Heincs Hanss

Radikālās pārmaiņas gaidot

Hanss Heincs

Radikālās pārmaiņas gaidot

.

Saturs

Mūsu pasaule šodien

Vai mūsdienu cilvēks var ticēt Dievam?

Vairāk nekā grāmata

Pareģot vai teikt patiesību?

Kas palīdz pasaulei?

Pārvarēsim maldus!

Brīvs no grēka — brīvs, lai kalpotu Viņi ir pārkāpuši Tavus baušļus uv U9:i26)

88

Kristus ir uzvarētājs

Mūsu pasaule šodien

.

Temps! Progress! Rekordi!

Tā ir mūsu laika galvenā virzība. Gadu simteņiem ilgi cilvēki sastapušies ar dzīves gaitu diktējošiem nosacījumiem, kuri būtībā vienmēr bijuši vieni un tie paši. Cilvēka rokām veiktais, divritenis, automašīna, darba lopi ir noteikuši dzīves ritmu. Tomēr jau 150 gadus cilvēce pastāvīgi piedzīvo jaunus apvērsumus. Tehnikas laikmets ik stundu maina mūsu Zemes seju. Milzīgais progress paātrina vēstures gaitu, sagrauj gadsimtu senos ideālus, prieka un laimes garantu saskatot zinātnē. Tuvojoties trešā gadu tūkstoša slieksnim, cilvēces uzkrātā informācija ik pa pieciem gadiem divkāršojas. 1300. gadā ievērojamā Sorbonnas bibliotēkā atradās 1338 sējumi, bet šodien «Library of Congress» (lielākā bibliotēka Vašingtonā) zinātkāro rīcībā atdod vairāk nekā 98 miljonus grāmatu un žurnālu. Vienā kasetē, ne lielākā par cilvēka nagu, šodien iespējams uzglabāt 4 miljonus burtu. Nav brīnums, ka pirmo reizi vēsturē cilvēks cieš nevis no informācijas bada, bet gan no tās pārpilnības.

Zinātnes uzplaukums — mūsu gadsimta spožums

Patiesi, progress zinātnes laukā ir satriecošs. Ir pagājuši 100 gadi, kopš Teodors Bilrots (Theodor Billroth) veica savas pirmās kuņģa operācijas. Šodien turpretim medicīnas zinātne ar milzu soļiem tuvojas jaunām cilvēka iespēju robežām. Progress transplantācijas tehnikā darījis iespējamu mirušo ķermeņu sastāvdaļu bioloģisku tālākdzīvotspēju. Nieres, aknas, sirdis tiek pārstādītas, un daudz kas tamlīdzīgs mūsdienās jau kļuvis ikdienišķs. Ne mazums progresa atbalstītāju jau domā par smadzeņu pārstādīšanu!

Pirms 150 gadiem angļu fiziķis Daltons (Dalton) pūlējās sakārtot savas teorētiskās zināšanas par atomu; šodien zinātnieks skalda un savieno atomkodolus, sadala sastāvdaļās matēriju, atbrīvo enerģijas, kuras, pēc vienu uzskatiem, uz mūsu Zemes radīs paradīzi, pēc citu domām — atstās līķiem klātu lauku.

1781. gadā V. Heršels (VV. Herschel) ar pašizgatavota teleskopa palīdzību atklāja planētu Urānu. No Saules to šķir 2870 miljonu kilometru liels attālums un, pastāvot labvēlīgiem nosacījumiem, to no Zemes var saskatīt ar neapbruņotu aci. Heršels to uzskatīja par komētu. Šodien astronomi prot ieskatīties Visuma dziļumos. Uz satelīta uzmontētais «Hubbe Space Teleskop», kas kustas Visumā 500 km virs Zemes, ir tik jaudīgs, ka spēj no 700 km attāluma nofotografēt peli. Viens no lielākajiem spoguļte-leskopiem, kura autors ir Mounts Palomārs (Mainīt Palo-mur), ar 5 metrus diametrā lielu spoguli ietver sevī tik daudz gaismas, kas pielīdzināma 1 miljona cilvēka acu pāru gaismai (redzētspējai), vai ari — tas ir 16 tūkstošu reižu vairāk nekā Galileja (Galileis) radītais pirmais teleskops ar 40 milimetru lielu diametru.

Supersatelīts KH-12 nodrošina tik labas novērošanas spējas, ka iespējams atšifrēt avīzes virsrakstus uz Zemes. Ar satelītu «Elint», kas riņķo 36 (XX) km augstumā, iespējams noklausīties uz Zemes skanošu radioaparātu pārraides.

Lielākā amerikāņu uzvara 1812. gadā pret angļiem notika 2 nedēļas pēc miera noslēgšanas, jo tiklab britu, kā arī amerikāņu karavadoņi nezināja, ka karš ir beidzies. Šodien kontinentus savieno telegrāfs, radio un televīzija. Televīzijas ēru ievadīja kosmiskā telepārraide 1967. gada 25. jūnijā, kas 20. gadsimta beigās jau kļuvusi par pašsaprotamu lietu.

Jūras ceļojums ap zemeslodi 16. gadsimtā Magelāna vadībā prasīja no matrožiem pacietību 3 gadu ilgumā. Vik-toriāniešu laikmetā tādam pasākumam bija jāvelta 78 dienas. 20. gadsimtenī reaktīvā lidmašīna to veic 2 dienu laikā, turpretim astronauts atvēl šim mērķim 1,5 stundas.

Tvaikonis «Savannah» šķērsoja Atlantijas okeānu 29 dienu laikā. Tvaiks par dzinēju tika izmantots tikai bezvēja laikā, jo paņemt līdzi braucienam nepieciešamo ogļu daudzumu nebija iespējams. 20. gadsimta «Savannah» — pirmais tirdzniecības kuģis ar atomdzinēju — veic 480 (X)0 km, izmantojot 59 kg U^235 degvielas. Kuģis bez uzpildīšanās 3 gadus var šķērsot pasaules jūras.

1903. gada 17. decembrī piepildījās modernā cilvēka ilgotais sapnis: Orvils Raits (Orville Wright) ar savu lidaparātu pacēlās gaisā 12 sekunžu ilgā lidojumā, sasniedzot ātrumu 50 km stunda. Cilvēks varēja lidot! Cik primitīvi tas šķiet šodien!

1969. gada 20. jūlijā īstenojās cits cilvēces izauklētais sapnis: cilvēka pirmie soļi uz Mēness. Miljoni televīzijas skatītāju vēroja Neilu Armstrongu (Ncil Armstrong) ejam pa Zemes pavadoņa virsmu un ieklausījās viņa vēsturiskajos vārdos: «Attiecībā uz cilvēku tas ir tikai niecīgs solis uz priekšu, bet cilvēcei tas nozīmē ievērojamu augšupejas lēcienu.»

Karu pieaugums — mušu Zemes posts

Pēc visa iepriekš teiktā rodas jautājums — vai šis fantastiskais progress ir darījis cilvēku laimīgāku? Doktore Silvija Panti (Sylvie Fanti) raksta: «Pēc manām domām, pasaule kā vēl nekad agrāk ir kļuvusi par liecinieci tāda apmēra pašnāvības epidēmijai, kas norisinās politiski un reliģiozi augstu personību aizsegā. Kā nekad agrāk šodien ir iespēja vērot, kā cilvēks, izsists no sliedēm un palicis bez mērķa, baiļu pilns klīst apkārt. Vēl kāds piemērs — nebijis alkohola patēriņš un neskaitāmie morāles likumu pārkāpumi.» Tehnika nav stiprinājusi cilvēka morālos spēkus, bet gan to padarījusi mazāk dzīvotspējīgu, draudot cilvēku padarīt par robotu starp robotiem. Pat līdz šodienai vairākums zinātnisko atklājumu tika izmantoti karam, cilvēces postītājam. Diemžēl jau kopš nezināmiem seniem laikiem kari tiek uzskatīti par vēstures «normālu parādību». Tomēr kopš Pirmā pasaules kara tie mainījušies pašos pamatos.

Kārļa V armijas algotnis būtu varējis justies kā savējais gan Fridriha Lielā, gan Napoleona vadītajos karos, neraugoties pat uz 200—300 gadu ilgo laika atstarpi. Uz kaujas lauku devās vai nu kājām, vai arī jāja ar zirgu gluži tāpat, kā to darīja Aleksandra karapulki gadsimteņiem ilgi pirms Kristus. Līdz pat 19. gadsimta sākumam cīņas iznākumu relatīvi mazā kaujas laukā nenoteica nedz ieroči, nedz lielgabali.

Taču vēlāk šī aina krasi un radikāli mainījās. Kari un apbruņojums kļuva citādi. Tehnika mainīja kaujas laukus. Par cīņas vietu kļuva pat debesis. Frontes izpletās tūkstošiem kilometru garumā. Kara lāpu iededza visi kontinenti. Miljoniem karapulku devās triecienuzbrukumā cits pret citu; flotes šāva, vadoties pēc radiolokatoriem, ne reizi nevērojot ienaidnieku ar tālskati, kur nu vēl cenšoties to darīt ar acīm. Miljonus apdzīvotās pilsētās pārsteidza raķetes no stratosfēras, tūkstošiem bombardētāju sagrāva neskaitāmas pilsētas.

Viena vienīga kauja Pirmā pasaules kara laikā prasīja vairāk upuru nekā visā krievu karagājienā pret Napoleonu. Pirmajā pasaules karā krita 10 miljonu zaldātu, bet otrajā upuru skaits divkāršojās. Kopējais zaudēto cilvēku skaits 2. pasaules karā (kareivji, civilisti, gūstekņi) sasniedza 57,5 miljonus. Kā salīdzinājumu šeit varētu minēt faktu, ka visi 19. gadsimta kari maksāja tikai aptuveni trīsarpus miljonu dzīvības.

Kopš tā laika kara tehnika piedzīvojusi tādu progresu, kam cilvēces vēsturē grūti atrast līdzīgu. Varbūtējais nākotnes atomkarš liek domāt par pasaules tālākeksistences iespējām. Uz Hirosimu mestā atombumba, kas iznīcināja 80 000 dzīvības, jau sen kļuvusi par muzeja eksponātu.

Atomkarā kādas lielvalsts raidītais pirmtrieciens savā iedarbības spēkā būtu pielīdzināms 800 (XX) Hirosimas bumbām. Viena vienīga zemūdene ar raķešu lādiņa bruņojumu varētu iznīcināt 200 ienaidnieka pilsētas. Atomkara izraisītais karstums, lādiņu šāviņi un radioaktīvais starojums, domājams, nozīmētu cilvēces bojāeju. Par laimi šī atziņa nav sveša arī politiķu vidū. «Cilvēce,» tā pirms gadiem teicis Mihails Gorbačovs, «ir sasniegusi to robežu, kuru pārkāpjot, nākotnes vairs nav. Tā atrodas starp Būt vai Nebūt.»

Jaunie briesmu draudi

Laikā, kad «baiļu līdzsvars» un «interešu līdzsvars» vēl novērš atomkara nāves briesmas, cilvēcei uzbrūk jauni draudi. Pasaules pārapdzīvotība pierāda, ka lidz ar jaunu dzīvību pieaug arī nāves gadījumu skaits, ka progress sevī ietver reizē laimi un lāstu, varu un bezspēcību, cerības un bailes.

Progresa piekritēji vēl aizvien cer, ka ar datoru, robotu, jaunu tehnoloģiju ieviešanu, Visuma ekspansīvu apgūšanu un kodolenerģijas izmantošanu miermīlīgos nolūkos var tikt radīta «skaista, jauna pasaule». Daudzi zinātnieki tomēr brīdina, ka pasaules katastrofa, kas cilvēci ir gadsimtiem ilgi baidījusi, arī kā iespējamais atomkarš, var notikt gluži citā veidā. Viņi norāda uz apkārtējās vides postījumiem, klimata maiņu, iedzīvotāju milzīgo pieaugumu un badu. Daži šo attīstību uztver kā nenovēršamu dabas likumu, citi norāda uz to, ka ekoloģiskā krīze ataino «morāles problēmu» (Pāvests Jānis Pāvils II); un ka «cilvēks patlaban ir gatavībā iznīcināt pats sevi» (Konrāds Lorencš).

Jau «Romas kluba» pirmās debates un analīzes, — laikā, kad vēl daudzi par iespējamo krīzi kā attīstības rezultātu tikai pasmējās, — noslēdzās ar morāliskiem uzsaukumiem, jo «šīs pasaules lielā problēma pastāv mīlestības trūkumā, sapratnes un solidaritātes nabadzībā».

Šai atziņai mūsdienās rodas aizvien vairāk piekritēju. Ar zināšanu uzkrāšanu vien nepietiek, ja nav dota prasme ar pilnu atbildību par sekām tās ieviest dzīvē vai arī no tām atteikties. Šī gudrība meklējama tikai pašā gudrības avotā — dzīvības Radītājā un Uzturētājā. «Visi centieni,» teicis rakstnieks Aleksandrs Solžeņicins, «atrast izeju no šīsdienas problēmām ir bezmērķīgi, ja cilvēks neatgriezīsies pie visu lietu Radītāja.» Radītājs ir ne vien visu dabas likumu lielais inženieris un konstruktors, bet arī to skolotājs.

īsi pirms nāves ievērojamais zinātnieks Hoimārs fon Dītfurts (Hoimar v. Ditfurth) diezgan drūmajām nākotnes prognozēm par mūsu Zemes likteni devis nelielu cerības stariņu: «Vienīgi ar Kalna svētrunas likumībām mūsu planēta var no sairšanas procesa atgūt kārtību, taču laika mums atlicis pavisam maz.»

Vai mūsdienu cilvēks var ticēt Dievam?

Bez Dieva nav laimes!

Jautājums par Dievu ir visu cilvēku pamatjautājums un neattiecas vienīgi uz teologiem, filozofiem un māksliniekiem.

Jau sen, pirms vēl vispār kas bija zināms par fiziku un ķīmiju, visu ādas krāsu, kultūru un laiku cilvēki meklējuši pasaules Radītāju. Dievs cilvēkiem bija kaut kas pats par sevi saprotams, par kura eksistenci nebija ne mazāko šaubu.

19. un 20. gadsimtā sāka izplatīties ateisms. Par pamatu ņemot apgalvojumu, ka zinātnes progress padara ticību Dievam nevajadzīgu, nonāca pie tēzes: «Reliģija ir opijs tautai.»

Ievērojamā ateista filozofa Fridriha Nīčes (1844—1900) liktenis ir tipisks modemā saprāta maldu ceļa piemērs. Kaut arī viņš gribēja dzīvot bez Dieva, tomēr iztikt bez tā nevarēja. Šī cīņa ar ticību viņu noveda kapā. Nīčes dzīve viennozīmīgi un skaidri parāda, ka ateisma problēmu rada sirds, nevis saprāts. Kādā dienā viņš Overbeka (Ovcrbcck) kundzei teicis: «Tikai neatsakieties no Kristus, domāt par viņu nozīmē ļoti daudz.» To sakot, viņš ar grūtībām norija siekalas. Viņa sejas vaibsti pauda satraukumu, lai tūliņ pat pieņemtu mierīgu izteiksmi, — tie gluži vai pārakmeņojās. «Es gribu no Viņa (Dieva) atteikties. Es to vēlos un man nav atpakaļceļa. Bet manas kaislības būs iemesls manai bojāejai.»

Daudzi mēģinājuši iet Nīčes pēdās, un ari viņu gaitas atspoguļo bezdievīgās pasaules bezcerīgo bankrotu. Psalmos ir izteikts konstatējums: «Bezprāši saka savā sirdī: — Dieva nav!» (Ps. 14:1).

Šajā pasaulē nav tautas, kas neticētu Dievam, lai arī kā ateisti censtos tādu atrast. Plutarhs teicis: «Iespējams atrast pilsētas bez mūriem un bez literatūras, bez ķēniņiem un bez mājām, bez bagātību krājumiem un bez naudas, bez teātra, bet neviens vēl nav redzējis un arī nekad neredzēs pilsētu bez svētnīcām un bez dievībām.»

Dieva paustās domas nepastāv kaut kur ārpus cilvēka dzīves, bet gan sakņojas tajā. Ateisms turpretim ir civilizācijas slimība tāpat kā pašnāvību pieaugums— tas pieder pie mūsu deģenerējušās pasaules nenormālajām parādībām.

Saprats un daba

Jau no neatminamiem laikiem daba ir bijusi par Dieva gudrības «bilžu grāmatu»: «Debesis daudzina Dieva godu, un izplatījums izteic Viņa roku darbu.» (Ps. 19:2).

Apustulis Pāvils vēstulē romiešiem rakstījis: «Jo, ko par Dievu var zināt, tas viņiem nav apslēpts: Dievs pats viņiem to atklājis. Viņa neredzamās īpašības, tiklab Viņa mūžīgā vara kā Viņa dievišķība, kopš pasaules radīšanas gara acīm saskatāmas Viņa darbos...» (Rom. 1:19,20).

Kā liecina mūsu pieredze, nekas šajā pasaulē nav radies pats no sevis: nedz pulkstenis bez pulksteņmeistara, nedz grāmata bez tās autora, nedz arī mašīna bez inženiera. Tā arī pasauli, ņemot vērā veselo saprātu, nevar izskaidrot citādi, kā vien ar kāda Radītāja rokām veidotu.

Dabas pētnieka Atanasiusa Kirhera (Athanasius Kircher, 1601—1680) studiju istabā atradies mākslinieciski veidots globuss. Kādu dienu pie viņa atnācis draugs, kurš bijis Dieva noliedzējs, un ar acīm redzamu interesi jautājis: «Kas izgatavojis šo globusu?»

«Neviens,» atbildējis Kirhers, «tas radies pats no sevis.»

«Tu dzen jokus ar mani,» teicis ciemiņš, «autoram jābūt lielam māksliniekam.»

Uz to dabas pētnieks viņam atbildējis: «Kāpēc gan tu negribi ticēt, ka šī vājā zemeslodes kopija radusies pati no sevis, taču tajā pašā laikā apgalvo to par visu lielo pasauli un nevēlies atzīt nekādu tās Radītāju?»

Vai arī šodien ir tādi cilvēki, kas tic tikai tam, ko paši spēj redzēt un uztvert? Tieši viņiem Dievs atklājas visdažādākajos veidos. Viņš uzrunā tos caur vasarīgo, zvaigznēm klāto debess krāšņumu un liek redzēt Savu lielumu ik zāles stiebrā un ziedā. Šodienas cilvēks uz to labprāt atbild ar pašapzinīgu smīnu: «Tas viss radies tikai nejaušas sagadīšanās dēļ!»

Nejaušība? Vai gan dabas kārtību, lietderīgumu un mērķtiecīgumu var izskaidrot ar nejaušību? Cik gan neticamām lietām ir gatavi noticēt neticīgie, lai tikai nebūtu jātic Dievam!

Vai gan būtu iespējams, piemēram, vienā rāvienā sa-komponēt brīnumaino Bēthovena «Pastorālo simfoniju», kaut kādā nejaušā secībā sakārtojot tūkstošiem nošu? Un ja tas neizdodas uzreiz, cik bieži gan tad varētu ticēt aklai nejaušībai? No matemātiskā viedokļa šāda iespēja praktiski pielīdzināma nullei. Kāds neliels eksperiments varētu par to pārliecināt ikvienu. Pieņemsim, ka mums ir desmit lodītes, numurētas no 1 līdz 10. Mēs tās ieliekam somā un to pamatīgi sakratām. Un tagad mēģināsim tās izņemt no somas secībā no 1 līdz 10, turklāt katru izņemto lodi atliksim atpakaļ pie pārējām. Iespēja izņemt lodi ar nr. 1 ir 1:10. Tūliņ pēc nr. 1 izvilkt nr. 2— šāda varbūtība pastāv acīmredzot tikai attiecībā 1:100. Tālākā kārtība— 1,2,3 — rada attiecību 1:1000. Izvilkt nr. 4, turpinot pareizu secību, nozīmē varbūtību attiecībā 1:10 000. Iespējamība izņemt visas lodes vienu pēc otras pareizā secībā sasniedz astronomisku attiecību— 1:10 (XX) (XX) 000.

Lai nodrošinātu komplicēto un līdz pat detaļām likumsakarīgi veidoto dzīves norišu rašanos, vajadzīga tik daudzu faktoru iedarbība pareizā secībā, ka nejaušība šeit praktiski ir izslēgta. Ņujorkas Zinātņu akadēmijas bijušais prezidents, prof. Krezijs Morisons (Cressy Morrison) teicis: «Lai uz mūsu Zemes rastos un turpinātu eksistēt dzīvība, ir nepieciešami tik daudzi būtiski nosacījumi, ka no matemātiskā redzes viedokļa ir gluži neiespējami, ka visi tie kaut kādā vietā un kaut kādā laikā, pateicoties kādai nejaušībai, būtu kļuvuši pieejami pilnīgi pareizās savstarpējās attiecībās. Tādējādi dabā jāpastāv kaut kādai garīgai saprātīga rakstura vadībai.»

Līdzīgu domu par to, ka daba bāzējas uz saprātīgiem likumiem, ir paudis Keplers (Kepler), kurš pētīja planētu orbītas.

Šis astronoms, būdams ticīgs (ka daudzi zinātnieki), kādu dienu izteicies: «Universā es satveru Dievu.»

Kas doma, tas tic

Pieņēmums, ka visi zinātnieki esot neticīgi, ir aplams. Gluži pretēji. Jo cilvēks ir vairāk izglītots, jo ar lielāku bijību viņš skatās uz dzīvibas noslēpumiem.

Francūzis Luijs Pastērs (Louis Pasteur) ir piebildis: «Pasaule kādreiz smiesies par mūsu šodienas materiālistiskās filozofijas muļķību. Jo vairāk es izzinu dabu, jo vairāk es apbrīnoju un sajūsminos par Radītāja darbu.»

Zvaigžņu un atomu Dievs, visa lielā un mazā Radītājs, ir arī mūsu Dievs— cilvēku Radītājs un uzturētājs. Mēs nevaram Viņam paiet garām, neriskējot līdz ar to atteikties no patiesas laimes un īsta miera. Bez Dieva nav laimes! Tā ir atziņa, ko mēs gūstam no vēstures un no pašu dzīves, jo ateisms nav spējīgs cilvēkiem sniegt mierinājumu. Nīčem savas dzīves beigās bijis jāatzīst: «Tā kā Dieva vairāk nav, vientulība nav vairs panesama.». Visi pseidodievi ar savu uzdevumu netika galā. Dzīšanās pēc slavas noveda nebūtībā Aleksandru Lielo, Cēzaru un Napoleonu... Par bagātības nabadzīgumu Džons D. Rokfellers (John D. lioc-kefeller), pats būdams viens no bagātākajiem pasaules vīriem, teicis: «Kas ir nabadzīgākais visā pasaulē? Es vēlos jums to pateikt: nabadzīgākais, ko es pazīstu, ir tas, kuram nekas nepieder, izņemot naudu.»

Nē, cilvēka laime nav atkarīga no viņa sociālā stāvokļa, no viņa panākumiem vai darba. Laime ir tas, kas paliek, kad jāatsakās no visa uz Zemes piederošā, kad, pēdējai stundai nākot, kurā viss pagājušais atkāpjas, cilvēks zina, ka nonāks sava labestīgā Radītāja rokās.

Vairāk nekā grāmata

Patiesībai atbilstošs stāsts

Jautājums, ko mēs aplūkosim šajā nodaļā, skan: «Vai patiešām Dievs ir atklājies cilvēkam?» No kristīgā redzes viedokļa uz to var būt tikai viena atbilde. Dievs ir uzrunājis cilvēkus visos laikmetos un arī šodien Viņš runā ar mums caur Bībeli.

Jau ar cilvēka aci aplūkojot, redzams, ka Bībele ir vienreizēja grāmata. Tā ir senāka par vairākums cilvēces radīto grāmatu, bet aizvien vēl runā ar mums, kaut arī daudzi tās autori dzīvojuši pirms vairāk nekā 3000 gadiem. Bībele un atsevišķas tās nodaļas šodien tiek tulkotas turpat vai 2000 valodās, ar katru gadu tiek izplatīti miljoniem tās eksemplāru. Literārajā pasaulē Bībeli varētu nosaukt par «bestselleru», kas vērtības ziņā ir šim jēdzienam nepielīdzināma. Šekspīra un Gētes darbu izdevumu kopskaits salīdzinājumā ar Bībeli ir gaistoši niecīgs. Bībeles interesentu skaits visā pasaulē pieaug.

Bībele ir vēsturiski adekvāts darbs, kas ar savu izklāsta precizitāti radījis izbrīnu arheologos, kā arī neprofesionālos, licis apklust zobgaļiem.

Tā, piemēram, Ninives pilsēta, varenā asīriešu galvaspilsēta, kas 612. gadā pirms Kristus tika pilnīgi izpostīta, līdz 19. gadsimtam bija pazīstama tikai pēc Vecajā Derībā sniegtajām ziņām. 401. gadā pirms Kristus, kad Ksenotona (Xcnophon) vadībā 10 000 grieķu ceļoja pa zemēm, neviens nevarēja nosaukt tiem šīs pilsētas vārdu. Par šiem nostāstiem Voltērs un daudzi citi Bībeli izsmējuši un lādoties nosaukuši to par pasaku grāmatu. Pagājušā gadsimtā 40. gados Ninive tomēr atdzimst no gadsimtu pelniem, lai skeptiskās pasaules acīs attaisnotu Bībeles izteikumus. Francūzim ar uzvārdu Botta un anglim Leiardam (Lm/ard) tika piešķirts gods ar arheoloģisku izrakumu palīdzību padarīt Ninivi pieejamu nākamajām paaudzēm. Francūzis atklāja Korsa-badā (Cliorsabad) asīriešu ķēniņa Sargona (722.—705. g. p. Kr.) pili, kuras eksistenci apšaubīja daudzi kritiķi, jo vienīgi kādā no Vecās Derības pantiem bija minēts tās vārds. Iepriekšminētais anglis, kas Mezopotāmijā veica arheoloģiskos izrakumus no 1845. līdz 1854. gadam, faktiski ir šīs pilsētas pirmatklājējs. Tā sastāvēja no diviem drupu uzkalniem. Zem viena no tiem— Ndri ļumis— Leiards atrada ķēniņa Asarhadona (Asarhaddon) (681.—669. g. p. Kr.) pili; bet zem otra— Kujundžikas (Kujundschik), San-heriba (705.—681. g. p. Kr.) un Asurbanipala (669.—626. g. p. Kr.) pilis. Pēdējais atradums bija vissensacionālākais, jo izdevās atrast ķēniņam piederošo bibliotēku, kas sastāv no 20 000 numurētām māla tāfelītēm. Uz. vienas no tām atrodams babiloniešu vēstījums par grēku plūdiem, kas ietver tik daudz līdzību ar Bībelē teikto, ka šodien gan neviens neuzdrošinātos to nosaukt par jūdu leģendu. Visas šīs māla plāksnītes bija aprakstītas ar tekstiem babiloniešu ķīļrakstā. Laikā, kad Botta nodarbojās ar izrakumiem Korsabadā, anglis Raulinsons CRmvlinscm) kopēja persiešu ķēniņa Dārija pieminekļa uzrakstu, kas palīdzēja atšifrēt ķīļrakstu.

Ari francūzis Kampolions (Champollion) jau kopš 1822. gada daudz strādājis pie rakstu atšifrēšanas, tādējādi mums palīdzot ieskatīties Ēģiptes vēsturē.

No 1899. līdz 1917. gadam ar izrakumiem Babilonijā nodarbojās vācu pētnieki, un viņi varēja apliecināt daudzu Bībeles izteikumu patiesumu. Babilonas pilsētas krāšņums, ķēniņa Nebukadnecara (605.—562. g. p. Kr.) lepnums, Babilonijas pēdējā ķēniņa Belsacera (553.—539. g. p. Kr.) eksistence— visi šie Daniela grāmatā dotie dati kļuva vēsturiski pierādāmi.

19. gadsimta kritiķi jo sevišķi labprāt izsmēja Bībeles pirmās lappuses, patriarhu Ābraāma, Izaka un Jēkaba ziņoto. Visi šie ziņojumi vai nu tika apzīmēti par mītiem, vai arī tos interpretēja kā falsificējumus. Tā, piemēram, Ābraāmu identificēja ar babiloniešu saules dievu Tammusu un Sāru ar dievieti Ištaru. Tika apgalvots, ka ap 2000. g. p. Kr. esot bijis jābūt daudz primitīvākām kultūrām nekā tās, kas atrodamas Bībeles vēstījumos. Taču, kopš anglis Vūlejs (\Noolley) no 1922. līdz 1934. gadam veiktajos izrakumos atklāja Ābraāma dzimto pilsētu Oru-Kaldejā, kritiķiem no sava apgalvojuma bija jāatkāpjas. Tika atklātas divstāvu dzīvojamās mājas ar dzīvokļiem, kuros bija ap 15 istabu, kas klātas ar baltu kaļķi un celtas daudz stabilāk nekā dažs labs arābu dzīvoklis šodien. Atklājums bija arī augsti attīstītā audzināšanas sistēma. Skolās tika pasniegti tādi mācību priekšmeti kā valodas, glītrakstīšana, matemātika, ģeogrāfija un dabaszinātnes. Sensacionālus atradumus sagādāja ķēniņu kapa vietas, kurās atradās daudz zeltā un sudrabā kaltu mākslas darbu. Vūlejs par to stāsta: «Mums pilnībā ir jāizmaina izveidojušais priekšstats par ebreju patriarhu, jo, kā mēs tagad uzzinām, savas dzīves agrīno posmu viņš ir pavadījis ļoti civilizētā vidē. Viņš bija kādas lielas pilsētas pilsonis un kādas senas un augsti attīstītas kultūras mantinieks.» Ko gan Vūlejs teiktu tad, ja būtu zinājis par atradumiem Eblā? Romas universitātes profesors Pauls Matijs (Paolo Matthiae) kādā Ziemeļsīrijas drupu uzkalnā atrada 20 000 aprakstītas tāfeles, saglabājušās no 3. gs. otrās puses p. Kr. Šis atradums ir tik sensacionāls un nozīmīgs, ka daži zinātnieki to salīdzina ar Kumranas (Qumran) atradumiem vai ar Ras-Šamras Oga-ritu rokrakstiem. Apbrīnojama ir šo tāfelīšu sniegtā informācija par Ābraāma laiku.

Vecās Ēģiptes jaunatklāsme un līdz ar to arī daudzu Bībelē doto likumsakarību atpazīšana sākās ar 1798. gadu, kad uz Faraonu zemes savu kāju spēra Napoleons Bona-parts. Kāda uzraksta atklājums— uz Rozeta (Rosette) akmens, kas saistās ar Ēģiptes ķēniņa Ptolemaja V (204.— 181. g. p. Kr.) laiku un ietver 3 veida rakstus (hieroglifus, demotu un grieķu) un deva iespēju Kampolionam (Chain-pollion) atšifrēt grūto hieroglifu rakstību.

1896. gadā Flinders Petrī (Petrie) Tēbās (Theben) atrada tā saukto «Israel-Stele» — plāksnīšu rakstu no faraona Merneptaha laikiem (1224.—1214. g. p. Kr.). Bez jau zināmiem Bībeles aprakstiem tas kļuvis par pirmo uzziņas avotu, kurā minēti izraēlieši, un kalpo par pierādījumu tam, ka jau tajā laikā šīs tautas mājvieta bijusi Palestīna.

Arī Palestīnas zeme sniedza dažus faktus, kas lika skatīt Bībeles vēsturisko patiesību citā gaismā. 1868. gadā atklāja slaveno Mesas akmeni. Moabītu ķēniņš (Moabiterkčinig), vārdā Mesa, dzīvojis 9. gs. p. Kr. Viņa vadītie kari pret

Israēla tautu ir aprakstīti Ķēniņu grāmatā. Mesas akmens ir viens no vecākajiem ebreju rakstu zīmju paraugiem — laikā vēl pirms trimdas pie babiloniešiem. 1880. gadā vēl viens šāds sens ebreju pieraksts tika atrasts kāda ūdensvada tuneli, ko 8. gs. p. Kr. licis uzcelt ķēniņš I liskija. Megido apdzīvotajā vietā veiktie arheoloģiskie izrakumi palīdzēja atklāt Salamana lielo zirgu stalli (1. Ķēn. 9:15—19). Samarijā tika uzieti brīnumskaisti ziloņkaulā veidotie fragmenti no Ahaba «ziloņkaulu mājas» (1. Ķēn. 22:39). Nelsons Gliks (Gluck) laika posmā no 1937. līdz 1940. gadam atklāja Salamana rūpniecības pilsētu un Eceona-Gēbera ostu (Ezc-on-Geber) pie Akaba jūras līča. Pateicoties šiem atklājumiem, var rasties īsts priekšstats par ķēniņa bagātību. 1932. gadā izrakumu darbus Dienvidpalestīnas pilsētā Lahisā (Lachis) uzsāka J. L. Starkejs (Starkei/). Šie darbi turpinājās vēl pēc 1938. gada un bija patiesi rezultatīvi, sniedzot daudz ziņu par 6. gs. p. Kr., kad Jūdeja bija tuvu bojāejai. Šeit īpaši jāuzsver vēstules, pēc skaita 21, kurās sniegti virsnieka vēstījumi savam komandantam uz Lahisu. Tās detalizēti apliecina jau pravieša Jeremijas sniegtās ziņas par lietu stāvokli. Kā viens no sevišķu uzmanību saistošiem atklājumiem jāmin 1947. gadā pie Nāves jūras beduīnu atrastās Bībeles dajas — rokraksti vēl pirms Kristus dzimšanas. Tie ir 1000 gadus vecāki par mazoretiešu 9. un 10. gs. pēc Kr. tekstiem. Par lielu pārsteigumu daudziem zinātniekiem, šie teksti kļuva par pierādījumu tam, ka Vecās Derības ebreju teksti tikuši ļoti rūpīgi nodoti nākamajām paaudzēm.

Citu tik ticamu klasisku tekstu rokraksti mūsu rīcībā nav. Apmēram 800. g. p. Kr. dzīvojošā Homēra eposa rokraksti pilnā apjomā saglabājušies tikai no mūsu ēras 11. gadsimta. Tacita (1. gs. pēc Kr.) slavenā «Germania» ir pazīstama tikai no 15. gs. rokraksta. Attiecībā uz Bībeli tas ir pavisam savādāk. Tā, piemēram, vēsturnieks Licmans (Lielzmtm) par Jauno Derību teicis: «Jaunā Derība ir spējusi līdz mūsdienām saglabāties tik labi, kā reti kāds cits tik brīvs un detalizēts izklāsts varējis saglabāties. Šis pārmantotais darbs, dažādus laikus pārstāvošo liecinieku piezīmes, uzrāda vēl nepieredzētu autentiskumu antīkajam pirmtekstam, tādējādi dodot garantiju par tā kopējo vēsturisko ticamību.»

Dievs ir runājis

Šī Grāmata ir ne vien patiess vēsturisks mantojums, bet vienlaikus arī Dieva Grāmata. Bībele vēršas pie mums ar prasību ievērot to, ka tā aplūko uz cilvēku vērstas lietas, taču tā nav pašu cilvēku sadomāta. Apustuļa Pētera paskaidrojums ir ļoti noteikts: «Par visām lietām ievērojiet, ka neviena praviešu mācība rakstos nav patvaļīgi iztulkojama, jo praviešu sludināšana nekad nav cēlusies no cilvēku gribas, bet Dieva cilvēki ir runājuši Svētā Gara spēkā.» (2. Pēt. 1:20,21). Tāpēc Bībelē «Dieva Vārds» ir vienā nozīmē ar «Patiesības Vārdu» (Ps. 119:160; Ebr. 4:12).

Mūsdienu cilvēkam rodas jautājums: «Vai Bībele spēj šo prasību padarīt ticamu?»

Vispirms mums jāņem vērā tas, ka Bībeles rakstītāji piedzīvoja to, kā Dieva Gars tos brīnumainā veidā vadīja un apgaismoja darbā pie tekstiem. Tā, piemēram, pravietis

Jeremija saka: «Es lieku Savus Vārdus tavā mutē.» (Jer. 1:8). Un apustulis Pāvils saka, ka «viņam uzticēti Dieva apsolījumi» (Rom. 3:2).

Taču tas nav jāsaprot tā, ka Dievs ar autoriem rīkojies patvaļīgi; katrs rakstītājs ir rakstījis savā stilā. Formulējums «Svētā Gara mudināts» norāda uz to, ka Bībeles autora vārds vienlaikus jāuztver kā neapstrīdams Dieva vārds.

Daudzi pravieši un apustuļi kopā ar saviem laikabiedriem bijuši šo notikumu liecinieki, par kuriem viņi vēstī. Apiet patiesību viņi nevarēja, jo daudzos pravietojumos un ziņojumos viņu līdzcilvēkiem bija iespēja to pārbaudīt. Dažkārt, veicot pierakstus, viņi pieļāva iespēju tikt cilvēku noraidīti.

Otrkārt, svētīgi būtu paturēt prātā, ka uz jautājumu, vai Svētie Raksti var pretendēt uz patiesumu un autoritāti, Jēzus Kristus ir atbildējis ar viennozīmīgu «jā». Viņš bija vīrs, kuram neviens nevarēja uzrādīt kādu grēku (Jāņa 8:46), viņš pats bija Dieva Dēls (Mat. 26:63), kurš ir ceļš, patiesība un dzīvība (Jāņa 14:6). Visus tos, kuri nesaprot Rakstus, viņš uzskata pa maldu ceļa gājējiem (Mat. 22:29). Viņš pats balstās tikai uz Dieva Vārdu (uz Rakstiem), un no tiem viņš smeļas apziņu par savu misiju (Mat. 4:4 un Jāņa 5:39). Jebkuru radušos neskaidrību palīdzēs noskaidrot Raksti (Lūkas 10:26).

Treškārt, būtu jāievēro tas, ka Bībelē ir skaidri jaušamas dievišķas izcelsmes iezīmes. Tā autoru kolektīvā ir 30 personas, kas pārstāv dažādas sociālās šķiras. Tā, piemēram, Dāvids bija ķēniņš, Amoss— gans, Jānis— zvejnieks un Lūka — ārsts. Šo rakstītāju dzīvesvietas izkaisītas pa dažādiem apgabaliem — no Babilonijas caur Palestīnu līdz pat Romai. Bībele uzrakstīta apmēram 1600 gadu ilgā laika posmā. Neraugoties uz to, Bībele atstāj pārsteidzoši vienota veseluma iespaidu. Nepieļaujot domu, ka rakstītāju iedvesmo viens un tas pats Gars, grūti būtu šo faktu aptvert.

Ceturtkārt, Bībeles saturs ar tur paustajām augstajām tikumiskajām normām spēj mūs pārliecināt. Jēzus «zelta likumam» no Kalna svētrunas, kas skan: «Tad nu visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat dariet arī jūs viņiem» (Mat. 7:12), cilvēces vēsturē ir īpaša nozīme. Evaņģēlijos par Labo tiek ne tikai runāts, bet gan Labais tiek darīts. Bībelē tiek runāts par mūsu pasaules pārveidošanu.

Piektkārt, apbrīnojams ir fakts, ka Bībele eksistē vēl šodien. Itin bieži to apdraudēja pilnīga iznīcināšana. Tā pieredzējusi daudz kritikas un zobgalību. Cik bieži tā uzskatīta par bojā gājušu. Bet par spīti visam Bībele vēl aizvien eksistē. Lielā ķeizara Augusta raksti, kura valdīšanas laikā dzimis Jēzus, visi bez izņēmuma gājuši bojā, toties Evaņģēliji un apustuļa Pāvila vēstules šodien tiek pavairotas miljonos ekspemplāru! Asinskārais Nerons, cietsirdīgais Domicians un viltīgais Diokletiāns— neviens no viņiem nespēja kavēt Dieva Vārda izplatīšanos. Tumšie viduslaiki, kad kristīgajiem konciliem jebkādi tulkošanas darbi tika liegti, tāpat nespēja aizturēt Dievvārdu izplatību. «Lux lucet in tenebris» (Gaisma spīd tumsībā)— tā skan devīze, ar kuru Bībeles patiesības tika nodotas tālāk. Apgaismības laikmetā aizsākās Bībeles kritika un izzobošana. Cik zināms, Voltērs uzdrīkstējies uzņemties Kristietības likvidēšanas darbu viens pats, jo viņam tās drīzā bojāeja šķita pašsaprotama. Voltērs ir miris, taču Bībele un atsevišķas tās daļas izdod ik gadu daudzu simtu miljonu eksemplāros!

Bībeles vārdu dievišķās izcelsmes skaistākais liecinieks ir Bībelei piemītošais pārveidojošais spēks. Tā spēj no Dieva noliedzējiem veidot apustuļus, no likuma pārkāpējiem — svētos. «Jo Dieva Vārds ir dzīvs un spēcīgs, un asāks par katru abās pusēs griezīgu zobenu» (Kbr. 4:12). Par tā spēku liecina neskaitāmu ļaužu dzīves gājums, pierādot, ka, dzīvojot ar Dieva Vārdu, pasaule kļūst labāka.

Pareģot vai teikt patiesību?

Pravieša paredzējums

Katru, kam bijusi izdevība apmeklēt Siksta kapelu Vatikānā, noteikti saviļņos Mikelandželo meistarīgi veidotās freskas. Šeit visupirms minama griestus greznojošā Radīšanas vēstures aina un uz altāra sienas atveidotā Pastarā tiesa. Abās iespaidīgajās gleznās mākslinieks prasmīgi savijis kopā cilvēces vēstures sākuma un beigu tēmu. Tostarp autors pratis vērst apmeklētāja uzmanību uz septiņiem praviešu tēliem no Vecās Derības, kuri savā ziņā kalpo par apliecinājumu tam, ka cilvēka dzīves ceļš neved caur tukšumu, bet tas vijas caur Dieva Vārda un norādījumu pildītu telpu. Vadoties pēc Svētajos Rakstos praviešiem paredzētās lomas, tie arī šeit tiek atspoguļoti kā Dieva Vārda skaidrotāji un sludinātāji.

Pravietojumu piepildīšanās dzīvē ir apliecinājuma zīmogs tautām par Bībeles dievišķo izcelsmi. Labāku pierādījumu par Savu vārdu patiesumu Dievam būtu grūti atrast. Vakardienas un šodienas pasaule pazīst astrologus, zīmju tulkus un pseidopraviešus. Viņi balstās uz savu pareģojumu divnozīmību. Bībelē turpretim nav šīs iz-vairības parādīt pasaules vēsturi tās patiesā gaismā un teikt: «Tā notiks.» Jēzus Kristus skaidri norādījis uz ticības un pravietojumu saistību, sakot: «To es jums jau tagad esmu sacījis, pirms tas notiek, lai, kad tas būs noticis, jūs ticētu.» (Jāņa 14:29). Vienlaikus viņš mudina savus mācekļus īpašu uzmanību pievērst pravietim Danielam. Pirms Jeruzālemes bojāejas pasludināšanas Jēzus Kristus saka uz viņiem: «Kad nu jūs redzēsiet izpostīšanas negantību stāvam svētā vietā, par ko pravietis Daniels sacījis, — kas to lasa, lai uzmana.» (Mat. 24:15).

Pravietis Daniels, kas dzīvoja 6. gs. pirms Kristus, devis pravietojumus, kas attiecas uz Jaunās Derības laiku no tā sākuma līdz pat beigām. Daniela grāmata saturiski saskan ar Jaunajā Derībā ievietotajiem Jāņa izteikumiem. Apbrīnojamā veidā abas grāmatas papildina viena otru,— katram Bībeles lasītājam tās ir īsta zināšanu krātuve. Tālab mēs nedrīkstētu būt izbrīnīti, ka visos laikos Bībeles izdevēji arvien pievērsušies abām šīm grāmatām. Baznīcas tēvs Ipolits no Romas 3. gadsimtenī sacerējis pazīstamo komentāru, attiecinātu uz pravieti Dānieļu. Viduslaikos ievērību guva Joahims fon Floris (12. gs.), kura zināšanas bija tik cienītas, ka pats Anglijas karalis Ričards Lauvassirds ikreiz, kad šķērsoja Svēto zemi, neaizmirsa viņu iztaujāt par pravietojumiem. Tikai nedaudzi zina to, ka Amerikas atklājējs Kristofers Kolumbs ļoti pamatīgi bija izstudējis Bībeles pravietojumus. Kad 16. gs. sākumā Luters tulkoja Bībeli vācu valodā, kā pirmo no visiem praviešiem iņš publicēja Daniela grāmatu, jo bija pārliecināts par šā D va kalpa rakstītā īpašo vērtību. Izcilais fiziķis un astronoms Izaks Ņūtons, viens no cilvēces dižgariem, veltīja 42 gadus savas dzīves Daniela grāmatas izpētei. 18. gadsimtā īpašu ievērību sakarā ar interesantajiem atklājumiem pravietiskajās studijās izpelnījās jezuīts Manuels de Lakunca.

Kas gan ir pamudinājis visus šos vīrus atkal un atkal pievērsties Daniela grāmatai? Vienkārši tas fakts, ka pravietis babiloniešu trimdas laikā devis tādus pravietojumus, kuri izgaismo visu pasaules vēsturi līdz pat tās beigu posmam.

Daniela grāmatas otrā nodaļa mūs ievada vēsturē, kas saistīta ar jaunbabiloniešu impēriju, proti, laikā, kad valsti pārvaldīja Nebukadnecars. 612. g. p. Kr. Nebukadnecara tēvs Nabopolosārs sagrāva Ninives pilsētu un līdz ar to asīriešu virskundzība tika likvidēta. Pamatakmens babiloniešu pasaules varai bija likts. Ar plašiem karagājieniem dēls turpināja tēva aizsākto. Ēģiptes faraonam viņš ierādīja robežas pie Eifratas, sakāva jūdus, iekaroja Jeruzālemi. Babilonija nu bija kļuvusi par pirmo lielvalsti. Tagad Nebukadnecars varēja veltīt laiku savas kundzības nostiprināšanai miera ceļā.

Taču vai Babilonija varēja palikt par lielvalsti arī turpmāk? Vai to nepiemeklēs tāds pats liktenis kā Asīriju vai Ēģipti? Šīs domas vajāja ķēniņu pat iemiegot. Miegā viņa acu priekšā norisinājās baiļpilnas scēnas. Un ne jau nejauši valdniekam rādījās šie sapņi. Tā nebija nejaušība, ka Nebukadnecars aizmirsa sapņu saturu, bet gan nozīmīgs Dieva mājiens. Kad aptaujātie zvaigžņu tulki atsacījās sniegt paskaidrojumus un zīlnieki sapni iztulkot nespēja, Daniels lūdza Dievu. Saņēmis atbildi, viņš nostājās ķēniņa priekšā un izklāstīja sapņa noslēpumu (Dan. 2:31—45).

Kas iedziļinās tekstā, tam nesagādā grūtības konstatēt, ka minētā statuja atspoguļo visas pasaules vēsturi. Pasaules varas nāk un iet, bet šis process nav atgriešanās pie kaut kā bijuša, bet gan attīstība uz augšu — uz absolūto pilnību.

Lai ari statuju veidojošā metāla izturība pieaug un vēsturiskā notikumu norise ienes aizvien vairāk cietsirdības, beigās sagrautā statuja tomēr nenozīmē iestājušos haosu, bet gan liecina par tuvojošos Dieva valstību, kas atspoguļota kā akmens veidošanās par lielu kalnu.

Liela statuja

1. Zelta galva: Babilonija (605.—539. g. p. Kr.)

Ķēniņš Nebukadnecars reprezentē pirmo valsti, jo ir sacīts: «Tu esi zelta galva.» Ar to domāta viņa valsts, jo pravietis domu turpina: «Pēc tevis nāks cita ķēniņvalsts.»

Pēc antīkās pasaules mērogiem Babilonija bija augsta ranga metropole (pilsētvalsts). Iekšpilsētu apņēma 7 m plats dubultmūris. Apmēram ik pēc 50 m mūrī bija jābūt iemūrētiem torņiem. 15 šādu torņu pamatus arheologi ir atraduši. Kopējais Babilonijas pilsētas mūra apkārtmērs sasniedza 15 km. Tā kā ķeizariskās Romas apmērs bija 9 km, bet Atēnu tās varas zelta laikos — 6 km, tad viegli saprast, cik dižais Nebukadnecars bija ārkārtīgi lepns par savu pilsētu, par kuru viņš ir izteicies: «Vai šī nav tā lielā Bābele, ko es uzcēlu ar savu spēku ķēniņam par mājokli un par godu savai varenībai?» (Dan. 4:27).

Babilonija — Dieva Marduka mītne — senatnē bija reliģisks centrs, kam otru līdzīgu neatrast. Tur atradās 53 tempļi, 955 svētnīcas un 384 ielu altāri. Pilsētas centru iezīmēja 90 m augstais slavenais «Etemenanki» tornis. Šo milzīgo celtni pārspēja vienīgi Gireha piramīdas. Celtnes augšējā

stāvā atradās Dieva Marduka svētnīca. Pie senās pasaules krāšņākajām celtnēm pieskaitāmas arī Babilonijas pilis. Viens no septiņiem pasaules brīnumiem bija tā sauktie «piekarinātie dārzi». Te, domājams, ir runa par jumta dārziem, kurus Nebukadnecars licis ierīkot par godu savai sievai Semiramīdai, lai, dzīvojot reljefi līdzenajā Mezo-potāmijā, liktu kliedētas viņas skumjas pēc dzimtās puses kalniem. Netālu no šiem dārziem iekšpilsētas ziemeļu daļā atradās varenais Ištara tornis, gar kuru virzījās procesijas uz templi Etemenanki pakājē. Vārtu augstums sasniedza 12 m. No ārpuses mūri sedza krāsaini glazēti ķieģeļi. Mūris izcēlās ar dzelteno toni, vārti savukārt ar zilo, pilis ar rozā, bet templis ar balto. Ištara vārtu garums bija 51 m, tā kā tie veda caur dubultbiezu mūri, un tā sienas rotāja simtiem dzīvnieku figūru, uz vienas no ķīļraksta plāksnītēm tika atrasts šāds teksts: «Man [Nebukadnecaram] pieder Bābele, svētā pilsēta, ko slavē lielie Dievi un kas celta brīnišķīgāk kā jebkad agrāk un ir atdzimusi no jauna. Neviens no visiem ķēniņiem nav uzcēlis to, ko es brīnumainā veidā radīju kā ziedojumu Mardukam. Lai mans dzīves ceļš būtu garš, tad mani priecētu bagātīgs pēcnācēju pulks. Lai manas dzimtas atvases mūžīgi mūžos valdītu pār visām tautām un manam vārdam nākotnē būtu laba piemiņa.»

Saglabāt mūžīgu varu— tā bija Nebukadnecara vēlēšanās. Mūžīgs karš, apspiestība, elku dievināšana, cilvēku personības kults — tā nevarēja būt Dieva griba. Vēl pirms tam, kad Daniels ķēniņam tika teicis: «Pēc tevis nāks cita valsts» (Dan. 2:39), pravietis jesaja 8. gadsimtā pirms Kristus pareģoja: «Tai Bābelei, kas ir ķēniņu valstu glītums un kaldēju skaistums un lepnums, klāsies tāpat kā Sodomai un Gomorai, ko Dievs izpostīja līdz pamatiem.» (Jes. 13:19).

Svens I ledins, 1916. gadā aplūkojot Babilonijas pilsētas drupas, rakstījis: «Ar kādu precizitāti piepildījušies visi praviešu pareģojumi par lielo pilsētu bojāeju! Tuksneši visapkārt nešķiet tik neapdzīvoti un tukši kā šīs pelnu kaudzes un atbaidošie, kailie mūri. Jo tuksnesis kā tāds ir pašsaprotams, bet no drupām vēdī iznīcības un izbijuši! spožuma dvesma. Augsto Ištara vārtu masīvie mūri stāv kaili, jo uguns iznīcinājusi ciedrkoka jumtus. Pat beduīni šeit neceļ sev teltis, tikai šakāļus es esmu dažkārt redzējis dienā izlienam no savām paslēptuvēm.»

2. Sudraba krūtis: Medo-Persija (539.—331. g. p. Kr.)

Vēsture mums dara zināmu, ka 539. g. p. Kr. persiešu ķēniņš Kīrs iekaroja Babiloniju, ko līdz tam uzskatīja par neuzvaramu.

Kā Medo-Persija kļuva par divkāršu impēriju? Seno Mēdijas valsti Kores iekaroja 6. gs. p. Kr. vidū, taču Mēdijas iedzīvotāji zināmā mērā saglabāja patstāvību. Tas arī izskaidro, kāpēc Bībelē teikts par «Mēdiešu un persiešu likumiem» (Dan. 6).

Vērienīgo karagājienu ietekmē persiešu valsts aizvien paplašinājās. Dārija valdīšanas laikā (522.—486. g. p. Kr.) Persijas varenība sasniedza kalngalu. Bez uzaicinājuma neviens nedrīkstēja stāties varenā valdnieka priekšā, ja dzīvība dārga. Un kurš nokļuva šā lielā vīra redzeslokā, tam tūdaļ bija jāmetas zemē uz ceļiem.

Tirāns no jauna redzēja sapni par mūžīgu virskundzību. Taču 486. g. p. Kr. , kad mira Dārijs, šie sapņi izplēnēja kā ziepju burbuļi — 490. g. p. Kr. viņa karapulks cieta smagu sakāvi pie Maratonas cīņā ar kādu grieķu karapulku. Ilgāk nest šo persiešu jūgu nevēlējās arī ēģiptieši. Dārija sekotājam, kaprīzajam meitu medniekam Kserksam neveicās labāk. Viņam gan izdevās apspiest Ēģipti, bet izraisījās nemieri Babilonijā. Kserkss varēja sagraut pilsētu, bet Medo-Persijas liktenis izšķīrās cīņas arēnā ar grieķiem. Lai gan, neraugoties uz varonīgo pretestību, Atēnas izdevās iekarot, viltīgais Temistokls ievilināja persiešu floti pie Sālāmi posta valgos. Ar tādām cerībām uzsāktais revanša karagājiens beidzās ar pilnīgu sakāvi. Grieķu dzejnieka Eshila skatījumā šis notikums bija Dieva sods par persiešu pārdrošību. Kopš tā laika Persijas impērija piedzīvoja lejupslīdi. Vēlreiz piepildījās Daniela pareģojums: «..un tad celsies vēl trešā valsts, no vara, tā valdīs pār visu zemi.» (Dan. 2:39).

3. Vara jeb rūdas gumi: hellēnistiskā (grieķu—maķedoniešu) impērija (331.—168. g. p. Kr.)

Ar nosaukumu «rūda» Vecajā Derībā jāsaprot «darināts no vara vai bronzas», ko iegūst, sakausējot varu ar cinku. Patiesi, grieķu kareivji bija slaveni ar saviem bronzā veidotajiem ieročiem un bruņojumu. Laikā, kad Aleksandrs Lielais 20 gadu vecumā devās iekarot toreizējās pasaules telpu, grieķu kultūra savas attīstības virsotni jau bija pārdzīvojusi. No vēsturiskā viedokļa arī nebūtu pareizi runāt par grieķu impēriju, jo Aleksandrs bija maķedoniešu ķēniņš. Un tikai tālab, ka viņa tēvam Filipam 338. g. p. Kr. izdevās pakļaut un apvienot lielāko daļu grieķu zemes teritorijas, var runāt par Grieķijas-Maķedonijas impēriju. Un ja ņem vērā izteikti grieķiskā iespaidu uz Romas laiku, tad to var nosaukt arī par hellēnisko impēriju. Par savu galveno uzdevumu Aleksandrs uzskatīja atriebt persiešiem viņu uzbrukumu. Ar nelielu armiju 35 000 vīru sastāvā šis savdabīgais karavadonis 334. g. p. Kr. pārcēlās pāri Heles-pontai, lai dažu gadu laikā ar vēl nepieredzētu triumfu kļūtu par pasaules valdnieku.

Pie Granikas viņš izcīnīja savu pirmo uzvaru. Pie īsas, ko dēvē par sākumpunktu ceļam uz Āzijas sirdi, viņam pretī stājās persiešu ķēniņš Dārijs III ar milzīgu karaspēku, kuru modernie vēsturnieki lēš ap 200 (XX) vīni lielu. Aleksandrs bez vilcināšanās devās pretuzbrukumā un ar savām maķedoniešu falangām ielauzās naidnieka rindās, bet Dārijs ar savu karapulku metās bēgt, ko kājas nes. Iekarotāja ceļš uz šo zemi bija atvērts. Šķērsojis Sīriju, viņš pēc septiņu mēnešu ilga aplenkuma ieņēma Tīru un pēc tam devās uz Jeruzālemi. Saskaņā ar Jozefa Flāvija sniegtajām ziņām, tur viņu sagaidīja virspriesteris Jadua un rādīja tam Daniela grāmatu: «Iegājis templī, viņš, sekojot virspriestera pamācībai, deva ziedojumu Dievam. Viņa attieksmei pret virspriesteri un priesteri bija raksturīgs plašs vērienīgums. Un kad viņu iepazīstināja ar Daniela grāmatu, kurā teikts, ka kāds grieķis uzveiks Persijas impēriju, viņš šo pareģojumu attiecināja uz sevi.» Tam seko viņa gatavība iekarot Ēģipti, kurā viņš tiek jūsmīgi sagaidīts kā atbrīvotājs. Šeit viņš 331. g. p. Kr. nodibina vēlāk tik slaveno pilsētu, kas nosaukta viņa vārdā— Aleksandrija. Kopš tā laika viņš lika sevi godināt kā vienu no Dieva dēliem.

Pēc tam Aleksandra ceļš veda uz Persijas impērijas sirdi, kas līdzīgi gatavam ābolam iekrita viņam klēpī un pēc Arbelas cīņas kļuva par viņa ieguvumu. 25 gadu vecumā Aleksandrs kļūst par pasaules varenāko vīru. Taču dziņa pēc slavas, varas un bagātības liedz viņam samierināties ar sasniegto. Uz priekšu, uz teiksmaino Indiju! Aleksandrs nonāca līdz Indusai, tur viņa karaspēks sāka dumpoties, un viņiem vajadzēja doties atpakaļ. Līdzīgi, kā uzaust saule, tā arī šā valdnieka dzīve aizsākās ar augšupeju, bet noslēdzās, izdziestot kā krītoša zvaigzne. 323. g. p. Kr. viņš vēl varēja atgriezties Babilonijā, bet pēc kādām dzīrēm, kurās tika dzerts pāri mēram, viņu sagrāba spēcīgs drudzis un dažu dienu laikā viņš izlaida garu.

Pēc ilgstošām cīņām starp Aleksandra pēctečiem impērija sadalījās 4 daļās:

1. Ptoloniejas impēriju (Ēģipte, Palestīna un Dienvidsīrija);

2. Seleuka impēriju (no Mazāzijas caur Sīriju līdz Indijai);

3. Lisimaha impēriju (Trāķija un daļēji Mazāzija);

4. Kusumiru impēriju (Maķedonija un Grieķija).

Šīs sadalītās valstis citu pēc citas uzvarēja un iekaroja Roma. Un kāds bija Daniela pareģojums? «Tad nāks ceturtā valsts, cieta kā dzelzs. Un kā dzelzs satriec vai sagrauj visu, tā šī satrieks un sagraus visas pārējās.» (Dan. 2:40).

4. Dzelzs kājas: Roma (168. g. p. Kr.—476. g. pēc Kr.) Nekas tik labi neatspoguļo Romas militāro varu kā dzelzs. Romieši visnotaļ apzinājās savu misiju valdīt pār pasauli. Raksturīgu šā apzinātā aicinājuma izpausmi mēs rodam Vergīlija teiktajā: «Tu esi romietis, tā ir tava profesija. Valdi pār pasauli, jo tu esi tās Kungs, miera labad nosaki uzvedības kultūru un likumus, apžēlo, kas tev paklausīgs, un lauz karā dumpinieku spītu.»

Par «dzelzs Romas» brutalitāti ir jau daudzkārt rakstīts. Šeit pieminami kada Kāto (Cnto) naidpilnie vardi, ar ka-diem viņš vienmēr Senātā nobeidz savu runu: «Starp citu, es esmu par to, lai Kartāga tiktu iznīcināta!» Šī vēlēšanās 146. g. p. Kr. arī piepildījās, un pilsētu, kas ilgu laiku bija Komas niknākais ienaidnieks, ar visiem tās iedzīvotājiem pilnībā sagrāva. Herders ir izteicies par «slavenās Romas asinsslacīto zemi» un visu Romas vēsturi ietvēris divos vārdos: «Postīšana un iznīcināšana.» Kulturāli atrodoties pilnīgā Grieķijas atkarībā, romietis bija paraugkareivis. īsta romieša sirdī līdzjūtības nebija. No gladiatoru cīņām līdz pat krustā sišanai, no veselu valstu paverdzināšanas līdz pat zvēriskākajām vajāšanām — tik plaša bija dzelzs Romas vardarbības palete. Kad republiku aizstāja monarhija un arī Roma kļuva par austrumnieciski orientētu ķēniņvalsti, brutalitāte un lieluma mānija ieguva gigantiskus apmērus. Ar nervu slimībām sirgstošais «Dievs» Kaligula, cietsirdīgais Nerons, pirmais kristiešu vajātājs Domicians, īsts varmāka, un visi vēlākie imperatori līdz pat Diokleciānam, kuri lika straumēm plūst kristiešu asinīm, ir pierādījums pravietojuma patiesumam.

Kā vēsta teikas, Roma varētu būt dibināta 753. g. p. Kr. Taču mūsu spējas vēsturiski pamatot notikumus sniedzas tikai līdz 500. g. p. Kr., t. i., laikā, kad Roma kļuva par republiku. 3. gadsimteņa vidū Romas pakļautībā atrodas jau visa Itālija. Pūnijas kari 3. un 2. gs. p. Kr. izvirzīja Romu par visspēcīgāko visu Vidusjūras zemju vidū. Iekarojot Maķedoniju (168. g. p. Kr.), tā ieguva varu pār pasauli. Šo notikumu gaitu nekas nekavēja. Mazāzija, Palestīna, Ēģipte — hellēniskās impērijas atliekas — bija spiestas pieņemt šo jūgu. Ķēniņa Trajāna valdīšanas laikā (98.—117. g. pēc Kr.) Roma iekaroja visplašākās teritorijas. Šī varenā karaliste nu izpletās no Gibraltāra līdz Eifratai, no Ziemeļāfrikas līdz Anglijai. Tā tas turpinājās gadsimtiem ilgi, līdz pienāca arī tās likteņ-stunda. Tikumiskais pagrimums, garīgās dzīves pārveide lidz ar kristietības ienākšanu un pie robežām aizvien pieaugošie svešzemju nemieri noveda Romu pie sabrukuma. Kopš Daniela nāves bija pagājis jau vesels gadu simts, kad īstenojās viņa pareģojums.

476. g. pēc Kr. ģermāņu firsts Odoakers gāza no troņa pēdējo Romas ķeizaru Romulu Augustu un kronēja sevi par Itālijas ķēniņu. Romas impērija sašķēlās daudzās daļās, ar ko saistīta kāju pirkstu nozīme pravietojumā.

5. No dzelzs un māla veidotās kājas: impērija sadalījusies Eiropas valstis (no 476. g. pēc Kr.)

Tautu staigāšanas laikā Romas teritorijā veidojās vairākas ģermāņu ķēniņvalstis, starp kurām notika cīņas. Šo vienotības trūkumu skaidri un gaiši pauž pareģojums: «Tu redzēji, ka tēlam bija kājas un kāju pirksti pa daļai no māla, pa daļai no dzelzs, un tas norāda uz to, ka šī valsts būs savā būtībā nevienāda veidojuma valsts.» (Dan. 2:41). Daniels domu turpina: «Bet ka tu redzēji kājas pirkstus pa daļai no dzelzs un pa daļai no māla esam, tas dod aizrādījumu, ka šī valsts būs pa daļai stipra, pa daļai tomēr tieksies arī sadrupt.» (Dan. 2:42). Un patiesi, starp klejojošo tautu karalistēm pastāvēja liela atšķirība. Franki un rie-tumgoti izcēlās ar savu varenību, bet suevānu un bur-gundiešu vara nesniedzās augstāk par vidusmēru.

Vēsture liecina par daudzkārtējiem mēģinājumiem novērst šo sadrumstalotību un atjaunot Romas valsts vienotību tagad jau zem kristietības zīmes — kā «svēto Romas valsti». Pravietis saka: «Un ka tu redzēji, ka dzelzs bija maisīta ar mālu, tas ir aizrādījums, ka abu daļu cilvēki sadzīvē un, laulības noslēdzot, gan saskaras cits ar citu, bet neviena daļa nesaraujami nesavienojas ar otru, tieši tā, kā dzelzs nesavienojas ar mālu.» (Dan. 2:43).

Kārlim Lielajam 9. gs. izdevās vēlreiz iegūt šīs zemes savā varā, tās apvienojot, bet pēc viņa nāves impērija sašķēlās.

I lāfsburgieši, kuru devīze bija «Visa pasaule ir pakļauta Austrijai», būtu savu mērķi gandrīz sasnieguši. Kā zināms, viņi visbiežāk izvēlējās miermīlīgus līdzekļus atbilstoši devīzei «Lai citi karo, tu, laimīgā Austrija, precies!». Valdot Kārlim V, kura ķeizarvalstī «saule nenorietēja», 1 lāfsburgas varenība sasniedza virsotni. Taču līdz ar šā tik spēcīgā un nelaimīgā vīra nāvi karaliste pilnībā saira spāņu un vācu daļās. Francija un Anglija nekad nav piederējusi Hāfsburgas impērijai. Sacensība starp Franciju un Austriju noveda pie tā, ka franču ķēniņi visādi centās kļūt par romiešu ķeizaru pēctečiem. Ludvigs XIV, «Saules ķēniņš», 17. gs. varenākais vīrs pasaulē, būtu labprāt uz savas galvas blakus Francijas ķēniņa kronim licis arī kristīgās Romas valdnieka kroni, un dažbrīd atradās ne mazums piekukuļojamu kūrfirstu, kas bija gatavi šo kroni pārdot, — viens viņš nebūtu varējis neko panākt. «Brīnišķais» mira, jau kļuvis par sarūgtinājuma pilnu sirmgalvi.

Un atkal uz vēstures skatuves parādījās kāds varaskārs cilvēks, kuram kā vēl nevienam pirms viņa vajadzēja baudīt kā triumfa, tā sakāves augļus: Napoleons Bonaparts, kurš, uzvarējis pusi Eiropas un 1804. gadā ieguvis ķeizarkroni, tiecās pēc pasaules varas. Šo dēmonisko ģēniju pārņēma tāda dziņa pēc uzvarētāja karjeras, kam līdzīgu piemēru grūti atrast. Viņa plāni bija viennozīmīgi: «Mums nepieciešams eiropeisks likums, eiropeiska kasācijas tiesa, vienota naudas vienība, kopēji svara un masu apzīmējumi, mums vajadzīgi likumi, vienoti visai Eiropai. No visām tautām es vēlos izveidot vienu vienīgu.»

Viņš nebija vienīgais, kam bija šāda vēlēšanās. Traģēdija beidzās ātri. Leipciga! Laikā, kad sabiedrotie— austrieši, prūši un krievi — iebruka pilsētā un Napoleonam tikai ar pūlēm izdevās aizbēgt no degošā raganu katla, nedaudz kilometru tālāk dzejas dižmeistars Gēte rakstīja trāpīgas dzejas vārsmas: «Ik cilvēks pieredz, lai kas viņš būtu, kā laimi, tā ar' dienu pēdējo.»

Šī pēdējā diena nelika uz sevi ilgi gaidīt. Pēc Vaterlo sekoja Sv. Helēna. Sapnis par kādas citas Romai pielīdzināmas pasaules uzcelšanu bija izsapņots. Noteicējs bija un arī šodien ir Dievs. Līdzīgi kā ar Napoleonu, tā arī gadījumā ar Ādolfu Hitleru sevi atkārtoti apliecināja pareģojumā teiktais.

Visaptverošā, mūžīgā vienotības un miera pasaule neradīsies cilvēku centienu dēļ, bet to veiks akmens, kā pareģis to redzēja. Un tas notiks, kad Dievs atraus tirānu asiņainās rokas no vadības pults un uzcels savu valsti, par kuru lūgt mēs tiekam no Viņa mācīti: «Lai nāk Tava valstība!» (Mat. 6:16). Mēs varam būt pavisam droši, ka gluži tāpat, kā piepildījās pareģojuma pirmā daļa, tā neizpaliks arī tā noslēgums, jo «sapnis mums iedveš dziļu ticību pret sevi, un patiess ir tā izskaidrojums» (Dan. 2:45).

Vel lielākā skaidrība par nākotni

Daniela grāmatas 7. nodaļa būtībā pārsniedz to pareģojumu robežas, kuri izteikti 2. nodaļā. Šeit kādā līdzīgā pravietojumā tās pašas impērijas tiek atspoguļotas kā četri plēsīgi zvēri. Danielam ir atvēlēts atklāt pasaules notikumu dziļākās vēsturiskās likumsakarības. «Savā nakts skatījumā man bija parādība, un es redzēju garā, ka četri debess vēji drāzās cits citam pretī pa plašo pasaules jūru, sakuldami augstus viļņus.

No jūras tad izkāpa četri milzīgi zvēri, kas visi bija dažādi pēc sava izskata.» (Dan. 7:23). ^

Svēto Rakstu alegorijās vēji nozīmē karus, bet ūdens masas— tautas. Impērijas, kas radušās tautu nemieru un karu ietekmē, attēlotas kā asinskāri plēsējzvēri, kas cits pēc cita parādās uz pasaules vēstures skatuves. Ir skaidri norādīts: «Četri lielie zvēri ir četri ķēniņi, kas celsies virs zemes.» (Dan. 7:17). «Pirmais izskatījās kā lauva, bet tam bija ērgļa spārni.» (Dan. 7:4).

Līdzīgi kā zeltu dēvē par viscēlāko no metāliem, tā arī lauva tiek saukts par visdižciltīgāko zvēru. Šeit nevar nepamanīt paralēles ar Daniela grāmatas 2. nodaļu. Babilonijas impērija patiesi iemiesoja sevī lauvas diženumu, skaistumu un stiprumu ar ērgļa lidojuma ātrumu un izveicību. Kā mums zināms, šī impērija līdz ar mēdiešu un persiešu uzbrukumu 539. g. p. Kr. gāja bojā. Attiecībā uz jauno varu Daniels pareģoja: «Tad parādījās vēl kāds otrs zvērs, tas izskatījās kā lācis; viņš bija piecēlies tikai ar vienu savu pusi, tam bija zobos trīs ribas. Tam kāds sacīja: «Celies, ēd daudz gaļas!» (Dan. 7:5).

Lācis majestātiskuma ziņā daudz atpaliek no lauvas, tāpat kā sudrabs diezgan ievērojami atšķiras no zelta vērtības ziņā,— bet ir nežēlīgs un mīl laupīt. Un tieši šīs rakstura īpašības tiek piedēvētas mēdiešiem. Persiešu atnākšana izraisīja impērijas smaguma centra nobīdi (pārvietošanos), ar ko izskaidrojams lāča vienas puses pacēlums. Trīs ribas simbolizē trīs lielākos Medo-Persijas impērijas iekarojumus: Lidiju {Lydien), Babiloniju un Ēģipti. Otrās impērijas plašās teritorijas ieņemšana — no Indijas līdz Eiropai — atbilst pamudinājumam: ēd daudz gaļas!

Līdz ar grieķu—maķedoniešu impērijas rašanos 331. g. p. Kr. Medo-Persija sabruka. Trešā zvēra, proti, leoparda iezīmju iemiesojumu mēs atrodam jaunajā varonī Aleksandrā:

«Kad es atkal paskatījos, es ieraudzīju vēl vienu zvēru, tas izskatījās pēc panteras, bet tam bija četri putna spārni uz muguras. Šim zvēram bija arī četras galvas, tam tika piešķirta valdnieka vara.» (Dan. 7:7). Grūti būtu atrast labāku Aleksandra uzvaras gājienu attēlojumu kā ar leoparda tēlu. Kuslais lācis iepretim spārnotajam plēsoņam ir tik bezpalīdzīgs. Tomēr ātras uzvaras gūstošajai impērijai nebija ilgs pastāvēšanas laiks. Pēc Aleksandra nāves viņa valsts sadalījās vairākās daļās, ko simbolizē plēsīgā zvēra četras galvas.

Ceturtā, pati spēcīgākā impērija, kas 2. nodaļā stipruma ziņā tiek salīdzināta ar dzelzi, savas brutalitātes izpausmēs

pārspēj zvērus. Par salīdzinājumu šeit kalpo asinskāra bezvārda bestija: «Tad man parādījās manā nakts redzējumā pēkšņi ceturtais zvērs, tas bija briesmīgs un bīstams un ārkārtīgi stiprs; tam bija lieli un vareni dzelzs zobi, kā arī nagi no vara, tas aprija un iznīcināja visu, un kas atlika, to tas samina ar kājām; tas bija pavisam citāds nekā visi pārējie zvēri, tam bija arī desmit ragi.» (Dan. 7:7).

Mežonīgā zvēra dzelzs zobi ir nepārprotama līdzība ar statujas dzelzs kājām. Tāpat kā 2. nodaļā dzelzs sagrauj visu, tā ari šeit visu aprij negausīgā bestija. 168. g. p. Kr. romieši uzvarēja cīņā ar Maķedonijas pamatiedzīvotājiem un iekaroja aizvien jaunas hellēniskās teritorijas. Romas impērijas laikā kā vēl nekad līdz tam izpaudās pilnīga bezkompromisa stratēģija, cietsirdība un brutalitāte. Her-ders ir teicis: «Bija tā, it kā zemeslodi būtu apstaigājušas Kara Dieva dzelžainās kājas, apslakot ikvienu noietā soļa sprīdi ar asins straumi.» Par identifikāciju ar Romu šeit nevar būt nekādu šaubu. Visu konfesiju interpreti vienmēr ir turējušies pie šīs atziņas. Šī fakta liecinieki veido gandrīz nepārraujamu ķēdi, sākot jau no vēsturnieka Jozefa Flāvija, tālāk seko Baznīcas tēvs Irēneuss, pēc tam Luters (16. gs.) un Aubcrlens, Dcksels un Hengstenbergs (19. gs.).

Romas katoļu kardināls Mannings par to teicis: «Romiešu leģioni iekaroja pasauli. Kara ceļi, kas veda no Romas, šķērsoja visu zemi. Visā pasaulē, tā teikt, caur šīs varenās pagāniskās impērijas visuresamību tika saglabāts miers un atdusa. Tā iedvesa šausmas un bija ļoti stipra, kā jau to pareģoja Daniels. Viņa bija no dzelzs un uzvarēja, un apspieda visas nācijas.» Tā tas turpinājās gadsimtiem ilgi, līdz beidzot sita Romas stunda. Ģermāņu tautu staigāšanas laikā (m. ē. 4. un 5. gs.) Rietumromas impērija tika sakauta un līdz ar to sagruva Romas impērijas varenība. Kāds ģermānis Odoakers 476. g. pēc Kr. pasludināja sevi par «Itālijas ķēniņu», lai drīz pēc tam atkāptos austrumgota Teoderiha priekšā, kamēr pārējās ģermāņu ciltis ieplūda pārējās Romas impērijas teritorijās. Šo sacelšanos Daniela grāmatas 2. nodaļa atspoguļo ar 10 pirkstu alegoriju, bet 7. nodaļā to attēlo 10 ragi. Ir skaidri teikts: «Desmit ragi nozīmē desmit ķēniņus, kas celsies no šīs valsts.» (Dan. 7:24). Mums aizdomāties liek šis apaļais skaitlis, jo skaitlis 10 ietver sevī zināmu pilnības nozīmi. Tautu staigāšanas periodā vajadzēja notikt pilnīgai Romas impērijas sagrāvei.

Tikai tagad šis pareģojums īsti sasniedz savu kulmināciju, jo laikā, kad Daniels redz šo ķeizariskās Romas sadalīšanos, pēkšņi šo desmit ragu vidū izaug kāds mazs un pēc skaita vienpadsmitais rags, kam drīzumā jābūt dominējošajam starp pārējiem: «Es aplūkoju visai uzmanīgi šos ragus un redzēju, ka to starpā parādījies vēl viens mazs rags un trīs no tā agrākiem ragiem tika izlauzti. Un redzi, šim ragam bija acis kā cilvēka acis un mute, kas runāja lielas un pārgalvīgas lietas.

Tas uzstāsies ar skaļām runām pret Visuaugsto un apvainos Visuaugstā svētos, tas centīsies grozīt svētku laikus un bauslību, viņi būs nodoti viņa varā vienu gadu un divi gadus un vēl vienu pusgadu.» (Dan. 7:8,25). Lai šo varu atpazītu, ir absolūti nepieciešami ņemt vērā tās trīs pazīmes, kas nosauktas pareģojumā:

1. Notikuma vieta un laiks. Šeit var būt runa tikai par vienu valsti, kas radās uz Romas impērijas pamatiem, jo mazais rags izaug citu desmit ragu vidū. Šis jaunās valsts

parādīšanās datējama ar laiku, kad līdz ar tautu staigāšanu iesākās ķeizariskās Romas sadalīšanās.

2. Raksturojums. Runa var būt tikai par vienu politiski reliģiozu varu, jo, no vienas puses, tai ir liela ietekme uz pārējām valstīm, no otras puses, tā mēģina mainīt Dieva likumu. Pretenzijas, ko izvirza mazais rags, ir pārmērīgas, taču, pateicoties viltum, arī izdodas panākt savu. Kas stājas preti šai varai, tiek nežēlīgi vajāts. Intolerance attiecībā pret reliģiju ir šīs varas visizteiktākā īpašība.

3. Attīstība. No diezgan niecīgiem panākumiem sākotnē šī valsts drīz izveidojas par valdošo visā Eiropā. Ir teikts: «.. un kam bija acis un mute, kas runāja lielas un pārgalvīgas lietas, un kas bija lielāks nekā visi citi.» (Dan. 7:20). «Bet tad notiks tiesa, un tai atņems varu, lai tai darītu galu un to iznīcinātu.» (Dan. 7:26).

Kādā veidā šie pareģojumi vēsturiski īstenojušies? Pazīstami viduslaiku un jauno laiku iztulkotāji attiecībā uz šo tematu dod mums skaidru viedokli. Zalcburgas arhibīskaps Eberhards II bija viens no pirmajiem, kas kristīgās Komas pretenciozitātē saskatīja pareģojuma par mazo ragu piepildījumu. Viņa sekotāji bija tādi ievērojami vīri kā J. Viklifs (Wicliff), M. Luters un J. Knokss.

Kā liecina vēsture, mazpamazām Komas impērijas vietā stājas Romas Baznīca, un tas atļauj teikt, ka Romas valsts nebūt nav gājusi bojā, tā tikai piedzīvojusi «pārvērtību».

Izbrīnā var tikai vērot, kā pareģojumi visās to detaļās piepildās. Vietā, kur Daniels 7. nodaļu noslēdz ar savu atklājumu vēstījumu, tālāko izskaidrojumu veic Jaunās Derības pravietis Jānis.

Lai iedziļinātos katrā Dieva doto pareģojumu detaļā, grūti būtu iztēloties šai grāmatai nepieciešamo apjomu. Jau viena vienīga izteiciena «Viņš iznīcinās Visuaugstākā svētos» vēsturiskās izpausmes izpēte aizņemtu daudzas lappuses. Nežēlība, ar kādu šī vara tūkstošus un vēlreiz tūkstošus sūtīja nāvē, īstiem kristiešiem ir neaptverama. Cilvēka prāts radīja spīdzināšanas rīkus un nāvessoda izpildes veidus (sārtu), ar kuru palīdzību upuris iespējami ilgāk tika turēts pie dzīvības, izciešot visbriesmīgākās mokas, līdz beidzot nāve nāca kā visžēlīga atpestīšana. Nav grūti secināt, ka tam, kas norisinājās viduslaikos un reformācijas opozīcijas laikā, ar Jēzus mācību, kuru viņš devis Kalnu sprediķī, nav nekā kopēja. «Kristīgās» kristiešu vajāšanas bija un ir sitiens, kas raidīts pret Kristu. Protams, Jēzus jau bija paredzējis šos maldu ceļus, un tādējādi piepildījās viņa izteikums no Jāņa Evaņģēlija: «.. un nāks stunda, kad tas, kas jūs nonāvēs, domās ar to Dievam kalpojis. Bet to viņi darīs tāpēc, ka tie nav atzinuši ne Dievu, ne mani.» (Jāņa 16:2,3).

Sīkāk mēs vēlētos pakavēties pie tālākminētās ļoti izteiktās raga iezīmes. Tas mums palīdzētu vēl jaušamāk saprast, par kādu valsti ir runa. Taču vispirms jāapstājas pie dažiem šķietami pavisam citas tēmas jautājumiem. Ja mēs uzmanīgi izlasīsim nodaļas par Jēzu Kristu Pestītāju, tad mēs labāk sapratīsim, ko Dievs praviešiem licis atskārst par vēstures norisi.

Kas palīdz pasaulei?

Vestures sniegta liecība

Pravietojuma, jā, visu Svēto Rakstu mērķis ir cilvēces atpestīšana. Bībele pievēršas pasaules vēstures notikumiem tikai tādā gadījumā, ja tie atrodas kopsakarībā ar dziedināšanas, atpestīšanas un Pestītāja vēsturi. Tur arī slēpjas Bībeles autoritāte un spēks, jo viņa vienīgā rāda mums ceļu pie Dieva, un šis ceļš ir Jēzus Kristus. Tālab apustuļi varēja sacīt: «Par viņu liecina visi pravieši.» (Ap. d. 10:43). Viņiem Kristus bija Svēto Rakstu sākums, vidus un beigas. Un patiesi, Jēzus Kristus ir mūsu dzīves galvenais saturs, tās būtība, jo tās aizsākumā viņš ir mūsu Radītājs, vi-dusposmā — mūsu Pestītājs, bet beigās — mūsu Soģis. Ne jau visi to, protams, atzīst, bet katrs ar viņu agrāk vai vēlāk saskarsies. Lai gan viņu vēlas noliegt, ienīst, izsmiet, pat ik dienas sist krustā, viņš ir un paliek tas, kas ir bijis — Visvarenais, kam neviens nevar paiet garām un no kura ietekmes nespēj atbrīvoties nedz ticīgie, nedz neticīgie.

Kas gan viss netika izdomāts, lai no Jēzus Kristus atsvabinātos! Ignorējot jebkādus vēsturiskos pierādījuriius, tika vienkārši apgalvots, ka viņš vispār nekad nav dzīvojis. Par Napoleonu tiek stāstīts, ka viņš 1808. gada oktobrī sakarā ar Erfurtes kongresu devies uz Veimāru, tur diskutējis ar ievērojamo vācu dzejnieku Vīlandu un sarunas laikā viņam čukstus teicis: «Vispār vēl pastāv jautājums, vai Kristus jebkad ir dzīvojis.» Uz Kristus eksistences vēsturisko pierādījumu fona mēs redzam, ka cilvēka domas joprojām vadās pēc tā, kas vēlams — tā kā nekāds Jēzus Kristus nedrīkst būt, tad tāda arī nav.

Ja arī mūsu rīcībā nav nekādu rakstisku apliecinājumu par Kristus esamību, viņa primārais devums cilvēcei ir nevis tas, ko viņš saka, bet tas, kas ir viņš pats. Mums ir vesela rinda vēsturisku pierādījumu, kuri nepieļauj ne mazāko šaubu, vai faktiski eksistējis Jēzus Kristus no Nācaretes. No jūdu dotajām liecībām, piemēram, Talmuda, skaidri izriet, ka agrīnais jūdaisms nekad nav apšaubījis Kristus vēsturisko eksistenci. Taču tieši pierādījums, ka Jēzus nekad nav dzīvojis, būtu bijis sinagogas vispārliecinošākais arguments pret jaundzimušo kristietību! To pašu var teikt arī par citu kristietības pretinieku — pagāniem. Cik labprāt gan droši vien Celzus (Celsus), kura pamatdomas mums ir pazīstamas no asprātīgā baznīctēva Origenes dotā atspēkojuma, būtu gribējis apstrīdēt vēsturisko patiesību par Jēzus dzīvi! Tomēr nedz Kristus dzīves laikā, nedz arī vēlāk visā Reformācijas periodā mēs neatrodam ne miņas no šāda veida mēģinājumiem. Jozefs Flāvijs, apustuļu laikabiedrs, savā darbā «Jūdu aktivitātes» vēsta par Jēzu: «Šajā laikā dzīvoja gudrs vīrs, ja vien viņu vispār drīkst nosaukt tikai par cilvēku. Viņš veica patiesi neticamus darbus un bija visu to ļaužu skolotājs, kuri ar prieku bija gatavi klausīties Patiesību. Tā viņš sev piesaistīja daudz jūdu un ari grieķu. Viņš bija Mesija. Un kaut arī Pilāts, mūsu tautas dižciltīgo pārstāvju pamudināts, viņu notiesāja ar krustā sišanas nāvi, daudzi viņa piekritēji jau no sākotnes nezaudēja uzticību. Jo trešajā dienā viņš parādījās to priekšā, atkal būdams dzīvs, kā jau to un tūkstoš citu ar Kristu saistītu brīnumainu lietu pirms tam bija paredzējuši Dieva sūtītie pravieši. Un vēl līdz pat šodienai turpina pastāvēt Kristus vārdā dēvētā kristiešu cilts.» Ja arī šis ziņojums vēlākos laikos ir kristiešu pārveidots, kā domā daudzi vēsturnieki, sacītā pamatdoma, ka Jēzus ir dzīvojis, nav maināma.

Blakus jūdu sniegtajām liecībām mūsu rīcībā ir arī Romas vēstures pierakstītāju ziņojumi, kuros runāts par Kristu. Šeit minams Tacits, kas stāsta par Nerona veikto Kristus vajāšanu, kuru prokūrists Poncijs Pilāts, Tiberija vadīts, notiesā uz nāvi. Arī Suetona un Plīnija Jaunākā rakstos mēs sastopamies ar Kristus vārdu. Te nevar būt runa par kādiem «Kristum veltītiem mītiem». Vēsturiskā patiesība par Jēzu katram vēsturniekam ar objektīvu skatījumu ir tikpat neapstrīdams fakts kā vēsturiskās liecības par Jūliju Cēzaru. Un ne jau vēsturnieki ir tie, kas izplata teorijas par Kristum veltītiem mītiem. Ievērojami vēstures pētnieki, piemēram, Ranke, H. G. Velss un A. Toinbijs {Toynbee) nebūt neslēpj savu ticību patiesībai par Kristus dzīvi. Svarīgākie uzziņas avoti par šo dzīvi ir apustuļa Pāvila vēstules un Evaņģēliji. Kaut arī tie nav biogrāfiski raksti, bet gan atspoguļo ticības liecības, tie balstās uz vēsturi un spēj, citiem vārdiem sakot, vēlas sniegt ziņas par Jēzus personu un sūtību. Evaņģēlisti nav nedz vēlējušies ko falsificēt, nedz arī to varējuši.

Vienīgais

Jēzus Kristus nav atstājis mūs neziņā par savu personu. Uz Jāņa Kristītāja jautājumu: «Vai tu esi tas, kam jānāk, jeb vai mums citu gaidīt?» (Mat. 11:3) viņš deva atbildi, citējot Jesaju, kura teiktie vārdi attiecināmi uz Mesiju — Jēzu Kristu Pestītāju: «Aklie redz, tizlie iet, spitālīgie top šķīsti, kurlie dzird, miroņi ceļas augšā, un nabagiem tiek sludināta prieka vēsts.» (Mat. 11:5). Kad virspriesteris viņam pirms tiesas jautā: «Vai tu esi Kristus, Augsti teicamā Dēls?» (Marka 14:61), Jēzus deva skaidru atbildi: «Tas es esmu.» (Marka 14:62). Vai Vecās Derības ar Mesiju saistītie pareģojumi ir piepildījušies caur Jēzu? Cerība uz Mesijas parādīšanos (senebreju valodā «Mašiah», grieķu «Kristus», vācu — «svaidītais») ir vienreizīgs Vecās Derības vēstījuma fenomens. Mēs saskaramies ar dievišķās atklāsmes pašu kcxlolu, kas mūžam saistīta ar Kristus parādīšanos.

Dienās, kad nāca Kristus, Mesija tika gaidīts ar jo sevišķu dedzību. Lai cik dažādi arī būtu bijuši uzskatu strāvojumi, par vienu visi bija vienisprātis: Viņa atnākšanas diena vairs nebija ilgi jāgaida. Bez Dieva inspirētās Bībeles izveidojās vēl vesels literatūras klāsts, kam kopēja gaidpilnā doma par Mesijas atnākšanu. Tam visam par ciešu pamatu bija Vecā Derība. Dižgaru domas dalījās vienīgi jautājumā par veidu, kā Kristum jāparādās. Atrodoties zem Romas iekarotāju jūga, sevišķi piesaistoša bija doma par Svaidītā kā Visuzvarošā atnākšana. Tika paļāvīgi cerēts uz to, ka Mesija kā spēcīgs karavadonis un soģis varētu izrēķināties ar visiem elku pielūdzējiem pagāniem. Tad Izraēla ieņemtu pasaules pirmās impērijas vietu politiskajā hierarhijā. Šāds viedoklis bija farizejiem un zelotiem, līdzīgi domāja arī esenieši, par kuriem mēs zinām vairāk no atrastajiem Rakstiem pie Nāves jūras. Šie ideāli piesedza Dieva sūtītā Dēla Cietēja lomu, par ko arī runā Vecā Derība. Mesija savās domās nepieļauj politisku apvērsumu, bet gan cilvēces pestīšanu no tiesas un grēkiem. Cik gan ļoti Jēzus laikabiedri, tajā skaitā arī viņa mācekļi, māte un piederīgie bija pārpratuši Kristus lomu!

Cilvēka vēlmju un domu neiespaidots, Jēzus gāja savu ceļu. Jau zēna gados viņš apzinājās savu misiju (Lūkas 2:49). Ar savu atnākšanu viņš saprata nevis uzstāšanos kā tiesnesim, «bet meklēt un glābt pazudušos» (Lūkas 19:10). No tā izriet, ka viņa sūtība bija DZIEDINĀT: iestāsies Dieva valstība, bet ne pasaulīgi politiskajā nozīmē, tas skars garīgo sfēru, jo tad tiks pārvarēta Sātana, Ļaunā spēka vara (Lūkas 11:20). Šajā jaunajā pasaulē nebūs vietas veseliem, tikai tiem, kurus nepieciešams dziedināt (Lūkas 5:31). Dziedināt var tikai Dievs, cilvēks nav spējīgs pats sev šai ziņā palīdzēt. Dievs dziedina, piedodot grēkus un dāvājot dzīvesprieku un Evaņģēliju. Dziedināt nozīmē aicināt nožēlot grēkus, atgriezties, būt atkal kā bērniem (Mat. 18:3). Šim lēmumam piemīt liels radikālisms, tas izpaužas tikai patiesā godbijībā pret Dieva baušļiem (Mat. 19:16—21). Jēzus, pats būdams bez grēka, aiz mīlestības pret grēcinieku taisno sodu uzņemas uz sevi, lai notiesātajam dotu brīvību, atpestītu no soda piespriešanas sekām (Mat. 10:45).

Šis Jēzus mērotais ceļš, kas bija vienreizīgs gan ar savu cildenumu, gan ar trūkumiem, noslēdzās kādā Lieldienu dienā 31. g. pēc Kr. , kad Kristus, Pilāta un jūdu tiesāts, uz saviem sasistajiem pleciem cēla kaunpilno krustu, lai tādējādi salabinātu pasauli un cilvēci ar Dievu. Šo notikumu pravietis Jesaja bija pareģojis jau pirms 700 gadiem (Jes. 53:3— 6). Patiesais Kristus ir tikai tas, kurš Dieva sūtits. Visi citi, sevi par Kristu dēvējošie, nāk, lai piepildītu pareģojumu: «.. uzstāsies viltus Kristus un viltus pravieši..» (Mat. 24:24). Pēc Vecās Derības vienīgi Jēzus no Nācaretes ir Dieva solītais un mūsu dziedināšanai sūtītais Pestītājs. Bet mēs nevaram atļauties apstāties pie šā fakta konstatācijas. Neizdibināts paliek šā Visvarenā noslēpums, domājot par viņu kā par Mesiju. Lielākā daļa izraēliešu novērsās no viņa un ne tikai tā iemesla dēļ, ka viņš bija Mesija, jo tas neatbilda viņu — zemes cilvēku — shematiskajam priekšstatam par gaidīto Glābēju, bet daudzkārt vairāk viņa līdz šim nedzirdētās pretenciozi tā tes dēļ. Ko rabīni bija izteikuši par neredzamo, visvareno, svēto Dievu, viņš attiecināja uz sevi. Tur, kur tiek spriesta tiesa par kādu divatā vai trijatā, tur neizpaliek arī Dieva godība — tā teic rakstu mācītāji. Šai domai pievienojas Jēzus un saka: «Jo kur divi vai trīs ir sapulcējušies manā vārdā, tur es esmu viņu vidū.» (Mat. 18:20). Uz triekas ķerto, kas pārpildītajā mājā tika nolaists caur atsegto jumtu, viņš saka vārdus: «Mans bērns, tavi grēki tev piedoti.» (Marka 2:5). Marka vēstījumā par klātesošajiem rakstu mācītājiem jūtams saniknots izbrīns un ar pūlēm apvaldīts protests: «Bet tur bija kādi no rakstu mācītājiem, tie sēdēja turpat un domāja savās sirdīs: «Ko šis tā runā. Viņš zaimo Dievu. Kas cits var grēkus piedot, kā vienīgi Dievs?»» (Marka 2:6;7). Viņš stādīja sevi augstāk par Salamanu un pat par Ābraāmu, jo viņš saka: «Pirms Ābraāms tapa, esmu es.» (Jāņa 8:58). Viņš ir kas vairāk par Dieva namu (Mat. 12:26).

Viņa autoritāte ir tā, kas atļauj vērsties pavēles formā: «Bet es jums saku..» (Mat. 5:22). Viņš nevairās pretendēt uz salīdzinājumu ar Dievu, savu Tēvu, sakot: «Es esmu Tēvs, mēs esam viens.» (Jāņa 10:30). Tas tiek sacīts ne tikai uzskatu vienotības dēļ, bet tiek pausts kā vienas būtnes domas; tas nāk no Dievam vien piemītošās varas dot mūžīgu dzīvību, jo viņš saka: «Un es tām dodu mūžīgo dzīvību.» (Jāņa 10:28).

Dieva Dēls— šajos vārdos izteikta patiesa radniecība ar Dievu. Un Kristus laikabiedri gan saprata viņa tiesības pielīdzināt sevi Dievam, kad viņi par to Jēzu pašu nosodīja (Jāņa 10:33). Kristus apgalvojums, ka viņš ir Mesija, nebija pietiekama apsūdzība, lai Augstā tiesa tam piespriestu nāvessodu. Šajā gadījumā bija jāaprobežojas tikai ar jautājumu, kas viņu pilnvarojis uz šīm tiesībām un kas to var apliecināt. Tā kā Jēzus sevi dēvē par Dieva Dēlu ne vien šā jēdziena goda titula nozīmē, bet gan tieši un pēc būtības, tad virspriesteris varēja še runāt it kā par Dieva zaimošanu. Mēs šeit uzsveram «it kā», jo Jēzus Kristus nav vis nepelnīti un aiz pārgalvības pretendējis uz šo nosaukumu, tas viņam pienākas pēc viņa patiesās dievišķās izcelšanās. Mums, cilvēkiem uz Zemes, mūžam paliks noslēpums, kā Kristus sevī spējis apvienot dievišķo ar cilvēcisko un kādā veidā šīs divējādās dabas sadzīvo. Bet paldies Dievam, ka mēs varam ticēt tam, ko mūsu ierobežotais cilvēciskais saprāts nespēj līdz galam izprast. Skaidrs, ka tas, kurš noliedz Jēzus Kristus dievību, noliedz arī Svētos Rakstus, jo tieši tie liecina par Jēzus dievišķo dabu. Katram skaidri domājošam cilvēkam, kas vaļsirdīgi un brīvs no aizspriedumiem nododas Bībeles studijām, būtu jānonāk pie šādām atziņām:

1. Jēzus eksistēja jau pirms tam, kad piedzima par cilvēku (Jāņa 1:15).

2. Jēzus eksistēja pirms tam, kad notika Radīšana (Jāņa 17:5).

3. Jēzus Kristus pats ir Radītājs (Kol. 1:16; Ebr. 1:2).

4. Jēzus Kristus ir Dievs (Jes. 9:5; Jāņa 1:1,14; 20:28;

Kol. 2:9).

5. Jēzum piemīt dievišķas īpašības, vara pār visu, zināšanas par visu un visuresamība (Mat. 28:18;

18:20; Jāņa 2:25).

6. Vienīgi tas, ka viņam piemīt cilvēciska daba, atļauj teikt, ka Tēvs ir lielāks par viņu (Jāņa 14:28).

Visi šie izteikumi izriet no Kristus dzīves, jo visa Pestītāja dzīve ir visiespaidīgākā savas piederības Dievam aizstāvība. Būdams tāds pats cilvēks kā mēs, viņš tomēr ir ari patiesi Dievs, «gluži citāds», «pār pasauli stāvošs» un «visuvarens». Dzīvi, kādu Jēzus no Nācaretes izdzīvojis pirms mums, nevar nosaukt par cilvēka dzīvi šā vārda vispārinātā nozīmē.

Fakta patiesumu par to, ka Jēzus Kristus ir Dieva Dēls, apzīmogo tukšais kaps tai Lieldienu rītā, jo nāve, kas ir grēka alga, nespēj paņemt sev to, kas bez grēka. Tādēļ mēs nekad viņu nesapratīsim un neiepazīsim, ja nenolieksimies šo vārdu priekšā: «Ko jūs meklējat dzīvo pie mirušiem? Viņš nav šeit, bet ir augšāmcēlies.» (Lūkas 24:5,6).

Napoleons, kas bija apšaubījis Kristus eksistenci, aizvadot izsūtījumā Sv. Helēnas salā skumju pilnas stundas, nonāca pie šādas atziņas: «Aleksandrs, Cēzars, Kārlis Lielais un es esam nodibinājuši lielas impērijas. Bet uz ko balstījās mūsu ģeniālais veikums? Uz varu. Vienīgi Jēzus veidojis savu pasauli uz mīlestības, un vēl šodien miljoniem cilvēku būtu gatavi par viņu mirt... Cik milzīgs atstatums šķir manu dziļo postu no Kristus mūžīgās Pasaules, viņa vārds tiek sludināts, mīlēts, lolots un izplatīts pār visu Zemi.» Lai slavēts tālab tas cilvēks, kas spēj teikt vārdus, kādus teicis Sīrems Kirkegārds: «Svētība tam, kas netur dusmas uz Kristu, kas tic Jēzus dzīvei šeit, uz Zemes, un tam, ka Kristus bijis tas, par ko viņš sevi sludinājis; visparastākais cilvēks un tomēr Dievs, Tēva vienīgais Dēls. Lai svētīts tas, kas nepazīst nevienu citu, pie kura viņš būtu gatavs iet un kurš vienīgi Kristū saskata šo ceļu!»

Pārvarēsim maldus!

Cilvēces ilgas

«jo tik ļoti Dievs pasauli mīlējis, ka Viņš devis savu vienpiedzimušo Dēlu, lai neviens, kas Viņam tic, nepazustu, bet dabūtu mūžīgo dzīvību.» (Jāņa 3:16). Tā skan Jāņa Evaņģēlija slavenākais pants. To labprāt mēdz dēvēt par Evaņģēliju (prieka vēsti) Evaņģēlijā, jo tajā ietverts visu Dieva nodomu kopsavilkums. «Tikai nepazust» — ši vēlēšanās sastopama daudzās tautās un reliģijās. Šeit mēs allaž sastopamies ar cilvēka grēka apzināšanās ietekmē dzimušām ilgām pēc pestīšanas un saticības ar Dievu.

Kas patiesi vēlas cilvēku atpestīt, tam ļaunums jāiznīdē pašā saknē un jāatbrīvo no grēka. Kā gan tas varētu būt cilvēka spēkos, ja mēs visi vergojam grēkam? Apustulis Pāvils romiešiem raksta: «Jo visi ir grēkojuši, un visiem trūkst dievišķās godības.» (Rom. 3:23). Cilvēka patiesais stāvoklis ir tik bezcerīgs, ka izkļūt paša spēkiem no grēka varas loka nav iespējams.

Pravietis Jeremija saka: «Vai var nēģeris mainīt savu ādas krāsu un vai pardelis var pārveidot savus ādas raibumus? Tad arī jūs varētu labu darīt, jūs, kas esat pieraduši pie ļauniem darbiem.» (Jer. 13:23). Tā bīstamā veidā pieviļas visi, kas mēģina iegūt atpestīšanu, balstoties uz saviem labiem darbiem. Jo, pirmkārt, svaru kausi, kuros likti mūsu ētiskie sasniegumi un mūsu grēki, nenosveras par labu pirmajiem. Un, otrkārt, ari mūsu labos veikumus skārusi pašlabuma un slavaskāres slimība. Mūsu darbi var tikt novērtēti par labiem, raugoties ar cilvēka aci, bet motīvu, kālab tas darīts, nedrošība paliek spēkā, taču mēs neesam spējīgi pievilt Dievu, kurš redz mūsu sirdis. Ari mūsu tikumiski visnevainojamākajos darbos saglabājas grēka klātbūtne, kas kavē cilvēku ar patiesi tīru pašatdevi un aizrautību mīlēt Dievu un viņa tuvāko. Pāvils nepieļauj ne mazāko šaubu par paša sacītajiem vārdiem: «Jo ar bauslības darbiem neviens cilvēks nevar kļūt taisns Viņa priekšā.» (Rom. 3:20). No tā izriet: ja pastāv jel kāda iespēja atbrīvoties no pārkāpumiem un bojāejas, to var dot tikai Dievs. Viņš ir cēlis tiltu uz mums caur Jēzu Kristu, un mēs to esam salauzuši. Tāpēc Jēzus kļuva par cilvēku: «.. tā vārdu tev būs saukt JĒZUS, jo viņš atpestīs savu tautu no viņas grēkiem.» (Mat. 1:21).

Bet kas ir grēks? Dieva Vārds skan: «Katrs, kas dara grēku, dara arī netaisnību; grēks ir netaisnība.» (l.Jāņa 3:6). Gadījumā, kad cilvēks pats vēlētos kļūt par savas dzīves noteicēju, kad Dieva svētajiem desmit baušļiem, kuri izteic Dieva raksturu un vēlmes, būtu jāatkāpjas mūsu pašu radīto priekšrakstu dēļ, tad tas jau ir grēks. Grēks nepastāv mūžīgi. Tas nav savienojams ar Dieva labsirdīgumu un dižumu. Grēks nav tikai piedodama cilvēciska vājība, be! gan tas sasniedz kulmināciju cilvēka ar iepriekšēju nodomu veiktā darbībā, kas dara cilvēku grēcīgu.

Ka aizsakas atsvešināšanas no Dieva?

Svētie Raksti jau ar pirmajām lappusēm mūs iepazīstina ar to noslēpumu, kas saistīts ar naidīgumu pret Dievu. Eņģeļu pasaulē mītošais grēks ir ielauzies cilvēku dzīvē. Kritušo eņģeļu vadonis ir šā grēka izraisītājs. Jēzus sava laika nepaklausīgajiem jūdiem teica: «Jūs esat no sava tēva — velna, un jums gribas piepildīt sava tēva kārības. Viņš no paša sākuma ir bijis slepkava un nestāv patiesībā, jo patiesības nav viņā — melus runādams, viņš runā pēc savas dabas, jo ir meli un melu tēvs.» (Jāņa 8:44). Sātans, dumpinieku vadonis, sākotnēji bija viens no augstāk stāvošajiem eņģeļiem. Viņa sacelšanās iemesls pret Dievu bija iedomība (Jes. 14:12—14). Tālab Dievs viņu līdz ar visiem viņa līdzskrējējiem padzina no Debesīm. Tad nu viņš savu postošo spēli triec šeit, uz šīs zemes. «Jūsu pretinieks — velns — staigā apkārt kā lauva rūkdams,» saka apustulis Pēteris (1. Pēt. 5:8), un kaut arī viņu nevar redzēt, viņš tomēr ir šeit. Viņu var redzēt melos, neuzticībā, naidā, cīņā, nāvē un karā. Viņš šodien ir šīs pasaules valdnieks (Jāņa 12:31), jo viņš ir uzvarējis pirmo cilvēku un tā pēcnācējus. Pirmie cilvēki paradīzē labprātīgi piekrita pārkāpt Dieva baušļus cerībā kļūt līdzīgi Dievam. Kā eņģeļu pasaulē, tā arī grēkojot, cilvēku vadīja vienādi motīvi: Dieva baušļu ignorēšana, uzticības laušana un iedomība. Dievs pieļāva šo pārbaudījumu, jo viņš vēlējās, lai cilvēks no brīvas un kārdinājuma pārvarēšanā stiprinātas gribas kļūtu par Dieva piekritēju.

Fiziskas grūtības, ciešanas, slimība, nemiers, cīņa un nāve— tās ir grēka sekas. Firmā grēka, ko veica Ādams, vara bija tik liela, ka neviens cilvēks nav varējis izbēgt no tā iedarbes spēka. Pāvils atklāj to atbaidošo konfliktu, kas rodas, ja cilvēks, zinādams, kas ir labs, cenšas to realizēt paša spēkiem: «Labu gribēt man ir dots, bet labu darīt ne. Jo labo, ko gribu, es nedaru, bet ļauno, ko negribu, to es daru.» (Rona. 7:18,19). Tā cilvēks savu «es» atrod plosāmies starp vēlamo un paveikto un ir spiests atzit, ka viņš nav kungs pār sevi.

Mācība par to, it kā «mantotais grēks» tā tiešā nozīmē, proti, Ādama grēks ir no Dieva attiecināts uz katru no mums, neatbilst Bībelē teiktajam, jo katram tiek pierēķināti visi personiskie grēki, bet mēs varam runāt par «mantotu samaitātību», proti, par dabiski izcēlušos un tālākizplatību guvušo tieksmi pēc grēka. Šī aplamā dziņa ir pamats tam, ka mēs jau no bērnības soļojam pa Ādama iemīto ceļu, kas ved uz atsvešināšanos no Dieva. No bērnu dienām mēs esam garīgi akli. Mēs domājam, ka paši varam sevi izglābt un, iedami šo iedomāto paveiktā darba patiesuma ceļu, mēs aizvien dziļāk ieslīgstam grēkā (noziegumā). «Nav neviena cilvēka, kas spētu veikt ko labu un kas izturētu Dieva vērtējumu. Tāpēc dzīvojot mēs izbēgam Dievu un mirstam bezcerībā, «jo grēka alga ir nāve».» (Rom. 6:23). Ar to nav jāsaprot tikai laicīgā nāve, kas iestājas, beidzot zemes dzīvi, bet arī tā saucamā «otrā nāve», Dieva spriestā tiesa, kas izslēdz no mūžīgās dzīves (Atkl. 21:8).

Mīlestība un patiesība

Dievam nebūt nesagādā prieku cilvēka nāve. Ir teikts: «Cik patiesi ir tas, ka es dzīvoju, tā Dievs Tas Kungs saka: man nesagādā prieku bezdievja nāve, bet gan tas, ka bezdievis nogriežas no sava ceļa un dzīvo.» Savu pestīšanas plānu Dievs devis visaptverošā pareģojumā jau pirms Zemes radīšanas (Tini. 2:1,9). No tā kļūst zināms, ka bauslis nenozīmē pašu pestīšanas ceļu, jo, kā apustulis Pāvils skaidri saka, ka caur bauslību var tikai iepazīties ar grēku, nevis glābties no tā. Tas nav jāsaprot tā, ka cilvēka grēkos vainojama pati bauslība. Bauslis pilda spoguļa funkciju, kurā cilvēks var izzināt savu patieso stāvokli (Jēk. 1:22— 25). Ja spoguļattēls neapmierina, tad nav vainojams spogulis, bet gan kāds skatītājam piemītošs trūkums. Taču arī spoguļa iespējās nav sekmēt to, lai attēls mainītos skatītājam tīkamā nozīmē. Pāvils viennozīmīgi saskatīja cilvēka nepilnību, jo viņš saka: «Tātad bauslība kā tāda ir svēta, un bauslis kā tāds — svēts, taisns un labs. Vai tad labais man varēja atnest nāvi? Protams, ka ne! To ir darījis grēks.» (Rom. 7:11,12). Cik tas ir traģiski, ka daudzi kristieši šo attiecību nesaprot! Viņi labprāt gribētu likvidēt bausli, lai glābtu cilvēku. Taču svētie un neapstrīdamie Baušļi nav nedz sagraujami, nedz maināmi. Cilvēkā jānotiek pestīšanas, atsvabināšanas un pārmaiņu norisēm. Tas, ka Dievs vēlas cilvēku atbrīvot, ir tas sarkanais pavediens, kas vijas cauri Bībelei. Izlauzties pašu spēkiem un dzīvot bezgrēcīgu dzīvi mēs neesam spējīgi, tāpēc Dievs pats ir izlauzis šo ceļu. Kaut arī mēs neesam to pelnījuši, Viņš vēršas pie

mums savā visupiedodošā žēlastībā un piešķir mums grēku piedošanu kā «dāvanu». Pāvils to skaidri norāda vēstulē romiešiem, kurā saka: «Bet Dievs savā žēlastībā tos taisno bez nopelna.» (Rom. 3:25).

Nebūtu nepieciešams īpaši uzsvērt, ka te nav tas gadījums, kad Dievs visas ar likumu saistītās prasības ignorētu un neievērotu cilvēku grēkus. Dievs ir ne tikai visu piedodošās mīlestības un augstsirdīgas labvēlības Dievs, Viņš ir arī skaidrības un patiesības Dievs. Viņš neatteiksies ne no vienas paša izdoto likumu rindas. Šis likums pieprasa tiesāt grēcinieku, piešķirt mūžīgu nāvi. Te nu Dievs liek lietā mīlestību. Jēzus Kristus, Visuma Radītājs, nāk pie mums lejā un kļūst par cilvēku ar mums identisku miesu un asinīm. Viņš uzņemas uz sevi visas mūsu dzīves kārības, ciešanas un cīņas, visbeidzot pat nāvi, lai mūs atpestītu. Viņš saka: «Jo arī Cilvēka Dēls nav nācis, lai viņam kalpotu, bet lai pats kalpotu un savu dzīvību atdotu par atpirkšanas maksu par daudzajiem.» (Marka 10:45). Viņa nāve pie krusta nebija mocekļa nāve, bet gan grēka izpirkšanas nāve. Pats soģis saskaņā ar likumu un aiz mīlestības pret notiesāto uzņemas sodu uz sevi, lai atbrīvotu no tā vainīgo. Tādējādi Jēzus īstenoja Jesajas pravietojumā teikto: «Viņš bija ievainots mūsu pārkāpumu dēļ un mūsu grēku dēļ satriekts. Mūsu sods bija uzlikts viņam mums par atpestīšanu, ar viņa brūcēm mēs esam dziedināti.» (Jes. 53:5).

Jēzus bija nevainīgs upuris, attēlots neskaitāmos zvēra upuros Vecajā Derībā, kuru Dievs savā žēlastībā sūtījis cilvēces atpestīšanai. Līdz ar to Dieva Dēla nāve ir vienīgais līdzeklis, caur kuru grēcinieks var atkal saņemt piedošanu par savu izdarīto pārkāpumu attaisnojošu tiesas spriedumu un Dieva dotu mieru. Ko zaudēja pirmais Ādams, to otrais (domāts Jēzus Kristus), ziedojot savu dzīvību, atguva. Tālab nekas cits mums nevar palīdzēt kā tikai devums, ko gūstam no Pestītāja. Ar krustu Dievs negrib mūs piespiest paklausīt, bet viņš mūs ielūdz. Viņš mūs vedina, tāpat kā kādreiz Jēzus māte, sievas un Jānis, palūkoties augšā uz to, kurš ar savām asinīm izpirka mūsu grēkus.

Tas, ko tu redzi pie krusta, tā ir Dieva svētīgā un taisnīgā tiesa par grēkiem. Tas neattiecas uz to, kurš krustā sists, jo viņš ir bez vainas. Tas skar tevi. Un laikā, kad tu lūkojies augšup uz asinīs mirkstošo un naglām sisto, tev jāapzinās savi grēki un pašam sev jāspriež tiesa, jo krusts kalpo par zīmi visa cilvēciskā zudumam. Un tā kā tu nu bez aizstāvības stāvi Dieva tā soģa priekšā, tu rodi patvērumu pie tā, kurš, pie koka sists, lej asinis par tevi, kurš likuma lāstu un tev lemto nāvi uzņēmies uz sevi, un tu sauc viņu par Palīgu un Pestītāju. Tu izstiep savas rokas pret Viņu un sauc gluži kā slepkava: «Jēzu, piemini mani, kad tu nāksi savā valstībā!» (Lūkas 23:42). Tu kliedz līdzīgi kā aklais Bartimejs: «Jēzu, apžēlojies par mani!» (Marka 10:47), jo tu atskārsti, ka viņš cietis tevis dēj, un ka tu, atsaucoties uz viņa upuri, tieši Dieva priekšā attaisnots. Un tā ir patiesa ticība, ticība Jēzum, kaistā sistajam. Un šī ticība ir vienīgais ceļš, lai izglābtos. Jo ir teikts: «Bet kam nav darbu, bet kas tic Tam, kas bezdievīgo dara taisnu, tam viņa ticība tiek pielīdzināta par taisnību.» (Rom. 4:5). Kas gatavs šādā veidā nožēlot grēkus un pilnībā atdodas Kristum, tam Dievs nodrošinājis apžēlošanu, jo Dievs nevēlas tam ļaut iet bojā. «Kas tic Viņam, netiek tiesāts, bet kas netic, ir jau spriedumu dabūjis, tāpēc ka nav ticējis Dieva vienpiedzimušā Dēla vārdam.» (Jāņa 3:18).

To, ko Jēzus darījis mūsu labā, mēs varam aptvert tikai daļēji un arī tikai tad, ja dzīve mūs izved ceļā, kas liek no kaut kā atteikties un upurēt. Ko tas nozīmē, parāda šāds vēsturisks atgadījums:

1797. gadā Kaukāzā kādam kalnos dzīvojošas tautas valdniekam piedzima dēls, kurš ieguva vārdu Šamils. Kad Samils bija pieaudzis un pārņēmis kundzību pār savu tautu, viņš ātri ieguva drosmīga un gudra valdnieka slavu. Jo īpaši viņš tika slavēts divu īpašību dēļ. Augsti godāta tika viņa neuzpērkamā taisnīguma izjūta un maigā, uzticīgā mīlestība pret māti, kas, viņam dodoties karagājienā, viņu ikreiz pavadīja. Kādu dienu valdnieks saņēma ziņu, ka kāds no kara nometnes atklājis ienaidniekam svarīgu noslēpumu. Neraugoties uz neatlaidīgo izmeklēšanu, noziedznieku nevarēja atrast. Kad pēc neilga laika minētā nodevība atkārtojās, ķēniņš lika tautai ziņot, ka nodevēja atklāšanas gadījumā viņš tikšot sodīts publiski, saņemot 100 rīkstes pa kailu muguru. Par spīti tam noziegums atkārtojās. Kādu dienu dziļi satraukts pie ķēniņa ieradās kāds no viņa padomniekiem:

«Ķēniņ, mēs atradām vainīgo.»

«Kurš tas ir?»

«Tā ir tava māte.»

Tālāk notika tā. Ķēniņš trīs dienas pavadīja noslēgti savā teltī. Miegs bija viņu atstājis. Viņš nepieskārās nedz ēdienam, nedz dzērienam. Sirds dziļumos plosījās drausmīga cīņa.

«Ķēniņ,» kāda balss viņam teica, «domā par savu pienākumu pret taisnīgumu.

ļa viņa paliks nesodīta tevis paša miesas un asins priekšā, kas gan ticēs tevis dotam vārdam, attieksies nopietni pret tavu gribu?»

«Tā ir tava māte,» pretējas domas sacīja kāda cita, maiga balss.

Pēc trim dienām ķēniņš lika savai tautai pulcēties kopā. Bāls, drūmas nolemtības pārņemts, viņš tur stāvēja. Trīsēdama viņa māte nometās ceļos troņa pakāpienu priekšā. Ķēniņš teica: «Tas ir mans ķēniņa pienākums— saglabāt taisnīgumu! Vaina ir jāizpērk, likumam jātop izpildītam. Lai notiek, bende, veic savu pienākumu un piesargies, ja tu apiesies ar viņu savādāk nekā ar manu vispēdējo vergu!» Taču, kad, pūlim neizdodot ne skaņu, bende ķērās pie rīkstes, ķēniņš norāva no pleciem mēteli, devās uz priekšu un sauca: «Es esmu viņas miesa un asinis, es cietīšu viņas sodu, sit mani!» Sitiens pēc sitiena klāja ķēniņa muguru, līdz viņš bezsamaņā gulēja savās asinīs. Tādā veidā Šamils apvienoja ķēniņa pienākumu saglabāt taisnīgumu ar dēla mīlestības pienākumu.

Tas nozīmē daudz, bet vēl lielāka nozīme tam, ko veica Jēzus, jo viņš no mūžīgas nāves izglāba visu pasauli, un viņš tos, kas viņam tic, atgriež pie Dieva.

«Tad nu mums, ticībā taisnotiem, ir miers ar Dievu caur mūsu Kungu Jēzu Kristu.» (Rom. 5:1).

Brīvs no grēka -brīvs, lai kalpotu

Nekādā Ieta žēlastība!

Mēs esam attaisnoti, jo mūsu labad Kristus karājās pie krusta, uzņemdamies visas pasaules grēkus. Par to apustulis Pāvils saka: «Tad grēks vairs nebūs jūsu kungs; jo jūs neesat padoti bauslībai, bet žēlastībai.» (Rom. 6:14). Nākamais pants apliecina to, ka apustulis ar iepriekšteikto nav domājis, ka bauslība kā taisnīguma mēraukla būtu atcelta, jo tajā teikts: «Ko nu tālāk? Vai lai grēkojam, tāpēc ka neesam padoti bauslībai, bet žēlastībai? Nekādā ziņā ne!» (Rom. 6:15). Negrēkot nozīmē dzīvot saskaņā ar Dieva gribu un likumu. Ticība, ar kuru Kristus dzīvo mūsos, ved mūs paklausībā Dieva baušļiem. (Rom. 8:3).

Kas agrāk noritēja aiz egoisma vai piespiedu kārtā, tagad notiek aiz mīlestības pret Dievu un cilvēkiem. Bet šī paklausība ticības vārdā nav vis cilvēka nopelns, bet gan mums Dieva dotās žēlastības auglis. Par šo jauko dzīvi mēs nedrīkstam slavināt sevi, bet uzslava pilnībā pieder Kristum, «.. jo bez manis jūs nenieka nespējat darīt» (Jāņa 15:3). «Būt brīvam no bauslības» nenozīmē būt brīvam no paklausības, bet gan atbrīvošanu no soda saskaņā ar bauslību. Caur Jēzus nāvi mēs vairs neesam pakļauti nosodīšanai. Mēs esam atpestīti no bauslībā izteiktās prasības mūs nosodīt, jo Pestītājs mūsu grēkus ir izpircis, un katrs, kas viņam tic, ir brīvs no tiesas un soda. Pāvils neļauj apšaubīt to, ko nozīmē «vairs nebūt pakļautam bauslībai» vai «būt neattiecinātam uz bauslību». Pāvils rakstīja galatiešiem: «Kristus ir mūs atpircis no bauslības lāsta, mūsu labā kļūdams par lāstu...» (Cal. 3:13). Bauslības lāsts, sods, kas izriet no bauslības pārkāpuma, ir nāve, un, proti, ne vien laicīgā, bet ari mūžīgā. Kristus mūs ir atpircis no mūžīgās nāves.

Apustulis Pāvils noraidoši iebilst pret jebkādu naidīgumu attiecībā uz bauslību un saka: «Vai tad nu ar šo ticību atceļam Dieva likumu? Nekādā ziņā ne, mēs Dieva likumu nostiprinām.» (Rom. 3:31). Pāvils uzrunā korintiešus, vēloties novērst to pārpratumu, ka ne viņš brivs no Dieva bauslības, bet gan ir saistīts ar Kristus bauslību (1. Kor. 9:21). Ar to viņš domāja Mīlestības bauslību, par kuru Kristus izteicies Kalnu sprediķī. Tajā ietverta mīlestība uz Dievu un cilvēkiem, 10 baušļu tikumības likumi. Kristus ir tur, kur ir žēlastība, bet tikai kopsolī ar likumu. Tas nozīmē pakļaut attaisnojošo ticību pilnīgiem maldiem, uzskatot ticību tikai un vienīgi par iekšēju lietu, izslēdzot jebkādu ārēju paklausības manifestāciju caur labi veiktu darbu. Protams, kristieša veikums nav uzskatāms par uzteicamu sasniegumu, bet ar to nebūt nav jāsaprot, ka būtu liegts veikt labus darbus. Tie kalpo par pateicības apliecinājumu Dievam un vienprātības ar Kristu pierādījumam. Ticība līdz ar to ir vienmēr apliecināma darbībā, kas izpaužas paklausībā un mīlestībā.

Labpratiga paklausība ticībai

Bet kas ir mīlestība? Kristus to nosauc par bauslības likumu kopumā, bet Pāvils to redz bauslības likumu piepildījumā (Mat. 22:34—40; Rom. 13:9). Tas, kurš domā, ka Dieva mīlestība bauslību atceļ vai novirza malā, neizprot Evaņģēliju. Šī doma jau izskan pirmtekstā par «ticību», jo šā vārda nozīme ietver sevī ne vien paļāvību, bet arī uzticību. Kas tic Dievam, tas saistīts ar viņu un viņa vēlmēm. Bet ticība ar prātu vien ir nedzīva un noziedzīga. «Tāpat arī ticība, ja tai nav darbu, tā ir pati par sevi nedzīva.» (Jēk. 2:17). Romas katoļu teologs Algermisens par to izsakās: «Būtu muļķīgi (..) Dieva likumu pretstatīt Dieva mīlestībai un teikt: uz Dieva mīlestības apveltīto ticīgo likums neattiecas.» Kāris Bārts, viens no ievērojamākajiem protestantu teologiem, piekrīt iepriekšsacītajam ar šādu paskaidrojumu: «Ticības pasludināšana (caur Pāvilu) nenozīmē vis likuma atcelšanu, bet gan atzīšanu par spēkā esošu.» Tātad attiecībā uz likuma saistību ar Evaņģēliju mēs varētu izdarīt tādu rezumējumu: «Tātad bauslība kā tāda ir svēta, un bauslis kā tāds — svēts, taisns un labs.» (Rom. 7:12). Bet tā kā visi cilvēki ir baušļu pārkāpēji, viņi saskaņā ar bauslību ir sodīti uz nāvi (Rom. 7:10). Tā kā bauslība nenes vis dzīvību, bet gan nāvi, Dievs mums devis žēlastību, paverot ceļu uz ticību Kristum, tādu ceļu, kas izslēdz jebkādus nopelnus (Rom. 3:24). Bauslība turklāt spēlē vadoņa, audzinātāja un ceļa pie Pestītāja norādītāja lomu (Gal. 3:24) un dara to, cilvēku nosodot un automātiski liekot to Pestītāja rokās. Tas, kurš nonācis pie «bauslības galamērķa» — pie Jēzus Kristus, vairs nebūt necentīsies sevi veltīgi attaisnot caur paša darbiem, jo viņš ir drošs savā ticībā, kas dod svētlaimi. Citiem vārdiem sakot, pilnīgi izskaužama ir tāda doma, ka bauslība varētu kalpot par līdzekli sevis attaisnošanai. Taču taisnības mēraukla saglabājas. Jo ticēt Kristum nozīmē ar Kristus palīdzību kļūt paklausīgam. Baušļi tiek rakstīti cilvēka sirdī (Ebr. 8:10) un savu izpausmes pilnību sasniedz žēlastībā (Efez. 2:8—10).

Tādā veidā Evaņģēlijs pasludina bauslību un ieceļ to par pārbaudes akmeni ticības ceļā uz Dievu (Jāņa 14:15). Dievs bauslībā pieprasa mīlestību un dāvā to caur Evaņģēliju.

Mūžīgi un nemainīgi

Izvirzās jautājums, kuri baušļi un darbi tad tiek domāti, kad Jaunajā IDerībā tiek runāts par likuma saglabāšanu. Ar izteicienu «bauslība» Bībelē tiek apzīmēti 10 baušļi, kurus vērā ņēmis apustulis Pāvils vēstulē romiešiem (Rom. 7:7). Ar vārdu «bauslība» dažkārt tiek apzīmēta visa Vecā Derība (Jāņa 15:25) vai arī vienīgi Mozus piecas grāmatas, saglabājot atšķirību starp «bauslību» un «praviešiem». Izteikums «bauslība» tiek attiecināts arī uz dažādiem ar kultu saistītiem un ceremoniāliem priekšrakstiem, kā upurēšanu un apgraizīšanu, kas attiecas tikai uz jūdiem (5. Mozus 31:24—26). Kad Jaunajā Derībā ir runa par darbu īpatnībām, netiek minēta atšķirība starp 10 baušļos ietvertajām tikumiskajām bauslibām un ceremoniālajām bauslibām. Jo mēs nevaram sevi glābt, nedz ievērojot šos 10 baušļus, nedz ari sekojot un ievērojot ceremoniālos priekšrakstus (upurēšanu, apgraizīšanu utt.). Bet, kad runa ir par paklausibu, kas ticīgajiem tiek dota caur Svēto Garu, tad Jaunajā Derībā ar to tiek domāti tikai tie baušļi, kas pēc būtības ir mūžīgi un nemainīgi. Ar upurēšanu saistītajām bauslībām no Vecās Derības ir tikai laicīga nozīme, jo tās norāda uz Pestītāja nāvi un līdz ar šo faktu ari pašas beidz pastāvēt.

Tikumības bauslis ir dots cilvēka apziņā vēl pirms grēkā krišanas, pašā radīšanas procesā. Pāvils saka: «Jo, ja pagāni, kam nav bauslības likuma, sekodami savai dabai, izpilda tikumības likuma prasības, tad viņi, būdami bez bauslības likuma, paši sev ir likums.» (Rom. 2:14).

Jau Vecajā Derībā 10 baušļi tiek nošķirti no ceremoniālā likuma. 10 baušļu ieraksti atradās šķirstā. (2. Mozus 25:16 — «Un šķirstā tev ir jāieliek derības liecība, ko Es tev došu.») Pārējie bauslības likumi tika uzglabāti blakus šķirstam (5. Mozus 31:24—26).

Jāņa Atklāsmes grāmatā, kas rakstīta apustuļu laikmeta beigās— tātad jau Jaunās Derības laikā— Jānis atklāsmēs redz Dieva templi debesīs un derības šķirstu tajā (Ap. d. 11:19). Šā šķirsta saturs tad arī ir tie paši 10 baušļi. (Atkl. 15:5 — «Debesīs atvērās Dieva nams— saiešanas telts.»)

Vecās Derības laikā uz ticīgajiem attiecās abi bauslības likumi— 10 baušļi un ceremoniālais likums. Jaunās Derības laikā ar upurēšanu saistītie bauslības likumi, kas norāda uz. Jēzus nāvi, savu nozīmi zaudēja. 10 baušļi palika spēkā. Pāvils nošķir šos abus likumu veidus un 1. vēstulē korintiešiem saka: «Apgraizīšana vai neapgraizīšana par sevi nav nekas, bet galvenais ir Dieva baušļu pildīšana.» (1. Kor. 7:19).

Jēkaba vēstulē mēs atrodam šādu daudznozīmīgu teikumu: «Ja vien jūs pildāt ķēnišķīgo likumu pēc rakstiem: «Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu,» tad jūs darāt labi. liet ja jūs cilvēku stāvokli uzlūkojat, jūs darāt grēku, un bauslībā jūs norāda par pārkāpējiem.» (Jēk. 2:8,9). Bez šiem 10 baušļiem mums nebūtu dota iespēja savus grēkus iepazīt. Tālab ir jāievēro šie svētie, Dieva raksturu atspoguļojošie likumi, un ne tikai daļēji, bet visā pilnībā. Pārkāpjot kaut vienu vienīgu bausli, tiek pārkāpti visi pārējie. Šo viennozīmīgo atšķirību starp tikumiskā un ceremoniālā likuma bauslībām ir atzinuši visos laikos ievērojami kristīgie domātāji. Turklāt daži no viņiem atraduši vēl sīkāku šo bauslības iedalījumu, blakus tikumiskajām un ceremoniālajām bauslībām minot vēl pilsoniskos likumus. Te jāmin, piemēram, reformators J. Kalvins, P. Me-lanhtons un H. Bulingers, kā ari angļu atmodas pravietis J. Veslejs (Wesley).

Bulingera sastādītajā otrajā Helvētiskajā Konfesijā (1566) teikts: «Mēs mācām, ka Dieva griba ir izteikta bauslības likumā. (..) No tā mēs atzīstam, ka likums ir labs un svēts un tas rakstīts ar Dieva pirkstu. (..) Uzskatāmības labad mēs izšķiram:

1) morāles likums (bauslība), kas rakstīts uz akmens plāksnēm;

2) ceremoniālais likums, kas ieved kārtību ceremonijās un dievkalpojumos;

3) valsts likums, kas skar politisko un saimniecisko iekārtu. Līdzīgi mūsdienās raksta arī Romas katoļu teologs

1 lermans Šmits: «Šai likumu mozaīkā mēs izšķiram tikumiskos likumus, kas attiecas vienlīdz uz visiem cilvēkiem, ceremoniālos likumus, kas regulē ebreju dievkalpojumu ar tā asiņainajiem upuriem, un judiciālos likumus, ar kuru Dievs kā sabiedrotais devis izvēlētajai tautai tās jurisdikcijai atbilstošu federatīvo likumu. Tie, līdzīgi kā ceremoniālie likumi, nāca klajā laikā, kad beidza pastāvēt Vecā savienība, bet Jaunās izveides aizsākumi kavējās.»

Mums jāpatur prātā, ka jēdzienam «bauslība» Svētajos Rakstos piemīt dažādas nozīmes. Un svarīgi ir atpazīt, kuri bauslības likumi ir attiecināmi tikai uz noteiktu laiku un kuri ir nemainīgi un mūžam spēkā esoši. Šos pārmaiņām nepakļautos, mūžīgi pastāvošos likumus— 10 baušļus — mēs detalizētāk aplūkosim nākamajā nodaļā. Pravietim Danielam tika darīts zināms, ka pēc Romas impērijas sabrukuma (Dan. 7:19—21; 23—24) tās vietā nāks kāda īpaša vara (apzīmēta ar mazo ragu). Un, lai to identificētu, Dievs pravietim deva veselu pazīmju uzskaitījumu. Viena no raksturīgākajām atpazīšanas iezīmēm ir šāda: «.. un tas centīsies grozīt svētku laikus un bauslību.» (Dan. 7:25). Kā tas īstenojies, lasīsim nākamajās lappusēs.

Viņi ir pārkāpuši Tavus

baušļus (Ps. 119:126)

Vienreizīgs bauslis...

Jau ievērojamu laiku pirms Bībeles uzrakstīšanas sumeri un babilonieši sabiedriskās dzīves kārtības regulēšanai izmantoja visaptverošus likumus. Taču tik lakonisks, sistemātisks, uz būtiskāko virzīts visu patieso dzīves likumu kopsavilkums, kādu piedāvā Vecās Derības 10 baušļi, bija un ir kaut kas vienreizīgs. Kad kādu dienu pašā Āfrikas vidienē tur ieceļojušais pētnieks Stenlijs kādam vietējam virsaitim pirmo reizi lasīja priekšā 10 baušļus, «mežonis» viņam teica: «Klausies! Paliec šeit un māci manai tautai šo lielo bauslības likumu. Ja visi mani pavalstnieki zinās un ievēros šo likumību, es kļūšu par pasaules pirmo ķēniņu.» Ja šodien tā domātu vairākums cilvēku, tad pasaulē atjaunotos cita attieksme pret dzīvi, tiktu daudz kas vairāk veikts miera labad, lielāka uzmanība būtu veltīta līdzcilvēkiem. Un 10 baušļi norāda, kur jābūt šim aizsākumam: katra personiskajos uzskatos, vienlīdz rēķinoties arī ar otru, izpalīdzot savam tuvākajam, un ne mazāk svarīgi — nesot atbildību Dieva priekšā.

«Desmit teikumi» jeb «baušļi», kas tika uzrakstīti Šina ja kalnā uz divām akmens plāksnēm, gluži ticamā veidā ir nonākuši līdz mums. Pēc satura tie dalās divās daļās: pirmā (1.—4. bauslis) nosaka cilvēka attiecības ar Dievu, bet otrā (5.—10. bauslis) runā par cilvēku savstarpējām attiecībām. Abās daļās ir jūtama Dieva un Viņa mīlestības klātbūtne. Pēdējā nodaļā mēs abu akmens plākšņu saturu apzīmējam par Dieva mūžīgo un nemainīgo «tikumības likumību». Šodien tas tā stāv rakstīts vairāk gan tikai Bībelē. Baznīcu katehismos pārsvarā, piemēram, Lutera katehismā un Romas katoļu Baznīcas katehismos atrodami ne ar ko neattaisnojami saīsinājumi un pārveidojumi. Ari tur, kur Bībeles teksts ir saglabāts, piemēram, reformētajā Hei-delbergas katehismā, šī interpretācija tomēr daudzviet atšķiras no Bībelē teiktā. Salīdzināšanai pretstatīsim Bībeles un katoļu katehisma tekstus.

... un viņa pārvērtībā

Jau šis nelielais ieskats abu bauslību tekstos liek ievērot atšķirības. Otrās daļas baušļi, kas attiecināti uz attiecību jomu pret līdzcilvēkiem, netiek ievērojami mainīti, bet katehisma pirmā daļa ir piedzīvojusi radikālu revīziju. Nav atrodams vairs otrais bauslis, kas runā par elku dievināšanu, saīsināts un mainīts ir ceturtais bauslis. Izlaižot katehismā otro bausli, paliek tikai deviņi, bet, sadalot pēdējo bausli divās daļās, tika iegūti skaitā atkal desmit.

Jau daudzi Bībeles lasītāji uzdevuši sev jautājumu, kāds iemesls varēja būt šādiem grozījumiem. Turklāt viņi jutās satraukti, jo šeit ir runa par tiem vārdiem, ko teicis un pierakstījis pats Dievs. No vēsturiskā viedokļa šī revīzija jāuzskata par pavisam neapstrīdamu faktu. Iepriekš aplūkotais Bībeles teksta iedalījums ir senākais, ko veikuši jūdi. Tas atrodams Jozefa Flāvija un Filo fon Aleksandra darbos. Līdzīgā veidā baušļus skaitīja arī pirmie kristieši (Teofils no Antiohijas). Šāda skaitīšana līdz mūsdienām saglabājusies Austrumticības baznīcā un reformāciju piedzīvojušā protestantismā (sk. Heidelbergas katehisms III, 90.—94. lpp.) Turpretim iedalījums, kas spēkā Romas katoļiem, pārsvarā attiecināms uz baznīctēva Augustīna laiku (5. gs.). Luters katolisko iedalījumu un saturiskās pārmaiņas saglabāja. Ir svarīgi Dieva radītos baušļus, Viņa doto «tikumiskās bauslības likuma» definīciju atklāt no jauna. Visbūtiskākā ir bauslību pirmā daļa, kas nosaka cilvēka attiecības ar Dievu.

Vispirms aplūkosim otro bausli un atcerēsimies, kā tas skan pēc Bībeles: «Netaisi tēlus vai dievekļus nedz pēc tā, kas ir augšā debesīs, nedz pēc tā, kas ir virs zemes, nedz pēc tā, kas ir ūdenī zem zemes. Nezemojies to priekšā un nekalpo tiem, jo Hs, Tas Kungs, tavs Dievs, esmu taisnīgs Dievs, kas tēvu grēkus pie bērniem piemeklē līdz trešam un ceturtam augumam tiem, kas Mani ienīst. Un dara žēlastību līdz tūkstošajam augumam tiem, kas Mani mīl un tur Manus baušļus.» (2. Mozus 20:4—6).

Kauts teicis: «Ebreju Rakstos nav cēlāk teiktu vārdu par bausli: «Netaisi tēlus vai dievekļus.»» Tā kā Dievs ir «gluži kas cits», tad arī Viņš nav attēlojams. Jēzus Kristus saka: «Dievs ir Gars, un kas Viņu pielūdz, tiem to būs pielūgt garā un patiesībā.» (Jāņa 4:24). Cilvēks šeit saskaras ar patiesās reliģijas kodolu: Dievs nav redzams, Viņš pastāv citā dimensijā (Tim. 6:16). Viņu nav iespējams projicēt kā cilvēku. Viņš stāv pāri cilvēka domām un rīcībai (Jes. 55:8) kā Svētais, Neredzamais, Dievs, kas atklājas caur Vārdu. Cilvēku pašradītajās reliģijās Dievs nav iedomājams citādi kā dzīvai būtnei un cilvēkam līdzīgs: grieķiem — laulības pārkāpējs Zevs, naidpilnā Artemīda, zagļus aizstāvošais I lermejs. Babiloniešiem — zvaigznāji, saule, mēness, planētas. Ēģiptiešiem — vērsis, krokodils, kaķis un pērtiķis. Visus šos maldus tiesā vārdi: «Dižodamies ar savu gudrību, viņi kļuvuši nelgas un apmainījuši neiznīcīgā Dieva godību pret iznīcīgam cilvēkam un putniem, lopiem un rāpuļiem līdzīgiem tēliem.» (Rom. 1:22,23; Jes. 44:9—20; Jer. 10:1— 16).

Parastajam cilvēkam nepieciešams manipulējošs Dievs. Viņš vēlas to redzēt un būt drošībā. Bet Dievs pieprasa uzticēšanos un gatavību riskēt. No Svētā Gara dzimušais — un tāds ir tikai Kristus — par savu ticību neprasa materiālu palīdzību. Jau no sākta gala bauslība nenoliedz reliģiozo mākslu un mākslu vispār. Arī izraēliešiem vissvētākais bija viņu Herubims, arī divpadsmit metālā lietie liellopu tēli, uz kuriem Salomoniešu tempļa pagalmā balstīts priesteru mazgājamais trauks. Daudzkārt vairāk bauslis vēršas pret tēlu un statuju pielūgšanu un godināšanu. Šodien neviens neiebilst, ka šis bauslis vairs nav nepieciešams, jo mēs dzīvojam nevis pagāniskā, bet kristīgā vidē. Vai kristietība patiesi ir pasargāta no šādas deformācijas?

Kad kristieši sāka celt tēlus un statujas un tos pielūdza, viņi automātiski nonāca konfliktā ar otro bausli, kurā Dievs to darīt skaidri noliedz. Vai tas kāds brīnums, ja vēlāko laiku baznīca izsvītroja šo bauslības likumu. Pirmie kristieši svētos tēlus nepielūdza, tie ari neietilpa viņu dievkalpojumos. Šeit var rasties iebilde, ka pielūgti tika nevis tēli un statujas, bet gan caur tiem atveidotās personas. Taču, pirmkārt, neaizmirsīsim to, ka cilvēki un eņģeļi nedrīkst tikt pielūgti kā Dievs, piemēram, krītot tiem pie kājām (Jāņa Atkl. 19:10), un, otrkārt, ari antīko pasauli pārstāvošie pagāni apgalvoja tieši to pašu, lai tad praksē darītu pavisam pretējo! Tikmēr, kamēr pastāvēs tēlu kronēšana ar noteiktām statujām un brīnumus nesošiem žēlastības tēliem saistītas procesijas, otrais bauslis netiks saprasts un līdz ar to nebūs tuvības ar Jēzu un apustuļiem. Otrais bauslis vēlas aicināt cilvēku pielūgt Garā vienīgi un tikai Dievu.

Kā jau tika attēlots, radikālas pārmaiņas piedzīvojis arī ceturtais bauslis. Teksts, ko devis Dievs, ir šāds: «Piemini sabata dienu, ka tu to svētī. Sešas dienas tev būs strādāt un padarīt visus savus darbus. Bet septītajā dienā ir sabats,

Tā Kunga, tava Dieva, dusēšana, tad nebūs tev nekādu darbu darīt, nedz sev, nedz tavam dēlam, nedz tavai meitai, nedz tavam kalpam, nedz tavai kalponei, nedz tavam lopam, nedz tam svešiniekam, kas ir tavos vārtos. Jo sešās dienās ir Tas Kungs radījis debesis un zemi, jūru un visu, kas tanī atrodams, un septītajā dienā Tas Kungs atdusējās; tāpēc Tas Kungs svētīja sabata dienu, lai tā būtu svēta.» (2. Mozus 20:8—11). Kā tad nonāca lidz ceturtā baušļa saīsināšanai un pārveidošanai? Bībeles teksts mūs ved pagātnē, kad tika radīta pasaule un kur teikts, ka septītajā dienā Dievs atpūtās no visiem saviem darbiem, ko bija veicis. Dievs šeit noteicis cilvēka dzīves ritmu, nedēļu: pēc sešām darba dienām seko atpūtas diena. Kā to darījis Dievs, tā jāstrādā un jāatpūšas arī cilvēkam. Šis ritms nav patvaļīgi radīts no Dieva, bet gan atbilst tai pamatnepieciešamībai, ko Radītājs ielicis cilvēkā, un tas nes labklājību un laimi. Visi mēģinājumi izjaukt šo Dieva kārtību — atcerēsimies, piemēram, eksperimentu ar «desmitdienu» nedēļu franču revolūcijas laikā, — piedzīvojuši neveiksmi.

Kāpēc gan bauslība tik un tā ir mainīta? Ja mēs salīdzinām šodienas kristiešu atpūtas dienu, kas vairākumam ir svētdiena, ar ebreju vai musulmaņu atpūtas dienu, mēs konstatējam, ka šīm trim svarīgākajām pasaules reliģijām, kaut arī tās visas pieturas pie septiņdienu nedēļas, tomēr ir dažādas atpūtas dienas. Ja mēs vadāmies pēc modernā nedēļas dienu iedalījuma, kas kalendāros rodams kopš 1976. gada 1. janvāra (Latvijā — kopš padomju varas ieviešanas. — Red. piez), tad musulmaņi svin nedēļas piekto (piektdienu), ebreji sesto (sestdienu), bet kristieši septīto dienu (svētdienu). Šis modernais iedalījums neatbilst sākotnējam. Vācu valoda skaidri norāda, ka trešdiena iezimē nedēļas vidu, modernajā iedalījumā tas izpaliek. Turklāt vēsturiskie fakti iebilst pret to, jo ebreju un kristiešu dienu skaitīšanā sestdiena vienmēr bijusi septītā, bet svētdiena — pirmā nedēļas diena. Šīs grāmatas izklāstā tālab vienmēr ir atsauces uz ebreju un kristiešu nedēļas iedalījumu.

Trīs iepriekšminēto lielo reliģiju atšķirības atpūtas dienas ievērošanā radušās šādi. Sestdiena vai, pēc Bībeles, sabata diena saskaņā ar Svētajiem Rakstiem pastāv kopš pašas radīšanas (1. Mozus 2:2). Ebreji ievērojuši šo dienu un ir uzticīgi tās godināšanā arī šodien. Šī diena nav vis tautas zīme, bet gan reliģijas zīme, tas nozīmē, patiesā «Izraēla» zīme, zīme tiem, kuri pazīst un pielūdz Radītāju. Tāpēc ir teikts: «Starp Mani un Izraēla bērniem lai tā ir mūžīga zīme, jo sešās dienās Tas Kungs radījis debesis un zemi, bet septītajā dienā Viņš dusējis.» (2. Mozus 31:17).

Kamēr kristieši sevi uzskatīja par «Izraēla bērniem garā» (Gal. 3:28; 4:28; 6:15), viņi pieturējās pie sākotnējās atpūtas dienas — sestdienas (Mat. 24:20). Baznīcas vēsture jau 2. un 3. gadsimtā uzrāda atsevišķu kristiešu vēlmi pēc nepārprotamas norobežošanās no jūdaisma. Tas notika vai nu aiz tā iemesla, ka sabats tika pārlieku apgarots, vai arī bauslības likuma nepareizas iztulkošanas dēļ, proti, ka tas uztverams nevis kā priekšrocība, bet gan kā sods. Tāpēc pagānu kristieši svinēja sabata vietā nedēļas pirmo dienu — svētdienu, kura katrā ziņā līdz 4. gadsimtam nebija nekāda atpūtas diena. Pagāniskās valsts ietekmē, kurā visi svētdienas novērotāji vienotā frontē, tostarp arī pagāni, kuri šajā dienā godināja sauli, un cerēja uz brūkošās impērijas nostiprināšanu, svētdiena kļuva par likumīgu atpūtas dienu. Tā, pateicoties tolaik vēl pagāniskajam ķeizaram Konstantīnam, radās pirmais svētdienas likums. Tas tika pasludināts 321. gada 7. martā pēc Kristus un aicināja ievērot «godājamo saules dienu». Tas bija politiska rakstura likums. Laodiķejas Koncils (Konzil zu Laodizca), kas notika ap 360. gadu, ir autors vienai no pirmajām baznīcas pavēlēm. Tas gan rīkoja sabatā sanāksmes, kurās noturēja dievkalpojumus, bet aizliedza sabata mieru un ar draudiem aicināja uz svētdienas atpūtu. No Eusebija (4. gs.) mēs esam mantojuši teoloģisku šā pārmaiņu procesa pamatojumu. Savos komentāros, kas domāti 92. psalmam, viņš raksta: «Visu, kas paredzēts darīt sabatā, mēs esam pārlikuši uz svētdienu.»

Islama pievēršanās piektdienas svētīšanai šeit aprakstīta ļoti īsi. Muhameds zinājis tiklab par jūdaismu un viņu sabata dienu, kā arī par kristiešiem un ar tiem saistīto svētdienu. Jaunas atpūtas dienas izvēli pamudinājusi vēlēšanās norobežoties no abām vecākajām reliģijām. Neskatoties uz to, Korānā atrodami dažādi saskares punkti ar Veco un Jauno Derību.

Pievērsīsimies vēlreiz kristietības attīstībai. Kā ceturtā baušļa maiņa tiek pamatota šodien?

No katoļu viedokļa, grozījumi attiecībā uz bauslību ir baznīcas autoritatīvās darbības sekas. Franča Spirago katoļu tautas katehismā var lasīt: «Baznīca pārveidojusi ebreju 10 baušļus, vadoties pēc kristiešu izpratnes. (..) Katoļu baznīca tad nu otro bausli, kas runā par tēlu pielūgsmi, pievienojusi pirmajam bauslim un tālab desmito Dieva bausli pārdalījusi divos patstāvīgos baušļos. (..) Arī bausli par sabata svētīšanu baznīca pārveidojusi bausli par svētdienas gtxlā celšanu.» Bāze Ies bīskapijas katoliskais katehisms ietver šādus izteikumus: «Svēto Rakstu trešais bauslis ir: «Piemini Sabata dienu, ka tu to svētī.» Vecajā Derībā Dievs pavēlēja strādāt sešas dienas un septītajā atpūsties, jo Viņš pats septītajā dienā atpūtās un svētīja to. Atpūtas dienu dēvēja par sabatu. Mūsu pagāniskie senči par pirmo nedēļas dienu sauca svētdienu, jo tajā viņi godināja sauli. Kristīgā baznīca piešķīra svētdienai nosaukumu «Dieva Tā Kunga diena».»

Katoļu reliģijas mācību grāmatā, kas domāta augstākajām tautskolām un izdota Bencingeras izdevniecībā Ein-zīdelnē, Valdshūtē, Ķelnē, Strasburgā, ir rakstīts: «Vārds «svētdiena» cēlies no pagānisma, proti, nedēļas pirmā diena bija veltīta saules dievam; tālab arī «saules diena» vai svētdiena... Svētdiena stājās Vecās Derības sabata vietā.»

Protestantu viedoklis par šo jautājumu izteikts mazāk skaidri, kaut arī ir mēģinājumi rast Svētajos Rakstos dokumentāru pierādījumu par Dieva likuma revīziju. Uz katoliskās baznīcas autoritāti nevar balstīties, ja grib palikt uzticīgs reformatoriskajam principam «sola scriptum» (tikai Raksti).

Visi mēģinājumi ar Bībeles palīdzību attaisnot svētdienu, detalizētāk pētot tās tekstu, piedzīvojuši neveiksmi. Jaunajā Derībā nav minēts nedz bauslis par svētdienu, nedz arī kas bilsts par atpūtas dienas pārcelšanu no sabata uz svētdienu. Ja ir spēkā likums par 10 baušļiem, tad arī svinamā diena ir noteikta!

Vēl mums atliek jautāt, vai cilvēks, mainot Dieva baušļus, nav vieglprātīgi zaudējis Dieva doto dāvanu? Jēzus ir teicis, ka sabats ir iecelts cilvēka dēļ (Marka 2:27). Šajā dienā jāgodina un jāpielūdz Radītājs. Mūsdienās, kad cilvēks aizvien skaidrāk izprot to, ka Dieva radītais tuvojas bojāejai, šī atgriešanās pie Radītāja un pie Viņa noteiktās atpūtas dienas būtu nepieciešama vairāk nekā jebkad agrāk. Jānim, Atklāsmes grāmatas autoram, tika dots vēstījums par vis-pēdējo laiku. Tas patiesi ir vēstījums par mūsdienām: «.. pielūdziet to, kas radījis debesis un zemi, jūru un ūdens avotus!» (Atkl. 14:7).

Līdz ar tikumisko bauslību Dievs devis cilvēkiem lieliskus dzīves noteikumus. Ņemot vērā pieaugošo nelikumību, šodien arvien vairāk izskan aicinājumi attiekties nopietni pret 10 baušļiem. Bet ko gan līdz, ja tiek aicināts ievērot pēc saviem ieskatiem cilvēku pārveidotos bauslības likumus? Atļausimies sev teikt pavisam skaidri: nekad nav bijusi nepieciešamība pārtaisīt 10 baušļus (Mat. 5:18; 7:21— 23). Tālab jo steidzami bauslība no jauna jāapgūst tās sākotnējā formā. Iepriecinošs ir fakts, ka Dieva baušļiem atkal pievēršas miljoniem kristiešu. Katru nedēļu visā pasaulē daudzi tūkstoši cilvēku izšķiras par to, lai Dieva gribai un bauslības likumiem, kādus devis Dievs, teiktu jāvārdu.

Kristus ir uzvarētājs

Viņš nāks

Svētlaime, ko sniedz Kristus, neattiecas tikai uz tagadni, bet gan galvenokārt uz nākotni, jo līdz ar Kristus pestīšanas nāvi Golgātā un ar mūsu grēku atlaišanu un dziedināšanu caur ticību Dieva plānotie pestīšanas darbi nav vēl beigušies. Grēkam vairs gan nav varas pār ticīgo, proti, viņš to ar Dieva spēka palīdzību var pārvarēt, taču uz pasaules šodien vēl saglabājas tādas grēka eksistences formas, kā laulības pārkāpšana, nāve, karš un iznīcināšana, līdz Dievs tām darīs galu caur šīs pasaules atjaunināšanu un pārveidošanu. Ar Golgātu gaisma uzvarēja tumsu. Kopš tā brīža ienaidnieks demonstrē vairāk atkāpšanās cīņas, līdz kādu dienu viņa kundzības vara pilnībā izgaisīs, lai atbrīvotu ceļu mūžīgam mieram. Jau gadsimtiem ilgi visi cilvēku centieni gūt mieru bijuši par iemeslu jauniem varas darbiem un kariem. Atrisinājums atrodams tikai viņsaules vēsturē, cerībā, ka Dievs reiz atcels laiku un telpu. «Vēsturei ir jēga ar pozitīvu nozīmi tikai tad, ja tā iet uz beigām,» teicis krievu filozofs Berdjajevs. Izsakoties skaidrāk, runa ir nevis tikai par pasaules bojāeju, bet par saskatāmās Dieva valstības aizsākumu. Par tuvojošos galu runā visa pasaule. Mēs dzīvojam tādā laikā, kur mēs kā cilvēki sev šo bojāeju varam sagatavot. Bet Jēzus Kristus mērķis ir pavisam kas cits. Nevis ar haosu, bet gan ar kristību saistās mūsu cerības. Apustulis Pēteris saka: «Bet mēs gaidām pēc viņa apsolījuma jaunas debesis un jaunu zemi, kur taisnība mājo.» (2. Pēt. 3:13). Tālab kristīgais vēstījums šodien ir īpaši aktuāls.

Šodien cilvēki drudžaināk nekā jebkad agrāk meklē recepti pasaules atveseļošanai. Tā rodama kristīgajā vēstījumā. Tas, kurš turpretim neņem vērā Bībeles vēstījuma skatienu uz Kristus atgriešanos un kurš Dieva nākotnes valstību pārvērš par šīs pasaules cilvēkiem piederošu, sagrauj Evaņģēlija būtību.

Otrās Adventes cerība balstās uz Jēzus noteikto vārdu. Isi pirms nāves viņš saviem mācekļiem teica: «Jūsu sirdis lai neizbīstas! Ticiet Dievam un ticiet man!

Mana tēva namā ir daudz mājokļu. Ja tas tā nebūtu, vai es jums tad būtu teicis: Es noeimu jums vietu sataisīt?

Un kad es būšu nogājis un jums vietu sataisījis, tad es nākšu atkal un ņemšu jūs pie sevis, lai tur, kur es esmu, būtu ari jūs.» (Jāņa 14:1—3). Viņa teiktais par pasaules galu un minētās līdzības runā par atgriešanos, tiesu un Debesu valstību. Pēc būtības ar to Kungs tikai pieskāries Vecās Derības pravietojumiem, jo tur jau atkārtoti tiek runāts par Mesijas triumfālo atnākšanu. Jaunajā Derībā šim vēstījumam veltīti pāri par 30 pantiem. Līdz ar to var apgalvot, ka Kristus atgriešanās blakus izlīguma tēmai veido kristīgās ticības pamatsaturu. Pirmie kristieši zināja par šo attiecību nozīmi, jo viņu sasveicināšanās bija «Maranatha» (Mūsu Kungs nāk).

Šī cerība sakņojas jau pašā vēstījumā par Jēzu. Dieva valstība, kas uzcelta līdz ar Kristus pirmo atnākšanu (Mat. 12:28; Lūkas 17:20), gaida uz savu īstenošanos visā pilnībā, Kristum nākot otrreiz (Mat. 25:31—34). Jēzus runā ne vien par savu atkalatgriešanos (Jāņa 14:1—3), bet arī par savu parādīšanos (Lūkas 17:30).

Viņš nāk visā savā majestātiskumā: «Un tad Cilvēka Dēla zīme parādīsies pie debesīm, un tad visas ciltis virs Zemes vaimanās un redzēs Cilvēka Dēlu nākam debess padebešos ar lielu spēku un godību.» (Mat. 24:30). Šī viņa parādīšanās notiks kā acīm redzama atnākšana (Mat. 24:27). Cik acīm redzama bija Cilvēka Dēla aiziešana uz padebešiem, tik acīm redzama būs viņa atkalatgriešanās (Atkl. 1:7; 14:14).

Pētera 2. vēstulē mēs tiekam brīdināti par varbūtēju skepsi attiecībā pret šo apsolījumu. Savā runā par pasaules galu Jēzus brīdina no nepatiesā pasaules optimisma, jo laiks, kas saistīts ar viņa otrreizējo atnākšanu, nav nekāds zelta laikmets, bet gan liels, visu pasauli aptverošs krīzes periods. (Lūkas 21:25). Jēzus brīdina arī no falsifikācijām attiecībā uz viņa atgriešanās gaidām, kas mērķētas nevis uz to, lai viņa ierašanās būtu visiem redzama, bet lai tā izpaustos tikai lokāli: «Jo uzstāsies viltus kristi un viltus pravieši un darīs lielas zīmes un brīnumus, lai pieviltu, ja iespējams, arī izredzētos. Redzi, es jums to esmu teicis jau iepriekš. Tāpēc, kad tie jums sacīs: «Redzi, viņš ir tuksnesī, tad neizeita ārā; redzi, viņš ir kambaros, tad neticiet. Jo, kā zibens izšaujas no rīta puses un atspīd līdz vakara pusei, tā būs arī Cilvēka Dēla atnākšana.» (Mat. 24:24—27).

Kristus brīdina arī no tiem, kuri vēlas aprēķināt, kad viņa atnākšana notiks (Marka 13:32).

Jēzus Kristus brīdina mūs ne vien no maldinošajām atkalatgriešanās idejām, bet arī no pārsātināmības kristietībā, kam sekas ir laiskums un kūtrums, kad nav vairs vēlēšanās izsaukties, kā to darīja Jānis: «Nāc, Kungs Jēzu!» Šo intoleranci, kūtrumu un augstprātību, kas sastopama kristietībā, Kristus atveidojis kāda ļauna kalpa tēlā, kurš teic: «Mans kungs kavējas nākt.» (Mat. 24:48). Tā vietā, lai ik dienas būtu nomodā un dalītos tajā, ko sniedz dievišķais vārds, kā to dara labais kalps, šis neuzticīgais noliedz savu kungu ar savu piekopto dzīvesveidu un vajā tos, kas nepieņem viņa uzskatus. Šos apmātos kādu dienu sagaida nepatīkama atklāsme, jo Kristus saka: «Tad šā kalpa kungs nāks tādā dienā, kur viņš to negaida, un tādā stundā, kas viņam nav zināma, un to satrieks un tam dos algu ar liekuļiem. Tur būs raudāšana un zobu trīcēšana.» (Mat. 24:50,51).

Patiesam Jēzus atzinējam nesagādā grūtības sarunāties ar Pāvilu: «Mūsu piederība ir debesīs, no kurienes mēs arī gaidām Pestītāju, Kungu Jēzu Kristu » (Fil. 3:20).

Lai kristīgā draudze dzīvotu vienmēr «šai nomoda stāvoklī» (Marka 13:33—37), Kristus tiem allaž atgādina: «Es nākšu drīz!» (Atkl. 3:11) Un gaidošā draudze atbild: «Nāc, Kungs Jēzu!» (Atkl. 22:20). Tajā pašā laikā uz Kristu gaidošie apzinās pastāvošo distanci, par kuru Jēzus savos izteikumos runājis. Kristus sekotāji zina, kam jānāk un uz cik ilgu laiku. Tas izpaužas blakus «vienmēr gatavībai» arī «pacietībā». (Jēk. 5:7). Tā zināmā spriegumā rit Jēzum patiesi kalpojošās draudzes dzīve: ko Dievs paredzējis, tam jānotiek, Dieva spēks var darīt galu visam jebkurā brīdī, taču tas īstenosies nevis pēc cilvēku aprēķiniem, bet gan ar dievišķo gādību (providenci). Tā, piemēram, Jēzus vēsta par kristīgās prieka ziņas nākšanu pār visu pasauli, kam jānotiek pirms viņa ierašanās (Mat. 24:14; Marka 13:10). Tad piepildīsies «nāciju laiki» (Lūkas 21:23,24). Kad savu brieduma spēku gūs kā labais, tā ļaunais (Mat. 13:24—30), un «kalpiem» līdz kunga atnākšanai jādarbojas atbilstoši savām spējām (Lūkas 19:13), un tikai tad, pēc «ilgstoša laika», nāks tas Kungs, lai norēķinātos ar tiem (Mat. 25:19). Vēršot skatienu uz pagājušo, draudze atpazīst, kā viņu Kungs soli pa solim veicis šo distanci. To, kas no paaudzes uz paaudzi cerībā esošajiem šķitis kā Cilvēka Dēla atnākšanas novilcināšana, nav sējis ticībā bezcerību, gluži otrādi — sekmējis vienmēr būt gataviem un pacietīgiem, pie kam ticību pravietojumu piepildījumam stiprināja pagātnes notikumi (2. Pēt. 3:3—9). Tāpat kā toreiz, lielo plūdu laikā, Dievs turēja savu Vārdu, tā arī Kristus piepildīs savu solījumu par atkalatgriešanos.

Patiesībā jau ar Kristus pirmo atnākšanu ir iezīmēts aizsākums «pēdējai stundai» (1. Jāņa 2:18), «pēdējām dienām» (Ebr. 1:1), «galam» (1. Kor. 10:11). Tagad viss virzās pretim mērķim. Mērķis nav vis haoss, nedz tāda valstība, kas pieder cilvēkiem, bet gan Dievam. Tai celts pamats jau ticīgo uzvarā pār netaisnību, naidu un iznīcināšanas kāri: Kristum atnākot, tas noritēs visu acu priekšā (Mat. 25:31 — 34).

Zīmes ka priekšvēstneši

Kopsakarā ar izteikumiem par pasaules galu lasāms ari ne viens vien atgādinājums par brīdinošām zīmēm, kas vēstīšot par Viņa atnākšanu un pasaules vēstures noslēgumu. Šim «laika zīmēm» jābūt kā vienām no vēstījuma sastāvdaļām, lai kristīgā draudze varētu «stiprināties savās gaidās» (Lūkas 21:28) un ari pasauli uzpurināt no miega (Lūkas 21:28). Gaidītājiem noteiktais Kristus atgriešanās laiks nav zināms.

Zīmes — kari, nemieri, zemestrīces, ūdensplūdi, bads, sērgas, tikumiskais pagrimums, neticība, vajāšana, vienlaikus paplašinoties pravietiskai izziņai un Evaņģēlija sludināšanai— tas viss apkārt norisinās. Tam visam, ejot pretim pasaules galam, jāpieņem kosmiskas dimensijas: sākot no kara pie Jeruzalemes (Lūkas 21:20) līdz kariem starp tautām (Mat. 24:7), sniedzoties līdz pēdējai, visu pasauli aptverošai Armagedonas cīņai (Atkl. 16:12—16). No sīkām zemestrīcēm un atkal «notiekot lielai zemestrīcei, kas bija tik liela, kāda nav bijusi, kamēr cilvēki dzīvo Zemes virsū.» (Atkl. 16:18). Arī Evaņģēlija sludināšanai jānotiek no Jeruzālemes līdz pat visām tautām (Mat. 24:14). Arī kristiešu vajāšana pieaugs un «būs tādas lielas bēdas, kādas nav bijušas no pasaules iesākuma.» (Mat. 24:21).

ļo vairāk mēs tuvināmies pastaro dienu sākumam, jo cilvēki dzīvo atsvešinātāk no Dieva. Apustulis Pāvils šādi attēlo cilvēku morālo bezatbildību laikā, kad tuvojas šis bridis: «liet zini to, ka pastarajās dienās iestāsies grūti laiki, jo cilvēki būs patmīlīgi, mantas kārīgi, lielīgi, augstprātīgi, zaimotāji, nepaklausīgi vecākiem, nepateicīgi, neganti. Nemīļi, nesamierināmi, apmelotāji, nesavaldīgi, nesavaldāmi, labā nīdēji, nodevēji, pārsteidzīgi, uzpūtīgi, mīlēdami vairāk baudas nekā Dievu, izrādīdami ārēju svētbijību, bet tās spēku noliegdami.» (2. Tim. 3:1—5).

Jēkabs turpretim norāda uz pastaro dienu laika sociālās netaisnības problēmu, dodot arī tās galējo atrisinājumu: «Nu tad, bagātnieki, raudiet un vaimanājiet par tām nelaimēm, kas jums nāk virsū. Jūsu bagātība ir sapuvusi, un jūsu drēbes ir kodes saēdušas. Jūsu zelts un sudrabs ir sarūsējis, un viņu rūsa būs jums par liecību un saēdīs jūsu miesas kā uguns. Jūs esat sev mantas krājuši pēdējās dienās. Raugi, alga, atrauta no strādniekiem, kas ir nopļāvuši jūsu laukus, brēc, un pļāvēju saucieni ir sasnieguši tā Kunga Cebaota ausis. Jūs esat virs zemes dzīvojuši kārumā un baudās, jūs esat savas sirdis barojuši kaujamai dienai; jūs esat pazudinājuši un nokāvuši taisno; viņš jums nepretojās. Esiet pacietīgi, brāļi, līdz tā Kunga atnākšanai. Raugi, zemkopis gaida dārgo zemes augli, pacietīgi uz to cerēdams, līdz tas dabū agro un vēlo tiesu. Pacietieties ari jūs, stipriniet savas sirdis, jo tā Kunga atnākšana ir tuvu.» (Jēk. 5:1—8). Ticīgie tiek mudināti pacietīgi izturēt līdz Kristus atnākšanai. Viņiem jāzina, kad piepildīsies pastarās dienas zīmes, tad tuvu gaidāmā visu atrisinošā Kristus augšāmcelšanās.

Mūsu laikos, kad mūs apdraud attīstības, atoma un apkārtējās vides nāve, mums ir jānonāk pie atziņas, ka cilvēce piedzīvo milzu krīzi, kuras atrisinājums var notikt tikai caur Kristus atgriešanos. No tā izriet, ka zīmes liks izjust lielāku atbildības izjūtu un daudz vairāk prieka par Dieva solījumiem, dāvās lielāku mīlestību pret līdzcilvēkiem un vairāk paļāvības nākotnei.

Vēstij par Jēzus drīzo atnākšanu jāizplatās pa visu pasauli, un visiem, kurus sasniedz šī ziņa, jādod izdevība nonākt pie atskārsmes par pestīšanu caur Jēzu.

Laika zīmes nav dotas tālab, lai cilvēkos radītu bailes par tuvojošamies beigām. Tās dotas drīzāk, lai parādītu, ka posts uz Zemes tuvojas nobeigumam, jo nāks tas, kas visu vērtīs par jaunu (Atkl. 21:1—6). Šī atnākšana Bībeles lasītāja priekšā paveras kā milzu panorāma. «Un tad Cilvēka Dēla zīme parādīsies pie debesīm, un tad visas ciltis virs Zemes vaimanās un redzēs Cilvēka Dēlu nākam Debess padebešos ar lielu spēku un godību. Un viņš izsūtīs savus eņģeļus ar lielu bazūnes skaņu, un tie sakrās viņa izredzētos no četriem vējiem, no viena debess gala līdz otram.» (Mat. 24:30,31).

Ja mēs atpazīsim tās zīmes, kas dotas mūsu dienās, Jēzus vārdi: «Tā arīdzan jūs, kad jūs visu to redzat, tad ziniet, ka viņš ir tuvu priekš durvīm» (Mat. 24:33), iegūs īpašu aktualitāti. Viņa atnākšana nevar būt tālu! Vai mēs piederam to ticīgo grupai, kas dzīvo tik nepieciešamajā «vienmēr gatavībā»?

Kad sāksies mūžīga dzīve?

Visām reliģijām un daudzām filozofijām ir kopīga vēlēšanās pārvarēt nāvi un iegūt nemirstību. Pasaules reliģijas un filozofijas, kā, piemēram, platonisms, piedāvā mācību par dvēseles nemirstību, dažkārt ar reinkarnācijas mācību tēmas piedevu (dvēseles pārceļošana, iemiesošanās). Bet šie piedāvājumi ir «patvērumu meklējošas domas», jo tie vēlas cilvēkam iestāstīt, ka nāve skar tikai miesu un vienlaikus kalpo kā «atpestītāja», jo attēlo pieejamību viņsaules patiesi garīgajai dzīvei. Bībelē paustajā kopdomā turpretim ir ļoti nopietna attieksme pret nāvi. Tā skar mūs kā «grēka alga» (Rom. 6:23), un no viņas nav pasargāts neviens (Rom. 5:12). Tā nenāk kā atbrīvotāja, bet kā mūsu «pēdējais ienaidnieks», kuru Kristus uzvarējis caur savu nāvi pie krusta (2. Tim. 1:9) un ar savu augšāmcelšanos tās varu iznīcinājis pavisam (1. Kor. 15:26).

Tā arī nemirstība nav vis cilvēka dvēseles vai cilvēka paša kvalitāte, bet gan tikai un vienīgi Dievam piederoša (1. Tim. 6:16). Bet kas tic caur Kristu manifestētajam Dievam, iegājis ar Dievu saistītajā dzīves sfērā un līdz ar to jau tagad ieguvis mūžīgo dzīvību (Jāņa 3:16,36). Lai ari ticīgais vēl ir pakļauts laicīgai nāvei, taču pastarās tiesas sods — mūžīgā nāve — viņu neskar (Jāņa 5:24). No tā izriet, ka nemirstība ir Dieva žēlastības dāvana tiem, kas tic Kristus pestīšanas darbam. Kad Kristus atgriezīsies, tā dzīve, par ko sludina ticība, kļūs acīm redzama, un ticīgie ar savu augšāmcelšanos iegūs nemirstību (1. Kor. 15:51 — 55). Vienīgi tas ir Evaņģēlija solījums. Vienīgi tā ir kristieša cerība. Kāris Bārts ir tiesīgs jautāt: «Kādu nozīmi mūsu dienās ietver kristīgā cerība? Dzīvi pēc nāves? Piedzīvojums ārpus nāves? Kāda dvēselīte, kas kā tauriņš lidinās virs kapa, un kas vēl kurp tiek uzglabāta, lai dzīvotu nemirstīgi tālāk? Tāds bija pagānu priekšstats par dzīvi pēc nāves. Bet tā nav kristīgā cerība: «Es ticu miesas augšāmcelšanās.»»

Tālab Kristus atnākšana iezīmē ne vien panīkušās, netaisnās un no Dieva atsvešinātās pasaules galu, bet vienlaikus ar augšāmcelšanos arī jaunas un pilnību sasniegušas dzīves sākumu. Uz to cerēja patriarhi (Ebr. 11:17—35). Tā sludināja pravieši un sevi mierināja ar to (Jes. 26:19; Dan. 12:2,13). Tas bija Jēzus Kristus pēdējais un visam jēgu piešķirošais darbības mērķis šeit un tagad (Lūkas 14:14; Jāņa 5:28). Senās kris-tietibas ticības cerība sniedzās aiz tagadējās pasaules laika horizonta (b’il. 3:8—II). Drāma par grēku un apžēlošanu bez augšāmcelšanās būtu drāma bez galēja atrisinājuma un jēgas. Dieva solījums būtu māņi, apustuļu liecības nepatiesas un mūsu tagadējā dzīve bez cerības uzvarēt nāvi (I. Kor. 13:12—19). Protams, Kristus atnākšana un mirušo augšāmcelšanās savā būtībā ir neapturami Dieva darbi. «Kādā veidā tas notiek»— tas rada mūsos daudz neskaidrību, bet vienlaikus ietver sevī daudzsološas iezīmes un norāda uz Dieva uzticību. Uzticēties Dievam nozīmē to, ka Dievs spēj modināt (Hbr. 11:19) un visi tiks dzīvi darīti (I. Kor. 13:20—28). Pat kristietību noliedzošais filozofs Voltērs, atbildot uz. kādas dāmas zobgalībām, bijis spiests atzit: «Kundze, augšāmcelšanās ir tas pats vieglākais. Ja jau Dievs vienreiz, radījis cilvēku, vai gan viņa iespējās nebūtu to atmodināt dzīvei arī otrreiz?»

Tikai līdzībās mēs spējam priekšstatīt, ko nozīmē augšāmcelšanās. Apustulis Pāvils norāda mums uz kviešu graudu (1. Kor. 13:33—37; 42—49), kas iegrimst zemē, un saules, ūdens un zemes spēks tam palīdz izaugt par brīnišķīgu vārpu. Analogi tam mirst ari cilvēks, kļūstot par putekli (I. Mozus3:19), taču viņš netiek aizmirsts. Viņš saglabā identitāti ar Dievu (Lūkas 20:37). Līdzīgi kā sākumā caur Dieva radošo darbību, tā beigās caur Viņa radošo Vārdu taps radīts cilvēks, bet nu jau ne ar laicīgo miesu, bet gan ar brīnišķo, nemirstīgo jaunās pasaules «gara miesu» (1. Kor. 13:43—49). Garīgā miesa nozīmē to, ka tad Gars, šis «orgāns», kas palīdz cilvēkam būt brīvam priekš Dieva, pārņem totālu cilvēka dzīves vadību un nosaka domāšanu, jūtas un gribu. 3i vienreizīgā, visbeidzot, prātam neaptve-

rāmā Dieva darbība, bez šaubām, nenoliedz salīdzinājumu ar dabu, jo tas, kas dabā norisinās cilvēkam izprotamā gadalaiku mijā, «ticības noslēpumā» (l.Tim. 3:9—16), ir neatkārtojams, neaptverams, bet uzticības cienīgs.

Tagad mirušie vēl atdusas savos kapos; Jēzus Kristus un apustuļi runā par mirušo «miegu» (Jāņa 11:11—14). Bet, kad nāks Kristus, tad «ticībā uz Kristu mirušie» celsies padebešos kopā ar viņu pretī jaunai dzīvei (1. Tes. 4:14—18). Taču Dievs paliek uzticīgs tam, ko radījis. Pēdējā un mirstīgā cilvēka dzimtene būs «jaunā zeme» (2. Pēt. 3:13). Tālab ari cilvēka mūžīgā eksistence ir miesīga. Naidīgums pret miesisko līdz ar to bībeliskajai atklāsmei ir svešs. Miesai principā nepiemīt nekas nosodāms, ticīgajiem tā ir pat satvars un mājoklis, kurā mitinās Svētais Gars (1. Kor. 6:18—20). No tā arī secinām, ka Evaņģēlijā ir runa nevis par atpestīšanu no miesas, bet gan par pašas miesas atpestīšanu (Rom. 8:23).

Augšāmcelšanās kā pestīšanas pēdējais īstenojums skar gan tikai ticīgos. Kas noliedz Dieva piedāvāto dzīvi, ari augšāmcelsies, taču ne uz mūžīgo dzīvi, bet, lai stātos tiesas priekšā (Jāņa 5:29). Abas augšāmcelšanās Jaunajā Derībā ir nošķirtas laikā.

Kad Kristus atgriezīsies, augšām celsies tikai «ticībā uz Kristu mirušie, tie, kas pieder Kristum», dzīvie ticīgie tiks pārvērsti (1. Tes. 4:16; 1. Kor. 15:23). Visi ticīgie kopīgi tiks «aizrauti padebešos», lai būtu kopā ar Dievu (1. Tes. 4:17). Tur viņi būs Dieva Dēla valstības līdzīpašnieki, ņems dalību valdīšanā, kas atklāsmi nosauc par tūkstoš gadu ilgu tiesu pār visiem Dievu noliedzošiem spēkiem un cilvēkiem (Ap. d. 20:4; 1. Kor. 6:2). Un tikai pēc tam celsies pārējie mirušie (Ap. d. 20:5), bet ne jau, lai iegūtu mūžīgo dzīvi, bet lai mirtu otrreiz, kas nozīmē postu, iznīcību un galējas beigas (Atkl. 21:8; Gal. 6:8; Tes. 1:9; Ebr. 10:27; Atkl. 20:9). Tādējādi ticīgo augšāmcelšanās tās laika norises ziņā ir pirmā augšāmcelšanās un pēc sava rakstura tā ir celšanās augšā dzīvībai (Jāņa 5:29). Šī dzīve ir vienā ziņā restaurējama, bet tā ir arī cildinājums. Tā ir tāds eksistences veids, kas pagājušo ievērojami pārsniedz kā kvantitatīvi, tā kvalitatīvi. Dievs saka: «..visu es daru jaunu.» (Atkl. 21:5). Tie, kas atpestīti, iegūs jaunu vārdu (Atkl. 2:17). Viņi dziedās dziesmu, bet tā ir jauna (Atkl. 14:3). Viņi apdzīvos Zemi, bet tā būs jauna (Atkl. 21:1). Kristum atnākot, ticīgie tiks aizrauti pie Dieva, bet pēc tiesas, kas ilgs tūkstoš gadu, Zeme kļūs par viņu galīgo dzimteni, un Dievs mājos viņu vidū (Atkl. 21:1,3).

Tad Dieva vēlme dziedināt būs piepildīta un Dievs, kura iespējās ir viss, un tās ir neizsmeļamas, vedīs savu tautu no vienas atziņas pie otras. Tālāk sekojošām pārdomām un piedzīvotajai mīlestībai, gudrībai un taisnīgumam, ko sniegs Radītājs un Pestītājs, nebūs vairs ierobežojuma. Dieva dzive netraucēti plūdīs pār visu atpestīto radību. Visapkārt valda harmonija, prieks un miers. Tas nozīmē visdziļāko cilvēcisko piepildījumu, patiesu, nebeidzamu laimi. Šāda perspektīva dod ticīgajam spēku un drosmi panest tagadējo dzīvi ar visu tās nepilnību un iznīcību. Pasaules problēmas var samilzt vēl lielākas, katra atsevišķa indivīda posts un ciešanas pieaugs, skats uz nobeigumu rada patiesu prieku un iekšēju mieru. Kā mēs redzējām, Dievs pravietim Danielam parādīja, kā akmens samaļ statuju, kas veidota no tērauda, māla, vara un sudraba. Šā milzu akmens ievelšanās— Kristus varas pārņemšanas simbols— nozīmē galu postā un nabadzībā grimušajai pasaulei. Vēstures galamērķis ir jauna pasaule, kurā nebūs vairs nekādu ciešanu. Akmens, kas visbeidzot piepildīs visu pasauli, nesīs radikālas pārmaiņas, pēc kurām mēs ilgojamies. Līdz ar to beigsies neskaitāmu cilvēku lūgšanas: «Lai nāk Tava valstība.» (Mat. 6:10).

Vieglāku sirdi, līksmāku omu, gaišāku skatienu, siltāku kvēli, apzinātāku mērķi un stingrāku stāju! Jēzus ir uzvarētājs, Jēzus nāks drīz!

Ihni:ss līci tica

RADIKĀLĀS PĀRMAIŅAS GAIDOT

Literārā redaktore Intu Ct'lthunn Tehniskais redaktors Eduarda Cauna Korektore Dzintra Auziņa

Parakstīta iespiešanai 02.02.94. Reģ. apl. nr. 2-0363. Formāts 60x84/16. Ofseta papīrs nr. 1. Palatino garnitūra. Ofsetiespiedums. Metiens 10 (K)0 eks. Pas. nr. 113. Izdevniecība «»Patinos», Baznīcas ielā 12", Rīgā, LV-1050. Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā. Balasta dambī 3, Rīgā, L.V-1081.

Content

Heincs Hanss Radikālās pārmaiņas gaidot

Saturs

Mūsu pasaule šodien

Temps! Progress! Rekordi!

Zinātnes uzplaukums — mūsu gadsimta spožums

Karu pieaugums — mušu Zemes posts

Jaunie briesmu draudi

Vai mūsdienu cilvēks var ticēt Dievam?

Bez Dieva nav laimes!

Saprats un daba

Kas doma, tas tic

Vairāk nekā grāmata

Patiesībai atbilstošs stāsts

Dievs ir runājis

Pareģot vai teikt patiesību?

Pravieša paredzējums

Liela statuja

Vel lielākā skaidrība par nākotni

Kas palīdz pasaulei?

Vestures sniegta liecība

Vienīgais

Pārvarēsim maldus!

Cilvēces ilgas

Ka aizsakas atsvešināšanas no Dieva?

Mīlestība un patiesība

Brīvs no grēka -brīvs, lai kalpotu

Nekādā Ieta žēlastība!

Labpratiga paklausība ticībai

Mūžīgi un nemainīgi

Viņi ir pārkāpuši Tavus

Vienreizīgs bauslis...

... un viņa pārvērtībā

Kristus ir uzvarētājs

Viņš nāks

Zīmes ka priekšvēstneši

Kad sāksies mūžīga dzīve?