas, pie viņiem, kā vizmains putns apskāva ar saviem spārniem, un īsu brīdi likās, ka būtu labi pat tad, ja pasaulē būtu tikai divi cilvēki vien — viņa un Ēriks. Bet tas bija tikai īsu brīdi, tikai vienu vakaru. Jau otrā dienā viņa alka, lai šajā pasaulē būtu vairāk cilvēku, daudz labu biedru, kas līksmo par uzvarām frontē un žirgti un spēcīgi, dziesmām skanot un valodām raisoties, veic aizmugurē vienu darbu pēc otra. Un starp šiem cilvēkiem viņi ar Ēriku varētu būt paši līksmākie, jo viņi mīl viens otru, viņš aiziet uz fronti cīnīties kā varonis, viņa strādā te divkāršiem spēkiem, lai būtu sava varoņa cienīga. «Ēriks nav varonis!» viņai ausīs ieskanas pašas balss, sāpīga un sašutusi, ka Ēriks, kuram vajadzēja būt viņas cilvēka ideāla iemiesojumam, izrādījās drusku citāds. Sākumā tikai drusku citāds, jo kā tēvs, tā biedrs Upmalis apvaldīja viņas sašutuma versmi un satrieca viņas iedomu, ka varonis ir tikai tas, kas smagi ievainots lielā kaujā. Cik laimīga viņa varētu būt tagad, kad karš beidzies. Ēriks pārnācis dzīvs, — tātad piepildījusies viņas lielā, kādreiz vienīgā vēlēšanās kaut viņš pārnāktu neskarts no karalauka. Apkārt viņiem tagad tik daudz labu cilvēku, labu biedru, negantākie darba jaucēji — bandīti un viņu atbalstītāji, no pagasta iztīrīti; ak Ērik, ko gan tagad nevarētu padarīt, kādus milzu darbus veikt! Bet Ēriks raujas prom no plašuma, sabiedrība viņu it kā apgrūtina, citu pulkā viņš kļūst neveikls un pieklust, ne viņam joku, ne spriganas valodas. Arvien biežāk viņa sāk manīt, kādas divējādas jūtas viņā mainās pret Ēriku. Kad viņa ir viena, uzplūst tāds maigums, kam piejaukusies kritušu lapu rūgtenā smarža, kas kā tālīnu atmiņu dvesma šķiet vējojam no rudenīgās nakts, jaukā, laikam tikai vienreiz mūžā iespējamā brīža, kad tev pirmo reizi kāds saka, ka tevi mīl, ka ne-

būtu žēl savu dzīvību atdot, lai tev būtu labi un neviens vairs neuzdrīkstētos tev pāri darīt. Un atkal viņai jāatgriežas pie jautājuma, kā šis toreiz tik silti izteiktais solījums vēlāk, frontes uguņu skarbumā, kļuvis apgrūtinošs— Ēriks nav kļuvis komjaunietis, jo novērojis, ka tie stājas atbildīgākajos posteņos. Nu labi, to visu varētu aizmirst, nepieminēt, ja viņš tagad, kad komjaunietim būt nenozīmē riskēt ar dzīvību, būtu iededzies sabiedriskam darbam. Bet komjaunatnē iestāties viņš vēl arvien vilcinās, aizbildinādamies, ka iepriekš jāpielaužot māte, kurai pret komjaunatni aizspriedumi kā pret tādu, kas mācot neticēt dievam un baznīcai. Un, kad viņa domā par Ēriku, kas grib savai mātei būt tik labs dēls, ka tās dēļ atsakās no dzīves vērtīgākās daļas, tad uzmācas īgnums un šaubas, vai aizbildināšanās ar māti nav tikai izruna, īstenībā viņš pats varbūt nes sevī aizspriedumus vai kūtrību, vai kā nu to saukt. Un tad Ēriks aizslīd tādā kā garlaicīgā miglā, bet viņa paliek saulainā klajumā, kur arī bez Ērika ir labi, jo ir daudz citu cilvēku, jaunu un drosmīgu. Tagad viņi pagastā ir desmit komjaunieši, tas ir mazs pulciņš, bet tie ir pārbaudīti, kas savai biedra kartei kaunu nedarīs.

Domas pārsviedās uz šīsdienas uzdevumu — iegūt saskari ar zirgu punkta jauniešiem, lai tie nejustos sveši starp šejieniešiem, ierosināt tos mundrākai gara dzīvei un sabiedriskam darbam, varbūt pat pastāstīt tiem vairāk par komjaunatni un tās mērķiem.

Jo tuvāk viņa nāca zirgu punktam, jo grūtāks sāka likties uzdevums. Kā viņa iesāks sarunas? Un ja nu viņi ieņem ironisku vai varbūt pat naidīgu nostāju, ja tie ir kaut kādi samaitāti jaunieši, kas uz tādiem ierosinājumiem skatās ciniski? Elza gan pamācīja, ka vispirms vajag iepazīties un tā tālāk, bet pamācīt ir viens un izdarīt pavisam kas cits. Ne visiem piemīt tādas īpašības kā Upmalim, kas pie pirmās sastapšanās prot paņemt jauniešus savā varā, ja tā var teikt, radīt kopības un draudzības noskaņojumu un neļaut tam izdzist-visu vakaru un vēl ilgi pēc tam. Kāpēc ir tā, ka labākie, gudrākie cilvēki strādā centrā, bieži vien šķirsta un paraksta papīrus, bet uz vietām sūta vai turpat izvēlas mazāk izglītotus? Šiem pēdējiem taču jāstrādā tieši ar cilvēkiem,

no tiem atkarīgs, kā padomju mērķi iesakņosies dzīvē un kā masas tos izpratīs.

Viņia nevarēja nociesties un jautāja tēvam.

— Tēt, vai nav tā, ka mazākajiem darbiniekiem uzlikts tieši visgrūtākais darbs?

— Kā tu domā? — Ozols nesaprata.

— Nu, lūk, kā tagad man un tev — mums jāiet pāraudzināt cilvēkus. Bet tie tur apriņķī tikai norāda vispārīgos vilcienos — jādara tā, cilvēki jāpārvelk mūsu pusē. Biedram Upmalim tas būtu viegli, bet man ... Ja viņš būtu bijis Zentas un manā vietā, droš vien visi pagasta jaunieši jau būtu komjaunieši.

— Tad tu domā, ka biedram Upmalim vajadzētu nākt strādāt uz pagastu, bet tu varētu izpildīt viņa vietu, vai tā? — Ozols iesmējās.

— Nē, nē, tā es nedomāju, — protestēja Mirdza. — Bet arī te par komsorgu vajadzētu tādu kā biedru Upmali.

— Ja jau mums būtu daudz tādu Upmaļu, Mirdza, tad mēs tiešām būtu laimīgi, — Ozols iesaucās ar lepnumu un nožēlu. — Bet cik daudzi nekrita frontē, cik daudzus hitlerieši nenoslepklavoja šeit. Apriņķa un republikas darbiniekiem jāvada darbs lielos vilcienos, bet lai to varētu, jābūt ar plašu redzes loku.

Mirdzai gribējās vēl tēvam kaut ko jautāt, bet viņi jau iegāja muižas pagalmā. Pie kūtīm, vistu iežogojumā, kāda jauna meita patlaban baroja spārnaino saimi, skaļi atgaiņādamās no uzbāzīgajām pīlēm:

— Tiš, tiš! Skat, kādas lielmātes! Taisni jums nu vajag to labāko kumosu!

Viņa nemanīja tuvojamies nācējus, bet, kad tie bija klāt, satrūkās, -un tūlīt viņas acīs pavīdēja neuzticība. Droši vien viņa tos pazina, bet izlikās, it kā nekad nebūtu redzējusi un vispār tie būtu nevēlami viesi.

— Kāda jums plaša un runīga saime! — Ozols smaidīdams uzslavēja.

— Vai tā mana! — meiča atcirta.

— Vismaz tie visi uzskata jūs par savu saimnieci, — Ozolu nebiedēja meičas skarbums. Viņš raudzījās taisni un ar atklātu smaidu spītīgajās acīs, līdz tās neizturēja un novērsās.

— Vai priekšnieks arī ir mājā? — Ozols apjautājās.

Kā lai es to zinu, — sekoja strupa atbilde.

— Es domāju, ka jūs zināt, — Ozolam nāca smiekli, ka meiča dusmojas, pati nezinādama, par ko.

— Tītars arī domā! — tā vīzdegunīgi izgrūda.

— To jau mans vectēvs stāstīja, — Ozols turpināja smaidīt. — Es cerēju, ka tagadējā jaunatne zinās kaut ko vairāk.

Meiča piesarka, laikam aptverdama, ka izteikusi nodrāztu muļķību. Neveikli viņa noliecās pie vistu ēdiena silītes, pašāva to sāņus un atbīdīja atkal atpakaļ. No neveiklā stāvokļa viņu izglāba priekšnieks Priedes Jānis, kas kopā ar dažiem jauniešiem un Ivanu iebrauca pagalmā.

Ieraudzījis Ozolu, viņš jau pa gabalu sauca:

— Kad tu zinātu, kāds te nakti bija tejaters! Tāda jakts. ka ne acis neesam aizvēruši.

— Kas tad nu, zirgi paspruka, vai? — Ozols brīnījās.

— Ko nu zirgi! Bet zagli noķērām! Taisni klētī!

— Ko tu saki?!

— Jā, taisni klētī. Es vakar tā ap pusnakti pamostos un tāpat domāju šo to. Ienāca prātā, ka ziemā ek še skolmeistars, tas Sialenieks, stāstīja par rakstura audzināšanu. Domāju, kā es tā nekā tāda nedaru, lai man tas raksturs augtu. Domāju, tā viņš nav nekā, reiz tas ir jāsāk. Un tad domāju, ko es tādu varētu izdarīt, ko negribas darīt, bet kas jādara? Un domāju, ka vajadzētu piecelties no siltas migas, saģērbties un iet paskatīties, vai zirgiem ir vēl ko ēst. Negribējās gan celties ne traks. Bet es tikai sev saku — ej vien, ja tik traki negribas, tad taisni jāiet, citādi nekas no rakstura neiznāks. Kā saņēmos, tā izlēcu ārā no gultas. Uzvilku bikses un praķīti un iešu uz zirgiem. Bet pagalmā dzirdu — pie klēts tā kā nočaukst kaut kas, tā kā durvis nograb. Domāju, nu nebūs labi. Eju tā klusītēm uz klēts pusi. Diez kur ar galva — iet vienam pašam? Milicis teica — tevi tak varēja tur nosist. Es pieeju pie klēts — durvis ciet. Bet palūkoju — vaļā, nav aizslēgts. Es — švikt, atslēgu iekšā un aizgriežu ciet. Domāju — ko nu darīt? Vai saukt Ivanu un abiem gūstīt? Bet domāju — nē, tā vēl var izsprukt. Gāju iekšā un saku Emmai — ko nu darīt? Viņa saka, vai tu traks,

zvani taču milicim. Nu, tad es piezvianlju. Atbrauca uz riteņa abi ar pasta kungu, tam tāds gudrs suns, māk pēdas dzīt cilvēkiem. Tas, kā paostīja, tā uz mūsu kalēja māju prom. Viņš, tas pasta kungs, saka — zaglis ir no pašu mājām. Tik vien dzirdams — uz ceļa norūc mašīna, un prom ir. Bet viņš, tas pastnieks, saka, vajag noņemt mašīnas sliedes mēru. Mēs ar Ivanu tikmēr klauvējāmies pie kalēja. Iznāk šī pati tādā garā, špicainā kreklā, nu, līdz zemi. Ko mēs tur bļaustoties un dauzoties, tā mūs sabar. Bet ne nu mēs bļaustījāmies, nekā. Prasām, kur kalējs, lai nāk laukā. Bet šī saka, esot aizgājis pie citiem večiem kārtis spēlēt. Tikmēr nāk milicis un saka — nāc nu, Jāni, taisi vaļā to žurku slazdu. Pie klēts izšāva vienreiz gaisā, lai iekšā zina, ka mēs neesam bez ieročiem. Un vai zini, ko izvilkām no klēts?

— Kalēju, — iemeta starpā Ozols.

— Kā tu zini? Vai tev kāds jau stāstīja? — brīnījās Jānis.

— Tu pats nupat pastāstīji.

— Ak tā? Nu jā, saņēma kalēju. Nācis rudzus zagt. Es jau domāju, kur šis to dzimtenīti ņem?

— Un mašīnu uzzinājāt? — interesējās Ozols.

— Kā tad. Pats izstāstīja. Mašīnu un traktoru stacijas šoferis. Gribējuši vest uz pilsētu, pārdot spekulantiem. Un tas kalējs arī bijis briesmu vīrs, - Jānis stāstīja tālāk. — Agrāk pašam Madlienā bijusi mehāniskā darbnīca. Diezgan bagāts bijis. Bet liels maita. Pasta kungs tūlīt atminējās, kas par šo rakstīts avīzēs. Vācu laikā krievu gūstekņus nostrādinājis. Kā suņiem ēst devis apgrauztus kaulus. Pati, tā madāma, pasviedusi: «Še, ēd, krievu cūka!» Aizbēguši uz Kurzemi, tur uzaudzinājis bārdu, lai nepazītu. Savā pusē nedrīkstējis rādīties. Viņam vēl esot tādas sliktas lietas rēķinā. Cilvēkus nodevis.

— Tad jau tu esi vienu bīstamu zvēru noķēris! Ozols priecājās.

Jānis noslaucīja sviedrus. Nez vai no satraukuma vai no garā stāsta piere bija norasojusi.

—Iesim iekšā, citādi tu vēl saaukstēsies, tāds nosvīdis, — vedināja Ozols.

Viņi aizgāja, bet Mirdza palika viena ar spītīgo meiču, kas bija teikusi, kia «tītars arī domā».

It kā demonstrēdama nevērību pret Mirdzu, meiča, ne vārda neteikusi, sāka soļot uz agrākās muižkunga mājas pusi, kur laikam bija viņas mājoklis. Bet Mirdza gāja viņai līdzi un, nevarēdama izdomāt citu sakāmo, teica:

— Iepazīsimies. Es esmu Mirdza Ozola. Bet sauc mani labāk vienkārši par Mirdzu. Un kā tevi sauc?

— Mani neviens nesauc, — viņa saņēma pārgudru atbildi.

Mirdza apstājās. Iet vai neiet līdzi spītniecei? Ja tur, telpās, ir vesels bars tādu tiepšu, tad var ieskriet kā skudru pūznī. Nē, tomēr nedrīkst priekšlaikus uzdot cīņu. Viņa sāka atkal iet meičai no muguras un uz kāpnēm to panāca.

Istabā, kur Mirdza iegāja tūlīt aiz bezvārdes, bija vēl trīs meitenes. Viena nebija uzcēlusies, bet divas patlaban pie spogulīša kārtoja frizūras, tīdamas vaļā matos ievīstītos papīrus. Sešas acis jautājoši pavērās Mirdzas labrītā, un trīs mutes gausi to atņēma, pēc tam istabā nez no kurienes nolaidās klusums. Ja par klusumu saka, ka tas ir klusis, tad Mirdzai šoreiz likās, ka tas ir tik skaļš, ka aizkrīt ausis un deniņos sāk džinkstēt. Klusumu vajadzēja aiz traukt, izdzīt no istabas, lai varētu sarunāties. Kā glābiņā Mirdza lūkojās kādas meitas sejā, kas likās laipnāka par citām. Tā nebija skaista, pārāk plata un apaļa, pazemu pieri, zem kuras tomēr staroja brūnas, spožas acis, arī lielas un apaļas, bet skaistas ar savu apaļumu un jaunības mirdzumu, un siltumu, tik lielu, ka tas izkausēja vienaldzības ledu, kas pēc pārējo istabas iemītnieču parauga grasījās pārvLLkties siltajām, tumšajām dzīlēm. Mirdzai patika šī seja, un viņa tūlīt ievēroja, ka meiča savu izskatu sabojā ar nemākulīgu matu sasukājumu - gandrīz visapkārt galvai uz leju ielocītās sprogas to vērta vēl platāku, līdzīgu govs galvai ar lejup izliektiem ragiem. Ņ inai kļuva žēl, ka meiča cenzdamās savu izskatu padarīt skaistāku, īstenībā to sabojā.

— Tev vajadzētu citādāk sakārtot matus, — Mirdza deva pēkšņu triecienu klusumam un, neļaudama tam atgūties, turpināja: — Paskaties spogulī — kad tu tā sagriez sprogas uz leju, seja izskatās platāka. Paļauj, izmēģināsim citādi, man liekas, tev vajadzētu uz pieres sasukāt vairāk uz augšu, bet pakausī vairāk un leju un

sprogas uz āru. Lūk tā, — un viņa izņēma apmulsušajai meičai ķemmi no rokām un sāka ar to darboties ap viņas galvu. Pārējās ziņkāri raudzījās Mirdzas nodarbībā, un viņa saprata, ka turpmākās attiecības stipri vien uzlabosies, ja izdosies parādīt veiksmi friziermākslā, kur gan viņai nekādas prakses nebija, jo pašas viļņainie mati darbošanos ar papīrīšiem nebija prasījuši. Ar sprādzīšu palīdzību Mirdzai izdevās pielauzt meitas kastaņbrūnos matus stāvēt tā, kā viņa bija iedomājusies, un platā seja tiešām ieguva citādu apveidu, smalkāku un pat inteliģentāku.

— Niķa, tā ir gan labāk! — iesaucās gultā gulētāja un, atsviedusi segas, pietraucās kājās un sāka steidzīgi ģērbties.

— Tātad tu esi Niķa?

— Dominika, — tā pārlaboja.

— Bet Niķa izklausās mīļāk, — Mirdza piezīmēja. — Tu no Latgales?

— Jā.

— Tāpēc jau baltieši mūs neieredz, — pēkšņi ierunājās putnu barotāja.

— Kāpēc tu tā domā? — Mirdza brīnījās.

— Nu, tā. Vasarā aizgājām uz balli, tad neviens jūsu puisis mūs dejot neņēma, — tā sūdzējās. — Labi, ka bija līdzi savi puiši. Citādi sēdi visiem par apsmieklu.

— liet zināt ko, mēs varētu sarīkot vienu vakaru te, zirgu punktā, — Mirdzai likās, ka nu var ķerties pie šīsdienas uzdevuma. — Sagatavot programiņu ar dziesmām, dejām, deklamācijām. Varbūt pat ludziņu uzvest.

— Dzirdi, Janin, tas tikai būtu jauki! — iesaucās Niķa.

— Jūs domājat, ka te kāds uz mūsu sarīkojumu nāks? — tā drūmi norūca.

— Lūk, kā uzzināju, — tevi sauc par Janinu, — Mirdza sirsnīgi pasmaidīja. — Tu saki. ka nenāks? Pilns būs līdz pēdējai vietai.

— Tā ir Mirdza Ozola, pagasta komsorgs, — Janina pēkšņi iepazīstināja meitenes ar Mirdzu, un viņas balsī ieskanējās arī it kā brīdinājums.

— Ā! — klusi iesaucās meiča, kas līdz šim bija klusējusi. Tā bija apsējusi galvu iar baltu lakatiņu, no kura spraucās ārā iesarkanas matu cirtas. Viņai bija balta, neiedegusi seja ar vasaras raibumiem uz taisnā, skaisti veidoltā deguna un uz vaigiem tā tuvumā. Arī kakls kā sarkanmatēm balts un glezni veidots. Zaļganās acis, reizē draiskas un draisku skumjas, vērīgi pētīja Mirdzu.

Mēs esam neapzinīgās! — sarkanmatainā meiča iespurdzās.

— Ko tu, Asja, vienmēr to daudzini, — Niķa pārmeta un paskatījās Mirdzā. — Tā mūs reiz nosauca padomju saimniecībā. Komsorgs ieskrēja uz piecām minūtēm un noprasīja — kas grib iestāties komjaunatnē, lai pierakstās. Bet Asjai tovakar sāpēja zobi, un viņa bija uz visu pasauli nikna.

Ceturtā meita Tekla pagaru, kalsnu seju pa to laiku bija pilnīgi saģērbusies svētdienas drēbēs un lūdza, lai Mirdza arī viņai palīdzot sakārtot matus tāpat kā Nikai. Bet viņai nepiestāvēja tāpat, un Mirdzai vajadzēja vairākas reizes pārķemmēt, līdz atrada vispiemērotāko sa-sukājumu. Arī Asja noņēma lakatiņu un atsedza savus rudos matus, no kuriem pati nez kāpēc kaunējās. Tie nebija ne īsi, ne gari un, taisni uz zemi karādamies, galvai nekādu krāšņumu nedarīja. Mirdzai likās, ka vajadzētu apcirpt «īso pakausi», kas atsegtu Asjas skaisto kaklu un galvai piešķirtu grieķu jaunekļa cēlās līnijas, Tekla tūlīt sameklēja šķēres un pati ņēmās apgriezt matus.

Te pilī tāda liela zāle, un, kamēr nav tautas nama, te bieži varētu notikt sarīkojumi, — atsāka Mirdza.

— Vajadzētu apskatīties, vai nevar pat skatuvi ierīkot. Jums taču te ir arī puiši?

— Ar visiem kalējiem pieci gabali, Niķa steidzās stāstīt. — Stāsim ir laba balss. Oi, viņš visādas dziesmas prot.

— Jauks vakars iznāktu. Tik ilgi nav bijis neviena sarīkojuma. Un piepeši pirms Oktobra svētkiem parādās programas — MZIP savās telpās rīko svētku vakaru!

— Janin, tev jādejo! — Nika apķērās tai ap kaklu.

— Jā? Mīļā Jana, neatsakies! Nu, nespītējies! Viņa brīnišķīgi dejo krievu dejas, — tā paskaidroja.

— Man nav kostīma, — Janina izvairījās.

— Sašūsim, — apsolījās Mirdza. — Tik daudz drēbes pagastā sameklēsim.

— Man jāiet govis slaukt, citādi saimniece atkal rūks, ka mēs tikai zinām ālēties un gulēt, - Janina īgni raisījās vaļā no Nikas apkampieniem.

— Es iešu tavā vietā, ja tu apsolies dejot, — lūdzās Niķa.

— Es pati varu savā vietā, — Janina savilka lakatiņu uz acīm un izgāja.

Kāpēc viņa tāda . . . bēdīga? — jautāja Mirdza, tikko neizteikdama «spītīga».

— Janina ir palikusi viena pati pasaulē, — stāstīja Niķa. — Mums vēl ir kāds — vai tēvs, vai māte, vai brālis, bet viņai nav neviena. Agrāk viņi, visa ģimene, gāja pie baltiešiem strādāt. Pirms kara dabūja savu zemi, bet. kad ienāca vācieši, tēvu tūlīt noslepkavoja. Brālis nomocīts cietumā. Māsu aizdzina uz Vāciju. Divi brāļi bija izbraukuši un krituši Sarkanajā Armijā. Bet Janina aizbēgusi uz svešu pusi un atkal kalpojusi budžiem. Tagad viņai nav neviena.

— Bet kāpēc viņa ir pret komjaunatni? — Mirdza nesaprata.

— Viņa nemaz nav tāda, kā izliekas. Tas tāpēc, ka tur, kur viņa agrāk strādāja, komsorgs viņu apvainojis. Viņa uzrakstījusi lūgumu, lai uzņem komjaunatnē, bet viņš noturējis pusgadu atvilktnē. Kad atbraucis viens no apriņķa, tad taisnojies, ka Janina vēl neesot cienīga būt par biedri. Tas teica, lai Janinu tūlīt uzņem, bet viņa iecirtās — ja neesmu cienīga, tad nevajag — un turpat saplēsa savu lūgumu, — stāstīja Niķa.

— Bet, ja rīkosim vakaru, vai viņa dejos?

— Gan jau dejos. Viņai pašai ļoti patīk.

— Kā jūs domājat, meitenītes, vai man nevajadzētu parunāt arī ar jūsu puišiem par to vakaru? Bez viņiem nekas neiznāks, — teica Mirdza.

— Viņi dzīvo tur, mežsarga mājā, — Asja norādīja pa logu.

— Varbūt viņi varētu atnakt šurp? — Mirdzai negribējās sastapties vienai ar zirgu punkta puišiem, lai izvairītos no pirmās iepazīšanās stīvuma.

— Niķa, piekop istabu, — nokomandēja Asja, kurai Tekla vēl arvien līdzināja pakausi.

Mirdza steidzās Nikai palīgā, un, kad bija apkopta istaba un Asjas galva, Tekla aizgāja uz mežsarga māju un atveda piecus puišus, kas atnāca bramanīgi skaļi un jautāja, vai šois te uz sapulci saucot. Politiku klausīties viņiem neesot laika, jo mājā palikusi nenobeigta kāršu partija.

— Sapulce nekāda nav, bet mēs te ar meitām norunājām sarīkot punktā vakaru ar priekšnesumiem, — Mirdza paskaidroja. — Gribējām lūgt arī jūs piedalīties.

— Mēs neesam kumēdiņu rādītāji, — viens aizvainots paziņoja, un Mirdzai bija jādomā, kā piekļūt puišu sirdīm. Ar frizūrām te nevarēja sākt.

— Mēs jau arī nedomājām vakarā rādīt kumēdiņus, bet pavisam nopietnu mākslu, — Mirdza neapmulsa.

— Kazimirs māk uz rokām staigāt, vot, varētu parādīt mākslu, — viens iesmējās. — Kazi, parādi jaunkundzei, kā nāk no kroga mājā!

— Ej tu pie velna! — Kazimirs iegrūda mudinātajam dunku sānos. — Tā jau ir baltiešu jaunkundze, smalka. Teiks, ka mēs. čangaļi, esam tādi rupji tēviņi.

Kas tie jums par baltiešiem! — Mirdza rājās.

— Tā tikai Ulmaņa laikos mūs rīdīja vienus pret otriem. Tad bija baltieši, člvļi un čangaļi, bet kāpēc mums jāgodina Ulmaņa piemiņa? Es atzīstu, ka mēs, šejienieši, neesam pratuši uzvesties, — mums vajadzēja jau sen atnākt pie jums ar sālsmaizi. Tad apkauniniet jūs mūs un pirmie sarīkojiet vienu vakaru. Parādiet, kā vajag organizēt pašdarbību.

— A ja mums neizdosies, tad jūs smiesieties, — Kazimirs neuzticīgi piebilda.

— Kāpēc neizdosies? — Mirdza dedzīgi protestēja.

— Vēl ir laiks sagatavoties. Apspriedīsim programu. Mēs jau te gudrojām, ka varētu skatuvi izbūvēt.

— Šķūnī dēļu ir diezgan, — ieteicās Niķa.

— Bet vai priekšnieks dos? — šaubījās Slaviks.

— Noteikti. Es parunāšu, — apsolīja Mirdza.

— Geņa, tu esi namdaris, — Asja griezās pie pelēkma-taina puiša. — Vai tas tik grūti — ierīkot skatuvi?

Grūti ir tikai ar tevi satikt, — puisis šķelmīgi

pašķielēja uz sarkanmataino meiču, kas ar izcirpto kaklu izskatījās valdnieciski cēla. — Lai dies pasargā, ka tu būtu mana sievasmāte.

— Par to vari būt drošs, — Asja ķircinājās pretim, — tādu plenci kā tevi es par znotu neņemšu.

— Nu būs atkal matos! — iesmējās Slaviks.

— Nav jau vairs matu, ko plūkt. Pa nakti žurkas apgrauzušas, — Geņa zobojāis.

Mirdzai patika jauniešu jautrība, tā nebija ne piedauzīga, ne rupja, viņa smējās līdzi, bet vajadzēja reizreizēm tos atkal atraut nopietnībā. Bija jau krietna vakarpuse, kad viņa šķīrās no zirgu punkta, pārliecināta, ka jaunieši Oktobra svētku vakara sarīkojumu uzskata par savu prestiža lietu un piestrādās, lai 1as izdotos.

Aiz kūtīm viņas priekšā piepeši iznira Janina, uzvilkusi lakatiņu pār saraudātām acīm.

— Janīna, kas tev kaiš? — Mirdza izbijās. — Kāpēc tu raudi?

Janina klusēja, bet arī negāja prom. Varēja redzēt, ka viņa nav radusi sevi atklāt, bet cieš no savas vientulības un skarbās čaulas, kādā sevi ieslēgusi.

— Mīļā Janina, vai es nevarētu tev palīdzēt? — Mirdza saņēma viņu ap pleciem.

— Ko man kāds var palīdzēt ... — Janina izrāva roku un gribēja aizskriet, bet Mirdza viņu satvēra un nelaida.

— Cilvēks cilvēkam arvien var palīdzēt, — ieskatīdamās meiltenei sejā, uzsvēra Mirdza. Viņa brīnījās, ka pirmīt Janīnas seja bija likusies raupja, vaibsti neizlīdzināti, bet tagad tajā ietrīsējās savāds vārums, pat āda šķita maiga un trausla kā ūdensrozes ziedlapiņa.

— Ko tu vari man palīdzēt? — Janina ierunājās, un viņas uzacis noraustījās. — Man vienmēr ir gribējies iet skolā, mācīties. Agrāk kalpoju budžiem, nebija laika. Tad karš, nolādētie fašisti visu... Un tagad atkal... cita nekā nav kā brien laidaru, baro vistas, slauc govis un . . . un paliec muļķis. Vai pats liktenis mani nolādējis!

— Janin, nav tāda likteņa! — Mirdza iesaucās. - Noslauki asaras! Paklausies, lai kā es to panākšu, bet tu tiksi skolā, varēsi mācīties.

Janina paskatījās viņai acīs, bet varēja manīt, ka pil-nlgi neuzticas, uzskata solījumu par mierinājumu bērnam, kuru māna, lai tikai tas neraudātu.

— Janin, vai tu tik maz vairs tici cilvēkiem? — Mirdzai ielija tāds žēlums sirdi pret jauno meiteni, ka viņa būtu nez ko atdevusi, lai iedvestu tai ticību, ka dzīve ir mainījusies, cilvēku attiecības kļuvušas citādas un nevajag noslēgties vientuļā spītā un vientuļās sāpēs, bet meklēt biedrus, kas pasniedz elkoni kāpienam augšup.

— Es padomāšu par tevi šonakt un rīt, — apsolīja Mirdza. — Bet parītvakar tu atnāc pie manis. Norunāts?

— Varbūt ... — Janina šaubījās.

— Katrā ziņā! — Mirdza pārliecināja. — Ja tu nenāksi, es aiziešu pie tevis. Bet labāk atnāc tu pie manis.

— Man kauns... — Janina atzinās. — No tava tēva... Es viņam tik rupji pateicu . . . par to tītaru.

— Ak tu jociņ, — Mirdza iesmējās. — Ja tik vien viņš būtu dzirdējis!

Viņas šķīrās; Janīna — pierimusi, kaut gan vēl svārstīdamās starp šaubām un cerībām, Mirdza — ar visu sirdi gavilēdama, ka sapratušies ar zirgu punkta jauniešiem, ka Janina beigās uzticējusies viņai kā māsai, un nu tikai jāizdomā, kā lai palīdzēt, lai solījums nepaliktu vienīgi solījums. Lai varētu iet skolā, vajadzīgi līdzekļi, no kā izdzīvot un apģērbties. Janīnai tādu nav, un nav neviena, kas gribētu palīdzēt. Iedomājās, ka varētu varbūt tos savākt no iedzīvotājiem, bet tūlīt atmeta tādu domu. Tas izskatītos pēc ubagošanas un Janinu apvainotu. Un vai tad viņa viena — cik daudz nav tādu, kam skolas gadus atņēmusi skarbā dzīve un hitlerieši! Tēvs reiz pa jokam ieminējās, ka palūgšot izglītības nodaļu, lai ierīko vakara skolu. Bet ja to izdarītu īstenībā? Ja palūgtu skolotājus ziedot kādus trīs vakarus nedēļā, lai palīdzētu jauniešiem sagatavot un nobeigt septiņu klašu kursu?

Sī doma pārņēma Mirdzu, viņai vajadzēja tūlīt kaut ko darīt, iegūt skaidrību, lai neizdošanās gadījumā līdz parītam izdomātu par Janinu kaut ko citu. Viņa pagriezās ceļā uz Kaktiem, kur šodien kā svētdienā varēja sastapt Salenieku.

Mirdzai laimējās. Šodien viņai tiešām bija laimīga diena, un, tumsā uz māju iedama, viņa klausījās, kā pasaule, cik tālu vien var to saskatīt un sadzirdēt, dzied no laimes. Vismaz viņai likās, ka zvaigznes, kas spožas un dzirkstošas dega pie rudens debess, mirkšķina viņai un saka: «Mirdza, labi, tā vajag strādāt!» Birze jau no tāluma šalc pretim priecīgu dziesmu, un melo tie dzejnieki, kas tajā saklausījuši tikai skumjas un iznīcību. Būtu labāk ieklausījušies, kāds spēks, kāda spīts pret gaidāmo ziemas salu un sastingumu šalc no ik zara, bet šodien tā dzied: «Mirdza, tu esi tik jauna, un tava jaunība sākusies laimīgā posmā, kad vairs nav ceļā to šķēršļu un akmeņu, kādiem pāri lauzās vecākās paaudzes. Tu neesi lieka, lai kur tu ietu, lai kur gribētu savus spēkus pielikt, visur tu būsi gaidīta un saukta. Nu, tad strādā, piepildi ik stundu, ik mirkli ar darbu, ar mācībām, lai pēc gadiem, kad tava zeme būs atplaukusi no kara postažas, varētu tai teikt — atzīsties, mana mīļā, mana dzimtene, ka bez manis tev būtu grūtāk klājies!» Un tā atbildēs: «Jā, Mirdza, paldies par tavu karsto sirdi, tu un citi tādi kā tu esat mani īstie bērni.» Un zvaigznes laipni mirkšķinās acis un teiks — lūk, Zeme, mūsu skaistākā māsa.

Birzē iebrikšķējās kāds sauss zars, un Mirdza iztrūkās no laimīgajām domām. Vai kāds staigā pa mežu tumsā, un kas tas varētu būt? Bet tas bija Ēriks, kas klusu pasauca viņas vārdu un iznāca uz ceļa.

— Es tevi gaidīju, — viņš teica, saņemdams viņas roku. — Pirmīt satiku tavu tēvu un uzzināju, ka tu palikusi zirgu punktā. Un tad es atnācu šeit un gribēju tevi satikt. Kur tu biji tik ilgi?

— Biju dibināt vakara skolu, — Mirdza jautri atteica un ieķērās Ērika elkonī. — Salcnieks ir ar mieru un solās pierunāt citus skolotājus. Bet līdzekļus mēs sagādāsim ar sarīkojumiem, — viņa stāstīja, it kā Ēriks jau zinātu, kas tā par skolu un kāpēc tā vajadzīga*.

— Tevi tik reti dabū salikt, Mirdza, — Ēriks žēlojās, — tu vienmēr tik steidzīga un nevaļīga. Man reizēm liekas, ka tu tikai no manis bēdz.

- Nē, Ērik, kāpēc lai es no tevis bēgtu? — Mirdza saspieda ciešāk viņa elkoni. Viņa pati bija tik pilna laimes, ka likās netaisni, ja Ēriks justos nelaimīgs un viņa būtu tā sāpju cēlonis. — Bet ka man gribētos, lai arī tu būtu steidzīgāks un nevaļīgāks! Ak tu lācis tāds! — viņa strauji apgrieza to apkārt. — Tev jāmācās ātrāk soļot, citādi vēl es varu aizskriet prom, — viņa jokoja, bet Ēriks par šo joku nesmējās.

— Nu, maršēsim kopsolī! — iesaucās Mirdza, atlaizdama Ērika elkoni. — Tā: viens, divi! Viens, divi! — viņa spēra garus soļus, bet Ēriks apstājās un ļāva Mirdzai ālēties vienai pašai.

— Negribi soļot? Tad iesim skrieties! — Mirdzai bija tik jautri, viņa juta sevi tik daudz enerģijas, ka tā plūda pāri un nebija noturama normālības krastos. Viņa aizskrēja labu gabalu, bet, manīdama, ka Ēriks neseko, tāpat skriešus atkal atgriezās atpakaļ.

— Skriet arī negribi? Labi. Tad boksēsimies! — un, savilkusi dūres, viņa metās virsū Ērikam, bet tas stāvēja kā izbāznis un ļāvās sevi apstrādāt straujajām dūrītēm.

— Nekā nevar ar tevi! Sit vai nost, bet nekustas ne no vietas, — Mirdza gražīgi pukojās.

Mirdzas jautrība tik ļoti neatbilda Ērika šīvakara noskaņojumam, ka tas, lai kā visu vakarpusi bija gaidījis viņu atnākam, tagad uzskatīja par prātīgāku iet mājā. Norunāt tikai pašu galveno, uz ko bija gribējis Mirdzu šodien sagatavot, bet ari to nedabūja izteikt tā, kā bija sadomājis pa šīm stundām. Jo, tiklīdz viņš pateica: — Nākošsvētdien mēs ar māti aizbrauksim pie jums ciemā, — tā Mirdza sāka smieties:

— Nu, protams, ka braukšus, tev jau kājām par grūtu!

Viņi izšķīrās, un Ēriks aizgāja gausi, nojauzdams, ka

Mirdza nav sapratusi, kāpēc viņš brauks braukšus un kāpēc ar māti. Bet Mirdza to tiešām nebija sapratusi, jo, tiklīdz palika viena, tā aizmirsa ir solījumu, ir tā nepa-rastību — braukt braukšus no dažu kilometru attāliem kaimiņiem un vēl kopā ar māti. Viņas galvā atkal atgriezās aiztrauktās domas par vakara skolu, sāka rosīties plāni, kā pēc iespējas vairāk jauniešu iekveldināt mācībām. Un, tikai pie mājas tiekot, maza šaubu ēna pārlaidās gaišajam priekam: bet ja nu pārējie skolotāji atsakās? Ja skolēnu piesakās tik maz, ka nav vērts skolu dibināt?

Tāpēc visas nākošās dienas Mirdzai pagāja sasprindzinātā steigā. Kad skolotāji bija apsolījušies, vajadzēja sameklēt skolniekus, un tā nedēļa aizskrēja kā viena diena.

Tikai sestdienas vakarā Mirdza varēja uzmest sarakstu ar divdesmit nākamo skolēnu vārdiem un citām ziņām.

Svētdienas rīts tāpat uzausa nevaļīgs. Māte tagad bija desmita pilnvarotā un aizgāja pie saviem ļaudīm, bet Mirdzai gribējās būt zirgu punktā, kur jaunieši gatavojās lielajam Oktobra svētku vakaram. Tā izgadījās, ko šorīt visvaļīgākais bija tēvs, un viņš arī palika mājās, priecīgs, ka beidzot dažas mierīgas stundas var veltīt grāmatām.

Viņš lasīja par kadru marksiistiski-ļeņinisko audzināšanu un saprata, ka pārāk maz pūlējies, lai partijas mērķus un idejas darītu zināmus saviem ļaudīm. Jau šodien pat, neatliekot nevienu dienu, jāizstrādā plāns pulciņu mācībām. Ir grūti strādāt ar cilvēkiem, kam trūkst pamatizglītības, bet tur nu neko nevar darīt. Jāatrod vienkārši vārdi, jāatrod veids, vienkāršs kā pati patiesība, lai ļaudis izprastu kā vecās, tā jaunās dzīves un sabiedrības likumus. Arī pagastā jāatrod ļaudis, kas izprot šīs idejas, kas tās ietver katrā smadzeņu un sirds asiņu šūnā un, godīgi strādādami savu darbu, valsts mērogā varbūt mazu, bet nepieciešamu kā tā maize, ko viņi audzē, uzticīgi kalpotu savai lielajai Dzimtenei. Jānodibina partijas kandidātu grupa un jāsāk ar to nodarboties.

Kādus ļaudis viņš varētu sākt pirmos gatavot partijai? Neapšaubāmi, pirmais tāds ir Vanags, kalpa dēls un pats bijis kalps, komjaunietis, partizānis, kas bijis gatavs galvu nolikt par Padomju zemi. Ja arī viņš pielaidis kļūdas darbā, ja reizēm bijis nesavaldīgs, tad jāatzīst, ka kļūdas radušās no teorijas nezināšanas, bet nesavaldība — no naida pret veco, padomju dzīvi traucējošo. Teorijas apgūšana novērsīs kļūdas, un līdz ar teoriju viņš sāks saprast, ka traucējumus nevar aizbaidīt ar uzkliegšanu, ar dusmu izvirdumiem, bet ar gudru, neatlaidīgu cīņu.

Otrs kandidāts, ko viņš bija iepazinis kā godīgu cilvēku, kas bez viltus un ieraušanas kāres darbosies katrā sabiedriskā pasākumā, ko tam uzticēs, ir Lauskis. Bijušais kalps, tagad saņēmis zemi, bet nekur nevarēja manīt, ka sava zeme un sava māja tam būtu pašmērķis. Ilgus gadus strādādams pie saimniekiem, viņš bija uzkrājis sīkus novērojumus par lauku kopšanu un lielāku ražu izaudzēšanu un tagad, darbodamies lauksaimniecības komisijā graudkopības nozarē, bija neatsverams skolotājs daudziem jaunajiem un pat vidējiem zemniekiem. Viņš neteica — «kas man par daļu, lai strādā katrs, kā grib». Viņš arī negaidīja, lai nāk pie viņa padomu prasīt, nē, pats viņš aizgāja te pie viena, te pie otra it kā kādās darīšanās, runāja papriekš par citu, tad lēnām izvilka no kabatas pīpīti, piebāza to ar pašaudzētu tabaku un sūkdams un pakšķinādams ierunājās: — Es tā skatos, ka tu vēl neesi papuvei mēslus uzvedis. Tā tev rudzītis var atriebties. Viņš ir tāds vīrs, kas pasaka — ja tu mani negodāsi, tad es tev likšu ar tukšu vēderu padancot. Un ko tu viņam izdarīsi? Iespītējas un neaug. Sak, ja tu nevīžoji man mīkstu gultiņu uztaisīt, tad es tev pašam ne lāga salmu nedošu, ko savā gultas maisā iebāzt. Vai arī tā: — Es tā skatos, ka tu esi atlaidis atmatā to nogāzes tīrumiņu. Tu laikam nezini, cik tur lepni mieži agrāk auga? Nu, es tev saku, nebija jau mani, bet vienmēr tāds prieks bija uzskatīt. Kas tad ar tevi ir? Spēka nav vai laiskums nelaiž vaļā? — Un, ja viņš redzēja, ka dažam «trūkst spēka», gan viņš prata sataisīt talku un vismaz apart tādu tīrumu, kur «agrāk lepni mieži auga». Par Lauski nebija jābaidās, ka viņš partijai darīs negodu vai ļaunprātīgi izmantos partijas biedra augsto nosaukumu.

Tālāk Ozola domas pārsviedās uz Gauženu, vīru ar asu mēli, bet izdarīgu visur, kur darīšanas ar mašīnām. Vai no elles viņš rudenī prata izraut dažādas daļas kuļmašīnām, kas lūza un maitājās un bieži būtu stāvējušas dīkā, ja Gaužens nebūtu uzņēmies par tām šefību. Biežs viesis viņš bija arī dzirnavās un kalvēs, vispār tur, kur sastapšanās ar mašīnām, kam vajadzīgs dakteris.

Tik tālu Ozols tika ar savām pārdomām, kad pagalmā iedunējās pakavu troksnis un ralu rīboņa. Pēc laiciņa atvērās priekšnama durvis, un lēni soļi, it kā vilcinādamies un gaidīdami viesu saņēmējus, mīcījās pa priekšnamu. Sievietes balss paklusu teica: — Ej nu tu pa priekšu, — un pēc īsa pieklauvējiena istabā ienāca Līdumu Ēriks, bet aiz viņa māte. Viņiem līdzi bija ienākusi neveiklība, kas tā prot sasaistīt cilvēku mēles, ka tiem vajag teikt vienu, bet izsaka ko citu. Tā arī šoreiz — Ozolam vajadzēja priecāties par viesiem, bet viņš ne visai priecīgi piezīmēja: — Kādi negaidīti ciemiņi, — un, pat nepalū-dzis atvilkt mēteļus, aicināja apsēsties. Bija pieradis, ka pie viņa nāca pēc padoma, pēc palīdzības, un bija pieradinājis tādus nācējus būt lietišķiem un bez vajadzības nekavēties. Ērika māte zīmīgi paskatījās dēlā, kas stāvēja ar cepuri rokā un nezināja, vai pakārt to uz vadža vai bāzt kabatā.

— Sēdiet, sēdiet, Ozols atkārtoja, neredzēdams, ka Līdumu māte meta mētelim pogas vaļā un atkal ciet, vaļā un ciet, likdama saprast, ka tāda darīšana, kādā viņa ar dēlu atbraukusi, nu gan nav kārtojama bez ilgstošākas viesošanās.

— Vai tad pati arī ir mājā? — beidzot viņa iejautājās, lai taču tas puisietis prastos, ka te notiek viesošanās pie visas ģimenes.

— Nav gan pašlaik, — Ozols steidzās stāstīt, — abi sievišķi man šorīt izputējuši. Olga savās desmitnieka lietās, Mirdzai kāds noslēpumains gājiens uz zirgu punktu.

Līdumu matē atkal zīmīgi paskatījās dēlā, bet, tā kā tas viņas skatam neatbildēja, viņai vajadzēja vien vārdos izteikt to pašu, ko bija gribējusi izteikt ar acīm:

— Ko tad tu man stāstīji, ka esot ar Mirdzu norunājis par šodienu?

Ēriks neveikli kodīja lūpas un neatbildēja, līdz Ozols beidzot saprata, ka Līdumu ļaudis nav braukuši pie viņa, bet gan pie Mirdzas un Olgas, kā jau kaimiņi kādreiz mēdz viesoties. Nu bija jāaicina atvilkt mēteļus un pagaidīt un jāstāsta, ka Olgai un Mirdzai drīz vajagot būt mājā, jo abas solījušās būt uz govju slaukšanu klāt.

Cik tad tagad šiem govju esot, tā Līdumu māte lietišķi apjautājās. Dabūjusi zināt, ka jau divas, saknieba lūpas, bet tad kaut ko pārdomāja un nomierinājās.

Ozols ievadīja īsvārdīgu sarunu ar Ēriku, un Līdumu mātes acis pa to laiku varēja paklejot pa istabu, kur šorīt steidzīgās sievietes nebija paspējušas ievest tādu kārtību, kāda mēdz būt, vēlamus un svarīgus viesus sagaidot. Tā jau nekas, nekādu ieilgušu netīrību vai nekārtību nekur neredzēja, grīda bija vakar mazgāta, tāpat putekļus nekur nemanīja, bet galdauti uz galdiem un kumodes nu gan nebija tie labākie, ne arī šorīt klāti. Tāpat tie spilveni gultā varēja būt cēlāk uzbužināti, ja reiz tādi

ciemiņi pieteikušies. Līdumu māte meklēt meklēja vēl kādas vainas, kas liecinātu par necienības izrādīšanu viņai un dēlam, bet, nevarēdama neko tādu graujošu atrast, pieķērās viszīmīgākajai liecībai par nākamās vedeklas nevērību — viņas pašas — Mirdzas un tās mātes prombūtnei. Saki nu viens cilvēks, vai tā kārtīgi meitieši dara — aizbizo nezin kur. un lai tad nu viņi te gaida kā tādi nabagi. Tā jau nevar būt, ka taisni šodien nevarētu iztikt bez tās apkārtskriešanas, kādā palaidusies Mirdza, un ne tēvs, ne māte viņu neapvalda. Tur ir kāda gudrība, — jau laikus uzspert kāju uz Ērika kājas, kā agrāk meitas darījušas pie laulāšanas, lai visur noteikšanu dabūtu sev. Jo vairāk pierādījumu viņa savilka, jo nemierīgāka kļuva krēslā, kas, kā par nelaimi, bija gadījies visvairāk izsēdētais un pie viešņas sakustēšanās čīkstēja, ar to pasvītrodams viņas neapmierinātību.

Pulkstenis nosita vienu, nosita pusstundu, un tikai tad nāca Olga, aizkususi no steigas, lai tiktu laikā govis izslaukt. Un atkal viņa ar savu izturēšanos vēl vairāk padziļināja Līdumu mātes kremtošās noskaņas: pat neienākusi istabā paskatīties, kas atbraucis, — jo vai tad pagalmā neredzēja Līdumu melni, — viņa virtuvē paķēra slauktuvi un aizsteidzās uz kūti. Nabaga Olga, tik sen viņa nebija gaidījusi viesus, kas nāktu pie viņas, arvien tie nāca pie Jura vai Mirdzas, un tāpēc viņa, gan pazinusi Līdumu zirgu, tā arī nodomāja, ka varbūt atbraucis Ēriks, varbūt pat šķūtniekos nozīmēts .tepat pa pagastu. Un, tā kā govis, saimnieces soļus pazinušas, iemāvās, viņa steidzās tās izslaukt, pat nenojauzdama, kādus sašutuma putekļus sacēla Līdumu mātes krūtīs, kad tā noskatījās kā Ozolu mazmājniece aizdipināja uz kūti, neiemezdama skatu istabā pa logu. pie kura sēdēja Līdumu saimniece.

— Jā, jā . .. — viņa norūca, aizgriezdamās no loga. Ar jaunu asumu viņai uzmācās neatrisināmā problēma, kā gan varēs saprasties ar vedeklu, kas neatzīst dievu un baznīcu. Par Ēriku viņa nezināja, vai viņš tā īsti tic dievam vai ne, bet viņš nekad nerunāja pretim, kad viņa aicināja aizbraukt uz baznīcu, un neko neteica, kad tam nupat izkrāsotajā istabā pielika pie sienas svētu bildi — pestītāju ar ērkšķu kroni galvā. Vai Mirdza tādu bildi cietīs?

Pulkstenis nosita divi, un tad jau laikam ari nāca Mirdza. Suns pagalmā rēja un kauca no prieka, un kāds ar to plosījās kā auša, bet, kad durvis ar sprāgšanu atsprāga vaļā, pa tām vispirms ievēlās suns un tam tentertenteriski pakaļ Mirdza.

— Vai! Ciemiņi! — viņa iesaucās pārsteigta.

— Ēriks stāstīja, jūs esot tā norunājuši, ka šodien atbraukšot, — stingri vērdamās viņā, uzsvēra māte.

— Ak! Nudien, aizmirsu!

Līdumu māte trešo reizi zīmīgi paskatījās dēlā, bet tāds nu viņš bija, kad jau ierauga Mirdzu, tiad kā ar naglām tai vien piekalts. Būtu izgājis zirgu aplūkot, nudien, viņa ietu pakaļ un teiktu, lai šodien vēl nerunā, lai vēl un vēlreiz pamatīgi pārdomā. Nu kas tur nu ir no meitas — zobi vaļā vien stāv, un vai tad viņa uz vietas sēdēs jel vienu minūti ?

— Ērik, izej apskaties, vai zirgs nav norāvies, — Līdumu māte mudināja dēlu. — Kā tad neviens nav pagalmā piesietu redzējis?

— Ak tā! Tur laikam bija gan viens zirgs, — atcerējās Mirdza. — Bet es nemaz neapskatīju, kam tas ir.

— Māmiņa laikam nav mājā, man būs jāiet govis slaukt, — pulkstenī paskatīdamās, viņa griezās pie tēva.

— Ir, ir, drīz jau būs izslaukusi, — atbildēja Ozols, draiski paskatīdamies Mirdzai acīs. Beidzot viņš bija sācis nojaust Līdumu brauciena iemeslu, un viņam nāca smiekli, ka Mirdza to nav sapratusi un vēl tagad nesaprot. Jauka tomēr tā Mirdza, nudien, un tiešām būtu žēl, ja precinieki viņu aizprecinālu no mājas.

Bija dzirdams, ka Olga ar trauku ienāca virtuvē, kāsa pienu un mazgāja rokas. Mirdza nevarēja sagaidīt un, atrāvusi durvis, sauca:

— Māmiņ, nu tev arī reiz ciemiņš! Tu vienmēr žēlojies, ka pie tevis neviens nenākot.

Olga ienāca un sirsnīgi sveicināja Līdumu māti, bet saņēma diezgan vēsu pretsveicienu.

Mirdza domāja, ka mātes ierašanās atbrīvo viņu no pienākuma runāties ar Līdumu māti, kas pēdējā laikā bija kļuvusi pret viņu nelaipna, laikam nākusi pie pretēja slēdziena nekā pagājušajā rudenī, kad, Ērikam uz fronti aizejot, teicās ar mātes sirdi jūtam, ka viņa ir Ērikam «tā īstā». Bez tam Mirdza juta, ka gaiss istabā tāds kā saspīlēts, Ērika māte par kaut ko pukojas, un, lai nebūtu jāizjūt viņas slepeni uzmestie pētījošie skatieni, vajadzēja tikt ārā no viņas acu loka.

— Ērik, nāc apskaties, vai es esmu pareizi ieziemojusi bites, — viņa pēkšņi izdomāja iemeslu, kā neuzkrītoši izrauties no šī loka un paņemt sev līdzi arī Ēriku.

Viņi aizgāja pie bišu stropiņa, bet ko gan daudz tur varēja skatīties — tikai zem vāka aptaustīt nosegumu. Arī dārzs vēl bija jauns, un tas pats lapas nometis, un tā viņiem drīz vien laukā nebija ko skatīt un nebija kur mesties. Mirdza nožēloja, ka izmānījusi Ēriku ārā. Tad jau labāk būtu ievedusi savā istabā. Tagad vajadzēja vēl reizi iziet cauri tēva istabai, kur kā sapūtusies cāļu māte sēdēja Līdumu saimniece un dzedrām acīm sekoja, ka tikai kāds vanags nepakampj viņas cālīti.

Mirdzai sanāca smiekli par tādu salīdzinājumu, bet smiekli arvien uzmudina uz kādu pārgalvību. Viņa iedomājās, ka logs nav no iekšpuses aizkrampēts, un, to atrāvusi, klusi ielēca savā istabā un aicināja Ēriku tāpat sekot. Viņš nevarēja tik ātri izšķirties par tādu ieeju un palika ārpusē pie palodzes.

— Kas tad ir, vajadzēs padot ķeblīti, kur pakāpties? — Mirdza zobojās.

— Nē, nē . . . Bet kā nu tā, pa logu? — Ēriks nomurmināja.

— Aizej apkārt, ja reiz esi tik labi audzināts.

— Nezobojies, Mirdza, — Ēriks lūdzās. — Un kāpēc tu nekad negribi ar mani parunāties tā nopietni.

— - Nu labi, es būšu nopietna un klausīšos, — Mirdza apsēdās pie loga un atbalstījās ar elkoņiem uz palodzes.

— Es nezinu, kā lai to saku, — Ēriks iesāka. — Mēs šodien atbraucām tādā svarīgā lietā, — viņš teica un nosarka.

— Nu, nu, tad jau vai precībās, vai? — Mirdza neizturēja nopietnību un iesmējās, jo viņai tiešām nebija ne jausmas, ka tagadējos laikos varētu rīkot tik vecmodīgas ceremonijas.

— Jā, precībās, — Ēriks mulsdams apstiprināja. — Bet nav jau svarīgi, kā to sauc. Nu, es atbraucu norunāt, kad mēs rīkosim kāzas.

— Kāzas?

— Jā, nu, kā tu gribi ... Nu, tu taču mani saproti.

— Bet vai tu mani sapratīsi? — Mirdza iejautājās. — Man liekas, ka tavā mājā es vairs savu aizsākto dzīvi turpināt nevarēšu. Man vēl vidusskola jābeidz.

— Ak Mirdza, vai tiešām tas tik svarīgi! — Ēriks kā atgaiņādamies pameta ar roku.

Ļoti svarīgi. Man vēl jāmācās tas, ko sauc par politiskajām zinātnēm. Man uzdota komjaunatnes organizēšana.

Vai tad to nevarētu kāds cits? Zenta drīz būs atpakaļ, — iebilda Ēriks.

Darba būs līdz kaklam abām. Un kāpēc tu nevari vai negribi saprast, ka es bez ši darba nevaru dzīvot? Kāpēc tu pats negribi būt mans biedrs, neiestājies komjaunatnē?

— Tu klusē, — atbildi nesagaidījusi, turpināja Mirdza, — tātad ir kādi iemesli, kāpēc tu negribi būt tāds biedrs, arī mans biedrs.

Pēkšņi kaut ko iedomājusies, Mirdza jautāja:

- Ja nu mēs rīkojam kāzas, tad kur laulāsimies? Dzimtsarakstu nodaļā vai pie mācītāja?

Viņa redzēja, cik nepatīkams Ērikam tāds jautājums, bet vai tad tiešām nevarēs viņu reiz izkustināt no tās zemes, kurā ieaudzis. Sev par nelaimi, ieaudzis ēnā, vecu aizspriedumu un mietpilsonisku tradīciju ēnā.

— Māte gan negribēs, ka bez mācītāja, — viņš klusu atzina.

— Bet tu? Tu pats? Kā tu gribēsi? — Mirdza pratināja.

— Man bulu vienalga. Es varētu ari bez mācītājā, — tā Ēriks.

— Tu varētu. Labi. Bet ja nu es piekrītu mūsu laulībai tikai ar vienu noteikumu — bez mācītāja?

— Mirdza, nu vai tad nav vienalga? Mātei būs grūti to pārciest, — Ēriks lūdzās.

— Ērik, tu izvairies no atbildes! — Mirdza bija nepiekāpīga. — Nē, nē, — viņa papurināja galvu, — ja tev mātes .aizspriedumi tik nepārkāpjami, tad kā gan mēs dzīvosim? Mēs abas malsimies kā divi dzirnakmeņi, bet vidū būsi tu.

— Varbūt vēlāk, ja pārnāks mans brālis, mēs varēsim iet citur dzīvot, — ieminējās Ēriks.

— Paldies par mierinājumu! Būsim atklāti, Ērik. Mums soļi nesaskan. Vai tu to nejūti? — Mirdza ielūkojās tieši un atklāti Ērikam acis. — Esam maldījušies viens otrā. Labi vēl, ka atklājām to laikus.

— Tātad viss .. . pagalam? — Ēriks nočukstēja, atbalstīdamies pret loga stenderi.

— Nekas nav pagalam! Mirdza iesaucās. — Tā tikai vecmodīgos romānos runā. Mēs dzīvojam jaunākā laikmetā.

— Ērik, — pēc brītiņa viņa atsāka, — vai tiešām tu nevari saņemties? Kaut vismaz būtu spītībā iededzies! Bet tāds, kāds tu esi — ne šis, ne tas! — viņa neatrada vārdus, kā nosaukt sagumušo puisi, kura miermīlība jau līdzinājās gļēvumam. Izņemot savu māju, viņam nebija gar pasauli daļas, un ko gan viņš iedomājās — lai viņa pāriet dzīvot mājā, .kur pie sienas pestītāja bilde, un ne tāpēc, ka viņam pašam tā būtu dārga, bet tāpēc, ka māte ar savu varu uztiepj ne tikai šo bildi, bet arī savu gara šaurību un atpalicību? Lai viņa paliek tam par gultas klājēju un sētas kopēju, atsakās no sava ceļa, kas nemitīgi ved pret kalnu, kuram galotne nav ne ar roku, ne acīm sniedzama? Kādas viņam tiesības pat mēģināt viņu atturēt no šī ceļa un lūkot noraut mierīgā ielejā ar piepe-lējušu gaisu, kurā viņai būtu jānosmok?

— Mūsu soļi nesaskan, — Mirdza uzsvērti atkārtoja. — Tātad šķirsimies, Ērik, bez naida. Varbūt satiksimies kādreiz. Ja tev pietiks spēka nākt man līdzi.

Beidzot Ēriks saprata, ka šīsdienas brauciens nav izdevies, ilgāk tā stāvēt nav nozīmes. Viņš atrāvās no loga stenderes un sāka iet. Iedomājies, ka māte palikusi istabā, pagriezās atpakaļ un palūdza:

— Lūdzu, pasaki mātei, ka es gribu braukt prom.

Mirdza pa logu noskatījās, kā Līdumu māte diezgan

vingri, bet dusmīgi iekāpa ratos. Zem atmestās segas pavīdēja groziņš ar baltu pārsegu, no kura apakšas bija izspraucies degvīna vai vīna pudeles kakls ar lakotu galviņu.

«Ak debess! Labi, ka viņa savus pīrāgus bija atstājusi ratos. Mūsu ģimenei tas gāja secen,» nodomāja Mirdza.

Ēriks saraustīja grožus, un melnis strauji ierikšoja birzē.

Visu ceļu Ēriks nerunāja ne vārda. Māte veltīgi iztaujājās, kas šiem ar Mirdzu lēcies, ka tā atlikuši precības un šis tāds nerunīgs. Bet Ēriks klusēja.

Klusēdams viņš nojūdza melni, ieveda stallī, novietoja ratus un gāja uz istabu. Tad, kaut ko iedomājies, atgriezās staļļa galā pie malkas ielas un, saņēmis klēptiņu sausu priedes šķilu, nesa uz istabu.

— Ko tad tu, krāsni domā kurināt? — izbrīnījusies jautāja māte.

Ēriks klusēja. Iekurināja savā istabā krāsni un, kad malka bija krietni iedegusies, noņēma no sienas pestītāja bildi un no visa spēka ietrieca to liesmās.

24. VAIRĀK GAISMAS!

«... Politika nav atrauta no dzīves, tā ir pati dzīve,» — tā nobeidza savu ievada runu partijas apriņķa komitejas pārstāvis pagasta politiskās skolas atklāšanas vakarā. Sēdēdams pie prezidija galda, Ozols ar gandarījumu pavērās klausītāju sejās. Te bija viss viņa aktīvs — izpildu komitejas un ciemu padomju darbinieki, lielā tiesa desmitu pilnvaroto, gatavojamo partijas kandidātu grupa, komjaunieši. Te sēdēja arī abi sagādes aģenti, Priedes Jānis un aiz viņa blakus Pērkonu Marija un Olga, viņa paša sieva. Viņš tikko manāmi pamāja tai ar galvu, tāds prieks viņam bija par Oļu, kas pati iesāka runāt, ka nu reiz arī viņa gribot iet skolā. Oļa bija arī tā, kas pierunāja Pērkonu Mariju apmeklēt skolu. Nebija jau viegli Marijai atrauties no mājas, kad vecākais dēls aizgājis uz rūpnīcu skolu, bet mazākie vēl mācījās tepat miestā. Viņa bažījās arī, vai «ar savu veco galvu» vairs kaut ko sapratīšot. Tādas vecas galvas te bija daudziem, tāpēc turpmāk klausītāji sadalīsies divās grupās. Lekcijas jāiekārto tā, lai būtu saprotams visiem, bet jaunākie nedrīkst sākt garlaikoties.

Starpbrīdi Priedes Jānis pienāca pie Ozola un smiedamies uzsita tam uz pleca:

— Nē, kas to varēja agrāk iedomāties, ka dzīvi var dzīvot arī no otra gala. Visu laiku skolā sāka iet tādi knēveļi, nu, īsās biksītēs. Bet tagad tādi bārdaini veči. Es gan nācu, bet tā kā kauns vien bija — sak, kā tas izskatīsies, ka es, vecs cilvēks, iešu uz skolu? Bet, kad atnācu, tad redzēju, ka ir i tādi ar lielām bārdām. Tad es domāju, ko tad es kaunos, man tās pašas vuncas tādas apcirptas.

— Tā ir, Jāni, dzīvi var sākt no kuras katras vietas, — atbildēja Ozols. — Kā saka — labāk vēlu nekā nekad. Būtu palikuši vecie laiki, tu tā ir būtu nodzīvojis vecs, jaunību neredzējis. Pat ne apprecējies nebūtu.

— Jānudien!

— Kad tad īsti būs kāzas? - Ozols smaidīdams apjautājās.

— Tad sadomājuši tie jaunie, lai taisot Oktobra svētkos, — Jānis mulsdams mētāja abas rokas. — Tur jau mācās visādus dančus un dziesmas. Mani jau klāt nelaiž. Saka, lai gaidot pārsteigumu. Un lai tikai nevienam nestāstot. Bet tev es tā izpļāpājos.

— Es jau nu drusciņ zinu arī, — Ozols pavīpsnāja.

— Kā tev tagad pa punktu klājas? Prom.iet netaisies?

— Tad nē jau. Nu ir atkal atpakaļ vecais direktors. Toreiz, kad es to kalēju noķēru klētī, bija lielas meklēšanas un pratināšanas. Tur vesela banda bijusi ieperinājusies. Dzēruši un zaguši. Bet tu jau zini, ko tad es tev stāstu, — Jānis apķērās. — Trīs zirgus jau atsūtīja. Tūlīt jūtams, ka saimnieks mājā.

— Mēs jau arī jūtam, viss pagasts, — priecājās Ozols.

— Šoruden bez strīdiem apara mums piecdesmit hektāru ar traktoru. Skaties, tāpēc jau arī Pērkonu Marija tiek skolā!

Sākās nodarbības. Vienai grupai Ozols lasīja ievadu partijas vēsturē, otrai Salenieks Konstitūciju. Apriņķa pārstāvis paklausījās vienu un otru un šķiroties spieda Ozolam roku:

— Jūsu skola mums apriņķī raizes nedarīs. Jūsu kaimiņu Celmiņš arī bija sadūšojies pats lasīt Konstitūciju. Ko viņš visu nesastāstīja jau pirmajā stundā! Bija

jāpasaka — pietiek, draugs, vairāk nevajag! Pašam vajadzētu mācīties, ne citus mācīt. Bet mūsu semināros viņš ir rets viesis.

Celmiņa pieminēšana Ozolam atgādināja, ka viņš arvien vēl nav izpildījis Rendenieka lūgumu — apskatīties kaimiņu sētās. Kaimiņu pagasts daudzējādā ziņā nebija no pēdējiem. Sagāde pagasta mērogā līdz šim pildījās pēc plāna, varbūt Celmiņš bija labs praktiķis, no kura derētu pat mācīties.

Iedams uz māju, Ozols ievēroja, ka miestā kādā nomaļa ielā iebraukti vairāki pajūgi un patlaban iegriezās vēl viens, kurā sēdēja viena pati sieviete. Viņš ieinteresējās, kas par sanāksmi varētu būt tik vēlā stundā. Sieviete piesēja zirgu pie nelielas mājeles sētas rindā aiz citiem. No balss, kad tā uzsauca zirgam, viņš pazina Baldi-ņieti. Gribēja to uzrunāt un pavaicāt, bet tajā brīdī atveras mājas ārdurvis un pa tām iznāca lakatā satinusies vecenīte, mutautiņā acis slaucīdama un reizēm iešņukstēdamās. Baldiņiete bija viņu pazinusi un apsveicināja, tūlīt dzīvi interesēdamās:

— Nu, ko tev stāstīja? Vai parādīja dēliņu?

— Parādīja, parādīja! Dzīvs mans Arvīdiņš! Tikai lieli ūdeņi esot priekšā, nevarot tiki mājā, - atbildēja Saulī-tiene.

Kad nu tikai dzīvs! — Baldiņiete priecājās līdzi. — Es tā braucu ar sirds drebēšanu — bet, ja nu parāda dēliņa kapu ar krustiņu, tad labāk, ka nezinātu. Tā vēl vienmēr var cerēt un gaidīt. Es gan tā esmu noņēmusies, ja dēliņi atnāks, tad visu gadu neko darīt neļaušu. Lai atpūšas no tam kara grūtībām.

— Es jau tāpat. Neviena kumosiņa no šārīta neesmu mutē ņēmusi. Sirds kā vaļīga vien stāvēja, — steidzīgi runāja Saulītiene. — Mans vecais baras, ka tādiem pesteļiem ticot, bet es gan esmu tik priecīga, tik priecīga, ka savu dēliņu dabūju redzēt.

— Es papriekšu prasīšu parādīt Oļģertiņu, par to skaidri zinu, ka dzīvs, vēl nupat pienāca vēstule, raksta, ka šos laikam sūtīšot uz Rīgu, — stāstīja Baldiņiete.

Jā, tad ardieviņu nu, Saulīšu māt, es steigšos. Tā gribas redzēt savus dēliņus.

— Kā tad viņus tur rāda — kinofilmā, vai? — Ozols U6

no tumsas zobgalīgi iejautājās, saprazdams, ka sievas kritušas kādas zīlnieces nagos.

— Ar to dieviņu, ar to dieviņu, — Saulitiene steidzīgi atvadījās un izlikās Ozola jautājumu nedzirdējusi un viņu pašu neredzējusi. Baldiņiete pagrozījās apjukusi, bet tad sāka stāstīt, ka te atbraukusi viena gaišreģe, kas visiem parādot, ko vien vēloties, un vēl kārtis izliekot.

— Tādai pašai ar kārti pa muguru un parādīt durvis! — Ozols iesaucās.

— Vai, Ozola kungs, tā nu gan nedariet! — Baldiņiete sāka lūgties. — Mums, nelaimīgām mātēm, katrs tāds vārdiņš .ir mierinājums. Ne nu vēl, kad pašus dēlus parāda.

— Tā jau ir nelaimīgu cilvēku krāpšana, lūk, kas tas ir! Jums pašai kaut kas padusē, droši vien cūkas šķiņķis?

— Es visu cūku atdotu, lai tikai dabūtu zināt, vai dēls dzīvs! — iesaucās Baldiņiete.

— Zelta dzīve tādiem krāpniekiem! Pa vienu vakaru bez darba sapelna vai visam gadam! — Ozols dusmojās. — Vai jums gaļas norma ir nodota valstij? — viņš piepeši iedomājās.

-h Vēl jau nav, gaidu, lai vērsēns paaugas.

— Nu jā, valstij audzē vērsēnu, bet pesteļu vecenei gatava grūst cūku!

— Jums tikai valsts un valsts, bet man dēls nezināms, — Baldiņiete sapīka un garām Ozolam iegāja mājā. Ozols gribēja viņai sekot, bet pārdomāja un aizgāja pie miliča.

Pēc brītiņa viņi bija klāt un iegāja lielā istabā, kur uz krēsliem un soliem sēdējia sievietes, vecas un jaunas, svinīgām sejām un kā balsi zaudējušas sarunājās čukstus. Jaunās izskatījās nokaunējušās un apmulsušas, droši vien nākušas izredzētos zīlēt. No blakus istabas iznāca Līdumu māte, nomukta, raudas valdīdama. Viņai saklupa apkārt vairākas sievas un sāka iztaujāt, kas un kā, bet viņa ar mokām izdvesa: — Smiltis un velēnas ... — un virzījās uz durvīm.

— Kam tagad rinda? — kāda jauna meita nepacietīgi iejautājās.

— Tagad mums abiem rinda! — skaļi noteica Ozols un, atrāvis durvis, reizē ar Kaņepu iegāja mazākā,

pustumšā istabā, kur uz galda dega divas sveces, atmirdzēdamas spogulī. Spoguļa priekšā bija nolikta ar baltu drā-niņu apklāta bībele, bet uz tās stāvēja glāze ar ūdeni. Pie galda ar muguru pret durvīm sēdēja melni ģērbta sieviete, kas pat nepagrieza seju pret ienācējiem, bet sāka steidzīgi mest krustus pār ūdens glāzi, murminādama nesakarīgus vārdus. Durvju tuvumā bija nolikts grozs, jau pusē pilns ar šovakar savestajiem šīspasaules labumiem.

— Kas ir, zīlniece, parādi, kāda izskatās mana brūte! — Ozols skaļi ieteicās.

— Paskaties man acis un tad skaties glāzē taisni gredzena vidū! — laizkapa balsī nokomandēja melnā sieviete un pagrieza pret Ozolu izvalbītās acis. — Ko tas gars nolicis, tas tev parādīsies, kur pļāvējs iet pāri, tur vārpas birst, dievs debesīs katram likteni izlēmis. Viss zīmēs ierakstīts un caur manām zīmēm rādīts top.

— Vai tev šovakar pašai zīmes nerādīja, ka būs darīšana ar miliciju? — smieklus valdīdams, stingri iejautājās Ozols.

Zīlniece pielēca kājās un, garās rokas kā čūskas staipīdama, gaiņājās no Kaņepa, kas bija pienācis klāt.

— Atkāpies, atkāpies, jo stāv rakstīts, tev nebūs mani kārdināt! — laikam neattapdama citu sakāmo, skaitīja zīlniece.

— Neesmu atnācis tevi kārdināt, bet dienesta darīšanās, — Kaņeps, arī smieklus valdīdams, paziņoja. — Kas tu par zīlnieci, ka nevari pati sev pareģot ne minūti uz priekšu? Nāc nu, putniņ, būrītī, pamācies sev godīgi nopelnīt maizīti.

Kad Kaņeps ar Ozolu veda krāpnieci cauri priekštelpai, viss sievu bars pietrūkās kājās. «Ka vēl nenolinčo mūs?» Ozolam iešāvās prātā.

Mēness bija pacēlies pāri namu dūmeņiem un smīnēdams noskatījās, kā pasaulīgās varas pārstāvis aizveda debesu sakarnieci uz izpildu komiteju, kur tai būs jāpavada vientuļa nakts pārdomās par zemes laimes nepastāvību.

Ozols, gar skolu iedams, ieraudzīja, ka Saleniekam dzīvoklī vēl spīd gaisma. «Vairāk gaismas!» — tā esot mirdams iesaucies lielais vācu dzejnieks Gēte. Vai viņš arī

nav bijis gaišreģis, saukdams gaismu savai tautai, ko vēlāk Hitlers noveda vismelnākajā nakti? Vairāk gaismas vajadzīgs ar! tām sievām, mātēm un meitām, kas vēl arvien pīņājas pa krāpnieku izmestajiem tikliem. Buržuji lielījās, ka latvieši esot izglītota tauta, bet vai buržujiskā inteliģence nenodevās okultismam, garu saukšanai, vai prastā kāršu licēja Finka pastāvīgie klienti nebija taisni inteliģences pārstāvji? Ko tad brīnīties par vienkāršām sieviņām, tām katra vecene var uzmesties par debesu sūtni.

Vairāk gaismas! — Ozolam gribējās saukt tik skaļi, lai pamostos viss miests un uzdegtos ugunis visos logos. Aiz muguras iedārdējās rati, un garām pabrauca Baldiņu māte. Ozolam līdzās tikusi, viņa redzēja to, bet neaicināja aizvest gabaliņu pa lielceļu, pat uzšāva zirgam un nozuda krēslā.

— Skaties, vēl dusmīga, ka izglābu viņai gaļas šķiņķi! — Ozols jautri iesmējās. Viņš pieklauvēja pie skolas durvīm, lai ieietu pie Salenieka un tūlīt norunātu kādu lietu, kam vajadzēja ievadīt gaismas -uzplūdus pagastā. Jāsāk regulāri lasīt populārzinātniskas lekcijas par pasaules izcelšanos un uzbūvi, par likteņa paša un tā pareģošanas absurdu, pat par sapņiem un to izskaidrojumu zinātnes gaismā. Jāpiesaka bargs karš ticībām un māņticībām.

*

Atgriezdamies no apriņķa, no kārtējā partijas darbinieku semināra, Ozols palika pa niakti kaimiņu pagastā pie attālāka radinieka Sūruma, ar kuru bija sagājies arī agrākos gados, bet laika trūkuma dēļ pēc kara nebija saticies. Tas bija čakls zemes rūķis, kas savu ne visai lielo saimniecību arvien uzlaboja ar dažādiem jauninājumiem. Pats savām rokām viņš bija uzcēlis vēja rotoru, kas piegādāja ūdeni virtuvei un govīm tieši silēs, grieza ekseļus un dzina vētījamo un linu maļamo mašīnu. Sūrumu dārzā auga visdažādākās ābeles, bumbieres un plūmes, pēc kuru potzariem tas bija braucis pat uz attālākām koku skolām. Arī maza siltumnīciņa bija uzcelta mājas dienvidu nogāzē, kur audzēja agrējus dēstus ne tikai savai, bet arī kaimiņu saimniecībām.

Krēslā tuvodamies Sūrumiem, Ozols tos nepazina. Brīnījās, vai tiešām iegriezies pa nepareizu ceļu. Vēja rotora neredzēja, ap māju vairs nebija lielā ābeļu dārza, pati māja likās kaila un sveša. Gandrīz šaubīdamies, viņš iegāja pagalmā un tur ieraudzīja savu radinieku, kas virtuves priekšā cirta žagarus plītij.

Viņi sasveicinājās, bet Ozols manīja, ka Sūrumam balsī trūkst tās sirsnības, klās viņus bija saistījusi agrāk. Gausi viņš nolika cirvīti un veda viesi cauri virtuvei istabā.

— Zini, es vairs nepazinu tavu māju, — stāstīja Ozols. — Kur tavs varenais dārzs?

— Izsala pirmajā kara ziemā. Kas palika, to vācieši izbradāja.

— Jaunu vēl neesi iestādījis?

— Ko nu, — Sūrums atmeta ar roku.

— Tu taču tāds varens dārznieks, mežeņus audzēji un potēji, es domāju, ka būsi jau visu pagastu apstādījis.

— Nevar jau paspēt, — Sūrums izvairīgi atbildēja.

— Es skatījos, ka rotors arī vairs nestāv augšā, — atcerējās Ozols.

— Granāta bija nogāzusi.

— Kāpēc necel augšā? Jums ūdens tik tālu un jānes pret kalnu.

— Ko tur viairs sataisīsi?

Saruna, acīm redzot, nevedās. Kaut kas bija pārvērtis veca radagabala un drauga sirdi, tā palika apslēpusies aiz īsām. nenozīmīgām atbildēm. Un tikai no Sūruma nejauši uzmestiem skatiem Ozols jauta, ka tas viņam neuzticas, nav skaidrībā par viņa apciemojuma iemesliem un saskata viņā oficiālu personu, kam labāk pateikt mazāk nekā vairāk.

— Jāaprunājas jau laikus, vai tu naktsmāju man dosi, — Ozols ierunājās, nolemdams šovakar uz māju neiet, lai dabūtu izrunāties ar Sūrumu saimnieku un uzzināt, kas viņu nospiež un ko tas domā par jauno dzīvi.

— Arnolda istaba jau ir tukša, vari pārgulēt, — Sūrums atbildēja, neko nepriecādamies par viesa vēlēšanos ilgāk paciemoties.

— Kur tad tagad Arnolds? — jautāja Ozols, atcerēdamies Sūruma dēlu, kas bija jaunāks par viņa Kārlēnu.

— Arnoldu aizsūtīja FRA skolā, — stāstīja Sūrums, un pierē ievilkās dziļas rievas. — Vācu laikā vienu gadu atpalika no skolas un nu bija gadu vecāks par citiem.

Es pats gribētu savest siltumnīcu kārtībā, tagad nav kur dēstus audzēt, braukā cilvēki uz tirgu un pērk no spekulantiem par dārgu naudu. Es aizgāju uz pagastu un saku, lai dod man stiklus, kooperatīvā ir, sak, došu dēstus par valsts cenām. Nē, saka, budžiem mēs nepalīdzam. Bet kam iedeva? Lēruma tēvam, mūsu priekšsēdētājam. Tas esot jaunsaimnieks. Mācītāja muižu rentēja jau agrāk un tagad dabūja uz mūžu. Deviņas govis tur un četrus zirgus. Ko viņš mašīnu vien nav savilcis, kamēr mēs bijām izdzīti. Mans kartupeļu rokamais vēl tagad tur iet darbā. Vtai tad drīkst kam teikt vai prasīt atpakaļ? Tagad pats liels un dēls vēl lielāks. Par abiem ar tēvu paturēja visu muižu. Vienam piecpadsmit un otram piecpadsmit hektāru, māsai ar vīru vēl piecpadsmit. Visa tikai arama zeme. Puisi algo, trīs pļaujmašīnas rudenī laiž virsū. Bet tie nav budži! Lērums vienmēr rāda tādu grāmatiņu, saka — es esmu partijā, un man neviens nekā nevar padarīt!

— Tiešām viņš ir partijā? No kura laika? — Ozols nesaprata.

— Vai tad mēs zinām? Tev jau vajadzēja labāk zināt, pats esi partijā.

— Brīnumu lietas notiek! — iekšķīgi iekaisis, iesaucās Ozols.

— Ir vēl lielāki brīnumi, bet kas nu par to drīkst runāt, — Sūrums izteica un aprāvās.

— Kāpēc nedrīkst runāt? Ja kas ir taisnība, par to nav jābaidās pat kliegt, ne vēl jāslēpj. Sūrum, kādreiz mēs bijām radi un draugi, — par ko tu tagad no manis baidies? — Ozols uztvēra tā skatu un nelaida vaļā.

— Ko tur var zināt. Tu esi partijā, viņš ir partijā, bet saka, ka tiem, kas partijā, tā esot visur pirmajā vietā. Varbūt tev tāpat, — acis nodūris, nomurmināja Sūrums.

— Jā, man ir partija pirmajā vietā, — atzina Ozols. — Un tāpēc vispirmajā man ir partijas gods. Ja kādam nelietim izdevies ielīst mūsu rindās, tad tāds bez žēlastības jāizslauka ar asu slotu.

— Kas tad slaucīs? Roka roku mazgā, abas baltas tiek.

— Tu runā kā uz nāvi notiesāts, — Ozols uztraucās. — Vai tu esi ko darījis, lai nebūšanas novērstu? Esi kaut kur sūdzējies?

— Ko tur sūdzēsies? Ja reiz viņi te ielikti, tad taču no valdības. Kam tad sūdzēsies, dievam debesīs, vai? — Sūrums bezcerīgi atmeta ar roku.

— Ne valdība, ne partija nevar cilvēkam ielīst sirdī. Jums pašiem, visiem darba cilvēkiem, jā jūtas pagasta saimniekiem. Bet jūs izturaties tā, it kā padomju valdība gribētu jūs apspiest un tāpēc taisni izmeklētos tos sliktākos pagasta priekšgalā. Tici man, ka apriņķa sekretārs Rendenieks tev būtu bezgala pateicīgs, ja tu būtu aizbraucis pie viņa un izstāstījis visu, kas te notiek.

— Vai tad man kāds ticētu? — Sūrums turpināja šaubīties.

— Uz vārda, protams, neticētu, bet atbrauktu pārbaudīt.

Viņi norunāja līdz vēlai naktij, un pamazām Ozols uzzināja, ka pagasta izpildu komitejas priekšsēdētājs Lērums katrā pasākumā lieto tikai vienu metodi — uzkliegšanu un draudus, pagasta partorgs Celmiņš visus pagasta zemniekus sadalījis divās kategorijās — jaunajos zemniekos un budžos un ar šiem pēdējiem nemaz nerunā. Jā, divreiz gadā tomēr runājot: pavasarī pasakot — neapsēsiet tik un tik — kolhozā iekšā! Rudenī atkal — nenodosi rīt tik un tik, dzīsim kolhozā! Te dažs labs večuks nemaz nezinot, kas tas kolhozs tāds ir, bet pārbijies līdz nāvei laikam taču kaut kas briesmīgs, ja reiz ar to draud. Te jau daži sākot lopus pārdot nost, jo runājot, ka nākoš-pavasari visiem visu atņemšot un kolhozos iekšā. Tukšas runas paklausās, parunā un aizmirst. Bet Celmiņš pats reiz apbraukājis pagastu un notaksējis, kur rīkot kolhozu. Vienā vietā jau apstājies, bet tad atmetis to nodomu, jo esot slikta zeme. Galu galā izlēmis šinī galā, varbūt ķeršot arī Sūrumu tur iekšā.

— Un ko tu, arī pārbijies? — Ozols iejautājās sausu muti. Visu laiku, klausoties Sūruma stāstā, viņam slāpa un likās, ka istabā trūkst gaisa.

— Kas nu būs, tas būs, ko es viens varu pretim turēties, — nolemtības vienaldzībā noteica Sūrums.

— Bet, ja tu varētu izvēlēties — iestāties kolhozā vai palikt viensētniekos, ko tu darītu? — Ozols gribēja zināt.

— Ja es zinātu, ka kolhozā ir labāk, tad iestātos, — bija atbilde. — Bet ko tur var zināt? Ir jau ko noplēsties vienam pašam uz divdesmit hektāriem, cikreiz vakaros nevari pār lūpu pārspļaut. Daudzreiz esmu domājis, priekš kam cilvēki tā plēšas un rauš mantu gan taisniem, gan netaisniem līdzekļiem. Kapā neko līdzi nepaņemsi, un bērni tāpat vieglāku dzīvi neredzēs. Bet, ja nu kolhozos būtu badā jāmirst, tā kā vācu laikos stāstīja un rakstīja, tad gan negribētos.

— Brīnums, cik labi tu atceries to, ko rakstīja un stāstīja vācu laikos, — Ozolam izlauzās rūgtums pret radinieku. — Bet ko tagad raksta un stāsta, tam tu netici?

— Tev, Juri, es ticu vairāk nekā vienam otram runātājam, kas te atbrauc un nolasa savu runu kā no avīzes, — Sūrums pavērās Ozolā skaidrām acīm. — Kad tu runā, tad redzu, ka no sirds. Var jau būt, ka tajos kolhozos nebūtu tik slikti. Bet, tā kā pie mums par tiem runā un grib taisīt, tas ir tikpat kā ja tevi tumšā naktī paņemtu pie rokas, svešā vietā pavestu gabaliņu un tad sacītu — lec! Bet tu nezini, kas ir priekšā — varbūt siena, varbūt grāvis? Mums, zemniekiem, tā domāšana tāda gausa. Tēvs stāstīja, ka vēl ilgi kūlis ar riju, kad jau pirmā kuļmašīna braukājusi pa pagastu. Tā vien licies, ka tur lāga grauds nevar būt, kas tādai mašīnai cauri gājis. Pie kuļmašīnām nu mēs esam pieraduši, bet kolhozi tāda jauna būšana.

— Tā ir, Sūrum, taisnība arī tev, — Ozols piekrita. — Dzīvo vien mierīgs nost un nebaidies. Vienu es. tev varu droši pateikt — ar varu tevi kolhozā nedzīs, un tādā veidā, kā Celmiņš izprātojis, kolhozu dibināšana nenotiks. Un pasaki katram, kur tādas lietas dzirdi, kur rupji sagandē kolhoza ideju, lai tūliņ ziņo uz Rīgu Centrālkomitejai.

No rīta Sūrumos ieskrēja desmitnieks ar ziņu, ka jātiek izpildu komitejā uz sapulci. Ozols nopriecājās, ka varēs iepazīties ar Celmiņa darba stilu viņa tiešajā darbā. Naktī, palicis viens Arnolda istabā, viņš bija ilgi domājis un pārdomājis no Sūruma dzirdēto un beigās mierināja sevi ar šaubām, ka ne jau visam var ticēt, ko viens cilvēks stāsta. Sūrumu viņš pazina agrāk kā godīgu zemnieku, kas Ulmaņa laikos necentās sēdēt pie viena galda ar zemes varenajiem — aizsargiem un zemsaviešiem. Bet, kādas pārvērtības viņā varēja būt notikušas pa šiem gadiem, kad viens otrs domājās apdraudēt savu privātīpašnieka stāvokli, to, lūk, nevarēja zināt. Te varēja būt arī tā, ka Sūrums visu skata caur subjektīvisma brillēm, pie tam tumšām, jo neprot skatīties pāri pēckara grūtību barikādēm un katrā neveiksmē vaino tikai padomju varu un tās darbiniekus. Šaubas izauga par vēlēšanos, kaut labāk būtu tā, kaut viņam vajadzētu vilties Sūrumā, nevis Celmiņā.

Tāpēc, braucot uz pagasta centru, Ozolam sarunas ar Sūrumu atkal nevedās — vienam bija vēl kaut kur aizķērušās vakarnakts šaubas, otrs pēc vakar vakara atklātības uzplūdiem bija noslēdzies sevī un saskatīja radiniekā un kādreizējā draugā partijnieku, par kuriem bija teicis — «roka roku mazgā».

Viņi aizbrauca par agru, jo ļaudis nebija .sanākuši, un sapulce vēl nevarēja sākties. Ozols painteresējās, kur Celmiņš dzīvo, un gāja to uzmeklēt. Celmiņš bija vecāks vīrs, vienkāršs un omulīgs, un tūlīt aicināja Ozolu brokastīs, ko lika galdā viņa sieva. Ozols bija paēdis Sūrumos un atteicās. Atteicās ari no «simt gramiem», ko piedāvāja Celmiņš un kas daudzreiz noderēja frontē, bet tagad, kopš to bieži piedāvāja saimnieku mājās, bi ja kļuvis pretīgs, un pati atteikšanās jau bijia kļuvusi par paradumu.

— Vai tiesa, ka tu gatavojoties jau kolhozus dibināt? — pēc īsas aprunāšanās ievaicājās Ozols.

— Es esmu mazs darbinieks un no sevis neko izlemt nevaru, — atbildēja Celmiņš, un Ozolam kļuva vieglāk.

— Bet, kā raksta, tad sociālistiskai lauksaimniecībai ir lielas priekšrocības, tāpēc mums nekaitētu pāriet, — Celmiņš turpināja.

— Tas ir cits jautājums, — pilnīgi nomierināts, teica Ozols. — Bet te, tavā pagastā, izrunājuši, ka tu jau vai šogad taisoties kolektivizēt.

— Mēs te esam pašu cilvēki, tāpēc varam runāt atklāti, — Celmiņš paskaidroja, — vienu otru reizi, kad tās kampaņas nāk, es pajokoju, sak, nepadarīsiet to vai to laikā, būs jāiet kolhozos.

— Vai tad ar tādām lietām var jokot? — Ozols nepatikā sarauca pieri. — Zemnieki to uztver kā draudus.

— Kā tu citādi tiksi ar budžiem galā? Es nezinu, kā tavā pagastā, bet manā ir astoņdesmit procentu budžu, — Celmiņš taisnojās.

— Tas nu gan ir fantastisks skaitlis, — ironiski iesmējās Ozols. — Ja visā Latvijā pirms padomju varas bija ap divdesmit procentu budžu saimniecību un tagad viena daļa aizbraukuši vāciešiem līdzi, kur tad tev viņu tik daudz iegadījies?

— Velns viņu zina, kā tas gadījies, — brīnījās Celmiņš, — bet pa jokam nav. Uz sapulcēm dabūt arī nevari, gandrīz vai milicis jāsūta pakaļ.

— Bet tu pats pie zemniekiem esi gājis? Tā sirsnīgi aprunājies ar vienu otru? — interesējās Ozols.

— Tādiem večiem runā vai nu pie viena gala, vai pie otra, es labāk muti nedzisinu, — izvairījās Celmiņš. — Bet nu laikam jāiet uz sapulci, — pulkstenī paskatījies, viņš piebilda.

Bija sanākuši kādi trīsdesmit cilvēki, kas, partorgam parādoties, apklusa un novietojās tautas nama zālē pēdējos solos. Arī Ozols nosēdās starp viņiem un ar interesi novēroja izpildu komitejas priekšsēdētāju Lērumu, kā tas, svarīgu un dusmīgu seju saraucis, atklāja sapulci un sāka rāties, ka sanākuši tik mazā skaitā.

— Mēs visus pierakstīsim, kas nav atnākuši, un tad jūs gan redzēsiet! — Lērums piedraudēja. — Mūsu rokās ir diezgan līdzekļu, kā salauzt budžu pretestību. Jūs domājat, ka ilgi varēsiet tā tupēt savā mājā un domāt, ka tur nu esi drošībā, no turienes nu neviens jūs nevar izdzīt? Vārds biedram Celmiņam, — viņš nobeidza negaidīti strupi, tā ir nepateicis, kāpēc zemnieki nevarētu «tupēt» savās mājās un kāpēc tie būtu jādzen ārā.

Celmiņš uzkāpa runātāju tribīnē un nokrekstējās.

— Nu jau atkal sāks no pasaules radīšanas, — Ozols dzirdēja kādu paklusu iesakāmies kaimiņam.

Celmiņš iesāka ar tūkstoš deviņi simti piekto gadu. Gari un plaši stāstīja par strādnieku un zemnieku sacel-sanos pret caru, par mežabrāļiem, kas bijuši «iedegušies augstākā idejā» un tāpēc nepazinuši «cilvēka žēluma», pēc tam pārlēca uz septiņpadsmito gadu un vēl garāk un plašāk izstāstīja par savu līdzdalību lielajos notikumos — kā viņš Cēsīs tajā laikā ieņēmis miliča posteni, kā vācu okupācijas laikā astoņpadsmitajā gadā slapstījies un deviņpadsmitajā atkal atgriezies vecajā darbā. Ticis galā ar savu biogrāfiju, Celmiņš sāka stāstīt par Padomju Savienības nodibināšanos un cīņu ar iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem. Te vīram kļūdījās gan gadu skaitļi, gan paši fakti, notikumi sajuka vienā vienīgā jūklī, un Ozolam bija stipri jāvaldās, lai neraidītu vienu starpsaucienu pēc otra.

Norunājis pusotras stundas, Celmiņš beidzot pārgāja uz šodienas jautājumu — par lauksaimniecības kooperatīvās sabiedrības dibināšanu. — Zeme jāapstrādā pēc ag-rotehnikias likumiem, tāds ir valdības rīkojums. Es domāju, ka visiem, kas te sanākuši, tas ir skaidrs un visi iestāsies. Ja kāds nepiekrīt, lai paceļ roku. — Aplaidis skatu sanāksmei un neredzēdams paceļamies nevienu roku, viņš noslēdza: — Pieņemts. Tagad jāizvēlē priekšsēdētājs un pavasarī jāķeras pie darba.

Tik vienkārši Celmiņš nodibināja zemes apstrādāšanas kooperāciju, kurai tagad, mūsu laikos, bija jauni pamati, un tāpēc prasījās, lai to dziļi un vispusīgi noskaidrotu zemniekiem. Ozols pats bija jau sasaucis vairāku desmitu sapulces, runājis ar atsevišķiem zemniekiem, bet vēl neuzskatīja noskaidrošanas darbu tik tālu veicis, lai varētu saukt kopsapulci.

— Klausies, tu savā nmā daudz ko sajauci, — pēc sapulces Ozols teica Celmiņam.

— Var jau būt, ka šis tas piemirsies, kur tie gadi, kamēr tam visam līdzi dzīvoju, — tas neapmulsis atbildēja.

— Vajag atsvaidzināt zināšanas, palasīt partijas vēsturi.

— Es jau četrdesmitajā gadā izlasīju. Tur nekas jauns nav klāt nācis, — Celmiņam tas likās tik vienkārši.

— Kāpēc tu neapmeklē seminārus apriņķī?

— Es tev teikšu, ka tās lietas esmu izlasījis, kad vēl jauns biju. Toreiz, kad tie lektori vēl īsās biksītēs staigāja, — Celmiņš iesmējās sīkus veča smiekliņus.

Ozolam likās veltīgi runāt par mācīšanos ar šo pašapmierināto partorgu, kas šķitās visu zinām, kam pat nebija jāgatavo katram gadījumam jauna runa, pietika, ka izstāstīja savu nabadzīgo biogrāfiju un beigās uzaicināja nobalsot nevis «par», bet «pret».

— Mani pārsteidza balsošanas veids, tas nu bija kaut kas jauns, — Ozols izteica savu kritiku.

— E, brālīt, mūžu dzīvo, mūžu mācies! Sākumā es vēl nezināju, ar ko darīšana, laidu, lai balso kā parasti. Bet tad ir rokas kā sasietas. Runā tad nu un ieskaidro, kāpēc jādara tas un jādara tas. Es domāju — pagaidiet, miņķini, es jūs izmācīšu. Vienā reizē saku šiem: kas nepiekrīt, tas ir ienaidnieks. Un noprasu: kas balso pretī? Saproti, neviens nebalsoja. Vot, mācība, negribējāt rokas celt, tad neceliet!

— Kā nu var tik rupji pārkāpt padomju demokrātiju? — valdīdams sašutumu, parmeta Ozols. — Partija tevi sūtījusi noskaidrot zemniekiem Padomju valsts mērķus un pasākumus, bet tu rīkojies kā tāds gubernators. Vai taisnība, ka Lērums uzņemts partijā? — viņš pēkšņi iedomājās.

— Kandidāts, kandidāts, — Celmiņš apstiprinādams pakratīja iesirmo bārdeli uz augšu un leju. — Es pats nogalvoju. Traka lieta arī ar to partiju. Apriņķī saka, vajag stiprināt partijas rindas, bet ko tu ņemsi iekšā, kad nenāk? Tie jaunie zemnieki arī, vilks viņu zina, vai ko gaida vai nobijušies, bet, kad noprasi — vai stāsies partijā, — tad saka, esot jāpārdomā. Par Lērumu tā lieta skaidra. Pēc amata vien jau viņam jābūt partijā.

— Amats nevienam nav pielaulāts, biedri Celmiņ, — ironizēja Ozols, vēlreiz izjuzdams, cik lieka ir runāšana šeit, bet cik nepieciešami runāt citur, runāt ar Rende-nieku, informēt, kādi ļaudis necienīgi izmanto partijas uzticību un partijas biedra karti.

Un tuvākajās dienās, kad radās izdevība nokļūt apriņķī, Ozols ilgi nosēdēja Rendenieka kabinetā, sīki izstāstīdams kaimiņu pagastā dzirdēto un redzēto. Viņš manīja, ka visu laiku viņu neatstāj neērtības sajūta, un tāda bija lasāma arī sekretāra sejā un kustībās, kad tas, izsmēķēto papirosu ar vienu roku nolikdams, ar otru sniedzās pēc jauna.

— Smagi, Ozol, man kauns, — teica Rendenieks, kad Ozols bija beidzis un bridi sēdējis pret grīdu vērstām acīm. — Arī man jāzina, ko .sūtām uz laukiem, nevar paļauties tikai uz kadru daļu vien. Anketa vēl nav cilvēka dvēseles spogulis. Tā domāt, kas tas būtu — pagasta par-torgs. Bet taisni šis partorgs ir pēdējais ķēdes loceklis, caur kuru partija nāk saskarē ar zemniekiem. No viņa tad nu atkarīgs, vai rodas kontakts vai īsais savienojums.

— Kā viņš iedrošinās draudēt ar kolhoziem! — Rendenieks pēkšņi atcerējās. — Pie tam nemaz nesaprot. kādu noziegumu izdara! Kur zemniekiem būtu jāizskaidro, ka kolektīvs darbs viņus novedīs pie lielākas turības, pie kulturālākas dzīves, viņš to pataisa par bubuli. Man ir aizdomas, ka tas vienā otrā vietā notiek.

Viņš aizsmēķēja jaunu papirosu un nomierinājies gaišāku skatu pavērās Ozolā.

— Man būs jāšķiras no kāda neatsverama cilvēka te, apriņķī, un jāsūta iztaisnot, ko Celmiņš izkropļojis. Un zini, kas man nāk prātā, domājot par jums, partorgiem? Grūti jums aģilēt bez uzskatāmības līdzekļiem, kā teiktu skolotāji. Kā jūs pierādīsiet zemniekiem, ka kolhozi viņu dzīvi atvieglotu? Pats redzi, ka pat starp mūsu cilvēkiem gadās tādi, kas lej ūdeni uz ienaidnieka dzirnavām. Bet, ja mums tepat republikā izdotos nodibināt kolhozu, kur godīgi darba zemnieki parādītu kolektīvā darba priekšrocības, tad jūs varētu katru neticīgo un musinājumu apmāto aizvest un parādīt — apskaties savām acīm, aptausti, ja vēl tam netici, un tad spried pats.

— Tiešām, biedri Rendeniek, tas mūsu darbu atvieglotu. Tas būtu tiešs trāpījums ienaidnieka pozicijās, — piekrita Ozols.

— Vēl arvien kara terminoloģija? — Rendenieks iesmējās. — Jā, kamēr ienaidnieks nav līdz galam satriekts, mums jājūtas kā frontē. Kad būsim tik tālu un zemnieki ķersies pie pirmo kolhozu dibināšanas, es mūsu apriņķī pirmā dibināšanu uzticētu tev. To tu ņem vērā un esi gatavs.

25.PIECGADES ROSME

Četratā viņi iznāca no dzimtsarakstu nodaļas telpām — Vanags un Zenta kā tikko salaulāts pāris un Ozols ar Mirdzu, kas bija viņus gaidījuši.

— Vai mēs šodien jel maz turpināsim? — neticīgi un tomēr ar lūgumu balsī iejautājās Ozols. — Kā nekā jūsu kāzu diena, kas tik bieži neatkārtojas, — viņš smaidīdams pavērās Vanagā un Zentā, ar pēdējo piebildumu mēģinādams mīkstināt jautājumu, ko pats, tikko izteicis, atzina par netaktisku.

— Katrā ziņā turpināsim! — Vanags enerģiski uzstāja. — Ko iesākuši, to pabeigsim. Neaizmirsti, ka Zenta pēdējo dienu savā sekretāres darbā. Bet Gauženu Laima vēl nebūs lietas kursā, un tā mums var tā lieta ievilkties.

Es jau gan saprotu, kāpēc jaunais pāris šodien tik manīgs uz darbu, — zobojās Mirdza, — nav sagatavojuši kāzu mielastu un nu grib šo dienu kaut kā nošmu-gulēt.

— Tad no tevis gan arī nekā nevar noslēpt! — ieķerdamās Mirdzas elkonī, smējās Zenta. Viņa nelaidās vaļā no draudzenes rokas, jo juta neērtību iet rokrokā ar Pēteri pa miestiņa ielu, kur pie logiem snaikstījās ziņkārīgu sieviešu sejas. Neviens jau vēl nezināja, ka viņa salaulājusies ar Vanagu, un — nē, viņa pati vēl nebija pieradusi. un likās, ka visi skatās un, — un, nūjā, un viņai gribējās, lai neviens par viņiem nerunātu, lai savu laimi viņi zinātu tikai divi vien un vēl tādi tuvi un draudzīgi cilvēki kā Mirdza ar savu tēvu. Atviegloti viņa pārkāpa izpildu komitejas slieksni — te bija ierastas sienas, ierastas telpas, te bija viņas mājas, jo pēc atgriešanās no slimnīcas viņa nevarēja un nevarēja saņemties dzīvot savā mājiņā, kur viss atgādināja mātes traģisko nāvi. Viņa apmetās Kadiķa istabiņā, jo tā pēc viņa aizbraukšanas bija palikusi tukša. Jaunais pasta priekšnieks bija ģimenes cilvēks un dzīvoja citur.

Šorīt viņi visi četri bija sākuši apspriest Ministru Padomes un Centrālkomitejas lauksaimniecības plānu šim gadam, kas ievadīja lielās piecgades sākumu. Viņi apskatīja datus par katru saimniecību, cik katrai zemes nolaists atmatā, cik katrs varētu vēl uzart un apsēt. Mirdza ar saviem komjauniešiem izpildu komitejas uzdevumā bija apstaigājusi katru māju un pārreģistrējusi lopus un tagad izmantoja ievāktās ziņas — drošas un pareizas, jo tajās mājās, kur bija aizdomas, ka saimnieki lopus slēpj, viņi nebaidījās ieiet kūtīs un apskatīties.

Graudkopības plānu viņi bija izskatījuši rīta pusē, bet tad Vanags, sasarcis un neveikls, ieminējās, ka šodien viņi ar Zentu nodomājuši aiziet uz dzimtsarakstu nodaļu. Varētu varbūt atlikt, bet pārzinis gaidīšot. Mirdzai nāca smiekli, ka Vanags runā tā, it kā viņa un tēvs nekā nezinātu. Viņa zināja gan, jo Zenta bija pastāstījusi. Ari tēvs un māte zināja, un vakar vakarā viņas ar māti bija ilgi noņēmušās, cepdamas maizītes un pīrādziņus. Cepšanu bija iedomājusies māte un, runādama, ka ne Zentai, ne Pēterim vairs savas mātes nav, kas varētu jel ko sagatavot garšīgāku, tūlīt sāka rosīties un mīcīt mīklu. Šorīt Mirdzai bija izdevies grozu ar maizītēm atvest un noslēpt tā, ka ne Pēteris, ne Zenta to nebija pamanījuši. Tagad viņa varēja to vilkt gaismā un improvizēt kāzu mielastu.

Tas bija laukos neparasts kāzu mielasts, kur glāžu un šķīvju šķindoņas vietā čaukstēja papīra lapas, ko aizkozdami šķirstīja gan viesi, gan pats jaunais pāris. Jautru čalu un dziesmu vietā dzirdēja viena vai otra izteiktas piezīmes par to, ka pēc komjauniešu kontroles reida pagastā lopu skaits pieaudzis par septiņdesmit divām galvām, aitu par simtpiecdesmit trim, atskanēja zobgalības, ka viens otrs karjerists pasteigtos šos faktus paziņot kā šīgada plāna izpildes rezultātus, jā, arī smiekli skanēja, kad Mirdza stāstīja, kā viņai atkal nācies cīnīties ar Dū-miņu saimniekiem, kam reģistrētas bijušas tikai četras govis, bet viņa zinājusi, kia tiem kūtī vajag būt vismaz astoņām. Tā viņai apgalvoja Priedes Jānis, kas, sirdi atvieglodams, beidzot atzinies, ka pirmajā reģistrācijā I)ū-miņu Irmia viņu pievārdojusi un viņš skatījies caur pirkstiem, sak, kā nu tā acīs lēks.

— Labs ir, šogad viņiem pieskaitīsim normai iepriekšējo gadu parādu! nolēma Ozols.

— Tad nu gan viņi čīkstēs kā nesmērēti rati! — pa-

smējās Vanags. — Es jau varu iedomāties, kādi Irmai būs pierādījumi: «Vai tad govs var vienā gadā izdot triju gadu pienu? Vai tad es lai deviņas reizes dienā slaucu?» — viņš tik lieliski atdarināja Dūmiņietes mākslotās vientiesības pilno seju un valodu, ka Mirdza nenocietās un iesaucās:

— Pēter, nākošajā sarīkojumā tev jāspēlē budzis! Tev ir talants!

— Kā nu tas izskatīsies, ka pagasta vecis spēlēs teātri? — Vanags tik cienīgi atgāzās krēslā un piepūta vaigus, atdarinādams uzpūtīgu saimniekpapu, ka visiem bija jāsmejas.

Bet tad atkal iestājās nopietnība, nosauktie skaitļi rindojās jaunos sarakstos, bet tie nebija tikai skaitļi, tie bija ganāmpulki, kur starp brūnām govīm lēkāja Spriganas telītes, blēja jēri, kur rubrika ar virsrakstu «Cūkas», sadalīti ar šķērssvītrām, izskatījās pēc aizgaldām, kurās urkšķ pavasara sivēni.

— Kad es izlasīju lielo piecgadu plānu, — pacēlis no papīriem acis, ierunājās Ozols, — es jutos noreibis. Tik grandiozi mērķi un skaitļi, kas citos apstākļos varētu likties dzejnieka fantāzijas uzburti, romantiski. Man dažreiz liekas, ka arī mēs esam romantiķi, tikai no citas cilts kā līdzšinējie. Tie bija pavērsuši skatus uz pagātni un bēga no dzīves, mēs turpretim skatāmies nākotnē un metamies dzīvē iekšā ar galvu un sirdi.

— Pagātnes sapņotāji laikam aiz šausmām pakārtos, ja tiem pateiktu, ka savā kāzu dienā tiem būs jāsastāda lauksaimniecības pacelšanas plāns, — iesmējās Mirdza. — Ak baltie līgavu šķidrauti, mirtes un rozes, kleitas ar slēpēm pa desmit metru un līgavainis frakā! Goda vārds, es no smiekliem pārsprāgtu, ja Zenta ar Pēteri tā būtu saģērbušies.

— Cik tur trūka, ka pati būtu tā soļojusi pie altāra, — Ozols šķelmīgi pavērās Mirdzā. — Būtu Ēriks pēc ievainojuma notēlojis varoni, gan tev galviņa apgrieztos riņķī un tik jauka liktos vecā romantika ar mēnesnīcu, nopūtām un lakstīgalām.

— Fui, tēt, man taisni šķebina! — Mirdza nopurinājās, iedomādamās, ka bija birdinājusi asaras, kad Maiga neizsniedza viņai Ērika vēstules un nenosūtīja tam viņas.

Nē, tas nu bija garām, izslimots kā masalas, un tādā veidā vairs neatkārtosies.

— Jā, te nu mēs sapņojam un romantizējam, — iesāka Pēteris, — bet rit parit sāksies ikdiena. Kad runāsim par plāna izpildītājiem, tad tikai sadursimies ar nevarēšanu un negribēšanu.

— Nevarēšanām jāpalidz, bet negribēšanas jāuzveic, — nopietni atbildēja Ozols. — Kas pretosies plānam? Vienīgi spītīgie budži, tādi kā Dūdums. Liela daļa zemnieku atzīs, ka plāns saskan ar viņu interesēm.

— Tēti, — Mirdza viņu pārtrauca, — mēs, komjaunieši, piedalīsimies noskaidrošanas darbā. Tikai ar vienu noteikumu — pie Dūduma ej tu pats. tagad es tur nedrīkstu rādīties. Kamēr viņš vēl cerēja uz Zentu, tikmēr mani ar medu mieloja. Pēc šīsdienas notikuma droši vien ar kruķi izvadīs.

Zenta pavilka pēdējo svītru pārskatam un, pagriezusies pret Pēteri, paziņoja:

— Ar šo brīdi tu vairs neesi mans priekšnieks.

— Žēl gan. Taisni tagad man būtu bijis izdevīgi būt tavam priekšniekam, — atjokoja Vanags. — Bet nu laikam būs jādzīvo zem sievas tupeles.

— Es gādāšu, lai jūs pavisam reti dabūjat viens otru redzēt, — solījās Mirdza. — Mūsu, komjauniešu plānā ir šogad uzcelt tautas namu. Un, tā kā Zenta ar rītdienu ir neesošā tautas nama vadītāja, tad viņai jāatbild, lai līdz rudenim tautas nams būtu. Nekādu aizbildināšanos nepieņemsim. Materiāli ir savesti, gan pirkti, gan saziedoti, zirgu punkta puiši jau pamatus saveduši kārtībā, lūdzu, tagad cel augšā!

— Pēteris atkal atbildīgs par pienotavas būvi, — piebalsoja Ozols, — tā ka šī ir pēdējā vakarpuse, kad jūs tā mierīgi sēdāt kā tādi balodīši. Drīz vien jūs sāksiet viens otram atvilināt strādniekus, varbūt pat zagt materiālus. Vakaros sēdēsiet katrs savā istabā un caur sienu draudēsiet otram ar prokuroru.

— Kādās tumšās krāsās tu notēlo mūsu nākotni, — Pēteris savilka skābu seju. — Nudien, tad jau pie laika jākļūst par dzērāju. — Viņš piecēlās un atnesa no skapja divas pudeles vīna piezīmēdams: — «Bet šis par krājumu ne vārda.»

Tā tika nosvinētas dīvainākās kāzas pagastā, bet maz bija to, kas zinātu, kā tās svinētas, un tāpēc par tām vēlāk neko nerunāja.

Otrā dienā Ozolu meklēja prokuratūras darbinieks, kuram viņš bija ziņojis par nekārtībām Kalinkas vadītajā palīgsaimniecībā. Zemnieki bija sūdzējušies, ka tur lopi dažreiz dienām bļaujot nebaroti, un, aizejot turp, atkal atklājās tāda pati aina kā savā laikā zirgu punktā. Pa-līgsaimniecība bija nosaimniekojusies līdz pēdējam graudam, pat sēkla nebija pataupīta. Lieta bija pārāk skaidra, lai Kalinku kaut vienu dienu atstātu uz brīvām kājām. Izrādījās, ka viņa priekšnieks, orsa vadītājs, jau apcietināts par strādniekiem piešķirto produktu piesavināšanos. Pēc Kalinkas apgalvojuma, tas saņēmis arī pusi palīg-saimniecības produktu bez sevišķiem norēķiniem, par to atstādams otru pusi Kalinkam.

— Nu reiz atkal tikām vaļā no viena nelieša! — Ozols atviegloti nopūtās, kad revīzija bija galā un Kalinku aizveda. Un tūlīt viņa domas pārslēdzās uz citu — pavasara sējai vajadzēja nupat sākties. Piecgades sapnim jāsāk iemiesoties dzīvē.

Ozols iegriezās Lauska mājelē. Te kaut ko cēla. Patlaban Lauskis pats ar kādu jaunekli piestiprināja pirmās uzslietās spāres. Nāca gatava jaunā kūts, kurai pamatu stūmis un pirmos vainagus viņš bija uzcēlis jau pagājušajā rudenī, apakšu piepildīdams ar kūdru un sūnām, jo visas pamatnes mūrēšanai nedabūja cementu un arī akmeņi nebija savesti.

— Gandrīz uz spāru svētkiem atnācu, — jokoja Ozols, skatīdamies, kā Lauskis pamāca jauneklim — tas bija Elmārs Ezers — sastiprināt spāru galus.

Ozolam patika klausīties veseru klaudzienos, kas atbalsojās tuvējā birzī, un stāstīja kaimiņiem, ka te kaut kas top, te ļaudis ceļ un turpina kara pārtraukto dzīvi. Patika ieelpot svaigo sveķu smaržu, ko izgaroja aptēstie baļķi. Patika paši cilvēki, kas nekurn par grūtībām, bet lietderīgi izmanto katru vecu naglu un dzelzs gabalu, kā liecināja divas uz akmens uzbērto naglu saujas, viena pajukusi, no līkām, greizām, pat aprūsējušām, otra glīti salikta no iztaisnotajām.

Pēdīgi abi namdari nokāpa zemē un sarokojās ar viesi.

— Mēs ar Elmāru tādā kā puskomūnā dzīvojam, — stāstīja Lauskis. — Sarunājām tādus lielākus darbus darīt kopā. Viņš viens, es viens, bet kur tu viens baļķi pacelsi. Mans Imants reti atnāk mājā no traktoru stacijas. Salielījies, ka šie sacenšoties ar Igauniju un, lai tur vai kas, traktorus vajagot izremontēt šiem papriekš nekā igauņiem. Tagad atkal, kamēr sākuši art, šis braukā līdzi par mācekli. Man jau nu mājā noderētu tas puika, bet reiz nu tā noņēmies nostrādāt prakses gadus, ko tur darīt. Šis reiz būšot traktoristu brigadieris un tad izsaukšot uz sacensību Pašu Angelinu. Tā esot visdūšīgākā arāja.

Ražens puisis! — slavēja Ozols. — Izmācīsies par traktoristu, apars mums visu pagastu.

— Tā jau nu ir, — Lauskis novilka. — Bet es tev teikšu, tā pagrūtāk ir vienam ar visiem darbiem. Es jau nu reiz neesmu radis slinkot, man darbs kaulu nelauž. Bet es nezinu, vai tā diena par īsu vai kas tur ir. Tik vien noskatos — tas paliek nedarīts, šis paliek nedarīts. Rudenī domāju — nu, vēl to gabaliņu uzaršu. Netiek klāt! Tā i sasala zeme un palika nearta. Tagad atkal — steidzu kūti, bet acis uz tīrumu pusi vien šķielē. Saku — atstāšu kūli uz rudeni, tad atkal sieva urd, ka šī jau zinot tādu rudeni. Tecēšot atkal piena ķipītī ūdens no gaisa. Ir jau taisnība, ka lops nevar stāvēt tādā saslietā šķūnītī, — viņš pamāja ar roku uz nožēlojamu būcenīti, ko bija uzcēlis pirmskara pavasarī kā pagaidu kūtiņu.

— Amata pienākumi arī prasa laiku, — piezīmēja Ozols.

— Tur jau ir tā lieta, — uzsvēra Lauskis. — Un tici vai netici, bet gribas arī grāmatās ieskatīties. Tu pats mums saki, ka jāmācās katru dienu, un, kad esi sācis, tad gribas zināt vienmēr vairāk. Vai tad tā nu ir, ka mēs uz mūžu nolādēti tumsībā dzīvot? Bērni mācās skolās, un tad gandrīz kauns, ka viņi runā tā kā savā valodā, mēs, vecie, nesaprotam. Elmārs jau arī ziemā skraidīja uz to tavas Mirdzas skolu. Citreiz no meža. Es saku, šito prie-dīti mēs vēl varētu nolaist. Bet viņš — nē, nedrīkst nokavēt skolu. Redz, kāds bāls ir nomācījies.

— Gan saulītē atkopsies, - Ozols mierināja.

— Mēs nupat ar Elmāru runājām, — Lauskis turpināja, — ka tā jocīgi iznāk. Te viens otrs no jaunajiem zemniekiem sākuši kalpus līgt. Es saku — kas tad nu būs? Izaugs jauna saimnieku kārta.

— Biedri Ozol, — pēkšņi ierunājās Elmārs, — es jau sen gribēju ar jums runāt.

— Kāpēc tad nerunāji? — Ozols pasmaidīja.

Elmārs apjuka. Redzams, viņš nebija paradis runāt ar

cilvēkiem, ko uzskatīja kaut kā pārākus par sevi. Pie tam tas, par ko gribēja runāt, bija pārāk svarīgs, neattiecās tikai uz viņu, un bija jābaidās, ka nepateiks to tā, lai Ozolu pārliecinātu.

— Nu saki, saki, — Ozols pamudināja.

— Es domāju, ka mums arī vajadzētu dibināt kolhozus, — kā droši mērķēta lode no Elmāra lūpām atrāvās teikums.

— Kāpēc tu tā domā? — Ozols pētījoši pavērās bālajā puisī, kas tagad, kad bija to izteicis, izskatījās drošs un gatavs cīnīties par savu ideju.

— Tāpēc, ka citādi zeme paliks neapstrādāta. Cilvēku ir par maz. Zirgu arī ir par maz, — Elmārs uzskaitīja savus argumentus.

— Tas ir pareizi, — apstiprināja Ozols. — Bet tas vien nav priekšnoteikums kolhoza dibināšanai.

Ezers iztrūcies paskatījās Ozolā, laikam domādams, ka tas negrib viņu saprast. Bet arī viņš negribēja padoties, reiz nu bija iesācis runāt.

— Bet Ļeņins sakot, ka ar sīksaimniecību no trūkuma neizkļūt.

— Ļoti patīkami dzirdēt, ka tu esi interesējies par Ļeņina domām šajā jautājumā, — priecājās Ozols. — Bet tad tu varbūt arī zināsi, ka kolhozus var dibināt tikai tad, kad zemnieki paši to vēlas.

— Ja jūs ieskaidrotu, ka kolhozā būs labāk, tad viņi vēlētos, — Elmārs pārgāja uzbrukumā.

— Nevajag tās lietas vienkāršot, — Ozols aizrādīja. — Tev ir jauna galva un jauna sirds. Tu esi arī jauns zemnieks, kas vēl nav paspējis pieķerties savam zemes stūrītim, neesi vēl savu zirgu izaudzējis. Parunā tu ar vecajiem zemniekiem, tad uzzināsi viņu domas.

— Nebar nu puiku, — sarunā iejaucās Lauskis, — nav viņš viens tās lietas izdomājis. Kopā strādādami, mēs abi šiad tad pārrunājam, ka varbūt tiešām vieglāk būtu tādā kolhozā.

— Bez šaubām, — Elmārs dedzīgi viņu pārtrauca. -— Tad visu apstrādātu ar mašīnām.

— Ne nu gluži visu. Vismaz sākumā ne, kamēr tīrumi nebūtu salaisti vienlaidus. Darba tāpat būtu daudz, — Ozols piezīmēja.

— Ko nu par darbu, — arī Lauskim gribējās izteikt savas domas, — darbs mūs nebiedē. Ja jau mēs domātu tā kā citos gados, tad vienā mierā rušinātu savu zemīti pamazām, palēnām. Ko šogad nepaspētu, padarītu nākošgad, sak, gan jau iar laiku. Tā kā tēvutēvi līdumus ieplēsuši. Bet tagad, — vai tas, ka citādi laiki, vai pats esi citāds, — bet tā kā nevar vien noskatīties, ka te paliek tīrums atmatā, tur nezāles vien aug. Ej garām, un gribas galvu griezt uz otru pusi. Kauns skatīties, lai arī vainīgs neesi. Un tad man arī tādas domas nāk prātā, ka vajadzētu mums kopīgi ņemt to zemi priekšā, vairāk traktoru un mašīnu laist darbā, nudien, tad nu gan vajadzētu viņu uzveikt.

Uzveiktu arī, — Ozolam pielipa Lauska pārliecība. — Bet cik ir to, kas izprot šo lietu tāpat kā jūs abi?

Man liekas, ka Gaužens un Pērkonu Marija arī būtu ar mieru, — Lauskis steidzās pastāstīt. Es tā reiz ieminējos. Tīri tādi gribīgi bija.

— Tas vēl par maz, lai dibinātu kolhozu, — Ozols pagrozīja galvu. Ja vismaz piecpadsmit saimniecības piekristu, tad jau varētu runāt. Pārdomāsim vēl, aprunāsimies, varbūt izdosies. Norunāsim tā jūs parunājiet vēl ar kādiem kaimiņiem, un, ja ir interese par kolhoziem, sapulcēsimies kopā un es pastāstīšu sīkāk par kolhozu principiem un iekārtu.

To vakaru Ozols ilgi gulēja nomodā, domādams par jauno cilvēku, kas dzimst un aug līdzi savam laikmetam. Tā ir nemanāma augšana, tā neizpaužas skaļās frāzēs un deklarācijās, bet tādā vienkāršā teikumā, kādu viņš dzirdēja no Lauska, bijušā kalpa, kas kļuvis šodienas saimnieks: Kauns noskatīties, ka te paliek tīrumi atmatā,

tur nezāles vien aug. — Tā nerunā vakardienas cilvēks, kura devīze bija — ne mana cūka, ne mana druva. Ar šādiem cilvēkiem kā Lauskis jau var sākt domāt par sociālismu arī Latvijas laukos. Pirmais solis jau ir lauksaimniecības kooperācijas sabiedrība, liels, nozīmīgs solis, kas modinās zemniekos kopības apziņu un parādīs, ka kopīgiem spēkiem sasniedzama lielāka labklājība, nekā noslēdzoties katram par sevi.

Bet, lūk, tādi šodienas un rītdienas cilvēki jau aizdomājušies tālāk, viņos modusies jausma, ka saskalditiba sīkās saimniecībās nav izeja ne saimnieciskā, ne cilvēka pasaules uzskata pārveidošanas ziņā. Viņi jauš pat jaunas briesmas —- privātīpašnieciskās izmantošanas kāres pamošanās iespēju nesenajos kalpos, tādos, kas kaut kādu apstākļu dēļ patlaban nevar saviem spēkiem vien apstrādāt saņemto zemi un tāpēc salīguši kalpus. Šodien uzskata tos par izpalīgiem, bet pamazām var sākt uzskatīt par apakšniekiem, no kuriem pēc iespējas vairāk labuma jāiegūst savai saimniecībai, no kuriem atrauts kumoss paliek pašam, nokaulēts algas rublis pilda paša maku.

Lai atjaunošanas darbs ietu strauji uz priekšu, lai piektā piecgade, kas, bez šaubām, sekos ceturtajai, paceltu dzīvi krietni augstāk, vajadzīga maize, vajadzīgs viss, ko dod lauki, un vajadzīgs, lai dotu daudz vairāk nekā līdz šim. Elmārs Ezers pareizi novērojis, ka cilvēku par maz un zirgu par maz. Apvienojoties kolektīvās saimniecībās, darba smagāko daļu veiktu mašīnas, kas nav iespējams uz sīkiem zemes gabaliņiem. Cilvēks nebūtu vairs savas zemes stūrīša vergs, bet pamazām izaugtu par lielas platības valdnieku, kas ar savu gribu pavēl zemei — lūk, šogad tu man dosi vairāk rudzu un kviešu, piena un gaļas nekā pērn.

Cīņa ar zemi. ar dabu un cīņa ar cilvēka psihi, gadsimtos no paaudzes paaudzē ieaugušu atpalicību un rutīnu, — tās jāved abas reizē, jo pirmo nevar izcīnīt bez cilvēkiem, otru bez uzvarām pār zemi un dabu, lai pierādītu, ko var panākt atbrīvotais cilvēka gars un viņa radītās mašīnas.

Pienāca arī Uzvaras svētku diena, un uz zirgu punktu plūda ļaudis, lai vispirms noklausītos Ozola referātu. Sarīkojumi un priekšlasījumi, kas ziemā te notika ik pārsvētdienas. bija ieinteresējuši visu pagastu. Telpas izrādījās par šaurām, un vēlākie atnācēji spiedās blakus istabas pie zāles durvīm.

— Zenta, cel drīzāk tautas namu, — Mirdza smiedamās apsveica draudzeni.

— Es patiešām nezinu, ko iesākt, — Zenta sāka žēloties. — Nevar dabūt amatniekus. Cik pagastā ir, tos nozvejojis Pēteris pienotavas būvei.

— Tātad sākas! — Mirdza jautri iesmējās.

— Kas sākas? — Zenta nesaprata.

— Sāk piepildīties mana tēva pareģojums jūsu kāzās. Atceries?

— Lamāties nu vēl nelamājamies, bet man drusku dusmas gan lir, ka viņš tikai runā par savu pienotavu, gandrīz kā iemīlējies. Bet, kad es sāku par tautas namu, tad it kā nedzird, — žēlojās Zenta.

— Parādīsim Pēterim garu degunu, — apņēmīgi teica Mirdza. — Izsauksim viņu uz sacensību un uzcelsim pirmie.

— Bet kā lai uzceļ, ja nav strādnieku?

— Celsim paši.

— Tu arī tikai joko, — Zenta sāka pukoties.

— Kas tur par brīnumu? Vienu namdari sameklēsim pa pagastu. Ja ne citādi, atņemsim Pēterim. Bet par palīgiem iesim visi. Komjaunieši, jaunieši, tu redzēsi, ka ari veči neatteiksies. Paskaties, tie paši, kas netiek iekšā, — paskaidroja Mirdza.

Sākās referāts. Ozols attēloja klausītājiem bargā Tēvijas kara gaitas, Padomju Armijas atkāpšanās un uzvaras ceļus. Zīmēšanas skolotājs ar skolēnu palīdzību bija pagatavojis lielu plakātu, no avīzes nozīmējis un palielinājis kauju ceļu karti, kas uzskatāmi parādīja, kādās briesmās bijusi dzimtene un kādu vīrišķību, pašaizliedzību un kara māku prasījusi tās atbrīvošana un fašisma satriekšana tā midzenī.

No frontes uzvarām Ozols pārgāja uz darba uzvarām pirmajā miera gadā. Divi skolnieki klusi nomainīja plakātu pret jaunu, ko skolotājs bija izgudrojis pats, Latvijas ģeogrāfiskajā apveidā iezīmēdams lielākos panākumus atjaunošanas darbā. Skolotājs tiešām bija centies, jo šim plakātam sekoja jauns, ar piecgades diagramām, bet vislielāko interesi modināja pēdējais — par pašu pagastu. Te bija uzzīmēts zaļgandzeltens kvadrāts — pagājušajā gadā apsētās zemes platības shēma, bet apkārt tam arvien lielāki kvadrāti, kas rādīja, kā jāpaplašina sējumi nākošajos piecos gados. Tāpat dažādos lielumos uzzīmēti zirgi, govis, aitas, cūkas ar skatītājiem pretim pagrieztām galvām uzskatāmi parādīja, kā jāpieaug mājlopu skaitam. Skolotājs, acīm redzot, bija sava darba mākslinieks, jo lopiņu sejas bija uzzīmējis ļoti izteiksmīgas. Piemēram, govij, virs kuras stāvēja skaitlis 1945, — acis izskatījās skumjas, 1946. gada govs raudzījās pasaulē jautājoši, turpmākā bija jau paļāvīgāka, nākošā jau smaidīja, bet pēdējā, 1950. gada govs, lepni un uzpūtīgi raudzījās zālē.

Starpbrīdī Mirdza, iziedama blakus istabā, sagrūdās ar Ēriku, kas, visu ziemu ierāvies savā mājā un nekur nerādījies, šovakar bija atnācis uz sarīkojumu. Mirdza satrūkās un mirkli sastomījās, nezinādama, vai uzsmaidīt Ērikam kā labam paziņam vai izlikties, ka nav to ievērojusi. Bet Ēriks viņu sveicināja, bez smaida palocīdamies, un Mirdza, ātri atbildējusi sveicienam, ienira vakara viesu pulkā. Viņa manīja, ka ir sasarkusi, un dusmojās uz sevi, ka šī sastapšanās viņu izsitusi no labās omas. «Tāda kā ģimnāziste», viņa lamāja sevi, «sarkst un bālē!» Bet Ēriks sveicināja tik mierīgi, tik oficiāli, it kā viņi kādreiz baznīcas priekšā būtu iepazīstināti un tūlīt aizgājuši katrs uz savu pusi.

Zenta atkal sameklēja Mirdzu un ierosināja, ka par tautas nama būvi vajadzētu runāt jau šovakar, kad daudz cilvēku kopā.

— Nu, kas tur, parunā, — atteica Mirdza.

— Vai nevarētu tu? — Zenta lūdzās. — Tev iznāks labāk.

— Skaties, kāda — grib kaķītis zivis ēst, negrib kājas slapināt, — Mirdza atkal atguva labo omu. — Bet pēc tam viss gods tev, tu būsi uzvarējusi Pēteri!

— Nē, Mirdza, ņem arī godu, — Zenta bija devīga. — Mēs iegravēsim tavu vārdu plāksnē un pieliksim tautas namā virs skatuves.

— - Zini, tā ir ideja. Es šovakar pat paziņošu, ka visu cēlāju vārdus ierakstīsim goda plāksnē ar piezīmi, cik darba dienas katrs nostrādājis.

Pēc pārtraukuma vajadzēja sākties priekšnesumiem, bet uz skatuves iznāca Stasis un zirgu punkta strādnieku vārdā paziņoja, ka viņi savus laukus jau apsējuši un tagad ar visiem zirgiem varēs iet palīgā jaunajiem zemniekiem.

— Par agru, par agru! — kāds zālē nosauca. — Vēl var būt salnas. Mieži nosals.

— Gādāsim, lai nenosalst — Kazimirs sauca pretim.

— Svārkus uzklāsiet virsū, vai? — agrās sējas nepiekritējs strīdējās.

Bet šo starpgadījumu visi aizmirsa, kad uz skatuves uznāca jauniešu kvartets un nodziedāja «Dziesmu par dzimteni», ko ar akordeonu pavadīja Ivans. Pēc tam Sta-sis paziņoja, ka Janina Cakulāne nolasīs savu dzejoli. Labu brīdi skatuve palika tukša, kamēr Janinu pārējie jaunieši ar varu uzstūma. Viņa bija saraukusi pieri, dusmodamās, ka Stasis rīkojies tik nodevīgi — apsolījies, ka neteiks klausītājiem, kas sacerējis viņas lasāmo dzejoli, un tomēr pateicis. Viņa pat bija tā uztraukusies, ka nevarēja uzsākt pirmo rindu, un to pateica priekšā kāds aiz skatuves.

Pēc beidzamā panta, kas skanēja:

Par uzvaru dzied tagad lakstīgalas,

Tās vārdu vēji elš ar nevaldāmu spēku.

Nāc līdzi, draugs, nav mūsu zemei malas,

Nāc, steigsim uzcelt lielo laimes ēku!

sacēlās vesela aplausu vētra.

Mirdzai, kas arī atradās aiz skatuves, likās, ka taisni pēc šī dzejoļa vispiemērotāk būtu runāt par tautas nama celšanu. Kad aplausi norima, Stasis pieteica:

— Vārds pagasta komjaunatnes organizatorei Mirdzai Ozolai.

— Vēl viena dzejniece! — kāds noteica paklusu un tomēr tik skaļi, ka Mirdza dzirdēja. Bet tas viņu nesamulsināja, viņa uztvēra jaunu domu, kas radās pēkšņi, un iesāka:

— Padomju ļaudis pārspēj dzejniekus. Ja par dzejniekiem kādreiz teica, ka tie būvē sapņu pilis, tad padomju ļaudis tās ceļ īstenībā. Arī mums pagastā jāuzceļ sev pils, varam to saukt ari vienkāršāk — par tautas namu. Tā nebūs noslēgtība radusies dzeja, mums ta jaraksta kopīgi.

Viņa pastāstīja savu projektu, kā, visiem piedaloties būvdarbos, šovasar varētu tautas namu uzcelt.

— Es domāju, ka šo ierosinājumu sevišķi atbalstīs tie, kas šovakar stāv tur, blakus istabā, — viņa gribēja nobeigt ar joku, bet piepeši karsts vilnis iesitās galvā, viņai likās, ka redz vīziju, ne dzīvu cilvēku ar rētu pār vaigu. Viņš stāvēja blakus istabā tuvu durvīm un raudzījās viņā, bet, sastapies ar viņas skatu, pat drošinoši pamāja.

No skatuves viņa iekļuva zālē, gribēja apsēsties savā vietā līdzās Zentai, bet kaut kas viņu vilka uz blakus istabu it kā pārliecināties, vai nav pārskatījusies.

Nē, tur tiešām stāvēja Upmalis, atspiedies pret durvju stenderi, un, skatīšanā aizrāvies, nemanīja Mirdzu pienākam. Mirdza uzlika roku uz viņa pleca, viņš pagrieza vaigu ar iesārto rētu uz viņas pusi un pasmaidīja sveiciena vietā. Mirdza gribēja viņu apsēdināt zālē, tāpēc paņēma pie rokas un veda sev līdzi. Viņai bija jāspiežas garām Ērikam, kas paskatījās, bet viņa seja palika vienaldzīga. Mirdza nosēdināja Upmali līdzās savam tēvam un, pati palikusi bez krēsla, gribēja aiziet, bet Upmalis paspieda Ozolu tālāk, Zenta piesēdās tuvāk Pēterim, un tā viņai atlika šaura vietiņa uz divu krēslu malām.

— Sagatavojies, es tūlīt došu tev vārdu, — Ozols pačukstēja Upmialim.

— Nevajadzēja. Esmu norunājies slapjš, — Upmalis atjokoja. — Jūsu kaimiņu pagastā man bija referāts.

Kad beidzās komiska krievu tautas deja, ko izpildīja Niķa un Asja, un pēc aplausiem uz skatuves iznāca Stasis, lai pieteiktu nākošo programas numuru — skolēnu runas kori, Ozols piecēlās un pasteidzās Stāsim priekšā.

— Biedri, jūs visi vēl atceraties mūsu pagājušā gada Uzvaras dienas viesi, komjaunatnes apriņķa komitejas sekretāru biedru Upmali. Lūgsim viņu arī šovakar būt mūsu viesim un apsveikt mūs, kas te esam mājinieki. Vārds biedram Upmalim.

Upmalis piecēlās un slepeni parādīja Ozolam dūri. Viņš nekāpa uz skatuves, viņam bija paraža runāt turpat zālē, cieši iekļaujoties pirmajā klausītāju rindā. Jaunieši, viņu ieraudzījuši, aplaudēdami pietrūkās kājās, tāda sirsnība tiem bija palikusi no pagājušā gada.

— Biedri, es nezināju, ka jums te ir savi dzejnieki, — Upmalis smaidīdams iesāka. — Gan tādi, kas raksta dzejas uz papīra — ar sirds asinīm, protams, gan arī tādi, kas aicina jūs sadzejot veselu tautas namu.

Viņa labsirdīgais humors klausītājos izraisīja siltu tuvību. Pat veči smaidīja, bārdainos zodus augšup pacēluši.

— Es, diemžēl, esmu prozaisks cilvēks un tāpēc gribu dzejniekus brīdināt, ka nedrīkst aizmirst arī ikdienu. Ja tautas nama goda plāksnē būs ierakstīti tā cēlāju vārdi, droši vien ar zelta burtiem, tad es atbraukšu un izsvītrošu tos, kas nebūs arī otrā plāksnē — ražas cēlāju plāksnē. Piekrītat?

— Jā! Jā! — atskanēja no visiem zāles stūriem.

Viņš atgādināja komjauniešu un jauniešu uzdevumus sējas laikā, uzsvēra, ka nepietiek tikai iesēt, — sējumi arī jākopj, jācīnās ar nezālēm. Nobeidza atkal ar humoru:

— Ieteicu brīdināt, ka tautas nama atklāšanas dienā pie ieejas visiem kontrolēs rokas un baltročus iekšā nelaidīs.

Pēc priekšnesumiem sākās dejas. Upmalis uzlūdza Zentu, un Mirdza dejoja ar Pēteri Vanagu. Viņa ievēroja, ka arī Ēriks dejo, pie tam ar koķetu saimniekmeitu Raudas Ilzi, kas, acis grozīdama, mēģināja viņu ievilkt sarunās. «Tā nevar atstāt!» Mirdzai pazibēja doma. «Ēriks ir par labu tādai zostiņai.» Viņa atvainojās pret Pēteri un, uzmeklējusi Gauženu Laimu, pačukstēja, lai tā izrauj Ēriku no Ilzes gūsta, tiklīdz būs dāmu priekšrokas deja. Laima to arī izdarīja un pēc dejas nosēdināja līdzās Janīnai un iepazīstināja, pēc tam Ēriks pats uzlūdza Janinu un dejoja ar to visu vakaru.

«Tātad aizmirsis mani, pat nepaskatās,» domāja Mirdza bez aizskartības, kāda mēdz būt jaunām meitenēm, ja kādreizējie pielūdzēji, kaut arī tādi, kam pašas pagriezušas muguru, viņas neievēro. Bet, kad viņa dedoja ar Upmali, dzīvi sarunādamās, un arī acis viņai mirdzēja, kā pati juta, viņa pamanīja kādu Ērika skatu, acumirklīgu, bet tomēr tik nozīmīgu, ka saprata — Ēriks nav viņu aizmirsis, bet iemācījies sevi pārvaldīt. «Kaut vai iespītējies būtu!» viņa atcerējās savus vārdus toreiz, kad viņš bija atbraucis precībās, neticēdama, ka viņš spējīgs iespītēties un pie tam vēl tik ilgi. Bet arī šī atziņa, ka Ēriks nav viņu aizmirsis, Mirdzā neiekurināja pašlepnumu, kādu izjūt skuķes, kam nav savas vērtības izjūtas, bet tādu dod tikai pielūdzēju skaits un pieķeršanās ilgums. Mirdzā tā izraisīja izbrīnu, ka šādu rakstura vilcienu — lepnu pašsavaldīšanos viņa agrāk nebija Ērikā pamanījusi. Vai tā būtu vēlāk izaugusi?

Un atkal rīta ausma pāri ezeram pieteica jaunu darba dienu, kad Mirdza reizē ar Upmali izgāja no zāles, kur dejās aizrāvušies jaunieši jau trešo reizi izlūdzās Ivanam «pēdējo polku».

— Es nezinu, ko lai daru, — Upmalis teica Mirdzai, — gribēju parunāties ar tavu tēvu, bet viņš tik klusu bija aizslīdējis kā bēglis.

— Viņš laikam atcerējās pagājušā gada Uzvaras svētkus un . . . Kārlēnu. Tāpēc arī māte šoreiz nenāca uz sarīkojumu. Atnāc uz mūsu māju! Tēvs droši vien būs jau piecēlies.

— Kāpēc iet, ja varam braukt! — Upmalis pieņēma priekšlikumu. — Mans vecais draugs Viltijs arī grib padejot.

Viņi sāka braukt un skatījās, kā laukos ar krēslu jau staigāja arāji. Večuks, kas bija saucis, ka sēt «par agru, par agru», ar sētuvi kaklā iznāca no mājas.

— Gandrīz neērti, ka tik ilgi nodejots, — Mirdza atzinās.

Jā, piecgades rosme, kur vien skaties. Bet, lai celtu, sētu, gaidītu uzaugam, ir vajadzīgs arī prieks, ir vajadzīga tuvības un kopības apziņa, — skatīdamies tālu uz priekšu, atbildēja Upmalis.

26. CĪNA PAR MAIZI

Braukdams uz apriņķi, Ozols iegriezās labības pieņemšanas punktā, lai pats savām acīm pārliecinātos, kā pārzinis sagatavojies rudens ražas pieņemšanai. Zemnieki viņam jau vasarā bija stāstījuši, ka kaut ko jau nu ceļot,

gluži tā nebūšot kā pērnruden, kad likts labību bērt zemē. Jau pa gabalu saulē mirdzēja balts dēļu šķūnis, uz kura jumta vēl rosījās cilvēki. Pie šķūņa Ozols sastapa arī pašu pārzini, ar kuru bija salamājies pagājušajā rudenī.

— Ak neuzticējāties vis? — tas smaidīdams uzsauca Ozolam. — Nācāt pārbaudīt.

— Jūs zināt, ka zemniekam tāda daba, tic tikai tam, ko (aptaustījis, — Ozols atjokoja.

— Otrreiz pa galvu dabūt negribējās, — atzinās pārzinis. — Pēc tam kad jūs mani izbarat, savu tiesu dabūju no biedra Rendeniekia. Ziemā jau sameklēju materiālus un tik tālu nu esmu ticis.

— Ko tad nu bēdāt, cik tur vairs atlicis jumta, ko uzsist, — Ozols priecājās. — Šoruden jūs man stipri atvieglojat darbu. Nebūs kā pērn jāklausās pretinieku ņirgāšanās un draugu sašutums.

— Būs jau jaunas grūtības, — pārzinis nopūtās. — Dzird, ka Savienības maizes apgabalos esot neraža. Galīgi izdedzis viss aiz sausuma.

Ozolu šī vēsts satrauca. Viņš pat saguma, kā triecienu dabūjiis. Ar mokām parunāja vēl dažus vārdus ar pārzini, tad iesēdās ratos un brauca tālāk.

Neraža . . . Jauns ienaidnieks uzbrucis karā izvārdzinātajai Dzimtenei. Un taisni šogad, kad padomju cilvēks ar tādu sajūsmu sācis celt pirmo pēckara piecgadi!

Bet varbūt nav tik briesmīgi? Varbūt vairāk izrunāts, pārspīlēts? Ozols mierināja sevi, bet smagais slogs, kas likās uzvelts sirdij, nenovēlās līdz pat apriņķa pilsētai.

Rendenieks viņu saņēma nopietnu seju. Tas likās apstiprinām dzirdēto vēsti, kurai tik ļoti negribējās ticēt. Un tā viņi raudzījās viens otrā, nesenie kauju vīri, un saprata viens otru, saprata, ka priekšā stāv jauna cīņa cīņa par maizi.

— Tu izskaties sadrūmis, — iesāka Rendenieks, norādīdams uz krēlu. — Laikam jau zini.

— Tikai apmēram, — atbildēja Ozols. — Tātad taisnība?

— Taisnība, — apstiprināja Rendenieks. — Ukrainu, Kubaņu, ar vārdu sakot, mūsu maizes klētis ķēris sausums. Šogad būs lielas grūtības. Un ne tikai pie mums. Tas pats ir Anglijā, Francijā, Balkānos. Starptautiski tas nozīmē, ka Amerikas naudas maisi gavilē. Berzē rokas, ka nu varēs Eiropu pirkt.

Ozols iegrima dziļāk krēslā.

— Nenokar galvu! — Rendenieks gandrīz dusmīgi iesaucās. — Vai boļševiki kādreiz dr nobijušies kritiskos brīžos!

— Es neesmu izmisis un nedomāju, ka mēs netiksim šim gadam pāri, — atbildēja Ozols. Bet sirds sāp, taisni fiziski sāp.

— Ir pareizi, tas nevar nesāpēt, — Rendenieks pārbrauca ar roku pār seju. — Bet mēs nevaram ļauties sāpēm, nevienu minūti ne. Mums jāsāk cīņa par maizi. Tūlīt. Rīt parīt sāksies ražas novākšana, dažos pagastos jau šodien pļauj rudzus. Tavs uzdevums organizēt darbus tā, lai visur liktu laikā nopļauts, lai neizbirst ne grauds. Bērni, skolēni jāuzmudina vārpas lasīt. Pļaujmašīnas lai nestāv dīkā nevienu stundu.

— Tu atdursies vēl uz kādu grūtību,- Rendenieks turpināja, — kad budži padzirdēs par neražu, tie centīsies labību slēpt. Sevišķi sīksti būs jāvelk laukā katrs virs-normas grauds, jo paredzams, ka tas būs nepieciešams. Te nu mīksta sirds būtu nevietā.

— Vai teikt zemniekiem visu patiesību? — aizdomājies līdz savam pagastam, ievaicājās Ozols.

— Protams. Tautai vienmēr jāsaka patiesība. Neraža ir mūsu nelaime, nevis negods. Sagatavo jau laikus savus aktīvistus, nostādi partijniekus kaujas posteņos. Cik tev viņu ir?

— četri bez manis un trīs kandidāti.

— Daudz nav, — piezīmēja Rendenieks.

— Bet tie visi ir pārbaudīti cilvēki, — Ozols aizstāvējās.

— Pareizi ir. Nevar tā, kā Celmiņš darīja. Partijas direktīvas saprot burtiski un saņem iekšā pat švaļus. Ar to viņa Lērumu nupat iznācis īsts lērums, — Rendenieks sāka stāstīt. — Tur jau trešo reizi apzagta pienotava. Pirms katras revīzijas zādzība. Protams, pēc tam akts, ka izzagts tik un tik, valdes priekšsēdētājs — Lēruma svainis paraksta, un iztrūkuma nav. Bet tad ienāca ziņas, ka Lēruma Rīgas radi bieži pārdodot tirgū sviestu, īstu moderniecības sviestu un sieru. Kadiķis atsūtīja uz pagastu vienu savu puisi, un aizvakar zagļi bija rokā. Vadītājs ar Lērumu zaguši sistemātiski, bet pirms revīzijām improvizējuši «zādzības». Celmiņš gan ir skolā, bet rājiens viņam jādod. Ar tādu Lērumu kompromitē partiju.

— Man vēl ar tevi tāda lieta runājama, — Ozols nesteidzās atvadīties, — vairāki jaunie zemnieki ierosina dibināt kolhozu. Esmu pat vairākas pārrunas sarīkojis.

— Un kādas ir veco saimnieku domas? — Rendenieks ātri iejautājās.

— Vēl šaubās, — Ozols atbildēja.

— Paldies par atklātu atbildi. Celmiņš man savā laikā ziņoja, ka visi ar abām rokām gatavi mesties viņa apkampienos, — Rendenieks iesmējās. — Iedomājies, ka ar administrēšanu var ievest kolektivizāciju. Kur vajadzētu ilgstoši un pacietīgi izskaidrot, viņš domā vienkārši dot komandu. Es viņam jautāju, vai zemnieki nepretosies. Tā kā pagastā esot astoņdesmit procentu budžu, tie, bez šaubām, pretošoties, — viņš saka. «No kā tad tu dibināsi to kolhozu, no budžiem?» es jautāju. Budžiem vispār nav kolhozā vietas. Padzirdis pa ausu galam kaut ko par kolektīvās saimniecības priekšrocībām, acīm redzot, gribēja izkalpoties būt pirmais, kas nodibinājis kolhozu.

— Bet ko man darīt tālāk?

— Nu parunā vēl, noskaidro lēni, pacietīgi. Ja nodibināsiet arteli, valsts jau palīdzēs ar mašīnām, ar mākslīgiem mēsliem. Es pats arī aizbraukšu aprunāties ar zemniekiem.

— Mēs tevi gaidīsim, — Ozols atvadījās, lai dotos atpakaļ uz savu pagastu un uzsāktu cīņu par maizi.

Viņš sasauca konā partijniekus, kandidātus un komjauniešus un pastāstīja tiem stihiskās nelaimes vēsti, nosprauda darba plānu. Partijnieki uzņēmās pārzināt ciemu padomes, kandidāti un komjaunieši sadalīja pienākumus pa māju desmitiem.

Mirdza atcerējās savu aizpērno pieredzi un ieteica strādāt ar talkam. Viena desmita ļaudīm sadalīties pāris brigādēs un ar zirgiem un mašīnām pēc kārtas novākt katras mājas laukus.

— Neko prātīgāku mēs laikam arī neizdomāsim, — noteica Lauskis.

— Bet Duduma Gusts nu gan ta nebūs ar mieru, — iesmējās Gaužens.

— It kā mums viņš būtu jālūdzas! Lai viņš saskābst savā skābuma ķērnē! — novēlēja Mirdza.

Ļauno ziņu dažādi ļaudis uzņēma dažādi. Pēc pagasta sapulces, kurā Ozols paskaidroja ražas novākšanas svarīgumu, vecais Pakalns smagi nopūtās un sāka atcerēties tos gadus, kad Latvijas laukus ķērusi neraža. Viņš atcerējās, ka pats reiz iestādījis desmit pūru kartupeļu un noracis tikai piecus, tos pašus tādus, ka ne tur ko pašam ēst, ne sēklai glabāt — maziņi kā zirnīši un tārpu izēsti. Otrā gadā braucis cauri vairākiem pagastiem sēklu meklēt un tad vienu kurvīti samangojis. Atcerējās, ka vēl ne tik sen Ulmaņa laikos Latgalē lauki apslīkuši un bērni vesti uz Vidzemi un Zemgali izmitināt, lai badā nenomirtu. Šie arī paņēmuši puiku un meiteni, bet ziemas vidū vecāki atbraukuši pakaļ — ksendzs soloties nolādēt, ja vēl atstāšot bērnus tiem nekriškāniem. Labāk lai bērni badā nomirstot, tad vismaz debesu valstībā ietikšot, bet lai nedodot luteriem apgānīt. Ko tu izdarīsi tādam mācītājam? Pats noēdies apaļš kā rumba, — kas viņam par otra bērnu daļas? Bail, ka neatkrīt kāds no draudzes, nebūs, kas oliņas nes klāt. Vēlāk uzzinājuši, ka puikiņš aiz bada sapampis un nomiris. Taisni raudiens nācis — tāds labs puisītis, strādīgs, paklausīgs, i skolā sācis iet tepat miestā, bet nobendēja viņu tas katolis.

— Kā gan tādos gadījumos vajadzētu cits citam palīdzēt, — viņš noslēdza savas atceres.

Dūduma Gusts, uzdzirdīs par neražu, pirmo reizi pēc Zentas apprecēšanās iesmējās. Patiesību sakot, ļauni atņirdza zobus — smieties viņš sen bija aizmirsis.

Kad Dūmiņš, pārbraucis mājās, pastāstīja Irmai dzirdēto ziņu, tā brīdi padomāja, tad izteica savus slēdzienus skaļi:

— Bet tad jau šoziem un nākošvasar maize būs dārga!

— Jā . . . — norūca pats.

— Vai, kā vajadzētu tagad rudzus un kviešus pietaupīt.

— Cūkām jau nebarosim.

— Ko nu par cūkām. Bet valdība prasīs, — tā Irma.

Pats neko neatbildēja.

— Es domāju, ka rudzus vajadzētu dot tikai kādus pūrus, — atsāka Irma. — Lai ņem auzas. Vai tad auzas nevar ņemt? Tāpat putraimus taisa no auzām, i zirgiem var dot.

— Viņi jau tā nebūs ar mieru. Prasīs rudzus, — Dūmi ņš noņurdēja.

Atkal iestājās klusums.

— Bet ja nu mēs sakām, ka rudzu nav? — prātoja Irma.

— Neticēs. Stāvēs pie mašīnas un izsvērs.

— Bet ja nu mēs, Pēter, ņemtos un izdauzītu? Turpat šķūnī. Lai tad kuļ to atlikumu. Sacīsim, ka mums uz lauka izbiruši. Sak, mums jau tās brigādes palīgā nenāk, cik paši saviem spēkiem varējām, tik pļāvām. Sak, tu esi invalīds, man bērni uz kakla, sak, vēl arī Alvītei bija jāpalīdz ar zirgu un mašīnu.

— Var jau būt ... — pieļāva Dūmiņš.

— Nē, nu riktīgi gan, — Irma mudināja. — Kas mums tur pa naktīm ko neizdauzīt? Pacelsim arī Alvīti augšā. Lai nu šos nevar saukt, — viņa pamāja ar zodu uz kalpu mājas pusi, kur dzīvoja «īrnieki». — Paši nu vēl tā. Bet tam skuķim es vairs nepaļaujos. Sākusi čukstēties ar Ozolu Mirdzu.

— Bet kā tad izvētīs? — pats atkal sāka šaubīties.

— Gan nu kaut kā, — Irma mierināja. — Kad skuķis aizies uz ballītēm. Vai tur nu tirgus maizei diez cik tīri vajag.

Bet otra diena sakas pļauja. Pa desmit, piecpadsmit cilvēku sanāca vienā tīrumā ar vairākām pļaujmašīnām. Desmits, kuram bija piekomandēta Mirdza, izsauca uz sacensību Elmāra Ezera desmitu, un ne vienam, ne otram negribējās padoties. Mirdzas iecerētā «sliņķu aplīgošana» tomēr neizdevās, jo abi nobeidza vienā dienā.

Pie Ozola kā štābā sanāca ziņas no ciemu padomēm par paveiktajiem pļaujas darbiem. Arī ciemu padomes sacentās savā starpā, un šis pagasta gals, kuru pārzināja Lauskis, būtu noteikti uzvarējis, ja neiznākusi sadursme ar Dūduma Gustu. Lielo daļu rudzu viņš bija nopļāvis, bet apmēram puspūrvietas stāvēja uz kājas, un nelīdzēja nekādi atgādinājumi.

— Kā tu, kaimiņ, tā ļauj maizītei zemē izbirt? — nogājis pie Gusta, apjautājās Lauskis.

— Tā ir mana maize, ne tava, — atcirta Gusts.

— Lai nu ari tava, bet vai tāpēc zemē jā birdina? — Lauskis lēni atjautāja. — Man, svešam cilvēkam, sāp sirds - kā tad tu palts vari noskatīties? — Es paaicināšu talciniekus, un vienā cēlienā būs statos.

— Neko tu neaicināsi, un manā tīrumā nekāda ākstīšanās nenotiks, — Gusts noskaities kliedza. — Ak sagribējies gan goda ar savām boļševiku sacensībām? Gribir lai piar tevi avīzē ieraksta?

— Tu piesargies, Dūdurn, ka par tevi neieraksta avīzē, — Lauskis savaldīgi, bet stingri atbildēja. — Vēl jau ir papīrs jātērē arī tādu cilvēku dēļ kā tu.

— Domā, man bail? — Gusts lielījās.

— Auns arī reiz mežā lielījies, ka paša vilka nebaidoties, bet, kad vilks ieprasījies: «Andriev, ko tu tur teici?» — tad bijusi dūša ļipā, — Lauskis pasmējās. — Tā arī tev, Gust, dūša liekas liela, bet es tev pateikšu vienu — vai nu tu rīt to pārgatavojušos labību nopļausi, vai mēs uzskatīsim to par bezsaimnieka mantu un ieskaitīsim valsts fondā, — noteica Lauskis, un pats sāka šaubīties, vai darījis pareizi, vai tā vajadzējis runāt. Bet dusmas gan viņam bija uz Gustu — tādā laikā, kad katrs grauds valstij dārgs, viņš kā ņirgādamies atstās labāk rudzus nepļautus! Lai arī pašam «skāde, bet būs kaut kā iespītējis.

Rudzus Gusts tomēr nopļāva pats, bet tāda pati iespī-tēšanās notika arī pie ziemāju kulšanas. Gaužens bija izstrādājis noteiktu maršrutu kuļmašīnām un jau laikus caur ciemu padomēm katram paziņojis, kurā dienā jābūt gatavam kulšanai. Bet, kad dienu iepriekš komjaunieši aizgāja Gustu brīdināt, tas pateica, ka labību nav savedis un rīt nekuls. Mašīna aizgāja Dūdumu mājām garām, bet tajā pašā dienā Gusta kalpi steidzīgi veda rudzus un kviešus šķūnī. Vakarā viņš iesauca kalpus pie sevis, uzlika galdā šņabja pudeli un pēc dažām glāzītēm uzsāka šādu sarunu:

— Jūs zināt, ka šogad Krievijā šausmīgs bads?

— Tā dzird, ka esot izdedzis, — atbildēja vecākais puisis.

— Bet nu pamatīgi. Ja jau viņi paši neslēpj, tad pa jokam nav, — Gusts patikā noskurināja ūsas un piepildīja glāzītes.

— Jā, nelaime jau nenāk brēkdama, — nopūtās puisis.

— Tāpēc mums jābūt gudrākiem, lai mūs arī neķertu nelaime. Prozit! — Gusts pieskandināja.

— Mūsu zemītē jau nu raža nekas. Lai nu nav no īsti treknajām, bet slikta arī nav.

— Tur jau ir tā lieta. Un zināt, kas tagad notiks? Latvijai liks pabarot visu lielo krievu zemi! — glāzīti uz galda uzsizdams, svarīgi noteica Gusts.

— Ko nu! Labi, ja paši cauri tiekam, — šaubījās puisis.

— Tu redzēsi, ka tā būs! Prozit! — viņš atkal pieskandināja. — Tāpēc es domāju tā: es esmu latvietis, un jūs esat latvieši, mums, latviešiem, jāturas kopā. Iedzer, Jēkab! Rūdi, dzer! — viņš mudināja.

— Mēs, latvieši, vēl gribam dzīvot, — izmetis glāzīti, Gusts turpināja. — Un mēs sarunāsim un nedosim tiem boļševikiem. Vot, nedosim! Gudrinieki, viņi noteiks, kad man jākuļ! Redzējāt, ka nekūlu! Vai es nezinu, ka viņiem pie mašīnas iet līdzi tie komisāri, pienapuikas! Katru graudu pieraksta. Un tad, lūdzu, ved tik prom! Bet ko es visu gadu ēdīšu, ar ko jums maksāšu? Par to viņiem nav bēda. Bet mēs izdarīsim tā — izkulsim vienu daļu ar riju, un tad lai viņi svilpo. Nav — un viss. Cik nu man vienam cilvēkam vajag, bet ar ko es jums maksāšu? Ja esmu līdzis graudā, tad cilvēkam jāsaņem skaidrā graudā. Manis dēļ lai tad bāž maini cietumā, lai sūta uz Sibīriju! — Gustam gribējās izspiest kādu asaru, bet tās bija atradinājušās kāpt pāri savu kameru slieksnim, jo viņu saimniekam nebija tādu jūtu. kas izpaužas asarās.

— Ko nu, saimniek, par to runāt, — mierināja Jēkabs. — Savu daļu jau varam izkult arī ar riju, būs sausāki milti. Bet vai tad jums tāpēc cietumā jālien? Dūdumu laukos vienmēr ir audzis. Mana vecene allaž saka: «Tam saimniekgustam gan vai paši eņģeļi lauciņus nomēslo.» Šogad pat — tādas vārpas, ka salmu lauž pušu. Nodosiet smiedamies.

Jēkabs to runāja, mierinādams Gustu no cietuma briesmām, gribēdams izpatikt, bet Gustam nemaz nejmtika tāda runāšana. Viņam labāk būtu paticis, ja kalps gaudotu līdzi, ka nu draud bads, ka nu jālūko visu noslēpt.

— Iedzer, Jēklab! — viņš īgni pielēja glāzi. — Iedzer un nerunā! Latviešiem jāturas kopā. Par katru izkultu riju es jums vēl puspūru piebēršu pie algas. Priekš latviešu cilvēka man nav žēl. Iedzeriet vēl, bet tad rītu pat pa tumsiņai sasērsim riju.

Arī Dūmiņi norlaidījia kuļmašīnu. Kad tā tuvojās Dū-miņiem, Irma izskrēja pretim un, rokas mētādama, sauca:

— Nebrauciet, nebrauciet iekšā! Mums vēl nav savests.

— Kāpēc nav savests? — skarbi noprasīja Elmārs Ezers, kas gāja kuļmašīnai līdzi.

— Nu, nevarēja. Pats (bija uzlicis slapjiem biezākas cepures, bet it nemaz nav žuvis, — Irma nelaimīga skaidroja. — Brauciet nu tagad pie citiem, kam savests, mēs vēl pagaidīsim.

Ko varēja darīt? Nevestu labību kult nevar. Un mašīna aizbrauca tālāk, Dūmiņos neiegriezusies. Bet vakarā Irma teica pašam:

— Nu jau gan rudzi būs sausi. Vai nesāksim?

— Tā kā varētu gan.

Tumsā viņi izgāja tīrumā ar prāviem maisiem pār pleciem. Nocēla slapjiem cepures, iebāza kūļu vārpainos galus maisā un ņēmās dauzīt ar koka vālītēm. Pēc pusnakts, kad maisi bija pilni, Dūmiņš aizgāja pēc zirga, aizveda maisus mājā un ieslēdza piedarbā. No rīta aizsūtīja kalpu meiteni, neuzticamo Maiju, ganos un vētīja nakts kūlumu. Kad bija iekrājušies kādi divdesmit pūri sausu, rijā izžāvētu graudu, M.aijas tēvs izraka pagraba galā dzeltenā smiltājā, bedri, izlika to ar dēļiem, un tur tika ieguldīta pirmā raža. Pēc tam tika atkal kults gan uz lauka, gan rijā, tika vētīts, žāvēts, rakts un pildītas jaunas bedres, līdz Dūmiņš pateica:

— Bet nu gan pietiks. Mēru arī vajag zināt. Nu varētu arī saukt kuļmašīnu.

Kad ieradās kuļmašīna, visiem talciniekiem bija brīnums, ka Dūmiņos tik mazs graudu birums. Mašīnists pētīja izkultos salmus, vai graudi nepaliek iekšā, bet salmi bija tukši, ka tur pat pelītei pa ziemu badā 31—885 jānosprāgst. Pēc tam viņi pētīja neizkultos ikūļus un galvu vien nogrozīja, cik Dūmiņiem pār graudama rudzi.

— Šogad gan mums nelaimējās, — Irma, gar mašīnu grozīdamās, lauzīja rokas. — Rudzu ziedu laikā uznāca lietus, nemaz nedabūja izkūpēt. Un tad atkal pļaujot pabira. Es jau saku, tādu postu, kā mums tas karš izdarīja! Pašam norāva kāju. vai tas vairs kāds strādnieks. Viss uz postu vien iet. Gitiem nāk palīgā pagasts, bet pret mums tā ieēdušies par to, ka agrāk tās zemes bija drusku vairāk nekā citiem. Es saku, ko -te dosi valdībai, ko pats ēdīsi. Būs jāsien bērniem tarba mugurā, lai iet pasaulē dāvanas lasīt.

— Irma, Irma, negrēko pret dievu! — iesaucās Baidi-ņiete, kas ar grābekli rausa pelavas nost no mašīnas. — Ja tev kāda nasta tavā dzīvē jānes, tad tā ir pārmērīgās mantas nasta.

— Kas tev vainas nerunāt, — Irma žēlīgā balsī atteica, — krievu puikas tādi gani par velti, savs dēls pārnāca. Tik nu kā tās mājas nodegušais, zeme tāpat visa dzīva, neko nenoņēma tā kā mums.

— Es nezinu, Irma, vai nu tu esi dūma, vai izliecies par dumu, bet prātīgs cilvēks gan tādas runas mutē neņems, — Baldiņiete atteica un apklusa. Arī Irma pati laikam manīja, ka tāda runāšana kaimiņos līdzjūtību nemodina, un žigli nozuda virtuvē.

Kad kulšana gāja uz beigām, Dūmiņos ieradās kooperatīva smagā mašīna, kas šoruden zemniekiem atviegloja labības piegādi pieņemšanas punktā. Mašīnai līdzi ieradās sagādes aģents Laiviņš.

— Nu, Dūmiņu saimniek, jums tā pagrūtāk aizvest — zirgu nosita, pats klibs, tāpēc atbraucām jums palīgā.

Kā atspole no virtuves izskrēja pati un mirkšķināja Laiviņām ar acīm, aicinādama ienākt istabā. Bet tas izlikās mājienus nemanījis un visu, kas runājams, gribēja izrunāt citu klātbūtnē.

— Apskatiet, cik mēs maz šoruden iekūlām, — Irma vedināja aģentu un partorgu uz klēti. — Vai tad nevarētu mums šogad maizes labību apmainīt pret auzām? Vismaz to bērniņu dēļ atstājiet pašiem maizītes tiesu.

— Neesat pieteikuši, ka jums būtu krusa nositusi vai cita nelaime notikusi, — Laiviņš atbildēja.

— Viai dieviņ, nu ko mēs varam darīt, ka nekāda biruma nav, — Irma jau taisījās raudāt. — Sēklas arī vajag, ko tad nākošgad ņemsiet, ja šogad neiesēsim. Vai tad auzas nevarat ņemt?

— Nevaram. Strādniekiem vajadzīga maize, — noteikti atbildēja Ozols.

— Nu, ņemiet, ņemiet jau visu, izputiniet mūs, ja jums sirds nav krūtīs! — beidzot Irma izspieda asaras.

— Saimniecīt, netērējiet veltīgi asaras! Tā vēl pietrūks, kad būs pa īstam jāraud, — Laiviņš zobojās. — Un nododiet vien jau laikus savu normu. Citādi izies tāpat kā Dūdumu saimniekam. Tam arī šogad nebija paaudzis, bet, kad mēs gribējām pabakstīt ar dakšām tādus sausākus uzkalniņus, tad nozvērējās, ka «aizņemšoties» no citiem un rīt būšot klāt.

— Nu ņemiet jau, ņemiet, te ir mūsu sviedri! — vērīgi ieklausīdamās stāstā par Dūduma Gustu, Irma kļuva pieļāvīgākā.

Labību nosvēra, bet tur nebija ne puse no vajadzīgā daudzuma.

— Pārējo «aizņemieties» un desmit dienu laikā aizvediet uz punktu paši, — prombraukdams noteica sagādes aģents. Bet Irma visu vakaru nerimās kladzināt:

- Tad nu redzējāt, kā izslaucīja klēti! Pat sēklu neatstāja. Ak kungs, tavu postu, tavu postu!

Komjaunieši bija tā aizrāvušies ar pļaušanu un kulšanu, ka dažas nedēļas pilnīgi aizmirsa tautas nama būvi. Amatnieki sāka šķendēties, ka palīgi gan viņiem solīti,, stāvu uzcēluši, bet tad izklīduši, un viņi vieni neko nevarot iesākt. Ja tā, viņi iešot strādāt uz pienotavu, tur vairāk varēšot nopelnīt. Zenta vairākas reizes veltīgi izmeklējās Mirdzu, līdz noķēra to kulšanas talkā Gaužena mājā.

— Es nācu ar tevi bārties, — Zenta paziņoja Mirdzai.

— Tev taču (tagad ir Pēteris, ar ko izbārties, — tā atjokoja.

— Peteri vel grūtāk noķert nekā tevi ... Es saprotu, ka ražas novākšana tagad pirmajā vietā. Bet tāpēc nedrīkst aizmirst tautas namu. Tā mēs pat trijos gados neuzcelsim, jo darbu nekad netrūkst.

— Bet tu redzi, mēs esam patlaban darbā pāri galvai, — Mirdza aplaida ar roku plašu loku, parādīdama uz kūlējiem, kuru noputējušās sejās spīdēja balti zobi un acu āboli. — Mašīna strādā dienu un nakti, mēs paši arī esam sadalījušies maiņās.

— Un tomēr tautas nams neviar palikt neuzcelts, — Zenta neatlaidās. — Atceries, ka norunājām Oktobra svētkus jau rīkot jaunajā tautas namā? Nupat aizvakar biedrs Upmalis piezvanīja un apjautājās. Es pat neteicu, ka būves darbi apstājušies. Solījās svētkos atbraukt uz atklāšanu. Pirms aizbraukšanas uz Maskavu gribot vēl krietni izdejoties. Tu zini, kā viņš joko.

— Biedrs Upmalis brauc uz Maskavu? — Mirdza pārjautāja. — Komandējumā?

— Nē, skolā. Uz trim gadiem.

Mirdzu šī ziņa satrauca. «Lūk, kā cilvēki tiek kaut kur projām, var nodoties mācībām . . .», gribējās kurnēt pret dzīvi, bet viņa sevi apsauca. Nē, viņa neskauda Upmali, viņš ir desmitkārt nopelnījis trīs gadus mierīgi mācīties. Un viņš simtkārt atdos tur iegūto citiem. Ne tas, ne skaudība, nē, bet tas, ka Upmalis vairs nebūs apriņķī un diez vai jelkad atgriezīsies, gan jau viņu nozvejos Rīga, tas ne tikai satrauca, bet taisni satrieca.

— Ko tu tāda savāda kļuvi? Iemīlējusies esi, vai? Zenta iesmējās.

— Nē, Zenta, ne iemīlējusies, bet mīlu biedru Upmali. Tāpat kā tu un visi komjaunieši, kas viņu pazīst, — domīgi atbildēja Mirdza. — Vai tev arī neliekas, ka mēs viņu pazaudēsim? Pēc skolas paņems citā darbā.

— Nevar zināt, — mierināja Zenta. — Bet kā tad būs? Vai man būs viņa acīs par meli jāpaliek? Apsolīju tautas namu, viņš atbrauks, bet mēs vēl arvien spaidīsimies pa zirgu punktu. Cilvēki grib nākt uz sarīkojumiem, bet netiek iekšā. Galu galā viņiem apniks tā staigāt uz labu laimi.

— Tu, Zenta, runā tā, it kā vajadzētu mani pārliecināt. Sis tautas nams man visu laiku ir sāpējis tāpat kā tev. Bet vienmēr ir tā, ka tas darbs, kuru pašlaik strādā, liekas tas svarīgākais. Es vēl neesmu tāds komandieris, kas pārredz visu fronti, — Mirdza nopietni runāja. — Ļoti labi, ka tu atgādināji. Turpmāk tomēr norīkosim pa pieciem jauniešiem no visa pagasta katru dienu. Pietiks?

— Pilnīgi pietiks. Ja mēs šogad pirmo stāvu dabūjam gatavu, tad jau var dzīvot, — Zenta priecājās un aizgāja apmierināta. Ja Mirdza solīja, tad tā arī būs.

Kad Zenta bija aizgājusi, Mirdza atgriezās pie kuļmašīnas un lieliem ņēmieniem ar dakšām cēla izkultos salmus kaudzē. Jaunā ziņa, ka Upmalis uz laiku, pie tam uz ilgu laiku, brauc mācīties, viņā bija uzbangojusi dīvainu jūtu satraukumu. Rokas cilājās mehāniski, mašīnas dūkoņu viņa dzirdēja it kā no tālienes, un likās, ka nevis mašīna ir tālu, bet viņa pati ir kaut kur tālumā, sēd vilcienā un traucas uz lielo galvaspilsētu Maskavu. Asāk nekā jebkad viņa sajuta slāpes — skaudras slāpes mācīties, lasīt, redzēt labāko, ko sniedz teātri, gleznu galerijas.

Ko viņa redzējusi līdz šim, ko iemācījusies? Vidusskolas trīs gadu kursu izņēmusi ar robiem, protams, jo nekādu fizikas un ķīmijas kabinetu te nebija, angļu valodas izrunu viņai neviens nemācīja, cik varēja pati izburt no pašmācības grāmatas, tik bija. Un ko vēl? Partijas vēsturi klausījusies pagasta politiskajā skolā. Bet tēvs pats, kas to lasīja, saka, ka ne viņš spējot, ne arī klausītāju sastāvs un laiks pieļaujot to izņemt tik dziļi un plaši, ar visiem palīgmateriāliem, kā to darot augstākās politiskās skolās. Lasījusi? Pagaidām tikai to, kas iznācis latviešu valodā. Krievu valodu viņa mācījās ļoti nopietni un droši vien ir tālāk par pēdējās klases vidusskolniekiem, kas mācās no pamatskolu grāmatām. Tēvs arvien stāsta, ka viņš iemācījies krievu valodu skolas gados, lasīdams klasiķus, pareizāk sakot, ēzdamies grāmatām cauri ar vārdnīcas palīdzību. Bet viņai nav tādas vārdnīcas, un diezgan pa šo gadu ir izmocījusi gan tēvu, gan Salenieku, uzmākdamās tiem ar garu garām izrakstītu nesaprotamo vārdu lapām.

Un tas viss, ko līdz šim iemācījusies un izlasījusi, viņai liekas tikai lāse, kas iekveldina vēl lielākas alkas izslāpušajam. Kas viņa būs? Kas viņa grib būt? Šis jautājums pirmo reizi uzmācās tik asi un neatlaidīgi, taisni sāpīgi asi. Viņai patika komjaunatnes darbs, bet mūžīgi viņa nebūs jauna, augs oili, un tie nomainīs šo paaudzi. Un kas viņa būs pēc tam? Kāda būs viņas vieta dzīvē? Apprecēsies un dzīvos tikai savai ģimenei? — Nē, tas likās par maz. bet, lai prasītu vairāk, tad vajag zināt, ko īsti grib, ko spēj un kam gatavoties. Zinātniece? — Nē, tā no viņas neiznāks, jo viņu nevelk kāda atsevišķa tās nozare, bet tādi universālzinātnieki nemēdz būt. Māksliniece? Ari ne. Nekāda talanta viņai nav, pat iedomāta ne, kā mēdz būt vienam otram jaunietim, kas par kaut ko jūsmo un kaut ko atdarina. Sabiedriska darbiniece? Tas ir plašs jēdziens, tas ir augsts aicinājums, un, lai nestu šo augsto vārdu, vispirms jāiegūst ļoti plaša un vispusīga izglītība. Vai viņa kādreiz tādu iegūs? Vidusskolas kursu viņa nobeigs, tik daudz izturības būs. Bet pēc tam?

«Man nepietiek, nepietiek», gribējās kliegt. «Nu labi,» viņa saka sev, «pieņemsim, ka komjaunatnes apriņķa komiteja sūtītu mani uz kādu augstāku politisko skolu.» Viņa pati varētu to lūgt. Bet tālāk? Ja viņu aicinātu •darbā apriņķa mērogā, vai tas būtu vairāk nekā vienā pagastā? Bez šaubām, tas būtu plašāks darbs.

Un tomēr būtu žēl aiziet no sava pagasta, no cilvēkiem, ar kuriem saaugusi, ar kuriem kopā šajos divos gados pēc fašistu izdzīšanas cīnījusies par dzīves augšupeju. Darbs tikko aizsākts, tam jāplešas plašumā, jāiet dziļumā un jākāpj augstumā. Arī viņa vajadzīga te, nevar aiziet no saviem jauniešiem, kas uz viņu paļaujas kā uz draugu. Gribas vilkt tos līdzi mācībās un sevis veidošanā.

Tāda ir dzīve un nākotne prāta skatījumā. Bet jūtas raujas uz priekšu straujāk, tām it kā nav daļas gar loģiku, un viņas jūtas raujas uz Maskavu, uz skolu, kurā mācīsies Upmalis. Tās cenšas nomākt prāta balsi, kas saka, ka viņa vēl nav tādai skolai sagatavota, vēl ar savu darbu nav nopelnījusi tādu balvu un tāpēc jāpaliek tepat, kaut arī ... — Kas «arī»? — uzacis saraukusi, viņa sev jautā, zinādama, ka pēc «kaut arī» seko — Upmalis aizbrauc. Kādu muļķīgu joku pirmīt pateica Zenta, — Mirdza sāka pukoties. It kā viņa būtu Upmalī iemīlējusies? Upmalī nevar iemīlēties, viņu var tikai mīlēt, un tiešām, kad viņa salīdzina savu iemīlēšanos Ērikā ar tām jūtām, ko glabā pret Upmali, tad nav ne mazākās līdzī-

bas. Iemīlējušos cilvēku pasaule kļūstot šaura, tā noslēdzoties ar loku, kura vidū tikai divi cilvēki — tu un es. Tā viņa bija lasījusi kaut kur agrāk un kaut ko tādu pārdzīvojusi arī pati, vismaz tajā laikā, kad «pasta jaunkundze» ievilka viņas un Ērika vēstules un domas, lai kur lidodamas, bija atdūrušās pret šo noslēgto loku un dauzījušās pa to kā krātiņā ieslodzīts putns.

Par Upmali domājot, tās neatsitās pret tādu loku. Lai cik stingri sevi pētīja un pratināja, viņa nevarēja iedomāties, ka varētu vēlēties, lai Upmalis runā ar viņu vien, dejo ar viņu vien, domā par viņu vien. Pat tad, ja ... ja viņš domātu par viņu vien, nu, labi, sev var atzīties, ja mīlētu viņu vien, tāpat kā viņa . .. nē, nē, nē, 1as nav taisnība! — Jā, pat tad viņš piederētu visai jaunatnei. Viņa nevar iedomāties, ka Upmali mīla varētu ieslēgt tādā šaurā lokā, ka viņš mīlu un laulību saprastu tā kā Ēriks — kā noslēgšanos savā mājā, savā ģimenē, un par pasauli mums nav daļas.

Mirdzas pārdomas pārtrauca skaļi prieka saucieni. Tur kādu apsveica, pat mašīna brītiņu gāja tukšā, jo iekšā laidēji aizmirsa savu pienākumu. Mirdza atskatījās un ieraudzīja vispirms Ēriku, kas klusu smaidīja, bet ne jau Ēriks varēja būt tas, ko tā apsveic. Tas bija kāds cits pusis, un, pašķiroties ļaudīm, viņa pazina Līdumu Jāni, Ērika brāli, ko māte kopš ziemas bija apraudājusi kā mirušu, jo zīlniece esot viņai parādījusi dēla kapiņu un krustu virs tā. To zināja viss pagasts, un daudzas mātes, kam dēli nebija zināmi, sodījās par Ozolu un Kaņepu, ka tie apcietinājuši gudro zīlnieci, kas pratusi visiem «tik patiesi parādīt dēliņus», dzīvus vai mirušus.

— Ak tad uzcēlies gan no miroņiem? — Mirdza dzirdēja Gauženu jautājam.

— Augšā esmu! Un vistrakākais, ka pats savu māti pārbiedēju vai līdz nāvei! — Jānis smējās, sveicinādamies ar visiem.

Ēriks sveicināja Mirdzu no tālienes un, paņēmis dakšas. nomainīja vienu no augšā cēlējiem.

«Nez ko Ēriks domā par mani?» minēja Mirdza, reizēm slepus paskatīdamās uz Ēriku. Vajadzētu kādreiz ar viņu parunāties, tā biedriski. Lai viņš nejustos pavisam atgrūsts no sabiedrības, ja ar! viņu personīgās attiecības novirzījušās citādi, nekā kādreiz likās. Bet Ēriks ir kļuvis tik savāds, sevī noslēdzies un kluss.

Ja viņa grib būt pret isevi vaļsirdīga, tad jāatzīst, ka jaunajā Ērikā viņai tomēr kaut kas patīk vairāk nekā vecajā. Enerģiskāki vilcieni iezīmējušies viņa sejā. viņš pat izskatās inteliģentāks nekā agrāk. «Kas viņā noticis pa šo laiku, kāds lūzums? Uz kuru pusi? Uz manu, vai tālāk no manis prom?» Mirdza minēja un nevarēja atbildēt.

Un viņai sāka uzmākties cits jautājums — vai pareizi darījusi, tik krasi atgrūzdama Ēriku? Kad sākās šķirša-» nās viņu starpā? Tajā mirklī, kad viņa atzina, ka Ēriks nav varonis. Tēvs un Upmalis pierādīja, ka viņa ir netaisna, ar prātu viņa palti to atzina, un tomēr šķiršanās ar Ēriku sākās tajā dienā, un viņš pats turpmāk pie katras satikšanās šo plaisu padziļināja, ieraudamies savā mājā un likdams noprast, ka viņa mājai jākļūst arī par viņa sievas vienīgo darba lauku.

Un cik gan tas savādi, — ja tas nebūtu bijis Ēriks, bet cits jauneklis, viņai vienaldzīgs, droši vien būtu ar to runājusi un pierādījusi, cik aplami ir atpalikt savam laikam, turēties mātes novecojušo uzskatu pavadā un paspēlēt savu dzīvi. Varbūt ja Ēriks jel vienu reizi pēc traģikomiskā precību brauciena būtu mēģinājis ar viņu runāt, atzinis, ka saskatījis savu līdzšinējo kļūdu, un izrādījis vēlēšanos pielīdzināt savu soli viņas solim, jā, varbūt viņu attiecības būtu izvērtušās citādas. Bet tagad ir tā, ka viņa jau var atzīt savu netaisno izturēšanos pret Ēriku un tomēr nevar piespiest sevi viņu mīlēt, jo mīlu nevar iedomāties bez draudzības, pilnīgas saskaņas uzskatos, dzīves veidā, pat domāšanā — kad viens bez paskaidrojumiem saprot, ko otrs gribējis teikt. Lūk, to viņa vēl neizprata pirms diviem gadiem, kad atrautība no sabiedrības, bez kuras viņa nevar elpot, iedzina viņu Ērika mīlas lokā.

Skaļš svilpiens iztraucēja Mirdzas pārdomas. Mašīnists vēstīja, ka pēdējais labības klēpis ielaists kuļmašīnā. Talcinieki steidza nokopt graudus, salmus, pelavas, lai pēc tam pulcētos kopīgā azaidā. No ciema padomes nākdami, Gauženos iegriezās arī Vanags un sagādes aģents Lai-

viņš. Arī viņus sēdināja pie galda, kaut gan tie vairījās ar jokiem, ka nav pelnījuši.

— Man nemaz negribas ēst, — teica Vanags. — Tā esmu nocīnījies ar Dūduma Gustu, ka liekas, ar lāčiem lauzties būtu bērnu spēle.

— Ko tad Gusts atkal izdomājis? — interesējās no visām pusēm.

— Iedomājieties, mūsu pagasts rīt pat varētu apriņķī iekļūt pirmajā vietā un republikā gandrīz aiz dreilinie-šiem. 13et lūk, — septiņi budži iecērtas kā āži un neved labību nodot, — stāstīja Vanags. — Viņiem nekas nedegot, laika esot līdz Jaungadam. Es brīnījos, kur viņi visi vienu un to pašu skaita kā tēvreizi. Pēdīgi noskaidrojas, ka Gusts viņiem tas lielais mācītājs.

— Sāk kļūt par daudz bezkaunīgs, — Ozols sašuta.

— Tiklīdz to uzzināju, aizgājām abi ar Pauli pie Dūduma, — turpināja Vanags. — Nikns kā vecs vilks. Viņam neesot nekādas daļas gar mūsu sacensību ne ar Lietuvu, ne ar pašu pagastiem un ciemu padomēm. Viņš tādu sacensību neesot parakstījis, un lai liekot viņu mierā.

t- Un ko tu viņam teici? — interesējās Ozols.

— Es nezinu, vai pareizi darīju, — Vanags drusku apmulsa, — bet pateicu viņam tā: laimīgs tu nebūsi, ja mēs tevi liksim mierā. Liksim mierā ar mākslīgiem mēsliem, ar sāli, ar pakaviem, ar visu, ko tu neražo savā saimniecībā. Uzcelsim sētu ap tavu zemi, tad dzīvo viens pats kā āpsis savā alā. Ja tev citi nav vajadzīgi, tad citi arī iztiks bez tevis.

— Un ko Gusts?

— Spārdījās pretim. Tik nikns, ka katrs vārds kā krupis lec no mutes. Viņš esot lojāls pilsonis, neesot valstij parādā ne grama, bet kāpēc viņam jānododot pirms, termiņa? Es prasu — bet kāpēc tu nevari nodot? Izkults ir! Nu, tātad. Sabiedrības mašīna nāca tev palīgā, laikus izkūla, kāpēc tu gribi šai sabiedrībai kaunu darīt?

— Viņš saka — man uzspļaut jūsu nabagu sabiedrībai, — Vanagu pārtrauca Laiviņš.

— Nu, vai zini, tādu tikai ievest mežā, novilkt bikses un uzskaitīt ar paegļa zaru! — noskaities iesaucās desmitnieks Akmentiņš.

— Es teicu — labs ir, sasauksim sapulci, lai tad pagasts izlemj, ko darīt ar tādiem, kas spļauj uz sabiedrību, — atsāka Vanags. — Ko sapulce nolems, tā ari būs.

— Tad viņš sāka kliegt, ka tā esot draudēšana, — Laiviņš steidzās stāstīt. — Šis mūs iesūdzēšot tiesā.

— Vai dieniņ, vai dieniņ, nu vēl ielikts jūs cietumā! — Gaužens sāka smieties.

— Tad es pateicu, ka būtu ļoti patīkami, ja viņš grieztos pie tiesas. Tad reiz atklātos viss — kā viņš draudzējies ar vāciešiem, kā gānījies par boļševikiem, — nobeidza Vanags.

— Vai tad palika tā, ka viņš sūdzēsies? — Gaužens gribēja zināt.

— Kad biedrs Vanags tā pateica, tad noplaka vilkam dūša, — iesmējās Laiviņš. — Lai piebraucot mašīnu, lai vedot. Mēs vēl pieteicām, lai pasaka to pašu arī tiem citiem budžiem, ko samācījis nevest.

— Kad izgājām no Dūdumiem, es jutu, ka man mugura slapja, — Vanags noskurinājās.

Mirdza ievēroja, ka Elmārs Ezers nemierīgi kustas uz sola un ar «acīm it kā skaita talciniekus.

— Vai ir visi, Elmār, nav kāds aizmucis neēdis? — viņa to pazoboja.

— Gandrīz visi, — Elmārs nopietni atteica.

— Es domāju, ka mums reiz vajadzētu tā skaidri norunāt. — viņš pēkšņi griezās pie visiem.

— Ko tad? — vairāki jautāja.

— Nu to, vai nākošgad vēl mocīsimies katrs par sevi. Vai nevarētu reiz izlemt apvienoties artelī, — puisis atsāka savu sasāpējušo jautājumu.

Ja tas būtu izskanējis pirmo reizi, droši vien radītu izbrīnu, pat pārbīli vienā otrā, bet Gaužena kulšanas talkā bija salasījušies ļaudis, ar kuriem Ozols bija sarīkojis vairākus pārrunu vakarus par lauksaimniecības arteļa saimnieciskajām priekšrocībām, par tā uzbūvi, darba un atalgojuma sadalīšanas kārtību. Bet ļaudis no pēkšņā jautājuma, lai arī neizbijās, tomēr apklusa.

— Jā, spriediet, spriediet paši, — teica Ozols, gatavodamies šoreiz vairāk tikai klausīties. Te nebija sanāksme, talkas noskaņojums un pašdarinātā alus krūzes atraisīs valodas brīvākas.

— Es nu nezinu, kā citi, — gausi iesāka Akmentiņš, bet es gan pa šo laiku esmu visādi izdomājies. Tā jau ir pierasts lauzīties pašam ar savu zemi, bet reizēm tā domāt, cik ilgi? Pietrūks reiz spēka. Un jaunie grib citādi dzīvot. Man pat dēls sakās — iešot labāk uz pilsētu. Tur tomēr vakari brīvāki, svētdienas pašam, varot vai palasīt, vai uz teātri aiziet. Meitēns arī tikai klausās, ko šis runā. Ar varu nevienu ligzdā nenoturēsi. Un tad es domāju — nu, ko man lauzīties, tik un tā māja reiz sāks iet uz leju. Varbūt, ja tajā artelī jeb kolhozā viisu vairāk apdara ar mašīnām, bērni jutīsies brīvāki. Neplēsīsies vairs tā uz pilsētu.

— Es tikai haidos no viena, — domīgi turpināja jaunais Pakalns, — ja nu gadās viens otrs sliņķis tajā kolhozā. Vai tad neiznāk tā, ka citiem būs viņam maize jānopelna?

— Tā nu gan nevar būt! — Elmārs dedzīgi iekrita sarunā. — Ja ražu dala pēc nostrādāto dienu skaita, tad sliņķis neko nesaņems.

*— Pagaid, pagaid, — Pakalns pacēla roku, viņu apsaukdams. — Ļauj man pabeigt. Tā jau nebūs, ka visu nu nodalīs tik sīki. Vai tad pļavā vagars sēdēs klāt un skaitīs — tu esi tik klēpju siena sagrābis, es tik. Iesim visi virsū lielā barā. Bet nu gadās kāds baltrocītis, kas taupa savus locekļus. Tas vis neņems pilnu klēpi. Lūkos kaut kā cēlienu noslaistīt.

— Tādu vienkārši slēgt laukā, — Elmārs nenocietās. — Lai iet ratā!

— Es jau nu nevaru par savu māju izlemt, — Pakalns nobeidza. — Tā ir uz tēva vārda, un tēvam visa noteikšana.

Mirdza gaidīja, ka vismaz tagad Ēriks iejauksies sarunās, pateiks savu nostāju. Bet Ēriks klusēja, un Mirdza nevarēja savaldīt ironisku smīnu, ko redzēja arī Ēriks.

— Mēs, tie jaunie zemnieki, kas te tā tuvāk ap biedru Ozolu, gan esam tikpat kā izšķīrušies par kopdarbību, — paziņoja Lauskis. — Kas mums no tā, ja zeme skaitās uz mūsu vārda? Jālūko, kā vairāk un vieglāk no tās dabūt laukā.

— Lielsaimniecības vienmēr ienesīgākas par slksaim-nieclbām, — autoritatīvi paziņoja Elmārs Ezers, par ko Ozols, aizlicis plaukstu sejai, pasmaidīja. Viņam patika dedzīgais puisis, kas tiešām no sirds vēlējās kolhozu un droši vien būs tajā visčaklākais strādnieks. Bet Elmāra noteiktajos spriedumos, piemēram, šajā pat, par lielsaimniecības priekšrocībām, bija jūtams zaļums, kaut kur izlasīta, bet ne līdz galam izprasta gudrība. Ja Elmāram tagad pajautātu, lai paskaidro, kāpēc lielsaimniecības ienesīgākas, viņš droši nevarētu to pateikt. Bet viņš laužas uz šo skaidrību, viņš grib to aptvert, grib daudz mācīties un zināt un kā ceļu uz iespēju vairāk mācīties, vairāk apgūt saskatījis kolhozu.

Elmārs Ezers atkal nemierīgi sagrozījās.

— Vai tad paliks tā, kā nupat nolēmām? — viņš nepacietīgi iejautājās.

— Elmār, nekas nav nolemts, un te nav sapulce, kurā kas jānolemj, — Ozols viņu apsauca. — Lai cilvēki vēl pārdomā, gan jau paspēsim arī nolemt.

Uz māju iedams, viņš domāja, cik neatlaidīgi jaunais cilvēks, padomju cilvēks, pieteic dzīvei savas tiesības. Kā viss, kas dzimst, arī jaunais cilvēks top sāpēs, šaubās un pretrunās kūņojas ārā no veco ieražu un individuālās šaurības tīmekļiem. Tie zemnieki, kas šovakar sarunājās par arteļa dibināšanu, nav vairs itie paši, kas bija pirms diviem gadiem, kad, kolhoza vārdu dzirdot vien, satrūkās kā no pērkona grāviena. Tagad viņi to apcer mierīgi un, ja vēl nav izšķīrušies, tad tāpēc, ka tas viņu prātos vēl ir kaut kas abstrakts, nezināms, neredzēts, tātad svešs viņu konkrētajam domāšanas veidam.

Jaunais dzimst un veidojas, bet arī vecais negrib atzīt savu mūžu izdzīvotu. Ar zobiem un nagiem tas turas pretim, grib apturēt laika ratu, kas nepielūdzami rit uz priekšu un rauj sev līdzi visu dzīvi. Lūk, tas pats Dū-dunia Gusts, atmirstošās pasaules simbols, piesūcies naida pret jauno līdz pēdējai nervu šķiedrai. Vanags slapju muguru dabūjis, ar viņu cīnīdamies.

Šai brīdī Ozols neparedzēja, ka cīņa ar Gustu notiks jau tuvākajā laikā. Kad republika bija uzņēmusies, ievērojot ārkārtējos apstākļus, nodot labību virs noteiktās

normas, pagasta aktīvam sākās drudžainas dienas. Atsevišķo zemnieku nostājā skaidrāk nekā jebkad atklājās katra būtība un raksturs, attieksme pret sabiedrību, tautu un valsti.

Vecais Pakalns, kad Ozols ar to sarunājās par virsnor-mas nodošanu, parādīja pagasta piesūtīto ziņojumu un, dusmīgi saraucis seju, teica:

— Ko viņi man te raksta? Es pats labāk zinu, cik varu vēl dot valstij.

Ozols paskatījās viņā izbrīnījies.

— Tu tā skaties, it kā es aplam runātu, — Pakalns pablisināja izbālējušās acis. — Jā, es vakar pārmērīju apcirkņus, un tad ar dēlu izlēmām, ka varam dot otrtik, — viņš strupi paziņoja.

— Pak/alnu tēv! — Ozols priecīgi iesaucās.

— Nu, nu, nu, — tas atvairīja Ozola pateicību. — Es vēl neesmu aizmirsis Dzidriņas nāvi. Un, kas nav aizmirsts, tas nav piedots. Lai nu viens otrs diez kā lamā boļševikus un es pats arī reizēm burkšķu par nekārtībām, bet man gribētos, lai Jurītim niav jāpiedzīvo tas, kas notika ar Dzidriņu.

Ozolu laizkustināja vecā vīra tālredzīgais skats. Viņš nerunāja skaistus vārdus, paleica tikai to, ko ar savu vienkāršo sirdi bija izpratis, — Padomju valsts ir viņa mazdēla nākotne, tās stiprums nodrošina viņa mīlulim netraucētu dzīvi.

Izpildu komitejā Ozolu gaidīja Dūmiņu saimnieks ar saimnieci. Vanags jau bija ar tiem izstrīdējies, bet tie vēl gaidīja partorgu.

— Vai cik labi, ka jūs sagaidījām, — Irma glaimīgi iesāka. — Jūs jau paši bijāt klāt, kad mums to klēti izslaucīja. Redzējāt, ka i sēklas neatstāja, visu aizveda. Labi. ka radi aizdeva, tad dabūjām apsēt, citādi nākošgad paši bez maizes, ne ko valstij dot. Bet nu atkal dzen tās virsnormas. Nu sakiet, — kur lai mēs ņemam? Taisni vai ūdenī jālec iekšā, vairs nav dzīves ... — un Irma iešņukstējās. acis lakatiņa stūrī aizslēpdama.

— Ja prasītu auzas vai kartupeļus, mēs varētu arī kādu drusku nodot virs normas, ja tādi laiki, — tagad sāka runāt pats Dūmiņš. — Ar mūsu neražu jau neviens nerēķinās ... Mēs jau esam budži . . .

— Budžu bērni jau var praulus grauzt, tie jau par kucēniem sliktāki, — Irma metās vīram palīgā.

— Beidziet reiz gaudot un liekuļot! — Vanags nevarēja nociesties. — Es esmu jūsu mājā kalpojis, zinu, kādus praulus grauž saimmiekbērni, ar kādiem cepešiem baro kalpus.

Dūmiņi izlikās Vanagu nedzirdējuši, bet metās uzbrukumā pret Ozolu:

— Pasakiet, — ko tad mums darīt? Kārt ubaga kuli kaklā? Vai iet zagt? — tā Irma.

— Nākošgad laikam vairs savā mājā nenoturēsimies, būs jāsaka, lai ņem pagasts. Lai dod tiem, kam izaug divas vārpas uz viena salma, — sarūgtināta cilvēka tonī runāja I3ūmiņš pats.

— Ziniet ko, — nevienā neskatīdamies, teica Ozols, — ejiet mājā un vediet auzas.

Dūmiņi izbrīnījušies saskatījās. Bija sagatavojušies stundām ilgai cīņai pret Ozolu, sagatavojuši bagātīgu vārdu, gaudu un asaru arsenālu, bet tas paliek neizšauts. Veikli, it kā baidīdamies, ka Ozols var pārdomāt un nepadoties, viņi izmanījās ārā.

— Viegli tu viņus palaidi, — Vanags izteica nemieru.

— Kādreiz nevar tikt pāri cilvēciskām vājībām, — Ozols paskaidroja. — Šoreiz mani pārņēma tāds riebums, ka elpu ņēma ciet.

— Kā tad tu tiksi galā ar Dūdumu? Nupat Laiviņš ziņoja, ka tas atkal uzsācis kārtējo pretošanos. Man arī vairs nav spēka. Šodien jau ar trijiem izcīnījos, neskaitot Dūmiņus, — Vanags noguris stāstīja.

— Ar Gustu es runāšu. Nudien, par mums varētu rakstīt pasakas. Cīnāmies kā ar pūķiem. Tiklīdz vienu galvu nocērt, izaug vietā jauna, — Ozols iesmējās.

Ozols runāja ar Gustu vēl tajā pašā dienā.

— Kas man par daļu, ka Krievijā neraža? — Gusts tūlīt nostājās uzbrucēja pozā. — Vienmēr te rakstāt un stāstāt, ka Latvija esot neatkarīga valsts. Kas tā par neatkarību?

— Domājiet ar galvu, kungs Dūdum! Tad jūs arī sar pratīsiet, ka Latvija šogad nevar gaidīt tādu palīdzību no pārējām padomju republikām kā pagājušajā un aizpa-gājušajā gadā, — Ozols iekaisa.

— Man viņu palīdzība nav vajadzīga, — Gusts atcirta.

— Arī jūs neiztiekat bez viņu palīdzības. To pašu sāli,, ko ik dienas lietojat, savā zemē neizraksiet, rocieties kaut līdz zemeslodes serdei. Lai kā jūs spļautu virsū visam, kas nāk no Padomju zemes, cūkas miesa bez sāls tomēr negaršo. Vienkāršu naglu jūs no savas zemes neizvilksiet, būs jāpieņem citu republiku palīdzība, nemaz nerunāsim par mašīnām.

Bet negaidiet, Dūdum, vairs tos laikus, kad darbaļaudīm atrāva kumosu, lai iznāktu jums piemaksas. Jums ir dots pietiekami garš laiks, lai jūs savu domāšanu pārkārtotu. Bet vēl nav redzams, ka jūs to būtu iesācis. — Ozols stingri raudzījās Gusta sejā, kurā raustījās visi muskuļi un drebinājās gaišās ūsas.

— Un ja nu es negribu pārkārtot savu domāšanu? — Gusts saslējās taisns un izaicinoši paskatījās Ozolā.

— Jo ļaunāk jums pašam. Vēsture tāpēc neapstāsies.. Bet tā var aizsviest jūs kā atkritumu.

— Jūs man draudat ar izsūtīšanu? Ar cietumu? — Gusts uztraucās.

— Neko es nedraudu. Nekāda draudēšana man nav vajadzīga. Draud tikai vājie. Jūs domājat, ja padomju vara izturas pret tādiem kā jūs iecietīgi, tad tāpēc, ka tā būtu vāja? Tik naivs jūs neizskatāties. Ja mēs tikām galā ar miljonu fašistu armiju, tad tādi atsevišķi fašistiņi mūs neiedragās. Tā mēs skatāmies uz jums. Un prasām no jums tikai vienu — jūs nedrīkstat kavēt mūsu valsti ātrāk sadziedēt jūsu garabrāļu cirstās brūces. Jūs, viens cilvēks, domājat apēst trīsdesmit hektāru ražu, bet citi lai jūsu dēļ kaut nomirst badā? Pilsētas strādnieks lai ar tukšu vēderu gatavo preces, kas nepieciešamas Dūdumu majestātei Gustam Pēdējam? Tāda ir jūsu loģika. Atradinieties no domas, ka jūs esat pasaules centrs! Tagad centrs ir visa darba tauta. Un, ja jūs nemēģināsiet tajā godīgi iekļauties, pieraugiet, ka nenonākat aktīvo ienaidnieku nometnē. Un tad sabiedrība būs spiesta jūs izstumt tāpat kā Sarkali.

Guista acīs nozalgoja zaļas liesmiņas. Kā lūsis viņš sacēla ūsas uz augšu, it kā gatavodamies izlēcienam ar jaunu apvainojumu. Kādu brīdi viņš tā stāvēja, ar abām rokām atspiedies uz krēsla atzveltnes. Ozols nenolaida

no viņa acis, domādams, cik nožēlojama un kaila ir tāda Gusta dvēsele un visa dzīve.

Gusta rokas iedrebējās. Viņš apsēdās krēslā un saguma uz priekšu, atspiezdamies ar elkoņiem pret galda malu.

— Un, ja es izpildīšu visu, ko no manis prasa, jūs apsolāt nedzīt mani ārā no Dūdumiem? — klusā aizkapa balsī, Ozolā neskatīdamies, viņš iejautājās.

— Dzīvojiet. Kias jūs dzen? — Ozols atbildēja.

— Te runā, ka rīkošot kolhozu. Arī tad es varēšu palikt par sevi?

— Pat ja jūs vēlētos, jūs neņemtu kolhozā, — Ozols auksti noteica.

— Tā. Nu jā. Var gan būt ... — Gusts pie sevis nomurmināja. — Labi. Es aizvedīšu to virsnormu.

27.PIERADUMA SPĒKS

Pēdējās dienās pirms Oktobra svētkiem komjaunieši rīkoja vispārīgu talku, lai jaunuzcelto tautas namu savestu tādā kārtībā, ka svētku vakarā jau tajā varētu pulcēties ļaudis. No tēstiem baļķiem celtā divstāvu ēka nu bija zem jumta, logi iestikloti, grīda ielikta. Bet vēl bija tik daudz darba pie skatuves ierīkošanas, būvgružu aizvākšanas, -logu mazgāšanas, ka Mirdza ar bažām vēroja sauli pie debesīm, kas katru dienu tik agri sāka velties uz rietu. Zirgu punkta jaunekļi steidza solus, kuriem dēļus bija apēvelējuši vasarā. Zenta nopūlējās ar goda plāksni, lai tā jau svētku vakarā apliecinātu, cik centīgi šovasar jaunieši strādājuši gan pie būves, gan pagasta druvās.

Tā bija jautra svētku sestdiena, un te tika strādāts ar visdažādākajiem darba rīkiem. Galdnieki nobeidza skatuves apmales, mūrnieki izmēģināja kurināt jauno krāsni, jaunietes mazgāja logus un slaucīja grīdu, elektromontieri ar kniaiblēm ložņāja augšup un lejup pa sienām un kāpa pie griestiem. Bet ārpusē strādāja visa skola ar slotām, dakšām un lāpstām, un šo mazo cilvēciņu armiju vadīja Salenieks ar skolotājiem. Pievakarē saule rietēdama ieskatījās jaunā tautas nama spodrajos logos un rudenīgi vēsiem staru pirkstiem apglāstīja baltās sienas, jumtu un tikko noslaucīto nama apkaimi un ielu. Tik tālu nu bija, ka jaunajā namā varēja sākties dzīve, un tā sākās tūlīt, tiklīdz slotas, lāpstas un grīdas lupatas bija saliktas kaudzē. Sākās ar rītdienas priekšnesumu mēģinājumiem. Salenieks uzveda uz skatuves skolēnus, un tie nodziedāja abas himnas un vēl dažas dziesmas, ko bija paguvuši iemācīties.

Mirdza pārgāja mājā lielā tumsā. Nomazgājās pirtī un nogurusi, bet laimīga beidzot varēja atpūtināt rokas, kas šovasar nebija pazinušas miera. Delnās jūtamas cietas tulznas. Nekas, tā būs ieejas 'biļete rītvakar Sarīkojumā, kad biedrs Upmalis kontrolēs rokas, lai pārliecinātos, cik kurš strādājis. Rītvakars! Kā viņa gaida rītvakaru! Ko gaida, kāpēc — to pati sev nevarētu pateikt, bet liekas, ka tas būs priecīgs, bagāts vakars.

Uzausa arī lielā svētku diena. Mirdza jau priekšpusdienā aizgāja uz tautas namu, kur vakar bija palikuši nepabeigti dekorēšanas darbi. Vakarpusē viņa pieķēra sevi, ka pārāk bieži izskrien uz kāpnēm un paskatās uz to pusi, no kurienes varētu iegriezties kāda mašīna — zaļgans vilītis ar braucēju pelēkā karavīra šinelī bez uzplečiem.

Beidzot pievakarē, kad krēsla jau bija ietinusi ceļu palsā villainē, spožs staru kūlis lauza ceļu automašīnai, un tā viegli, bez trokšņa tuvojās tautas namam. Tas nebija vilītis, un atbraucējs nebija tas, ko Mirdza bija gaidījusi visu dienu, pat visu mēnesi. Atbraucējs bija partijas apriņķa komitejas sekretāFfcRendenieks, bet izkāpis viņš pasniedza roku vēl kādam atbraucējam, un tā izrādījās Elza, ieradusies apsveikt komjauniešus viņu pirmo lielāko panākumu noslēguma dienā. Mirdza noslēpa vilšanās izteiksmi, kas pirmajā brīdī ielauzās acīs un sejā, jo viņa jutās vīlusies. Viņai bija prieks, ka atbraucis biedrs Rendenieks, atbraukusi Elza, bet kāpēc viņiem līdzi nebija atbraucis arī Upmalis, ko tagad tik ilgi neredzēs ?

— Atļaujiet iepazīstināt ar jauno komjaunatnes apriņķa komitejas sekretāri, — Rendenieks smaidīdams norādija uz Elzu, kad Mirdza ar Zentu reizē to sagrāba apskāvienos.

— Tātad augsta priekšniecība, un es domāju, ka mūsu vecā Elza? — Mirdza jokoja, atlaizdama rokas un nostādamās miera stājā.

— Abas reizē — ir priekšniecība, ir vecā Elza, — smējās Elza, sveicinādamās ar draudzenēm.

Viesus sagaidīt iznāca arī Ozols un Vanags, tie paņēma sev Rendenieku, bet Mirdza un Zenta neatlaidās no Elzas. Tā kā līdz sarīkojumam atlika vēl pāris stundu, visi nolēma aiziet uz izpildu komiteju un Vanagu dzīvoklī atpūsties un sagatavoties vakaram. Te Elza atvēra savu rokassomiņu un izņēma no tās vēstuli, kā pārbaudīdama izlasīja adresi un pasniedza Mirdzai. Uzskatot pazīstamo rokrakstu, Mirdzai likās, ka pirksti deg no pieskaršanās pelēkajai aploksnei. Kā gribējās to atplēst tūlīt, acumirklī, bet apkārt bija cilvēki, lai arī tuvi cilvēki, bet tiem nevajag redzēt, kāda nepacietība viņu pārņēmusi, kāds satraukums.

Stundu pirms sarīkojuma sākuma Mirdza iedomājās, ka viņai būtu tomēr jābūt tautās namā. Un te, ieslēgusies vadītāja istabiņā, viņa atplēsa aploksni un lasīja nedaudzās rindas:

Esi sveicināta, Mirdza!

Iznāk aizbraukt agrāk, nekā biju domājis. Tāpēc nepagūstu atvadīties. Bet vai ir vajadzīgs atvadīties, ja mūs šķir tikai trīs stundu attālums — tāds ir lidmašīnā no Maskavas līdz Latvijai. Aizbraucu dalītām jūtām. Esmu laimīgs, ka beidzot varēšu sistemātiski mācīties, visa lielās galvaspilsētas kultūra pavērs man savas durvis. No otras puses, žēl latstāt aizsākto darbu, kas taisni tagad, pēc kara, mutuļo jauncelsmes drudzī. Kā gribētos, lai Jūs visi, mani komjaunieši, reiz piedzīvotu tādus bagātus gadus, kādi gaida mani. Ko novēlu Tev, Mirdza? — Nepārstāt slāpt pēc lielākas izglītības, pēc lielas un plašas kultūras. Nobeidz vidusskolas kursu, iemācies krievu valodu, un es domāju, ka manos spēkos būs sagādāt Tev izdevību braukt uz to skolu, kurā man lemts mācīties. Atļauj man turpmāk iespaidos un jaunajās atziņās dalīties ar Tevi, varbūt šo to iegūsi, kas palīdzes labak izprast dzīvi un to, ko mācīsies. Spiežu Tavu roku.

Valdis.

Tas bija viss, bet Mirdza arī negaidīja vairāk, jo te, šais nedaudzajās rindās bija jūtams pats Upmalis, Valdis, kā viņš parakstījās, un kāds siltums strāvo no tāda paraksta, — te bija jūtams Valdis ar neremdināmo tieksmi vairāk apgūt, vairāk strādāt, vairāk dot citiem un vilkt citus sev līdz. Tāds ir Valdis, un ne tūkstoš kilometru, ne trīs gadi, ko viņš pavadīs tūkstoš kilometru tālumā, neuzdveš skumjas un vientulību. Drauga roku viņš pasniegs no katra tālumia un — vairāk neko arī nevajag kā nejust skumjas un vientulību, kas traucē dzīvot.

Ar tādām jūtām Mirdza atstāja istabiņu un izgāja pretim vakara apmeklētājiem, kas jau plūda uz jauno tautas namu. Gandrīz visus viņa pazina, tie bija sava pagasta ļaudis, pagasta izlase, jo uz šo vakaru nenāk tādi kā Dūdumu Gusts, kā Dūmiņš un citi budži, kas gribētu ausis aizspiest, lai nav jādzird runa, ka Padomju valsts pastāvējusi jau divdesmit deviņus gadus, izturējusi kara vētras un izgājusi tām cauri vēl vienotāka, vēl saliedētāka nekā pirms tam.

Bet tur nāca kāds vīrs. un tam līdzi jauneklis rūpnīcu skolas audzēkņa tērpā ar komjaunieša nozīmi pie krūtīm. Mirdzai tie likās pazīstami, un tomēr nevarēja uzreiz atminēt, kur ar tiem sastapusies. Jauneklis viņu pazina, sveicināja un apstājās, gaidīdams, ka Mirdza sniegs roku.

— Laikam lepna kļuvusi! — viņš pasmaidīja, un tagad Mirdza atcerējās, — tas bija Sūrumu Arnolds, kādreizējais Kārlēna draugs, un viņa pati arī kādreiz kopā ar abiem puišeļiem bija kāpelējusi Sūrumu ābelēs pēc sārtākajiem un gardākajiem āboliem.

— Arnis! Tik tiešām nepazinu! — Mirdza iesaucās. — Tādā uniformā un tik liels izaudzis! Un arī komjaunietis! Piedošanu — tas taču Sūrumu krusttēvs?

— Tas pats, meit, — Sūrums sirsnīgi pakratīja Mirdzas roku. — Man nav vairs tā lielā ābeļu dārza, tāpēc arī pie manis vairs neviens ciemos nebrauc, — viņš jautri pārmeta.

— Man tiešām aizmirsies, kad vispār pēdējo reizi esmu kaut kur viesojusies, — Mirdza taisnojās.

Pienāca Mirdzas māte, un ari to gandrīz vajadzēja par jaunu iepazīstināt ar Sūrumiem.

— Vecāks esi kļuvis, Sūrum, tāpat kā es, — Olga piezīmēja.

— Tā nu tas pasaulē ierīkots, ka jauniem viss iet jaunumā, — Sūrums pamāja uz Mirdzu un Arnoldu,

— mums. vecajiem, atkal vecumā.

— «Ar vecu sirdi tagad dzīvot kauns!» — Mirdza ar uzsvaru atgādināja Sudrabklalnia dzejas rindu. — Vai ne, Arnold? Kā tu jūties? Vēl larvien skumsti pēc dabaszinātnēm?

— Eh, labi vien bija, ka aizgāju elektriķu skolā, — Arnolds mazliet lepni pamāja ar roku.

Priekšnamā apmeklētāji pašķīrās, lai dotu ceļu apriņķa viesiem un Ozolam lar Vanagu, kas ieradās tautas namā. Ozols sirsnīgi sasveicinājās ar Sūrumu un apjautājās, kā klājas viņa pagastam.

— Laikam jau tu biji tas, kas mums tos smagumus no pleciem novēla, — Sūrums atbildēja. — Nāca jauni vīri priekšgalā, pavisam citādi viss apgriezās.

Ozols iepazīstināja ar Sūrumu arī Rendenieku. kuram jau bija stāstīts par neapmierināto vīru no kaimiņu pagasta.

— Mēs, lielā daļa zemnieku, nemaz tādi pretinieki jums, biedri Rendeniek, neesam, — Sūrums droši runāja ar sekretāru. — Ja tā prātīgi aprunājas kā šoruden tie jaunie, nodevām ir normas, ir virsnormas. Bet, ja tā, kā pērn mums bija, kad tikai pavēl un sakliedz, tad pašu labāko var par ienaidnieku padarīt. Es nesaku, ir vēl visādu diezgan starp zemniekiem. Par dažu pat kaimiņiem sirds apskrienas, kam kūtī trīs nereģistrētas govis, bet skraida apkārt vaimanādams, kā šo nu spaidot no tās vienas reģistrētās.

— Patīkami dzirdēt, ka pārmaiņas jūsu pagastā notikušas uz labo pusi, — Rendenieks priecājās.

— Lielu pārvērtību laikā ir tāpat kā palu laikā — visādi mēsli peld pa straumi, — Sūrums filozofēja.

— Bet noskrien straume, noskaidrojas, skaties, nez kur visi gruži palikuši.

— Un nozustu vēl ātrāk, ja jūs, darba rūķi, vairāk justos savas zemes saimnieki, — Rendenieks enerģiski uztvēra Sūruma domu. — Nevajag gaidīt, kamēr nezāles nozied, kā teikt, pašas no sevis. Jo ātrāk tās izravē, jo labāk. Atbrauciet biežāk pie mums, pastāstiet, kas uz sirds. Norunāts?

Sarīkojumam vajadzēja sākties. Tas sākās ar himnām, ko Salenieka vadībā nodziedāja skolēnu koris. Referātu par Oktobra revolūcijas divdesmit devīto gadadienu nolasīja Rendenieks, pēc tam Elza sveica komjauniešus par lielo darbu, kādu tie šovasar pielikuši dzimtā pagasta atjaunošanā. Kamēr viņa runāja, pastnieks meklēja Mirdzu vai Zentu, uz kuru abu vārda bija pienākusi tele-grama no Maskavas — Upmaļa sveiciens visiem pagasta komjauniešiem.

Kad vakara oficiālā daļa bija noslēgusies un sākās dejas, pārsteigumu sagādāja apgaismojuma ierīces. Gaisma vispirms nodzisa, pēc tam gan iedegās, bet tik vāja kā no tauku lampiņām. Elektromontieris pārbaudīja, vai tautas nama elektriskajās ierīcēs varētu būt kāda vaina, arī Sūrumu Arnoldam jau bija zināma prakse, un viņš pievienojās kļūmes meklēšanā. Bet Ozolam tūlīt ienāca prātā, ka vaina varētu būt tresta dzirnavās, no kurienes nāca tautas namam strāva. Vēl arvien nebija izdevies no šīm dzirnavām izsēdināt vadītāju, par kuru runāja kā par kukuļņēmēju, bet kurš prata arvien veikli un glumi noslēpt visas nelikumības. Ozols parunāja ar milici Ka-ņepu, paaicināja līdzi dažus zemniekus un elektromontieri un brauca uz dzirnavām. Jau pa gabalu bija dzirdams, ka dzirnavas rūc, — gāja vaļā lielais bīdeļu gaņģis.

— Skat, kur centīgs dzirnavnieks, — Ozols pavīpsnāja, — ne svētku nakti nav miera.

Pie slitas bija piesiets zirgs ar pajūgu, un patlaban tam tuvojās kāds vīrs ar miltu maisu uz muguras. Ieraudzījis braucējus, tas apjuka un grasījās sviest maisu zemē, bet Kaņeps izlēca no ratiem un uzsauca: — Stāt!

Maisa nesējs apstājās un šķita tik satriekts, ka zem smaguma liecās arvien zemāk, tā ka viņa seja nebija sa- \

redzama, kad Kaņeps uzspīdināja elektrisko kabatas lampiņu.

— Savu mali vai no tresta zagtu nes? — milicis noprasīja.

— Savu gan, — vīrs atbildēja, un Ozols no balss pazina Dūmiņu.

— Malšanas zīmi vari uzrādīt? — Kaņeps pratināja.

Klusums.

— Noliec maisu ratos un iesim iekšā noskaidrot.

Noskaidrojās, ka Dūmiņš atvedis malt pilnu vezumu

rudzu un kviešu. Malšanas zīmi uzrādīt viņš nevarēja, jo savu normu jiau sen bija samalis pagasta dzirnavās. Bija skaidrs, ka Dūmiņš un dzirnavu vadītājs gribējuši izmantot Oktobra svētku nakti, kad visi, kas stāv nomodā par likumību, būs sarīkojumā.

— Kur tu tos kviešus un rudzus ņēmi? No paklēts izgrābāji, vai? Atceries, kā vaimanāji, ka mēs esot tev klēti izslaucījuši no graudiem tīru? — ironiski jautāja Ozols.

Dūmiņš gribēja apgalvot, ka graudus pircis, bet .sapinās, nezinādams, no kā pircis.

— Lieta pārāk skaidra, — teica Ozols, negribēdams velti kavēt svētku vakaru ar garām un liekām sarunām. — Sastādīsim protokolu un rīt nodosim tiesai abus ar dzirnavu vadītāju.

Tālāko malšanu apturēja, un šinī mirklī tautas nams iemirdzējās spožā gaismā.

Rendenieks un Elza palika pagastā vēl otru dienu. Elzai vajadzēja dot komjauniešiem norādījumus par pirmorganizāciju izveidošanu pie ciemu padomēm, bet Rendenieks gribēja pats runāt ar zemniekiem par arteļa dibināšanu.

Viņi sanāca pie Ozola svētdienas drēbēs un nopietnām sejām, šie darba vīri, ir tie, kas jau bija izšķīrušies, ir tie, kas vēl šaubījās par jauno pasākumu. Bet tas, ka viņi bija atnākuši, liecināja, ka interese par pāreju uz sociālistisku saimniecību ir atmodināta un viņi grib pēc iespējas vairāk uzzināt — kā tur būs, grib tikt vaļā no savām šaubām, lai uz jaunā ceļa nostātos droši un pārliecināti.

Rendenieks pārlaida skatu sanākušo zemnieku sejām, un viņam patika, ka tās raudzījās pretim atklātas, ne kā uz priekšniecību un «augstu vīru», kas atbraucis ar savu klātbūtni vien iespaidot viņus uz tādu soli, uz kādu nebūtu spējis pierunāt Ozols, bet kā uz biedru, kuram drīkst prasīt un no kura var gaidīt padomu.

Kā parasti, pēc Rendenieka runas sākumā iestājās klusums. Tad galvas liecās viena otrai tuvāk un mutes čukstēja kaimiņam ausī jautājumus, lai nu otrs būtu tas, kas izsakās skaļi.

— Drošāk, drošāk, — mudināja Rendenieks. — Sakiet skaļi!

Pēdīgi viens no vecajiem zemniekiem nokrekšķinājās un iesāka:

— Es esmu dzirdējis tādas runas, ka ar kolhoziem visus zemniekus gribot padarīt vienādi nabagus. Nabagie it kā vairāk piekrītot tai padomju viarai. Es nu nezinu, vai tas ir pareizi, ko tur runā, bet...

— Pilnīgi nepareizi, — nesagaidījis teikuma nobeigumu. jo runātājs to neizteica, atbildēja Rendenieks.

— Šādas runas izplata padomju varas ienaidnieki. Tādas tenkas nav nekas jauns. Padomju varas ienaidnieki tās izplatīja arī agrāk, kad krievu zemnieki sākla apvienoties arteļos. Acīm redzot, mūsmāju ienaidnieki atgremo tās pašas vecu vecās, nozelētās muļķības, ka sociālisms bez trūcīgajiem nav iespējams. Kāda velna pēc tad būtu vajadzējis gāzt kapitālismu, jo pie tā ifcaču ir visvairāk trūkuma un nabadzības? Bet gāzām kapitālismu tāpēc, lai visai tautai dzīvi padarītu turīgu.

— Ak tā, — noteica zemnieks. — Var gan būt. Ko visu neizrunā.

Pēc tam nokrekšķinājās Akmentiņš.

— Es gribētu zināt vienu lietu, — viņš sāka runāt,

— par cik mēs tos kolhozus neesam redzējuši — vai nebūs tā kā deviņpadsmitajā gadā, kad tepat muižā ierīkoja kolhozu. toreiz gan sauca par komūnu. Toreiz visām ķalpu sievām ņēma govis un vistas nost un lielajā kūtī iekšā. Es vienreiz noskatījos, kā šepat Rijkuris ara, bet priekšnieks, nez kā viņu sauca, sēdēja grāvmalē un kā vagars uzmanīja, vai šis neslinko.

— Dzīvē allaž ir tā, ka kļūdas un maldīšanās neaizmirst, — teica Rendenieks. Deviņpadsmitajā gadā Latvijas boļševiki dažās vietās tiešām izdarīja to kļūdu, ka pilnīgi nesagatavotus cilvēkus gribēja iespiest komūnā. Pie tam toreiz nebija tās tehnikas, kas ir tagad.

— Man atkal reizēm nāk prātā, — ierunājās Rijkuris, — vai tas kolhozs nebūs kā tāda muiža un mēs atkal tādi kā muižas kalpi? Tiem jau arī bija ir sava gotiņa, ir vistiņa.

— Līdzības nav nekādas, — paskaidroja Rende-nieks. — Pirmkārt, muižā jūs bijāt kalpi, bet barons bija muižas īpašnieks. Artelī tāda īpašnieka nav, jūs visi esat brīvprātīga vienlīdzīgu zemnieku apvienība. Otrkārt, muižā ražu un peļņu paņēma barons, tagad tā paliek jūsu rīcībā. Kāda tur līdzība?

— Paldies, paldies, nu man tā lieta ir skaidra, — Rijkuris pateicās.

Arī vecais Pakalns gribēja runāt.

Jūs un tāpat Ozola biedrs sakāt, ka vajadzētu vairāk tos teātrus un ķinīšus skatīties, tāpat priekšlasījumus klausīties. Bet nu sakiet, — kā mēs viņos tiksim, kad katrā mājā nebūs sava zirga? Jaunie, tie vēl vasarā ar velosipēdiem braukā, bet mēs, veči, bez zirga tikpat kā bez kājām. Dažam jāiet pa desmit kilometru, un kā tad tumsā lai tiek mājā?

— Arteļa statūtos katram kolhozniekam savs zirgs nav paredzēts, bet nepieciešamām vajadzībām arteļa zemnieki zirgus izmanto bez atlīdzības. Uz sarīkojumiem nokļūt? Man šķiet, ka tur katram atsevišķi dzenāt zirgu nebūtu vajadzības. Jūs taču iegādāsiet savu automašīnu. Nu, kas tur, tā var salasīt ļaudis no visām mājām un naktī atkal izvadāt atpakaļ. Jūs jau ceļus arī labosiet, lai mašīna var iebraukt visās mājās? — Rendenieks pasmaidīja.

Vecais Pakalns vairāk nejautāja. Sāpīgāko viņš nebija izteicis — kautrējās svešu klātbūtnē parādīt sirdi.

Kad zemnieki, vēl noskaidrojuši daudzus praktiskus jautājumus un apsolījušies galīgu atbildi dot pēc mēneša, bija aizgājuši mājās, arī Rendenieks posās ceļā.

— Man palika iespaids, ka tie ir godīgi cilvēki, kas te runāja, — viņš teica Ozolam. — Ar tādiem var nebaidīties dibināt arteli. Ja nu galu galā tas izdosies, tad griez vērību uz divām lietām — lopu fermā un pie zirgiem ļaut strādāt tikai nesavtīgiem cilvēkiem, un, otrais, jāgādā, lai par darba dienu saņemamā norma būtu pienācīgi augsta. Tikai tā var cilvēkus materiāli ieinteresēt centīgi strādāt kopīgajos laukos.

Novembra beigās kādā vakarā pie Ozola, aizelsies no ātrā gājiena un par kaut ko satraukts, ieradās Elmārs Ezers.

— Nu, lūk, mēs te mīcāmies uz vietas, runājam un pārdomājam, bet pa to laiku citi jau izdarījuši! — dusmīgi saraucis uzacis, viņš nobēra.

— Ak izdarījuši gan? — Ozols smaidīdams vērās pie-sārtušajā puisī. — Vai drīkstu zināt, ko tad?

— Kolhozu nodibinājuši!

— Mūsu pagastā vai kaimiņos?

— Nē. Jelgavas apriņķī. Man tur viens pazīstams komjaunietis dzīvo. Tas atrakstīja.

— No Šķibes pagasta. Bet kāpēc tu uztraucies, ka viņi nodibinājuši kolhozu? — jautāja Ozols.

— Tātad jūs zināt? Es uztraucos tāpēc, ka cerēju — mēs būsim pirmie. Bet nu nekā, — atzina Elmārs.

— Es atkal domāju, ka tas nav svarīgi, vai mēs esam pirmie vai pēdējie. Svarīgi ir, lai zemnieki apvienotos aiz pārliecības. Man tieši pa prātam, ka jelgavniekiem izdevies pirmajiem nodibināt arteli. Tas mūsu zemniekiem rādīs, ka citur arī par to nopietni domāts, ka mēs netaisām izlēcienu. Arteli dibina uz daudziem gadiem, tāpēc nav svarīgi — mēnesi agrāk vai vēlāk. Vai ne, Elmār?

Elmārs gan neiebilda, bet varēja redzēt, ka jelgavnieku pirmtiesības viņam ķērušās pie sirds.

— Es vēl parunāšu atsevišķi ar dažiem zemniekiem, — teica Ozols. — Par dažiem neesmu skaidrībā, vai tie galu galā piekritīs vai ne.

Viens no tiem, par kuriem Ozolam trūka skaidrības, bija Pakalns. Tas vēl nebija teicis nē, bet sapulcē tā seja bija domīga. Arī par Līdumu māju viņš nebija drošs, tāpēc apņēmās pats aiziet ir pie vieniem, ir pie otriem.

Ieiedams Klamburu pagalmā, Ozols kaut kur izdzirda vecā Pakalna balsi. Izklausījās, ka tas sarunātos ar otru cilvēku, bet, kad viņš beidzot uzgāja to stallī, izrādījās, ka vecītis sarunājas ar jauno zirgu, kas šovasar pirmo gadu bija jūgts ilksīs un arklā.

— Nu, paskaties, bilde, ne zirgs! — Pakalns lepojās ar savu audzējumu. Tas bija tiešām stalts bēris, lauku

pieri, labi noaudzis, gudram, maigam acīm, kas jautājoši vērās cilvēkos.

— Prakvosts, ieradis, ka es šim vienmēr kaut ko atnesu, — Pakalns labsirdīgi bārās. — Kad es nedodu, pats sāk čamdīties pa kabatām. Ak tu zaglis tāds! — viņš paplikšķināja kaklu bērim, bet tas ar mīkstām lūpām sniedzās piedurties saimnieka vaigam.

— Tas nu ir pēdējais, ko es savā mūžā esmu audzinājis. Devītais pēc kārtas. Sim tad nu vajadzēs mani uz smiltaini aizvizināt, — Pakalns runāja mierīgi, kā par kāzu braucienu.

— Par agru, par agru tādam godam posties, — Ozols iebilda. — Cik tev gadu ir aiz muguras?

— Septiņdesmit un divi.

— Tad tu vēl vari vai otrus deviņus tādus briežus izaudzināt. Līdz simtu gadiem vismaz jānodzīvo.

— Ko nu, ko nu, bērniem par krustu, pasaulei par izsmieklu! — Pakalns atgaiņājās abām rokām. — Ja nu zinātu, ka tas mērkaķa prāts nenāk virsū, tad i nesacītu neko. Citreiz tā domāju — lielas pārmaiņas notiek pašlaik, tāpēc vien negribētos mirt. Kas man vairs tajā debesu valstībā stāstīs, kā te uz zemes viss pārvērties, kā te jums pa tiem kolhoziem iet?

— To tu varēsi tepat pārliecināties, — Ozols ievadīja sarunu uz nāciena mērķi. — Te nu ļaudis ir izšķīrušies, ka kopā strādāt būtu vieglāk un ienesīgāk. Nācu apjautāties, vai tu arī esi izdomājis?

— Ieiesim iekšā, — Pakalns aicināja un gausi aizvēra staļļa durvis. Tāpat gausi tas gāja pāri pagalmam un kāpa pār istabas slieksni. No šī gausuma vien Ozols noprata, ka vecajam vīram izšķiršanās nav viegla un tas arī šodien vēl nevar dot skaidru un noteiktu atbildi.

— Tad tā. Tad izlēmuši gan, apsēdies noteica Pakalns.

— Tā ir. Tāpēc šodien atnācu pie tevis. Tavas mājas arī iederas tajā zemes gabalā, ko nostiprinās uz arteļa vārdu, — vērodams Pakalna seju, atbildēja Ozols.

— Un Dūmiņi? Tiem arī vajadzētu būt tajā strēķī iekšā. Vai Dūmiņš piekrīt? — it kā atbildi novilcinādams, jautāja Pakalns.

— Ar Dūmiiņu ir citāds stāvoklis. Viņš pats pašlaik cietumā. Bet, ja arī viņš gribētu, pārējie arteļa biedri negribēs viņu savā vidū uzņemt, — raudzīdamies ārā, noteica Ozols.

Pakalns it kā saguma.

— No Klamburiem man aiziet negribas, — brīdi klusējis, viņš ierunājās. — Te esmu piedzimis, no tejienes gribētu uz mūža grunti pārcelties. Bet ja nu . . .

— Pakalnu tēv, kāpēc tu ņem tādas domas prātā? — Ozols iesaucās. — Tevi neviens no Klamburiem netaisās izkustināt.

— Ak dēls, ko es neesmu ar savu veco galvu izdomājis, — Pakalns papurināja sirmo bārdu. — Vai tu domā, man tās zemes būtu žēl? Nekur viņu neaiznestu, tepat man apkārt paliktu, ja ari vairs neskaitītos mana. Stīvu muguru un stīvus pirkstus esmu iemantojis, ar viņu lauzīdamies. Bet es tev sacīšu, kas man sirdi ņem laukā, tikko iedomājos, ka tas vairs nebūs mans. Tas ir jaunais zirgs, ko tu nupat redzēji. To nevar iedomāties, kā cilvēka sirds piesienas tādam dzīvam radījumam, ko pats audzina un darbā māca. Kad iedomājos, kā Lauois nozviegsies, kad svešs paņems aiz pavadas un izvedīs no pagalma . . . nē, tad es domāju, lai vai kas notiek, lai ierāda man mazu zemes gabaliņu kaut kur nostāk no acīm. Cik man, vecam vīram, vairs vajag. Palēninām ar Laucītd apstrādāšu. Ijai tad tie jaunie paliek tepat, lai nodod artelim otru zirgu, to nesen tirgū pirkām, neesmu paspējis tā iemīļot.

Ozols klusēja. Vecā Pakalna acīs migloja asaru vai gums.

— Dēls jau baras, ko es tā pieķēries lopiņam. Bet ko es varu darīt, ka tā tas mūžs nodzīvots. Govs, aita — tās nu itā, slaukšanai, vilnai. Bet zirgs — tas taču mans palīgs bijis, tik tās algas saņēmis kā vedera tiesu. Tukšos gados ar purva sienu baļķus vilcis un arklā gājis bez kurnēšanas. Un kā lai nu viņam pasaka — šķirsimies, draugs, tagad tev jāiet uz aitu stalli? Jāklausa citam, kam kuro dienu. Un kā kurais ar tevi apiesies. Dažs varbūt sitīs, dažs ēst nedos, vagas galā neatpūtinās. Jāsaka, pircis es esmu zirgu, bet pārdevis gan nevienu. Kurš Klamburos strādājis, tas Klamburos vecuma maizi saņēmis.

— Zirgu mocīšanu vai badā mērdēšanu mēs nepieļausim, par to tu vari būt drošs, — Ozols apsolīja. — Tu esi bijis kādreiz zirgu punktā? Vai tur, pie Priedes Jāņa, zirgiem slikti klājas?

— Bet kā tad bija pie Kaiinkas? — Pakalns iejautājās.

— Tādu Kalinku mūsu artelī nebūs. Un tāpēc jau mēs to dibināsim, lai visu smago darbu apdarītu mašīnas. Zirgi tiklai kā izpalīgi.

Pakalns atkal pieklusa. Sāka runāt tikai pēc laba brīža:

— Es tev lūgšu vienu lietu. Atļauj man vienu gadu noskatīties, kā tur iet. Kā ar zirgiem apietas. Var būt, viss var būt. ka es pieradīšu .. . redzēšu, ka nekā tāda nav, ka var Laucīti uzticēt citiem.

— Paliec vien, Pakalnu tēv, savā mājā, — Ozols pieceldamies spieda vecajam vīram roku. — Es domāju, ka mēs jau ātrāk tev pierādīsim, ka arī artelī zirgs ir zemnieka draugs.

— Neņemiet vecam cilvēkam ļaunā, ka nevar visu to jauno aptvert ar galvu vien, prasās ar rokām aptaustīt,— Pakalns atvadīdamies lūdza.

— Nekas, Pakalnu tēv, dzīvo mierīgs. Es domāju, ka gada laikā mums būs ko parādīt. Būs acij ko pabrīnīties, būs rokai ko aptaustīt, — Ozols atvadīdamies apsolīja.

— Lai dievs dod, lai dievs dod, — viņu pavadīja Pakalna novēlējumi.

Todien Ozols uz Līdumiem neaizgāja. Saruna ar Pakalnu bija viņu it kā nomākusi, it kā padarījusi izklaidīgāku. Bija jādomā, kādu dziļu pagriezienu zemnieku dvēselēs nozīmē pāreja uz kolektīvu saimniecību. Zemniekam grūti aptvert, ka viņš varētu būt saimnieks tādai zemei, kas neskaitās uz viņa vārda, ka zirgs, kurš nav viņa stallī, kura pase nav viņam kabatā, tomēr pieder arī viņam, ka šis zirgs tomēr strādās viņa labā un par to jārūpējas, tas katram jāsaudzē kā savs. Gadsimtos pierasts, no paaudzes paaudzē ieaudzināts un ar valsts varas likumiem nostiprināts, ka zeme ir privātīpašums, ko pērk un pārdod, izrentē vai atstāj atmatā, — nevienam citam kā tās īpašniekam nav par to daļas. Protams, nevienam nav arī daļas, ja kāds izput, ja kādu izūtrupē, ja kāds tūkst no citu darba. Tā ir pierasts, un jaunās idejas,

jaunais saimniekošanas veids liekas vesela revolūcija. Cik dziļi un patiesi Ļeņins izpratis zemnieka dvēseli, teikdams, ka pieraduma spēks ir visbriesmīgākais spēks. Šis pats Pakalns, kas negribētu nomirt, neredzējis, kā augs un veidosies pirmais tādas revolūcijas bērns — pirmais kolhozs pagastā. Neskaidri viņš jauš, ka Itas nav nekas naidīgs viņam, kas nekad nav ēdis paša rokām nepelnītu maizi, kas pirmais atsaucies uz visiem Padomju valsts aicinājumiem, nav parādījis savtību un ieraušanas kāri. Un tomēr viņš baidās no jaunā, jo nav to redzējis, nav, kā pats saka, savām rokām aptaustījis.

Kāda atbildība jāuzņemas pirmajiem pionieriem kopīgā druvā — pierādīt tiem tūkstošiem acu, kas ar sasprindzinātu uzmanību vēros uz kuru pusi rauj jaunais pasākums — uz turību vai nīkuļošanu, pierādīt, ka tas ir atvieglina dzīvi, ir padara to turīgāku, ir kulturālāku.

Tas prasīs darbu, lielu darbu, jo bez darba nekas jauns pasaulē klāt nerodas, bet paļauties apgādājamo noskaņām, gaidīt, lai valsts sākumam visu dod par brīvu, nozīmētu celt milzi uz māla kājām.

Jāpārvar arī iekšējās pretrunas pašā kolhozā — vairāk ieguldīt jaunuzbūvē, lauku paplašināšanā un lopu skaita pavairošanā, ātrāk izmeliorēt pļavas, kultivēt ganības, nolīst nederīgos krūmājus un reizē — vairāk dot pašiem kolhozniekiem par darba dienu, lai nezustu materiālā ieinteresētība, lai tie kopīgajām druvām, kopīgajam ganāmpulkam neatmestu ar roku un nenodotos tikai sava pushektāra un savu gotiņu apčubināšanai. Tikai tad, ja zemnieks jutīs, ka no kopīgās saimniecības var iegūt vairāk, viņš tajā ieguldīs vairāk darba.

Ābeces patiesības — un tomēr sarežģītas, kamēr cilvēku apziņā vēl sēd vecais Ādams un čukst un pamāca: labs tas, ko tu vari otram noraut. Muižas ēna vēl guļ pār zemnieka apziņu. Muižnieks bija laupītājs, muižnieks bija atņēmis zemniekam zemi, viņa senčus spīdzinājis, viņu pašu dancinājis zem maizes pātagas. Ja reiz muižnieks zemniekam zemi nolaupījis, tad nocirst muižas mežā baļķi, saplūkt muižas pļavā zāļu nastu nav pārkāpums. Un vēlāk, kad muižu meži skaitījās valsts īpašums, zemnieka acīs tie bija tie paši meži, nevienam nepiederoši, un pat stingrākais privātīpašuma cienītājs neuzska-tījia par zagtu valsts mežā nozāģētu priedi. Lūk, kāpēc jābaidās, lai ari kopīgo mantu nesāk uzlūkot kā nevienam nepiederošu, no kuras var slepeni pakult graudus, slepeni paplūkt zāli vai dābolu savai gotiņai. Plats cilvēks jāpāraudzina, lklzās saimnieciskam augšupkāpienam jāpaceļ cilvēka apziņa.

Vlakarā Ozols pārrunāja ar Oļu un Mirdzu savu sarunu air Pakalnu.

— Es gan visu laiku cerēju, ka Pakalns piebiedrosies, — Mirdza jutās vīlusies. — Viņš arvien bija tik atsaucīgs visam jaunajam. Parūca reizēm pretim, bet ne aiz ļauna prāta.

Jā, Pakalna piebiedrošanās būtu atvieglojusi vienam otram ātrāku izšķiršanos. Es domāju par Līdumiem . . .— Ozols pie sevis noteica.

— Nu, Ēriks jau nu gan neies kolhozā! — Mirdza neiecietīgi iesaucās. — Drīzāk sētu uzcels ap savu zemi!

— Vai tu nenodari Ērikam pāri? — cieši pavērdamies meitā, jautāja Ozols. — Vai nav tā, ka tagad tu viņu iztēlojies sliktāku, tāpat kā reiz biji viņu iztēlojusies par varoni ?

— Kādēļ man tas būtu vajadzīgs? — Mirdza savilka pieri.

— Kādēļ? Dažreiz tādēļ, lai pierādītu sev, ka esi rīkojies pareizi, būdams skarbs pret otru. Sevišķi, ja esi sācis mīlēt citu . . .

Mirdza strauji pasvieda galvu uz augšu un izbrīnījusies paskatījās tēvā. Vai viņš kaut ko nojautis? «Jā, ko tad?» viņa atkal negribēja sev atzīties, bet tad acu priekšā atainojās Upmala enerģiskā seja, un viņa saprata, ka ir velti sev liegties un spēlēt slēpšanos.

— Bet, ja kāds atzinis, ka ir kļūdījies, par mīlestību iedomātās jūtas nav bijušas ilgstošas, īstas, vai vajadzētu tās liekuļot otram? — izturēdama tēva skatienu, viņa jautāja.

— Nē, — Ozols papurināja galvu. — Liekuļot nevajag. Bet nav netaisnam jā kļūst pret to otru.

— Diez vai es esmu tik netaisna? — Mirdza apšaubīja. — Parunā pats ar Ēriku, tad jau redzēsim.

Otrā dienā Ozols aizgāja uz Līdumiem. Pirmo reizi pēc neveiksmīgā precību brauciena viņš ielūkojās Ērikā vērīgāk un arī saskatīja tā sejā jaunas līnijas, stingrākus vaibstus un vairāk inteliģences pelēkajās acīs.

Kad bija ievadīta saruna par kolhozu, Ēriks dzīvi sakustējās, laikam gatavojās kaut ko pateikt, bet Ozols izdarīja kļūdu, pus pa jokam, pusnopietni piezīmēdams:

— Mirdza jau gan pareģoja, ka mans nāciens būšot veltīgs. Es tomēr viņai neticēju.

Izteicis viņš to tūlīt nožēloja, jo redzēja, ka Ērika seja nodrebēja, lūpas sakniebās ciešāk un acīm pārvilkās noslēgtības plīvurs.

— Tā mātes darīšana, — viņš vēsi noteica. — Es pagaidām esmu tikai viņas dēls.

— Es gan domāju, ka tajos kolhozos nekas labs nav gaidāms, — skatīdamās viesim garām, ierunājās Līdumu māte. — Taču jau vecos laikos teica, ka kopas cūka nebarojas.

— Tie bija veci laiki un veci cilvēki, — Ozols uzsāka ar viņu debates. — Tagad mēs sakām citādi! Tagad mēs sakām — «kas sīks un niecīgs pilienā, top liels un varens kopumā».

— Tā jau tie rakstnieki gan māca, bet vai nu dzīvē tā iet kā pēc grāmatas, — Līdumu māte nicīgi novilka. — Es vēl nesaku neko par zemes apstrādāšanu kopīgi. Ēriks stāsta, ka varot būt arī tādas sabiedrības.

Ozols paraudzījās Ērikā, it kā brīnīdamies, ka šis klusais puisis interesējies par dažādiem kopdarbības veidiem.

— Ar zemi var visādi, ja uzarsi, nomēslosi, iesēsi, krietni noecēsi, nekur viņš nepaliks, — Līdumu māte turpināja. — Citādi ir ar lopiņiem. Tiem vajag ar mīlestību pieiet.

— Un vai tad kolhoza lopus nevar ar mīlestību kopt? — Ozols viņu pārtrauca.

— Ko nu. Ja nav savs, kas par to bēdās? Pagrūdīs kaut kā priekšā — un dievs un miers, — tā atmeta ar roku.

— Kāpēc jūs domājat, ka taisni kolhoza lopus to kopējas tik trakti ienīstu? — Ozols brīnījās. — Sakiet, — ja jums uzticētu kolhoza lopu fermas vadību, vai jūs pieļautu tādu stāvokli, ka lopus mērdē badā, kārtīgi neizslauc?

— Nē, to gan es nevarētu noskatīties. Tad es labāk aizietu, — Līdumu māte aši atteica.

— Nepareizi. Nevis aizietu, bet triekt prom no lopu fermas tādus nevīžas! — Ozols iesaucās. — Es ticu, ka jūs godīgi koptu arī kopīgos lopus. Bet kāpēc jūs neticat, ka arī citi, piemēram, Pērkonu Marija vai Lauska sieva, darītu tāpat?

— Var jau būt, ko tur nu strīdēties, — Līdumu saimniece pieļāva. — Bet man gan liekas, ka tāda jauna kārtība tikai sajauc pasauli. Tad tu vairs nezini, kas tavs, kas cita, viss kopā juku jukām.

— Es jau jūs nespiežu, — Ozolam likās, ka šo sievu būs grūti pārliecināt. — Dariet, kā paši atzīstat par labāku. Bet vēl ir laiks pārdomāt un piebiedroties. Janvārī, tad mums būs 'viena sapulce, kur katrs dos galīgu atbildi.

Ēriks, pieri krunkās savilcis, pa šīs sarunas laiku bija raudzījies ārā pa logu. Noprazdams, ka Ozols taisās iet, viņš atgriezās un iejautājās:

— Sakiet, — vai kolhozā uzņem arī tādus, kam nav savas zemes?

— Kāpēc ne? — Ozols izklaidīgi atbildēja. — Uzņem. Piešķir tādu pašu zemes gabaliņu individuālā lietošanā kā citiem. Palīdz māju uzcelt, govis iegādāt.

Vairāk neko Ēriks nejautāja, un Ozols atvadījās neziņā, kāpēc viņš gribējis to zināt. Māte, smagi nopūzdamās, devās apkopt lopus. Ēriks iegāja savā istabā, gribēja aizslēgt durvis, bet apdomājās un pameta vaļā. Neviens jau nenāks. Un ja arī nāktu? Viņa smadzenēs neviens neielīdīs, nevienam nebūs ne jausmas, kādu virpuli domās un jūtās izraisīja viens vienīgs Ozola teikums — par Mirdzas pareģojumu, ka Līdumu ļaudis velti aicināt uz kopdarbību ar citiem.

Kāpēc Mirdzai vajadzēja tā teikt, tā domāt, kāpēc viņa nevarēja pirmā draudzīgi parunāt ar viņu? Vai tiešām tai palikusi tikai nicināšana pret viņu agrākās mīlestības vietā? Un atkal uzvandījās augšup tūkstoškārt risinātie un šķietami atrisinātie samezglo jumi, kas sākās pēc satikšanās ar Mirdzu slimnīcā, kur viņš ārstēja ievainoto roku. Kad viņš apskata savu toreizējo «es» tagadējā «es» spogulī, gribas triekt pa to vientiesīgo, muļķīgo ģīmi, kas raugās no tā pretim. Bet toreiz viņš nesaprata, pat nenojauta, kāds tas varēja izskatīties Mirdzas acīs. Arī Mirdzas īsto seju viņš toreiz nebija pratis saskatīt. Viņam tā likās mīļa, draiskulīga meitene, kas jaunības spēka pāniplūsmē meklē sabiedrisku darbu, koķetē ar vidusskolas beigšanu, labprāt bulu palepojusies ar līgavaini — varoni. Tikai tad, kad Mirdza atklāti pateica «mūsu soļi nesaskan», un arī ne tūlīt, — viņš sāka noprast, ka Mirdza nav tikai mīļa, draiskulīga meitene, ka viņā ir kas vairāk, kādas dziļas slāpes pēc lielākiem augstumiem un plašumiem, ko viņš nevarēja iedomāties un neizprata.

Jā, ne tūlīt viņš nāca pie tādas atziņas. Kādu laiku pēc pēdējās sarunas viņš naivi domāja, ka Mirdza gribējusi viņu tikai paķircināt, dusmodamās par tādu vecmodīgu precībās braukšanu. Viņš gaidīja, ka tā pati atnāks un ar saviem jaukajiem, līksmajiem smiekliem izlīdzinās pārpratumu, kā toreiz likās, tikai sīku pārpratumu. Bet Mirdza klusēja. Tad likās, ka tai neveikli nākt uz Līdumiem viņa mātes dēļ, kas, kā vecs cilvēks, varēja būt apvainojusies. Reizēm likās, ka Mirdza gaida viņu birztalā, ja ne gaida, tad varbūt atmiņas velk viņu uz birzi, kurā tie reiz satikās nejauši. Bet Mirdza negaidīja, viens viņš nostaigāja rudenīgo taku uz priekšu un atpakaļ, līdz kļuva savās acīs smieklīgs.

Tad kādu laiku spītīgi ierāvās sevī. Mirdza taču bija teikusi: «Kaut jel iespītējies būtu!» Nu, labi, viņš var arī iespītēties, neiziet ne soli ārpus mājas, nerunāt gandrīz ne vārda ar māti, kurai viņš sāka uzkraut lielo daļu vainas par nesaskaņu ar Mirdzu.

Arī iespītēšanās neaizbēra aizu, kas starp viņu un Mirdzu vērās arvien platāka. Mirdza gāja tālāk savu ceļu, iztālēm viņš to redzēja kopā ar citiem jauniešiem dažādās darba talkās. Un nemanot viņā modās interese iepazīt to pasauli, ko par savu māju uzskata Mirdza, viņas tēvs, tie komjaunieši un partijnieki, ko bija redzējis frontē. Viņš iegādājās grāmatas, kādas bija redzējis Mirdzai un Ozolam, un sāka tās lasīt.

Pamazām viņam atklājās cita pasaule, līdzšinējā parādījās citā gaismā. Viņš kaunējās par savu noslēgtību, atraušanos no sabiedrības, nožēloja, ka nebija klausījis

Mirdzas aicinājumu iestāties komjaunatnē. Un tomēr ilgi nespēja pārvarēt sevi, piespiest lauzt ieņemto vientuļa pozu. gaidīja kādu roku pasniedzamies pretim. Tā varētu nebūt arī Mirdza, kas pasniegtu roku, tik tālu jau laiks viņu bija apdziedējis, vismaz pašam tā šķita.

Un tad, tas bija Uzvaras svētkos, viņu sagrāba tādas ilgas būt starp cilvēkiem, dzirdēt sarunas, smieklus, būt pašam jaunam, ka viņš nometa spītības masku un aizgāja uz zirgu punktu, kur vaigu vaigā satikās ar Mirdzu. Kaut gan likās, sirds izlēks no krūtīm aiz uztraukuma, viņš atrada diezgan spēka būt apvaldītam, sveicināt pēc vecajiem pieklājības likumiem, gaidot, lai dāma sniedz pirmā roku. Bet Mirdza apjukumā nepasniedza roku. Vēlāk viņa dejoja ar Upmali, sasārtusi un līksma. Kādu laiku viņš, dejodams ar Janinu, ar acīm sekoja Mirdzai un pētīja sevi, vai vēl arvien ir tāpat iemīlējies kā agrāk. Un izbrīnījies manīja, ka nav vairs to plosošo jūtu. kādas agrāk viņu rāva pie Mirdzas.

Tā aizslīdēja no viņa jūtām Mirdza. Mirdza kā mīļota meitene, kā līgava. Palika cienība pret viņas rosību, darba drudzi, izglītības alkām. Tās piemita arī Janinai, ar kuru viņš dejoja visu to vakaru, un pielipa arī viņam. No kuras — no Mirdzas vai Janīnas, to nevarēja pateikt. Janinu viņš sastapa jau pārveidojies, netieši Mirdzas pārveidots.

Bet kāpēc Mirdza viņu, tagadējo Ēriku, nepazīdama, izteikusi tādu spriedumu? Jā, ir jau tiesa, viņa nezina tās pārvērtības, kas notikušas Ērikā Līdumā, pārāk sāpīgi vīlusies agrākajā. Iespītēties un nepiekrist kolhozam? Vai iespītēties un piekrist?

Bet viņš nevar iespītēties ne vienādi, ne otrādi. Viņam ir kļuvis šauri savā mājā, savā zemes stūrī, mātes dievbijība un novecojušo atziņu loks smacē, bet viņš vēl nespēj māti pārveidot, pārāk jūtīgi un nepacietīgi uztver katru tās sastingušo domu un spriedumu. Cikreiz viņi nebija runājuši par to pašu kolhozu; māti pārliecinādams, viņš pats bija izstudējis tā statūtus, atkārtojis Ozola un Rendenieka stāstīto, bet viņa nebija tikusi tālāk par sen iekalto gudrību, ka kopas cūka nebarojas. Šovakar viņš tai pateiks noteikti un neatsaucami, ka viņa var darīt ar savu zemi, kā grib, bet viņš iestāsies kolhozā. Arī brālis Jānis bija tā nolēmis.

— Jā, es iestāšos. Tavs pareģojums, Mirdza, nepiepildīsies.

28.PRET KALNU

Kādā janvāra rītā uz izpildu komiteju redzēja soļojam un braucam viena pagasta gala zemniekus. Panākot kājām gājēju, braucējs apturēja zirgu un uzsauca:

— Sēsties iekšā, tagad jau tas ir arī tavs zirgs! — un abi draudzīgi nosmējās.

Jaunieši izpušķoja zāli kā lielos svētkos. Sanākuši zālē, ļaudis jutās pacilāta svinīguma apņemti, un tie, kas vēl gribēja pārrunāt praktiskas lietas, izgāja koridorā vai blakus istabā.

Uz kolhoza dibināšanas sapulci atbrauca arī Rende-nieks un lauksaimniecības ministrijas pārstāvis.

īsi pirms sapulces sākuma vēl viens pajūgs piestāja pie izpildu komitejas. Tā bija Līdumu ģimene, māte ar abiem dēliem. Mirdza viņus redzēja pa logu, bet pirmajā mirklī neaptvēra brauciena nolūku, nodomāja, ka atbraukuši kādās darīšanās uz izpildu komiteju. Bet, kad atvērās zāles durvis un viņi visi trīs ienāca iekšā, abi jaunie nopietnām, apņēmīgām sejām, māte tāda kā sagurusi un nevienā neskatīdamās, likās skaidrs, ka arī viņi izlēmuši piebiedroties kaimiņiem. Mirdza neiedrošinājās paskatīties Ērikam acīs, jutās nokaunējusies par savu pārsteidzīgo spriedumu, ko bija izteikusi tēvam, un zināja, ka tēvs to pateicis Ērikam.

Sapulces vadību uzņēmās Ozols un lūdza Rendenieku teikt dažus vārdus zemniekiem, kas šodien nosprauž jaunu, platu ceļu pret kalnu, lauž veco pieradumu žogus, uzar ežas un nojauc robežu kupicas, kas allaž bijušas naida cēlājas kaimiņu starpā.

— Es zinu, kādas šaubas, kādu neticību jūs esat pārdzīvojuši savās sirdīs, — iesāka Rendenieks. — Un, ja šodien esat izšķīrušies, tad gribas ticēt, ka esņt izpratuši, ka tas ceļš pret kalnu, ko minēja biedrs Ozols, ir

vieglāk noejams kopīgi, citam citu atbalstot, nekā katram ķepurojoties atsevišķi, pat vienam otru pagrūžot uz leju, jo privātās intereses arvien rada konkurenci, skaudību, savtību. Tās ir īpašības, ko padomju cilvēks uzskata par sērgu, pret kuru visiem spēkiem jācīnās.

Viņš runāja par darbu, kas paaudzi no paaudzes paceļ uz augstāka pakāpiena un tikai sociālisma valstī novērtēts kā goda lieta. Tikai Padomju zemē slavina darba darītāju, nevis īpašnieku, kā kapitālisma zemēs, kas pats nav ne pirksta pielicis, lai kaut kartupeli izaudzētu tīrumā, to dara viņa kalpi, bet uzslavas rakstus un prēmijas saņem īpašnieks.

— Arī kolhoza pamatā būs darbs, to laikam jūs visi saprotat, — nobeidza Rendenieks. — Bet te jums palīgā varēs nākt un nāks zinātne un tehnika, kas soli pa solim, gadu no gada jūsu gaitas atvieglos. Tas nozīmē, ka jums būs jācenšas šo zinātnes devu godam saņemt, cienīt un prast lietot mašīnas, papildināt agronomiskās zināšanas, uztvert visu jauno, ko pētnieki sasnieguši ilgu gadu pūliņos. Jums jāaug par apzinīgiem sava laikmeta pilsoņiem, par padomju pilsoņiem, kas cienī un vairo sociālistisko īpašumu, kas izprot starptautisko stāvokli, un to jums palīdzēs politiskās zināšanas.

Pēc Rendenieka runas sāka apspriest praktiskus jautājumus — par dažiem grozījumiem statūtos, par pārstāvju izraudzīšanu, kas brauktu uz apriņķi un Rīgu.

— Es ierosinu grozīt statūtos punktu par minimālo darba dienu skaitu, kas jānostrādā katram kolhozniekam, — šķirstīdams statūtus, teica Elmārs Ezers.

— Kā tad tu gribētu — vairāk vai mazāk strādāt? — jautāja Ozols.

— Protams, vairāk! Vajadzētu noteikt, ka jānostrādā vismaz trīs simti darba dienu katram. Es esmu ar mieru izstrādāt pat pieci simti.

— Ļoti labi! Man liekas, slinkot te neviens negribēs, tāpēc sevišķi noteikumi nebūtu vajadzīgi, — iebilda Mirdza.

— Nē, tomēr vajadzētu, — Ezers strīdējās. — Strādnieki arī paraksta dažādas saistības.

— Mēs arī varēsim sačensties ārpus statūtiem, — Mirdza nepiekāpās.

— Tā kā darbu apmaksā pēc izstrādes dienu skaita, katrs būs ieinteresēts nostrādāt vairāk, — Ozols gribēja izšķirt strīdu, bet Ezers viņu pārtrauca:

— Nebūs vis! Dažs, kam mazāka ģimene, var aprēķināt, ka ar tik vai tik darba dienām tam pietiek, un vairāk nestrādās.

— Nu labi, tad rakstīsim divi simti darba dienu, — Ozols pieļāvās.

— Trīs simti! — Ezers neatlaidās.

— Kā domā biedri?

— Varbūt rakstīsim divi simti, bet apņemsimies izstrādāt vismaz trīs simti. Raut vai sākuma gados, kamēr visu savedīsim daudzmaz kārtībā, — ierosināja Lauskis.

— Vai jūs esat arī jau padomājuši, kas varētu vadīt kolhozu? — jautāja Rendenieks.

— Norunājuši neesam, bet mēs tā domājam, ka tikai biedrs Ozols, — teica Gaužens.

— Ozolu gan negribētos atdot jums vien, — pasmaidīja Rendenieks. — Viņš vajadzīgs visam pagastam.

— Rez Ozola gan bail laisties tādā lietā, — izbijies iesaucās Akmentiņš. — Tur vajadzīga gaiša galva, kas prot i saimniekot,li to politiku labi zina.

— Grūti strīdēties, jo arī jums taisnība, — nopūtās Rendenieks. - Būs laikam jāatdod jums ar norunu, ka jūs viņu daļēji atstājat visam pagastam, kamēr viņš vienā otrā vietā izaudzina vietnieku.

Par kolhoza centru izvēlējās Sarkaļu mājas, kas bija celtas plašai saimniecībai, ar kūti trīsdesmit govīm un desmit zirgiem.

— Tad vēl tikai mūsu jaundzimušajam trūkst vārda, — cits viss jau būtu, — Ozols smaidīdams pavērās kolhozniekos.

— Biedrs Ozols pirmīt pieminēja, ka mūsu ceļš iet pret kalnu, — nevienam negaidot, ņēma vārdu Ēriks Līdums. — Varbūt mēs tā arī varētu savu kolhozu nosaukt — «Pret kalnu»?

— Pret kalnu? — domīgi pārjautāja Elmārs Ezers. — Pret kalnu iet ir grūti, tāpēc nevajadzētu gluži tā saukt. Labāk jau tad nosauksim «Kalnup».

— Vai tu domā, Elmār, ka turpmāk mums nekādu grūtību nebūs? — uzsvēra Ozols. — Mēs nedrīkstam domāt, ka nu jau ripos pats no sevis kā no kalna uz leju.

— Pareizi gan, liksim vien arī nosaukumā kaut ko no grūtībām, lai neaizmirstas, ka tās jāpārvar, — ieteica Lauskis. — Es jau agrāk, šad tad pārdomādams visu mūsu dzīvi, reizēm prātoju: grūti mums iet, tā kā tādā bedrē iegrūda karš. Bet tomēr jūti, ka viss atkal iet uz augšu, tā kā pret kalnu, grūti, bet uz augšu.

— Mūsu kalnam nav tādas galotnes, kurā uzkāpuši mēs teiktu — nu ir viss sasniegts, varam atdusēties un no augstienēm mierīgi filozofēt: lūk, kādos augstumos mēs sēdām, augstāk vairs nav kur kāpt. Tiklīdz mēs iedomātos, ka augstāk nav kur kāpt, sāktos kritiens bezdibenī, — teica Rendenieks.

— Tad tā arī sauksim — «Pret kalnu», — vairāki ieteica, un Ezers neiebilda.

Kamēr jaunie kolhoznieki viens pēc otra cēlās un gāja pie galda parakstīt protokolu, Mirdza uzmeklēja Ēriku un sniedza tam roku:

— Piedod . . . esmu kļūdījusies, — viņa lūdza.

— Pie tam divreiz, — Ēriks piebilda bez dzēlības.

— Ērik!

— Tā bija, Mirdza.

— Tu man pārmet?

— Nē. Vairs ne. Kopš izprotu, ka pirmo reizi kļūda bija manī, — Ēriks atzinās.

— Ērik! Man prieks! Tu esi tālu pakāpies . ..

— ... pret kalnu, — tu gribēji teikt, vai ne? — Ēriks pasmaidīja.

Viņu sarunu pārtrauca līksmas valodas. Rendenieks apsveica jaunos kolhozniekus, kas bija parakstījuši kolhoza dibināšanas protokolu.

— Tad nu gādājiet, — novēlēja Rendenieks, — ka nepaliekat ielejā. Strādājiet tā, lai dzīve tiešām iet kalnā!

KOMENTĀRI

Kopotu rakstu otrajā sējumā ievietots Annas Sakses romāns *Pret kalnu». Par tā tapšanas gailu rakstniece stāsta: «Uzrakstīju to 1946.—1947. gadā. Bet romāna uzrakstīšana ir tikai daļa no rakstnieka darba, kaut arī pati grūtākā. Rakstnieka darbs ir arī uzkrāt materiālus, saskatīt dzīvē sava nākamā darba varoņus, pārdomāti aptvert dzīvi tās lielajās līnijās, pašam izsāpēt un atrisināt tās problēmas, ko uzstādījusi dzīve un ko rakstnieks grib atrisināt savā darbā. Ja aplūkoju savu romānu no šāda viedokļa, tad jāatbild, ka strādāt pie tā sāku no tā brīža, kad, atgriezusies Latvijā pēc vairāk nekā trīs gadu ilgās evakuācijas, spēru pirmo soli uz dzimtās zemes ... viss šis laiks iegūlās atmiņā ar nedzēšamu spēku un apelēja pie manas rakstnieka sirdsapziņas. Es nevarēju, nedrīkstēju par to nerakstīt. Bet tajā pašā laikā es redzēju, ka dzīve nestāv uz vietas, tautas saimniecība attīstās tik straujiem soļiem, ka man, kas biju piedzīvojusi lēno, nīkulīgo atlabšanu pēc pirmā pasaules kara, vajadzēja parādīt savai tautai, kas ir tie cilvēki, kas virza dzīvi augšup, kas nosprauduši grandiozu mērķi — īsā laikā izcelt savu dzimteni no drupu kaudzes un pārvērst vēl skaistāku nekā pirms izpostīšanas. Es gribēju parādīt, ka tie ir boļševiki — sociālistiskajai Dzimtenei uzticīgi cilvēki un komjaunieši — jaunās paaudzes avangards («Padomju Jaunatne», Literatūras un mākslas pielikums Nr. 123, 1952. g., 12. I).

Romāns «Pret kalnu» 1949. gadā apbalvots ar PSRS Valsts prēmiju.

Romāna pirmiespiedums žurnālā Karogs», 1947. gadā, no 4. līdz 12. numuram.

Izdodot 1948. gadā romānu atsevišķā grāmatā, A. Sakse tekstu nedaudz rediģējusi un pārcēlusi 6. nodaļas «Pagasta sapulce* sā kurnu. Pirmpublicējumā nodaļu sāk tagadējās 5. nodaļas rindkopa: «Ozols ar Mirdzu atvadījās no Līdumu mātes, kas abām rokām spieda viņa sauju un lūdza apciemot, atnākt parunāties, lai kaut uz brītiņu aizmirstu lielās bēdas» («Karogs», 1947., 6., 504. lpp.). Tādā pašā veidā romāns pēc dažiem mēnešiem publicēts sērijā «Daiļliteratūras bibliotēka» (2 grāmatās, 1948.).

Romāna trešajā izdevumā, kas iznāk 1950. gadā, teksts saīsināts par nepilnu autora loksni. Rakstniece svītrojusi krietnu tiesu kaili informatīvā materiāla, piem., Ozola paskaidrojumus zemniekiem sakarā ar labības nodevām, informāciju par kolhoza statūtiem utt. Nosvītrota arī laba daļa runu sanāksmēs un mītiņos, piem., Uzvaras mītiņa tēlojumā (20. nodaļa), tāpat citās sapulču ainās. Tās nevirzīja darbību uz priekšu, daudzkārt vispārējās frāzēs un pelēcīgi pateica to, kas romānā jau atsegts mākslinieciskā tēlojumā. Novērsti arī jau zināmu faktu pārstāstījumi, darbs attīrīts no naturālistiskām detaļām bandītu tēlojumā. Izsvītrotas visas epizodes, kur darbojas zirgkopis Ivans, kas tā arī nebija izveidots par kaut cik savdabīgu tēlu. Autore svītrojusi arī Lauska biogrāfiju (12. nod.), tiešām labas lappuses par tipisku latviešu kalpa dzīves gājumu.

Grāmatas 1950. gada izdevuma teksts atkārtots ceturtajā un piektajā izdevumā, kas nāk klajā 1955. un 1960. gadā. Tas ar dažiem sīkiem rediģējumiem pārņemts kopotos rakstos.

Romāns «Pret kalnu» ir viens no populārākajiem latviešu padomju rakstnieku darbiem. Jau 1948. gadā tas Rīgā izdots krievu valodā, nākamajā gadā četras reizes izdots Maskavā. Romāns līdz 1962. gadam krievu valodā izdots trīspadsmit reižu.

«Pret kalnu» tulkots arī ukraiņu, gruzīnu, lietuvju, igauņu, uzbeku u. c. brālīgo republiku tautu valodās.

Annas Sakses romāns «Pret kalnu» ir viens no darbiem, ar kuriem latviešu literatūra pazīstama tālu aiz Padomju zemes robežām. Tas izdots gandrīz visās tautas demokrātijās zemēs — Ungārijā, Bulgārijā, čehoslovakijā, Polijā, Rumānijā, Vācijas Demokrātiskajā Republikā, kā arī Ķīnas Tautas Republikā. Atkārtotos izdevumos romāns publicēts Ungārijā, Čehoslovakijā un Polijā.

Ingrida Kiršentāle

Pirmā sējumā zem 256. lappusei iepretim ievietotā fotoattēla jā-būt: «Anna Sakse, vidusskolu beidzot, — pirmā rindā no kreisās puses »

SATURS

Pret kalnu. Romans

ANNA SAKSE

KOPOTI RAKSTI II

Redaktors K. Valdmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore 13. Kalniņa.

Nodota salikšanai 1962. g. 23. maijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 11. augustā. Papīra formāts 84X108/32. 17,38 fiz. iespiedi. 28,19 uzsk. iespiedi. 30,5 izdevniecības 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 1,18 rbj.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvārī 24. Pasūtījums 15537-D2181. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. 885.

АННА САКСЕ

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ

в шести томах Том 11

Латвийское государственное издательство Художник Арвид Егер

На латышском языке

Content

Sakse Anna Pret kalnu

1 PĀRNĀKŠANA

2 PARTIJAS BIEDRS

3. PAGASTAM VAJADZĪGS SAIMNIEKS

4. ASIŅAINS MURGS

5.IZPOSTĪTAS LIGZDAS

6. PAGASTA SAPULCE

7. SARAUTĀS SAITES

8. GODS UN MANTA

9. DARBS SAKAS

10. MAZA SADURSME

11.SKOLAS TALKA

12. ZEME

13.VĒSTURES ATSTUMTIE

14. PAGASTĀ NAV KĀRTĪBAS

15. KOMJAUNATNES BIEDRA KARTE

16. JAUNI VĒJI

17. RAKSTURA AUDZINĀŠANA

19.PAGASTA PARTORGS

20. UZVARA

21. ODZES KODIENS

22 CĪŅA TURPINĀS

23. SOĻI NESASKAN

24. VAIRĀK GAISMAS!

25.PIECGADES ROSME

26. CĪNA PAR MAIZI

27.PIERADUMA SPĒKS

28.PRET KALNU

KOMENTĀRI

SATURS