Marcinkevičs Justins

Priede, kas smējās

Justins Marcinkevičs

Priede, kas smējās

.

Pirmā daļa

1

Pamozdamies es arvien dzirdu muziķu. Tā sākas kaut kur ļoti tālu, droši viei^ur, no kurienes es atgriežos savā jaunajā dienā. Sākumā mūzika ir klusa, tikko dzirdama — ne tik daudz dzirdama, cik nojaušama, tad kļūst arvien skaļāka. Un es pat nezinu, kas tur skan. Es pat nedzirdu šo dievišķo muziķu, tikai mozdamās to jūt visa mana būtne. Šķiet, ka vibrē katrs muskulis, katra šūniņa. Kaut kas nezināms skar tās jauneklīgiem pirkstiem citu pēc citas — kā arfas stīgas. Pēc tam pievienojas pūšamie instrumenti, sākdami draudīgu likteņa tēmu. Kādu laiku — ja mirkli var saukt par laiku — es spēlēju mūžīgo dzīvības un nāves, prieka un sāpju simfoniju. Pēkšņi, kad, visam ķermenim vibrējot, jau sāku saprast šo divu stihiju titāniskās cīņas jēgu, triumfējoši ierības bungas, griezīgā, metāliskā balsī iesmejas šķīvji — un es atveru acis. Vai dzirdēju muziķu? Laikam dzirdēju. Kādu sekundes daļiņu vēl uztveru, kā rezonē istaba un visi priekšmeti — grāmatplaukts, galds, krēsls, molberts, uz kura stāv nepabeigta glezna, nekārtīgi nomestā palete, otas, gleznas pie sienas, skiču kaudze kaktā un pat trīsžuburu lustra. Neuzticīgi raugos priekšmetos, pazib pirmā doma — vai tiešām tie skan? Taču priekšmeti klusē, bet man vēl ne reizi nav izdevies notvert tos pirms tam, kad tie beidz savu atmodas muziķu.

Un vēl: jūtu, ka ātri un skali pukst sirds, ko satraucis tas lielais mirklis, kad kaut kur zemapziņā jau biju gatavs visu saprast. Kādēļ vienmēr viss beidzas agrāk? Kas ir tas diriģents, kurš ar valdonīgu mājienu novelk tik reibīg^Vilinošo izziņas loku un nobeidz to vienmēr tajā pašā punktā, no kura varbūt sāktos īstā zināšana? Iztēlojos viņu dēmoniski bargu un liktenīgi nepielūdzamu — nevienu takts tūkstošdalu vairāk! Viņš ņirgājas par mani, smejas par katru manu šūniņu. Nu, protams, viņam tas nav nekas jauns. Miljoniem gadu spēlēdams vienu un to pašu motīvu, kas sākas tur, kur beidzas, un beidzas tur, kur sākas, viņš zina, ko grib. Viņš neko vairāk arī nevar. Cienījamie klausītāji, tāda ir mana partitūra. Nav manos spēkos kaut ko pielikt vai atņemt. Varbūt jūsu vidū ir autors?

Cilvēki, kādēļ mēs klusējam? Vai tad neesam šī nelaimīgā motīva autori? Bet varbūt ... Varbūt mēs paši un viss ap mums ir tikai viena milzīga orķestra instrumenti? Instrumenti ... Pie velna!

Ja ir instrumenti, ja ir partitūra un diriģents, tad jābūt arī autoram. Zinu, mans vectēvs to sauktu par dievu, tēvs — par likteni, bet es neko neatzīstu un neko nepielūdzu. Es gribu būt autors.

Vēl arvien guļu, salicis rokas zem galvas, un vēroju gaismas uzvaru istabā. Notiek cīņa par priekšmetiem. Citu pēc cita gaisma tos izrauj no izzūdošās krēslas blīvas, atdodama tiem īsto formu un krāsu, noliek tos katru savā vietā. Priekšmetu forma jau ir to vieta. Šodien man galva pilna salīdzinājumu, un tādēļ vēl gribu pateikt, ka tas, kas aizņem vietu, nevar būt bez satura. Es esmu, tātad manī kas ir. Lūk, jums lieliska formula, ar kuru iespējams aizstāvēt formālismu jebkurā tā veidā. Protams, ja gribēsiet to aizstāvēt.

Izstiepis roku, pie loga sataustu auklu un atvelku aizkaru. Cilvēkam jāpalīdz gaismai radīt priekšmetus, tāpat kā gaisma palīdz viņam. Manas istabas logs ir rietumu pusē, tādēļ tas nekad neredz saules lēktu. Bet kāda tam nozīme? Vai jūs varat pateikt, kad saule lec un kad noriet? Es to nevaru, un saule, cik man zināms, arī nevar.

Šodien man ir ļoti labi. Jūtu, ka atpūties ķermenis ilgojas kustību, varu sarunāties ar katru tā muskuli, varu tam pavēlēt un zinu, ka tas paklausīs. Vēl neesmu mēģinājis, bet ticu droši, ka piespiedīšu, ja vien gribēšu, arī domu pacelties tādos augstumos, no kuriem atveras reibinošais zināšanas un nezināšanas bezdibenis. Ak, izplest rokas un krist tajā, kā krīt sapnī! Un vai nu atmosties ar stipri pukstošu sirdi, vai... vai neatmosties.

Visā mājā vēl klusu. Arī mūsu ieliņa klusa.

Autobusi un smagās mašīnas pa to brauc reti. Pilsētas troksnis bango veselu kvartālu tālāk. «Rāmais līcis» — tā mūsu dzīvokli sauc paziņas. Viņi vienmēr ir pieklājīgi, sveicina, apjautājas, kā tēvam ar veselību. Tēvs te dzīvo sen, visa iela viņu pazīst un ciena — sauc par «mūsu profesoru». Man viņš nav nekāds profesors, bet vecs, slimīgs un, manuprāt, ļoti neinteresants cilvēks. Kamēr viņš vēl lasīja lekcijas universitātē, tikmēr turējās. Pareizāk sakot, darbs un pastāvīgie sakari ar jaunatni deva viņam spēku. Pirms pāris gadiem aizgājis pensijā, tēvs vienas nedēļas laikā novecoja, sakritās un kļuva kluss. Aiz sienas dzirdu viņa klepu, smagos soļus pie grāmatplaukta un it kā redzu, ka viņš ar lielām pūlēm sniedzas pēc kādas grāmatas. Tad dzirdama nepacietīgi šķirstītu lapu čaukstoņa un atkal smagi, šļūcoši soļi pie galda. Es varētu aizskriet un padot viņam nepieciešamo grāmatu. Taču man nez kādēļ kauns par tēva vārgumu. Man šķiet, ka arī viņam kauns. Tikai vājie dzīvo no līdzcietības.

Bet man nesen palika divdesmit trīs, un es domāju, ka stiprāka par mani nav visā pasaulē.

Blakus istabā noklaudz logs, un drīz pa grīdu dipina sīki, ātri solīši — Jūlija sāk rīta vingrojumus. Viņas kuplie, garie, melnie mati brīvi krīt uz kakla un pleciem, lielajās acīs vienmēr izbrīns par šīs pasaules plašumu. Viņai ir deviņpadsmit gadu, un šogad viņa beidz vidusskolu. Jūlija labi spēlē klavieres un sapņo par iestāšanos konservatorijā. Arī es domāju, ka tas ir labākais, ko viņa varētu darīt.

Agrāk, sadzirdot Jūlijas soļus, es būtu izlēcis no gultas un aizskrējis vingrot kopā ar viņu. Jūlijas istaba ir liela, tās vidū vecs, liels paklājs — tur var skraidīt, mest kūleņus un stāvēt uz galvas. Jūlija vienmēr beidz rīta rosmi ātrāk. Viņa tūlīt apsēžas pie klavierēm — izvingrināt pirkstus, kā viņa saka, — un kādu brīdi bungo temperamentīgas pasāžas un maršus. Tas ir it kā pavadījums maniem vingrojumiem. Nevar būt nekā labāka. Ķermenis drīz pakļaujas enerģiskajam ritmam, pats sāk šo ritmu meklēt un atradis turas pie tā. Pēc tam Jūlija aizsteidzas uz vannas istabu, bet es ieslēdzu elektrisko bārdas skujamo.

Taču tagad es nevaru sporta biksītēs iebrukt Jūlijas istabā. Es kaut ko zinu. Jūlija neko nezina un droši vien gaida mani. Filozofi apgalvo, ka zināšana atbrīvojot cilvēku. Ne velna. Brīvi var būt tikai bērni un plānprātiņi, jo tie nekā nezina. Taču dzīvē nez kādēļ viss notiek ačgārni: bērnus ved pie rokas, bet plānprātiņi, ja tādi gadās, ir ieslodzīti trako namos.

Izdzirdējis, ka Jūlija aizver klavieres un palēkdamās aizskrien uz vannas istabu, es ātri uzvilku savu jauno pidžamu un klusi atvēru durvis uz gaiteni. Šodien gribēju pirmais paņemt laikrakstus un vēstules, ja tādas būs. Un vienai noteikti vajadzētu būt. Steidzīgi atslēdzu vēstuļu kastīti, izņēmu laikrakstus un drīzāk saklausīju nekā redzēju, ka uz grīdas nokrita rūsgana aploksne ar Palan-gas pludmales skatiem. Tā pati aploksne, ko vakar biju galvenajā pastā iemetis lielā, pulētā vēstuļu kastē. Tagad es to atkal turēju savās rokās un visiem spēkiem pūlējos domāt. Ko darīt? Vēl nav par vēlu. Vēl nav par vēlu vēstuli iznīcināt. Domā, muļķi, domā! Bet manas acis neatlaidīgi vērās elektrības skaitītājā, kas rādīja 1237. «Tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi, tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi, tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi,» galvā dūca. «Tagad ir pavasaris, elektrības mēs patērējam mazāk ... Tēvs būs apmierināts ... Tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi... Domā, muļķi... Domā, muļķi... Tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi...»

Ar mani tā notiek vienmēr. Tiklīdz kaut kas ātri un noteikti jāizlemj, es varu domāt par visu, tikai ne par to, ko vajag. «Tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi...»

Gaitenī dungodama parādījās Jūlija. Viņas melnie mati, sasieti ai baltu, platu lentu, spīdēja no ūdens un sukām. Es pat nemēģināju noslēpt roku ar vēstuli.

— Labrīt, Rom! — viņa teica ļoti maigi.

Bet es klusēju, un viņa jautāja:

— Saņēmi vēstuli?

Sniedzu viņai rūsgano aploksni, sacīdams:

— Nē. Vēstule ir tev... — Un neiedrošinājos piebilst: «Jūlij!»

— Man? Ak kungs ... — viņa ātri nobraucīja gar puķainajiem rītasvārkiem rokas, lai gan tās bija pilnīgi tīras, un uzmanīgi paņēma vēstuli. Tagad arī es noslaucīju rokas.

Pat nepaskatījusies uz aploksni, Jūlija turpat gaitenī nepacietīgi to atplēsa un kāri sāka lasīt. Neko darīt, viņa vēl ir tādā vecumā, kad nemitīgi gaida vēstules. Tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi...

Redzēju, ka viņas lielās acis sākumā kļuva vēl lielākas, pēc tam tajās pazibēja izbrīns, tad prieks, tad kauns un bailes reizē, un tad visu viņas seju pārklāja sārtums, kas pletās arvien tālāk kā liela, pārplūdusi upe, kamēr pārņēma viņas daiļo kaklu un, ielauzies pa rītasvārku nelielo izgriezumu, pārgāja uz krūtīm. Viņa laikam nosarka viscaur, no galvas līdz kājām. Sapratu, ka Jūlijai ļoti neērti. Pēc tam notika kaut kas, ko nekādi nevarēju paredzēt, — jutu, ka arī es pēkšņi sāku sarkt. Tā tik vēl trūka. Nomurminājis kaut ko, sāniski pavirzījos garām vēstules apmulsinātajai Jūlijai un ieslēdzos savā istabā. Dzirdēju, ka Jūlija nokrita uz dīvāna.

Stāvēju savā istabā un domāju, cik īsti rāda elektrības skaitītājs. Nekādi nevarēju atcerēties — tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi vai tūkstoš divi simti septiņdesmit trīs. Gribēju iet palūkoties, bet tad sapratu, ka tas izskatītos ļoti muļķīgi, un atgriezos. Galvenais — neizskatīties muļķīgi, un svilpodams ieslēdzu elektrisko bārdas skujamo. Tagad ir pavasaris un elektrības mēs patērējam stipri mazāk.

Līdz ar šo domu man iešāvās prātā cita: tēvs.

Jāaprunājas ar tēvu.

n

Pieklauvēju pie viņa kabineta durvīm. Tēvs neļauj ieiet bez klauvēšanas. «Man kļūst baisi, ja pēkšņi atveras durvis,» viņš mēdza skumji jokot. «Ikreiz sažņaudzas sirds — varbūt jau ieradies tas pēdējais viesis, ko neesmu aicinājis, bet zinu, ka tas noteikti nāks. Atnāks nepieklauvējis un aizvedīs līdzi. . .»— «Nevajag, tētiņ!» tādās reizēs lūdza Jūlija un kā bērns pieglaudās viņam.

Tēvs sēdēja pie sava rakstāmgalda ar muguru pret durvīm, un es viņa seju neredzēju. Iegrimis kādā grāmatā, viņš pat nepagriezās, man ieejot, un tāpēc vien zuda katra vēlēšanās runāt ar viņu. Biju jau pāri tam vecumam, kad, uz pirkstgaliem pastiepdamies, bērns cenšas noskūpstīt darbā iegrimušo tēvu. Stāvēju pie durvīm un gaidīju. Beidzot, arvien vēl neatraudamies no grāmatas, viņš jautāja:

— Kas ir, Rom? Tu, šķiet, neteici man «labrīt»?

— Teicu.

It kā šajā pasaulē nebūtu nekā svarīgāka par rīta sveicienu!

— Tad sēdies. Vienu mirkli — pabeigšu rindkopu . ..

Paņēmis krēslu, atsēdos galda otrā pusē. Tagad redzēju tēva augsto, pār grāmatu noliekto pieri, kura te saraucās, te atkal izlīdzinājās. «Tur staigā domas,» noslēpumaini teiktu Jūlija. Roka, kas turēja neaizstājamo, visiem, tikai ne tēvam apnikušo dzintara

spalvaskātu, šobrīd pavisam aizmirstā roka drebēja tik stipri, ka likās — spalva tūlīt, tūlīt iedursies galdā.

Tēvs valkāja vilnas puloveru, kas cieši apņēma stipri izkaltušo stāvu. Tēvam patika šauras drēbes. «Tādās es jūtos labāk,» viņš mēdza teikt. Man patiesi kļuva žēl šī mazā, salīkušā, kalsnā cilvēka, un, kaunēdamies sava žēluma, sāku apskatīt viņa galdu. Kā vienmēr, tas bija apkrauts grāmatām, kurās ieliktas daudzas dažādu krāsu lapiņas vajadzīgo lappušu apzīmēšanai. Vidū, gandrīz tieši man priekšā, stāvēja darba kartotēka — vairākas garenas kastītes ar daudzām kartītēm. Tēvs šajā laikā rakstīja, kā viņš pats teica, savu pēdējo darbu — lietuviešu valodas sinonīmu vārdnīcu. Cik zinu, viņš jau vairāk nekā desmit gadu vāca šim darbam materiālus. Mazliet pastiepu kaklu, cenzdamies izlasīt kartīti, kas pašlaik bija nolikta uz galda, — gribēju redzēt, cik tālu pavirzījies tēva darbs. Kartītē trekniem, lieliem burtiem bija uzrakstīts un pasvītrots darbības vārds «ņemt». Man ienāca prātā, ka tēvam droši vien ļoti neinteresanti sēdēt pie šī vārda, kas ar savu saturu it kā izsaka visu jaunības būtību. Neinteresanti un skumji. Tēva vecumā cilvēks necik vairs neņem. Bet arī visu savu dzīvi viņš varētu raksturot ar citu vārdu, kas, lieliem burtiem uzrakstīts un rūpīgi pasvītrots, ar visiem iespējamiem sinonīmiem ievietots kartotēkā, — ar vārdu «dot». Ņemt un dot. Kādreiz, kad man būs laiks, es par to vēl padomāšu.

Žēl, cik sapratu, tēva darbs vēl nav ne pusē, bet mums, kā jau visiem šajā pasaulē, vajag naudas.

— Kas ir, Rom? Naudu?

Es sarāvos. Nebiju ievērojis, ka tēvs jau atbīdījis grāmatu un nolicis pie malas spalvaskātu. Tagad viņš sēdēja, atliecies ar visu augumu, dziļi iegrimis krēslā. Kaulainās rokas sakrampētiem pirkstiem kā divi ļoti noguruši putni gulēja uz galda.

Droši vien es mazliet nosarku. No kauna un īgnuma. Sakiet — kurš no jums kādreiz nedomā par naudu, sevišķi, ja esat jauns, turklāt vēl students? Bet vai katru reizi, tiklīdz jūsu domās sāk čaukstēt papīriņi, vajag jums aizrādīt: jaunais cilvēk, jūs domājat par naudu!

Taču ļaunākais, ka šoreiz, lai cik tas savādi, biju ieradies pavisam citā sakarā. Varētu derēt, uz ko vēlaties: tēvs tīšām izmeta šo metālisko vārdu, gribēdams, lai es sarautos, sajustu savu niecīgumu un noslēgtos sevī. Un tā katru reizi. Vai nu viņš apvaino mani, vai es pasaku viņam nejaukus vārdus, kuru dēļ vēlāk gribas raudāt.

Tagad es paskatījos tēvam tieši acīs un, cenzdamies izlikties mierīgs, teicu:

— Atnācu parunāt par Jūliju.

It kā izbrīnījies viņš jautāja:

— Par Jūliju? Kas tad viņai noticis?

Sarunas sākums neko labu nesolīja. Nolēmu uzbrukt. Man vienmēr labāk, ja uzbrūku.

— Pirms dažām dienām tu pēkšņi ne no šā,

ne no tā pateici, ka Jūlija nemaz nav mana māsa ...

— Jā, un ceru, ka tu vēl neesi viņai to izpļāpājis. Es, šķiet, teicu, ka gribu Jaut meitenei nolikt eksāmenus.

— Taču es prasu ...

— Pirmkārt, — tēvs mani pārtrauca, — esmu par vecu, lai no manis varētu prasīt, un, otrkārt, tomēr esmu tavs tēvs.

— Labi, tad es lūdzu ...

Tēvs smagi piecēlās. Redzēju, ka viņu dara nervozu gan mana agrā ierašanās — mēs bijām paraduši satikties pie brokastu galda, — gan stūrgalvīgais tonis. Lieliem soļiem viņš pārgāja pāri istabai, pacēlis galvu, paskatījās uz mani, kā gribēdams pārliecināties, vai es vēl arvien sēžu. Pēc tam tēvs apstājās istabas vidū, it kā atradis vajadzīgo vietu, un pateica klusi, tik klusi, ka es tikko sadzirdēju:

— Nekad negaidīju, ka tev pietiks nekaunības piedēvēt man šo ... vīriešu grēku ...

Sliktākais bija tas, ka viņš nerunāja ar mani. Šos vārdus viņš teica grāmatu skapim. Uz skatuves es biju tikai sīks statists, un tēvs nepalaida garām izdevību, to neuzsvēris. Abi gaidījām, ko grāmatu skapis atbildēs. Bet skapis klusēja, un tēvs turpināja:

— Tu atnāci aizstāvēt mātes tiesības, mātes, kuru tu pat neesi redzējis... kuru tu... — viņš pēkšņi pagriezās pret mani liels un bargs. — Nav taisnība, ka tava māte mira ar vēzi, kad tev bija četri gadi. Viņa mira, kad tu piedzimi, un to es nekad nevarēšu tev.. . Nav neviena, kas būtu mīlējis un cienījis, jā, cienījis tavu māti vairāk nekā es. Tavā sirdī viņa nav iemantojusi nekādu vietu. Liktenis tev nodarījis pārestību, ļoti lielu pārestību. Bet vēl lielāku pārestību tas nodarījis man. Tu vēl nezini, ko nozīmē iepazīt, mīlēt, pieķerties un tad zaudēt. Lai dievs dod, ka tu arī nezinātu ... Es tev ne vienreiz vien esmu stāstījis, kāds cilvēks bija tava māte, es gribēju, lai tu kaut no mana stāstījuma iepazītu un iemīlētu viņu . .. Bet, kā redzams, nevar mīlēt to, ko nepazīst, to, kā nav. Tāpat kā nevar mīlēt portretu. Var jūsmot par to, var atzīt, ka tas labāk vai sliktāk uzgleznots, bet pieglausties tam, mīlēt to ... Bet es mīlēju tavu māti, mīlēju, un, lūdzams, nedomā, ka tie tukši vārdi! Un neiedomājies, ka tu man esi viņu aizstājis. Es arī kādu laiku mānīju sevi, centos sev iestāstīt. . .Bet, jo tālāk, jo mazāk tu esi viņai līdzīgs. Piedod, dēls, ka saku šos sāpīgos, bet, man šķiet, patiesos vārdus ... Es varbūt arī neiedrošinātos tev tos teikt, ja tu ... ja tu būtu kaut cik līdzīgs savai mātei.

Tagad viņš atkal pagriezās pret grāmatu skapi, izslējās un teica:

— Man vairs nav daudz palicis . . . Mans vecums neļautu man melot, pat ja es ļoti gribētu. Varu zvērēt, ka no tā laika, kopš sastapu tavu māti, man nav bijis nevienas citas sievietes, lai gan ... lai gan arī varēja būt, lai gan man bija tiesības uz to.

Redzēju, ka tēvs ir ļoti satraukts un saniknots. Viņš gandrīz skriešus pieskrēja pie galda, uzgūlās uz tā ar visu augumu un izgrūda:

— Tev, protams, ar to nepietiek. Tu prasi pierādījumus. Tu jautā, kā mūsu mājā gadījusies Jūlija. Savā iztēlē tu jau risini mīlas dēku, kurā iejaukts tavs tēvs pēc mātes nāves. Pat ja arī Jūlija būtu manas nelikumīgās mīlas auglis, tavā priekšā es tomēr būtu tīrs, un ne jau tu būsi mans soģis, iegaumē!

Es visu dzirdēju un no sirds centos saprast. Bet man atkal visu laiku nedeva miera doma, cik īsti šorīt rādīja mūsu elektrības skaitītājs: tūkstoš divi simti trīsdesmit septiņi vai tūkstoš divi simti septiņdesmit trīs. Pēdējā laikā mani neatlaidīgi vajā skaitļi, tādēļ ka domāju par savu diplomdarbu, kas laikam sauksies «Skaitļu triptihs».

Ļoti noguris tēvs lēni atlaidās krēslā, tad atvēra vidējo galda atvilktni, pat neskatīdamies sataustīja atslēgu saišķītī vajadzīgo un, atslēdzis galda labā skapīša durtiņas, abām rokām izņēma nelielu metālā kārbiņu. Šo kārbiņu es redzēju pirmo reizi, un tas man palīdzēja kādu laiku aizmirst nolādēto skaitļu problēmu.

Atvēris kārbiņu, tēvs sāka pārcilāt sadzeltējušu vēstuļu, fotogrāfiju un papīru kaudzīti. Tikai pašā apakšā viņš atrada meklēto. Kārbiņu viņš atkal abām rokām kā svētumu pārcēla galda otrā pusē, ar elkoni nepacietīgi pabīdīdams atvērto grāmatu. Un tikai tad tēvs pasniedza man nelielu, baltu aploksni. Kamēr izņēmu no tās vecu pasi, uz kuras pelēkā vāka bija redzams auļojošs jātnieks, un

17

2 — J. Marcinkevičs

apbružātu dzimšanas apliecību, tēvs atlaidās savā krēslā, salika rokas uz krūtīm un dziļi nopūtās — kā cilvēks, kuram kļuvis stipri vieglāk.

Atšķīru pasi, un no pirmās lappuses manī raudzījās jauna, enerģiska sievietes seja. Šķita, ka sieviete caur visu dzīvi gājusi smaidīdama un fotogrāfam bijis ļoti grūti piespiest viņu koncentrēties nopietnam uzņēmumam. Un tomēr apslēpts smaids rotājās viņas acīs, mazliet uzrautajos lūpu kaktiņos, nedabiski sarauktajās uzacīs. Fotogrāfijā bija maza formāta, un tā man neko neizteica. Tālāk ar melnu tušu lieliem burtiem bija aizpildītas visas ailes: Baramauskiene, Ieva,

Simona m., dzimusi tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā, lietuviete utt. Pārlapoju visu pasi, bet nekā interesanta neatradu. Tikai uzmanīgi atlocījis dzimšanas apliecību, visu sapratu: Baranauskaite, Jūlija, Antana m., dzimusi 1941. g. 10. martā Viļņas apkaimē. Vecāki... Es vairs nelasīju, pacēlu galvu, meklēdams tēva acis, bet viņš stāvēja pie loga un skatījās uz ielu, un viņa seja atkal bija labsirdīga. Man arī bija labi, tikai mazliet neveikli, ka tēvs bija uzbudinājies un dusmojies. Jau gribēju piecelties, bet tēvs ar rokas mājienu atkal apsēdināja mani krēslā:

— Mēs toreiz dzīvojām pie dzelzceļa stacijas, — viņš tagad atkal runāja parastā, tikai daudz maigākā balsī, it kā stāstīdams pasaku, — un katru dienu redzējām garām dzenam nelaimīgu, izmocītu ļaužu pūļus, dzirdējām šāvienus. Paslēpušies vārtu telpā, gaidījām izdevību slepus iedot viņiem gabalu maizes, pudeli piena. Mana māsa, kura pēc tavas mātes nāves bija pārnākusi dzīvot pie mums un palīdzēja tevi uzaudzināt, prata to izdarīt labāk par mani. Un torīt — tev tikko bija palikuši pieci gadi, un tu vēl gulēji — mēs izdzirdējām uz ielas šāvienus un kliedzienus. Pat nepaskatījies pa logu, es paķēru no skapja dažas šķēles maizes, Juzei vienmēr pie rokas bija pudele piena ... un mēs izskrējām vārtu telpā. Tā bija niecīga palīdzība, tas ir skaidrs . ..

Uz staciju dzina lielu kolonu cilvēku . . . ja vien tie vēl bija cilvēki. Juze, kā vienmēr, veikli iedeva vienam otram šķēli maizes. Tad es arī ieraudzīju to sievieti. Vienā rokā viņa nesa nelielu, baltu sainīti, ar otru spieda pie krūtīm vecā lakatā ievīstītu bērnu. Viņa bija nogurusi, ļoti nogurusi. Un smaidīja. Varbūt šī smaida dēļ es viņu arī ievēroju. Grīļodamās, ar kājām aizķerdamās aiz bruģa akmeņiem, viņa piegāja pie ietves un ļoti lēni atsēdās ar seju pret sauli, muguru atbalstījusi pret jaunu liepu. «Juze,» es teicu, «dod pienu tai sievietei.. . viņa nes bērnu.»

Tikmēr kolona bija aizgājusi, un uz ietves palika tikai smaidošā sieviete. Sargkareivis, kas gāja nopakaļ un skatījās vitrīnās, tikko nepaklupa pār viņas izstieptajām kājām. Redzēju, kā sargkareivis ar vārdiem un nepacietīgu kustību mudināja viņu celties. Sieviete tikai pakratīja galvu un pasmaidīja vēl gaišāk. Juze jau bija piegājusi viņai pavisam tuvu, kad vācietis izšāva. Smaidošā sieviete tā arī nepiecēlās no ietves. Apgriezies sargkareivis ieraudzīja Juzi, kura pastiepa viņam piena pudeli, bet pati paņēma bērnu. Abi bija ar maiņu apmierināti.

Kad ienesām bērnu istabā un attinām lakatu, mazais sāka raudāt. Tu pamodies un, ieplētis acis, skatījies jaunajā iemītniecē. Kā šodien atceros, Juze teica: «Romuk, tev stārķis dzimšanas dienā atnesis māsiņu ...»

Zem lakata uz bērna krūtīm tīrā mutautiņā atradām šo pasi un dzimšanas apliecību.

Vai man tikai šķita, vai arī tēvs tiešām smaidīja ... Runādams ar Jūliju, viņš vienmēr vairāk smaida. Tagad viņš pagriezās pret mani un es neredzēju viņa sejā nekādas smaida pēdas.

— Tu, protams, gribi jautāt, — kaut gan es nemaz netaisījos jautāt, — kādēļ mēs nemeklējām Jūlijas tēvu, viņas radiniekus. Meklējām. Gan es skraidīju, gan Juze skraidīja. Viļņas apkaimē atradām cilvēkus, kuri pazina Jūlijas tēvu, dzelzceļa strādnieku. Četrdesmit otrā gada ziemā viņu līdz ar dažiem citiem hitlerieši bija nošāvuši par diversiju uz dzelzceļa. Palikusi viena, Jūlijas māte savā mājiņā deva patvērumu ebreju ģimenei. Viņa tika apcietināta reizē ar saviem īrniekiem.

Tagad es tiešām gribēju jautāt:

— Tev vajag šodien pat visu pastāstīt Jūlija! ...

Tas nebija ne jautājums, ne vēlēšanās, bet drīzāk — lūgums.

Un es ļoti nopriecājos, ka tēvs tomēr atbildēja:

— Un pastāstīšu arī. Jūlija vairs nav maza. Tu neraizējies, es parūpēšos, lai gatavības apliecību viņai izrakstītu ar īsto uzvārdu. Uzskatu viņu par savu meitu . . .

Es tikai to vien gribēju. Tikai tādēļ man šorīt vajadzēja parunāt ar tēvu, bet iznāca pavisam nelāgi: cilvēki bieži sabojā attiecības, visu sarežģī, sajauc, pēc tam dusmojas, uztraucas, rājas.

Tā kā es vēl arvien sēdēju, tēvs teica:

— Palūdz Jūliju, lai atnes man tēju.

Bet, kad sniedzos pēc durvju roktura, mani apturēja viņa balss, stingra un neparasti skaļa:

— Ceru, ka no tā jūsu attiecības nemainīsies. Atkārtoju, es uzskatu viņu par savu meitu.

Neko neatbildējis, atvēru durvis.

3

Jūlija sarāvusies sēdēja uz dīvāna un lasīja grāmatu. Bet varbūt tikai izlikās lasām. Apstājos un, griezdams ap pirkstu šķūnīša atslēgu, teicu:

— Tēvs lūdz tēju.

Jūlija nolēca no dīvāna, sakārtoja rītasvār- * kus, un, pat neuzmetusi man skatienu, aizsteidzās uz virtuvi. Es vēl mazliet pastāvēju gaitenī, cerēdams, ka viņa drīz parādīsies, bet tad^pārdomāju un aizgāju.

Arā bija jauks jūnija rīts. Atslēdzis šķūnīti, izstūmu motorolleru. Saule tūlīt iedzirk-stījās tā niķelētajās daļās. Motorollers bija

vēl gluži jauns un patīkami smaržoja pēc krāsas. Motoru iedarbināju viegli. Tā kā man nebija ko darīt, kamēr motors iesila, ar raibu lupatu slaucīju neesošos putekļus. Bērni, sanākuši man apkārt, bijīgi lūkojās uz motorolleru. Ļāvu viņiem pataustīt ādas sēdekli un rezerves riteni. Pēc tam viņi sastrīdējās, kāda motorolleram jauda. Pasteidzos aizbraukt, jo arī pats īsti nezināju, bet melot negribēju. Man ļoti grūti melot bērniem.

Vārtu telpā tikko neuzbraucu virsū mūsu kaimiņam Kaminskim, jaunam mūzikas skolotājam. Viņš izbijies atlēca sāņus, bet drīz attapās un līksmi iesaucās:

— Labrīt, maestro! Vajag cienīt gājējus.

Pa gabalu Kaminskis man patika. Viņš bija

mundrs, vienmēr labā omā, interesanti un dedzīgi runāja par muziķu. Ievēroju, ka viņš meklē izdevību tuvāk iepazīties ar mani, varbūt tiecas pēc draudzības. Vajadzēs viņu kādreiz uzaicināt uz tasi kafijas un parādīt savas skices.

Tikai tad, kad biju uzmanīgi izstūrējis uz ielas, atbildēju:

— Labrīt, maestro!

Viņš, pamājis ar pelēku platmali, kaut ko teica, bet es nesadzirdēju. Nav nekā muļķīgāka par gājēja sarunu ar braucēju. Gājējs vienmēr nesaņem atbildi vai pats nepaspēj atbildēt. Visām viņa kustībām, sejas izteiksmei un smaidam nav adresāta. Varētu sacīt, gluži kā vēstulei, kas mētājas uz ietves, tādēļ ka cilvēks, kam tā domāta, aizbraucis, to nepacēlis.

Es ātri ieniru ielas rīta troksnī un pazudu tajā. Mani vienmēr mazliet biedē iela, kurā tu, cilvēks, jūties bezgala mazs un nekam nevajadzīgs. Pat tavu vārdu neviens nezina. Piliens. Neatklāts atoms bez vārda, kam pašam sevi jāatrod. Tādēļ ļoti nopriecājos, pa gabalu ieraudzījis pie sludinājumu staba stāvam pazīstamu studentu, un apturēju motorolleru.

— Sēsties, aizvedīšu.

Viņš neveikli uzsēdās uz pakaļējā sēdekļa, vienā rokā turēdams lielu mapi ar zīmējumiem, ar otru cieši apķerdamies man apkārt. Sapratu, ka viņš labāk būtu gājis kājām, bet neuzdrošinājās atteikties.

— Pieturi pie redakcijas, — viņš lūdza. — Ienesīšu zīmējumus.

Un, vēl motorolleram kustoties, viņš nolēca un nopurinājās:

— Ja pēc piecām minūtēm neatgriezīšos, brauc projām.

Zināju, ka viņš neatgriezīsies pat pēc desmit minūtēm, tādēļ, tikko durvis aiz viņa aizvērās, ieslēdzu ātrumu.

Nevaru ciest cilvēkus, kas lasa druskas no preses galda. Mūsu institūtā bija vairāki tādi, kas, kaut kā apguvuši zīmēšanas māku, piesmērējās žurnāliem. Un, tikko tādi mana, ka pilsētā ir cilvēki, kas zina viņu uzvārdus, tūlīt uzaudzē bārdas un apsien ap kaklu raibus lakatiņus. Tukšum, tavs vārds ir bārda!

Varu iedomāties, kā viņi lokās, kad redakcijas darbinieks, skatīdamies sienā, paskaidro:

— Ziniet, doma laba, arī realizēta labi. īpaši jauki jūs esat uzzīmējis zābakus .. . Ļoti žēl, bet šajā numurā nevarēs . . .

Un viņi atkārto:

— Nevarēs. Ļoti žēl.

Vajadzētu nevis nožēlot, bet priecāties.

Vai arī:

— Varbūt jūs palabosiet šā cilvēka seju? Mums šķiet, ka tajā par daudz ciešanu.

Un viņi atkārto:

— Par daudz ciešanu ... palabot seju . . .

Padomājiet tikai — palabot seju!

Visbēdīgākais ir tas, ka šie cilvēki neprot

seju uzzīmēt, bet ciešanas — nepavisam. Viņu paletē nav melnas krāsas.

Novietoju motorolleru institūta pagalmā, kur jau atpūtās pāris motociklu, vairāki divriteņi un mopēdi un pat viena jauniņa, melna «Volga». Man ļoti patika rožainie aizkariņi, kas no iekšpuses aizsedza mašīnas logus. Tās tik ir ērtības! Nepietiek, ka jūs braucat, pie tam diezgan ātri, galvenais — neviens neredz jūsu apmierināto seju. Un ne tikai jūsu — arī tā seju, ko jūs vedat. Autoinspekcijai ļoti grūti noteikt, vai jūs nopietni strādājat vai nodarbojaties ar haltūru. Lai dzīvo rožainie aizkari!

Skaļi klaudzinādams pa garajiem gaiteņiem, aizgāju uz savu ateljē. Par ateljē mēs ar kursa biedru Gaiļūnu lepni saucām šauru un drēgnu puspagraba pieliekamo, ko mums bija piešķīrusi katedra, kad sākās runas par diplomdarbiem. Gaiļūns jau bija priekšā un grozījās ap molbertu, uz kura spīdēja liels, vēl nenožuvis audekls. Viņš bija norūpējies, acīm redzot, nepacietīgi gaidīja mani.

— Klausies, Rom, — Gaiļūns neapsveici-nājies man uzklupa. — Bija komisija . . .

— Nu?

— Manu skici noraidīja.

Biju noskaņots filozofiski un tāpēc viņu nomierināju:

— Komisijas tādēļ jau tiek sastādītas, lai kaut ko noraidītu.

— Nē, tu labāk paskaties . . .

Es jau zināju Gaiļūna ieceri, bet, ja cilvēks lūdz, kādēļ nepaskatīties vēlreiz?

Skice vienmēr ir tikai skice, taču pieredzējusi acs tajā labāk nekā pabeigtā audeklā saskata labās un vājās vietas.

Piegāju pie Gaiļūna molberta. Viņš pakalpīgi pagrieza to pret gaismu. Gaismas telpā bija ļoti maz, taču es par to nesūdzējos, bet neatlaidīgi centos izkopt sesto jutekli, ko dēvēju par gaismas atmiņu. Mans vadītājs Na-vickis, tiešām talantīgs mākslinieks, nesen teica, ka viņš patiešām apbrīnojot manas spējas analizēt gaismu. Domāju tā: ja jau vari gleznot tumsā, tad gaismā noteikti gleznosi.

Vispirms mani nelabvēlīgi noskaņoja pārāk lielie Gaiļūna skices izmēri. Viņš pats bija liels un neveikls, ļoti naivs un varbūt tādēļ ļoti labsirdīgs. Institūtā visi zobojās par viņa kaislību uz lieliem audekliem un par cilvēku, kas iecerēja lielāka apmēra darbu, parasti teica:

— Viņš glezno uz Gaiļūna palaga.

Un visiem tad bija skaidrs.

Gaijūna skice saucās «Sēja». Plašs, tikko uzirdināts lauks, un pār visu divi metri lielo audeklu soļo patriarhāls sējējs. Saule, dzidra debess un sarkani fermu jumti tālumā. Skicē tiešām laba bija vienīgi zeme. Gaiļūns bija dzimis laukos, panteistiski mīlēja zemi un prata to gleznot visos gadalaikos. Nolēmu viņu sakaut ar viņa paša ieroci.

— Klausies, tu taču esi zemnieka dēls. Kā tu domā, cik ilgā laikā viens cilvēks varētu ar rokām apsēt tik milzīgu lauku?

Izbrīnījies viņš paskatījās vispirms manī, pēc tam savā gleznā un pakasīja pakausi:

— Darbiņa, zināms, pietiktu . . . nedēļai, varbūt pat ilgākam laikam.. .

— Redzi nu. Vajag pažēlot cilvēku. Ieteicu pusi lauka kopā ar audeklu nogriezt. Arī tad viņam darba būs atliku likām . . .

Gaiļūns nesaprata, vai es jokoju vai runāju nopietni. Toties es viņu sapratu: būdams sīk-zemnieka dēls, viņš reizē ar mātes pienu bija iesūcis sevī daudzu paaudžu ilgas iegūt vairāk zemes. Un tagad viņš nežēloja zemes savam sējējam. Man pārgāja katra vēlēšanās smieties par viņu. Ja Gaiļūns kādreiz būs nopietns mākslinieks, viņš vienmēr gleznos lielas gleznas, kurās būs daudz zemes.

— Komisija saka, — sūdzējās Gaiļūns, — ka ainavā vajadzētu mašīnas, vārdu sakot, tehniku un vairāk cilvēku.

— Ļoti prātīga komisija. Bet tu nonem visu — ir mašīnas, ir cilvēkus. Glezno tikai zemi.

— Es tā gribu tematisku gleznu ,,,

— Tematisku? Lūdzu.

Paņēmu Gaiļūna paleti un izraudzījos cietāku otu.

— Drīkst?

— Dari, ko gribi, tikpat jau tur nekas vairs neiznāks.

Vispirms es palūdzu, lai viņš gleznu apgriež otrādi. Tagad zeme bija zila, bet debess ruda un grumbuļaina. Sējēja vietā dažiem otas vilcieniem uzzīmēju lielu roku, kas kaisīja zilajā zemē neskaitāmas mazas saules. Bet Gaiļūna sauli mazliet saplacināju, pagarināju un pieliku tai kvieša stiebru. Visu to uzmetu ātri, skices veidā.

Gaiļūns palūkojās sabojātajā audeklā, pakratīja galvu un piegājis nostādīja to atkal pareizā stāvoklī.

— Es nekad negleznošu zilu zemi. Neuzdrošinos. Arī sirdsapziņa neļauj. Mani vienmēr pārsteidz tava brīvā, izaicinošā, varbūt pat apvainojošā izturēšanās pret lietām. Tu arī sauli laikam varētu uzgleznot melnu?

— Ja vajadzēs, gleznošu melnu. Un ņem vērā: kamēr tu nebeigsi būt lietu vergs, tev nekas neiznāks. Pietiek, ka tām vergo vienkārši mirstīgie. Daiļrades process ir gara, mokoša un pastāvīga uzvara pār matēriju. Es, protams, domāju patiesu daiļradi. Bet kas galu galā ir visa cilvēces vēsture? Vai tā nav cīņa, vai tā nav cilvēka cīņa ar dabu, lietām, parādībām? Mākslinieka aicinājums ir palīdzēt cilvēkiem uzvarēt dabu un lietas.

Gaiļūns tagad pateica to, ko biju izlasījis viņa gleznā:

— Es nevaru cīnīties ar dabu. Es to pielūdzu.

— Bet saki — kas varētu būt jaukāks par cīņu ar mīlamu pretinieku?

— Nē, nē, man roka neceļas un nekad necelsies to darīt. Viss, ko redzu, apmulsina mani ar savām krāsām, smaržām, skaņām, savu vispārīgumu, un es tiešām jūtu, ka manas dzīves nepietiks, lai iepazītu sīkāko zemes puteklīti. Vispirms iepazīt un tad — vai nu pakļauties, vai uzvarēt.

— Cīņa tieši ir labākā izzināšana. Ir divas iespējas: uzvarēt vai zaudēt. Kā vienā, tā otrā gadījumā cīņas iznākums būs viens — izziņa. Cilvēks te ne ar ko neriskē.

— Tātad, ja gribi uzgleznot mīļotās meitenes portretu, tev vispirms viņa jānosit?

Ar savu zemniecisko loģiku Gaiļūns mani gluži samulsināja, un es saskaities atcirtu:

— Runa nav par fizisku uzvaru, muļķi! Un to savu zemi tu nekad neuzvelsi kamiešos un neaiznesīsi — Atlantu laiki jau pagājuši.

— Tāpēc jau es to pielūdzu, ka nevaru pacelt, — vienkārši atbildēja Gaiļūns. — Bet iepazīt gribu. Klausies, Rom, — viņš pēkšņi pārgāja uz citu tematu, — kā tu domā — šovasar man ieteic braukt uz neskartajām zemēm. Braucam abi, jā? Iedomājies, cik tur zemes, kādi plašumi... un vagas, kas izzūd bezgalībā ... un nekā vairāk, tikai zeme un cilvēks. Es gribu savām acīm redzēt daudz zemes. Gribu gleznot zemi, braucam, jā?

— Padomāšu, — es teicu, kaut gan uzreiz zināju, ka nebraukšu. Kratīties tūkstošiem kilometru, meklējot neskartās zemes, kad katra sirdī ir tādas neskartās zemes, ko ne tikai cilvēks, bet arī pats velns vēl nav kustinājis? Neredzu jēgas.

— Padomā, Rom, padomā — man būtu ļoti patīkami. Un derīgi. Tevī redzu pār malām kūsājam to, ko manī ne ar uguni nevar atrast. Tu esi pārpilns. Kaut kas no tevis jāpārlej manī.

Gaiļūns sabāza mapē kaut kādus zīmējumus un neatvadījies aizgāja. Viņš nekad nemēdza sasveicināties un atvadīties, vienkārši nāca un gāja. Bet, ja Gaiļūns aiziedams paspiež kādam roku, tas nozīmē, ka šo cilvēku no tā brīža viņš aizmirst. Vienkārši aizmirst — tas viss. Viņam šis cilvēks vairs neeksistē.

Apsēdos uz ķebļa, kas bija notraipīts ar visdažādākajām krāsām, un mēģināju koncentrēties. Tomēr nekas neiznāca. Galvā trakā ātrumā griezās tēvs, Jūlija, Gaiļūns ... Un skaitļi. Bezgalīgs daudzums skaitļu. Reizēm starp tiem pazibēja viena otra pazīstama kombinācija — mājas, telefona, mašīnas numurs, kaut kur izlasīts datums ... Es vēl nespēju apturēt šo skaitļu virpuli, un strādāšanai bija par agru.

Atvilktnē atradu tīru papīra lapu un uzrakstīju Jūlijai otru vēstuli. Skaistu, garu vēstuli. Sākumā biju domājis to parakstīt, bet pēc tam nolēmu, ka vēl par agru, un aizlīmēju aploksni. Biju pārliecināts, ka rīt no rīta Jūlija pirmā skries pie durvīm paņemt pastu.

Pēc tam atcerējos, ka šovakar pie manis pulcējas draugi, kuriem esmu apsolījis nola-sit referātu par kultūras filozofiju. Referāts bija jau gandrīz gatavs, taču dažas vietas vēl vajadzēja precizēt un papildināt. Nolēmu braukt mājās un pāris stundu pastrādāt. Iedams uz durvīm, ar elkoni atsitos pret Gai-ļūna skici, nolamājos un, pēkšņi atcerējies viņa vārdus «kaut kas no tevis jāpārlej manī», atgriezos pie galda, un uz lielas lapas ar ogli uzrakstīju: «Atnāc šovakar pie manis. Astoņos.»

4

Pirmais ieradās jaunais dzejnieks Meškai-tis. Man arvien bija patīkami raudzīties viņa ļoti inteliģentajā sejā, dziļajās un dīvaini ledainajās acīs. Viņa klātbūtne nekad nevienu netraucēja. Viņš mēdza atnākt, apsēsties un klusēt. «Viņš nav šīs pasaules cilvēks,» mēdza teikt par viņu Jūlija. Dažreiz, kad strīds kļuva sevišķi karsts, neizturēja arī Meškaitis. Runāja viņš tikai izsaucieniem. Piemēram: «Sadedzināt! Sadedzināt šo grāmatu!», «Mēslainē šo smērējumu!» vai «Padzīt! Padzīt visu redakciju!». Visdīvainākais bija tas, ka, izmezdams šādus, šķiet, vispārējus izsaucienus, Meškaitis pats palika auksts un vienaldzīgs. Nezinu, kādēļ, bet mūsu pulkā uzskatīja, ka viņš ir ļoti gudrs un daudz lasījis. Ticis līdz trešajam kursam, viņš pameta universitāti, mēģināja šur tur strādāt, bet nekur ilgi nenoturējās. Rakstīja viņš daudz. Meškaiša dzejoļus mēs uzskatījām par ģeniāliem, bet neviens tos nepublicēja, — ģēnijs taču top klusībā.

Tagad dzejnieks eksperimentēja, cenzdamies līdz pilnībai izdibināt lasītāja noskaņojumu un jūtas. Katra dzejoļa raksturošanai viņš deva precīzu apakšvirsrakstu. Piemēram: «Sāpes. Autora noskaņa izraisa lasītājos smieklus.» Vai arī: «Rudens. Autora noskaņa rada lasītājos neapmierinātību.» Vai jūs saprotat, pēc kā dzejnieks tiecās? Un patiešām, kad Meškaitis mums kādu vakaru nolasīja vairākus tādus dzejoļus, mēs smējāmies vai arī bijām neapmierināti. Apbrīnojami, vai ne?

Es nekad neatceros labus dzejoļus. Bet, kad cenšos kaut ko atcerēties, vienmēr uzbāzīgi mācas virsū visādi jambi un trohaji. Tādēļ piedodiet, ka nevaru nodeklamēt nevienu Meš-kaiša dzejoli. Zinu, ka jūs, tāpat kā es, mīlat labu dzeju un, ja gadās kas labāks, norakstāt biezā burtnīcā. Tikko radīsies izdevība, došu jums norakstīt dažus Meškaiša dzejoļus. Starp tiem ir viens, kas man sevišķi patīk. Dažos vārdos dzejoli varētu izteikt apmēram šādi: noslēdzies sevī, es meklēju durvis, lai tiktu ārā, un negribu tās atrast. Velnišķi spēcīgi pateikts — meklēju durvis un negribu tās atrast.

Meškaitis atnesa divsimt gramus kafijas pupiņu un tūlīt apsēdās tās malt. Sabēris pupiņas dzirnaviņās, viņš strauji saburzīja papīru, it kā tas būtu neveiksmīga dzejoļa rokraksts, pastiepa šo vīkšķi man un izmeta savu kārtējo saucienu:

— Uz mēslu kasti!

Nebija iespējams nepaklausīt viņa saucie

nam.

Pēc tam ieradās jaunais aktieris Jozēns, kura dzīves mērķis bija kaut reizi tēlot Hamletu. Viņš jau bija tā iedzīvojies šai lomā, ka mēdza runāt gandrīz tikai Šekspīra vārdiem. Nesen kafejnīcā Jozēns deklamēja slaveno Hamleta monologu. Galvaskausa, protams, mums nebija, un aktieris turēja rokā nesagrieztu citronu. 2ēl, ka jūs tovakar nebijāt kafejnīcā. Man jums jāsaka — vienreizējs skats. Beidzis monologu, Jozēns sakņupa uz galda, viņa pleci raustījās, un mums visiem traki gribējās raudāt. Tas bija mūsu gadsimta, mūsu paaudzes Hamlets. Meškaitis, atceros, skaļāk nekā parasti izsaucās:

— Uz skatuvi!

Diemžēl mēs nevarējām piepildīt šo vēlējumu, kas bija tik pareizs un kvēls. Mums tikai ļoti gribējās raudāt. Bet tad pienāca administrators, pačukstēja kaut ko Jozēnam pie auss un tas paklausīgi, kā mazs, aizvainots bērns aizgāja viņam līdzi. Droši vien ne uz skatuvi.

Vēlāk atnāca divi universitātes studenti. Viņu uzvārdi jums tikpat neko neizteiktu. Mūsu sabiedrībā viņi izturējās ļoti kautrīgi: klausījās, klusēja un bija ļoti pateicīgi, ka laipni atļaujam viņiem nākt saskarē ar tik augstām lietām. Abi kaislīgi meklēja patiesību, un viņu klātbūtnē mēs centāmies spīdēt ar savām zināšanām.

Kā parasti, ar troksni iedrāzās jaunais advokāts Alans Gocvingers, cilvēks ar neizsīkstošu enerģiju, neaizstājams sarunu biedrs.

Alans zināja tūkstošiem anekdotu, prata tās izteiksmīgi stāstīt, bet reiz atzinās, ka arī pats izmēģinot spēkus šajā, viņa vārdiem runājot, nepateicīgajā nozarē. Nepateicīgā tādēļ, ka autors šeit paliek nezināms un nesaņem nekādu honorāru. Pāris reižu, viņa uzaicināti, mēs klausījāmies tiesas prāvas, kurās Gocvin-gers bija aizstāvis. Jums vajadzētu redzēt, cik dedzīgi, ar kādu dziļu pārliecību, labi pazīdams cilvēkus, viņš ved prāvu. Reiz vēroju, ka ne tikai apsūdzēto, bet arī piesēdētājus un pašu tiesnesi bija aizrāvusi Alana vairāk nekā stundu ilgā runa un iziedami tie paspieda viņam roku. Taču kā biju pārsteigts, kad tiesnesis nolasīja spriedumu, kurā Alana aizstāvamam, kādam sīkam zaglim, piesprieda vairākus gadus! Dzirdēju, ka atsveicinādamies Gocvingers tam teica:

— Jūs varējāt dabūt arī vairāk.

Alanam sevišķi patika laulības šķiršanas prāvas. Te, brālīši, atklājas tādas aizkulises, tādas intrigas, tādas psiholoģiskas nianses, tādi zemapziņas labirinti. .. Viņš reizēm šo to pastāstīja, droši vadīdams mūs pa šiem labirintiem, kaut gan vairums no mums vēl gandrīz nezinājām, kas ir sieviete. Viņš stāstīja tā, ka mums aizrāvās elpa. Tikai reizēm man likās, ka Alans ar lielu patiku pārcilā citu netīro veļu. Bet tā viņa darīšana.

Gocvingers lieliski prata franču valodu, pazina — vai vismaz mums šķita, ka pazina, — franču literatūru uri mākslu. Viņa referāts par franču eksistenciālistiem mums bija jauna pasaule. Man sevišķi iespiedās atmiņā kāds citāts no Ivrī: «Nav citas pasaules bez cilvēka pasaules, bez subjektīvās cilvēka pasaules.» Tikai daudz vēlāk man ienāca prātā, ka šāds objekta izkausējums subjektā filozofijas vēsturē nemaz nav jauns un ļoti atgādina mahis-tisko sajūtu kompleksu. Taču vai šai pasaulē ir kas tāds, kas nebūtu kam līdzīgs?

Ieradās Gaiļūns, es viņu iepazīstināju ar draugiem, bet viņš, kā vienmēr, nesasveicinājies atkrita krēslā un izstiepa savas garās kājas. Kafija jau bija uzvārījusies, un es varēju sākt. Mazliet šaubīdamies, uzgriezu mūsu kaimiņa — mūzikas skolotāja Kaminska telefona numuru un lūdzu viņu atnākt uz tasi kafijas. Viņš bija patīkami pārsteigts, labprāt piekrita un nekavējās ierasties, ienākdams brīvi, kā cilvēks, kas mīl sabiedrību un prot iet sabiedrībā.

Mēs sēdējām Jūlijas istabā. Te bija vairāk vietas, bez tam te atradās klavieres un es cerēju pierunāt Kaminski kaut ko nospēlēt. Jūlija atvainojās, ka esot ļoti nogurusi, un, paņēmusi grāmatu, aizgāja uz manu istabu. No Jūlijas acīm redzēju, ka viņa šodien daudz raudājusi un vēl daudz raudās.

Iedzēru malku stipras kafijas un, neskatīdamies savos klausītājos, bez ievada iesāku:

— Šovakar gribu jūs iepazīstināt ar natu-rālistisko kultūras filozofiju. Kā zināt, to nopamatoja un attīstīja ievērojamais vācu filozofs ... ja vēlaties, filozofs ideālists Osvalds Bādlers.

Redzēju, ka mani klausītāji pirmo reizi dzird šo uzvārdu, taču viņi palocīja galvu, apstiprinādami, ka zina. Man bija patīkami, ka viņi nezina.

Jūs neticēsiet, taču šai brīdi ļoti skaidri sajutu, kā izaugu savās un savu draugu acis, Ak jaukā, vārdos neizsakāmā sajūta — pārā kūma apziņa! Tās dēļ vien vērts izvilkt dienas gaismā kaut kādu Bādleru un vairākus vakarus līdz vēlai naktij paspēkoties ar to.

Labi atceros, kā pirmoreiz sastapos ar šo Bādleru. Atšķīru pirmo pagadījušos lappusi un lasīju: «Mūsu pienākums ir vienmēr stāvēt sardzē, bez cerībām, bez iespējām izglābties, mūsu pienākums ir stāvēt, kā stāvēja tas romiešu kareivis, ko atrada mirušu pie Pompe-jas vārtiem, tādēļ ka bija aizmirsts viņu nomainīt pirms Vezuva izvirduma.»

Izlasīju, un man aizrāvās elpa. Ak kungs, neko tamlīdzīgu līdz šim nebiju dzirdējis. Es pat paskatījos apkārt, vai neviens mani neredz ar šādu dārgumu rokās. Neviens mani neredzēja, un es kā īsts zelta meklētājs tūlīt sāku vērtēt savu atradumu un bāzt to vienmēr tukšajās jauna cilvēka kabatās.

Atradums man šķita pārāk liels, lai es viens pats tiktu ar to galā. Jāparāda draugiem. Es nebūtu patiess, ja nepateiktu, ka man jau toreiz glaimoja oriģināla atklājēja slava un manu galvu apstaroja drosmīga domātāja oreols. Iztēlē redzēju draugu apbrīnu un jūsmu un teicu sev: «Pie velna, Rom, tu vari panākt, ka viņi nometas tavā priekšā ceļos. Nu, ja ne tavā, tad tavu zināšanu un drosmes priekšā, bet tas galu galā ir viens un tas pats.»

Jūs droši vien jau būsiet ievērojuši, ka es ne visai augstu vērtēju savus paziņas. Nav tā, ka es tos ne par ko neturētu, nē, — vērtēju draugus tā, kā tie atspoguļo mani. Gluži tāpat, kā saule vērtē savas sistēmas planētas. Kad uz Saules notiek kārtējais izvirdums, tai droši vien diezgan patīkami vērot šī izvirduma atspīdumu, teiksim, uz Mēness. Droši vien patīkami, un mēs ar jums nekā nevaram darīt.

Tā radās mans referāts par naturālistisko kultūras filozofiju.

Taču tas nebija viss. Nepavisam ne viss. Es sapratu to tikai stipri vēlāk, kad Bādlers uzgūlās man ar visu smagumu, bet dzīve, nerēķinādamās ar manu filozofiju, sāpīgi iezvēla pa galvu.

Nedomāju, ka jūs esat sagatavojušies noklausīties visu manu referātu. Bet, ja kādreiz gribēsiet, labprāt došu jums palasīt. Ar tēva rakstāmmašīnu pārrakstīts un kārtīgi sasprausts, tas vēl šodien atrodas mana galda atvilktnē. Lai jūs nemocītu, dažos vārdos varu izstāstīt referāta saturu.

Vispirms izcēlu Bādlera metodi, nosaukdams to par jaunu un drosmīgu. Tā bija metode, ko visvairāk lieto eksaktās zinātnes, un es to nosaucu par astronomiski bioloģiski morfoloģisko. Tad izklāstīju Bādlera uzskatus par vēsturi un kultūru. Vēsturi veido kultūru mija. Un kultūra, pēc Bādlera, ir individuāls organisms, kurš attīstās, bet kura dzīves laiks ir ļoti ierobežots, tātad kultūra ir mirstošs organisms. Līdz šim vēsture pazīst astoņus tādus organismus jeb kultūras: ēģiptiešu, indiešu, babiloniešu, ķīniešu, antīko, arābu, Rietumu jeb, citiem vārdiem sakot, mūsu un maiju tautības kultūru Centrālajā Amerikā. Katra no šīm kultūrām ir pilnīgi patstāvīga, noslēgta un pilnīgi no citām nošķīrusies būtne, kas klausa tikai saviem iekšējiem likumiem. Tātad par kaut kādiem kultūru sakariem nevar būt ne runas. Neviena no tām nesaprot ne vārda, ko ir teikusi vai saka cita.

Atklāti runājot, šī vieta Bādlera mācībā man šķita ļoti aizdomīga, un es uzdrošinājos to pakritizēt, kā ari papildināt ar dabiskās izlases likumu. Ja kultūru uzskata par bioloģisku organismu, tad jābūt konsekventam līdz galam.

Tālāk. Katra kultūra noiet tādu pašu dzīves ceļu kā katrs organisms, kā cilvēks, tas ir, tā dzimst, uzplaukst, nobriest, novīst un, izsmēlusi visas savas būtības iespējas, mirst. Pēdējā kultūras attīstības stadija jeb laikmets, ar ko tā beidz savu vēsturi un aiziet nebūtībā, saucas par civilizāciju. Bādlera metode ļauj ļoti precīzi noteikt, kas gaida, piemēram, mūsu kultūru, kura jau deviņpadsmitā gadsimta sākumā iegāja savā pēdējā posmā — civilizācijā. Nāve. Nebūtība. Mēs dzīvojam pēdējās mūsu kultūras vēstures dienās. Eiropas norietā. Mūsu laikmetā tikai aprobežots romantiķis var nopietni runāt par tādām kultūras parādībām kā māksla, dzeja, izglītība. Cilvēkam neatliek nekas cits kā paklausīt šim nemaldīgajam bioloģiskajam likumam. «Mums jāgrib vēsturiski neizbēgamais vai nav jāgrib nekas,» — lūk, kādu alternatīvu izvirza

Bādlers. Patiesībā tā nav nekāda alternatīva, jo gribēt vēsturiski neizbēgamo nozīmē gribēt savu nāvi, tas ir, pilnīgi neko negribēt.

Referāta beigās izdarīju secinājumu: māksliniekam jāzina, kurp virzās viņa pārstāvētā kultūra. Māksliniekam jāatspoguļo savs laikmets, bet jāatspoguļo caur pārstāvētā kultūras laikmeta prizmu. Tā kā mūsu kultūras tagadējais laikmets ir tās noriets, tad spriediet paši, kādai krāsai jāvalda jūsu paletē.

Atzīšos, biju apmierināts, ka man izdevās tik veikli piekabināt Bādleram atspoguļošanas teoriju.

Ielējis trešo tasi kafijas, laidu apkārt kultūras vēstures shēmu, ko biju uzzīmējis pēc Bādlera: tā bija triju loku spirāle, kuras lielākais loks sākas bezgalībā un apzīmē dievišķo kultūras laikmetu, vidējais — heroisko, bet vismazākais — cilvēcisko. Tas arī noslēdza kultūras vēstures spirāli ar krustiņu un vārdiņu «Finis».

Pirmais sāka runāt aktieris Jozēns, kā parasti, ar Šekspīra vārdiem:

— Būt vai nebūt — tāds ir jautājums!

Un pacēla acis uz griestiem, it kā no turienes vajadzētu nolaisties atbildei.

— Publicēt! Publicēt to!

Jums droši vien jau skaidrs, ka te dzejnieks Meškaitis izmeta savu kārtējo saucienu.

Mūziķis Kaminskis klusēdams pienāca un spēcīgi paspieda man roku, it kā es būtu pats Bādlers.

Abi studenti, nedrīkstēdami ne acu pamirkšķināt, skatījās manī neizsakāmā sajūsmā.

Viņu acīs izlasīju mēmu atvainošanos: piedodiet, ja mēs ko nezinām, tad nezinām arī, kā jautāt.

Iestājās klusums. Maziem malkiem dzēru kafiju un gaidīju. Izstudējis kultūras vēstures shēmu, advokāts Alans Gocvingers nokāsējās, un visu galvas pagriezās uz viņa pusi:

— Man nav skaidri jēdzieni «kultūra» un «civilizācija». Kādēļ par civilizāciju sauc pēdējo kultūras attīstības periodu? Manuprāt, vajadzētu būt tieši otrādi: ar civilizāciju kultūra sākas, nevis beidzas.

Tagad visas galvas pagriezās pret mani:

— Grāmatas autors terminus nepaskaidro. Galu galā tas nav būtisks jautājums. Mums ir svarīgi noskaidrot galveno kultūras attīstības virzienu, šīs attīstības tendenci, noteikt laikmetu, kurā mēs dzīvojam, un izdarīt galvenos secinājumus. Cik var saprast, autors civilizāciju raksturo ar pilsētu kā lielu rūpniecības centru attīstību, vārdu sakot, civilizācija sakrīt ar to sabiedrisko formāciju, ko mēs saucam par kapitālismu. Varu jums citēt autoru: «Civilizācija ir tādās attieksmēs ar kultūru kā mūmija ar ķermeni.»

— Tātad iznāk, ka Homērs, Dante, Petrar-ka. Mikelandželo, Puškins un pat mūsu Done-laitis bija mežoni un varbūt pat cilvēkēdāji? Vai Bādlers nepievieno tabulu, cik kilogramu cilvēka gaļas pusdienās apēda, teiksim, Dante? Tas ir Joti svarīgi, lai noteiktu viņa ģenialitātes pakāpi.

Tādu jautājumu varēja uzdot tikai mans Kolēģis Gaiļūņs. Viņš to ari uzdeva. Abi studenti iespurdzās, bet pēc tam attapās, ka smejas nevietā, un vainīgi apklusa.

Es bridi padomāju, vai vispār vērts uz Gai-ļūna jautājumu atbildēt. Redzēju, ka atbildi nepacietīgi gaida abi studenti, tādēļ runādams skatījos viņos, nevis Gaiļūnā:

— Vēlreiz pasvītroju, ka tas nav būtisks jautājums. Svarīgi noskaidrot pamattenden-ci... Bez tam, biedri Gaiļūn, lūdzu neaizmirst, ka mēs neesam savā ateljē un nevaram jokot.

— Labi, lūdzu piedot. Bet par jokošanu domāju tieši otrādi: mēs varam jokot visur, tikai ne savā ateljē, stāvot pie molberta.

Arī Gaiļūna cienīga piezīme.

Atkal iestājās nepatīkams klusums, ko pēc kāda laika pārtrauca pats Gaiļūns:

— Tad noskaidrosim, kā tu saki, pamatten-denci. Kapitālisms ir tā sabiedriskā formācija, kas aizspiež acis mirstošajai kultūrai un apbedī to. Tātad reizē ar kapitālismu mirst arī kultūra. Vai esmu pareizi sapratis?

Es pamāju ar galvu.

— Bet tā taču velnišķīgi «dziļa» doma! — iesaucās Gaiļūns. — Iznāk, ka mēs jau četrdesmit trešo gadu dzīvojam bez kultūras.. .

Nesapratu, ko mans kolēģis grib teikt, un klusēju.

— Nu jā! Domāju, ka visiem zināms, kad notika Oktobra revolūcija .. .

Es nevarēju neiejaukties:

— Runa ir par Eiropas, nevis par kādas atsevišķas valsts kultūru.

— Vienalga. Varam runāt kaut vai par vi-40

— Žēl. Viņš varētu redzēt, ka viņa par mirstošu uzskatītā kultūra atdzīvojas, bet nomirst kapitālisms. Varu iedomāties, kā vecītis Bādlers ar mazu, savītušu dūrīti noslauka asaru pie viņam tik dārgā kapitālisma kapa, pēc tam, pārgājis mājā, ar savu pravietisko roku ieraksta kalendārā jaunu kultūras miršanas datumu ... Žēl, tiešām žēl, ka viņš apdomājās un iegūlās kapā reizē ar savu tētiņu kapitālismu. Un droši vien apkampa to. Tā tik ir dēla mīlestība, tā tik ir pieķeršanās! Mušu laikos tādas aizkustinošas mīlestības piemēru vairs nav... Jūs, šķiet, esat dzejnieks? — viņš pēkšņi pievērsās Meškaitim.

sas pasaules kultūru. Šodien jau katrs zeņĶis zina, ka ar kapitālismu pasaules vēsture nebeidzas. To jau dzīve pierādījusi. Vai tavs Bādlers vēl dzīvs?

Es pakratīju galvu.

— Iedrošinos tā saukties ...

— Lūk, jums šekspīrisks sižets! Bet vispār — vecītis Bādlers bija konsekvents cilvēks un rīkojās kā īsts filozofs — saskaņā ar alternatīvu: ja tu nemirsi, tad miršu es. Skaisti, tieši pēc viņa astronomiski bioloģiski morfoloģiskās metodes ... Vai ir kādi jautājumi?

Gaiļūns pārņēma sarunas vadību. Tas mani kaitināja, un es nolēmu iejaukties:

— Runa bija par kultūru kā par ļoti patstāvīgu organismu, kam ir savi, tikai tam piemītoši attīstības likumi. Visi tavi pūliņi pakļaut kultūras procesu sabiedrības un ražošanas attīstības likumiem ir ne vairāk, ne mazāk kā vulgārais materiālisms.

— O sarieta simplicitas! Vai tad es konstatēju būtisko sakaru starp sabiedriskām formācijām un kultūru? Piedodiet, bet ko tad domā cienījamais Bādlers, runādams par civilizāciju kā par pēdējo novecojušās kultūras miršanas dienu un pats raksturodams šo civilizāciju ar pilsētu un lielu rūpniecības centru attīstīšanos? Pirms dažām minūtēm tu pats teici: civilizācija sakrīt ar to sabiedrisko formāciju, ko mēs saucam par kapitālismu. Piedodiet, kolēģi, es mīlu godīgu disputu. Galu galā kas tad vispār ir kultūra, kas ir civilizācija, šī pēdējā kultūras dzīves diena? Vai tad tā ir tikai literatūra, māksla, mūzika? Vai tad tikai mēs te esam kultūras pārstāvji, tās radītāji un tātad vienīgie kulturālie, civilizētie cilvēki? Piedodiet! Tas ir vismaz nekautrīgi. Piedodiet, vai tad jūs necitējāt Bādleru, kad runājāt par kultūras būtības iespējām, tās saturu, uzsvērdams, ka kultūras izpausmes formas var būt ļoti dažādas? Un turpat jūs pieskaitījāt pie kultūras tādas sabiedriskas parādības kā nācija, reliģija, literatūra, māksla, zinātne, valsts iekārtas forma ... Mani nebūt neapmierina tāds kultūras raksturojums, taču, ja jūs esat gatavs nodot savu skolotāju, lai notiek, esmu gatavs viņu aizstāvēt.

Pie velna, nebiju domājis, ka Gaiļūns tā prot strīdēties! Un vispār nožēloju, ka esmu viņu aicinājis. Vakars jau bija sabojāts. Ļaunākais, ka neviens no maniem klausītājiem tā arī neatvēra muti. Vai nu viņi nebija nekā no mana referāta sapratuši, vai arī, nepazīdami Gaiļūnu, uzskatīja viņu par nopietnu un

bīstamu spēku un neiedrošinājās ar viņu strīdēties.

Un Gaiļūns runāja viens:

— Nepatīk man šis . . . sieviešu mūsu vidū nav... šis ideālistiskais mēsls. Nav manam degunam. Diezgan esmu saodies visādu smaku laukos, ganos iedams . ..

— Tas ir redzams! — izaicinoši teica mūziķis Kaminskis.

Gaiļūns nosarka:

— Man jums jāsaka, cienījamais biedri, ka visstiprāk smird cūku mēsli. Tie nav mani vārdi, bet ļaujiet citēt arī man, kaut gan no cita avota. Tātad, es saku, nepatīk man šī nāves, drupu un deguma smaka. Arī tava shēma, Rom. Atnāk kultūra no bezgalības kā dieva rokas palaista raķete, apriņķo trīs reizes ap Zemi —-un tas viss. Punkts. Krustiņš. Finis. Atliek tikai uzrakstīt anno domini un precīzu kultūras nāves datumu.

— «Nāve ir eksistences veids, ko cilvēks pieņem jau ar pašu savas dzimšanas faktu,» — es nocitēju, kaut gan ne visai atbilstoši tematam.

— Tad nevajadzēja dzimt. Taču jau tad, kad vecmāte pārsēja tev nabu, tu iebrēcies pilnā kaklā, vēstīdams pasaulei, ka esi piedzimis. Mums tagad, tā sacīt, drusciņ pāri divdesmitiem! Kur radusies šī pārsātinātība, šis nogurums, kur radies šis, atkal jūsu vārdiem runājot, totālais pesimisms? .. .

— «Optimisms — tas ir gļēvums,» — atkal nocitēju Bādleru.

Man kļuva mazliet karsts, krūtīs radās

43

dīvaini salds un baisms tukšums, kā tas notiek vienmēr, kad tuvojies vissvarīgākajam. Bet mēs tuvojāmies, tagad jau neatturami tuvojāmies vissvarīgākajam. Kaut arī Alans bija uz brīdi pievērsis mūsu sarunu nebūtiskām terminoloģijas neskaidrībām, Gaiļūns skaidri samanīja, kur ož pēc cepeša, un ar savu smagnējo zemnieka loģiku tuvojās tam, piespiezdams mani pamazām atklāt visas kārtis un parādīt to īsto krāsu. Tagad zināju, ka manās rokās ir tikai melnas kārtis, bet ar vienas krāsas kārtīm neko daudz nevinnēsi. Tikai melnas kārtis. Vienu no tām es jau izspēlēju: optimisms — tas ir gļēvums. Zināju, droši zināju, ka mana kārts tiks sista, tomēr to izspēlēju. Man patīk risks. Riskē tikai jauni un drosmīgi cilvēki.

Gaiļūna mierīgā balss tagad mazliet drebēja:

— Vai tiešām tu domā, ka visi tie, kas iznesa vēsturi uz saviem pleciem, bija gļēvuļi? Gan Galilejs, gan Džordāno Bruno, gan . . . gan ... — Man bija patīkami, ka Gaiļūns aprāvās, ka viņam vienkārši pietrūka vārdu. Varēju pateikt viņam priekšā, krietnu pusstundu varēju skaitīt diženus vārdus, atkal paspīdēdams ar savām enciklopēdiskajām zināšanām.

Bet Gaiļūns attapās:

— Vai tad tie, kas stāvēja pie Komunāru sienas, cīnījās revolūcijas un pilsoņu kara frontēs, nu, vārdu sakot, tu jau pats zini, — vai tie bija gļēvuļi? Atbildi: jā vai nē?

— Nebija.

— Bet optimisti viņi bija?

Es klusēju, un Gaiļūns atbildēja manā vietā:

— Bija. Tie bija vislielākie optimisti un visgaišākie cilvēki. Ja pasaulē nebūtu nekā vairāk, mums tomēr pietiktu viņu gaismas. Negribu skaisti runāt. Bet tu centies runāt skaisti un, galvenais, ne tā kā citi cilvēki. Kādēļ? — ļoti nopietni jautāja Gaiļūns.

Es sakodu zobus un izmetu pēdējo kārti:

— Labi. Vai tad tu neredzi, kāda Vezuva pakājē mēs dzīvojam? Un tā nav mūsu vaina. Mēs nevarējām brīvi izvēlēties laiku un vietu. Mūsu paaudze, kā tas romiešu sargkareivis, nostādīta vulkāna pakājē, un mēs nezinām, kad notiks izvirdums.

— Bet varbūt nenotiks? Un, ja arī notiktu, tev ar savām krūtīm jāaiztur degošā lava un jāizglābj pilsēta. Tādēļ tu arī esi nostādīts sardzē. Ak tev bail, tu gribi dzīvot, par katru cenu izglābt savu ādu un tādēļ negribi sardzē stāvēt? Nebiju domājis, ka esi tāds gļēvulis, kaut arī neesi optimists. Ir gan drosme: aizbāzt ausis, aizmiegt acis un murmināt: «Ak, es miršu, es iešu bojā! Punkts. Krustiņš. Finis.»

— Aizturēt! Ar krūtīm aizsegt Vezuva krāteri! Vai tiešām tu pats nesaproti, ka sen jau pagājuši tie laiki, kad viens kareivis pie Termopilām varēja aizturēt veselu armiju? Termopilas nekad vairs neatkārtosies, tāpat kā Herakla varoņdarbi.

— Kādēļ viens? Cilvēks nekad nav bijis viens, bet mūsu dienās, lai kā gribētu, tas neatradīs vietu, kur varētu būt gluži viens. Nē, tu nekad nebūsi viens. Esi tu, esmu es, ir, lūk, dzejnieks ... Mēs vismaz varam cerēt, ka mūsu varoņdarbs tiks apdziedāts. Vai pareizi? — viņš atkal nez kādēļ griezās pie Meškaiša. Varbūt tādēļ, ka sēdēja blakus.

Es ievēroju, kā iezibējās mūsu mazā drauga dīvaini ledainās acis. Droši vien, ja Gaiļūns nebūtu bijis tik liels, bet dzejnieks Meškai-tis — tik mazs un sīks (domāju nevis garīgo, bet fizisko sīkumu), droši vien viņš iesauktos:

— Pa purnu viņam! Pa purnu!

Bet Meškaitis klusēja. Tad Gaiļūns piecēlās, pienāca man klāt — tuvu, ļoti tuvu — un, skatīdamies tieši man acīs, pateica klusu, it kā istabā būtu tikai mēs divi:

— Bet galvenais, Rom, ir tas, ka tu gribi būt oriģināls. Ne velti tu referāta beigās jautāji — kādai krāsai jāvalda mūsu paletē. Tu esi ietērpies Bādlerā ar viņa pesimismu, tāpat kā septiņpadsmit gadu veca meitene uzvelk kājās melnas zeķes. Oriģināli, drosmīgi un laikam moderni. Tikai nezinu, vai uz ilgu laiku.

Tā jau es domāju. Zināju, ka Gaiļūns noteikti nonāks līdz šai vietai. Zināju un tomēr stipri nosarku. Saprotiet, nevarēju dot viņam pa purnu, bet vēl mazāk varēju atzīties, ka viņam kaut kur tomēr taisnība. Neatlaidīgi atvairīju šo domu, kratījos no tās vaļā, un manī auga dīvaina spītība. Iedomājieties, melnas zeķes! Palete, draugs mīļais, nav zeķes.

Bet vispār — mēs vēl paskatīsimies.

Tēvs staigā īgns un dusmīgs, katrā izdevīgā gadījumā lādēdams likumus un cilvēkus, kas tos izdomājuši.

— Birokrāti! Formālisti! Bet šķiet kulturāli cilvēki... Izrādās, nav tik viegli nosaukt meiteni viņas īstajā uzvārdā.

Jūlija staigā noraudājusies. Šonakt dzirdēju, kā viņa aiz sienas grozījās, nevarēdama aizmigt, kā piecēlusies atvēra logu un tik smagi nopūtās tveicīgajā jūnija naktī, ka pat mana sirds, kam sveša katra līdzjūtība, savādi salēcās krūtīs. Ļoti gribēju piecelties un pabūt blakus Jūlijai. Bet mēs vairs nebijām brālis un māsa, un abi vēl nezinājām, kas mēs vēlētos būt.

Savādi, vai ne?

Gandrīz divdesmit gadus mums viss bija skaidrs. Mēs ļoti labi pratām brāļa un māsas lomu, bet, ja ko nepratām, tomēr bija viegli un vienkārši. Viss nokārtojās pats no sevis. Neatceros, ka būtu kādreiz speciāli domājis, kā man jārunā un jāizturas pret Jūliju. Tā tik vēl trūka. It kā nebūtu par ko domāt. Bet tagad man noteikti jāpadomā.

Jūlija bija laba māsa. Sirsnīga, atklāta, nebija arī muļķe. Ne tāda kā daudzas citas meitenes. Ar viņu varēja runāt par visu. Bet, ja viņa kaut ko nesaprata, tad bija redzams, ka visiem spēkiem cenšas saprast. Un tas atdarīja sirdi.

Jūlija bija vienīgā sieviete mūsu mājā. Tikai nedomājiet, ka viņai bija jāveic kalpones pienākumi. Dzīvokli uzkopt un pusdienas vārīt nāca krustmāte Anastasija. Mēs tā viņu arī saucām — krustmāte. Vakariņas un brokastis gatavojām paši. Visbiežāk, protams, Jūlija. Es vēlētos, kaut jūs redzētu viņu rosāmies.

Jūlija kaut kā vērta siltākas manas attiecības ar tēvu, kuras jau vairākus gadus nemitīgi pasliktinās. Nekā nevarējām darīt — ne es, ne tēvs. Vezums bija iekustējies, un, ja mēs vēl nebijām pateikuši viens otram visriebīgākos vārdus, tad tikai tādēļ, ka mums bija Jūlija.

Es saku: bija. Vai tad tagad viņas nav?

Gan ir, gan nav. Pagaidām vēl neko nevaru pateikt.

Es gribētu, lai Jūlija paliek. Paliek — es nedomāju mūsu dzīvokli un ģimeni, bet daudz vairāk. Varbūt tādēļ arī rakstīju viņai tās divas vēstules. Un rakstīšu vēl. Jūtu, ka šīs vēstules viņai šobrīd daudz palīdz. Ne tikai viņai, bet arī man.

Tēvam ir vieglāk. Viņš tikai izpilda nelielu formalitāti — pasaka cilvēkam viņa īsto uzvārdu, kuru visu laiku zinājis. Atdod, tā sakot, likumīgās tiesības. Viņam viegli teikt: «Ceru, ka jūsu attiecības nemainīsies.»

Bet tās jau ir mainījušās. Mainījušās no tā brīža, kad mēs visu uzzinājām un bijām spiesti ticēt. Arvien retāk uztveru Jūlijas skatienu, viņa tagad visu dara citādi, arī viņas balss nav vairs agrākā.

Mēs peldējām pa lielu upi uz viena plosta, un mūsu pasaule, kas peldēja līdz ar mums,

bija viena un tā pati. Piepeši mūsu plosts pāršķēlās uz pusēm, un mēs trakā ātrumā attālināmies viens no otra. Un mēs nevaram salipināt to, kas pāršķēlies. Mums jāpārceļas uz citu plostu un jāiepazlst tur jauna pasaule, varbūt vēl skaistāka, vēl interesantāka. Vai izdosies pārcelties, vai vienu nesatvers stiprā straume un neaiznesis tur, kur vairs nekad viens otru neatradīsim?

Aizveru acis un cenšos domāt par Jūliju — savu māsu. Lūk, mēs abi, slēpdamies no tēva, skrējām uz kino, un mums liekas, ka darām kaut ko ļoti sliktu un tādēļ interesantu ... Lūk, es dejoju ar Jūliju viņas skolas zālē, un viņa, dejā aizrāvusies, ir tik viegliņa, ka liekas — tūlīt, tūlīt pacelsies gaisā ... Lūk, mēs guļam pludmalē, un mums garām plūst kūtrā un smagā, it kā ar dzīvsudrabu pielietā upe. Un saule spīd tik spoži, ka nevaram valdīt smieklus. Un mēs metamies ūdenī apdzēst šos smieklus un vēlreiz pārliecināties, ka cilvēkam iespējams ar kājām nesniegt zemi...

Savādi, bet viss, ko tagad redzu pagātnē, nav vairs agrākā pagātne. Šodienas zināšanas prožektora gaismā tā it kā kļuvusi par tagadni, pienākusi tuvāk, un es no jauna pārdzīvoju visu, ko atceros, bet pārdzīvoju, vairs nebūdams Jūlijas brālis. Man liekas, ka tas es nekad arī neesmu bijis. Tikai cilvēkiem bija ērtāk saukt mūs par brāli un māsu.

Atceros, ka pirms kāda pusgada es, kaut ko meklēdams, pavēru vannas istabas durvis un ātri tās atkal aizvēru. Vannā zem sudrabainajiem dušas vizuļiem stāvēja Jūlija.

49

4 — J. Marcinkevičs

Ūdens, acīm redzot, bija auksts, un viņa drebēja, spiezdama rokas pie krūtīm, it kā saturēdama sirdi, lai tā neizlec ārā. Ja jūs gribat kaut aptuveni iedomāties, ko es redzēju, tad izejiet dārzā pēc ražena pavasara nakts lietus. Izejiet, saulei lecot, pastiepieties uz pirkstgaliem pie ābeles zariņa un labi ieskatieties lielā lietus lāsē baltajā zieda kausiņā. Ieskatieties labi. Un nepakustiniet zaru un aizturiet elpu, jo citādi brīnišķīgais redzējums zudīs.

Tas, ko es redzēju, ilga tikai vienu mirkli. Bet arī tā pietika. Jūlija nezināja, ka viņas auguma noslēpums nav vairs tikai viņas noslēpums. Es sāku uzmanīgāk un ilgāk raudzīties viņā.

— Ko tu tā skaties? — atceros, reiz Jūlija apmulsusi jautāja.

— Zini, tu kļūsti velnišķīgi skaista, un es apskaužu to, kas pirmais to ievēros.

Jūlija nosarka un pieskrējusi sāka dauzīt ar mazajām dūrītēm man pa muguru.

Tagad es jau zināju: ja kādreiz gleznošu sievietes, tad vienmēr gleznošu tikai Jūliju.

Jūlija pārnesa mājās jaunu pasi, kas vēlreiz apliecināja, ka viņa nav mana māsa. Par godu tam mēs ēdām ģimenes pusdienas un izdzērām pudeli vīna. Tēvs izskatījās brašs un svinīgs. Viņš teica:

— Bērniņ, atceries, ka tev ir tēvs.

Jūlijas acis pieplūda asarām, bet viņa valdījās un centās pasmaidīt.

— Kamēr nebeigsi mācīties un nesāksi strādāt, tu no šīs mājas nekur neaiziesi.

Jūlija neko neteica, tikai palocīja galvu.

— Es ļoti gribēju aizstāt tev tēvu. Bet viņš bija pārāk liels cilvēks, lai varētu viņu aizstāt.

Mēs klusējām, un tēvs runāja viens pats:

— Nezinu, vai rīkojos pareizi, pateikdams patiesību. Bet es nevarēju nomirt, to nepateicis. Tagad jūs vairs neesat mazi un visu zināt. Es varu arī aiziet.

Ievēroju, ka tēvs arvien biežāk un biežāk piemin nāvi. Neteikšu, ka arī es dažkārt nedomātu par to. Taču tagad jau zinu, ka tāpēc nekas nemainās.

Jūlija posās uz skolu, kur vajadzēja notikt izlaiduma svinībām. Tēvs pēc pusdienām jutās slikti un atgūlās. Viņš lūdza mani:

— Aizej Jūlijai līdzi... Saproti, tāda diena — un neviena tuvinieka ...

Jūlija uzvilka baltu tērpu un pirmo reizi uzāva kurpes ar augstiem papēžiem. Viņa tās bija uzāvusi jau iepriekšējā vakarā, mācīdamās ar tām staigāt. Tad es teicu:

— Tev nekas nav jāmācās. Tev viss izdodas pats no sevis. Un izdodas labi.

— Redzēsi, es vēl paklupšu, kāpjot uz skatuves. Un tādā svinīgā brīdī...

Man vienmēr patīk iet kopā ar Jūliju uz skolu. Uz to pašu, ko arī es esmu beidzis. Pirms dažiem gadiem vēl gājām uz skolu abi. Es labi atceros, kā Jūlija tipināja man blakus sīkiem solīšiem un mūžīgi vaimanāja:

4*

51

— Ai, kaut tikai šodien neizsauktu! Ai, kaut neizvilktu to biļeti! ...

Un tai dienā skolotāji noteikti viņu izsauca. Un Jūlija atbildēja labi.

— Zini, — jau nākot uz mājām, viņa stāstīja. — Ja kaut ko ļoti gribi, tad vajag domāt un runāt gluži otrādi — ka negribi, ka baidies ... kaut ari sirds dziļumos ir gribi, ir nebaidies. Saprati? Un tad noteikti iznāk tā, kā tu gribi.

Nevaru lielīties, ka labi pazīstu sievietes. Es vienmēr viņu klātbūtnē ļoti kautrējos, sarkstu gluži bez vajadzības un liekos daudz muļķīgāks, nekā patiesībā esmu. Tādēļ netaisos strīdēties, taču šī Jūlijas filozofija, manuprāt, ir īsti sievišķīga.

Pašlaik Jūlija soļoja man blakus nopietna, svinīga un nemaz nevaimanāja. Šoreiz viņu vajadzētu gleznot ar divām krāsām: melni mati, balta lenta, balta kleita un melnas lakādas kurpes. Ja nebūtu melno matu un melno kurpju, varētu domāt, ka cilvēka nemaz nav. Un tas mani mulsināja — es nejutu, ka Jūlija iet blakus. Būtu labāk, ja viņa vaimanātu.

Pat pēc daudziem gadiem apciemojot savu bijušo skolu, atradīsiet tajā kaut ko ļoti dārgu un smeldzīgi pazīstamu. Teiksim, kaut vai to traipu griestos, kas jums vienmēr atgādināja Eiropas karti. Tas nekas, ka griesti pēc tam daudzreiz krāsoti un traipa sen vairs nav, — jūs tomēr to redzat. Gribu teikt — redzat citām acīm, jo, kā zināt, cilvēkam ir ļoti daudz acu un mums tikai pirmajā mirklī liekas, ka ir divas vien.

Bet es vēl biju jauns un nedzīvoju no atmiņām, tādēļ neskatījos griestos, meklēdams pazīstamo traipu. Zālē sēdēja daudz cilvēku. Vajadzēja sasveicināties ar Jūlijas biedrenēm un viņu vecākiem, un man nebija laika atcerēties savas skolas gaitas. Ieraudzījis citu rokās ziedu pušķus, laikus attapos un pirms svinību sākuma steidzīgi aizgāju. Es saku laikus, jo vēlāk būtu bijis par vēlu.

Nedomājiet, ka ir viegli atrast ziedus, kad tie jums tiešām vajadzīgi. Bez tam es labi nezināju, kur šai laikā var puķes dabūt. Neziņā skraidīju no ielas ielā un biju jau gandrīz atmetis cerības, kad pamanīju apstājamies brīvu taksometru, uz kuru gāja kāds vecs cilvēks ar vēl vecāku portfeli. Labi, ka šoferis bija jauns puisis un mani saprata. Es teicu:

— Puķes! Man vajag puķu.

Un mēs atstājām veco vīru, visai nikni lamājot mūsdienu jaunatni. Redzēju, ka šoferis ir pašu cilvēks, tādēļ teicu:

— Man nepatīk veci ļaudis. Viņi domā, ka man tiem jāparāda cieņa tādēļ vien, ka viņi ir veci.

Šoferis neko neatbildēja, tomēr mēs drīz dabūjām ziedus — lielu, svaigu balto ceriņu pušķi.

Kad aizelsies ieskrēju zālē un uzmeklēju Jūliju, viņa jau turēja rokās gatavības apliecību. Turēja to uzmanīgi, ļoti baidīdamās notraipīt, kaut gan, lieku galvu ķīlā, viņa tobrīd bija tīrāka par papīra lapu viņas rokās. Apsveicu Jūliju un pasniedzu viņai ceriņu pušķi;

viņa kļuva ļoti priecīga un tūlīt iegremdēja ceriņos deguntiņu, lūpas un visu seju. Tagad viņa tiešām aizmirsa papīra lapu un priecājās par ziediem daudz vairāk nekā par gatavības apliecību.

No sākuma biju domājis Jūliju noskūpstīt, kā tādos gadījumos parasts. Bet nevarēju. Tas ir, es gribu teikt, ka vairs nevarēju.

Jūlija pieliecās man pie auss un, kutinādama seju ar saviem matiem, čukstēja:

— Zini, šodien man ļoti gribējās saņemt ziedus. Tādēļ, iedama kopā ar tevi, domās visu laiku atkārtoju: ai, kā es negribu puķes! Ai, kā es negribu puķes! Man tiešām nepatīk puķes ... Redzi, tādēļ tagad man ir ziedi. Kad tā runā, tad vienmēr iznāk, kā gribi.

Un viņa klusu iesmējās.

Nodomāju, ka būtu bijis daudz labāk, ja, mums ejot uz skolu, Jūlija kaut reizi būtu skaļi ievaidējusies: ai, kā man nepatīk puķes! Pirmkārt, mans krekls tagad nebūtu pielipis pie muguras, otrkārt, tas vecais vīrs nebūtu lamājis mūsdienu jaunatni, treškārt...

Arī es klusu iesmējos.

Jūlija saņēma manu roku un spēcīgi paspieda.

— Tagad klausīsimies, — viņa čukstēja un parādīja ar acīm uz skatuvi.

Domāju, ka jūs esat izglītots cilvēks, tātad beidzis vidusskolu un zināt, ko un kā runā, izsniedzot gatavības apliecības. Ak jūs saraucat pieri un pūlaties atcerēties? Nekas neiznāks. Tādas runas ir kā vieglā mūzika: klausies — liekas patīkami, aizej — nezini, ko esi

klausījies. Pamatmelodiju varu jums atgādināt, un tā skan apmēram šādi: tagad jūs izejat dzīvē ... jūsu priekšā paveras visi ceļi... nenomaldieties... lecošā saule apspīd jūsu jaunās sejas ... nesadedziet... rozēm ir ērkšķi... nesadurieties... Nu, lūk, jūs arī atcerējāties. Bet kādēļ jūs smaidāt? Kā gribat, taču ļaujiet atgādināt, ka pirms dažiem vai vairākiem gadiem, kad tādas runas tika teiktas jums, jūs sažņaudzāt rokas un ar lielām pūlēm norijāt asaru kamolu. Jā, jā, neliedzieties.

Gribēju pateikt Jūlijai kaut ko ļoti labu, bet ilgi nezināju, ko. Beidzot izšķīros:

— Nu, lūk, arī tu izej ...

Pie velna, daudz netrūka, ka būtu pateicis: dzīvē.

Mēs sēdējām pie sienas, un orķestris tukšajā zālē spēlēja «Skolas valsi».

— Nevajag, — teica Jūlija. — Iesim labāk dejot.

Un mēs sākām «Skolas valsi».

Pēc tam Jūliju uzlūdza uz deju viņas klases biedrs — izstīdzējis puisis ar ļoti garu, ļoti izbrīnījušos un ļoti piņņainu seju. Vincs — tāds, liekas, bija viņa vārds — divas trīs reizes bija apciemojis Jūliju mājās. Nolēmu iziet pagalmā uzsmēķēt, bet durvīs mani aizturēja vecā angļu valodas skolotāja, kas vienmēr visu saprata pati pēdējā. Un tūlīt aizmirsa.

— Tad jūs esat Jūlijas brālis?

Nesapratu, kādēļ viņa tik aizdomīgi manī

skatās, tādēļ atbildēju:

55

— Nē. Līgavainis.

Skolotāja paraustīja plecus, redzams, jau aizmirsusi savu jautājumu, un aizgāja, murminādama: «Līgavainis ... Līgavainis.»

Redzēju, ka, izrunādama šo vārdu, viņa sapņaini smaidīja.

Sēdēju zem lielas, vecas kļavas, smēķēju un raudzījos uz pilsētu. Bija silts, kluss vakars, virs pilsētas cēlās viegls dūmu un putekļu mākonis, nesdams sev līdzi uz debesīm ielu troksni un tālas ļaužu balsis.

Piepeši izdzirdu Jūlijas balsi:

— Vmc, kādēļ tu neparaksti savas vēstules?

— Kādas vēstules? — ļoti brīnījās Vincs.

Viņi abi stāvēja kaut kur gluži tuvu, bet

varbūt vakars bija tik kluss, ka parastie mēri nederēja.

— Tad tas nebiji tu ... — jutu Jūlijas balsī gan prieku, gan vilšanos. Pēc tam viņa pavisam citādā balsī teica:

— Iesim labāk zālē.

Es vēl mazliet pasēdēju, tad gāju viņiem pakaļ.

Tikko parādījos zālē, Jūlija tūlīt atstāja Vincu un pieskrēja man klāt. Mēs vēl nodejojām divas vai trīs dejas, tad viņa ierosināja:

— Ejam projām, Rom! Jā?

Ceriņu pušķi viņa paņēma līdzi.

Mēs nokāpām no kalna, un Jūlija pagriezās uz stacijas pusi.

— Pastaigāsimies, — viņa teica.

Es saņēmu Jūliju zem rokas, viņa nodrebēja un izslējās. Retie garāmgājēji skatījās uz mums, smaidīja un bija laimīgi, jo viņi neko nezināja.

Sākās stacijas rajons, lokomotīvju svilpieni kļuva skaļāki, un es jutu sāpīgas tālu ceļu ilgas. Braukt, braukt, vienalga, kurp, braukt un neko nezināt.

Jūlija viegli atbrīvojās no manas rokas un paātrināja soli — viņa tagad gandrīz skrēja. Es neko nesapratu. Domāju, ka viņa atgriezīsies. Bet Jūlija apstājās, piespiedās ar visu augumu pie liepas un ļoti saudzīgi noglāstīja tās stumbru. Kad piegāju, viņa jau sēdēja uz ietves, kājas izstiepusi, muguru atbalstījusi pret liepu, un smaidīja.

— Jūlij, — es saucu, un manu balsi pārkliedza skaļš lokomotīves svilpiens.

— Tss! — viņa pielika pirkstu pie lūpām un vēl gaišāk pasmaidīja.

Un lokomotīves klusēja, un es vairs negribēju nekur braukt.

Pēc tam Jūlija piecēlās un pati paņēma mani zem rokas.

— Tagad varam iet mājās.

Un mēs gājām.

Ziedu pušķi Jūlija bija atstājusi pie liepas.

Mēs jau kāpām otrajā stāvā, kad es piepeši pateicu:

— Jūlij, es rakstīju tās divas vēstules ...

Jūlija kāpa pa priekšu, un man iešāvās

prātā, ka viņa aizskries, sapratusi, ko es pateicu. Bet viņa apstājās un pagriezās tik spēji, ka man uzreiz kļuva skaidrs: viņa visu laiku bija domājusi par šīm vēstulēm, domājusi un gaidījusi atbildi. Ar vienu lēcienu pārlēcu trim pakāpieniem, un tagad mēs abi stāvējām blakus.

Jūlijas acis bija tik lielas, ka viņa mani vairs neredzēja. Kā akla viņa izstiepa abas rokas, saņēma manu galvu un skatījās tik ilgi, kamēr mani ieraudzīja. Tad es arī noskūpstīju Jūliju.

Bieži biju skūpstījis viņu dažādos gadījumos, bet šis skūpsts bija pavisam kas cits. Jūlija pirmā to sajuta, atlaida manu galvu un aizskrēja. Es vēl paguvu ieraudzīt viņas lielās acis, prieku un bailes tajās.

Pēc tam nokāpu pagalmā un apsēdos uz akmens.

Zinu, jūs neticēsiet, bet es tiešām dzirdēju muziķu. Neesmu jau tik slikts, ka nespētu sadzirdēt īstu muziķu.

Otrā daļa

.

1

Stāvēju, atspiedies pret durvju aplodu, un smēķēju. Bija pats jūlija sākums, kautrais jūnija zaļums pārvērtās nopietnā, raženā vasarā. Visi priekšmeti tālumā šķita nereāli un virmoja pusdienas saulē, it kā nepacietīgi gaidīdami, kad gan sāksies lielais vasaras noslēpums. Tie nesaprata, ka noslēpums ir liels tikai tad, kad tas tuvojas. Bet, iekritis cilvēkiem klēpī, tas vienmēr atstāj vai nu lielu zināšanas prieku, vai lielu vilšanos.

Kādēļ viss dzīvais tā tiecas zināt? Bet varbūt zināšana ir galvenā esamības izpausmes forma — un tātad šī priede, šī ar visām lapiņām domājošā gundega, šis akmens zina, ka tas eksistē? Man ir ļoti svarīgi to noskaidrot, jo gribu uzgleznot šo akmeni tā, lai paskatījies jūs uzreiz pateiktu: šis akmens pazīst mani, un es pazīstu to.

Jūs varat teikt: glezno tā, kā redzi. Labi, es redzu akmeni dzīvu; ja vien man izdosies, arī uzgleznošu to dzīvu. Taču tad norunāsim, ka jūs nebūsiet dusmīgi un nebrīnīsieties, ja akmens smiesies par jums un jūsu zināšanu.

59

Vispirms tas, protams, smiesies pats par sevi, jo nevar smieties par citiem, nesmeļoties reizē arī par sevi.

Ak, tas viss tikai nieki, kas traucē man strādāt. Es vienīgais no visas grupas vēl neesmu uzrādījis diplomdarba skici, un mani pamazām jau sāk šad tad pieminēt. Mēģināju uzmest uz audekla savu nelaimīgo skaitļu triptihu. Pirmā triptiha daļa saucas «Neizzinātā bezgalība», otrā, centrālā, — «Vieninieks» un trešā — «Izzinātie miljoni». Pirmajā daļā gribēju attēlot bezgalīgu skaitļu, tas ir, krāsu haosu, fantastisku un neizprotamu kustību, kurā nav organizējoša pamata, nav nevienas dominējošas krāsas. Otrajā triptiha daļā centrā nostājas divas krāsas: melns un balts. Noliegdamas viena otru, tās rada viengabalainu un organizējošu elementu, to pamatu, to vieninieku, no kura arī sākas skaitļu pazīšana. Trešā daļa — neiedomājami krāsains un kustīgs spektrs, kam ir kustības cēlonis un mērķis, kurš izpaužas visdažādākajās skaitļu, tas ir, krāsu kombinācijās. Organizējošais pamats šeit bija zināšana, tas baltās un melnās krāsas vieninieks, kas caururbj neaptveramo krāsu spektru, kā caururbj apziņu pirmā doma. Varbūt jūsu izziņas mērķis ir «divreiz divi — četri» un beidzas ar šo krāsu summu, no kuras kāda cita cilvēka izziņa tikai sākas. Tātad gleznai vajadzēja būt vispārējai.

Ilgi mocījos, kamēr man izdevās ar krāsām izteikt kustību, ritmu. Taču uzreiz sadūros ar citu nepārvaramu šķērsli — man trūka telpas.

Arvien palielināju un palielināju gleznas apmērus, līdz beidzot sapratu, ka bezgalību nekad rāmī neietveršu. Tad es noliku otu.

Par manu darbu ļoti interesējās Gaiļūns. Pēc tam kad es nogādāju savu triptihu mūsu ateljē, Gaiļūns bieži stāvēja pie tā un kasīja pakausi. Reiz viņš teica:

— Zini, bez elektronu skaitļojamās mašīnas te nekā neizdarīsi.

Ne mašīna man bija vajadzīga, bet telpa. Kaut būtu iespējams izraut priedi un veidot gleznu uz bezgalīgā zilās debess juma! Tad es parādītu, ka cilvēka smadzenes spēj vairāk par visām mašīnām kopā.

Dzejnieks Meškaitis ilgi skatījās manā skicē, kaut ko visu laiku atzīmēdams savā bloknotā. Pēc tam viņš izsaucās:

— Uz Luvru! Uz Luvru!

Un tas bija mans vienīgais mierinājums.

Mākslinieks Navickis nejauši atrada mani sēžam pie triptiha un domājam. Viņš ļoti nopietni uzklausīja manas šaubas, apsēdās un ilgi berzēja rokas, it kā sildīdams tās vienu pie otras, — viņam vienmēr nez kādēļ sala rokas:

— Es tev teikšu, Staugaiti, ka šo tavu gleznu neieteikšu komisijai par diplomdarbu. Kaut arī ļoti gribētu. Es pat dotu tev padomu nevienam to nerādīt. Sāksies visādas runas. .. Nu, tu jau pats saproti. Vai tu zini, ko esi uzgleznojis? Tu esi uzgleznojis tādu krāsu katalogu, kādu es ieteiktu pakārt savā ateljē katram nopietnam māksliniekam. Katram, kas kaut ko saprot no krāsu mūzikas. Apbrīnojami! Paldies par siltumu.

Un es atstāju šo savu darbu mājā, aizbraukdams praksē ar tukšu galvu un pilnām rokām tukšu audeklu.

Starp citu, aizmirsu jums pateikt, ka mūsu grupai jau otro nedēļu ir tā saucamā prakse. Saku «tā saucamā», jo es uz šādām praksēm skatos ar smaidu. Nezinu, varbūt kādam tās ir derīgas. Lielāko praksi cilvēks veic pats ar sevi. Dzīvodams.

Labi vēl, ka par mūsu vadītāju iecēla mākslinieku Navicki. Viņš pats sasaiņoja lielu vīstokli visdažādākā formāta audeklu studijām, dažas makšķeres, spiningu un teica:

— Puiši, es jūs neiegāzīšu. Ceru, jūs arī. . .

Mēs atbraucām skaistā, krāšņām ainavām

bagātā vietā pie rajona pilsētiņas, apmetāmies vecā, tukšā mājā, kur agrāk bijusi tūristu bāze, un tūlīt pat uzkārām virs durvīm lozungu: «Puiši, neiegāzt!»

Grupas vecāko ievēlējām pēc patriarhāta principiem — stiprāko. Nevienam ne prātā nenāca šaubīties, ka šis postenis pienākas Gaiļūnam. Tomēr viņš nemaz nerūpējās par mūsu vajadzībām, skraidīja kā apmāts pa ciemu, mētāja bērnus līdz zemāko koku galotnēm, sasmēķēja ar vīriem, pļāpāja ar sievām un katru mīļu dienu pārnesa veselu klēpi visdažādāko skiču, zīmējumu un kompozīciju. Un katru dienu žēlojās:

— Nav zemes. Vai jūs neredzat, ka šeit nav zemes?

Bet es jutos vientuļš. Jūs nevarat iedomāties, cik vientuļš es jutos.

Tā nu stāvēju durvīs un smēķēju. Saule jau bija pacēlusies augstu un spīdēja mūsu arī ļoti vientuļās mājas gala logos. Egles ēna tagad bija nogūlusies pie durvju sliekšņa, gluži pie manām kājām pārcirzdama balto taku, kas aizvijās tālē. Bet tas nozīmēja, ka tuvu pusdienlaiks. Es varēju aiziet, teiksim, kaut vai uz upi izpeldēties, taču neuzdrošinājos pārkāpt šo melno ēnu pie durvju sliekšņa. Un tad man iešāvās prātā doma ...

Atnesu savu molbertu, drudžainā steigā uzstādīju to gaitenī, un man bija pavisam skaidrs, ko gribu. Ar ogli ātri atradu kompozīciju, uzmanīgi uzmetu sižetu.

Zinu, jūs degat nepacietībā un ziņkāri skatāties pār manu plecu uz audeklu, kas sācis runāt. Nepūlieties, jums vajadzēs ilgi, ļoti ilgi gaidīt. Būs daudz labāk ir man, ir jums, ja es pāris vārdos pastāstīšu to, ko redzu, un jūs pagriezīsieties un aiziesiet.

Galu galā nav pat jāstāsta. Jūs tikai paskatieties un redzēsiet.

... Plaši, līdz galam atvērtas durvis. Un lielā, skaistā, vilinošā dieva pasaule aiz tām. Un zeltaina taka ved no sliekšņa līdz bezgalībai, un viss ir tā, kā jūs redzat. Varbūt jūs tikai nesaskatāt, kā smejas šis akmens pie takas, kā pilnā kaklā smejas priede kalniņā, kā mežs tālumā lokās aiz smiekliem... To jūs nesaskatāt, toties redzat visu priekšmetu ēnas. Bet es atmetu ēnas. Man vajag, lai viss redzamais mirdzētu. Bet tam, kas mirdz, kā zināt, ēnas nav. Saules nav, viss redzamais mirdz. Un tādēļ pasaule šķiet nereāla, fantastiska, izdomāta. Vai piekrītat? Labi. Tātad ēnu nav, izņemot vienu lielu, melnu, draudīgu un noslēpumainu ēnu pie durvju sliekšņa, kura kā nepielūdzams likteņa pirksts pāršķeļ zeltaino taku uz skaisto, mirdzošo pasauli tepat pie jūsu kājām.

Un vēl — jūs neredzat, ka durvīs stāv mazs, kails un mirdzošs bērniņš, kas ļoti grib un nekādi neuzdrošinās spert izšķirošo soli šajā skaistajā, nepazīstamajā un tik vilinošajā pasaulē, kuras īstenībā taču nav. Un viss, ko es redzu, saucas «Pirmais solis».

Tagad jūsu ziņkāre apmierināta, jūs varat iet un netraucēt mani darbā.

Katru dienu es nepacietīgi gaidīju, kamēr egles ēna nogulsies pie sliekšņa. Es negribēju, ka mani biedri redzētu, pie kā es strādāju, un jau pašā sākumā sabojātu man garastāvokli. Un, ja egles ēna jau nogūlās savā vietā, bet kāds vēl slaistījās pa gaiteni, es dusmojos, nervozēju un vīstīju dūres.

Kad pēc dažām dienām Gaiļūns nejauši atrada mani pie molberta, glezna jau bija labi pusē, un es nevarēju to nerādīt.

— Bādlers, — teica Gaiļūns.

— Muļķis! — es devu pretī.

Žēl, ka blakus nebija mūsu mazā drauga — dzejnieka Meškaiša. Nešaubos, ka viņš būtu iesaucies:

— Pa purnu viņam! Pa purnu!

Un kas zina, vai šoreiz es nebūtu paklausījis tā saucienam.

Vēl nekad nebiju juties tik vientuļš un tik nikns. Strādāju ar dīvainu naidu pret visu, ko redzēju. Audeklā arvien skaidrāks kļuva asais visu jautājumu jautājums: iet vai neiet. Bet priekšmeti mirdzēja, ņirgājās un smējās, it kā gribēdami teikt: ja ari pārkāpsi šo melno ēnu, tikpat nekad netiksi skaidrībā, kas mēs esam un kādēļ esam. Sevišķi mani kaitināja akmens pie takas. Tā kaitināja, ka reiz neizturēju — uzlēcu kājās, nometu otu un pieskrējis spļāvu akmens sejā. Pēc tam nokaunējos, nokritu zālē blakus apspļaudītajam akmenim un sāku raudāt.

Šorīt parādīju savu «Pirmo soli» māksliniekam Navickim. Viņš kārtoja savas makšķeres, posdamies uz upi, un nekā neteica.

— Iesim pamakšķerēt, — viņš mani aicināja.

Mēs klusēdami nokāpām no kraujas, un biezi lazdu krūmi mīkstām lapām glāstīja man seju. Apakšā klusi tecēja upe. Saules vēl ne-sasildītais ūdens bija vēss un tik vilinoši spirdzinošs, ka gribējās iegremdēt upē galvu un turēt tur ilgi ilgi. Es noskurinājos.

— Auksts? — brīnījās Navickis.

— Nē, iekšēji salst...

Kad bijām iemetuši makšķeres, mums nebija ko darīt — sēdējām pārāk tuvu viens otram, lai varētu kavēties katrs savās domās.

— Ikvienam cilvēkam, kā māca Heming-vejs, ir sava zivs, — ierunājās Navickis. — Tava zivs, cik es saprotu no makšķerēšanas, ir ļoti liela un ļoti gudra. Tā vazā tevi aiz deguna.

— Bet varbūt es to vazāju ...

— Tu vēl neesi savu zivi noķēris, tādēļ nedrīksti par to ņirgāties. Un tu makšķerē nepareizā vietā ... Nu, ķeras?

Es paskatījos uz pludiņu — viņam tikai bija licies.

— Tava zivs mājo dziļos ūdeņos. Reizēm tā uzpeld virspusē, lai parādītos cilvēkiem. Bet seklās vietās tā neķeras. Tev vajag mest dziļāk.

Man jau sāka apnikt šī saruna metaforās. Es izcēlu savu makšķeri, uztrausos kājās un teicu:

— Bet varbūt man labāk satīt makšķeri un aiziet?

— Sēdi, puis! Tu nezini, ko gribi.

— Jūs būtu labs mācītājs — skaisti runājat līdzībās.

— Bet tu, ja gribi pavisam bez līdzībām, pat par mācītāju nederētu. Tevī ir tik daudz niknuma, žults un naida ... Tu neko nemīli — ne cilvēkus, ne lietas. Un nekam netici...

— Paldies. Jūsu sprediķis man šoreiz palīdzēja atcerēties tēvu.

— Lēnāk, puis, lēnāk! — Navickis iemeta makšķeri dziļāk un runāja jau bez līdzībām. — Es ļoti uzmanīgi sekoju taviem meklējumiem un pūliņiem. Un, teikšu, ļoti priecājos. Domāju: lūk, atnācis cilvēks, kas prot domāt un turklāt spēj domāt ar krāsām. Ja gribi — filozofēt ar krāsām, zinu, tev patīk šis vārds. Bet, jo tālāk, jo tava domāšana kļūst aukstāka, tāda kā dēmoniska savā vientulībā, grāmatiska. Gadi iet, bet īstas profesionālas un dzīves gudrības — ne par grasi.

— Jums nepatīk, ka neesmu tāds kā visi.

— Tieši patīk, es jau, šķiet, teicu... Bet sava iekšiene tev jāsaved kārtībā. Nevar taču neko nemīlēt, nekam neticēt. Un ņirgāties par visu. Paklausies — vai tu kādreiz esi mēģinājis gleznot mīļa cilvēka portretu?

Es padomāju un atbildēju:

— Nē.

— Redzi nu. Sāc ar to, ko mīli.

— Bet varbūt es arī mīļotā cilvēkā redzu to, ko ienīstu. Eņģeļu nav ...

— Tad nemīli vairs. Bet vēl labāk — atmet gleznošanu. Lai par visu ņirgātos, nemaz nav jābūt māksliniekam. Pat nedrīkst, es teikšu ...

Tagad tiešām satinu makšķeri:

— Nu, paldies par atklātību.

Un pagriezos.

— Klausies, Staugaiti, noņem to melno ēnu pie bērna kājām. Vai tev žēl, ka bērns izskries ārā un papriecāsies par tavu mirdzošo un smejošo pasauli? Noņem to ēnu — un es ieteikšu tavu gleznu par diplomdarbu. Labprāt ieteikšu.

Tad es iesmējos — tik skaļi, ka, manu smieklu izbiedēts, pacēlās kāds putns un pārlaidās pāri upei.

— Ak jums bail! Jūs negribat zināt patiesību, jūs esat nolēmis labāk aizmiegt acis ... Paklausieties — vai jūsu mašīnai nav rožaini aizkariņi?

— Nē, — ar izbrīnu teica Navickis. — LJn tad?

— Tad pielieciet. Noteikti pielieciet rožainus aizkarus.

Un aizgāju.

— Klausies, Staugaiti, es tevi piespiedīšu noņemt melno ēnu! Vai dzirdi, piespiedīšu ... — Navickis sauca no apakšas.

Es neko neatbildēju un ātri kāpu augšup pa stāvo krauju.

2

Biju uzrakstījis Jūlijai jau vairākas vēstules un katru dienu braucu uz pastu, gaidīdams atbildi. Taču atbildes vēl arvien nebija, un es nezināju, ko darīt. Uznāca sausums, zāle izdega un kļuva cieta, smilšainās vietās tikko savārpojušais vasarājs jau sāka dzeltēt. Pusdienai tuvojoties, ganāmpulks sabrida upē vai paslēpās krūmos un skumjām acīm raudzījās uz saplaisājušo zemi. Smags klusums nolaidās pār laukiem, tikai liela, dzeltena saule skanēja kā zvans un ausīs dūca no karstuma.

Gaiļūns kļuva drūms, sakritās un ar katru dienu biežāk atkārtoja:

— Zeme deg ...

Dega ne vien zeme, bet arī cilvēki. Un nekā nevarēja darīt. Turējās vienīgi vārpata, tās cietie, asie stiebri kļuva vēl cietāki, taču savu krāsu nezaudēja.

Bija sestdienas vakars, un mūsu puiši posās uz pilsētiņu, kur jau vairākas dienas uz

\

sludinājumu dēļa lieliem burtiem kliedza vārdi:

ATPŪTAS VAKARS

DEJAS

ROTAĻAS

BUFETE

Uzvilcis raibu, brīvu virskreklu, izstūmu no šķūnīša motorolleru. Domāt bija ļoti grūti, un ilgi nezināju, ko lai daru. Vajadzēja kaut kur braukt, tādēļ nolaidos no kalna un uzgriezos uz baltā lielceļa. Putekļu vērpete, nespēdama pacelties augstāk, drīz sadega saulrietā un noslīga grāvī.

Kad braucu garām pastam, meitene, kas pie atvērta loga garlaikodamās vēroja ielu, iesaucās:

— Jums vēstule! Vēstule!

Pieslēju motorolleru pie telefona staba un bez steigas piegāju pie loga. Meitene jau turēja rokās krietni apbružātu aploksni un smaidīja:

— Sievišķīgs rokraksts ...

Atspiedos pret palodzi un, raudzīdamies viņai tieši acīs, jautāju:

— Kā tevi sauc?

— Aldona. Un tad?

— Nāksi šovakar uz dejām?

— Nē. Man jāstrādā.

— Jāstrādā ...

— Jā, jāstrādā. Un tad?

— Nekas. Labs vārds — «strādāt».

Un es paņēmu vēstuli. Viņa vēl teica:

— Toties nākamsestdien būšu brīva.

— Bet nākamsestdien varbūt nebūs deju.

— Droši vien būs!

— Man ari liekas, ka būs. Bet es neprotu dejot.

— Tad jūs varēsiet paskatīties. Es ari labprāt skatos, kā citi dejo.

Ieskanējās telefons, un meitene aizskrēja, pamājusi man ar roku.

Apsēdos uz sola. Blakus pusmūža vīrs lasīja avīzi.

Jūlija rakstīja, ka tēvs jūtoties arvien sliktāk un ārsti nolēmuši sūtīt viņu uz kādu sanatoriju pie Melnās jūras. Viņai esot ļoti žēl tēva, kas tagad caurām naktīm sēžot pie savas vārdnīcas, nekur nevarot iziet un esot kļuvis tāds kluss! Jau otro nedēļu Viļņā ļoti karsts un negriboties nekā darīt. Jūlija tomēr katru dienu sēžot pie klavierēm. Tagad viņai sagatavoties iestāju eksāmeniem palīdzot mūziķis Kaminskis — tik interesants, tik izglītots cilvēks. Ai, kaut tikai konservatorijā nebūtu konkursa!

Par mani ne vārda.

— Nepatīk man tas mūziķis Kaminskis, — es nomurmināju.

— Vai jūs ko teicāt? — pusmūža vīrs pāri avīzei paskatījās manī.

— Nē.

— Man likās ...

— Jums droši vien likās. Man arī bieži liekas, bet es tam nepievēršu uzmanību. Tas no liela noguruma.

Taču man neizgāja no prāta mūziķis Kaminskis — šis «interesantais un izglītotais» cilvēks. Es par maz viņu pazinu, lai varētu uzticēties. Bez tam šādos gadījumos liela loma ir mūzikai. Ļoti liela loma. «Kreicera sonāti» esat lasījuši? Kas var garantēt, ka līdzīgas lietas šai pasaulē vairs neatkārtosies? Tiesa, Jūlija nebija mana sieva. Bet, kā saka filozofs, ja sieviete nav mana māte un nav mana māsa, tā ir mana sieva.

Sāku jau domāt, ka mūziķis Kaminskis ieņēmis Jūlijas vēstulē to vietu, tās dažas rindiņas, kurām vajadzēja būt veltītām man. Un man kļuva loti skumji.

Rietumos jau cēlās lieli, melni padebeši. Elpot bija grūti, tik grūti, ka gribējās pārplēst kreklu uz krūtīm. Slāpdams pastūmu motorolleru gabaliņu tālāk, kur no atvērtajiem bufetes logiem nāca stipra alus smaka.

Bufetē bija tikai trīs galdiņi un visi aizņemti. Taču pie stūra galdiņa, kur sēdēja trīs mana vecuma puiši, ieraudzīju brīvu krēslu.

— Ko pavēlēsiet? — jautāja resna sieviete ļoti netīrā ķitelī.

— Es nepavēlu, bet lūdzu. Glāzi sarkanvīna!

Un mans lūgums noskanēja kā pavēle.

Vīns bija silts, pretīgi salds un negaršīgs. Taču elpot kļuva vieglāk.

Paņēmu pudeli degvīna, dažas glāzes un piegāju pie trim puišiem.

— Vai drīkst?

Viņi spirdzinājās ar alu un ziņkāri skatījās uz degvīna pudeli. Ielēju visiem līdzīgi, un mēs izdzērām.

— Ļoti tveicīgs, — teica viens.

— Šonakt droši vien būs lietus, — piebilda otrs.

Visi bijām vienis prātis, ka šonakt tiešām būs lietus, un iedzērām vēl.

— Jūs esat gleznotājs? — jautāja gaišmatains puisis.

Es pamāju, un viņa acis iemirdzējās.

— Bet tas taču velnišķi interesanti. Un jūs varat uzzīmēt visu, ko gribat?

— Varu.

— Ja es mācētu zīmēt, tad neko citu nedarītu!

— Es arī nekā cita nedaru.

— Es uzzīmētu visus mūsu apkārtnes kokus. Man ļoti patīk koki. Tie man atgādina cilvēkus, ko pazīstu. Tagad sākšu meklēt koku, kas atgādinātu jūs. Vai jūs zīmējat kokus?

— Zīmēju arī kokus, bet galvenokārt aizlūzušus.

Puisis bija sajūsmināts:

— Tie atgādina vecus un nelaimīgus cilvēkus. Vai es drīkstētu kādreiz iegriezties tūristu bāzē un paskatīties jūsu kokus?

— Man būs ļoti patīkami.

Bet patiesībā man kļuva ļoti skumji, ka man nav ko parādīt šim lāga puisim. Kādēļ gan es vēlējos viņam patikt?

— Pirms dažām dienām uzzīmēju priedi, kas pilnā kaklā smejas.

— Tai vajadzētu būt jaunai un labai priedei.

— Jā, bet, ja neviens to nenocirtīs, tā kādreiz tikpat nolūzīs.

— Droši vien nolūzīs. Un būs ļoti žēl.

Man jau tagad bija žēl priedes, kura kādreiz tikpat nolūzīs. Mēs iedzērām uz smejošās priedes veselību un nolēmām aiziet uz dejām.

Gaišmatainais puisis stūma manu motorolleru, bet mēs citi saķērušies gājām nopakaļ.

Zālē visi logi bija atvērti, tomēr neizsakāmi karsts un smacīgs. Man pamazām sāka reibt galva, kaut gan jutos labi un ļoti gribēju dejot.

Zāles otrā malā ieraudzīju puisi, kas stipri atgādināja muziķi Kaminski un uzreiz man nepatika. Viņš turēja zem rokas meiteni gaišā kleitā un kaut ko tai stāstīja. Nolēmu padejot ar šo meiteni.

Tikko ieskanējās mūzika un neviens vēl neiedrošinājās sākt, nedrošiem soļiem pārgāju pāri zālei un palocījos meitenei gaišajā kleitā. Meitene nosarka un samulsusi paskatījās uz puisi, kas tuvumā vēl vairāk atgādināja muziķi Kaminski. Puisis mazliet pasvārstījās, tad teica:

— Mēs bijām norunājuši dejot šo deju.

— Es nedzirdēju, ka jūs norunājāt, un gribu dejot.

— Tad jums vajadzēs uzlūgt citu meiteni.

— Bet varbūt būs labāk, ja citu meiteni pameklēsiet jūs. Es ļoti labi dejoju.

Un aiz rokas pavilku apjukušo meiteni uz savu pusi.

— Klausieties, jūs ... — puisis piesarcis nostājās starp mani un meiteni.

Tagad uz mums skatījās visa zāle.

— Nē, jūs paklausieties. Vai ši meitene ir jūsu māte?

— Nē.

— Tad varbūt jūsu māsa?

— Nē. Un tad?

— Tad, kā saka filozofs, ja sieviete nav mana māte un nav mana māsa, tā ir mana mīļākā. Un es gribu ar viņu padejot.

Gribēju pastumt viņu sānis. Puisis stingri turējās uz kājām un ieķērās man kreklā. Viņš tikko valdījās:

— Nezinu, ko saka jūsu filozofs, bet es saku, ka jūs esat huligāns un nekauņa!

«Pa purnu viņam!» it kā izdzirdu dzejnieka Meškaiša balsi.

Es tā arī darīju. Neteikšu, ka mans sitiens būtu bijis ļoti stiprs — puisis pat nepakustējās. Tagad viņam pie rokas pieķērās meitene gaišajā kleitā:

— Nevajag, Jon! Viņš taču piedzēries ...

— Kā gan tādus laiž zālē! — dzirdēju apkārt dusmīgas balsis.

Uz manu pusi jau nāca puiši ar sarkanām lentām ap piedurknēm. Bet te pieskrēja mans kolēģis Gaiļūns.

— Mēs paši nokārtosim, — viņš teica.

Un saņēma mani tik stingri, ka nekādi nevarēju ķepuroties pretī. Gandrīz nešūs iznesa gaitenī, atbalstīja pret sienu un ar savu lielo roku skanīgi iesita man pa vienu vaigu, tad pa otru. Pēc tam apgrieza un, sāpīgi iespēris ar celi pa mīkstumiem, ļoti sparīgi izgrūda pa vaļējām durvīm. Tik sparīgi, ka pārlidoju pāri ietvei un droši vien būtu pakritis, ja neatsistos pret kādu stabu.

— Bādlers... — Gaiļūns meta man pakaļ un nospļāvās.

— Kurmis! Zemes urķis! — es saucu, atspiedies pret stabu, bet meitenes, skatīdamās pa logiem, smējās.

Nez kur tas gaišmatainais puisis? Droši vien viņš vēl nav atradis koku, kas viņam atgādinātu mani.

Vajadzēja braukt tālāk. Motorollers ļoti drīz iznesa mani no pilsētiņas — es laikam laidu, cik jaudas, kaut gan parasti braucu uzmanīgi un nekur nesteidzos.

Pēkšņi sāka līt lietus. Gāza kā ar spaiņiem. Šķita, ka debess ar nepārtrauktu ūdens sienu savienojusies ar zemi un tagad reibst abas: debess — dodama, zeme — ņemdama. Atcerējos, ka reiz biju solījies padomāt par šiem diviem vārdiem — ņemt un dot. Bet bija ļoti grūti braukt, un man nebija laika domāt.

Motorolleru spēcīgi pameta sāņus, es tikko nenokritu. Stūre sametās, paspēju vēl izslēgt ātrumu un tai pašā mirklī ielidoju grāvī. Tai pašā grāvī, kur šovakar sagūlās saulrietā sadegušie putekļi. Atsitos pret kaut ko ne visai cietu, it kā ar karstu ūdeni applaucēdams elkoni un labo kāju. Motors uzreiz noslāpa, vienmuļi šalca lietus, un varēja dzirdēt, kā ūdens iesūcas izslāpušajā zemē.

Nemaz nenobijos, tikai netikās celties. Bija tik labi gulēt zem siltā lietus segas, gribējās uzvilkt to uz galvas, sarauties kamolā un kā bērnībā aizmigt vieglā, bezrūpīgā miegā. Un pamosties, saulei lecot un putniem dziedot, un nezināt, ka priede, ja to neviens nenocērt, reiz nolūst pati. Man kļuva ļoti žēl šīs smejošās priedes, un es sāku raudāt. Pēc tam man kļuva žēl sevis, tāda maza, ceļmalā guļoša un nevienam nevajadzīga. Un es raudāju vēl gaužāk. Caur asarām vairākas reizes saucu: «Jūlij! Jūlij!» Lietus siltām delnām satvēra manu saucienu, nomazgāja kā jaun-piedzimušu bērnu, noglāstīja un nonesa zemē. Tur tam vajadzēja augt un nobriest.

Droši vien es tā nogulēju diezgan ilgi. Lietus vēl arvien nepārstāja, un vajadzēja kaut ko darīt. Klupdams izvilku motorolleru no grāvja, bet nevarēju to iedarbināt. Klusi un nikni izlamājos. Lietus nepieņēma šos vārdus, atstādams to rūgtumu uz manām lūpām. Lietus nes uz zemi tikai labus vārdus.

Slīdēdams stūmu motorolleru pa izmirkušo ceļu, arvien vairāk juzdams sāpes satriektajā kājā. Reibums bija pilnīgi izzudis, es gribēju drīzāk apgulties un aizmigt.

Jau pusmiegā dzirdēju, ka barā trokšņodami pārnāca mani biedri. Gaiļūns visu laiku mēģināja dziedāt un pēc katra neveiksmīga mēģinājuma atkārtoja:

— Kad zeme dzer, cilvēks arī var iedzert.

Pasmaidīju, domās viņam piekrizdams, un aizmigu.

Atmodos, jau zinādams, kas man jādara. Kāja bija krietni nobrāzta, bet pa nakti atpūtusies, tikai mazliet uzpampusi. Izskrēju pagalmā un pirmoreiz pēc tik ilga laika sirsnīgi nopriecājos par sauli un gaišo debesi, kura, atdevusi zemei visu smagumu, tagad bija pacēlusies augstu augstu un vairs nespieda mani. Uzmeklēju mākslinieku Navicki un lūdzu atļaut man uz dažām dienām aizbraukt mājās. Pēc tam ķēros pie motorollera.

Man tā rosoties, lievenī žāvādamies parādījās Gaiļūns:

— Tu vakar biji piedzēries kā cūka . . .

Es piekritu.

— Un izstrādāji visādas muļķības.

Nevarēju nepiekrist.

— Ceru, ka tu uzmeklēsi to meiteni un puisi un viņiem atvainosies. Protams, ja tikai viņi gribēs ar tevi runāt.

Viņš varēja šorīt likt man uzmeklēt pašu velnu — es būtu apņēmies to izdarīt.

— Klausies, mēs nolēmām ar tevi nopietni parunāt.

Gaiļūns neteica «apspriest tavu uzvešanos», bet domāja tieši to, un es aizsvilos:

— Apspriest! Jūs to vien zināt kā «apspriest». Bet, ka cilvēks smok nost, tas jums nav svarīgi.

Pēc tam es nomierinājos:

— Tūlīt pat braucu uz Viļņu ... uz dažām dienām.

Gaiļūns kļuva nikns un caur zobiem izgrūda:

— Tātad tu bēdz? Bēdz pats no sevis ... No sevis neaizbēgsi, ak tu ģļēvuli, sīko nelieti un mēslaiņu filozof! Nezinu, kā es varēju tev ticēt. . . Tevi vajag izgriezt kā slapju lupatu un pakārt žūt. Laimīgu ceļu, gļēvuli!

Un viņš pastiepa man roku. Es to nebiju gaidījis; labi zināju, ko nozīmē Gaiļūna atsveicināšanās. Visi ļaunie un, manuprāt, airī taisnīgie vārdi, ko gribēju teikt, palika neizteikti. Man sametās bail, ka visi mani atstāj. Izlikos pastiepto roku neredzam, bet savu labo roku iegrūdu bikšu kabatā.

Gaiļūns nopūtās un nolaida roku.

— Tu esi vēl lielāks gļēvulis, nekā domāju. Ļoti gribētos atvadoties sadot tev, kā nākas...

Es neko neatbildēju, bet nodomāju, ka tas tomēr būtu labāk nekā paspiest roku.

Nobraucis no kalna, uzgriezos uz lielceļa. Kad saule pacēlās augstāk, izpeldējos mazā ezeriņā, un man kļuva vieglāk. Braucu, svilpodams vieglu motīvu, un centos nedomāt par nepatīkamām lietām.

3

— Jūlij, — es teicu, — ko tu darītu, ja tev pēkšņi piesolītu nelielu ekskursiju ar motorolleru?

Viņa no prieka sasita plaukstas, trīsreiz apgriezās uz vienas kājas un iesaucās:

— Ai, kā es negribu nekur braukt!

Ļoti labi zināju, ko tas nozīmē, tādēļ jautāju:

— Bet kā būs ar tavu muziķu? — domās piebilzdams: «Un muziķi Kaminski ...»

— Mūzika nekur neaizbēgs. Kā tev šķiet, vai man ir tiesības atpūsties? Kaut vai dažas dienas? Ja ir, tad tev jāgarantē man šīs tiesības. Bez tam arī biedrs Kaminskis šonedēļ aizņemts.

Viņa atbildēja arī uz manu neizteikto jautājumu. Bet pats pie sevis es piebildu: «Labāk būtu, ja viņam nekad nebūtu laika un viņš būtu aizņemts visu vasaru.»

Mēs tūlīt pat izklājām uz galda karti un pēc ilgiem strīdiem sastādījām ceļojuma maršrutu trim dienām. Es biju par nakšņošanu viesnīcās, bet Jūlija izkaulēja, ka viena nakts noteikti jāpārguļ kolhozā.

— Ko tu tā vairies no cilvēkiem? — viņa dusmīgi paraustīja plecus. — Apēdīs tevi, vai?

— Mani, zināms, neapēdīs, — es pasmējos. — Bet tevi var apēst.

— Tāds vēl saucas par gleznotāju! Tev vajadzētu dzīvot pirmatnējā cilvēka alā un zīmēt uz tās sienām.

— Un tad? Zīmētu arī! Varbūt pat labāk nekā tagad. Zīmētu, ko gribētu.

— Tad tagad tu nezīmē to, ko gribi? — Jūlija brīnījās.

Mēģināju viņai izskaidrot:

— Redzi, es tiešām zīmēju, ko gribu. Bet, zīmēdams, ko gribu, zīmēju ne to, ko grib redzēt citi. Saproti? Tā ir briesmīga traģēdija, ko pārdzīvo gandrīz visi lieli mākslinieki.

— Tātad tevi nesaprot, nenovērtē, nemīl?

— Apmēram tā ir.

— Tad tu tiešām esi liels mākslinieks.

Jūlijas vārdi man patīkami glaimoja, tikai nesapratu, vai tie bija nopietni domāti. Gleznotājs, kā zināms, nešaubās tikai par priekšmetiem un to formām. Gribēdams skaidrāk dzirdēt Jūlijas domas, turpināju viņu provocēt:

— Varbūt arī esmu liels, bet nezinu, kam taisnība: man vai viņiem.

— Ja tu nezini, vai tev taisnība, tad tu nemaz neesi tik liels, kā tev liekas. Un nemaz neesi mākslinieks. Saproti? Lielam viss jāzina. Tikai mēs, bērni, varam uz katra soļa vaicāt lielajiem. Par īsti lielu un pieaugušu cilvēku es saucu katru nopietnu mākslinieku. Un es jautāju viņam, nevis viņš man. Un viņam ir man jāatbild, jāatbild bez kādas izlocīšanās. Bet, ja viņš nespēj atbildēt uz manu bērnišķīgo «kādēļ», tad viņam jāizdomā man skaista pasaka. Tāda, lai es noticētu. Tikai nekādā gadījumā nemelot!

— Bet, kad gribu pārliecināties, — Jūlija turpināja, — kam taisnība — vienam lielam vai desmit maziem, es uzdodu tiem jautājumu: kā man dzīvot? Un, ja redzu, ka tas — lielais sāk stomīties vai arī izliekas manu jautājumu nedzirdējis, es vienkārši pagriežu tam muguru un dzirdu, kā desmit vienkāršu mirstīgo atbild man vienkārši un skaidri: «Dzīvo tā kā es ... Dzīvo tā kā es... Dzīvo tā kā es...» Saproti, es it kā saņemu desmit dažādu dzīvju summu un jau varu domāt pati. Tu kā mākslinieks vēl nevienam neesi uz šo jautājumu atbildējis. Un pat netaisies atbildēt. Tātad vai nu tu neesi mākslinieks, vai arī uzskati manu jautājumu par bērnišķīgu un nenopietnu. Uz kādiem jautājumiem tu galu galā atbildi?

— Uz vienu jautājumu: kādēļ dzīvot.

— Piedod, bet kas tev uzdevis tādu jautājumu?

— Es pats sev uzdodu jautājumus un gribu uz tiem atbildēt.

— Gandrīz kā «pats spēlēju, pats dancoju»?

— Nu un tad?

— Ko tad tu uztraucies, kādēļ jautā, kam taisnība? Tev taču vajadzētu būt pavisam vienalga. Tas ir tas pats, ja es, piemēram, ieslēgtos viena savā istabā, aizvilktu aizkarus, aizbāztu visas spraugas un, nodejojusi kaut ko, varbūt pat ļoti skaistu, izietu uz ielas uin jautātu garāmgājējiem: kā jums liekas, vai es labi un pareizi dejoju? Vai tas nav tas pats?

— Redzi, ne gluži tas pats, Jūlij ... Manās gleznās tomēr var skatīties ...

— Ko tad tu no manis gribi? Lai es pateiktu, vai tev ir taisnība vai nav? Piedod, bet, ja tu negribi atbildēt uz manu jautājumu, kādēļ man jāatbild uz tavu? Tu izlikies nedzirdējis, es arī. Tu uzskati par nenopietnu manu jautājumu, bet es tavu. Bez tam tu taču teici, ka pats uzdodot sev jautājumus un pats uz tiem atbildot. Kādēļ nu pēkšņi man tevi jāaizstāj?

— Jābrīnās, ka vidusskolā tik labi māca loģiku, — es dusmīgi piezīmēju. — Kad es mācījos, tā nebija ...

- To var redzēt, — nosmējās Jūlija.

— Bez tam tā nemaz nav vidusskolas, bet dzīves un cilvēku attiecību loģika. Visvienkāršākā, viselementārākā loģika.

— Vulgāra loģika!

— Kas par to? Kamēr jūs, nemirstīgie, neradīsiet citu, mēs, mirstīgie, lietosim to pašu un izdarīsim secinājumus par jums. Arī tāda pati loģika, vai ne?

— Tagad es tevi paeksaminēšu loģikā. Kādēļ tu tik ilgi neatbildēji uzmanām vēstulēm?

Jūlija nosarka.

— Man nebija laika.

— Bet ko tu darīji, ja drīkst zināt?

— Es, tāpat kā tu, gribēju atbildēt uz savu jautājumu — kā man dzīvot. Tā kā tu, kaut arī esi liels, izlikies nedzirdējis, man vajadzēja pašai...

— Un kā tad tu atbildēji?

— Tā jau mana darīšana. Es neprasu, kā tu atbildēji uz savu jautājumu — kādēļ dzīvot.

— Labi, bet tomēr?

— Ceru, ka mana dzīve būs atbilde uz manu jautājumu. Bet tev, ja tu gribētu godīgi atbildēt uz savu jautājumu, būtu šonakt pat jāpakaras savā istabā vai jāizlec pa logu no trešā stāva, vai, vēl labāk, tā kā tev nav ar ko nošauties, jāmetas zem vilciena.

Nemaz nebiju domājis ar Jūliju strīdēties, ne tādēļ braucu uz māju, bet tā nu iznāca. Bez tam jūs droši vien būsiet ievērojuši, ka ar sievietēm vienmēr grūtāk strīdēties: jums jābūt džentlmenim, tas ir, laikus viņām jāpiekāpjas un jāpiekāpjas tā, lai viņas to nemanītu, un tai pašā laikā jāsargās izrādīties par muļķi, jo tad viņas jūs vairs necienīs.

Šoreiz man bija ērtāk izrādīties par muļķi. Un vieglāk. Vajadzēja tikai nekā neatbildēt, un es tā arī darīju.

Savādi, es taču tik daudz zinu, runādams ar sevi, atrodu visdažādākos un pārliecinošākos argumentus, bet, kad man gadās nopietni ar kādu sastrīdēties, visi mani argumenti pajūk kā pienenes pūkas, stiprākam vējam uzpūšot. Protams, man vēl paliek tiesības nicināt savu pretinieku, taču, ticiet man, no tā es nekļūstu necik stiprāks.

Jau sāku saprast, ka visu manu neveiksmju cēlonis nav manas pārliecības vai argumentu vājums. Taču tie grauj dzīves, laimes un prieka pamatus, citiem vārdiem sakot, grauj visu to, pie kā cilvēks tik alkaini turas. Tādēļ dabiski, ka ikviens visiem spēkiem aizstāv savu ilūziju. Bet es gribu atbrīvot cilvēku no jebkādām ilūzijām, gribu, lai tas, uzcēlis uz pleciem smago un melno zināšanas nastu, tomēr izturētu, tomēr varonīgi to nestu. Bet cilvēks negrib, tas ar visu savu dabu kratās vajā no šīs nastas. Viņam daudz patīkamāk ticēt saviem laimes un prieka dieviem, bet mūža beigās sākt ticēt vēl vienam — pēcnāves dievam. Vai tās nav ilūzijas?

Pagaidiet, bet mana pārliecība? Vai arī tā nav ilūzija? Nē, jo tās pamatā ir zināšana. Bet kas tad ir pamatā citu cilvēku pārliecībai? Droši vien dzīves prakse. Es saprotu, oponentiem nav tik grūti pierādīt, ka dzīvē tomēr eksistē tādas fikcijas kā laime, prieks,

mīlestība. Un vai es pats ar savu dzīves praksi negrauju savu pārliecību? Jūlija labi pateica: tev būtu šonakt pat jāpakaras . . . Kādēļ tad pret savu gribu ķeros pie šīm ilūzijām, pie šīm vecajām vējdzirnavām, kuras gribu sagraut un attīrīt vietu brīvai zināšanai un brīvai cilvēka gribai? Vai, graudams šos abstraktos jēdzienus, kuriem īstenībā nekas neatbilst, es negrauju arī savas eksistences pamatus? Kādēļ pats tomēr meklēju prieku, laimi, alkstu tikt atzīts, saprasts un mīlēts? Vai tikai tādēļ cenšos noņemt no citu acīm rožainās brilles, lai uzliktu tās pats sev? Pirmo reizi sajutu šo lielo, nepārkāpjamo bezdibeni starp savu teoriju un praksi, starp vārdu un darbu, ja to, ka cilvēks dzīvo, var saukt par darbu. Redzams, cilvēks piedzimst ar ilūzijām, visu mūžu nevar no tām atbrīvoties un, sagraudams vienu fikciju, rada sev citu.

Es gribu dzīvot. Nevaru pakārties, nevaru mesties zem vilciena, jo zinu, ka ar to nenostiprināšu savu esamību, bet gluži otrādi — pārsvītrošu to ar sarkanu svītru. Un neko, atskaitot savu vājumu, ar to nepierādīšu. Tēloju kādu ļoti nepopulāru lomu un tā esmu tajā iejuties, ka runāju tekstu bez domāšanas. Man patīk, ka manis mestās frāzes ar savu neparastumu rada klausītājos aktīvu naidu. Man patīk, ka to, ko zinu un saku es, nedrīkst pateikt citi, ka manai drosmei aplaudē daži intelektuāli huligāni partera pēdējā rindā. Tagad es runāju pats ar sevi un neviens mani nedzird. Ir pienākusi stunda, kad es jautāju sev: kas ir drosme? Kādēļ visi met man sejā vārdu «gļēvulis»? Tas ir, ne visi, bet lielākā daļa. Un, ja Jūlija nepateica to tieši, tad viņa pasacīja, ka man nepietiktu drosmes nomirt par savu pārliecību un pēc savas pārliecības.

Un tā es eju, rokas kabatās sabāzis, smīnēdams un spļaudīdamies un zināmā ļaužu pulciņā tieku saukts par drosmīgu cilvēku. Bet es taču baidos. Baidos cietas gultas, baidos saslimt, baidos no trūkuma, baidos no nāves, baidos neuzgleznot diplomdarbu, baidos zaudēt draugus un viņu cieņu, baidos, ka Jūlija arvien vairāk atsvešinās no manis... Man vajag kaut ko darīt, man ir kas jāizdara, lai neviens nedrīkstētu saukt mani par gļēvuli.

Kad cilvēks runā ar sevi, tas ir atklāts. Vismaz cenšas tāds būt. Domāju par savu dzīvi, par sevi un nevaru saprast, kādēļ es tāds esmu. Nekad nebiju tāds kā visi un nekad nebiju laimīgs. Nebiju laimīgs dēls, jo zaudēju tēvu, nebiju laimīgs brālis, jo man vairs nav māsas, nebiju laimīgs draugs, jo draugu man nav. Cilvēki pazibēja man garām kā meteori, es nespēju un pat nemēģināju ievilkt tos savā orbītā un pats sev šķitu liels savā vientulībā. Ar savām grāmatām un domām dzīvoju zem stikla jumola, kur neiekļūst dzīves skaņas un smaržas, kur gaisma un krāsas lūst agrāk, pirms nonāk līdz manām acīm, kur cilvēku prieks un laime, ciešanas un bēdas, cilvēku atnākšana un aiziešana šķiet kā labi iestudēta leļļu teātra izrāde. Man jāpārsit šis stikla jumols, jātiek ārā, jāpieskaras un jāpārļiegmās, ka tiešām ir cilvēki, ka tiešām ir prieks un laime, jāpārliecinās, vai esmu vajadzīgs tikai sev, vai mans prāts, muskuļi un mana ķermeņa siltums pieder tikai man. Redzu, kā cilvēki paceļas ļoti augstu un nolaižas laimīgi, redzu, kā tie aizbrauc ļoti tālu un atgriežas smaidīdami. Ar galvu un krūtīm dauzu stikla jumolu, ko pats esmu uzcēlis, un nevaru tikt ārā, un galvā skan dzejolis, ko es neatceros: noslēdzies sevī, es meklēju durvis un negribu tās atrast. Tas ir mans dzejolis, bet es atsakos no tā, lūk, jūs redzat, es saplēšu tā rokrakstu, un saplosītie vārdi lokās pie manām kājām kā čūska, kas sakapāta gabalos. Ļaujiet man tikt ārā, ļaujiet man tikt ārā un pārliecināties. Vai jūs neredzat, ka es smoku, tādēļ ka zem stikla jumola gaiss tā izelpots, ka varu tikai nomirt. Ļaujiet man tikt ārā, pasakiet, kā man tikt ārā. Bet cilvēki mani nedzird, kā es nedzirdu viņus, tie skatās manī kā retā eksemplārā zooloģiskajā dārzā, pagroza galvu, atnāk un aiziet. Arī Jūlija ir ar tiem, un es nevaru pie viņas pieiet. Bet gaisa arvien mazāk, gaismas arvien mazāk, un krāsas, manas mīļās krāsas apņem ēna, un es nezinu, ko darīt.

Cilvēki, vai tiešām es miršu?!

4

Mēs izbraucām agri, kad saule vēl tikai cēlās pār namu jumtiem, kad ielas bija tīri noslaucītas un aplaistītais asfalts spīdēja. Uņ debess bija augsta un tīra kā šīs ielas, un zeme bija tīra kā debess.

Apstājos pie benzīna tanka pilsētas nomalē. Pavecs vīrs sēdēja uz trepju pakāpiena, acis piemiedzis, skatījās saulē un smaidīja. Šķita, ka viņš ir pilns labu vārdu, un es ļoti vēlējos, kaut viņš ko pateiktu arī man. Viņa drēbes, rokas un seja bija piesūkušās ar benzīna smaku. Viņš viss oda pēc sava darba, un neviens nevarētu teikt, ka tā ir nepatīkama smaka.

Viņš ielēja man dažus litrus benzīna, pēc tam pienāca tuvāk, pamirkšķināja un pusbalsī jautāja:

— Kāzu ceļojums? ...

Droši vien tie bija labi vārdi! Jūlija stāvēja tālāk, bet es tomēr melot negribēju un čukstus teicu:

— Nē. Drīzāk priekškāzu. Vismaz es tā vēlētos.

— Labi arī tā. Visi ceļojumi ir labi. Un dienas tagad būs ļoti jaukas.

Iedarbināju motorolleru, bet tad padomāju, atgriezos pie šī cilvēka un atvadīdamies paspiedu viņam roku.

— Laimīgu ceļu, — viņš smaidīja.

Kā jauku un siltu ziedu paņēmu no cilvēka rokas viņa darba smaržu.

— Kur tu tik pieklājīgs? — Jūlija brīnījās.

Es arī nezināju, bet man šķita, ka pirmo

reizi noriju malku tīra, īsta gaisa.

Mēs uzbraucām kalnā un apstājušies skatījāmies uz pilsētu zem mūsu kājām. Gan fabriku dūmeņi, gan koki, gan torņi, gan augstie celtņi būvlaukumos it kā sarunājuši rādīja vienu virzienu — augšup, tikai augšup! Biju pateicīgs šiem milzīgajiem ceļa rādītājiem, kurus uzstādījuši cilvēki, lai pašā ceļa sākumā mums būtu vieglāk izraudzīties pareizo virzienu.

Nezinu, kā Jūliju, bet mani gaidīja garš un smags ceļojums. Taču es nesteidzos. Zināju, ka ne visi ceļojumi beidzas laimīgi. Braucu lēnām un uzmanīgi — Jūlija jau tāpat vairākas reizes sita ar dūri man pa muguru un sauca:

— Kur tu tā joņo? Vai kāds dzenas pakaļ?

Tiešām, neviens pakaļ nedzinās, bet no sevis, kā teica Gaiļūns, tikpat neizbēgsi. Un es nebēgu. Tagad mans liktenis bija man līdzās, brīnišķais ceļojums vēl tikai sākās, bet ceļojuma prieks aizvien ir lielāks par mērķa sasniegšanas prieku.

Viss skrēja garām — gan ceļmalas koki, gan vasarāja lauki, gan liela briešanas miera pārņemtie rudzi, strautiņš, mājas un ganāmpulks, cilvēki un izžauta veļa. Šķita, ka daba nolēmusi iezaigoties visā savā skaistumā un rāda manām acīm visu, kas tai ir. Plūda liela, plata, nebeidzama krāsu upe, es peldējos tajā, dzēru un nevarēju atdzerties. Reižu reizēm apturēju to kā kadru kinolentā un ilgi skatījos, cenzdamies iegaumēt visu līdz pēdējam sīkumam.

Jūlija priecājās kā bērns, kas izmucis no stingras un garlaicīgas krustmātes rokām. Visam viņa prata atdot sevi bez atlikuma — vienalga, vai tā bija trauku mazgāšana vai

Šopēna etīde c mollā, jauna kleita vai jauns romāns, ko viņa lasīja. Jūlija bija zemes bērns, es apbrīnoju un apskaudu viņas viengabalaino raksturu, zinādams, ka pašam man nekad tāda nebūs. Mana pasaule sastāvēja no divām daļām: pirmo veidoja dažādi dzīves sīkumi, par kuriem nekad nopietni nerūpējos (varbūt tādēļ, ka manā vietā rūpējās citi), bet otro — lielā ideju pasaule, kas paņēma mani visu, likdama strādāt ne tikai smadzenēm, bet arī katrai ķermeņa šūniņai.

Tagad Jūlija nevarēja mierīgi nosēdēt — viņa grozījās, purināja galvu, mētāja rokas un kājas; es visu laiku baidījos, ka tikai viņa nenokrīt. Un klaigāja. Bez apstājas skanēja viņas izsaucieni:

— Ai, cik skaisti!

— Rom, vai tas nav burvīgs bērziņš?

— Skaties, cik skaisti rudzi!

— Ai, cik brīnišķīga govs!

Viņa varēja pavisam nopietni iesaukties:

«Ai, cik brīnišķīga mēslu vabole!»

Vai arī:

«Cik skaists krupis!»

Varēja, jo viņa bija Jūlija. Un visdīvainākais, ka, tikko viņa tā iesaucās, pat mēslu vabole, pat krupis tiešām kļuva gan skaists, gan brīnišķīgs. Lūk, kāda bija Jūlija.

Es smaidīju. Man patika, ka viņa tā grozījās un klaigāja man aiz muguras un, kārtodama vēja sajauktos matus, ar vienu roku apķērās man apkārt. Reizēm tīšām pabraucu ātrāk, lai mati atkal aizsegtu viņas lielās, brīnišķās acis un lai viņa atkal tos kārtotu.

Sasnieguši pilsētiņu, pabrokastojām nelielā bufetē. Jūlija, ātri apēdusi sviestmaizi un izdzērusi glāzi tējas, jau nevarēja nosēdēt, kamēr es smēķēju, un nepacietīgi atkārtoja:

— Braucam? Braucam, jā?

Protams, arī bufetē viņa izsaucās:

— Ai, cik jauks pārdevējs!

Pārdevējs bija tukls, neskuvies vīrelis, bet, tikko Jūlija tā iesaucās un es paskatījos viņā, — viņš tiešām kļuva jauks.

Lūk, kāda bija Jūlija.

Saule, pacēlusies krietni augstu, stipri dedzināja. Bet mums nebija karsti. Mēs braucām, un vējiņš patīkami vēsināja seju; ielauzdamies zem drēbēm, tas glāstīja kā silts ūdens.

Piekalnē iemirdzējās neliels ezeriņš un atkal paslēpās silā. Bet Jūlija tomēr paspēja iesaukties — viņas acis neko nepalaida garām:

— Ai, cik brīnišķīgs ezers! Man noteikti tajā jāizpeldas.

Mēs iegriezāmies šaurā meža celiņā pa labi un drīz piebraucām pie ezeriņa. Vai nu tas pats par sevi bija brīnišķīgs, vai kļuva tāds no Jūlijas izsauciena, — bet tas tiešām bija brīnišķīgs.

Jūlijai nebija līdzi peldkostīma. Es aizgāju tālu mežā. Atmetis galvu, vēroju smuidrās priedes, kas tiecās augšup, tikai augšup, dzēru reibīgo sila smaržu un sen jau nebiju juties tik labi.

Droši vien pagāja ilgs laiks, kamēr izdzirdēju Jūlijas saucienu:

— A-ū, Rom! Cik burvīgs ūdens!

Tas nozīmēja, ka pienākusi mana kārta. Peldēt protu labi — ar dažiem vēzieniem atstūmos no krasta. Pēc tam ieniru, atvēru acis un ilgi vēroju fantastisko ūdens pasauli. Sīkas zivtiņas izbijušās metās sāņus un pazuda zaļganajā krēslā, šūpojās dīvaini zemūdens augi, un bija ļoti kluss. Kad izniru virspusē, Jūlija sauca:

— Rom, nepaliec tik ilgi zem ūdens! Man bail!

Man patika tāda viņas gādība. Pievilku pilnas krūtis gaisa un, atkal ieniris, pagriezos uz viņas pusi. Peldēju zem ūdens tik ilgi, kamēr ausīs sāka dūkt. Kad pēkšņi parādījos blakus Jūlijai, viņa bija piecēlusies un nemierīgi raudzījās apkārt ezerā, meklēdama mani.

Viņa skatījās, kā es kāpu krastā un, lēkādams te uz vienas, te otras kājas, izkratīju no ausīm ūdeni. Pēc tam teica:

— Tev vajag vairāk nodarboties ar sportu. Tavas krūtis varētu būt platākas .. .

Sapīcis atcirtu Jūlijai:

— Ne vienmēr liela sirds pukst platās krūtīs!

Un nogūlos saulē.

Jūlija padomājusi piekrita:

— Protams. Visi lieli cilvēki esot bijuši maza auguma. Bez tam tu nemaz neesi mazs.

Laikam katrs jūtas neērti, kad sāk apspriest viņa fiziskās īpatnības. Toties cik bieži mēs analizējam savu garīgo pasauli, rakņājamies slepenākajos sirds kaktiņos, nemaz par to nesarkdami. Vajadzētu būt otrādi: viss, kas redzams parastām acīm, ir tik parasts, ka tiešām nav saprotams, kādēļ mēs kaunamies sava ikdienišķuma. Un pretēji — gadās tipi, kas lepojas ar savu ķermeni, it kā paši būtu to radijuši. Man tikai patīkami, ka mans ķermenis, kas palīdz man domāt un sevi izteikt, ir vesels. Redzams, cilvēka ķermenis pašlaik ir visērtākā forma, ko daba izvēlējusies domājošās dzīvības idejai. Daba neatlaidīgi virzījusies uz cilvēku, bet nav izsvītrojusi visu to, ko radījusi pirms viņa, — tādējādi mēs šodien varam redzēt neskaitāmus labāk vai sliktāk izdevušos uzmetumus, jūsmot par tiem vai just riebumu, tomēr gribot negribot pazīdami tajos sevi.

Man patīk tā pafilozofēt, sevišķi kad labi jūtos. Mans prāts nav klāts prakticisma putekļiem, nekad neesmu lauzījis galvu, kam tas viss vajadzīgs. Mani kolēģi domā, ka tas tiešām neesot vajadzīgs, bet Gaiļūns, neatlaidīgi pārmezdams par nolādēto Bādleru, skaidri liek saprast, ka visas manas radošā darba neveiksmes esot šīs filozofēšanas sekas. Lūk, kā. Bet es tikai gribēju pavingrināt prātu ... Redzams, ka roka neapzinīgi atkārto pārgalvīgo domas akrobātiku. Bet prāts, ilgu laiku pieradis, teiksim, stāvēt uz galvas, neprot vienkārši nostāties uz kājām. Kājas atrofējas, un tas ir viss. Redzams, prāta vingrināšanai ari jābūt vispusīgai, ja jūs negribat, lai tas pāragri noveco vai kļūst invalīds. Labi būtu, ja pēc fiziskās rīta vingrošanas katru dienu sekotu domas vingrināšana: viens, divi... nelieli domas palēcieni.. . viens, divi, trīs, viens, divi, trīs... tā, labi... tagad pamēģiniet izplest domu spārnus un dziļi ieelpot īstenību ... vieeens ... tā, tagad izelpojiet ... divi... un vēlreiz... vieeeens, diiivi... tagad domas kūlenis ... un viens ... tikai nesatrieciet domu pret sienu... tagad atpakaļ ... un divi. Raugieties, vai pēc kūleņa jūsu doma stingri nostājas uz kājām... ja ne — vēl palēcieni uz vietas — viens, divi, trīs, viens, divi, trīs ...

Vēlāk varētu izdomāt veselas domas vingrināšanas sistēmas visiem — sākot ar bērnudārza audzēkņiem un beidzot ar sirmbārdai-niem profesoriem . ..

Es iesmējos.

— Nesmejies, Rom, es tiešām baidos, — domās Jūlija, kā redzams, jau sen sarunājās ar mani. Bet varbūt viņa kaut ko bija teikusi arī skali, tikai es nebiju dzirdējis.

— No kā tad tu baidies?

— Domāju un prātoju ... Iedomājies, deviņpadsmit gadu vecs meitēns grib nosēsties pie klavierēm un kaut ko cilvēkiem teikt. Ko tad viņa grib teikt, ko viņa zina ...

— Ak tu par to ... Nav vērts. Kamēr tevi pielaidīs pie klavierēm, tev jau vairs nebūs deviņpadsmit un tu kaut ko zināsi...

— Nekā es nezināšu... Par lielo pasauli nekā nezināšu .. . Saproti, gadiem viens un tas pats: istaba, iela, konservatorija ... konservatorija, iela, istaba ...

— Kādēļ? Tu varēsi pabraukt arī tālāk.

— Pabraukt? Tas nav īstais vārds. Nevis pabraukt, bet padzīvot vajag.

— Ha! Bet ko tu tagad dari? Māksliniekam svarīgi dzīvot pašam un stāstīt par šo savu dzīvi citiem. Ja tu, piedod, esi tukša kā muca, tad tevi neglābs pat visbrašāk nospēlētā kolhoznieku polka.

Jūlija apvainojās:

— A, tu atkal savu... Atradies pārpilnais! Pat pār malu līst pāri. Bet dzert neviens negrib. Ir tādi avoti, kas no pirmā acu uzmetiena šķiet pat ļoti mutuļojam. Bet cilvēki mirst tiem blakus. Aiz slāpēm.

Gribēju teikt, ka man tas nav svarīgi. Taču kaut kur jutu, ka tomēr ir svarīgi. Varbūt nedaudz, tikai mazlietiņ, bet ir svarīgi.

Jūlija piecēlās, piespieda rokas pie krūtīm — kā toreiz vannas istabā, it kā saturēdama sirdi. Un teica ar lielām bailēm:

— Cilvēkus nepazīstu, dzīvi neesmu redzējusi, nekā nezinu, bet stāstīt gribu. Ak kungs, kā gribu! Ak kungs, kādi tie būs briesmīgi meli, ja jūs nosēdināsiet mani pie klavierēm!

— Jūlij, vakar tu pati teici: ja tu nezini, kā atbildēt uz manu jautājumu, tad izdomā man skaistu pasaku. Tu varēsi stāstīt cilvēkiem savu pasaku.

— Puisīt, pasaku izdomāt vēl grūtāk. Pasakas rada kolektīvais prāts. Ai, kādas man bailes!

Viņa pacēla krastmalā nelielu akmeni, sažņaudza to cieši saujā, nopūtās un, plaši atvēzējusies, aizsvieda ezerā. Šķita, ka Jūlija aizsviež nevis mazu akmeni, bet savas lielās bailes. Ūdens virsma saviļņojās, parādījās loki un atkal izzuda. Bija dzirdams, kā kaļ dzenis — lielā meža mazā sirds..

— Braucam, — teica Jūlija.

Tagad viņa bija klusa, neskatījās tik kāri apkārt, nemētāja rokas un kājas un neklaigāja:

— Ai, cik brīnišķīgi!

Arī savus matus viņa nekārtoja — vējš te uzmeta tos uz pieres, te plandīja kā skumju, melnu karogu.

Tagad es tiešām baidījos, ka Jūlija nenokrīt.

5

Pusdienas saulē kolhozs šķita izmiris. Plaši atvērtās šķūņu un fermu durvis melnoja kā bezzobainas mutes, kuras atplētušās, gribēdamas kaut ko teikt, bet vārdi tajās aizķērušies, tādēļ tagad tik kluss. Ceļš bija nobārstīts ar svaigu sienu un ļoti putēja. Gandrīz katras mājas logā, iekārtojies starp puķu podiem, saulē snauda kaķis. Pat vistas nepērās ceļa putekļos — karstums, kā redzams, bija sadzinis tās zem krūmiem un dziļās un vēsās kartupeļu vagās. Suņi klusēja, un neviens nebārās un nelamājās.

Papuvē gulēja cūka ar resnu pinekli ap vēderu. Slinki ierukšķējusies, tā atkal aizvēra acis.

— Labdien, — tai atbildēja Jūlija.

Labi, ka viņa vēl neiesaucās:

— Ai, cik brīnišķīga, cik pieklājīga cūka!

Pēc vakardienas sarunas Jūlija daudz retāk jūsmoja. Un arī laikam tikai tad, kad aizmirsās.

Mēs izraudzījāmies māju ar zaļiem aizvirtņiem.

— Te būs labi, — teica Jūlija. — Paskaties tikai, kāds dārziņš! Ja cilvēki tā mīl puķes, tad nevar nemīlēt ceļiniekus.

Tiešām, puķes še bija rūpīgi koptas un ziņkāri stiepās augšup pie logiem, gribēdamas ielūkoties istabās.

Priekšnama durvis bija vaļā. Sienmalē netīrā katlā dūca mušu spiets, līdzās stāvēja mālainas tupeles, novalkāti zābaki, uz vadža karājās veci svārki, sagumzīta un izbalējusi cepure ... Šķita, cilvēks atstājis visu un aizgājis, priecādamies, ka var staigāt basām kājām, bez cepures un svārkiem.

Arī lielajā lauku virtuvē bija ļoti kluss. Es skali teicu:

— Labdien!

Neviens neatbildēja, tikai, no karstuma apdullušas, vienmuļi dūca mušas un tikšķēja vecs sienas pulkstenis. Klons bija izslaucīts un kā svētkos izkaisīts dzeltenām smiltīm.

— Neviena nav, — teicu Jūlijai.

Jau gribējām braukt tālāk, kad ieraudzījām pār pagalmu nākam vecāku sievieti. Viņa rūpīgi slaucīja rokas lielā priekšautā. Sapratu, ka sasveicinoties vajadzēs katrā ziņā dot roku.

— Gribējām pie jums pārnakšņot, — es teicu.

Sieviete bija tiešām pārsteigta.

— Bērniņi, saule taču vēl augstu, līdz pilsē-

tiņai nav tālu . . . Bet varbūt mašīna samaitājusies? — Viņa pieķērās šai domai, jo citādi nevarēja izskaidrot mūsu savādo vēlēšanos.

— Nē, mēs gribējām, saprotiet, laukos ... pie jums . ..

Nekad neesmu pratis runāt ar lauku ļaudīm. Taisnību sakot, maz tos esmu redzējis. Varbūt vienīgi tirgū, kur jau labi sen nebiju iegriezies. Bez tam jūs paši saprotat, kāda tirgū runāšana.

Jūlija nāca palīgā:

— Māmulīt, nevaram vairs... tādā karstumā! Gribas nokrist kaut kur vēsumā ...

— Tad lūdzu, ļoti labprāt! Tikai es nezinu, kā ar tām mušām, — ko tik visu nedarām, bet krīt kā nelaime virsū. Te durvis atveram, te logu ... Gan teicu tēvam, gan lūdzu: nopērc aptiekā mušpapīrus, bet vai nu viegli vasarā tikt uz pilsētu? Ko tur runāt, kā no rīta aiziet, tā ne pusdienās nevaru sagaidīt...

Sieviete runāja vienā runāšanā, rādīdama mums savu goda istabu ar augstu uzklātu gultu. Mušu tur bija mazāk, tomēr mušpapīri nebūtu kaitējuši. Es pat nožēloju, ka neesmu ielicis dažus kabatā.

Jūlija sāka runāt par puķēm, un sievietes seja atplauka. Atvērusi stiklotās verandas durvis, viņa izveda mūs dārziņā un, nevis tikai pieskardamās, bet itin kā noglāstīdama katru puķi, stāstīja, stāstīja, un lika mums ostīt. Izrādījās, ka arī puķēm ir savs dzīves stāsts un savs raksturs.

Pēc tam viņa ieveda mūs atkal goda istabā, izvilka papīra lapu, kas bija aizbāzta aiz svētās Jēzus sirds bildes, un lepni izklāja mūsu acu priekšā.

— Goda raksts! — sieviete teica. — Par skaistāko dārziņu. Pērn dabūju.

Jūlija, zināms, sajūsmā izsaucās, bet sieviete attapās:

— Ai, man taču ir piens! Skriešu, bērniņi, izvilkšu no akas. Varbūt pa glāzei iedzersiet — atvēsinās.

Sēdējām ar Jūliju jaunu ķirsīšu ēnā, kur bija sanaglots mazliet apēvelētu dēļu galds. Netālu kurējās zemnieku lauka virtuve — daži ķieģeļi un dūmeņa vietā vecs spainis bez dibena. Uz sētas mietiem žuva podi, siera maisiņš, lupatas un plati izpletušās vīriešu bikses. Viss te bija ļoti vienkārši, un visas lietas, kas kādu brīdi nebija vajadzīgas, tomēr bija pie rokas. Tās nevarēja ilgi pūsties vai neko nedarīt — tāpat kā cilvēks tām blakus. Man šķita, ka visām šīm vienkāršajām lietām nebija laika pat kārtīgi padomāt. Tām vienkārši bija jāstrādā.

Neesmu liels piena cienītājs, bet, kad Jūlija, tikko lūpas apmērcējusi, izsaucās: «Ai, cik brīnišķīgs piens!» — es jutu, ka piens tiešām ir brīnišķīgs, un izdzēru divas glāzes. Sieviete bija ļoti apmierināta, rosījās ap pavardu, pieliekusies kūra uguni un visu laiku runāja.

— Es gribu būt muziķe, — savukārt palielījās Jūlija, — bet Roms, — viņa parādīja uz mani, — jau ir mākslinieks.

Jutu, cik nejēdzīgi un tukši noskanēja šie vārdi «muziķe», «mākslinieks» šeit, kur viss tik vienkāršs. It kā būtu kāds pabungojis ar pirkstiem pa podu, kas pūtās uz sētas, gribēdams izbungot sarežģītu un gudru ritmu, bet nekādu lāga skaņu tā ir neizdabūdams. Kur nu tai sacensties ar tādām lauku skaņām kā izkapts kāpināšana, ratu rīboņa, traktora rūkoņa, silta piena čurkstēšana slaucenē, boršča strēbšana pie galda un sirsnīga, sulīga nolamāšanās vakara klusumā ...

Sieviete tikai sasita plaukstas:

— Tad jau jūs, bērniņi, esat lieli ļaudis! Bet mana Angela arī mācās, Kauņā, beidza otro kursu, tagad ir praksē. Tagadiņ gan ar skolām labi, nevar ne izteikt...

«Ak kungs, cik brīnišķīga sieviete!» es gandrīz iesaucos. Gribēju, ļoti gribēju viņai patikt no pirmā acu uzmetiena, bet nezināju, kā. Nekā es nezināju — ne kā turēt rokas, ne kā runāt, ne kā smaidīt, ne kā pateikties par tiešām garšīgo pienu, lai saimniecei būtu patīkami. Domās ātri pārskatīju visus savus darbus un skices un neatradu neviena, ko šī sieviete varētu piekārt savā tīrajā goda istabā blakus Jēzus sirds bildei un vecmodīgai ģimenes fotogrāfijai. Varbūt «Skaitļu tripti-hu», varbūt «Pirmo soli»? Gaiļūns atnestu viņai daudz zemes, un sieviete bijīgi saliktu rokas, Navickis — savu vētraino jūru, un sieviete droši vien teiktu: «Kāds spēks!»

Bet man nebija nekā, varbūt tikai dažas nemākulīgi uztrieptas ainaviņas.

Lūk, es jau vulgarizēju, es, kas pilnā kaklā smējos par visiem vulgarizētājiem, par visiem pigmejiem, kuri sapņo, kā iedzīt naglu lauku

istabas sienā un pakārt uz tās savu gleznu. Sūdzējos par masu skatītāja slikto gaumi, žēlojos, ka mūsdienu skulptora veidotu cilvēka tēlu lauku sieviņa sauc par šķiņķi, bet sārtvaidze kolhoza meitene pie savas gultas ar lielām naglām piestiprina gulbjus un mirstošu briedi mēnesnīcā. Lēti un skaisti. Bet mēs dusmojamies vai iecietīgi smaidām un meklējam mierinājumu izkurtējušu snobu sabiedrībā, kuri gatavi katru smērējumu pavadīt ar saucienu:

— Uz Luvru!

Un, jo smērējums muļķīgāks, jo sauciens skaļāks.

Interesanti, kad mēs varēsim bez kādas ironijas par biedra gleznu iesaukties:

— Uz lauku māju!

Nevaru atcerēties, vai toreiz tiešām tā domāju un vai domāju nopietni vai tikai ņirgājos. Bet patikt tai sievietei un pateikt viņai kaut ko labu es ļoti gribēju — to atceros labi. Galu galā, ja es tā arī nedomāju, tad padomājiet jūs un neaizmirstiet izdevīgā gadījumā man pateikt, vai lauku māja var kļūt par Luvru.

Kāds mans paziņa, jauns rakstnieks, teiktu:

— Var. Tikai vajag izcirst platākus logus. Un tavas gleznas vajadzētu piestiprināt pie sienas ar dzelzs skrūvēm. Citādi, tikko tu aizbrauksi, tās izmetīs un atkal piekārs svēto Jēzus sirdi un gulbjus.

Varbūt arī par to vērts padomāt. Tas ir tīri praktisks jautājums, bet manam prātam,

kā jau teicu, svešas jebkādās prakticisma duļķes.

Sieviete aizgāja uz sakņu dārzu, bet mēs ar Jūliju sēdējām goda istabā un nezinājām, ko darīt. Jūlija, kā redzams, mūsu nakšņošanu kolhozā bija iedomājusies citādu, — ka te viņu ielenks ļaudis, stāstīs cits caur citu, vadās, rādīs, bet vakarā, apsēdusies zem vecas liepas, viņa kopā ar visiem dziedās tautas dziesmas ... Nekā tamlīdzīga, katram šeit ir savs darbs, un, ja tu nestrādā, tad cilvēkus nemaz neredzi.

Biju jau visu istabā apskatījis un pateicu savas domas par augstu uzklāto lauku gultu:

— Tur droši vien ir blusas.

— Muļķis, — teica Jūlija un izgāja dārziņā.

Atvēru logu un vēroju, kā viņa velti pūlas atrast dārziņā darbu — te izraudama kādu zālīti, tur atbalstīdama lejup nolīkušu peonijas kātu. Bet vai tas bija darbs? Tur, kur pieskārušās tās sievietes rokas, citam nepalika ko darīt.

— Jaunkundzīt, varbūt nāksiet pie mums grābt sienu?

Atspiedies uz sētas, smaidīja gaišmatains, iededzis puisis novalkātās kareivja biksēs. Mazliet tālāk stāvēja meitene un vēl otrs puisis, arī viņi smaidīja. Nevarēja saprast, vai viņi zobojās vai runāja nopietni.

Jūlija pietvīka, spītīgi atmeta galvu un pieņēma izaicinājumu:

— Kāpēc ne, iešu arī! Domājat, nevaru?

Viņa atvēra vārtiņus un jau no ceļa sauca:

— Ejam, Roml

Man nepatika šis pārspīlētais rosīgums. Jū-lijai nemaz nevajadzēja atbildēt. Bet tagad es nevarēju viņu vienu laist.

Jūlija gāja, lūpas uzmetusi, un ne ar vienu nerunāja. Viņa jutās aizvainota. Puisim kareivja biksēs ari bija neērti:

— Goda vārds, gribēju pajokot... Mēs te esam pieraduši...

Kad neviens neatbildēja, viņš pienāca man klāt un stādi jās priekšā:

— Zenons... Rudenī pārnācu no armija,s... Otrās klases šoferis, bet priekšsēdētājs nelaiž pie mašīnas. Negrib citiem atņemt darbu. Bet vai tas ir darbs, ko viņi dara? īstās rokās mašīna brauc ari bez riteņiem, vai ne?

— Ja cilvēks tic, tad brauc.

Zenonam ļoti patika mana atbilde. Sirds dziļumos viņš, kā redzams, bija filozofs un tagad sāka stāstīt par mašīnām un dažādiem piedzīvojumiem no savas prakses. Runādams viņš turēja pusizstieptas rokas krūšu augstumā — šķita, ka cilvēks tiešām brauc ar mašīnu.

— Nekas, es viņiem vēl parādīšu!

Nebija šaubu, ka Zenons tiešām parādīs.

Piegājām pie nelielas, alkšņu un lazdu krūmiem apaugušas kraujas. Lejā līkumoja mierīga upes lenta, tai abās pusēs pletās liču pļavas.

Še tagad bija ļaužu pilns, tālāk, aiz upes līkuma, tarkšķēja pļaujmašīna, un vairāki vīri cilāja izkaptis tur, kur mašīna nevarēja piekļūt. Grabēja divi zirgu grābekļi, uz lielceļa

pusi aizlīgoja piekrauti vezumi. Pirmajā mirklī viss šķita gluži nereāls, man ienāca prātā krāsainas kinofilmas kadri. Trūka tikai tautas dziesmu un deju ansambļa, tādēļ nebija dziesmu un deju. Galu galā es nemaz nebrīnītos, ja šie ļaudis tur apakšā, ieraudzījuši nākam priekšsēdētāju, mestu darbu pie malas un, saķērušies rokās, lielā lokā sāktu populāro rotaļu «Mūsu kolhoza priekšsēdētājs».

Zenons sameklēja Jūlijai grābekli, man iespieda rokās dakšas ar nolauztu zaru un pa visu pļavu nokliedza:

— Papildspēki ieradušies!

Visi pagriezās un brīdi skatījās uz mums. Pat puisis, kas brauca ar grābekli, apturēja zirgu un, acis ar plaukstu aizēnojis, meklēja mūs. Sievietes un meitenes sačukstējās un pasmējās, ieraudzījušas Jūlijas skaistās, dzeltenās kurpītes. Jūlija nosarkusi atgriezās, noāva kājas un nolika kurpītes zem krūma. Tagad viņa jocīgi gāja pa pļavu — stipri dūrās nepieradušajās kājās. Bet reiz Jūlija sāpīgi sarāvās, kad ass, resns zirgskābenes kāts trāpīja mīkstajā pirkstu starpā.

— Vajag staigāt uz rokām, meitenīt! — kāds iesaucās, un visi smējās. Noskaities raudzījos apkārt, cenzdamies uzminēt, kurš vainīgs, bet Zenons pārkliedza visus:

— Diezgan blenzt, vai cilvēkus neesat redzējuši, vai?

Centos būt netālu no Jūlijas, kura tagad spītīgi cilāja grābekli. Tas viņai bieži aizķērās zāļu saknēs un cinīšos. Viss grābšanas ritms uzreiz izjuka. Sakodusi zobus, Jūlija visiem spēkiem vilka grābekli, bet tas turējās un nekustējās. Vajadzēja spert soli atpakaļ un atbrīvot grābekli.

Siena grābšana nav nemaz tik viegls darbs, kā jūs domājat.

Es pirmo reizi turēju rokās dakšas, bet centos to neizrādīt. Uzdūru lielus klēpjus un stiepu atspēries. Puse siena nobira, kamēr tiku līdz kaudzei, bet es darīju, cik spēju. Tīšām neskatījos citiem sejās, negribēdams redzēt zobgalīgas grimases. Neciešu, ja par mani kāds smejas.

Sliktākais, ka ar dakšām rokās es tiešām jutos savāds un jokains. Viss, ko pratu un zināju, šeit, šajā pļavā, bija lieks. Un tā gribējās pilnā kaklā iekliegties:

— Klausieties, jūs! Vai zināt, kas es esmu un ko varu?

Diemžēl neviens to nezināja un droši vien negribēja zināt.

Redzēju, ka man apkārt cilvēki strādā brīvi, jokodami, stāstīdami garus stāstus un pat nedomādami, ko viņi dara, ko dara viņu rokas, muskuļi. Drīz vien es mirku sviedros, tādēļ nometu savu raibo virskreklu. Visu laiku redzēju acu priekšā kluso un vēso ezeru silā. Vairs necentos uzdurt pēc iespējas lielāku klēpi un nesteidzos atpakaļ, dakšas uz priekšu izstiepis, bet vilku tās sev nopakaļ un tēloju stipru, nenogurušu cilvēku, kas šobrīd domā par kaut ko citu. Gribēju parādīt, ka, arī darbu darot, var domāt. Bet patiesībā manā galvā visu laiku skanēja:

— Kāds velns tevi te atdzina! Met prom tās nolādētās dakšas, kamēr vēl neesi uzberzis tulznas. Tu taču par neko citu nespēj domāt, tu nogalini sevī domu, bet tas ir daudz svarīgāk nekā divdesmit vai trīsdesmit klēpju siena, kurus Zenons tikpat atnesīs — vai tu šeit būsi vai nebūsi.

Taču es nevarēju atstāt Jūliju. Dusmojos par viņas muļķīgo izlēcienu, bet atstāt nevarēju. Tumši pietvīkusi, Jūlija ātri vicināja grābekli, un tagad tas aizķērās aizvien retāk. Melnie mati krita acīm priekšā, lipa pie nosvīdušās pieres, bet Jūlija pat necentās tos atglaust. Nebija laika. Sapratu, ka no šīs nolādētās pļavas viņa aizies pati pēdējā. Jūs tagad jau mazliet pazīstat Jūliju un zināt, ka viņa var izdarīt, ko grib.

Pieķēru sevi slepus raugāmies uz sauli un klusi izlamājos.

Jādomā par kaut ko citu. Mēģināju saistīt savu domu ar augstām lietām, bet saspringtais un nogurušais ķermenis noteikti sauca to atpakaļ. Pēc tam kaut kā pats no sevis apstājos pie Jūlijas.

Nu jau trešo dienu mēs esam ļoti tuvu viens otram un varbūt vairāk nekā agrāk esam brālis un māsa. Bet ja ar to pietiktu, ja es negaidītu kaut ko vairāk un ja nezinātu, ka mēs neesam brālis un māsa, ka nekad tādi arī neesam bijuši! Tai dienā, kad tēvs man uzticēja Jūlijas noslēpumu, es jutu lielas sāpes, ka esmu piekrāpts, ka ar šo mirkli no manas dzīves aiziet cilvēks, pie tam ļoti tuvs, ļoti mīļš cilvēks. Varbūt tikai negribēju atzīties, bet droši vien man bija vēl vairāk žēl un nepatīkami, ka es pats aizeju no otra cilvēka dzīves, tas ir, otrs cilvēks izsvītro mani no savas sirds, izsvītro kā nenozīmīgu vieninieku. Izsvītro mani, vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?!

Un tikai vēlāk radās neskaidra un neapzināta nojauta, kas lika man nostiprināties šā cilvēka sirdī, pacīnīties tās dēļ, kaut arī cīņas mērķis nebija zināms. Bet, kad sapratu, ko vēlos, mani pārņēma liels prieks, ka cilvēki, sagraudami vienu manu ilūziju, it kā devuši man tiesību sapņot par citu, varbūt pat vēl skaistāku. Es pārāk daudz nedomāju, ka pēc savas pārliecības man būtu nežēlīgi jāsmejas par visām ilūzijām. Biju cilvēks un varēju nicināt visu, tikai ne sevi.

Tagad, jau neanalizēdams savas attiecības ar Jūliju, ļāvos stihiskai straumei, tā sagrāba mani, sagrieza un nes, un man vairs nav svarīgi, kur sākusies šī straume un kurp tā mani aiznesīs. Jūlija atmodināja mani, un tagad ir viņas varā, vai es būšu tāds kā visi vai ne.

Jūlija droši vien nojauš, kurp mani nes nepārvaramā straume, viņa saprata to skūpstu uz kāpnēm, viņa pareizi izlasīja arī manas atturīgās vēstules, tādēļ viņai bija ļoti grūti uz tām atbildēt. Un tagad viņa skaidri redz robežu, ko es viņai piedāvāju pārkāpt, un izbijusies instinktīvi raujas atpakaļ. Bet, ja cilvēks redz robežu, ja viņš var to novilkt, tad ar kādu prāta un sirds daļu viņam jābūt jau pāri šai robežai. Cilvēks nekad nenovilks robežu, nezinādams, kas ir aiz tās.

Man vajag izdarīt kaut ko vairāk, man vajag pārkāpt...

— Izklīst! — pa visu pļavu nokomandēja Zenons.

Saule jau bija zemu, sarkana un liela tā bija uzdūrusies uz smailas egles galotnes. Atdevu Zenonam dakšas un tikai tagad sajutu, cik noguris esmu.

— Dabūji pasvīst... — pazobojās Zenons.

— Jā, ar mašīnu pavisam cita lieta ...

Aizgāju pie Jūlijas un saņēmu viņu aiz rokas. Un mūsu pirksti, stīvi no grābekļa un dakšām, nekādi nevarēja atliekties.

— Vajadzētu izpeldēties, — es ierosināju.

— Esmu briesmīgi nosvīdis.

— Es arī... — atzinās Jūlija. Un iesmējās — skaļi un lepni.

Pļava drīz kļuva tukša. Visi steidzās mājup, kur arī gaidīja — tikai ne atpūta, nē, bet citi nebeigtās dienas darbi un rūpes. Saule jau bija norietējusi, pār pļavu cēlās viegla migla, un tikai augsto kaudžu gali rēgojās kā kalni virs mākoņiem.

Ūdens bija labs un silts, ilgi negribējās kāpt krastā.

Pēc tam mēs pārgājām pār pļavu un Jūlija, nosēdusies pie lielas siena kaudzes, atbalstījās pret to un aizvēra acis. Sākumā es domāju, ka viņa ļoti nogurusi, bet pēkšņi izdzirdu viņu čukstam:

— Cik labi! Ak kungs, cik labi!

Nosēdies blakus, noliecos un apskāvu Jūliju. Viņa neatstūma manas rokas, gulēja aizvērtām acīm uņ smaidīja. Tad es noliecos vēl

zemāk un noskūpstīju viņu. Pēc tam vēlreiz un vēlreiz. Jūlija neatbildēja maniem skūpstiem, es aizvēru acis un, ar sāpēm pieplacis pie viņas lūpām, vairs neatrāvos. Traka straume vilka mani atvarā, un es griezos verdošā vērpetē, zinādams, ka tikpat neizkļūšu. Manas rokas sāka slīdēt pa Jūlijas augumu...

Pēkšņi viņa uzlēca stāvus, skatīdamās manī lielām acīm, izbijusies un atmodusies. It kā viss notikušais būtu bijis tikai sapnis.

— Ak kungs! Es nedomāju . . . cik tu esi riebīgs!

Jūlija neraudāja, tikai lielas asaras pašas ritēja no acīm. Viņa paķēra kurpītes un, savādi saliekusies, aizskrēja pa pļavu.

Stāvēju un nezināju, kas noticis. Lielā vērpete izmeta mani krastā, izmeta pēkšņi tad, kad es jau gandrīz būtu noslīcis.

— Jūlij! — nedroši pasaucu, bet neviens neatbildēja.

Stāvēju ilgi un nekā, it nekā nezināju. Satumsa, vajadzēja kaut ko darīt. Aizbridu mājās. Jūlijas nebija, sieviete laipni piedāvāja man vakariņas, un es noriju dažas karotes tiešām labas zupas. Bet Jūlija Vēl arvien nenāca.

Kad saimnieki aizgāja gulēt, klusām izstūmu motorolleru uz ceļa, aizstūmu krietnu puskilometru un novietoju krūmos. Pēc tam tieši pār laukiem aizgāju pie kraujas un klusi pasaucu:

— Jūlij!

Klusums. Un es saucu skaļāk:

— Jūlij!

ioa

Tagad es jau ložņāju pa krūmiem klupdams un aizķerdamies un pilnā balsi saucu:

— Jūlij! Jūlij!

Tikai atbalss, atsizdamās pret krauju viņpus upes, atkārtoja:

— ... ūlij! . .. ūlij! ...

Izmeklējos visur, sāpīgi saskrāpēju seju. Pēc tam izgāju laukos. Es nevarēju stāvēt, tādēļ bridu un pa brīdim aizsmakušā balsī saucu:

— Jūlij! Jūlij!

Sāka riet pamodušies suņi un ilgi nevarēja norimt.

Apsēdos uz akmens un nokāru galvu.

Ausa gaisma. Bet muziķu es nedzirdēju.

Trešā daļa

.

1

Cerēdams atrast Jūliju mājā, es tīšām vienu dienu kavējos ceļā. Bet Jūlijas nebija, visas viņas lietas stāvēja neaizskartas. Nokritu uz dīvāna un ilgi raudzījos vienā punktā. Lūk, nu es pa īstam biju viens. Dzīve sāpīgi sodīja mani, tādēj ka ņirgājos par to, nežēlīgi sadragādams savu pēdējo ilūziju. Stikla jumols, kuru biju mazliet, tikai mazlietiņ pacēlis, nokrita atpakaļ, un atkal kļuva šauri un smacīgi.

Vēlāk man iešāvās prātā, ka Jūlija varbūt iegriezusies pie kādas draudzenes. Atcerējos dažu uzvārdus un piezvanīju, — nē, Jūlija tur neesot bijusi. Zvanīju arī uz skolu, bet neviens neatbildēja.

Biju pilnīgā neziņā, ko darīt. Pienāca vakars, un man kļuva ļoti baisi. Varbūt nemaz nevajadzēja braukt projām, varbūt vajadzēja gaidīt tur, pie tās sievietes, varbūt Jūlija ir pārnākusi, varbūt viņa tagad sēž smiltīm izkaisītajā virtuvē un dzer siltu, tikko slauktu pienu...

Nomazgājos un izgāju uz ielas. Liepas 110

smaržoja pēc medus, visur bija daudz ļaužu, un šķita, ka nekas nav noticis. Klīdu starp gājējiem, viņu nepazīts un viņus nepazīdams, un tas tomēr bija labāk nekā vientulība. Varēju aiziet pie draugiem, varēju pasēdēt kafejnīcā, bet tur man būtu jārunā. Runāt es negribēju un baidījos.

Ielās ļaužu kļuva arvien mazāk, pie veikalu durvīm nosēdās dežurēt vecītes, no parkiem bija dzirdami klusināti, vilinoši smiekli, un man vajadzēja iet mājā. Jau no tālienes ieraudzīju logos gaismu un bez elpas uzskrēju otrajā stāvā. Nemaz nešaubījos, ka tā ir Jūlija, un pat nepadomāju, ko teikšu un kā skatīšos viņai acīs.

Piezvanīju nepacietīgi un nervozi. Durvis atvēra tēvs. Es vēl arvien skatījos apkārt, cerēdams ieraudzīt vai izdzirdēt Jūliju. Tēvs laikam ievēroja vilšanās ēnu manās acīs, jo jautāja:

— Negaidījāt?

Ko gan es varēju atbildēt?

Viņš satinās ciešāk savā vecajā rītasvārkā, kaut gan man šķita, ka istabā ir ļoti karsts, un runāja nogurušā, vienaldzīgā balsī — kā cilvēks, kuram viss apnicis.

— Nepatīk man tie kūrorti. Ārsti atsūtīja atpakaļ — nopūst sveci savā mājā. Un es nolēmu nepretoties.

Tēvs pameklēja čemodānā starp savām mantām un uzmanīgi izvilka Milē «Vakara zvanu» reprodukciju — vīrs un sieva, lūgšanai salikuši rokas zem vakara debesīm, blakus grozs ar kartupeļiem un zemē iesprausts

kaplis, un no visas gleznas skan tāli, smagi " un skumji zvani, un diena ir beigusies, un tuvojas nakts.

— Zinu, ka tas nav tavā stilā, — pasmīnēja tēvs, — ka tu ne acu galā neieredzi rāpojošo reālismu, — šķiet, tā jūs saucat šadas gleznas? Bet noskaņa te ir, un man glezna ļoti patīk. Ņem iebāz kaut kur starp saviem papīriem.

Paņēmu reprodukciju, un rokas man drebēja.

— Bet kur ir Jūlija? — tēvs iejautājās. — Atvedu viņai Lista prelīdu mapi, nejauši atradu antikvariātā. Meitenei vajadzētu patikt.

— Vēl nav pārnākusi, — es atbildēju, joprojām cerēdams, ka tūlīt atskanēs zvans, es atvēršu durvis un viss būs kā senāk.

— Pārāk ilgi pastaigājas, vajadzēs viņai aizrādīt. Vai viņa sen aizgāja?

— Pirms trim dienām, — centos runāt iespējami mierīgāk.

— Kā? Pirms trim dienām? Uz kurieni?

— Nepateica.

— Pirms trim dienām? Bet tu staigā un nekā nesaki, un nekā nedari... Nezinu, kur tu tāds esi radies!

Paraustīju plecus — vai tad es varēju viņam teikt, kādēļ aizgājusi Jūlija un kā biju viņu meklējis.

Tēvs nosēdās pie telefona un uzgrieza milicijas nodaļas numuru.

— Ej gulēt, — viņš dusmīgi pateica.

Es ieslēdzos savā istabā.

Vēlāk tēvs apģērbās un izgāja, pat nepaskatījies uz manu pusi.

Sēdēju, atbalstījies uz galda, un manās ausīs dažādās — pazīstamās un nepazīstamās balsīs skanēja viens vārds:

— Gļēvulis! Gļēvulis! Gļēvulis! Gļēvulis!

Šķita, ka visa pasaule sanākusi manā istabā, lai pateiktu man šo vārdu. Cilvēki grūstījās, spiedās cits citam garām pie manis un šņāca man tieši sejā:

— Gļēvulis! Gļēvulis!

Viņi nevarēja aiziet, man to nepateikuši.

— Gļēvulis! — iekliedzos tik skaļi, ka visi apklusa un uz pirkstu galiem izgāja no manas istabas. Bet viņi stāvēja aiz durvīm un gaidīja — tie, kas vēl nebija pateikuši man šo vārdu. Un viņu bija daudz, ļoti daudz. Zināju: ja kaut mirkli aizmirsīšu, ka esmu gļēvulis, viņi atkal sanāks manā istabā un bez mitas atkārtos šo vārdu, un es nekā nevarēšu darīt. Nedrīkstu ielaist tos savā istabā, man ļoti no tiem bail, lai viņi labāk stāv aiz durvīm un klausās, kā pats sev atkārtoju:

— Gļēvulis! Gļēvulis! Gļēvulis!

Tā arī aizmigu, atbalstījies uz galda, un pat miegā zināju, ka zemapziņa kā pulkstenis atkārto vienu vienīgu vārdu.

Kaut tikai tie cilvēki atkal nesanāktu manā istabā.

Tēvs neēda, negulēja, katru stundu, bet varbūt pat biežāk zvanīja pa telefonu, te izgāja ārā, te atkal atgriezās, it kā mani ne-

13

8 — J. Marcinkevičs

maz neredzēdams. Un, tikko es paliku viens un mēģināju aizmirsties, sākumā klusu un nedroši, vēlāk arvien skaļāk un neatlaidīgāk sāka skanēt vārds:

— Gļēvulis! Gļēvulis! ...

Reizēm izskrēju uz ielas, bet cilvēkos man bija vēl grūtāk: biju pārliecināts, ka, garām iedami, tie spļauj šo vārdu man virsū. Slēpu savu seju, skrēju atpakaļ mājās un nekā nevarēju darīt. Laikam es sāku jukt prātā.

Kādu dienu, atceros, bija skaista pēcpusdiena, ieskanējās telefons un tēvs steidzīgi izgāja.

Es vairs neko negaidīju un ne uz ko necerēju. Nebija kur iet un nebija ko darīt. Sēdēju pie galda un uz lielas papīra lapas ar zīmuli rakstīju: «Gļēvulis gļēvulis gļēvulis gļēvulis gļēvulis ...»

Tā kā glītrakstīšanā.

Pierakstījis lapu pilnu, saņurcīju to, iemetu papīrkurvī un paņēmu jaunu.

Tēvs pārnāca vēlu vakarā, nostājās man aiz muguras un cieši sažņaudza ar rokām krēsla atzveltni. Noliku zīmuli un iemetu pierakstīto lapu papīrkurvī.

— Jūlija jau veselu nedēļu strādā tekstil-fabrikā, — tēvs teica. —Un dzīvo kopmītnē. Es nupat ar viņu runāju . . .

Es apgriezos un laikam pasmaidīju. Savā sirdī tiešām pasmaidīju, jo man kļuva daudz vieglāk.

Tad tēvs atvēzējās un sita man sejā. Tad vēl, vēl un vēlreiz ... Piecēlos, lai viņam būtu

ērtāk sist. Uz bridi tēvs nolaida nogurušās rokas. Tad atkal atvēzējās. Un atkal. Un atkal. Un vēlreiz.. . Viņš skatījās man tieši acis un nepazina mani. Tad vēl. Un vēl. Viņš sita mani kā aukstu, nedzīvu tēlu, ko veidojis savām rokām un sev līdzīgu un kam tagad gribēja iedvest dzīvību, lai tas sāktu staigāt un runāt, lai iepazītu labo un ļauno un kļūtu par cilvēku.

Aizelsies un noguris tēvs nokrita uz dīvāna, saņēma galvu rokās un klusēja, ļoti ilgi klusēja. Viņš dusmās elsa, it kā skaizdamies pats uz sevi, ka veidojums, ko viņš gribētu nosaukt par cilvēku, vēl arvien neizdodas. Piegāju un kā agrā bērnībā noskūpstīju tēvam roku. Viņš paskatījās, brīnīdamies un neticēdams, ka tēls sācis kustēties. Tātad ar to var arī runāt?

— Tu sagrāvi manu pili, ko visu mūžu rūpīgi esmu cēlis. Nesu ķieģeli pēc ķieģeļa, liku, mūrēju un cerēju, ka mūža beigās varēšu pāri visam tās frontonam lieliem burtiem uzrakstīt latīņu vārdu: Humānisms. Uzskatīju šo vārdu par savas dzīves mērķi, redzēju tajā cilvēka dzīves jēgu un uzdevumu. Pirmoreiz manu pili sagrāva fašisms, sagrāva līdz pašiem pamatiem, nolīdzināja ar zemi. Man vēl pietika spēka sākt no jauna. Tagad, kad esmu vecs un nevarīgs, to otrreiz sagrauj mans dēls. Mans dēls!

Tēvs raudāja. Klusi, gandrīz nedzirdami, rūgti raudāja.

— Visu mūžu mācīju mīlēt, augstu vērtēt un cienīt cilvēku. Sapņoju par valodu, kura,

9 — J. Marcinkēvičs

115

kā mūzika, būtu tīra, skanīga, visiem kopīga un palīdzētu cilvēkiem biedroties un saprast citam citu. Bet tu, tikko sācis patstāvīgi domāt, smejies un ņirgājies par visu to. Paņēmu Jūliju no ielas, no nošautas mātes rokām, sasildīju un uzaudzināju viņu. Tu izdzini viņu no mūsu mājas. Visu mūžu gribēju un centos būt derīgs savai zemei, savai tautai, kurai vēsture tikai tagad pastiepusi mātes rokas. Bet tu spļauj uz savas tautas kultūru, neredzēdams, ka apspļauj pats sevi. Kaut tu zinātu, kaut tu varētu iedomāties, kā es tevi neieredzu! Ja varētu, es izrautu tev mēli, atņemtu tev prātu ... Visu mūžu es baidījos no tevis un neieredzēju tevi...

Tēvs apklusa. Pēc tam viņš sāka ar dūrēm sist sev pa kaulainajām krūtīm un skaļā, aizlauztā balsī sauca:

— Esmu vainīgs! Esmu vainīgs! Esmu vainīgs un tieku sodīts. Domāju par visu cilvēci .. . Cilvēci! Un neredzēju cilvēku sev blakus. Piedod, dēls, ka neizaudzināju tevi par cilvēku ...

Viņš piecēlās 1— tāds sīks, vecs un salīcis, nopūtās no pašiem sirds dziļumiem un drīzāk ievaidējās nekā pateica:

— Ak kungs, cik grūti man tagad būs nomirt!

Un iegāja savā istabā, atstādams durvis vaļā, lai visi, kas vien grib un kam vajag, varētu ieiet nepieklauvējuši.

Bet es vēl arvien stāvēju, vaigi man dega, es viss degu, tomēr stāvēju un gaidīju, kad viņi sanāks manā istabā un cits caur citu sāks atkārtot:

— Gļēvulis! Gļēvulis! . . .

Pasaulē taču ir tik daudz cilvēku, un vēl tikai ļoti ļoti maza daļiņa paspējusi pateikt man šo vārdu.

Tomēr neviens nenāca. Vēl arvien stāvēju un gaidīju. Ļoti ilgi gaidīju.

Savādi, kādēļ neviens nenāk?

Bija jau pāri pusnaktij, kad tēvs mani sauca. Es skaidri dzirdēju, ka viņš sauca, jo durvis bija vaļā. Pie tēva gultas dega zaļgana naktslampa, viņš gulēja uz muguras un smagi elpoja. Saņēmu viņa nevarīgi nokārušos roku, kas bija ļoti karsta, — tēvs to nepacietīgi izrāva. Sapratu, ka viņš mani nesauktu, ja mājā būtu vēl kāds cits. Man kļuva ļoti baisi.

— Ūdeni! — tēvs lūdza.

Atnesu ūdeni, glāze sitās pret tēva zobiem, viņš, kāri izdzēris, atkal atkrita spilvenā.

Izsaucu ārstu, pēc tam ar receptēm skrēju uz dežurējošo aptieku. Kamēr aptiekārs gatavoja zāles, nosūtīju telegramu krustmātei Juzei, lai atbrauc pēc iespējas ātrāk. Es baidījos, ka nepagūšu kaut ko izdarīt, un viss drebēju.

Tēvs iedzēra zāles, viņam it kā kļuva vieglāk, un viņš aizmiga. Miegā tēvs mētājās, murgoja, pastāvīgi sauca Jūliju un bieži atkārtoja:

— Esmu vainīgs! Esmu vainīgs...

Bet reiz viņš atmodās, paraudzījās apkārt un ļoti skaidri teica:

— Paskaties vārdnīcas manuskriptā — esmu aizmirsis visus darbības vārda «dot» sinonīmus .. .

Nezināju, ko darīt, piecēlos un piegāju pie galda, bet atgriezies redzēju, ka tēvs atkal aizmidzis.

Tagad viņš gulēja mierīgi, dziļā miegā, tikai elpoja daudz ātrāk, un es nevarēju atstāt viņu vienu.

Skatījos, cik smagi cilājās tēva iekritušās krūtis. Sirmie, jau stipri retie mati bija izjukuši uz spilvena un zaļganajā naktslampas gaismā izskatījās kā gaišs oreols. Lūk, te guļ cilvēks, kuru es visu mūžu saucu par tēvu, bet nekad nebiju viņa dēls. Un neko vairāk kā lielas sāpes viņam neesmu devis. Kādēļ gan tā? Negribēju atzīties, bet sirds dziļumos jutu, ka tieši es tēvu noguldīju slimības gultā, no kuras viņš nez vai piecelsies. Centos atcerēties labākās stundas mūsu kopīgajā dzīvē, bet to bija tik maz un visas tās it kā neīstas, izdomātas, labāk vai sliktāk notēlotas. Mēs abi bijām vīrieši, kaunējāmies savu jūtu un apvaldījām tās, cienījām prātu un zināšanas, mūsu ikdienišķās attiecības bija ļoti mērķtiecīgas un pamatojās uz lielu prātu. Bijām kā divi ūdens pilieni uz vienas auga lapas, viens augstāk, otrs zemāk, kuri gribētu un varētu saplūst vienā lielā pilienā, bet baidās pakustēties, jo tad lapa palieksies un tie abi nokritīs. Kādēļ ūdens piliens nezina, ka visskaistākais tas ir krītot? Kādēļ tas nezina, ka ūdens vajadzīgs nevis lapām, bet saknēm?

Atcerējos tēvu, cēlu un lepnu savās zināšanās, atcerējos, ka ļoti gribēju būt viņam līdzīgs. Jutu, ka tikai zināšanas ir vienīgais magnētiskais lauks, kas var pievilkt tādu cilvēku kā mans tēvs. Man bija jāizlasa viss, ko izlasījis viņš, un vēl vairāk. Bet nekas, nekas man nelīdzēja. Ļoti drīz redzēju, ka zinu daudz vairāk nekā citi manā vecumā, un kļuvu lepns — tāpat kā mans tēvs. Neviens nevarēja draudzēties ar mani, nepakļaudamies man. Bet laika bija tik maz, un es aizgāju pa ceļu, kurš bija tumšs un nekur neveda, kuru citi vai nu neredzēja sava pa-rastuma dēļ, vai negribēja redzēt, vai arī redzēja un neticēja tam. Un tā es gāju, reibdams trūdošo džungļu tvanā, un nebija citas pasaules bez manas pasaules, un nebija citas dzīves bez manas dzīves, un nebija citas zināšanas bez manas zināšanas.

Tā es paliku viens, un ap mani bija melna nakts. Tagad varēju visus saukt par gļēvuļiem, jo neviens nenāca man līdzi, tagad varēju smieties par visu, jo neviens man neticēja. Tagad es tiešām zināju, ka ceļš nekur neved. Vai es nebiju cilvēks, vai negribēju atgriezties un pateikt to citiem? Bet nomaldīties vienmēr ir vieglāk nekā atrast atpakaļceļu.

Man vajadzēs vēl daudz domāt, man vajadzēs domāt visu mūžu. Un nekas mani no tā neatbrīvos.

Pēc pusdienas atbrauca krustmāte Juze.

Tēvs viņu sagaidīja, jokodams:

— Redzi, nu esmu gar zemi...

— Nekas, Jurģīt, uzcelsies. Tūlīt uzcelsies. Es tev uzvārīšu liepziedu tēju.

Tēvs mazliet ieēda, iedzēra tēju, pēc tam aizmiga un atmodās, kad saule jau bija zemu.

— Atveriet logu! — viņš lūdza.

Tēva istabā ielauzās tāls ielu troksnis, neskaidra pilsētas murdoņa un garāmgājēju balsis. Acis aizvēris, viņš klausījās, ilgi klausījās.

— Aizvediet mani pie loga. Gribu redzēt daudz cilvēku.

Mēs pievilkām krēslu, satinām tēvu siltā segā un gandrīz nešūs aiznesām pie loga. Ielas otrā pusē bija pārtikas veikals, un pēc darba tur vienmēr iegriezās daudz ļaužu. Vieni gāja iekšā, citi nāca ārā. Mūsu iela ved kalnā, un, iznākuši no veikala, vieni kāpa augšup, citi devās lejup.

Tēvs skatījās, galvu pacēlis, un bija ļoti liels un ļoti skaists.

Mēs pat neredzējām, kā norietēja saule.

Tēvs tā arī nomira, raudzīdamies cilvēkos.

2

Ja es kādreiz jums teicu, ka esmu viens, tagad lūdzu — aizmirstiet to. Tas nebija tiesa.

Gribu teikt, ka tikai tagad esmu viens. Un ļoti gribu, lai šoreiz jūs man ticētu.

Tēvs nomira. Jūlija aizgāja no mājas — bērēs redzēju viņu noraudājušos pie kapa.

Arī krustmāte Juze šodien aizbrauca. Par saviem draugiem — dzejnieku Meškaiti, aktieri Jozēnu un citiem nevarēju pat domāt. Mani grupas kolēģi (nedrīkstu saukt tos par biedriem) vēl nebija atgriezušies no prakses. Reiz man ienāca prātā, ka vajadzētu braukt uz veco tūristu bāzi un ķerties pie gleznošanas. Bet jutu, ka strādāt tik un tā nevarēšu, jo vispirms man daudz kas jāpārdomā.

Klaiņoju viens pats pa lielo dzīvokli, gulēdams vienu nakti Jūlijas istabā un otru — tēva istabā. Man šķita, ka tā es jūtu šo divu cilvēku tuvumu un varbūt labāk spēju viņus saprast. Tomēr mani arvien vairāk saistīja tēva pasaule, liela un nepazīstama, pilna biezu grāmatu un cēlu domu. Tā es galu galā apmetos tēva istabā.

Tēvs, vēl dzīvb būdams, nepiederēja pats sev, bet nomiris jo vairāk. Lielu daļu viņa piezīmju, dažas grāmatas un pat vēstules, darba kartotēku un nepabeigtās vārdnīcas manuskriptu paņēma Zinātņu akadēmija.

Ilgu laiku nedrīkstēju pieskarties tēva lietām — no mazotnes man bija pieteikts uzmanīgi apieties ar bibliotēku un netuvoties viņa rakstāmgaldam, kas vienmēr bija apkrauts ar grāmatām, piezīmēm, dažāda formāta un dažādas krāsas kartītēm. Man likās pat dīvaini, ka pilnīgi sveši cilvēki, tēva kolēģi, tik brīvi rīkojas ar viņa lietām, izvēlas, skatās, pārkravā un runā par vārdnīcas manuskriptu, ko tagad vajadzēs pabeigt citam. Vai tad kāds var pabeigt otra cilvēka iesāktu darbu?

Kādu vakaru 6s saņēmos, sameklēju atslēgas un atvēru tēva rakstāmgaldu. Augšējā atvilktnē ieraudzīju vecu, biezu burtnīcu melnos audekla vākos. Pirmā lappuse bija tukša — tikai datums: 1937. gada 17. jūnijs. Centos atcerēties, kur esmu šo datumu redzē- t jis, kamēr beidzot attapos, ka tā ir mana s dzimšanas diena.

Pāršķīru lapu un sāku lasīt.

«1937. gada 17. jūnijs.

Jau otro dienu sēžu slimnīcas uzgaidāmajā telpā un esmu kļuvis tik truls, ka nemaz nespēju domāt. Zināju vai varbūt man tikai šķita, ka zinu, kas sagaida mani un sevišķi Grasili, bet domāju, ka esmu sagatavojies uz visu. Izrādās, ka cilvēks nekad nevar būt līdz galam sagatavojies uz visu un ilgi neprot samierināties ar notikušo.

Apprecējos vēlu, man bija jau krietni pāri trīsdesmitiem. Vainīga tur bija grūtā dzīve, jo vajadzēja ar galvu un elkoņiem lauzt ceļu. Mani saistīja zinātne, universitātē profesori ievēroja manī kaut kādas spējas baltu filoloģijā — un tā nolēmu veltīt sevi valodniecībai. Bet zinātne prasa visu vai neko. Tā arī neiznāca laika skriet pakaļ brunčiem, lielas vēlēšanās arī nebija, bet varbūt es ilgi nesatiku to, kuru gribēju satikt.

Un tad es sastapu Grasili.

Neticiet, ka vīrietis pēc trīsdesmit gadiem nevar precēties aiz mīlestības. Vai arī uzskatiet manu laulību par laimīgu izņēmumu.

Varat ari domāt, ka nezinu, kas ir mīlestība. Tiešām, kamēr nebiju sastapis Grasili, es to nezinā ju.

Toreiz biju jau aizstāvējis disertāciju, lasīju nelielu kursu universitātē, vācu materiālus jaunam darbam un šķita, ka manai laimei nekā netrūkst.

Pēc tam ārsti teica, ka mums nevarot būt bērni, ka laist pasaulē jaunu dzīvību Grasilei būtu ļoti bīstami. Bet arī tas ilgu laiku mums netraucēja būt laimīgiem.

Pagāja pieci seši gadi, un abi jutām, ka mūsu dzīvei nav jēgas, ja nevarēsim atdot dabai pat to, ko esam no tās ņēmuši. Un tad Grasile izlēma. Viņa bija īsta sieviete. Stipras mātes jūtas nedeva viņai miera, viņa ticēja liktenim, ilgi gatavojās šim solim, katru dienu daudz laika veltīdama speciālai vingrošanai. Un tā mēs abi noticējām, ka viss beigsies laimīgi. Tiesa, varbūt būs grūtāk, bet...

— Es visu izcietīšu, — Grasile mēdza teikt.

Bet ja... «Bet ja» cilvēks saka tikai aiz paraduma, šī divu vārdiņu formula palikusi viņa apziņā no senseniem laikiem, kad cilvēkam vajadzēja nogriezt savu ļauno likteni. Mēs nekad nesapratīsim, ko īsti nozīmē «bet ja», jo nekad nezināsim, kas notiek ar cilvēku, kad šis «ja» piepildās.

Tagad Grasile mokās. Mokās trešo dienu. Es nezinu, taču kaut aptuveni iedomājos, ko tas nozīmē, un neko nevaru palīdzēt. Varu tikai būt blakus, aiz dažām durvīm, bet arī šis «blakus» ir tālu, neizsakāmi tālu. Es pat īsti nezinu, kur tas viss notiek.

Pirms pāris stundām ārsts teica:

— Neko nevaram palīdzēt. Vēlas dzemdības ... Bez tam gadās tādas sievietes, paši saprotat. Jums jāizvēlas: bērnu vai māti.

Pirmo reizi man bija jāatbild uz tādu jautājumu. Es vēl viņu nepazinu, man viņš vēl neeksistēja, man šķita šausmīga netaisnība nolikt uz vieniem svariem cilvēku un to, kura vēl nav. Un vispār — kā var tā jautāt! It kā es būtu dievs, šo divu dzīvību saimnieks.

Bet ārsts gaidīja, un es atbildēju:

— Māti.

Tobrīd viņa vēl nebija māte.

Es sēdēju, staigāju un atkal sēdēju, un bija šausmīgi, ka viss, kas notiek, — notiek bez manis, kaut arī biju tik varens, ka ar vienu vārdu varēju izlemt: bērns vai māte.

Atvērās stikla durvis, un vairāki cilvēki baltos virsvalkos pienāca pie manis.

— Apsveicam, — viens teica. — Dēls!

Biju tāds muļķis, ka pasmaidīju un laimīgs,

samulsis pateicos viņiem.

— Diemžēl sirds bija ieilgušo dzemdību novājināta un neizturēja narkozi.

Es vēl arvien nesapratu. Es taču skaidri biju teicis:

— Māti!

Tad kāds sirms cienījama izskata cilvēks spēra soli uz priekšu:

— Māte ir mirusi.

Viņi nolieca galvas un klusi cits pēc cita aizgāja.

Pēc tam māsiņa atnesa man bērnu. Lai-

kam tādēļ, lai manas sāpes nebūtu tik lielas. Man vajadzēja noliekties un paskatīties viņā. Un, tikko ieraudzīju viņa sarkano, krunkaino seju, plānās, čāpstinošās lūpas, — tai pašā mirkli sapratu, kā es viņu neieredzu.

Tobrīd bērns atvēra acis un mūsu skatieni sastapās.

Grasile, mana dārgā Grasile! Bet ja bērna nebūtu... Un atkal tas pats «bet ja», kura priekšā mēs esam bezspēcīgi.

Grasile, vai es vēl drīkstu runāt ar Tevi?»

Aizvēru melno burtnīcu un sažņaudzu galvu rokās. Ak, cik man bija baisi! Cik šausmīgi, ka tikai tagad ieraudzīju tēvu turam mani rokās. Nevis mani, bet savu lielo, melno un svelošo naidu, ietītu baltos autiņos. Un nebija spēka, kas varētu pārvērst to mīlestībā. Jo tā, kura mīlēja, bija mirusi. Un viss, kas nāca pēc tam, prasīja ļoti lielu gribas spēku, lai pārvarētu naidu un parādītu mīlestību. Tagad, tikai tagad es ieraudzīju īsto tēvu un tikai tagad sapratu, cik viņam bija grūti turēt mani rokās, redzēt katru dienu, saukt par dēlu un katrā ziņā smaidīt. Kādēļ, kādēļ es piedzimu ar naida zīmi pierē?

«1947. gada 17. jūnijs.

Grasile, gribu parunāt ar Tevi.

Tavam dēlam palika desmit gadu. Viņš aug vesels, līksms un laimīgs, jo nekā nezina.

125

10 — J. Marcinkevičs

Viņš labi mācās, un skolotāji ir apmierināti ar viņa uzvedību.

Pagājis šausmīgs, neiedomājami šausmīgs karš. Mums, kas palikām dzīvi, vēl arvien grūti ticēt, ka esam dzīvi. Es pat saskatu kādu analoģiju starp to upuri, ko nesi Tu, dzemdēdama man dēlu, un tām neizsakāmajām mokām, ar kurām cilvēce iznesa uz rokām jauno paaudzi. Un, ja visi tie, kas šodien prot tikai smieties, kādreiz aizmirstu, par kādu dārgu cenu pirkti, — lai viņi nolādēti!

Tavs dēls vēl arvien nezina, par kādu maksu viņš pirkts. Par kādu maksu! Cik tie sīki vārdi, bet mums, dzīvajiem, citu nav. Vēl arvien neatrodu sevī spēka pateikt viņam patiesību. Bez tam viņš to arī nesaprastu. Ar lielu gribas piepūli cenšos apslāpēt savu naidu (zinu, Tu nekad man to nepiedosi), un dažreiz man izdodas to pārvarēt. Tad esmu laimīgs, nosēdinu Tavu dēlu uz ceļiem, glāstu viņu un stāstu par Tevi. Grasile, kādēļ Tavs dēls klausās Tavas dzīves stāstā kā neinteresantā pasakā, kurā nav deviņgalvainu pūķu un apburtu princešu? Grasile, vai es nemīlu Tevi, ja neprotu par Tevi stāstīt? Un es nostumju no ceļiem Tavu dēlu, viņš skatās manī un nesaprot, kas noticis, bet man ir tik smagi, tik smagi, ka vairs nezinu, kā tālāk dzīvot.

Bērns sāk saprast, ka manā sirdī notiek kas nelabs. Bet es nekā nevaru darīt. Pat arī Tevis un tieši Tevis dēļ nekā nevaru darīt. Tavs dēls baidās un izvairās no manis, viņa bērnišķīgajās acīs redzu iedegamies nelāgu uguni, kāda droši vien deg arī manās acīs, un es

nespēju to nodzēst. Nav Tevis, nav Tavas mīlestības, un nav kas noņemtu no mūsu pleciem naida nastu.

Ievēroju, ka Tavam dēlam patīk zīmēt. Šodien, viņa dzimšanas dienā, iedāvināju viņam lielu kasti ūdenskrāsu, un bērns tūlīt pat nosēdās pie galda. Pēc kāda laika viņš atnesa man parādīt savu zīmējumu — trīs izplūdušus traipus, kas atgādināja gan kokus, gan cilvēkus.

— Tas esi tu, tā — Jūlija, un tas — es, — paskaidroja Tavs dēls.

— Bet kur māmiņa? — es jautāju.

Bērns izbrīnījies paskatījās manī. Sapratu, viņš nevar uzzīmēt to, ko nekad nav redzējis. Bet esmu redzējis un zinu, ka viņš var uzzīmēt un bieži zīmē pasakas.

Grasile, kādēļ Tu viņam neesi pasaka, kādēļ viņā tik ilgi nav Tevis?»

Pa ielu grabēdama aizbrauca smagā mašīna, atraujot mani uz mirkli no šis briesmīgās burtnīcas, kurā katrs vārds bija izciests un nevienu no tiem nekas vairs nevar izsvītrot.

«1960. gada 17. jūnijs.

Grasile, es atkal gribu ar Tevi parunāt.

Šodien Tavam dē^am palika 23 gadi, bet es viņu nepazīstu. Tādēļ arī saku: Tavam dēlam. Viņš attālinājās no manis, pat netuvojies man, un tagad nedzird, kā es viņu saucu.

Esmu vainīgs. Tikai Tev arī varu pateikt,

ka esmu vainīgs. Akls savā naidā es nekā nedarīju toreiz, kad varēju darīt. Tagad es gribu mīlēt, varētu mīlēt, man ļoti vajag mīlēt, bet jauneklis nemaz nemeklē tāda veca veča mīlestību. Lūk, esmu sodīts, un man nav dēla, kuru Tu radīji tikai sev. Man baisi, iedomājoties, ka drīz mani atstās arī Jūlija, ka nemitīgi tuvojas diena, kad man arī viņai būs jāpasaka patiesība, un kas zina, vai pēc tam viņa vēl varēs, vai gribēs būt kopā ar mani.

Tavs dēls gatavojas kļūt par mākslinieku. Viņš mācās institūtā un jau domā par diplomdarbu. Nezinu, vai visi ir apmierināti ar viņa talantu un viņa uzvešanos. Es noteikti neesmu apmierināts.

Visu mūžu man nācies būt kopā ar jaunatni un mācīt to. Mīlēju savu darbu, mīlēju savus jaunos draugus, kuri man bija jāmāca, un, nolaizdamies no profesora katedras augstumiem, centos iepazīt un saprast tos. Kaut kur zemapziņā laikam cerēju, ka, iepazinis un sapratis jauno paaudzi, vieglāk atradīšu ceļu uz sava dēla sirdi. Grasile, nekad neesmu Tev melojis, un Tu zini labāk par mani, ka jau vairākus gadus meklēju šo ceļu un ķeros pie visa, ko tikai sataustu zem kājām.

Saproti, ko esmu ievērojis? Ievēroju, ka mēs, kad lepodamies sakām «mūsu jaunatne», «mūsu jaunā paaudze», iedomājamies šo jauno paaudzi kā viengabalainu organismu, par kuru mēs priecājamies un kuram atdodam visu, kas mūsos vēl palicis. Tas ir saprotams, tas ir dabiski. Bet es nobijos, jo šajā veselajā, spēcīgajā un jaunajā organismā ir

šūniņas, kas jau sāk trunēt. Tāpat kā ari valodā ir vārdi, kas to piesārņo.

Un, lūk, šis slimās šūniņas, šie sliktie dzīvās un skanīgās valodas vārdi aizmirsuši, ar kādām sāpēm, caur kādām mokām cilvēce viņus iznesa, nostādīja uz savām asinīm un pelniem, parādīja sauli un pateica: dzīvojiet! Iedomājies, Grasile, aizmirsuši! Man šis atklājums bija tik negaidīts, ka es apstulbu un centos sevi pārliecināt — nē, nē, tev tikai šķita, tu jau esi vecs un nespēj visu saprast.. .

Diemžēl man nešķita, un ne es viens to redzu.

Kad mūsu paaudze vairāk vai mazāk atklāti atgādina šiem jauniešiem vērtību Īsto cenu, labākajā gadījumā viņi pieklājīgi noklausās, bet nekaunīgākie pasaka:

— Mēs gribam dzīvot.

It kā mēs negribētu dzīvot. Iedomājies, mēs jau dažādi saprotam šo vārdu, un es sāku domāt, ka katrai paaudzei ir sava valoda. Vecāki un bērni. Jā, jā, un nelaime tiem vecākiem, kuri nav iemācījuši bērniem savu valodu.

Bet mēs taču mācām. Mēs visu laiku mācām. Kur gan rodas šī vienaldzība pret visu, kas neattiecas uz mani, šī pārsātinātība, šis sabiedriskais kūtrums — galu galā es pat nezinu, kā šo parādību saukt. Jaunieši ar aprobežotām spējām aiziet pa visparastāko mietpilsoņu ceļu, atrod sev ērtu vietu un izveido sīku lietu pasauli, kurā tie ļoti labi jūtas, ja neviens tos neaiztiek. Un man nav viņu žēl.

Visos laikos ir bijuši tādi cilvēki, mums tikai jārūpējas, lai to kļūtu arvien mazāk.

Taču man ir ļoti sāpīgi, man līdz asarām{ žēl spējīgu cilvēku, kuru sejas it kā apzīmogotas ar totāla nihilisma, pasaules skumju, noliegšanas, vispārējas neapmierinātības, kaut kāda nāves kulta zīmogiem. Nav ideju, nav ticības, nav taisnības, un viss, kam ir mērķis, virziens un kustība, ir tikai neprāts, vienīgā patiesība ir nāves patiesība. Dzīve ir tikai īss, elpu aizraujošs lēciens no neziņas uz neziņu. Šie cilvēki (es ar lielām iebildēm atzīstu viņus par cilvēkiem) ir radniecīgi parastajiem mietpilsoņiem, kas noslēgušies sīkā lietu pasaulē. Jo ar ko tad atšķiras pārspīlēta mīlestība uz lietām no abstraktas, bezmērķīgas un bezidejiskas intelektuālas ekvilibristi-kas? Parasts mietpilsonis var stundām ilgi slaucīt putekļus no savām lietām, bezmērķīgi pārkravāt tās (pārkravādams viņš rada), sargāties, ka tikai neatvērtos logi un neieplūstu nemierīgais laikmeta caurvējš. Tā pati putekļu slaucīšana no vecām, sapuvušām, šķietami filozofiskām sistēmām, bezmērķīga melnu idejiņu pārcilāšana, tās pašas bailes no dzīves un caurvējiem, tā pati noslēgšanās sevī — kas gan tas ir, ja ne jauns mietpilsonības paveids, ja ne intelektuāla mietpilsonība?

Grasile, man jāsaka Tev patiesība: mūsu dēls pieder pie pēdējiem. Tikai man grūti paskaidrot, kā tas viss noticis. Varbūt liktenis man atriebjas par ilggadējo naidu, bet ko tad noziedzies mūsu dēls?

Esmu iepazinies ar viņa draugiem, kuru

sabiedrībā viņš var caurām naktīm bezmērķīgi cilāt un pārcilāt vēl bezmērķīgākas ideji-ņas un lepoties ar savu drosmi un oriģinalitāti. Mani pārsteidz tas, ka gandrīz visi viņi, kā saka, nav nākuši tieši no arkla, auguši galvenokārt inteliģentās ģimenēs un nekad nav zinājuši, cik maksā kilograms maizes.

Cik spēdams esmu sekojis, interesējies par mūsu dēla lasāmvielu, centies noskaidrot viņa estētiskos uzskatus, jo man taču jāatrod, man noteikti jāatrod ar viņu kopīga valoda. Man Tev jāsaka, arī šeit mani pārsteidz liela pārsātinātība, savdabīga izlaidība, kad maizes vietā sāk grauzt velns zina kādu draņķi. Lai tikai nav tā kā citiem.

Gribu ticēt, ka tā ir augšanas slimība, ka viss pāries, taču vai ir slimības, pēc kurām organisms kļūst stiprāks?

Visvieglāk ir vainot sevi, ko es arī daru. Jā, esmu vainīgs, jo nemīlēju savu dēlu, nerūpējos un neinteresējos par viņa iekšējo pasauli. Kaut ko es viņam nedevu nemaz, bet kaut ko devu par daudz. Šodien man jau skaidrs, ka maizi — un ne tikai maizi devu par daudz un ne reizes neteicu, cik tā maksā. Neparādīju viņam īsto dzīvi, kur prieks un sāpes iet roku rokā, kur sviedru smaka sajaucas ar puķu smaržu, kur darbs un prāts nenoliedz viens otru, bet, gluži otrādi, rada harmonisku un lielu cilvēku, kur dzīvība un nāve saaužas nebeidzamā audumā, kurā katrs cilvēks ir īpaša, interesanta un oriģināla zvaigzne.

Bet es to izdarīšu, Grasile, izdarīšu Tevis

dēļ. Nedrīkstu pieļaut, ka spīdeklis, ko Tu iededzi, samaksādama ar savu dzīvību, izdzistu un bez pēdām nokristu naktī.

Šodien pārskatīju pēdējās dēla gleznas. Tu zini, man patīk māksla, un es nedomāju, ka mana gaume ir atpalikuša skatītāja gaume. Arī viņa gleznas, tāpat kā seja un dvēsele, apzīmogotas ar to pašu pesimismu, noliegšanu un bezcerīgumu. Briesmīgākais ir tas, ka gleznots talantīgi. Kā īsts mākslinieks, viņš visu laiž caur savu prizmu un visam atdod sevi.

— Kādēļ tas viss? — es jautāju.

— Bet kādēļ krāpt sevi un citus? Tikai gļēvuļi baidās no patiesības un slēpjas aiz rožainiem aizkariņiem.

Grasile, dārgā Grasile, ja es vēl drīkstu ar Tevi runāt. . .»

3

«Tēv, ja es vēl drīkstu ar Tevi runāt...»

Uzrakstīju šo teikumu tukšā melnās burtnīcas lappusē, kurā tik pēkšņi aprāvās tēva ieraksti. Uzrakstīju un jutu, ka vēl nedrīkstu ar viņu runāt, ka tēvs dažā ziņā ir dzīvāks nekā es, ka vispirms man pamatīgi jāizrunājas ar sevi, tikai tad varu sēsties pie šīs burtnīcas . ..

Man bija par ko runāt ar sevi, es varēju un man vajadzēja runāt. Pēkšņi it kā lielā patiesības spogulī ieraudzīju tēvu un sevi. Un

māti, kuru pirmo reizi apjautu tik skaidri, ka varēju uzgleznot. Abus viņus man vēl vajadzēs uzgleznot. «Gleznot» manā valodā nozīmē «mīlēt».

Tēv, kādēļ negleznoju Tevi dzīvu, kādēļ nepaspēju pat izraudzīties koku, kas man atgādinātu Tevi? Tagad es ļoti gribētu atrast to bērnišķīgo zīmējumu, kurā pirmo reizi izplūdušās ūdenskrāsas ieguva nenoteiktu it kā koka, it kā cilvēka formu. Tur es pazītu Tevi un, balstīdamies uz šo bērnišķīgo, naivo, bet īsto pazīšanu, varētu sākt no jauna meklēt draudzību ar Tevi. Ak, cik tālu man jāatgriežas!

Šī vasara ir sāpīga un tādēļ liela vasara. Tik īsā laikā es vaigu vaigā sadūros ar dzīvi, kuru stūrgalvīgi centos neredzēt. Man ļoti sāp gan galva, gan sirds no šīm negaidītajām un pastāvīgajām sadursmēm.

Lūk, sēžu upes krastā pilsētas nomalē, kur apakšzemes kanalizācijas vads, savācis visus netīrumus un atkritumus, izspļauj tos lielajos ūdeņos. Bet ūdens mūžīgi tek un tek, dažus soļus uz leju upe atkal ir tīra un skaidra, un pat ar visas pasaules netīrumiem nevar piesārņot lielas un īstas upes. Bet kur es lai nomazgājos?

Lielā vasara, sāpēs kaut ko radījusi, beidzas. Pirmie putni jau cilā spārnus tālam ceļojumam, koki pēdējo reizi jūt lapu glāstus un čukstus. Visiem no kaut kā jāatvadās.

Garām ejot, iegriezos mākslas salonā, kur mani biedri sarīkojuši nelielu vasaras darbu izstādi. Ekspozīcijas uzmanības centrā bija

Gaiļūna glezna «Zeme (portrets)». Ilgi stāvēju pie šīs vēl īsti nepabeigtās, bet jau tagad tiešām labās gleznas un studēju to vairāk ar domām nekā ar acīm. Plašs, nesen uzarts lauks; pa kreisi priekšplānā visā gleznas augstumā un pat neietilpdama tajā mirdzēja liela, nopietna cilvēka seja. Cita apgaismojuma nebija, bet cilvēka gaismas pietika visam laukam un smagajām debesīm pār to. Gan zeme, gan cilvēka seja savā ziņā bija ļoti līdzīgas un audeklā līdzsvarotas. Radās iespaids — ja noņemtu zemi, tad nepaliktu cilvēka, bet, ja noņemtu cilvēku, — nepaliktu zemes. Apbrīnojams iekšējs sakars, un tas viss parādīts ar jau nobrieduša mākslinieka otu, cilvēka seja uzgleznota ar pieredzējuša portretista roku. Skatoties nemaz nerodas šaubas, vai tāda seja un tāds cilvēks kaut kur ir.

Izšķirstīju burtnīcu — atsauksmju grāmatu. Ierakstu nebija daudz, bet gandrīz visi šā vai tā attiecās uz Gailūna gleznu — gan jūsmoja par to, gan slavēja to, daži ar pretenzijām pret cilvēka un zemes filozofiju. Manas acis saistīja pazīstams rokraksts, un es izlasīju:

«Arumiem trūkst mēslu čupu, bet cilvēka sejai — kārpu. Mēslainē šo smērējumu!»

Paraksts bija nesalasāms, bet es ari bez tā sapratu, kā rokai pieder šie vārdi. Sākumā biju domājis ierakstīt dažas domas par Gai-Jūna gleznu, bet tagad mani pārņēma kauns. Pamērcēju spalvu, gribēdams trekni pārsvītrot mūsu mazā drauga kārtējo izsaucienu, bet diemžēl pienāca dežurante, un es nodomāju — labāk lai viņš pats izsvītro no savas

dzīves lielās nejēdzības. Bet man ir ko svītrot arī sevī, man vēl ilgi būs jānodarbojas ar svītrošanu.

Aktieris Jozēns beidzot bija izcīnījis sev pieklājīgu lomu — jaunajā teātra uzvedumā viņš tēloja žurnālistu, kuram sākumā pastāvīgi neveicās — viņš gribēja apgriezt visu žurnālistikas teoriju un praksi ar kājām gaisā. Tā nebija galvenā loma, bet Jozens dauds strādāja, certdams paspīdēt, pārliecināt teātri un skatītāju. «Domāju, ka tas būs pēdējais pakāpiens uz Hamletu,» viņš aizkulisēs paziņoja.

Saņēmu aploksni ar pirmizrādes biļeti un nolēmu aiziet. Foajē satiku dzejnieku Meš-kaiti, mēs klusēdami izdzērām alu un ieņēmām savas vietas. Priecājos, ka nebijām kaimiņi. Vēl pirms priekškara pacelšanās ieraudzīju starojošo, līksmo, dzīvo un runīgo Alanu Gocvingeru atkal ar citu meiteni — viņam bija paradums bieži mainīt meitenes. Mēs pamājām viens otram, un es noskurinājos.

Izrāde bija viduvēja, bet aktieris Jozēns strādāja, kā saka, no visas sirds. Uz skatuves viņš redzēja tikai sevi, nekādas saspēles ar citiem aktieriem nebija. Bieži viņš pat neklausījās, ko un kā runā citi tēlotāji, ar kuriem viņam tobrīd vajadzēja sadarboties, vairākkārt neļāva citiem pabeigt frāzi, un katrs skats, kur darbojās Jozēns, ļoti atgādināja braucēja sarunu ar gājēju. «Temperaments,» mēdza teikt Jozēns, «uz skatuves galvenais ir temperaments.» Tagad viņš vira, kūsāja, dega un šņāca, skraidīja un mētājās kā uz karstām

oglēm, tā ka es izbrīnā ieraudzīju, ka viņam nepietiek vietas uz skatuves ... Saprotiet, skatuve bija par šauru, un radās iespaids, ka aktieris tā īsti darbojas tikai aizkulisēs. Uznāca savāda vēlēšanās nogāzt skatuves portālus, noplēst aizkulišu drapērijas un bija dusmas, ka priekškars nav atvilkts līdz galam.

Pēc izrādes beigām mēs, daži draugi, aizgājām apsveikt Jozēnu, kurš vēl arvien nevarēja nomierināties, skraidīja no vienas istabas otrā un, ja arī apstājās, tad noteikti mīdījās kājām un mētājās rokām. Alans no kaut kurienes izvilka nelielu puķu pušķi, mēs saskūpstījāmies, un aizkustinātais Jozēns uzlūdza mūs savā mājā atzīmēt pirmizrādi.

Atteikties nebija iespējams - - redzēju, ka mūsu draugam šī ir tiešām liela diena. Pa ceļam mēs nopirkām šo to, lai labāk atraisītos mēles, un pa vecām, čīkstošām trepēm uzkāpām trešajā stāvā, kur Jozēns īrēja nelielu jumtistabiņu. Sienas bija nokārtas ar paša namatēva uzņēmumiem dažādās epizodiskās lomās. Un vairāk nekā.

— Paklausies, tev nav pat Staņislavska! — pajokoja Gocvingers.

— Lai viņš karājas teātrī, bet šeit es esmu viens, — Jozēns teica.

Atcerējos populāro Staņislavska teicienu: «Mīliet ne sevi mākslā, bet mākslu sevī,» — uri nodomāju, ka vecajam vīram šeit būtu ļoti skumji.

Mēs uzdzērām par Jozēna pirmizrādi, un, pats par sevi saprotams, sarunas sākās ar to.

— Pirmajā starpbrīdī, — stāstīja aktieris, — pie manis pieskrēja režisors. «Es tev uzlikšu iemauktus!» viņš nikni kliedza. «Tu neļauj citiem tēlot.» — «Bet kas man par daļu,» es atcirtu. «Lomu radu es, nevis jūs. Lai citi arī pacīnās par vietu uz skatuves.» Un aizgāju. Zināms, viņš pārskaitās un pēc izrādes mani neapsveica un nepateicās kā citiem. Lai viņš uzkaras! Briesmīgi man viņš vajadzīgs! Man bija jāparāda, ko varu, vai ne, puiši?

Piekritām, ka Jozēnam tiešām bija jāparāda, ko viņš var. Pasmaidīju, iedomājies, kāds būtu skats, ja pēc mūsu drauga receptes vairāki aktieri sāktu uz skatuves cīnīties vietas dēļ — bez grūstīšanās un kautiņa tad neiztiktu. Kādam vajadzētu pakrist, un tas būtu ļoti pārliecinoši.

Nekā nevaru ar sevi darīt — kas uz sirds, tas uz mēles.

— Man šķiet, — uzmanīgi iesāku, — ka režisoram ir tiesības brīdināt aktieri, kad tas pārkāpj izrādes robežas. Jo viņš, režisors, arī rada. Tiesa, ne lomu, bet varbūt vēl vairāk — visu izrādi. Tādēļ...

— Režisors rada tad, kad sēž viens pie sava galda tukšā zālē, — pārtrauca Jozēns. — Pēc tam izrādi savās rokās ņemam mēs, aktieri. Saproti, režisors ir kā māte: palīdz bērnam — šai gadījumā izrādei spert pirmos soļus. Bet, tikko bērns jūt, ka var jau staigāt, un to viņš jūt ģenerālmēģinājumā, — viņš noteikti izraujas no mātes rokām un aizskrien velns zina kur!

— Tieši tā, velns zina kur, — mēģināju iebilst. — Gan mātei, gan režisoram, man šķiet, šis bērns jābrldina, jāaizkavē, lai tas neaizskrietu velns zina kur, bet ietu, kur tam jāiet.

— Senūcij, svešs tu man esi šobrīd, — nodeklamēja dzejnieks Meškaitis. Tas laikam bija Petrarka. — Kad mākslinieks rada, nekādi režisori, nekādas mammas un aukles nevar un nedrīkst viņu aizkavēt. Vai tad tu pats cēlās frāzēs nerunāji par mākslinieka brīvību? Es apsveicu aktiera Jozēna drosmi, viņa kaismi un temperamentu. Uz skatuves es redzēju savu laikabiedru, kas mētājas, meklē un ... un nekā nevar atrast. Tādēļ ka nav ko meklēt. Nav ko atrast. Laidiet Jozēnu uz lielas un tukšas skatuves!

Pirmo reizi mūsu mazais draugs teica tik garu runu. Viņš iedzēra, pasmējās un juta vajadzību runāt vēl.

— Bet par mātes vai tēva tiesībām tu, tā sakot, nestrīdies: vai daudz tevi varēja brīdināt un aizkavēt tavs tēvs, kaut arī, cik man zināms, ļoti pēc tā centās. Pat pārlieku.

Es stipri nosarku, sirds sāka skaļi sist. Jutu, ka tagad vajag, noteikti vajag notikt kaut kam ļoti svarīgam, un viss saspringu.

— Paklausies, — advokāts Gocvingers mēģināja iejaukties. — Tu jau par daudz... Viņa tēvs nesen miris.

Meškaitis ņirgājās:

— Zinu. Nu un tad? Viss šai pasaulē mirst. Viss! Un mūsu jaunais mākslinieks tikai

atbrīvojies no vienas aukles. Tu domā, ka viņš mīlēja savu tēvu? Ha! Mīlēja! Viņš necieta tēvu tāpat kā mūsu aktieris režisoru.

Es pielēcu kājās, manas rokas drebēja. Lūk, tagad, tieši tagad jānotiek kaut kam ļoti svarīgam. Vairāk es neko nedomāju un cirtu mūsu jaunajam draugam pa viņa inteliģento seju. Sasprindzināti skatījos viņam acīs, lai sitiens būtu stiprāks. Un, kad mana roka sasniedza mērķi, it kā ar iekšējo redzi izbijies pamanīju, ka tā nav dzejnieka Meškaiša, bet mana, mana paša seja! Ak kungs, es labi pazīstu savu seju, zinu ik vaibstu no galvas. Pāris reižu esmu gleznojis savu pašportretu un varu apzvērēt, ka tā bija mana seja. Sākumā nobijos, pēc tam nokaunējos, bet tad mani sagrāba akls naids, es gribēju mesties un sist ar dūrēm šo seju tikai tādēļ, ka tā ir mana. Bet bija jau par vēlu — noskaitušies uzlēca kājās draugi, un man vajadzēja bēgt.

Jau durvīs stāvot, es pateicu:

— Ja kādreiz tas arī bija taisnība, tad tagad — meli. Meli! Es jums saku: meli.

Kas bija meli? Tas, ka necietu savu tēvu, vai tas, ka mana seja tik līdzīga Meškaiša sejai? Kas bija meli?

Zagšus uzmetu skatienu Meškaitim, kurš vēl arvien sēdēja krēslā, kaut kā savādi sašļucis. Nē, tagad tas bija Meškaitis. Un, galvenais, mēs nemaz neesam līdzīgi. Gribu teikt, ka mūsu sejas ir līdzīgas tikai tai ziņā, ka tās ir divu cilvēku sejas.

Tad es aizskrēju. Dzirdēju, ka viņi mani sauc, bet neatgriezos. Zināju, ka nekad vairs

neatgriezīšos šaurajā jumtistabā, kurā sakārti skaisti ierāmēti uzņēmumi, kas rāda mani pašu sīkās, nenozīmīgās lomās.

Man šķita, ka tikai tādēļ biju iegājis, lai tagad bēgtu.

4

Vajadzēja bēgt.

Pirmo reizi savā mūžā biju tik nikns. Lūk, kad tiešām iepazinu šīs svelošās jūtas, jo man nebija kur tverties: kur vien metos, visur uguns. Viena vienīga uguns, zila un tik karsta, ka šķiet — peldi aukstā, ledainā ūdenī. Bet visapkārt, cik tālu acis sniedz, nav nekā, pie kā varētu pieķerties. Tikai ūdens, tas ir, uguns, un tu. Ķeries, ja gribi, pats pie sevis. Tieši pie sevis. Un vispār šajā dzīvē vajag biežāk ķerties pie sevis. Ne visai bieži no krasta atsteidzas glābšanas laiva ar plecīgiem, saulē iedegušiem airētājiem, ne visai bieži no debesīm uz kakla nokrīt brīnumains glābšanas riņķis. Ne visai bieži... Ķeries pats pie sevis.

Un vēl (gribu, lai jūs labi saprastu manu stāvokli): tu peldi bezgalīgā uguns okeānā, un tev ir šauri tajā. Šauri bezgalībā, vai jūs saprotat? Tu gribētu eksplodēt, bet nevari. No visām pusēm kā tērauda bruņas tevi spiež bezgalība. Šauri istabā, šauri uz ielas un šauri sevī. Jāskrien sakostiem zobiem un sažņaugtām dūrēm, nesot sev līdzi šo zilo uguni.

Simtreiz un tūkstošreiz taisnība ugunsdzē-

sējiem, kad tie skaidriem, sarkaniem burtiem raksta: «Uzmanīgi ar uguni!» Vai vēl labāk: «Neļaujiet bērniem rotaļāties ar uguni!»

Bet kas tad ir noticis?

Palēninu soli un sabāžu rokas kabatās. Jāiemācās tās valdīt. Nu?

Un atkal viss mans ķermenis tiecas skriet, lai tikai nebūtu jāatbild.

— Nekas nebūs, — saku tam un tīšām eju lēni. Pats lieliem malkiem riju zilo dusmu uguni. Jūtu, ka sirdī jau sakrājies krietns daudzums dusmu. Droši vien šodien man izdosies eksplodēt un saspridzināt bezgalību sīkās druskās. Un tad viss būs skaidrs.

— Tikai ne tagad, tikai ne šeit, — lūdz viena mana ķermeņa puse. Pat īsti nezinu, kura — kreisā vai labā. Zinu tikai, ka tā ir velnišķīgi iecirtīga.

Un vēl zinu — ja piekāpšos šodien, tad nez vai kādreiz nākotnē man izdosies eksplodēt un kaut ko uzzināt.

Iegriežos tumšā šķērsielā. Tur zinu kādu vietu, kur var aci pret aci satikties ar sevi. Ar savu dievu, ar savu velnu — ar ko gribat.

Pārkāpju vecu, stipri apdrupušu mūra sētu un nu tiešām zinu, ka esmu viens.

Viens? Nē, mēs esam divi, bet jāaiziet no šejienes tikai vienam.

Mēs nostājamies viens otram pretī.

— Nu? — izaicinoši saku.

— Nu? — tai pašā balsī un tai pašā tonī atsaucas otrs.

Tā mums nekas neiznāks. Tā mēs nekad nesāksim. Nostājos ērtāk un nicīgi nospļaujos.

— Šodien tu jau dabūji no manis pa purnu.

— Kad? — viņš brīnās.

Es:

— Tur, jumtistabā. Nav ko izlocīties.

Viņš:

— Tavi nervi pēdējā laikā ļoti sasprindzināti. Tu esi noguris un sāc ticēt halucinācijām.

Es:

— Ticu, ka tu tagad esi nespēcīgāks par mani. Pēc tam kad aizbēga Jūlija, nomira tēvs un beidzās lielā vasara, tu esi kļuvis ļoti nespēcīgs.

Viņš:

— Tu vēl mani nepazīsti.

Es:

— Es tevi redzēju. Tev ir mana seja.

Viņš:

— Ko tu tagad domā ar mani darīt?

Es:

— Nosist tevi.

Viņš:

— Mani — savu seju? Tad tu būsi bez sejas un neoriģināls kā daudzi citi cilvēki. Tu esi pārāk liels, lai varētu saplūst ar pūli.

Es:

— Tu labi zini manas vājās vietas.

Viņš:

— Un vēl zinu arī to, ka tev tomēr neizdosies sākt no jauna.

Es:

— Kādēļ?

Viņš:

— Tādēļ... tādēļ, ka tu esi gļēvulis.

Es gaidīju šo vārdu. Zināju, ka noteikti to dzirdēšu, un biju sagatavojies. Tagad aizmiedzu acis un no visa spēka cirtu viņam, tas ir, sev, pa seju. Elsdams dusmās un sāpēs, situ sevi un pirmo reizi tik skaidri jutu, ka cilvēkam visai viegli zaudēt prātu. Sevišķi ja tas ir pietiekami apzinīgs un nebaidās sist pats sev sejā.

Bet ko es varēju darīt? Jau sen necietu sevi un, tik tikko ieradies šai pasaulē, ar nepacietību gaidīju mirkli, kad ieraudzīšu sevi. Tagad redzēju, tagad ļoti skaidri redzēju sevi un zināju, ka man noteikti vajag eksplodēt. Un pieķerties pie tā, kas paliks pāri.

Taču viņš smējās. Klusi, tikko dzirdami smējās. Tādi smiekli apvaino daudz vairāk nekā sirsnīga, skaļa smiešanās. Gluži tāpat agrāk mēdzu smieties es pats, kad Gaiļūns rādija man savu kārtējo superreālistisko darbu: «Tava glezna ir tik līdzīga īstenībai, ka grūti ticēt, ka tā ir glezna!»

Ļaunākais, ka nekādi nevarēju apklusināt to, kas smējās. Bet klausīties viņā arī nevarēju. Tā es stāvēju un klusu lādējos. Taču viņš vēl aizvien nebeidza ķiķināt, un tad es neizturēju:

— Tu vari smieties, tu vari pat ļoti skaļi smieties. Man tas nav svarīgi. Man pat ne drusciņas nav svarīgi. Es arī protu smieties. Tikai negribu. Jo man jāpasaka tev kaut kas svarīgāks. Klausies, man kauns, ka nesavaldījos un vairākas reizes tev iesitu. Vispirms tur, jumtistabā, bet vēlāk šeit. Varbūt arī

nebija vērts. Jo tu esi slimnieks, sīks un nespēcīgs slimnieks. Un tev nemaz nav oriģinālas sejas. Lielākais, kas tev pieder, ir savs individuālais slimnieka halāts un intelektuālā sega. Tajos tu glābies no visiem caurvējiem, no visām ietekmēm. Un smīni — tā kā tagad. Labi būt slimniekam, kad tev apkārt visi staigā uz pirkstgaliem, sola šo un to, bet tu stūrgalvīgi atsakies, jo nemaz negribi izveseļoties, tādēļ ka tev pašam ļoti patīk tava slimība. Un tu nemaz nekaunies, kad kopēja pabāž tev zem segas «pīli», lai šīs mazās vajadzības dēļ nebūtu jāceļas no gultas. Bet par zālēm ar dzīves koncentrātu tu vienkārši nospļaujies.

Zini, ko es ar tevi darīšu? Vispirms saņemšu aiz skausta un iegrūdīšu tavu degunu melnajā zemē — un noteikti tai pašā vietā, kur tu nupat nospļāvies. Pēc tam aizvedīšu uz lielu dzelzsbetona konstrukciju cehu, lai tu uzreiz sajustu savu niecīgumu, parādīšu domnās verdošo tēraudu, lai tu beidzot saprastu, cik esi auksts. Nostādīšu pie elektronu skaitļojamās mašīnas, lai tu ar savu lielo prātu aptvertu, kāds tomēr esi muļķis.

Neko vairāk pagaidām nevaru tev pateikt, kaut arī redzu tavu iecietīgo smīniņu . . .

Protams, viņš smīnēja. Un, protams, viņš cerēja atvēsināt mani ar vienu jautājumu:

— Bet tu pats — vai esi tur kaut reizi bijis? Un vispār — ko tu domā par sevi?

Tagad bija mana kārta smieties. Ak kungs, es taču tieši par sevi runāju! Visu mūžu neko citu neesmu darījis, tikai domājis un runājis

par sevi. Par sevi, tikai par sevi. Un velreiz par sevi. Bet viņš vēl jautā!

Nosēdos zemē, atspiedu muguru pret mūri un apņēmu ar rokām kājas. Pirmo reizi mūžā ļaujiet man nedomāt par sevi. Apnicis. Saprotiet, ja brūci bieži aiztiek, tā nedzīst. Padomāsim par kaut ko citu.

Šodien man neizdevās eksplodēt. Bet pie sevis es tomēr pieķēros.

Tādēļ arī saku: padomāsim par kaut ko citu.

5

Saulainais rīts solīja jauku dienu. Pamodos agri, rokās un krūtīs juzdams lielas ilgas pēc mūzikas. Priekšmeti ap mani klusēja, un arī mans ķermenis klusēja. Es pat neatceros, kad pēdējo reizi biju dzirdējis muziķu. Droši vien ļoti sen, kad vēl zīmēju kokus un teicu, ka tie ir cilvēki. Nezinu, vai kāds toreiz ticēja maniem vārdiem, bet es pats ticēju. Un neviens, protams, nebūtu ticējis, ja es būtu kādam ieminējies, ka dzirdu muziķu. Man šķita, ka visi to dzird un tur nav nekā brīnumaina. Tādēļ es arī klusēju.

Atvēru logu. Saule bija izlikusi rudenīgajā pilsētā visu talantīga mākslinieka paleti. Gan zeme, gan gaiss bija pilns krāsu, mierīgu, prātīgu un domājošu krāsu, kuras jau ar savu olimpisko mieru vien it kā gribēja pateikt, ka tās kaut ko zina. Zina savu cēloni un mērķi,

zina, kādēļ tās ir. Vajadzēja tikai parunāt ar tām, un tās būtu visu pateikušas.

Nolēmu šodien paelpot krāsas un palāpīt savu veselību. Varbūt krāsas man visu nepateiks — smieklīgi, zināms, būtu cerēt uz tādu atklātību, bet, saprotiet, ja kāds klusē, noteikti gribas to uzrunāt.

Ar veselību man patiešām nebija lāgā. Pēc tās neaizmirstamās sarunas ar sevi es vēl neko nebiju paveicis. Patiesību sakot, arī necerēju, ka tūlīt pat varēšu par pārdzīvoto laikposmu izdarīt māksliniecisku secinājumu. Nē, man daudz svarīgāk bija atrast līdzsvaru, pārliecību, ka tomēr dzīvošu.

Bet kādēļ lai es nedzīvotu?

Strīdoties ar sevi, apstiprinot un noliedzot, raudot un smejoties man ir jādzīvo. Droši vien šī formula nav necik oriģināla, tajā nav daudz jēgas, bet citas formulas man pašlaik nav pie rokas. Varbūt es pat negribu citas.

Taču tas nav sliktākais. Sliktākais ir tas, ka nevaru strādāt.

Tovakar atcerējos savu sarunu ar mākslinieku Navicki: sāc ar to, ko mīli. Patiesību sakot, jau toreiz nebiju pārāk pretojies šai domai. Bet kā es varēju tai aktīvi piekrist un ar ko man būtu vajadzējis sākt, ja mīlēju tikai sevi? Toreiz man piederēja daudz kas un tomēr biju nabags.

Sāc ar to, ko mīli.

Degošām acīm skatījos apkārt, taustījos drebošām rokām — un nekā neatradu. Šķiet, esmu jau teicis, ka «gleznot» nozīmē «mīlēt». Skan mazliet pretenciozi, vai ne?

Bet man nebija ko mīlēt.

Ar cilvēkiem man neveicās, lietas nekad neesmu mīlējis.

Un, lūk, pieķēru sevi arvien neatlaidīgāk domājam par Jūliju. Apkāit vairāk nekā nebija, bet es loti gribēju iet tālāk, pārāk ilgi biju aizkavējies vienā vietā. Jūlija jau bija tālu aizgājusi. Lieliem sojiem, jocīgi kijas celdama, bērnišķīgi lēkādama, naivi brīnīdamās, viņa visu laiku gāja un gāja.

Ar svētām trīsām pirms dažām dienām sāku Jūlijas portretu. Jūlija man bija tik pazīstama, varēju aizvērtām acim uzgleznot viņu jebkurā pozā — un tomēr manas rokas drebēja. Saprotiet, mani pārņēma kāds savāds liela atraduma prieks, šķita, ka pieskaros kaut kam neizsakāmi tīram, vēl neviena neaizskartam. Kā lai jums paskaidro? Tā agrā ziemas rītā, kad uzsnidzis svaigs sniegs, izbrīnā apstājies durvīs, un mirkli šķiet, ka sirds izlēks no krūtīm un laimīga aizripos pa balto, nereālo, pirmo reizi šajā pasaulē atrasto plakni.

Pēc tam pēkšņi iestājas vilšanās un rūgts īgnums, tikko tu skaidri sajūti, ka visa tā nebūs, ka sirds nekad neizlēks no krūtīm un neaizripos pa balto līdzenumu un ka nebūs pilnīga pieskaršanās prieka un liela atraduma laimes.

Viss sākās tad, kad centos atrast savai gleznai kolorītu. Ko tik neizmēģinājos, taču patiesības nebija.

Tad man ienāca prātā, ka šai pasaulē varbūt nemaz nav Jūlijas krāsu. Saprotiet, tās

vel nav atrastas. Vai ari es tomēr nepazīstu Jūliju.

Šorīt nolēmu pamedīt krāsas un tagad rosījos ap savu mazo studiju kasti. Tīri nokasīju paleti, kurā bija dziļi ieēdušās tumšas un ļaunas krāsas. Tikai nemeklējiet šeit kādu apslēptu jēgu — krāsas bija palikušas manā paletē vēl no tā laika, kad gleznoju «Skaitļu triptihu» un «Pirmo soli». Pēc tam izspiedu no tūbiņām uz tīrās paletes veselu varavīksni jaunu krāsu — slaidi izliekušās, tās nogūlās atpūsties, bet es redzēju, ka tās nepacietīgi gaida, kad varēs salīdzināt sevi ar īstām, dzīvām krāsām.

Pie durvīm kāds piezvanīja. Es atvēru, un ienāca Jūlija ar nelielu čemodāniņu rokā. Jutu, ka stipri nosarkstu. Kā toreiz Jūlija, kad viņa šeit, gaitenī, lasīja manu pirmo vēstuli. Tāpat kā toreiz, man neviļus ienāca prātā: interesanti, cik tagad rāda mūsu elektrības skaitītājs, un es jau stiepos paskatīties, taču laikus attapos un vēl vairāk nosarku. Pie velna!

— Labrīt, Rom! — Jūlija centās būt līksma un bezrūpīga. — Zināju, ka šai laikā tevi visvieglāk atrast mājā. Atnācu paņemt mātes fotogrāfiju un savas grāmatas.

— Labi, ka atnāci, — es teicu. — Viss stāv savā vietā. Bet kā tev iet, Jūlij?

— O, es jau strādāju pie stellēm. Dabūju jaunu un ļoti skaistu rakstu. Iedomājies, stilizēts tautisks ornaments . .. Esmu jau izaudusi — no šejienes līdz . .. līdz tam benzīna tankam, atceries, kur mēs pirkām benzīnu un

tu paspiedi tam vecajam virām roku? Es jau redzēju meiteni, kurai bija mugurā kleita, ko esmu audusi es. Bet turpmāk tādu būs vēl vairāk. Kādu dienu visas meitenes apģērbsies manis austās kleitās . ..

— Tur nu tu pārspīlē ... Būs briesmīgi neinteresanti. Bet kā ar konservatoriju?

— Tā nekur nepazudīs. Pastrādāšu gadu, apģērbšu visas meitenes, bet nākamruden noteikti iestāšos. Man taču tikai deviņpadsmit gadu.

Labi, ka vēl tikai deviņpadsmit gadu.

— Tu pieminēji to cilvēku pie benzīna tanka. Viņš toreiz man teica: «Visi ceļojumi ir labi.» Zinu, ka varbūt ir labi, bet ne visi beidzas laimīgi.

— Ko tu tagad dari? — Jūlija novirzīja sarunu uz citu pusi un ziņkārīgi skatījās uz molbertu. Labi, ka rīkodamies biju pagriezis molbertu ar iesākto Jūlijas portretu, kā saka, ar seju pret sienu.

— Neko. Vēl tikai gribu strādāt.

— Tas ir labi. Es ari gribu strādāt. Tāpēc katru rītu agri ceļos.

— Droši vien arī man vajadzēs celties agrāk. Vai tu vēl no rītiem vingro?

— Nē. Mēs dzīvojam trijatā, un istabiņa ļoti maza. Cehā katru dienu ir darba vingrošana.

— Tas ir labi.

Tad mēs apklusām. Es noliecos pie savas krāsu kastes, bet Jūlija pasniedzās pie sienas, gribēdama noņemt mātes fotoattēlu. Tieši pie tās pašas sienas, kur stāvēja molberts.

Varu apzvērēt, ka viņa noteikti uzmeta acis audeklam, jo tagad stāvēja savādā apjukumā un nezināja, ko darīt.

— Nu, es eju, — teica Jūlija, — citādi nokavēšu.

Es uzmetu plecā krāsu kasti:

— Pavadīšu tevi gabaliņu. Es tikpat neko nenokavēšu.

Klusēdami nogājām uz ielas un ilgi nevarējām atrast sarunas tematu. Tad es jautāju:

— Vai tu daudz nopelni?

— Pietiekami. Bez tam es esmu taupīga. Tu taču zini.

Jā, to es zināju. Un mēs atkal apklusām. Gribēju atvadīties, bet visu laiku kaut kā neiznāca. Man šķita, ka arī Jūlija grib ko teikt, tikai neuzdrošinās.

— Nu redzi, esmu jau klāt, — viņa nopūtās.

Caur sētu ieraudzīju lielu korpusu no sarkaniem ķieģeļiem. Tālāk bija vēl viens un vēl viens. Šaipus sētas dzeltēja mazs skvēriņš, dobē skumji ziedēja rudens puķes. Agrāk atnākušās meitenes stāvēja pulciņos, vecākās sievietes sēdēja uz soliem. Neviens negāja pa vārtiem fabrikas pagalmā — visi gribēja vēl kādu brīdi pavadīt svaigā gaisā. No ēdnīcas, kas bija it kā pieplakusi pie sētas skvēra otrā pusē, iznāca daži cilvēki, vēl ēzdami pēdējo kumosu. Tie bija galvenokārt vīrieši, kas nekad nepagūst paēst brokastis mājās. Tagad tie aizkūpināja cigaretes un kāri vilka pirmo dūmu. Rokas visiem atpūtās. Meitenēm — saliktas uz muguras vai sakrustotas uz krūtīm, vīriešiem — bikšu kabatās.

Redzēju, ka meitene raibos svārciņos pieliekusies pateica kaut ko Jūlijai pie auss un Jūlija stipri nosarka. Man nez kādēļ likās, ka tiek runāts par mani. Bet varbūt arī ne.

Vārti atvērās, un visi sakustējās:

— Visu labu! — uzsaucu Jūlijai.

Viņa stāvēja netālu no manis un stumdīja ar kurpes purngalu akmentiņus. Tad saņēmās un, skatīdamās kaut kur pavisam sāņus, jautāja:

— Rom, vai es nevarētu vakaros kādu stundu pasēdēt pie tavām klavierēm? Saproti, mūsu klubā pie klavierēm nevar tikt klāt — tās vienmēr aizņēmuši pašdarbnieki...

— Vari nākt, kad vien gribi. Tu taču zini, kur mēs noliekam atslēgu.

— Ai, paldies! — un viņa aizskrēja.

Apsēdos tagad tukšajā skvērā un teicu sev:

«Rom, pasaule nemaz nav tik muļķīgi iekārtota. Turklāt tu vēl vari to pārveidot.» Pēc tam es ilgi domāju, ko varētu būt teikusi Jūlijai meitene raibajos svārkos. Sēdēju un redzēju viņas stāvam, vienu pieliekušos, uz krūtīm sakrustotām rokām, otru taisnu kā tā priede, kas smējās. Izvilku no kabatas bloknotu un ar zīmuli uzmetu kompozīciju. Pēc tam ilgi skatījos savā zīmējumā, tomēr ne-dTirdēju, ko čukst Jūlijai pie auss meitene raibajos svārkos. Nodomāju, ka varbūt kādu vārdu varēja dzirdēt citas meitenes, kuras stāvēja blakus, — un uzzīmēju vēl trīs meitenes, kas ziņkāri klausījās. Bet arī tās nekā nezināja vai negribēja man teikt.

Tad es palūkojos apkārt, kam vēl šeit varētu pajautāt.

Pie vārtiem piebrauca dažas smagās mašīnas, šoferi izkāpa, skaļi aizcirzdami durtiņas, sanāca kopā pie vienas mašīnas, kas bija jaunāka par citām, un uzsmēķēja. Puisis ar ādas jaku, uzcēlis kāju uz mašīnas spārna, stāstīja kaut ko jautru, visi smējās, galvas atmezdami, un, norijuši smieklus, uzkoda tiem virsū cigarešu dūmus.

Nedomāju, ka šie vīri varētu man ko pateikt. Tomēr, pirms vārti aizvērās, paspēju uzmest bloknotā ļoti dzīvu kompozīciju.

Pēc tam iegāju ēdnīcā, izdzēru glāzi tējas un uzzīmēju garlaicībā nīkstošo bufetnieci. Viņa droši vien ļoti daudz bija dzirdējusi un zināja, bet kādēļ viņai vajadzētu ne no šā, ne no tā stāstīt visu man? Vairāk ēdnīcā neviena nebija.

Ilgi nezināju, ko darīt. No mazās sarga būdiņas iznāca vecs vīrs, pārvilka ar delnas virspusi pār kuplajām ūsām, paskatījās uz sauli un skaļi nošķaudījās. Pēc tam mēs kādu laiku vērojām viens otru. Tad šis bija tas cilvēks, kas šeit atver un aizver vārtus un visvairāk zina.

— Vai es drīkstētu jūs uzgleznot? — es jautāju.

— Mani? — brīnījās vecais. Redzēju, ka viņam bija patīkami, un, negaidīdams, kamēr es varbūt pārdomāšu, viņš piekrita:

— Lūdzu. Tikai man jādežurē. Varbūt pēc darba?

— Nē, nē! Es jūs netraucēšu.

Vecais nolika pie vārtiem ķeblīti, atsēdās un izrieza krūtis.

— Pastāstiet kaut ko, — es lūdzu, gribēdams, lai viņš justos brīvāk, un atvēru savu studiju kasti. Atpūtušās krāsas nopriecājās par saules gaismu un sāka ar to sacensties.

- Ko tur piestāstīsi, kad jāstrādā, — atbildēja vecais. — Tik arī stāstām, cik strādājam. Lūk, kaut vai es — trīsdesmit gadu turos pie šī sarkanā mūra. Tagad to visi sauc par korpusu. Ko gan neesmu strādājis un ko neesmu redzējis! Ja tā nopietni vajadzētu pastāstīt, tad nezinātu, ar ko sākt. Atvainojiet, telefons ... — viņš iebāza roku pa atvērto būdiņas logu un paņēma klausuli.

Man patika frāze «turos pie sarkanā mūra». Vajag to iegaumēt.

— Bet tagad dežurēju pie aizvara . ..

— Pie kāda aizvara? — es nesapratu.

— Redzi, dambjos ir tāds kā aizšaujamais: pacel — ūdens tek, nolaid — upe apstājas. Pagaidi, drīz būs pusdienas pārtraukums, es tīšām iepriekš neatvēršu aizšaujamo. Tikai vienu minūti, lai tu redzētu, kas tā par varenu upi! Ai-ai-ai, puisīt, kas par raibumu, kā vārās un mutuļo!

Vecajam mēle atraisījās, un, te atbildēdams pa telefonu, te atvērdams, te atkal aizvērdams savu aizšaujamo, viņš runāja vienā runāšanā. Es jau ne vienmēr dzirdēju, ko viņš stāsta, īsi pateikdams «jā, jā» vai brīnīdamies, droši vien nevietā. Mani aizrāva darbs, es visu laiku domāju par to upi, kas katru dienu plūst caur šiem vārtiem. Un katrs tās piliens

dzīvo, strādā, priecājas un cieš, un katrs ir liels no citu lieluma, un katrs laimīgs no visas upes laimes. Velns parāvis, par to vērts padomāt.

Un Jūlija bija kopā ar visiem, saprotiet, viņa bija gan piliens, gan upe. Bet es stāvēju krastā, man mazliet reiba galva, es vēl labi nesapratu straumes jēgu un virzienu, taču ļoti gribēju peldēt. Ak, vai nav vienalga! Upe zina vairāk nekā viens piliens.

Tagad es ne tik daudz sapratu, cik nojautu, kādēļ pēkšņi aizķērās Jūlijas portrets: viņu nevar gleznot vienu. Ne aiz viņas un ne blakus, bet viņā pašā jāplūst upei. Vajag krāsu, vajag bezgala daudz krāsu, lai viena cilvēka portretā būtu jūtamas masas un lai šis cilvēks tomēr nepazustu masās.

Aizvēru acis, gribēdams ilgāk saglabāt iztēlē pazibējušo ainu. Kaut kā neparasti skaidri iemirdzējās Jūlijas seja un rokas, kas šķīra un glāstīja plašu dažādas krāsas pavedienu upi. It kā vēl nezināma mūzikas instrumenta stīgas. Vienu mirkli skaidri sadzirdēju muziķu. Tas bija tas pats motīvs, ko agrāk dzirdēju, rītos pamozdamies.

Atvilku elpu — tik dziļi dziļi, ka šķita — manas krūtis pārplīsīs. Un tiešām, tur, iekšā, kaut kas trūka un ilgi, ļoti ilgi krita bezgalībā, kura tagad vairs nežņaudza mani kā šauras tērauda bruņas.

Tai pašā laikā man iešāvās prātā doma, ka Jūlijas portretu es tagad uzgleznošu. Katrā ziņā uzgleznošu. Ja vajadzēs, atradīšu jaunas krāsas, bet noturēšu iztēlē pazibējušo ainu.

Visu izdarīšu, tikai neatstājiet vairs mani vienu tādā bezgalīgā plašumā.

Sēdēju tēva kabinetā un lasīju kādu grāmatu, kad atnāca Jūlija. Viņa nometa vieglo rudens mēteli, paberzēja rokas un apsēdās pie klavierēm. Atstāju savas istabas durvis vaļā, gribēdams atkal dzirdēt muziķu.

Sāka līt pirmais aukstais un ilgais rudens lietus, un Jūlija nevarēja aiziet. Kad pēc kāda laika pabāzu galvu pa durvīm, gribēdams redzēt, kādēļ Jūlija nespēlē, viņa bija aizmigusi, un blakus uz dīvāna gulēja atvērta grāmata. Sameklēju segu, rūpīgi apsedzu Jūliju un nodzēsu viņas istabā gaismu.

Pēc tam izņēmu no atvilktnes melno burtnīcu, uzšķīru jaunu lappusi un rakstīju:

«Tēv, man šķiet, ka tagad drīkstu ar Tevi runāt...»

Lietus vēl arvien lija, noskalodams no ielām dubļus, neīstu kaislību putekļus un drazas. Tagad es tiešām zināju, ka netālu tek liela upe, kas uzņems sevī visu un tomēr būs tīra.

Bet zeme bija tik prātīga, ka nepretojās.

1961. gada marts-aprīlls

J. Marcinkevičs

PRIEDE. KAS SMEJAS.

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors V. Sel-kovs. Tehn. redaktors N. Līkums. Korektore V. Poikāne.

Nodota salikšanai 1963. g. 31. augustā. Parakstīta iespiešanai 19G3. g. 10. decembrī. Papīra formāts 70 X9073!!. 5,07 fiz. iespiedi.; 5,93 uzsk. iespiedi.;

5,73 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 23 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17222/D-2382. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40 Pasūt. Nr. 2889.

S (Liet)

Content

Marcinkevičs Justins Priede, kas smējās

Pirmā daļa

4

Otrā daļa

1

2

4

5

Trešā daļa

1

2

4

5