Gūtmanis Olafs

Raksti 4 Liepāja 2009

Olafs Gūtmanis

Raksti 4 Liepāja 2009

Kurzemes literatūras iekoptajā dārzā

Olafa Gūtmaņa Rakstu ceturto sējumu caurvij iekopās Kurzemes motīvs. „Iekoptā Kurzeme" - tā nosaukta viena no O.Gūtmaņa māksliniecisko aprakstu grāmatām, laista klajā 2004. gadā. Taču šī frāze ir ar senāku vēsturi, un tās pirmautors ir dzejnieks Māris Čaklais. 1977. gadā radies M.Čaklā dzejolis „Iekoptā Kurzeme", kas veltīts novadniekam Olafam Gūtmanim. Dzejolis iek|auts dzejoļu krājumā „Strautuguns" (1978), un to caurstrāvo dzimtenes mīlestības gars, piederības izjūta savai tautai, zemei un novadam.

„Atkal Kurzeme ģērbj,

atkal iekopta ēdina.

Bet neaizmirstiet pa burzmu

iekopt sevī Kurzemi."

Olafs Gūtmanis ir viens no stūrgalvīgo, lepno kuršu cilts, kurš pratis „iekopt sevī Kurzemi", kurš spējis dzīt stipras saknes, tā, ka nekādas vētras nav varējušas dzimtenes izjūtu izpostīt. Iekopjot sevī Kurzemi, rakstnieks padarījis krāšņāku un apgarotāku arī savu dzimto novadu. Jo talantīga māksla apgaro, padara garīgāku arī materiālo pasauli.

Irtā, kā saka Imants Ziedonis - „Skaistums atmaksājas"!

Olafa Gūtmaņa Rakstu ceturtais sējums piedāvā prozas darbus no grāmatām „Dzērvju dejas" (2003), „Iekoptā Kurzeme" (2004), „No klaidoņa par svētceļnieku" (2005). Daļa darbu atlasīti arī no paliela nepublicētu manuskriptu žūkšņa.

Pārsvarā tajos risinātas pārdomas un pierakstītas emocijas, ko rosinājusi dzīves pieredze sirdij tuvajā Kurzemes novadā, dzimtajā Liepājā. Bet, protams, klāt nākuši daudzi citi rosinājumi: pasaules kultūras iespaidi, bargā Sibīrijas izsūtījuma mācība, tautas un dzimtas vēsture.

Personīgās pieredzes bagātīgie slāņi atklājas apvaldītā emocionalitātē un individuālā skatījuma spilgtumā. Tomēr Olafa Gūtmaņa subjektivitātē dzīves apcere ieguvusi arī papildus dziļuma dimensiju, jo tajā atbalsojušies latviešu pārdzīvojumu impulsi un kā

Edgars Lāms

mīkstā vaskā iespiedušās tautas kolektīvās pieredzes vadlīnijas. Personiski, atpazīstami, vispāraktuāli.

Nogrimusī pils vārdā saucama, tad tā atkal augšāmceļas. Gluži tā dzejnieks un rakstnieks dziļās tumsas laikos piesaucis Latviju un Kurzemi, vējš pūtis zēģelēs, un no vistālākās malas traucis laivu uz dzimto krastu, uz mājām.

Kaut esmu, kaut sen jau esmu,

Bet dzen, aizdzen vēl,

Aizdzen mani vēl un vēl!

Ta kur gan citur?!

Kurzemē.

Lai stādītu, rušinātu un koptu. Lai atkal un atkal no jauna rakstītu Kurzemi.

Biju pārliecināts, ka esmu nācis no laukiem. Bet, kad 1969. gada rudenī kopā ar Olafu izstaigājām Kazdangu, mani priekšstati sašķobījās. Saulainā rudens dienā aizbraucām paciemoties pie Jāņa Mežsētas. Koku un dzīves gudrinieks rīta cēlienā bija nodarbē ar tehnikuma audzēkņiem. Mēs ar Olafu dažas stundas pašdarbnieciski klaiņojām. Vienbrīd atlaidāmies sūneklī pasnauduļot. Bet manu miegainību notrausa ceļabiedrs, uzburdams senatni, kad Latvija bijusi viens vienīgs mežs. Tāpēc jau mežs esot vienskaitlī, bet lauki - daudzskaitlī. Bet man vienādiņ bija licies, ka druvas un pļavas ir pamatu pamats. Un ka ir arī mežs, uz kuru aizdodas sēņot, ogot, pēc malkas, pēc būvkokiem.

Mežatraks

Ēriks Hānbergs

Olafa vēstījums bija tik tēlains, ka šķita - kolēģis, nupatiņās iznācis no mūžīgā apauguma, kādu brīsniņu pakavēsies Kazdangā, tātad - izcirtumā, tātad - daudzskaitļa pleķīšos.

Pāris reižu ar Olafu esmu kopā sēņojis. Es mežā apjūku, nomaldos. Dzejniekam koki, mētras, stumbri un zari rāda ceļu tāpat kā pilsētā luksofori. Teorētiski jau es saprotu, ka vēlīgs un zinošs cilvēks pat no džungļainības laukā tiek. Bet allaž esmu Olafu bijīgā apbrīnā turējis par tiecību tik neatlaidīgi mežā doties. Un vēl taigā, ziemā. Viens bezgalībā, viens medībās, viens naktī izkvēlojuša ugunskura pelnos, lai trīsdesmit grādu salā nesastingtu.

Dokumentēdams izstaigāto Kurzemi, esejists atskatās uz dzīvošanu mežsarga mājā „Sili”:

„Aizvien vēl biju tik dabas apsēsts, ka ne vien dienās, bet bieži arī naktīs klejoju pa damakšņiem un laukmalēm. Ceļus, takas un stigas biju iepazinis. Acis aprada ar krēslu, orientējos tumsā.”

Mežs Olafu satuvināja ar Pāvilostas fizkultūras skolotāju Egonu Vrtolu. Taču jau galvenokārt tālab, ka pedagogs pārtapa par mežsargu.

Olafa dzeja un publicistika ir ciešumā ar mežu un ūdeņiem. Taču rakstnieka lūkojumi nav tradicionāli dabaszinātniski, bet LIRISKI. Veldzējoši.

Briziem jau Olafs ir sakāpināti kaismīgs. Pat nikns. Bet galvenokārt - lādzīgi stāstošs. Arī sirdssāpi pauž rāmi:

„Lai arī reizēm gribu, bet nevaru palikt vienaldzīgs pret lauku ainavu, dzimto novadu, kam dzīvoju līdz. Vēlos saskatīt labo un

skaisto, pārslīdēt pāri nu jau cik gadus pierastām kroplībām, nejēdzībām, bet nevaru, jo esmu laikam kļuvis jūtīgāks dzimtenes uztverē, attieksmē pret dzimto novadu. Lejaskurzemi."

Ar Olafu kompānijās esot vai divatā tērzējot, tāda līdzsvarota noskaņa pārņem. Tak jau dzejniekā tāds miers no dabas nāk. Un dzīvošanas attieksme arī no turienes. Nenodarot pāri, nesamocot mežus, ūdeņus un ainavas. Nebūt alkatīgam. Neupurēt skaistumu peļņai. Dzejnieks nerauš, bet tikai iztikšanas tiesu ņem. Nereti pat pārlieku pieticīgs būdams.

Rakstnieks bardzībā nekrata didaktika pirkstu, bet redzīgā sirsnībā stāsta par tuvāko un tālāko apkaimi.

Kad 2004. gadā no autora saņēmu grāmatu „Iekoptā Kurzeme”, dāvinājumu lasīju lēnītēm. Gandrīz visās aprakstītajās vietās esmu bijis. Bet to, ko pamanījis Olafs, esmu palaidis garām. Jo allaž traucos žurnālistiski steidzīgs. Krājuma autors visur pakavējies ilgāk. Arī zvejā iedams un sienu pļaudams. Tad jau arīamizantības panākas pretim, kā tovasar:

„Kad Paipas pļavās zāle apkalta, ieradās nīcenieces -vālus kužināt, grābt sienu gubiņās. Mežmala atdzīvojās skaļās valodās. Kā tur bija, kā ne, vienubrīd sievas un meitas bramanībā bija nonākušas tiktāl, ka, sak, - ies pupiem mērīties, kurai dižāki, taču laikam jau manis, savējo pulkā ieklīdušā pilsētnieka, dēļ sakaunējās, lai gan daža jau parāva vaļā blūzi, daža dzīrās nomest kreklu."

Kad man gadās saērcināties vai pārlieku dīdīgs kļūstu, tad no grāmatplaukta ņemu Olafa sējumus. Nesteidzīgais vēstītājs mani sakopj Ka Kurzemi. Es jau arī gandrīz divdesmit gadus esmu bijis liepājnieks, tātad - gana ilgu laiksprīdi kurzemnieks. Un ar Olafu kopdarbībā bieži vien. Allaž ļoti labi sapratāmies.

.

.

Dzērvju dejas

.

Dzejniece

Nu jau ilgi, nu jau sen kā esmu vairākkārt mēģinājis uzrakstīt par Mirdzas Ķempes sarežģīto personību, par mūsu pazīšanos turpat piecpadsmit gadu garumā, liekot lietā Dzejnieces vēstules, kuras aizvien vēl glabāju pie sevis. Varbūt esmu gribējis pārāk daudz - analizēt pretrunas Dzejnieces rīcībā, kas nav pakļaujamas analīzei, preparēt visu to sarežģīto izjūtu spektru, kas vēl tik dzīvīgs atmiņās, Dzejnieces vēstulēs. Tagad, kā pašam šķiet, izkristalizējusies tikai viena doma un jūta - pateicība par visu to, ko man kā cilvēkam, kā topošam dzejniekam devusi Mirdza Ķempe, jo šis devums nācis ar mīlestību, ko viņa, kā raksta kādā no vēstulēm, jutusi pret mani kā dēlu, kā vienu no tā saucamajiem likteņa pabērniem, kas jaunību pavadījis trimdā.

To var saukt par likteņa labvēlību vai ironiju, bet dzejai nopietni pievērsos tikai trīsdesmit gadu vecumā, kad sāku konsultēties pie Dzejnieces, kad vietējā laikrakstā „Komunists", pateicoties tā toreizējam redaktoram Viktoram Zariņam (viņš vēlāk arī žurnāla „Lauku Dzīve" redaktors), ievietoja pirmo dzejoli „Martā".

Biju viens no tiem, kurš - būt dzejniekam - neizjuta kā aicinājumu, kā nepieciešamību. Biju strādājis dažādus darbus, izmēģinājies dažādās profesijās. Arī pašās senākajās - par mednieku un zvejnieku. Ja dzīvē nebūtu visu šo kolīziju - divreiz izsūtījuma, pārbēgšana dzimtenē, smagās slimības, kas uz laiku padarīja par invalīdu, - studētu bioloģiju, jo daba no bērna dienām bijusi dvēseliski tuva, un augu mūžu allaž esmu centies ko vairāk, ko pilnīgāk izzināt par dabu visās tās daudzveidīgajās izpausmēs.

Tagad, kad jau nodzīvots garš mūža posms un anketu ailēs, kur vaicāts par profesiju, rakstu - rakstnieks, varu apliecināt, ka par tādu esmu kļuvis, šo profesiju īpaši neizvēloties. Esmu vien pierādījis, ka jebkurš cilvēks ar garīgu piepūli, liekot lietā arī intuīciju, iztēles spējas, uzklausot kritiku un ņemot vērā padomus, var atrast to „zelta āderīti", ko izstrādāt no rūdas lemts vienīgi viņam. Tai pašā laikā, un jo sevišķi kā dzejniekam, allaž bijusi griestu sajūta, kāda, cik zinu, nepiemīt „Dieva dotajiem" dzejniekiem.

Ka tā noticis ar mani, pirmkārt varu būt pateicīgs Mirdzai Ķempei, jo viņa bija tā, kas tik zaļoksnu, vēl dzīves naivu un pakļāvīgu ietekmei veidoja mani vispirms jau par cilvēku ar aizvien pieaugošām garīgām interesēm un tad jau arī par dzejnieku - „pēc sava ģīmja un līdzības". Tolaik varbūt ne Dzejniece, ne arī es neapzinājāmies mijiedarbību, kurā biju dāsnākais saņēmējs. Ne vienmēr ar pateicību, pietāti un novērtējot to bagātību, ko tik daudziem kā diža personība izšķieda Mirdza Ķempe.

Lai raksturotu Dzejnieci, kāda viņa bijusi pret mani, kā arī pret daudziem citiem un pati pret sevi, izvēlējos desmit viņas no 1960. gada līdz 1974. gadam rakstītās vēstules. Citēju no tām vien atsevišķus, manuprāt, pašus būtiskākos fragmentus (ar komentāriem, kur tas nepieciešams). Savulaik spontānos domu izvirdumos Dzejniece mēdza izteikties par vairākiem sev tuviem cilvēkiem arī man adresētās vēstulēs. Šīs vietas, lai cik Dzejnieces temperamentu apliecinošas un izteiksmē iespaidīgas, necitēju, jo tad sacītais jau būtu tenku un klaču līmenī.

9.VI.60. Domāju, ka šovasar iebraukšu Liepājā - mēģināšu Jūs sastapt. Tagad par dzejo/iem. Dzejolis „Martā" ir diezgan spirgs, bet pārāk aprakstošs, varētu būt savdabīgāks. Man šķiet, ka cēlo, svinīgo egu „brunči" nebēdnīgi neplandās pat pavasarī, ir smaga forma ..Ar nebēdnību egu brunči plandās". „Pie jūras" jau interesantāks, bet prasa, lai lasītājs zinātu šai dzejoīī minētos Bēthovena darbus - Koriolanu, devīto simfoniju. Tie nu gan katram inteliģentam cilvēkam būtu jāzina. Otrajā pantā man īsti nepatīk vārds „mocošās", sevišķi pēc tam, kad pieminat brīves prieku kaijas balsī - jo Bēthovens arī sāpēs nav mocoši saplosīts, bet dižens, titānisks, trauksmains. Varbūt atrodiet citu vārdu. Jūs vairākos dzejojos pieminat jūru un Bēthovenu [..]

„Vēji no jūras" skan spēcīgi. Tikai vērmeles nesaderas ar jūras balsi. Vai šis sūrums nevarētu būt jūras ūdenim, tās bangām - tad būtu lielāka saskaņa. Par „īstajām jūtām". Kaut kā nepatīkami aizskar vārds „atriebt". Vai nebūtu labāk sacīt „īstas jūtas sevi sargāt spēj"? Jo īstas jūtas nekad negribēs sevi atriebt. Bet dzejolis citādi diezgan spēcīgs. Arī „Tev" nav peļams. Jūras elpa brāzmo Jūsu dzejā. Tikai jāizskauž vēl trafaretie izteicieni. Manuprāt, Jūs augat un esat patlaban viens no Uepājas interesantākajiem autoriem. Gribētos, lai Jūs izlabotu dzejoļus un atsūtītu tos man vēlreiz. „Par meistarības jautājumiem" varbūt atradīsiet bibliotēkā. Bibliotēkā šo grāmatu var izrakstīt no Rīgas bibliotēkām. Varbūt Liepājā ir antikvariāts? Rakstiet, rakstiet neatlaidīgi. Esmu pārliecināta, ka rezultāti būs labi. Vai būsiet vasarā Liepājā?

Ar sirsnīgu sveicienu M. Ķempe. Literatūras konsultante.

Tāda vēstule vientuļam grafomānam kā medusmaize. Tolaik „ražoju” dzejoļus vairumā, nevēlējos pie tiem piestrādāt. Ar kādu pacietību un iejūtību Dzejniece iztirzāja šos vārgos mēģinājumus! Un kā tāda vēstule uzstutēja pašapziņu, viesa cerību un pārliecību, ka kaut kas var sanākt, ja jau pati Mirdza Ķempe izsakās tik atzinīgi, tik pamudinoši.

1961. gadā (bez datuma).

Gu/u uz gultas - nekādi nevaru uzstiprināt savu bailēs un kaislībās saplakušo sirdi. Spēka nav, elpot smagi. Ļoti liels nogurums, nepatīk domāt par dzīvi un nākotni, lā nu gan visiem viena - galējā skatījumā [..] Vienīgi Jūs un Miķelis (manas mammas runcis O.G.) plaukstat kā kuplas rozes dzīves dārzā.

Cimdi, protams, mani. Vai tad nu es spētu aizbraukt, kaut ko neatstājusi. Sūtiet katrā ziņā nemitīgi dzejoļus uz visām pusēm, gan būs rezultāti. Par Muzikālās komēdijas (toreizējā Liepājas teātra muzikālās trupas, kur strādāju par koristu O.G.) likvidēšanu vēl neko neesmu dzirdējusi. Tas nu gan būtu muļķīgs solis. Kur tad tie cilvēki ies? Kārties!

Ļoti drūmi ap sirdi. Es neticu, ka vairs ilgi dzīvošu - un uzrakstīts maz laba. Saliku savu dzeju izlasi - tikai 170 dzejoji, un arī no tiem vajadzētu vēl izsvērt [..]

Dabūju nopirkt Jevtušenko „Нежность", tur ir dzejoli, par kādiem mūs pakārtu. Būs jādod Jums lasīšanai, tulkošanai, bet - atpakaļatdošanai Jo dabūju tos ar elles pūlēm [..]

Gruss und Kuss fūr Mamma und Papa

Jūsu Dzejniece.

Uz pāris dienām bija apmetusies arī mūsmājās - vienā lielā ar virtuvi kopējā istabā; namefī pie Centrālkapu žoga. Viņa bija izrunājusies ar vecākiem par izsūtījumu Sibīrijā, jo sirsnīgi ar tēvu, kādreizējo Vjatkas lēģernieku.

Dzejniece mudināja mani arī atdzejot. Ne vien krievu dzejniekus, bet arī lugas Liepājas teātrim. Sāku ar ukraiņu rakstnieka Levadas saistītā valodā sarakstīto „Fausts un nāve”. Tajā pirmais kosmonauts gāja bojā. Bet palaida Gagārinu, un luga zaudēja aktualitāti. Tikai pateicoties Dzejniecei, tiku pie vārda kā tulkotājs.

16.111.62. Olaf! Nu jāsāk Jūs rāt - tas ir kaut kas nedzirdēts! Tā jau ir totāla nolaišanās. Ko nu palīdz semināri un konsultācijas - ja Jūsu galējais secinājums ir, ka labāki dzejoji rodas tad, ja iet pa vieglākās pretestības ce/u. Jūs sajaucat meistarības izkopšanas mokas ar izlikšanos. Jūs gribētu laiski un viegli, sevi nepiepūlēdams, rakstīt dzejoļus, kas patiktu „draugiem", kuri no dzejas droši vien daudz nesajēdz. Kāpēc Jums tik maza interese par pasaules notikumiem! Izejiet no sava „es", kas ilgojas pēc meitenēm - varbūt pat daudzskaitlī. Iejūsminieties par dzivi citos aspektos. Noteikti Jūsu dzeja attīstījusies augšup. Kas attiecas uz semināru, tad nevar taču to rīkot tikai ar liepājniekiem [..]

Kā Jums patika Mensfīdas „LaimeV (Mirdzas Ķempes no ang|u valodas tulkota un dāvināta grāmata O.G.) Man viņas stils liekas austs no smalkas dvēseles trīsām, no gaiša, redzīga prāta zibsnījumiem. Lasiet vien uzmanīgāk, ne/aujieties primitīvismam šā vārda nabadzīgākā nozīmē, bet tikai vitālajam Džeka Londona primitīvismam. Jana More arī atrakstījusi pesimistisku vēstuli, ka neticot savām dotībām! Tādi esam visi - arī es neko nespēju uzrakstīt patlaban. Man kājā loti sāpīgs nervu iekaisums, kā grāfiene Piķa dāmā velkos ar nūju pa istabu, kaut nu tikai nepaliktu kliba! Tās klibošanas dēļ (sāpes arī ellīgas) nevaru nekur braukt.

Pārvariet bailes no telefoniem, ministrijām, kancelejām etc. Smiļģi vēl neesmu sazvanījusi, bet, tiklīdz sazvanīšu, rakstīšu speciāli Jums. Pagaidām varu Jūs tikai bārt par nemāksliniecisku attieksmi pret sevi pašu.

Jūsu slimā dzejniece.

Arī E.Smiļģis bija iecerējis uzvest manis tulkojamo Levadas lugu „Fausts un nāve”. Tas viss, pateicoties Dzejnieces gādībai, jo pats nekad neesmu varējis piedāvāties ar saviem darbiem, tāpat, kā jau pirmatnējā dabā uzaudzis, jutu nepatiku un bailes, un izjūtu vēl šodien, pret tālruņiem, liftiem, pārpildītiem satiksmes līdzekļiem, birokrātiskām iestādēm utt. No otras puses - jutos ļoti neērti, kad Dzejniece manus dzejoļus un vēlāk arī stāstus nēsāja pa redakcijām. Tas daudzos izraisīja nepatiku pret mani kā vienu no viņas Kurzemes bataljona dižkareivjiem. Biju sprukās - starp savu nevarību piedāvāties un Dzejnieces iniciatīvu manu tolaik nevarīgo pantiņu drukāšanā.

9.IV.64. [..] Protams, ka Linards (Mirdzas Ķempes vīrs O.G.) ir labs pret visiem cilvēkiem - sliktumu jāizgāz dabiski uz mani, bet tas jau arī ir tāds mīlestības veids. Ausmai (Pormalei O.G.) Talcis uz laiku solījis kāda miliča istabu, kurš mācīsies Maskavā, tad viņa lepni teikusi Cecīlijai (Dinerei O.G.): „Tad es vairs ne ar vienu nerēķināšos. Tagad es kā sieviete dzīvoju nenormālu dzīvi, bet, kad man būs istaba, dzīvošu normālid)" Mēs abas ar Cecīliju mēmas. Ne jau mīlestība, bet sagulēšanās ir meiteņu ideāls. [..] Janu (Mori O.G.) un Ausmu noplicina tā puišošanās, kā haizivis.

[.) Mani nomāc sajūta, ka Nora (Kalna O.G.) un Dreika attiecas pret mani it kā nicinoši, jo daudziem jau tagad, kuriem palīdzēju spert pirmos so/us, es šķietu vecmodīga. Protams, ne visiem. Imants Ziedonis, Ojārs Vācietis, Ārija Elksne allaž mani vērtējuši ar cieņu, kaut arī esmu citādāka nekā viņi. Esmu katrā cienījusi viņa īpatnību. Norai jau nebija daudz ko palīdzēt, varēju tikai apstiprināt viņas meklējumus - tas sākumā ir daudziem svarīgi. Es Peteru jau saucu par dzejnieku tad, kad viņš sev nemaz neticēja - un tikai dažas spilgtas rindas viņa vārsmās liecināja par slēpto talantu. Uzņēmām viņu nupat Rakstnieku Savienībā. Lai kādi būtu mūsu raksturi, katram novēlu veiksmi un panākumus.

[..] Mani tagad pavada divi žurnālisti, dienu un nakti fotografē un pēta manu dzīvi pagātnē un tagadnē. Indija prasot ziņas par mani - tiekot gatavots milzu raksts astoņiem mūsu izdevumiem Indijā, Arābijā un Anglijā. Nevarat iedomāties, kādās pozās man liek stāvēt ar Neru bildi, ar Čaterdži bildēm un grāmatām uz paklāja, pie galda, pie loga, pie jūras, pie kapiem, bārā, teātrī, mašīnā utt. Ļoti nogurstu, bet ko lai dara. Atnāca Čaterdži vēstule ar Indiras Gandijas vēstuli.

Jūsu sūtītās konfektes apriju kraukšķinādama vienā vakarā un gandrīz pārēdos.

Olafiņ, neaizmirstiet vārpatas, no tām atkarīgas manas darba spējas. Sūtiet man Attaja dzejoļus.

Allaž par liepājniekiem domādama un arī par Noru Kalnu - lai piesūta man pēdējos dzejo/us. Atbildēšu viņai drīz.

Uz redzi. Jūsu vecā un tiešām loti labā dzejniece!

Mirdzai Ķempei bija |oti augsts asinsspiediens, pret kuru nelīdzēja nekādas tabletes. Tautas ārstniecībā pret šo kaiti pielietoja vārpatu saknes. Gāju tās rakt pamestā dārzniecībā, izkaltēju un sūtīju Dzejniecei. Viņa teicās šīs zālītes palīdzam.

Rīgā, 30.VII.65.

Dārgais Olaf, nerakstīju, jo dzejnieces dzīve bija sasniegusi savu augstāko bangojumu. Vispirms rāvos republikas svētkos. Lielais koncerts puse gāja uz mana teksta „Mēs dzīvojam". Izjutu un fīdzdzīvoju dziesmu svētkus. Uzrakstīju Rīgas puķes, Zeme, ūdens, gaiss (tas bija arī flurraserā), Divas puķes (Kumerrte un Margrietiņa), Mūzika, Es mīlu tevi, mana republika - gandrīz vai visiem „orgāniem" un centos katru dzejoli rakstīt līmenī. Domāju, ka visi šie dzejoli ir samērā labi. Nobeidzu Defo („Robinsonu Krūzo” - tulkojums no angļu valodas, O.G.), turpinu Puškinu (atdzejojums no krievu O.G.). Konsultēju visas pasaules trakos. Pirms pusotras nedējas saņēmu telegrammu no Indijas sūtņa (vairākas telegrammas sekoja), ka viņš grib mani apciemot, redzēt Šakuntalu (baleta izrāde O.G.) un Rīgu. Šausmās gandrīz paģību. Izkrāmēju visu caurstaigājamo istabu (toreizējās Ļeņina ielas komunālajā dzīvokli O.G.), skrēja pie manis ārlietu ministrijas pārstāvji, māju pārvaldes, uzbonerēju, dekorēju ar tepiķiem - kastes un nakts podi aizlidoja uz visām pusēm, piekāru priekškarus un gleznas, lielo istabu tāpat ar visu indiešu panteonu dekorēju un, kad Indijas sūtnis, viņa sekretārs ar savu dievišķīgi skaisto sievu, kurai ap indisko tērpu vijās kādu 30.000 dolāru vērtībā pērles un dārglietas, ienāca, - tie iesaucās: cik skaisti! Latviski un indiski gatavoti ēdieni, zaļbarības un veģetārās barības, dzērienu kalni (izdevām ap 300 rbj ēdieniem vien), vissmalkākās servīzes (nopirku), Latvijas puķes, indiešu kvēpināmās zāles tos sagaidīja. Aiz sajūsmas viņi runāja pusbalsī, sūtnis apsēdās jogas pozā uz Hamleta krēsla. Viņš bezgala atjautīgs, sirsnīgs un elegants, bet tomēr manā mājā apraudājās, kad Vats (preses šefs) pieminēja skaistā runā Neru, kura klātiene bija visur jūtama un kura galvu redzēju kopā ar Linardu kādu nedēju pirms šī notikuma pretējās mājas virtuves logā - ēnu un gaismas rotaļā. Izvadāju sūtni pa Brāļu kapiem, pie Brīvības pieminekļa, pie Fridrihsona un uz Šakuntalas izrādi, kad opera bija greznota Indijas, Latvijas, Padomju Savienības karogiem, publika sarīkoja ovācijas, Rūja (dzejnieks, toreizējais operas direktors O.G.) un sūtnis runāja, es sēdēju beletāžā viņam blakus, ietinusies Indiras (Neru O.G.) dāvātā lakatā (zelts ar zilu). Viņam balets ārkārtīgi patika, deva banketu mums un māksliniekiem, bet viss nobālēja dzejnieces Ķempes lenča priekšā - jo bija standarta tipa. To atzina ārlietu ministrija. Sūtnis apskatīja arī saimniecības izstādi Mežaparkā un citas vietas. Viņš un Vats ir sadarbojušies ar Neru ilgus gadus. Atstāja man greznas lietas -somiņu, kakla saiti, Indijas tēju, norunājām grāmatu apmaiņu. Balets viesosies Indijā. Sūtnis mani nāvīgi piedzirdināja ar džinu un viskiju, u.t.t. u.t.t.

Jūs varat sapiast, ka patiesībā man būtu bijis jānosprāgst, bet kāda labvēļa dāvana (150 rub/u vērtība, /alos vienreizējas) mani uztur. Arī prieks, kas nomainīja izmisumu. [..]

Vai nevarat aizstaigāt kādieiz īidz tēva kapam. Vai pionieri ko uzdēstījuši? Ja nava, tad iedēstiet puķīti cs naudu atdošu. Aizsūtīju meitenēm dāvanu, bet tās nav atrakstījušas. Jās jubilejas un prieki mani bendē. [..]

Jurciņš aiziet uz Madonu par policijas priekšnieku. Tas nu ir viss, ko varu Jums teikt.

Jā, indieši atzina, ka mums esot garīga kopība, ka latviešos radniecīgs gars. Uša - sieva dziedāja indiešu mīlas dziesmu un Šīvas dziesmu. Mēs arī dziedājām sevišķi apgaroti. Sūtnis brīnījās, ka viņš te jūtoties vairāk mājās nekā mājās. Skaisti, dievišķīgi. Tas ir mana mūža augstākais sasniegums [..]

Mīli sveicinot - par dzejām jau vajadzēja runāt plašāk, bet nav laika! Jūs jau

tagad pats gatavs un varat mani mācīt.

Jūsu vecā dzejniece.

24.XI.65. Mīļais Olaf, runāju par liepājniekiem - visus pelnīti un attiecīgās proporcijās cildinot. Jūsu Taigu nodevu „Karogā" [..] Lūdzu nekavējoties atsūtiet man vēl kādu paciņu - jo Taiga vien būs vienmuļa, lai cik laba. Uteratūrā un Mākslā pazuduši Jūsu dzejoli. Redaktori (3 - 4) meklēja nosvīduši [..]

Nora (Kalna O.G.) augtin aug - lai taisa krājumu. Es arī uzrakstīju ciklu „Gaisma akmenī' - būšot februārī. Taisiet stāstu ciklu - to jau vēstīju. Dodiet aprakstus.

Rakstu bez brillēm, pati neko neredzu.

Kā allaž - vēlu Jums un Rūtiņai un dēlam tikai labu - ciešanas vienīgi kā dzīves sāli.

Jūsu sagrabējusī Dzejniece.

Gandrīz vai visas Mirdzas Ķempes vēstules rakstītas trauksmainā, steidzīgā un diezgan grūti salasāmā rokrakstā. Jūtams viņas domas plašais atvēziens, ekspansīvā dzīves izjūta. Tāpat pārlēcieni no garīgās sfēras uz gluži parastām un ikdienišķām lietām. Un valdzinošā humora izjūta, kas attiecībām ar Dzejnieci piedeva vieglumu un krāšņumu.

7.IV.66. (uz pastkartes)

Mīļais Olaf, paldies par Indijas kurpītēm - man tās gan par smalkām, esmu mužiksU

Domāju Liepājā būt maijā. Uzrakstīju „Heroisku rekviēmu" Uepājas aizstāvjiem ar labām un pavājām vārsmām - 140 rindu. Daudz strādāju, daudz ciešu, maz mīlu vairs. Jūsu M.K.

28.IX.68.

Domāju, ka nu esat atgriezies. Dzidra Šmite arī bijusi pie Strausa, aizvedusi grāmatas un dāvanas; aizsūtīju viņam Bloku (skaisti ilustrētu) un Ļermontova dzeju. Viņš esot Jūs gaidījis. Aizrakstīju, ka esat atvaļinājumā [..] Sakiet Jēkabam Rūsiņam, lai arī kopo dzejoļu grāmatu, vai tad viņa mūža devums nedotu nekādus rezultātus! U

Štrausu nopublicēja Liesma - tāds lekns „speķa biezumā" dzejolis. Esot bijis loti priecīgs pēc mūsu aizbraukšanas. Nu esot sakars ar cilvēkiem. [..]

Dzejniece |oti daudz darījusi Augusta Štrausa labā, sevišķi, kad viņš vientu|š dzīvoja Sakas ciema „Diķemekos". Žurnālists Jēkabs Rūsiņš - kādreiz arī no tā saucamā Ķempes Kurzemes bataljona.

Rīgā, 14.XII.68. Mīļais Olaf, priecājos, ka strādājat. [..]

Man šķiet, ka ar konsultanta vienreizēju vai pat daudzreizēju atbraukšanu jūsu apvienība neko neiegūs, neko neizšķirs. Galvenais ir pašu darbs.

Pie mums Rīgā ir tādi, kas raksta ultramoderni, nesaprotami, ir tādi, kas raksta skaidrāk - klasiskā līnijā, ir tādi pa vidam. Kādu tad jūs sauksiet? Es atzīstu visus paņēmienus, ia vien tie nekļūst par beziūtu un bezdomu ākstīšanos. modernismu modernisma pēc. Tādai dzejai nav ilgs mūžs. Arī Majakovska laikā bija futūrisms, dadaisms, akmeisms u.t.t. Dzejas forma dažreiz no tā iegūst. Kas var uzņemties lielo Sālamana lomu un teikt - tas ir labs, tas slikts.

Vislabākais, ja pats dzejnieks pieiet saviem darbiem kritiski. Man pašai patīk tikai loti rets mans dzejolis, ja tajā tiešām izkristalizējusies jūta un atziņa. [..]

Man piemetusies kājā kaut kas līdzīgs rozei - uztūkums, temperatūra, trakas sāpes - un tieši, kad nāk mans vakars. Būs jā aizklibo kaut kā - ja nu tikai sirds izturētu. [..]

Gaidīsim, slimi būdami, veselīgo liepājnieku slinkās vēstules. Jūsu

senaizmirstā dzejniece.

*

Pat ļoti slima būdama, Dzejniece nezaudēja humora izjūtu, varonīgi pārvarēja kaites. Ietvērusi savā rūpju lokā ne vien mūs, liepājniekus, bet daudzus jo daudzus literātus un likteņa pabērnus visās Latvijas malās.

Vēl jauns un egoistisks savā dzīves uztverē un izjūtā būdams, bieži vien biju netaktisks un nepateicīgs Dzejniecei par viņas gādību un nemitīgo urdīsanu -pilnveidot sevi kā personību, pārvarēt robežas un barjeras, kas neļauj attīstīties kā dzejniekam. Pārlasot vēstules, uzjundot atmiņas, kā pašam šķiet, asāk un patiesāk izjūtu Dzejnieces kā spilgtas un man tik ļoti labvēlīgas personības iespaidu tolaik, kad bijām satuvinājušies kā cilvēki, un ilgi pēc tam, kad Dzejniece jau bija aizsaulē.

** *

4.1.74. Olaf, mēdz teikt, - kas iekļūst Rakstnieku Savienībā, k/ūst lepns. Nu, lūk, Jūs mani, kas esmu saukusi Jūs par savu dēlu, neatcerējāties, kad bija jāpaziņo, ka Jums piedzimis dēls - dzirdēju to no citiem. Jūs nepazvanījāt un nepienācāt, kad saņēmāt R.S. (Rakstnieku Savienības) biedra karti, par kuru Jūs tik daudz drošināju. [..]

Es gatavojos iet pensijā. Kad piešķirs pensiju, arī vēl turpināšu dažas reizes nedēļā konsultēt uz sabiedriskiem pamatiem un, balstoties uz savu pieredzi, palieku valdē, sekretariātā, sekcijā (dzejas), komisijās, kas lemj par uzņemšanu un audzināšanu. Tomēr skumji ir, jo es biju čakla, gādāju par cilvēku dzīvi. Tagad nāks slinkie un sava “es"pielūdzēji[..]

Bet tāda ir dzīve. Novēlu Jums laimes, kā sauc Jūsu dēlu? Laimes vēlējumi Jūsu sievai un mātei[..]

Ar Jaungada sveicienu Mirdza Ķempe.

20.11.74. Olafiņ, paldies par vēstuli. [..] Priecājos par Jūsu jauno ģimeni. Es aizsūtu Jums dzejoli „Gulbji" - varat nopublicēt, ja vien „Cīņa" nepasteigsies ātrāk. Dārgais Olaf, sameklējiet Uepājas grāmatai un lieciet pārrakstīt sekojošus dzejo/us: „Jūras meita, zemes māsa", „Mēs dzīvojam", „Dzintara pilsētai", tiem pievienojot „Gulbji", jo tie ir veltīti Liepājai. [..]

Es vēl joprojām esmu invalīds. Sevišķi grūti rītos. Bet ko lai dara! Sāku raksfil mīlas stāstu „Nebija un tomēr bija"

Sirsnīgi sveicinot, Mirdza Ķ.

Dzejniece mīlēja savu dzimto pilsētu Liepāju, šo mīlestību arī apliecinot visdažādākajos veidos. Sākot ar rūpēm par viņas bērnības ielu (Riepu un Bernātu) iedzīvotājiem gluži praktiskām izpausmēm fīdz garīgai atklāsmei, kā tas lasāms 1970. gadā Maskavas pedagoģei Jeļizarovai rakstītā vēstulē:

- Domāju, ka manos dzejoļos atradīsiet daudzus, kas veltīti dzimtenei un izteic manas jūtas vairāk nekā to spētu paust runas. Dzimtene - tā jau vispirms ir vieta, kur esam dzimuši un auguši, mātes un tēva mīla, vēlāk viņu dārgās kapenes, tā arī mātes valoda, kuru runājam, kuru dziļāk iemācāmies skolā. Dzimtene ir mūsu skolas, kas devušas zināšanas, mūsu cienījamie skolotāji. Dzimtene ir vieta, kurā dzīvojusi un strādājusi mūsu tauta, radījusi dziesmas, pasakas, teiksmas, tērpus, rīkus un rotas. Ļoti liela nozīme ir tautas literatūrai, kas vieno cilvēkus, liek iepazīt dzīvi, paliek un dzīvo arī tad, kas rakstnieks mirst. Dzimtene ir vieta, kurā strādājam un mīlam, ceram, sapņojam. Dzimtene latviešu tautai ir Latvija [..]

Ar Jāņa Pētera ierosmi 1987. gadā Liepājā notika (toreiz Vissavienības mēroga) konference, kurā arī man deva vārdu, un cita starpā sacīju: - Mēs, kuri Dzejnieci esam pazinuši, glabājam atmiņas par viņu, glabājam vēstules viņas vērienīgajā rokrakstā, domās atgriežamies laikā, kad Dzejniece bija mūsu vidū, un vaicājam sev: kādu iespaidu uz mums atstājusi viņas spilgtā un daudzveidīgā personība? Rodam atbildes, un viena no tām šķiet būtiska mūsu tautai un laikmetam. Mirdza Ķempe ar savu mūža gājumu apliecinājusi, cik tālu no dzimtās vietas var iziet pasaulē, kļūstot par savas tautas un visas cilvēces dzejnieci. Lai ko var pārmest Dzejniecei - falšo toni publicistikā, laika pārbaudi neizturējušos dzejoļus bet nekad un nekur viņas sirdsdegsmi, augstos ideālus un garīgo bagātību, no kuras mēs esam bijuši, mēs vēl šodien esam ņēmēji.

Toreiz iecerētais piemineklis Dzejniecei uzcelts skvērā Peldu un Ūliha ielas stūrī, desmit soļu attālumā no mājas, kurā dzīvoju. Taču tas, iežmiedzis akmenī metālā atveidoto Mirdzas Ķempes seju, - neizsaka Dzejnieces būtību. Tas ir šaurs un sastindzis un neliecina par viņas gara lidojumu, dvēseles plašumu un mīlestību pret savu dzimto pilsētu, neattaisno vārdus, kas toreiz bija ņemti par moto sarīkojumam:

Gars bagāts top No tā, ko saņem,

Bet sirds top bagāta,

Vien sevi atdodot.

„Nākot iedami ejam...”

Ar Veltu Tomu iepazinos, kad vēl padomju laikā man pirmoreiz kā rakstniekam piešķīra ceļazīmi uz Dubultu jaunrades namu. Tikko biju tur ieradies, bet Velta Toma atvadījās. Arī mani uzaicināja uz mazo banketa zālīti (uz paša jumta), kur Velta, ieņemta draugu lokā, bija tik vēlīga, sirsnīga, pretīmnākoša.

Ne ar vienu cilvēku neesmu iepazinies tik spontāni, pēkšņi, uzreiz izjūtot abpusējas simpātijas, gara radniecību, kā ar Veltu Tomu. Pēc banketa, vēl piebiedrojoties Imantam Ziedonim, ilgi klīdām gar jūras krastu, runājām par mums būtiskām lietām. Ar Veltu sadraudzējāmies tik cieši, ka sākām rakstīt viens otram vēstules.

Vēlreiz esam dzīvē tikušies, kad Velta nākošreiz (jau septīto pēc kārtas) atbrauca uz Latviju un apmetās pie Lijas Brīdakas Vesetas ielā. Tad ar Veltu, jau nostiprinājuši draudzību intensīvā vēstuļu apmaiņā, tikāmies bieži. Biju klāt arī autorvakarā, kad Veltas dzeju lasīja Sandra Volšteine. Pēc tam otrais atvadu vakars pie Lijas Brīdakas, un vairs neesam tikušies. Toties sarakstījušies. Līdz Velta, slimību nomākta, vairs neatbildēja, bet es vēl rakstīju, rakstīju, līdz saņēmu nāves ziņu.

Pēc šiem septiņpadsmit sarakstes gadiem sakrājušās (arī zudmē gājušas) daudzas jo daudzas vēstules. Atlasīju tikai mazu daļiņu no tām. Kuras šķita pašas būtiskākās, Veltu vistiešāk raksturojošas. Arī atlasot, manuprāt, pašus nozīmīgākos tekstus no tik koncentrētā, izteiksmīgā un emocionāli piesātinātā stāstījuma. Lai paskaidrotu un papildinātu Veltas sacīto, kur tas šķita nepieciešams, atļāvos arī komentārus.

5.0.1982. Toronto

Olaf - domās esmu Tev rakstījusi vēstuli pēc vēstules, piedomājot, lasot Tavu dzeju un sarunājoties ar Tevi. Pēdējās dienās, nē, vakaros vairāk līdzinos tai Jukjukū vilcenei, kas vārtās sniegā... Šo grāmatu par ziemeļu zvēriem un cilvēkiem tur biju aizdevusi kādai jaunai 4 bērnu mātei, arī skolotājai. Nesen atdabūju atpakaļ, un tad vairākkārt tikos ar vilcēni un Miļo māsiņu, tie stāsti mani ķēra vistiešāk sirdī. Neizprotami, kā autors vīrietis tik labi izprot tieši pretējā dzimuma psiholoģiju, nu kaut arī vilcenes un gulbju meitenes. Aizraujoši! Došu šo grāmatu lasīt kādai 92 gadus jaunai dvēselei, kura 18 gadu vecumā pie Baikāla ezera bijusi mājskolotāja; visu, kas par tālo novadu, viņa ar interesi lasa, saprot.

Un nule atlidojis vai pa okeāna apakšu atskanējis Tavs sveiciens manā tik milzīga gadu summējuma dienā - ij pati neticu, ka jau tik ilgi būts šai saulē. Taču sveicieni silda, kā arī apliecina, ka ilgi iets, mīlēts un sāpēts šai saulē. Paldies, Tavs sveiciens atnesa roku, to ko sniedz, lai laivā kāptu - man domāt, kādā dzīvē šī roka tikusi spiesta, saņemta un neatlaista vaļā. Kā gan citādi uzreiz, pēkšņi un tik pazīstami, tuvi, droši.

Klausos Trubadūru, raida Metropolitēna opera, N.Y. Dziest vakarblāzma; dienas jau krietni pastiepušās, un pret rūtīm spīd lāstekas, pakārušās sērmūkša zarā - no jumta ir pilējis pusdienas saulē, kaut šodien sala - 10° C. Naktīsola bargāku salu, un kupenas ir milzīgas, tik dziļu ziemu šai pilsētā 20 gados neatceros bijušu [..]

Jā, bet todien, 31.1, bija gan dīvaini; mani draugi, domu biedri, tie, kuri ir ar mani Dardedzē, biedrībā, kas gaida viesus no dzimtenes, rāda Latvijas filmas, etc, bij aicinājuši uz pusdienām tā sauktajā Latviešu centrā. Putenis uzmeta īstu nelaiķu, zeme un debess griezās, un krustdēls mani tomēr aizveda turp ar auto. Nu, kas, domāju, solīts - paši vien, cilvēku 12, bet man nojauta neliek miera, zināms, tikko bijis telefona zvans no Rīgas... Bet tā mani apšmaukt - sagaidīja ap 60 cilvēku, visi labprātīgi nākuši, pieteikušies, un tiešām aizkustināja fīdz asarām, pārliecināja, ka šai naida pūznī ir daudz draugu [..] Ilgi nevarēju rimt, tik pārsteigta, aizkustināta, apdāvināta ar rožu klēpjiem. Nekas nebij lieks, ne liekulīgs, viss pa spalvai man. Neticami! Kur, kādā citā dzīvē tāds gaišums būtu nopelnīts? [..]

Drīzumā sāksies pasakainās ziemeļblāzmas, kāvu spēles debesīs. Mitu Alberta provincē pirmos trīs ar pus gadus, tur iemīlēju svešādo dabu. Tur ir īstā Kanāda, ne šeitan. Par lāčiem arī reiz Tev stāstīšu, kad tiksimies; man ir pat foto kopā ar milzīgu melno lāci; un es esmu vērojusi aļņu tēviņu cīņu rudenī, viņu rezervātā. īpaši bija prieks, tuvība, lasot, ka esi Jaunsudrabiņa cienītājs un tādi mēs esam tuvinieki. Mūsu mūžam nav steigas...

Gaidu kādas rindas no Tevis, Olaf!

Sirsnībā - Velta.

Mūs vienoja ziemeļu daba. Mana Sibīrija un Veltas Kanāda - mūsu trimdas zemes. Jukjukū vilcene" un „Mijā māsiņa" - stāsti no grāmatiņas „Brieža dziesma", ko Velta tik dziļi izjutusi. Ik vēstulē apmainījāmies ar dabas izjūtām, sākot no apceres par trauslu pļavas vai dārza ziediņu līdz varenām kalnu ainavām, ko bijām skatījuši, ziemeļzemēs mītošiem zvēriem un putniem. Velta atsūtīja ierakstus ar vilku balsīm, un es tajās klausījos kā sendzirdētās jaunības dziesmās, kad dzīvoju tundrā un šos priekšnesumus dzirdēju ziemas naktīs. Tas bija neparasti - dzejniece no tik blīvas kultūrvides, ar tik spēcīgi latvisku izjūtu -, un tik nepastarpināti pirmatnēja dabas uztvere, tāda pati dabas parādību izpratne kā man, kas tik ilgi biju dzīvojis mežonī. Un absolūta gaumes sakritība mūzikā. Un vēl daudz kas, izvēršoties mūsu sarakstei aizvien intensīvākai, kļūstot par nepieciešamību apmainīties domām, atslogoties no vientulībā uzkrātām emocijām.

29.V.1982. Toronto

Mūsmājas dārza Rakūna sveiciens caur laipnu roku, Tev!

Biju ieslinkusi, nevis apslimusi, kā Tu man bilsti, laikam domādams par maniem gadiem,., bet es jau vispār esmu ārpus laika un telpas, man nav vaļas gadiem sekot un tos iedomāt. Dzīvoju kā nu protu, bet intensīvi gan. Ja vairs ne tik tuvu cilvēkiem, tad zemei, augsnei gan. Dabai visu mūžu tuvu, tā vienīgā atdzīvinātāja, kad pilsēta nomirdina pusbeigtu. Labi, ka Tava vēstule atgādina, ka jāraksta vismaz kādas rindas. Biju savā dēņā (nodabā) un koku plaukšanā, tulpju ziedēšanā, pirmo skābeņu (tās man te, dobes stūrī, jo leknas) nogaršošanā, kā bērnu dienās, aizsapņojusies. Kad atmodos, bija jārok zeme, jārušina, jādēsta. Pirms tam bija visai ilgs karstuma periods; nule līst ne pa jokam, jau tepat visu nedēļu ilgi. Dēsti stāv kā sardzē - taisni, stili. Būs labi. Dzeja? Mana dzeja jau 13 gadus ilgi ir Latvija - turp, atpakaļ, un visi tuvie cilvēki tur. Tam pārdzīvojumam, tuvumam vēl nav formas un izteiksmes veids rasts... Citā mūžā? Pie jūras un ilgi viena? Man tāda nojauta, ka - jā, varēs vēl pateikt šo un to manu.

Rakūns (jenots O.G.) nāk dārzā ik vakarus, tikko saule noriet; reizēm viens pats, reizēm ved otru - ar strupu asti, laikam cietušu kaujā.

Mums ir liels iebraucamais ceļš, betonēts sētsvidus un garāžas priekša. Tur, pie lielā kļava, nolieku kaulus, šo to citu ēdamu. Jo, nekā neatradis, tas plēšas pa dārzu, norauj ziedus, izgul stādus, ielien lielajā lādē, kur stāv atkritumu tvertnes, atvāž plastikas vākus, izrakā, izjauc visu, nodara postu. Mana krustdēla sieva jau kā traka aizstāv, ka arī rakūnam esot brīv dzīvot; es saku - jā, bet mežā, gravā, alā, ne jau postīt mūsu dārzu!

Vienudien sētā ir amatnieki, klāsta linoleju uz betona, griež, likšot vienā virtuvē jaunu grīdu; viens man jautā: vai jums ir mīlulis rakūns? l\/īīlulis? Briesmonis, saku, bet kamdēļ prasāt? Re, kur viņš tup, šis rāda kļavā. Jā, zaru šekumā sēd rakūns, vājš kā šķiests, skatās man taisni acīs un ēd pērnās kļava sēklas... Nu, zini, man uznāca kauns, dzīvo vesels, posti dārzu, nu es tevi pazīstu un nemērdēšu nost. Un, skat, nule es apvāru vistu kaulus, pirms dodu šim. Vecmeitas lutina kaķus, man rūpē par rakūniem - jeb nav un nav tās lielās sirds kurlikt!

No rietumiem, kad dzīvoju sākuma gados Albertas provincē, Edmontonā, man prātā kāds rudens vakars un aļņu cīņa, viņiem, t.i., visiem dzīvniekiem, nozīmētā aizsargājamā parkā. Jau turp braucot uz ceļa bija milzīgs bifeļu bars, auto skāra kāda telēna cisku, un milzu māte ar ragu iešņāpa durvīs asu švīku, nošņācās un nogāja no ceļa. Tikko iebraucām ezermalas birzē, apturējām auto, varēja dzirdēt tādu kā spalgu malkas skaldīšanu. Gājām klusi un ausījāmies, tikām īīdz sargu mājas lievenim un sastingām. Cīnījās divi aļņi, caur retajiem krūmiem labi redzami; viens ar pusi raga, iešņāptu svītru sānos, vecs, - otrs jauns un bļaurs, varens. Ezermalā ūdenszāles plūca šī, nu, gotele, ne tuvu tik skaista kā abi sāncenši. Malkas ciršanas Maksti turpinājās, nožēlojām, ka nav Tidzi fotoaparāta. Sāka jau krēslot agrs rudens vakars. Lapu trūdu dvaka, agrs vēsums, vecā aļņa elsu šņāciens, nagu izartā zeme. Gotele iebrida dziļāk un peldēja pāri līcītim, it kā cīniņš uz viņu neattieMos. Mēs klusi čāpojām uz auto, jo, kas zina, cik auru laikā nikni ir aļņi [..]

Pēc pusdienas radio atskaņo Stravinska Ugunsputnu, pirms tam Jaša Heifecs spēlēja Brāmsu... pa vidu es pārkārtoju Jaunsudrabiņa vēstules, lai dotu nofotografēt. Ārs lekni zaļš, mitrs, debesis pelēkas. [..] -

Laikam jau bijām tādi dabas apmātie, kurus interesē ik sīkums, ik pārmaiņa gadulaiku ritmā. Kad iepirkām „Šeiru" mājas Jūrmalciemā, no pavasara līdz vēlam rudenim rakstījām viens otram atskaites par dārzkopību, jo sevišķi puķkopību. Kā dzejnieki. Tas reti kādu interesē, tādēļ plašajā, no Veltas saņemto vēstuļu klāstā izvēlēšos citas, sabiedriski nozīmīgākas.

5.X. 1982. Toronto

Esi sveicināts!

Jauki, ka tik čakli Tava pēdējā vēstule steigusies, 12 dienās klāt, kā jau lidus. Un tiek man arī Dzejas dienu noskaņas un atbalsis, par ko Tev īpašs paldies. [..] Ak, Tu esi kāpis, jeb uzvests Ormanī, Sēlijas augstākajā kalnā! Un Tu nepaskatījies uz dienvidiem, cieši meklēdams Neretas baznīcas torni (tam drīz apritēs 400 gadu mūžs), tad ij Tu būtu acis laidis pāri Šausmāniem, jo mūsu gruntē robežojās ar Sauku. Lejpus Saukas kalnu grēdai ir Rēķu purvs, pie tā pieiet un tam blakus sniedz Tīdzrobežai mūsu pļavas, ar ozoliem un naktsvijolēm... Būtu kauc pamājis! Bet labi, ka plūci ābolus, apsērsi Žilinski, manu pirmo komponistu, skat „Zied kumelītes tavā dārzā" [..]

Lasu Farley Mow at a My discivery of Siberia (kā es atklāju Sibīriju, varētu teikt), īpaši par Jakutiju, vispār par tālo Sibīriju, kur augsne dziļi sasalst. [..] Nu un atradu, ka viņa grāmata „Never cry wolf' tulkota krievu valodā, izdota Mir apgādā, Maskavā 1969. g. (šī grāmata tulkota arī latviski O.G.). Izlasīt Tev derētu, (biju jau lasījis O.G.), jo viņš apraksta Kanādas tālo ziemeļu vilkus un stāsta, ka tie kāzojas pa divi vien. [..] Katrā ziņā par jakutiem un evenkiem un viņu apgabaliem autors ir zinošs, raksta interesanti un izvadā mani pa skarbo mūžīgā ledus zemi. Un Sibīrijā jau es satieku Tevi.

Jā, arī es zinu no galvas A.E. (Andreja Eglīša. O.G.) dzejoli: Tas bijkā kļavas zied pirms lapām Un vēlāk šalcot zaļas, u.t.t.. Bet es zinu vēl vienu citu 40. g. sākumā rakstītu: Tu biji kā uguns paegļu sārtā. /Pār dārziem vāzās mākonis melnsJ Vai arī no Tevis paliks tik pelni? u.t.t. beigās: Ar tevi caur liesmām var sarunāties. Tā paša autora, bet tas ir dzejolis citai dzejniecei... un tā kā viņai veltītos neko daudz citēt nemēdz, jo esot vēl dzīva. Māris (Čaklais. O.G.) Reiz teicās sameklēt kaut vai man veltītos un apkopot, būs jāpavaicā, kad tiksimies (jācer drīz), ciktālu ticis. [J

Gaidu ģeogrāfijas žurnālu (Kanādas. O.G.), tad sūtīšu to Tev kopā un reizē ar jauno kalendāru, lai varu sūtījumu ierakstīt, citādi zudīs. Man prieks, ka tā varam tikties caur dabas skatiem, aprakstiem. Tu iepazīsti Kanādas ziemeļus, es sapņoju lasot par Sibīriju.. [..]

Te Tev 2 kļavu lapas; sazarotā ir sudrablapu kļava, sarkanā - parastā.

Ar labunakti, Olaf!

Velta

1982. gadā Dzejas dienās biju Sēlijā, Veltas dzimtenē. Būtu zinājis, būtu iegriezies viņas „Šausmānos". Toreiz pirmoreiz nolasīju Veltai veltīto dzejoli „Gani"

- Mājās, mājās! - sauc no ganiem,

It kā būtu ganiņš es

Vēl uz šīs jau noganītās

la kā pļava pasaules.

- Mājās, mājās! - Es jau esmu! -Kā pa sapņiem saucu pret.

Bet tā balss vēl dzi|āk iekšā Mani dzimtā pusē ved.

- Mājās, mājās! - kā no kalna,

Kā pa ganu ceļu sauc,

Kā no kapsētas, kurgānu Jau zem velēnām tik daudz.

- Mājās, mājās! - Es jau esmu!

Kur vēl vairāk mājās būt,

Ja to balsi tepat blakus lakā paša balsi jūt.

Šo veltījumu vēlreiz nolasīju jau pēc astoņpadsmit gadiem, kad Veltas pīšļus, pārvestus no Kanādas Māra Čaklā dāvātā māla krūzē, glabājām kapu kalniņā viņas dzimtajā pusē.

Velta ļoti gribēja atgriezties dzimtenē uz palikšanu. Diemžēl neviens no tiem, kuriem bija vara un teikšana, šo viņas mūža sapni nepalīdzēja piepildīt, un Velta bija par lepnu, lai lūgtu.

Vēstulē pieminētie Andreja Egfīša veltījumi, cik jaušams, domāti Mirdzai Ķempei un Veltai Tomai. Varbūt maldos un arī citējumi nav precīzi?

2.dec. 1982.g.Toronto Sveiks, Olaf!

U Nepūlies īpaši, zinu, cik grūti nule ir izsūtu grāmatas, man jau tiek laba dala no radiem, kult. komitejas draugiem. Ja vien Tevis paša, tā cita lieta, gaidīt un saņemt draudzīga autora grāmatu. Un nekad nejūties man parādnieks! Par ko gan, par tiem sīkumiem, kas ir tikai sveiciena vērts? Jā, ja es laimētu loterijā, tad gan Jūs, mani draugi, „velnu redzētu"...

Jā, pa divi lāgi esmu skatījusi filmu „Ar slēpēm no Everesta", klausījusies gudrus, nozīmīgus komentārus. Neaizmirstami! Bet grāmatu gaidītu ar prieku, jo tā droši vien satur vēl vairāk atziņu, filozofijas, etc. Man jau tas trakais krustdēls, māsas dēls, bija 1981. g pavasarīīibetā, lūkoja tiktGongas virsūnē, palika lejāk. [..] Bet visnozīmīgākais, kas te patlaban svin svētkus, ir Aspazija - no Oxfordas, Angli/ā, jauna aktieru grupa spēlē angļu mēlē, modernā - šodienējā

tulkojumā, jaunas latvietes (Baņutas Rubesas. O.G.) ar Dr. grādu filozofijā (par Raini, viņa nozīmi, darbu tā tēze bij) režijā, Tēlo 8 cilvēki, vietumis pa teikumam ikviens runā latviski, bez akcenta, dzied visi „es karā'i aiziedams" un ir tik saliedēts ansamblis, kas darbojas kā dārgākā Šveices pulksteņa mehānisms. Nekad tā neesmu bijusi emocionāli aizgrābta, apzināti lepna te, svešumā, kā pa divi lāgi vērojot šo izrādi - tad nu mana, cik vareni skan sāpe, posts, protests, runāts lielas tautas valodā [..] Pirmdien visi 8 nāk pie manis ciemos, te uz manu mājokli, kas ir kā muzejs - bēniņi gan grāmatu, gan gleznu, gan sīkāku nieku pilni. Cepšu pīrāgus, karsēšu vīnu. Cienāšu viņus ar vēsturi arī, ar stāstiem par mums visiem - jo klausīsies gan īrs, gan libāniete, gan kanādietis, gan amerikānis, gan polis, gan...

[..] Te pāris rudzupuķu (sēklas O.G.) gan zilo, gan balto. Un zirdziņi Dāvim, lai līmē burtnīcā. Un gaidīšu no Tevis atkal vēstuli. Sirsnīgi sveicinu jūs visus trīs. Velta

Tolaik un arī jau brīvajā Latvijā, kad materiālie apstākli bija spaidīgi, Velta daudz palīdzējusi mūsu ģimenei. Gan ar drēbēm, gan naudu un pārtikas produktiem - sūtot pat pakas ar cukuru, lai mums būtu ar ko savārīt ievārījumus ziemai. Maz esam varējuši izrādīt pateicību - sieva Velga ar paste|gleznojumiem, es, pārsūtot gan paša (Velta tās tālāk izplatīja Kanādā), gan Veltu ļoti interesējošas grāmatas.

31.okt. 1983. Toronto

Sveiks, Olaf! [..]25. okt. saņēmusi Tavu vēstuli, tikko nākdama no pasta, kur atdevu sainīti, vēl neatvērusi zināju, ka Māte aizgājusi... Ir tādi asuma brīži mūsu jušanā, kad zinām to, kas nav vēl teikts, īpaši tādās dienās, kad pats sev liecies nekam nederīgs, tad ausis un nojauta tver un dzird, un zina. [..] Ak, draugi, nekas mūs nepadara tik vienus, kaili nabagus kā Mātes nāve. Jo viņa ir vienīgais cilvēks, kas mūs mīl no elpas sākuma Tīdz savai pēdējai elpai, pie tam tādus, kādi nu esam, vēlēdama to labāko, aizlūgdama, svētīdama, dodama. Tā ir Mātes gaisma, kas vēl atmiņās vīdēs Tavā un manā, mūsu visu ceļā, Tīdz galam. [..]

Nupat svinējām aktrisei Almai Macai 89. dz. dienu, ieejot 90., kā runātāji teica. [..] Kad nu visa garā rinda virzījās uz bagātīgo bufetes galdu, es aizgāju pie savas sensenās mākslinieces (kad man bij 17 g. un es mācījos Zeltmata teātra kursos, pēc „Piebaldzēnu - vēverīšu" izrādes gāju pie viņas pēc autogrāfa... Viņa tēloja arī Ekebijas majorieni Gestā Berlingā, un kādu Majorieni!), noliecos pār viņas roku un to nobučoju. Runu teikt negribējās, jo tā būtu bijusi tik citāda kā pārējās, varbūt izjaukdama visu „bērnu dārza" gaisotni, to pseido - latviskumu, kas radies vaakumā, mākslīgi. U

Lai visi labie gari ir ar Jums un Jūsu jauno mājokli. Sargieties gulēt uz ūdens āderēm... Saule sērmūkšā un putns zarā, un diena kā gatavs ābols -

Togad Dzejas dienu laikā nomira mana mammīte. Mainījām dzīvokli. Velta iejutās visos mūsu pārdzīvojumos un dzīves pārmaiņās, atsaucās ar sirsnīgu mierinājuma vārdu, deva padomus.

Par āderēm jau zināju. Pašam klausa metāla "rīkstītes", uzrādot ik strāvojumu.

24.11984: Toronto

Sveiks, Olaf, aizsāktajā, 1984. gadā!

Cik labi atkal saņemt no Tevis vēstuli, būt ar Jums kopā čigānu vakarā, malkot kafiju, kost pīrāgā un droši vien kādā jūras vēju appūstā ābolā... Saulgriežu laiks bija rosīgs un tomēr kluss: viens otrs ciemiņš, daža svecīte sudraba egles zaros Māra (Čaklā O.G.) pelēkajā krūzē, ārs kupenās un skarbā salā naktīs līdz -26° C, ietves apledojušas. Un tomēr gāju pa āru un vēl aizvien eju ik dienas ieelpot svaigo sala gaisu. Parkā sniegs ir tīrs un dzijā, ielās šķīdonis, jo devīgi tiek bārstīta sāls, lai to kausētu projām. Un, padomā, visā šai ziemīgumā pa sniegu skraida melnās vāveres, meklē ēsmu! Laikam aprakušas krājumus zem sniega

U

Bija te samilzis riebīgs skaudības, intrigu gaiss, tā, ka ne elpot, ne rakstīt, ne īsti dzīvot. Vajadzēja nākt tik lielai nelaimei, tādam sitienam kā Ojāra (Vācieša O.G.) nāvei, lai visa tā sutoņa, smacenis izklīstu kā nebijis. Un bija neziņa, sāpe, melna diena līdz 16. dec., kad man pateica - Ojārs mira ar sirdi; arī Tava vēstule to ziņoja. Tad atlaidās miers, tāda kā nenovēršamā pieņemšana un reizē atkaltikšanās, bet jau citā plāksnē, pat dialogi, kā bija dzīvē. Reiz jautu tādu tuvumu, kad 40. dienā dvēsele atstāj šo pasauli, ieplūst Visuma gaismā, spēkā, mūžīgajā. Tā tic sentautas, arī latvieši, ukraiņi, baltkrievi un 40. dienā tura dvēseles aizlūgumus pat dievnamos vēl šodien [..] Bet pa vidu, ak posts, vēl 8. dec. rītā rakstīju Ojāram Saulgriežu vēstuli, pievienojot 1969. g. aizsāktas poēmas fragmentu, jo, 1. dec. dzirdējusi baumas par viņa nāvi, atteicos tās pieņemt. Aizliedzu sev par to pat domāt. Vēstuli tūdaj iemetu pastkastītē, un pēc 1 stundas atnāca Lit. un Mākslas briesmīgais numurs ar daudzo tuvo gaudām, atvadām, asarām, un... Laikam atkal sajuku prātā, man tikai to neviens nepasaka, jo es to arī nevienam neuzticu. Graužu slazdā iecirsto kāju vienpatībā, uz āru raudāt spēju tikai lasot vēstis un dzeju no dzimtenes, kad sarunājos te ar kādu retu, tuvu cilvēku. Bija te Valdim Krāslavietim dzejas vakars, pēc tam otrā dienā sērsām pie manis, pieminējām Jūs, lasījām dažu vēstuli un karstā mīlestībā norausām pa asarai. Tā - Sveicieni Jums visiem, draugi labie. Sumināts, Olaf-

Veltas strauji mašīnrakstā drukātās vēstules neesmu centies labot un uzlabot, vien novēršot dažas gramatiskas kļūdas, kas, tādā emocionālā spriegumā rakstot, ieviešas.

Ar Valdi Krāslavieti iepazināmies un sadraudzējāmies Dzejas dienās Kurzemē.

9.1111984. Toronto, saulē, salā, ārā -12° C, naktīs -2(P C...

Olaf, sveicināts - uz pavasari tomēr!

Bija tas pāragri atnācis, febr. mēn. vidū lija un kusa sniegs, dārzi rādījās zaļgani, likās, ka pat ceriņu pumpuri sāka briest. Nu, baismīgi, tik pāragrs māņu pavasaris, ko gan augju dārzi sāks darīt?! - Un tad sals atpakaļ, un pa īstam, ar vētrām, puteni, - vienu vakaru vēlu abas ar Ilzi, krustdēla sievu, rakām sniegu pie garāžas, iebraucamo ce/u, kā arī „atšķipelējām" ietvi, cik spējām [..]

Labi, ka esi bijis atkal/audīs, Rīgā, kaut jutis mūsu mūžīgo nesaderību citam ar citu. Ak, mūsu tauta ir nolādēta, Olaf! To pašu mana visur, kur mītam, plašajā pasaulē - skaudība, duncītis mugurā, aprunāšana; acīs ne mākam, ne gribam teikt, divatā, konstruktīvu kritiku. Un savu vainu atzīt jau nepavisam. Un nīst gan, ne mīlēt un runāt bez minimālās informācijas, apstākļu izpētes. Kā te avīzītes nīst dzimteni, šermu/i skrien pa muguru, visas tās aplamības ar pilnu muti muldētas, lasot. Jūtos kā strandējusi uz Čūsku salas. Tomēr jaunajiem, kuri mani bieži apmeklē, saku, rādu, dodu padomu, grāmatas, zināšanas, tautas mīlestību. Galvu celt augstāk, skatīties, redzēt baltāk. Un tā turos - ar vienu kāju dzimtenē, ar otru te, ar sirdi pie Jums, ar saprātu te. Neprastu palīdzību lūgt... Domāts tiek daudz, būtiski jau esmu Mājās, kur gan citur! Pasts nāk ik dienas, domāju, tiekos.

Kā Tu īsti ar tām karotēm uzgāji zem Māra (Čaklā O.G.) galda to zemstraumi, kas viņu urdīja, neļāva rakstīt, domāt? Pasaki man; reizēm šķiet, ka zem manas gultas, jā tieši tur, ir kāda radioaktīva straume, jo miegs neatpūtina, ir satraukts, caurs. [..] Iemāci man ūdens vecenītes amatu, lūdzu, kaut vai pa pastu. Par to tiku dzirdējusi senāk, esmu redzējusi arī tādas nomizotas klūdziņas, ar kurām meklētājs „uziet āderī, kad rok aku.

Lasīju Tavu Karpatu aprakstu Pad. Jaunatnē, un kāpelēju līdzi kalnos -tomēr Sibīrija mani velk vairāk, tur tu esi ilgāk, pazudi milzīgajā taigā un atrodi sevi pirmatnēju un īstu. Te Tu biji tikai īsu brīdi ciemos, kaut kalnos.

Sveicieni Jums visiem; nu jau Velgai kūtiņi, tie parastie, kurus viņa vēlas, būs rokā. Ko labu dara Dāvis (Jaunākais dēls, tolaik 11 gadus vecs. O.G.). Vai krietni mācās? Un Tu turies darbīgs, skrien gar jūru vakaros, sveicini viņu no manis. Un laid atkal vēstis. Gaidu tās.

Velta

Kādreiz atklāju, ka Māris Čaklais pie sava rakstāmgalda sēd uz krustāderes. Tas aktivizē, rosina domāšanu. Pavisam citādi ir, ja krustāderes šķērso guļvietu, jo sevišķi galvgali. Neatceros, kādus padomus šajā lietā varēju Veltai vēstulē dot. Daudzkārt esmu pārbaudījis paziņu dzīvokļus, pāris reizes noteicis akas vietas, krustāderes, uz kurām novietot bišu stropus. Šai arodā esmu tikai amatieris.

Aijā manu grūtu mūžu,

Akmentiņa cietu miņu!

Vai bij laima, vai māmiņa

Uz akmeņa sēdējusi?

T.dz.

Sveiks ar Ugo, Olaf un Tavi mīļie mājinieki! Līgo! Biju pie Sešu jūdžu ezera izgājušo svētdien - pirmdien, taču papardes, kuras foto esmu Tev sūtījusi, bija jau pārziedējušas, ziedi sačervelējušies. Būs arī tur, mežā, klintāja purvā uznācis kāds karstuma vilnis. Citkārt tās zied ap jūnija vidu, neilgu brīdi, pāris dienas [..]

Drīz svinēsim Dziesmu svētkus, deju uzvedumus, teātra izrādi, pāris rakstn. cēlienus (bez manis; nelūdza, jo zina, ka es neietu. Te labvēļi gribēja vīkšt Stumbram, Krāslavietim, man īpašu cēlienu; mēs, divi pirmie, atteicāmies -sak, kas mēs par nabagiem?! Ja jau esam par"sarkaniem", lai esam). Zinām, ka tie cēlieni būs patukši... Cilvēki prasīs pēc mums, rīkotāji šņāks. Ak, mīļie tautieši svešumā! [..]

Ap mani ir bijis tāds labestības loks gan slimnīcā toreiz, gan visu laiku pēc tam, ka man var iet tikai uz labo pusi. Ārsti ir vairāk kā apmierināti, es ne tā - jo man nav pacietības, tikai 4 mēneši kopš vācos garīgi kopā un fiziski taujādama, šaubīdamās un tomēr paļaudamās uz labestības loku ap mani, draugu lūgšanām, piedomāšanu pie manis. Ķirurga grieziens sadzijis „smukT, jācer, ka pa dzīslām neviens vīruss neklaiņo, ļauns un stiprs.

Paldies tev par piedomāšanu, labu vien vēlot. - Turoši.]

Ceru, ka jūras kāpu lauku mājās esat daudz maz iedzīvojušies. Priecājos, ka pie tām izdevās tikt. Lai tur top Dzintara grāmata! Velgai ziedu ziedi un jūra! Dāvim viņa prieki. Domās bieži tiekšos turp ciemos... Mājās pie jūras [..]

Velta vairākkārt kā moto vēstuļu ievados citējusi sava novada tautas dziesmas. Un, manuprāt, tādas, kas skar vai pat izsaka viņas būtību.

Olafs Stumbrs, dzejnieks no Losandželosas. Ar vārdabrāli (pēc Veltas aizbraukšanas toreiz, kad iepazināmies) draudzībā nodzīvojām Dubultu jaunrades namā turpat mēnesi.

Šī ir vai vienīgā vēstule, kurā Velta piemin slimību un operāciju.

Tikko bijām iegādājušies Jūrmalciema „Šeirus", par kuriem, kā arī par jūru un tuvāko apkaimi bieži rakstīju Veltai, aicināju ciemos. Diemžēl viņa neatbrauca. Vien kāds viņas radinieks, kurš daudz fotografējis (biju izbraucis) un solījies Veltai pastāstīt par visu, ko redzējis Jūrmalciemā.

21.okt. 1988. Toronto.

Sirsnīgi sveicināts, Olaf, un Tavi mājinieki!

[..] Vēstule no tevis bija lidojusi 15 dienas, lasīju to ar prieku, īpaši par Tavu gulēšanu paša pļautā siena pantā (Neretā teica: strēķis, siena strēķis).

[..] Esmu izrauta atkal ar saknēm, jo tā (iepriekšējā dzīvesvieta O.G.) bija vismaz mājas ilūzija. No mājām es ar apdomu nekad neesmu aizgājusi, ne 1944.g., netagad. Toreiz ar mugursomu devos uz Vidzemi kopt ievainotos, tāarī9. okt. izbraucu cauri Rīgai. Un ikreiz, kad jāmaina dzīves vieta, no kaut kādiem zemapziņas akaciem uznirst apmulsums, sāpe, nervozitāte, neizpratne: kāpēc, kurp, kamdēļ? - Vēl jau te tikai mitinos, ne dzīvoju [..]

6. jūlijā lidoja kafija, ceru, ka aizlidoja; 11. aug žurnāli: Canadian Geographic un grāmata „Loon", ar lēno pastu. Tas putns (loon O.G.), raksta Aksels Munte, mītot Zviedrijas ziemeļu ezeros arī. Mani viņš pilnīgi apmāj, apbur ar savu nakts saucienu, īpaši augusta mēneša pilnatnēs, pirms gadiem 4. Sauciens ir tik dramatiski ilgains, šķiet, ka indiāņu mīlnieks meklē savu meiteni, aiz laikiem. Un skaists putns. Ik ezerā mitot tikai 1 pāris, stāsta.

Ko es te par sīkumiem, ak, Dievs! Kur saņēmusi Latvijas pastu, cita nekā nedaru, kā lasu, lasu, raudu aiz prieka, aiz jūsmas, aiz cerības, aiz bažām. Mana vakara lūgsna tapusi tik gara, ka apbrīnoju Dieva pacietību to uzklausot. Ticu, ka Viņš dzird, man ir zīmes, ka uzklausa arī, pafīdz. Jā, un nule pie mums ciemojas Uepājas mācītājs Juris Rubenis; iešu klausīties, ko viņš mums stāstīs. Bieži, ik pārnedēļas, skatāmies videofilmas par notikumiem Rīgā, tā, ka esam ar notiekošo kopā. Un tomēr liekača sajūta ir neatvairāma - domās, ilgās esi tur, un tomēr neesi kopā visā, kas Rīgā rosās, notiek un top vienreizēji domāts un celts. Dievalaimi Jums visiem!

Lai cik agri vēss rudens, tomēr šai pilsētā ir košs gadalaiks, jo daudz koku, un ozoli vien pārtop dažādos krāsu toņos, pat ķieģeļu sarkani; tāpat kjavi: za\i, dzelteni, sarkani. Šai vecajā pilsētas da\ā koku bagātība, no ik pastaigas atnesu pa lapai, pirms pāris nedējām lasīju kastaņus. [..] Rudens ir mans gadalaiks, kaut esmu dzimusi ziemas sniegputeņos [..]

Ar šo ozola lapu, ar visa laba vēlējumiem, vienmēr -

Velta.

Par Trešās Atmodas galvenajiem notikumiem varēju informēt Veltu ik vēstulē, jo pats biju visu šo notikumu epicentrā. Kā viņa vēlējās būt mūsu vidū, piedalīties! Ar kādu dedzību! Diemžēl to nesaprata vai arī nevēlējās saprast tie, kuri spēja grozīt Veltas likteni, aicinot viņu mājās, nodrošinot viņai šeit dzīvošanu.

13.sept.l989.g.Toronto

Sveiks, Olaf, sveiki Tavimī/ie, tuvie!

Tikko biju nopriecājusies par tavu vēstuli, 31.08. saņemto, kad Latv. centrā, mūsu LTF nodaļas vakarā, pēc Anitas un Gunta Liepiņa stāstītā, video rādītā par notikumiem Latvijā, arī garā dvēseļu un roku vija cauri Baltijai - kad man pienāca kautra, jauka meitene ar jautājumu: vai esmu dzejniece Velta Toma? la titulēta es allaž samulstu, jo tiešām to nezinu, vai esmu vai ne; to jau zinās tikai pēc tam... Pa minstinājos un teicu: laikam jau esmu. Viņai esot nododams man sveiciens no Olafa Gūtmaņa; jā, viņa strādājot Mākslas skolā, kopā ar Velgu. Starot staroja mīļā sejiņa. Teicu, ka dārgi vērtēju Tavu draudzību no pirmā tikšanās brīža, (ak, man nav nekā līdzi, ko nosūtīt Olafam labdienām!) Tad atķēros, ka maciņā jābūt mūsu jaunajam dolāram, izskatās kā zelta, ar lūni (loon), to putnu, kuru Tu dēvē par pīli, vienā pusē, ar karalieni otrā. (Rietumu Kanādā gan smejas, ka pīles esot dolāra abās pusēs; mēs jau lāga negribam būt Anglijas pavalsts, nu!) Jā, devu to viņai un teicu, lai saka Tev, ka tas ir neizdodamais dālders, ar seno spēli: še tevdālders, pērc ko pirkdams, utt. [..]

Viss pārveidots, svešs pavisam (bijusī dzīves vieta Toronto O.G.), manas vietas tur nav. Bet vai tad Neretas „Šausmānos" ir? Man, to māju cēlājiem, sensenajiem? - Uznāk metafiziska drūme. Gainu to, domāju lielo cerību, prieka un aizlūgšanas domu par Latviju, statu mazo pret lielo.

Gribēju tikt uz Mājām, vispirms 13. aug., tad pārcēlu uz 10.09. un re, ka nekas neiznāca. Nebij lemts, nu, slīdēju un gāzos pret vannas aso, cieto malu un sadragāju labā sāna ribas...

„Liesma" izdos manu romānu Aldaune, rediģē Laima Uvena, kurzemniece - zemgaliete, ne visai izprot manu sēlietes - augšzemnieces valodu... neesam vienis prātis. Ziedonis par tik iesaistīts, ka esmu novēlējusi honorāru zināmai Spīdolas fonda stipendijai, par to bija jārunā, jādarās.

Gribējās Tevi satikt, tā īsti izrunāties, tāpat Māri (Čaklo O.G.),jo te jau tikai mirkts tikāmies, ASV. Ļoti patik jaunā Māra dzeja, īsti paša, ar domu, jūtu, viņa stilu. Visi trīs bija labi. Bels lielisks, tāpat Māra (Zālīte O.G.) - uzrunā dēvēja mani par pirmo tiltu starp Latviju un svešumu, teica - zināt, kāds tilta liktenis, pa to iet, brauc, slampā etc. Negaidīju neko tādu, tas mani pārsteidza, sariesa asaras - ak, mani nedrīkst žēlot! Man vienmēr bijis jāiztur. Tikai - te, svešumā, skaudības ir par daudz un to visgrūtāk panest

[..] Gaidu Tavu Sibīrijas grāmatu, loti. Rudens jau nomet pa kādai krāsainai k/avlapai, te viena labdienām. Sirsnīgi sveicinot,

Velta

Sveiciena nesēja tolaik sievas Velgas kolēģe no Liepājas bērnu mākslas skolas Sandra Freiberga.

Veltas gaidītais izdevums „Dzīves grāmata" - autobiogrāfiski tēlojumi un memuāri par trimdā pavadītajiem turpat 13 gadiem. Nez kādēļ šī grāmata lielāku ievērību guva (Veltai vien aizsūtīju ap 50 grāmatu) ārzemēs dzīvojošo latviešu vidū nekā Latvijā.

21.11996.g. Toronto

Sveiks, Olaf!

Par Tavu vēstuli, rakstītu 14.1, saņemtu 5 dienās, bija liels prieks. Paldies! Lasu, kā Katrīnīte (mazmeita O.G.) cīnījusies ar gripu, un gudroju, kādas zāles gādāt, lai citreiz, nedodi Dievs, atkal nebūtu jāslimo. Jūs visi esat stipri, jo labi cilvēki, goda ļaudis. Un Dieva palīgs un svētība manis ik vakarus lūgti un vēlēti, ticu, nonāk pie Jums un paīīdz. Uz cilvēkiem paļauties, vismaz te, šai kontinentā, ir gandrīz neiespējami. Kā te, tā dzimtenē nenovīdība, skaudība valda. Ne jau mūsu tautā vien, tikai - mēs esam tik maz! „Dievpafīga vajag lai dābola atāls ziedētu, Brīnuma, lai ienāktos sēklas" - tā pirms dažiem gadiem rakstīju. Šodien nerakstu neko, esmu pat vēstuļu parādos iekritusi. Ne te, ne dzimtenē draugs neizprot, kas man noticis. Sūdzēties neprotu, un laba ko teikt tikpat kā nav. Klusēju.

Ar Tevi man vēstuļu parādi auguši tamlab, ka vai ik vakarus, pirms miega, lasu Tavu Dzīves grāmatu, un Tundras un taigas stāstus zinu jau tikpat kā no galvas... Mēs sarunājamies ik vakarus. Tā es neesmu aptvērusi, ka netop vēstules Tev, jo šķiet, ka Tu visu tikpat zini no „mūsu sarunām". Lūko mani saprast, draugs labais! - Nu Tu esi pirmais, kuram lūkoju uzrakstīt vēstuli. Otra būs mana"sibīriete" Maija Tīpaine, kurai arī nav ilgi rakstīts. Abi draugi sibīrieši, kā Tu, tā viņa. Bija te pirms gadiem 4-5 ciemos pie radinieka, tikāmies reizes 5 referātos, koncertos, un nebij ne jausmas, ka viņa bijusi TUR. Pēdējā tel. sarunā tas atklājās. Viņa gāja, vēroja, tikās, bet nesūdzējās, nepļāpāja. Sarakstāmies, šad tad nosūtu zāles. Šodien vai rītu lūkošu uzrakstīt arī viņai.

Gaidām drīzumā MāruZāfīti (hm... dzimusi Sibīrijā! Re, kādi man tuvākie draugi!) [J

Bijis nelāgs gads, ar veselību nav gājis labi, ir nīkts. Nu esmu tikusi pie gudras ārstes, latvietes, mātes, zinīgas, rūpīgas. [..] Gadi liek sevi manīt, arī tas vēl.

Jā, tas 3 zvaigžņu ordenis man darīja daudz ļaunuma, jo vietējā avīze, Latvija Amerikā, (kuru nelasu, bet tamlab jau ir draugi, kas pavēstī, ko lasītāju vēstulēs saka daža laba sieva, kurai varbūt nav pat 1 manas grāmatas.) Skaudība, nenovīdība ir mūsu tautai jau gēnos, kopš tiem senajiem vergu laikiem, kad kungam neko nevarēja padarīt, vien skaust, nīst, aprunāt. - Taču prof. Jānis Stradiņš man raksta, lai es neņemot to pie sirds, lai atceroties, kā Saeima nošķauda Rainim pat Nobela prēmiju... Ak, mana mīlā nabaga tauta! Lasot avīzes no dzimtenes, zinu, ka jums iet vēl grūtāk.

Jāturas! Jāgaida pavasaris. Un Tavas vēstules. Lūdzu, sveicini Velgu, gaišo, gudro, labo mākslinieci, Tavu dzīves draugu, ar manu vēlējumu: veselību, mīlestību, daudz darba!

Turieties, mīļie, labie draugi!

Sirsnībā - Velta.

Pēc šīs vēstules saņemšanas Velta rakstīja aizvien retāk, lakoniskāk, līdz sūtīja vien atklātnes. Kādu gadu, varbūt ilgāk, rakstīju, vairs necerot uz atbildēm. Zināju, ka Velta vēstules gaida. Bija mums tāda vārdos neizteikta noruna -sarunāties pāri attālumam, aizlūgt vienam par otru.

Vēl kāds sen atsūtīts Veltas dzejolis - Veļu viesi (oriģināls) (kr. Pēc uguns.

- ASV: Grāmatu Draugs., 1975)

Ve/u valodu vienu visas dvēseles runā -tāla ikdienas dunai vizmo Aizsaules diena.

Nākot iedami ejam vēju vedējiem vidū -veidi viešas bez sejām,

Vel upi pārbriduši.

Viena valoda visiem, viesos velaiņus vedot -saule lapkritī izdziest, so/usčukstienosbedot.

Zeme, cilvēki, mājas atplūst aizlaiku dvesmā -bijis, būšu un esmu viesis no Neapstājas.

Ve/u valodu vienu visas dvēseles runā -tāla ikdienas dunai vizmo Aizsaules diena.

1970.g.

(Šo tekstu lūdzu ielikt izlasē „Maize no mājām " 257. Ipp., kur šis dzejolis nodrukāts k|ūdaini)

Dzimtā valoda

Mana latviešu valoda, kādā tagad izpaužu sevi runājot, rakstot, dziedot, manuprāt, irtā vērta, lai mēģinātu pavēstīt tās biogrāfiju - kā no bērna šļupstiem esmu nonācis tiktāl, ka varu saukties par rakstnieku, ka valoda ir kļuvusi par instrumentu, uz kura izspēlēju visu, kas man sakāms citiem cilvēkiem. Cik tas ir sarežģīti, aizdomājos vien tagad, mūža otrā pusē, cik tas ir būtiski - apjēgt, kā līdz ar mani augusi mana dzimtā valoda, kā tā ietekmējusies no visām tām dzīves kolīzijām, ko man nācies piedzīvot un pārdzīvot. Un saskarsmē artām dažām citām valodām, kuras esmu mācījies, no kurām tulkojis un kurās esmu vien ieklausījies.

Valodu līdz ar tautību manto no vecākiem. Tā ir iedzimta. Taču ir tik daudz noslieču jau bērnībā, kad bērns vēl tikko mācās runāt to tuvinieku iespaidā, kuri ar viņu nodarbojas, valodu attīstot. Man bija vecāki un četri vecvecāki, kuri manu runāt prasmi virzīja katrs savā, kaut tikai nedaudz savādākā gultnē. Varbūt visvairāk ietekmēja mammas un vecāsmātes Žanetes, pēc tautības vācietes, vēlme, lai no četru gadu vecuma apmeklēju vācu bērnudārzu (pie tantes Grētes) un iemācos vācu valodu. Līdzsvarā manu leksiku, kura bija pilna ģermānismiem, turēja tēvatēvs Jēkabs, cunftīgs mūrnieks no Aizputes, un tēvamāte Lavīze, nākusi no Kalētu pagasta, bet vislatviskāk - otrs vectēvs Jēkabs, kura dzimtas saknes dziļi tvērās suitu zemē. Lai gan tā tikai un vienīgi bija latviešu valoda, ko runājām ģimenē, tomēr tai bija dažādas nianses, kas to gan bagātināja, gan an noplicināja. Piesavinājos apvidvārdus, kādus runā vien Liepājā un Lejaskurzemē, kā an žargonvārdus, kas bija salasīti pa malu malām - mammas bēgļu gaitām Ukrainā, pašpuiciskās ezermales, kur auga tēvs, no visas tās raibās tautību saimes, kas tolaik apdzīvoja Liepāju. Bērnībā dažādi teicieni liptin lipa mēlei klāt un vēl tagad atceros dažus ebreju žargona (idiš) vārdus: kuš min tohes! (iepūt pakaļā!), cores mit a ingeles (negals ar bērniem), cimes (sakņu sautējums). Vislipīgākie bija žargona vārdi, ko sarunvalodā lietojām mēs, Liepājas ezermales zēni, ko buldurējām kā Čakstes pamatskolas skolēni. Atmiņā vēl saglabājušies daudzi no šiem žargonvārdiem, sajaukušies ar vēlākos gados piesavinātiem. Manuprāt,

īpatnējākie, kas attiecas uz kaušanos - sadot pa ķibicku, pa jocku, pa ņuņņām; saecēt tuteni (spēlēt futbolu), padot fugu, vagu, laisties lapās (bēgt), spēlētžiferos (zagļos, blēžos) un šiškās (policistos), klomeris (akmens), arkričkām vīlēt pa ezeru (slidot), štempelēties (bučoties)... Retu reizi nācies likt lietā diezgan bagātīgo žargonvārdu krājumu, lai gan ieceres bijušas. Kur nu vēl apvidvārdi, kā runā Lejaskurzemē, cittautiešu ieviestie. Atceroties bērnību, tolaik runātā latviešu valoda, šķiet, izteiksmē bija visai kupla, salīdzinot ar mūsdienām, kad galvenokārt pielieto rusicismus un eiropismus.

Skolā vēl piecus gadus mācījos angļu valodu. Skolā bija gudras un prātīgas skolotājas, kuras mēģināja sakopt mūsu latviešu valodu. Bija izveidojusies tāda kā „patriotiskā leksika", kas balstījās uz Dr. Kārļa Ulmaņa izteikām, kuras mums, pat lappusēm garas, nācās mācīties no galvas - „Skaista ir mūsu tēvzeme...", „Es ticu darbam un darba svētībai...". Jūtu, ka savulaik šī patriotisma mācība nostrādājusi un aizķērusies atmiņā. Ar uzspēlēto patosu, pacilātību, bet ari ar ko dziļi tautisku un emocionāli saviļņojošu. Kā Edvarda Virzas, Viļa Plūdoņa, Kārļa Skalbes un citu dzejnieku dzejoļi, kurus mācījāmies uzteikt un kuri iegravējušies atmiņā uz mūžu. Mums Čakstes pamatskolā mācīja ļoti labu latviešu valodu. No Virzas „Straumēniem", Skalbes „Kaķīša dzirnaviņām", Akurātera „Kalpa zēna vasaras".

* * *

Sibīrijas trimda četrpadsmit gadu vecumā pārtrauca dzimtās valodas tālāko attīstību. Nācās steidzīgi mācīties krieviski, lai iejustos svešajā vidē. Tas mums, pusaudžiem, padevās viegli, lai gan krievu skolā gājām tikai tādēļ, lai garajā brīvstundā saņemtu 50 gramus smagu maizes šķēlīti, apbērtu ar tējkaroti cukura. Mums ļāva klātsēdēt septītajā klasē un klausīties. Jau agrā pavasari skolu pametām un gājām maizes darbos. Par pusvēdera tiesu, jebšu vārpas lasīt kolhoza laukos. Bija arī komiski atgadījumi mūsu krievu valodas apguvē. Kad krievu meičas mūs aicināja „guļatj", atbildējām, ka gulēt vēl negribam. Lamu vārdi pielipa, neizprotot to jēgu.

Biju lasītkārs. Jau pirmajā ziemā iemācījos bokstierēt krievu tekstus. Pateicoties mammas krievu valodas zināšanām, jo viņa jaunībā bēgļu gaitās bija beigusi Poltavā meiteņu ģimnāziju. Mamma bija mana "dzīvā vārdnīca", reizēm nomocīju viņu līdz pagurumam. Garīgās nodarbības atvirzīja domas no apsēstības prātot par to vien, kā remdēt izsalkumu. Grāmatas ņēmu no skolas bibliotēkas. Nevienas latviešu grāmatas Berjozovkas ciematā nebija.

Šaurā istabelē mitām četras latviešu ģimenes. Visi liepājnieki. Tikpat daudz blakusmājelē. Savā kolonijā valodu uzturējām spēkā, ieņemti ciešā krievvalodīgo lokā. Taču jau toreiz un aizvien biežāk vēlākajos trimdā pavadītajos gados krievu vārdi ielauzās mūsu sarunvalodā, un dažam šis mistrs jau skanēja tik kropli, ka sanāca smiekli klausoties. Par traģiskajām sekām neaizdomājāmies. Tikai vēlāk Sibīrijas apceļojumu laikā, sastopot tautiešus, kuri vairs nerunāja ne vārda latviski, izjutu, cik tas ir traģiski - būt latvietim un nezināt ne vārda dzimtajā valodā. Šo traģismu izjuta arī daži no sastaptajiem - kā Jānis Bergmanis no Čulimas krastiem. Citi pārkrievojās. Kā tas mēdza notikt ar daudzu mazo tautību pārstāvjiem draudzīgajā tautu saimē. Vel tagad skan ausīs kāda Pievolgas vācieša teiktais: -Gib mirden taporher, ih vildas konec aphaken - (Padod man cirvi šurp, es gribu nocirst (tauvas) galu).

Ar Pievolgas vāciešiem, izsūtītiem no Engelsas pilsētas pie Volgas, zvejā un citos darbos saskāros visciešāk. Biju pat samīlējies vācu meitenē Lidijā. Jaunie vairs nerunāja vāciski, pat nemēģināja to darīt. Vecākā paaudze gan. Mammai bija draudzene Katrīna Pavlova, ar kuru viņa sarunājās vāciski, lai gan pēc tam šausminājās, ciktāl viņas sarunu biedreni ietekmējusi piecu paaudžu ilgā dzīve Krievijā. Vācieši no pārējām trimdā sastaptām tautībām atšķīrās ne vien ar savu divvalodību, sajauktu vienā dīvainā juceklī, ko pat nevar saukt par žargonu, bet arī ar kārtību un tīrību vistrūcīgākos dzīves apstākļos, nabadzībā, kad apģērbs sastāvēja no ielāpiem vien. Man bija divi darbabiedri vācieši - Aleksandrs un Boriss, ar kuriem labi saprātos. Diemžēl tikai krieviski. Kad otrā izsūtījuma laikā mācījos Tjutjetas vidusskolas 10. klasē, vācu valodu pasniedza Pievolgas vācietis Šneiders, kurš no manis kaunējās savas izrunas dēļ, jo man taču bija tantes Grētes skola, un es runāju kā „īsts" vācietis.

Un tomēr pirmā izsūtījuma (1941 -1947) laikā mana latviešu valoda nepalika novārtā. Tajā mums vēl ned/irdetus vārdus ieviesa ventiņi - Freibergu ģimene no Zlēkām, ar kuru pirmo visbargāko ziemeļu ziemu mitām vienā istabā, Zanders no Ventspils, ar kuru kopa zvejoju un kurš krieviski runāja tik komiski, ka brigadieri astrahaņieši viņu uzskatīja par mazliet jukušu, kas Zanderam, varena auguma vīram, reizēm nemaz nenāca par sliktu. Vienziem Hetas smiltājos zvejojām seši latvieši. Mūsu garīgās dzīves spraiguma uzturētājs bija Aleksandrs Birznieks, konservatorijas students no Rīgas, allaž valodīgs un bieži vien, neraugoties uz drūmajiem dzīves apstākļiem, dziedošs, ka instruments atskaņojošs kādu mūzikas gabalu. Tolaik Sašelis mūs pārējos, praktiķus, tikai uzjautrināja. Tagad apzinos, cik viņš mūs radoši rosināja uzturēt spēkā dzīvefīgu latviešu valodu - ar labākajiem paraugiem iz toreizējās modernās literatūras - Čaku un Ādamsonu, Rīgas studentu žargonu.

Kad beidzās klejojumu gadi un pārvācos uz dzīvi pie vecākiem Ustj-Portā, nokļuvu tādā latviešu sabiedrībā, kas manu garīgo un līdz ar to valodas attīstību ietekmēja uz ilgu laiku, varētu pat teikt - līdz šim brīdim. Mūsu kabūža istabas kaimiņiene 19. barakā bija Irēna Dumpe, beigusi Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti diplomdarbā ar apcerējumu par Gētes „Faustu". Apzinos toreiz sevi kā baltu, aprakstīt tikko sāktu lapu. Irēna man, astoņpadsmit gadus vecam jauneklim un dabas bērnam, vispirms izraisīja nojausmu par garīgām vērtībām, ar kurām pilnas pasaules krātuves, un tad jau ar mīlestību un gudrību piejaucēja literatūrai, kas, pēc viņas domām, bija liekama pamatu pamatos manā turpmākā attīstībā. Tikai tagad, atskatoties uz to laiku, varu mēģināt skaidrot, cik smalkjūtīgi tas notika un cik lielu ietekmi šī"skola" atstājusi uz mani mūža garumā.

Šis pamatu pamats no tobrīd Ustj-Portā pieejamās literatūras (ar 1944. gadu sākās sūtījumi no Latvijas) bija: Elzas Ķezberes vēstules Pērām Gintam (rokrakstā), Raiņa „lalas noskaņas zilā vakarā", Aksela Muntes „Grāmata par San-Mikēlu" un Trigves Gulbransena „Un mūža meži šalc". Šo pamatu pamatu, lai tas arī cik dīvaini nebūtu, jūtu laiku laikiem cauri. Līdz ar šo literatūru, ikdienas saskarsmi ar latviešiem arī valoda attīrījās no barbarismiem un rusicismiem. Mūsu, latviešu, kolonija Ustj-Portā jau sakuploja tik plaša un daudzveidīga, ka bija, kur izvērsties, stiprinot tautisko pašapziņu. Tolaik Ustj-Portā mita arī grāmatu izdevēja Rozes kundze ar meitu Ainu, Kuplais kundze, zaudējusi meitu Maiju astoņpadsmit gadu vecumā, Kubuliņu, Streipu ģimenes, daudzi citi. Cieši sadraudzējos ar saviem darbabiedriem konservu fabrikas spēkstacijā, kur strādāju par kurinātāju, Uldi Rogaini no Valkas, Juri Andrēnu no Siguldas, Indriķi Dzintarnieku no Pērkones. Tie visi bija „veči uz goda"! Katrs ar savu dzimtās puses īpatnību, dziļi sakņotu tautisku pašapziņu. Spēkstacijā par kurinātāju strādāja arī tas pats jau pieminētais ventspilnieks Fricis Zanders. Viņš lielo, grūti kurināmo tvaika katlu uzrunāja kā dzīvu būtni - veceni, kura jāpalutina un jāpakutina, lai no tās varētu izdabūt nepieciešamo tvaika spiedienu. Mans pafīgs maiņā bija Jankelis - žīdiņš no Lietuvas, kurš runāja tik mistrotā, daudzveidīgā žargonā, ka grūti saprast. Konservu fabrikas direktors vienbrīd bija kalmiks, un kalmiki, izdzīti no dzimtenes, strādāja arī citos cehos.

Kopš bērnībā biju lasījis grāmatas, kuru varoņi ir iedzimto tautu pārstāvji -indiānis Kuonebs no Setona-Tompsona „Rolfs mūža mežos", golds Dersu Uzala no Arseņjeva „Taigas grāmatas", tungusi, eskimosi -, allaž tiecos iepazīties ar vietējiem iedzīvotajiem, iepazīt viņu dzīvesveidu un dabas gudrību. Ziemeļos biju jau mazliet ielauzījies dolgānu valodā, taču vārdu krājums izčibējis. Palicis viens vienīgs: u/ta - spirts. Cik atceros, dolgānu valoda bija primitīvi vienkārša - bez vārdiem, ko radījusi civilizācija. Ar mazo tautību rakstniekiem iznāca iepazīties vēlāk, kad pats jau biju rakstnieks un ceļoju pa Sibīriju, piedalījos vissavienības marīnistu semināros. Visilgāk draudzējos un sarakstījos ar rakstnieku tuvieti no samaņu dzimtas - Monguš Kenin-Lopsanu, atdzejoju altajieti Borisu Ukačinu, hakasu Domažakovu, ņencu Jevtisiju, evenkus, jakutus, interesējos par ļoti īpatnu tautību - ketiem. Lai gan atdzejoju no parindeņiem krievu valodā, tomēr no katras šo tautību valodas "pielipa" kāda intonācija, nojausma par to tēlainību, jo sevišķi dabas apdziedāšanā.

Bet tolaik, dzīvojot Ustj-Portā, garīgi atkopjoties no šoka, ko izraisīja pēkšņā deportācija, krasā dzīves apstākļu maiņa, lielā mirstība, pierodot pie ziemeļu skarbā klimata, atkal rūpējāmies par savas latvietības saglabāšanu. Gluži intuitīvi un jau ar domu - nepakļauties apkartojai videi, ar ticību - atgriezties dzimtenē.

Kopā ar Rogaiņa ģimeni nopirkām nelielu mājeli, un pie mums bieži vien uz dažādām jubilejām un svētkiem sanāca tautieši. Galvenokārt - lai izdziedātos no visas sirds. Šīs sadziedāšanas manā latvieša biogrāfijā bija ļoti būtiskas. Tur es samācījos dziesmas visam mūžam. Pirmkārt jau tautas dziesmas. No visiem Latvijas novadiem. Katrs zinaja ko savu, citam vēl nedzirdētu. Kur nu vēl ziņģes un citas - visdažādākās dziesmas ar tādu tekstu bagātību, ka spēj tik atcerēties. No pašām senatnīgajam fidz Ulmaņlaika modernajām.

Visu šo bagātību pārvedu uz Latviju, kad 1947. gadā atbēgām no trimdas. Nu biju vismaz uz paris Radiem dzimtenē un starp tautiešiem. Lai gan padomju ideoloģijas spiediens bija speciRs, latviešiem vēl nedraudēja sveštautiešu invāzijas briesmas. Nomaksāja ideoloģiskos meslus un jutās Latvijā kā mājās.

Nonācu ciešā saskarsme ar jauniešiem, kuri vācu laiku bija pavadījuši Latvijā. Viņiem jau bija cita „valodas kultūra" - arģermānisku noslieci, viņi bija piejaucēti Eiropas kultūrai, kamēr es izglītībā atpalicis aziāts. Samācījos leģionāru dziesmas. Sāku mācīties vakarskola un mūzikas vidusskolā. Apgrozījos inteliģentu, zinātkāru un radošu jauniešu pulciņā. Sāku dzejot. Lasīju gudras grāmatas. Līdz no pārpūles tbc, Tērvetes sanatorija, otrreizējs nežēlīgs izsūtījums pa etapu un vēl sešus gadus Sibīrijas trimdā. Kopa ar vecākiem taigas ciematā Čuļskā.

Biju sakrājis saviem divdesmit trīs gadiem pietiekoši dāsnu vārdu krājumu, lai kā iesācējs dzejnieks izteiktos latviešu valodā. Un atkal šis atkritiens. Kad latviski sarunājāmies vien ģimenē, sava starpā. Visapkārt tautību sajaukums: krievi, ukraiņi, hakasi, indietis, armēnis, ķīnietis, bet visvairāk lietuviešu; ar mums vienā liktenī - 1949. gadā no Žemaitijas izkulakotie. Savā starpā sarunājāmies jauktā -leišu-krievu-latvju mēlē.

Lietuviešu meitene Aldona, ar kuru sadraudzējos, mācīja man lietuviešu gramatiku no grāmatas 5. klasei, pēc deviņpadsmit gadiem no lēģera izlaistais

Maskavas Universitātes profesors Pāvels Petrovičs (pēc politiskās pārliecības eseris) - latīņu valodu. Lai vingrinātos, atdzejoju Puškina Jevgeņiju Oņeginu", no nometinātajiem lēģerniekiem rokrakstā lasīt iedotos Jeseņina dzejoļus. Cīnījos pēc gara gaismas, visulaik smagu fizisku darbu strādājot. Izņemot vienu mācību gadu, kad dzīvoju 160 kilometrus attālajā rajona centrā Tjutjetā pie Melānijas Vanagas un mācījos vidusskolā, lai, jau divdesmit piecu gadu vecumā, iegūtu vidējo izglītību. Skolā pārkrievojos, bet Melānija mājās mani atkal „tīrīja" no sveštautiskiem sārņiem, la bija liktenīga sakritība, ka dzīvoju pie šīs allaž tautisku garu uzturošās sievietes, ka mūs vienoja kopējas intereses - ik brīvu brīdi rakstīt latviešu valodā. To darījām agri rītos, aizdeguši petrolejas svēpekli. Melānija pie triju dēļu platā galdiņa, es savā migā, uzstutējies sēdus. Toreiz, kad Melānija rakstīja grāmatu savam dēlam Alnim, kurš dzīvoja Latvijā, nevarēju iedomāties, ka mana zemnīcas saimniece kļūs par tik ievērojamu rakstnieci. Tikai tagad pa īstam spēju novērtēt, ko man kā Melānijas Vanagas īrniekam deva šis garīgās tuvības laiks.

Otrreiz no Sibīrijas atgriežoties Latvijā, vienlaik biju fiziski un arī garīgi jutos slims. Pārvarējis šo krīzi, lēni un grūti tapu par rakstnieku. Konsultēja Mirdza Ķempe. Ar lielu pacietību, vien brīžiem ar īgnumu un dusmu pret spītīgo un slinko mācekli. Dzejnieces latviešu valodas izjūta, manuprāt, bija perfekta. Viņa bija dzīvojusi tādā vidē un tā kopusi un bagātinājusi savu dzimto valodu, ka spēja to iedvest an citiem. Vismaz uzvedināt uz domu, ka ar valodu nemitīgi jāstrādā, jāizvēlas rakstnieki, kuru darbus lasot, mācīties. Ieteica Ēriku Ādamsonu un Aleksandru Čaku, Kārli Skalbi (prozu), Jāni Jaunsudrabiņu, Jāni Akurāteru u.c. Arī tolaik noniecināto Edvartu Virzu. Deva lasīt no Zviedrijas slepus sūtītās Andreja Eglīša grāmatas, la bija skola, ko novērtēt spēju atkal vien tagad - atskatoties uz noieto ceļa posmu, kad biju vēl meklējošs un topošs.

Arī maniem pirmajiem stāstiem, to publikācijām, grāmatai „Vectēva alnis" Mirdza Ķempe, kā saka - stāvējusi kūmās, palīdzējusi ielauzīties prozā. Pirmais prozas manuskripts izskatījās briesmīgs, teikumus veidoju ar krievu valodai raksturīgu vārdu kārtību, gramatikā ievēroju vien tos likumus, kas bija iekalti pamatskolā. Par pirmo jūsmīgas mīlas stāstu Dzejniece sarkastiski izņirgājās. (Vēl saglabājies manuskripts ar viņas indīgajām piezīmēm.) Tas mani, vismaz pašam tā liekas, izārstēja no salkanības turpmākajos prozas darbos.

Esmu gan neapzināti, gan apzināti mācījies latviešu valodu no daudziem latviešu rakstniekiem, arī valodas ziņā augstvērtīgiem tulkotājiem un atdzejotājiem, taču, ja jānosauc pats būtiskākais skolotājs, tad tas ir Jānis Jaunsudrabiņš. To ir grūti izskaidrot, kā tas nācies - vai tuvība ar rakstnieku kā makšķernieku, vai viņa bērnības atmiņu spilgtie uzgleznojumi, jebšu daudzie sēliskie apvidvārdi, kuri tik iederīgi viņa stilā, - Jaunsudrabiņa valodu allaž esmu uztvēris emocionāli, izjutis baudu, lasot arī viņa kritiķu bargāk vērtētās grāmatas. Vēlāk, jau sarakstoties ar Veltu Tomu, guvu atbalstu un apstiprinājumu kādreiz izvēlētajam paraugam un skolotājam.

Vismaz desmit gadus līdztekus centieniem k|ūt par rakstnieku, strādāju maizes darbu kā žurnālists. Tie bija treniņi rakstīšanā ik dienas. Gadījās interesanti intervējamie ar savdabīgu un bagātu valodu. Jo sevišķi portretējamie saimniecības „Boļševiks" zvejnieki, sanākuši Liepājā braukt jūrā no visas Lejaskurzemes piekrastes. Divus gadus starp viņiem biju dispečers. Tad saklausījos tik izteiksmīgus zvejniekstāstus, ka tie vēl tagad skan atmiņā. Taču tos bija ļoti grūti „uzlikt uz papīra". Par to savulaik pārliecinājās arī Egons Līvs un Ēriks Hānbergs.

Atskatoties varu tomēr konstatēt, ka žurnālista ikdienas darbs, steiga, ar kādu „jāuzgrūž materiāli", noplicina valodu. Tu kļūsti paviršs, vairs nepiedomā pie stila, nemeklē iederīgākos sinonīmus. Dažs gan cenšas palikt savdabīgs ari žurnālistikā, bet tādu nav daudz. Periodika nonivelē rakstītājus. Šajā ziņā izdevīgākā stāvoklī ir strādājošie nedēļas laikrakstos un žurnālos.

Svētīga bijusi sadarbība ar valodniecēm kopš laikiem, kad tagadējā Saeimas deputāte Antra Rugāte vēl vadīja raidījumus Latvijas TV un iegriezās arī Jūrmalciemā. Valodnieces Benitas Laumanes 1996. gadā izdoto grāmatu „Zeme, jūra, zvejasvietas" (Zvejniecības leksika Latvijas piekrastē) esmu allaž turējis pa ķērienam, tā iedvesmojusi uzrakstīt vairākus dzejoļus, arī profesorei veltīto „Jūra". Ne velti Egons Līvs jau savulaik raksturojis Benitu Laumani ka zinātnieci, kura „devusi un dos Latvijai daudz aizmirsta un noklusēta". Tāpat aizvien pāršķirstu un palasu valodnieces Bušmanes dāvināto grāmatu „Nīcas izloksne", jo esmu ne tikai liepājnieks, bet arī Nīcas pagasta iedzīvotājs, tā kā šim pagastam piederīgs Jūrmalciems.

Zinot manu interesi par apvidvārdiem, vairāki vietējie Piemares ilgdzīvotāji piesūtījuši sarakstus ar tiem (visplašāko Ernests Kauls no Kalnišķu ciema „Zvejniekiem"), kurus esmu tālāk nodevis studentiem. Manuprāt, nevajag par visu vari šos apvidvārdus iedabūt leksikā - tiem dabīgi jāiekļaujas valodā. Var atsevišķu dzejoli uzrakstīt izloksnē, kā to visveiksmīgāk darījuši ventiņi, rucavniece Nora Kalna, arī pats esmu izmēģinājies, taču tie ir vien eksperimenti, kuros gan neiekļaujas latgaliski rakstītā literatūra, patstāvīga un būtiska šim novadam.

Par rakstnieku jānostrādā garš mūža cēliens, lai veidotos priekšstats par instrumentu, ar kuru ik dienas darbojamies - dzimto valodu. Par to reti kad aizdomājas. Vien tad, ja sākas diskusijas un pat strīdi, kuros saduras tik daudzi viedokļi. Galvenokārt rakstnieku un valodnieku. Vai maz šķēpu lauzts?

Ja ne tik grūti, tik izmisīgi savulaik nebūtu bijis jāturas pie dzimtās valodas, tā jāatjauno un jābagātina, nebūtu vērts par to rakstīt. Gribējās atstāt liecību, kaut aptuvenu to domu un izjūtu izklāstu, kāda man kopš bērnības, topot un darbojoties kā rakstniekam, bijusi attiecībā pret dzimto - latviešu valodu. Saņemot to kā mantojumu no iepriekšējām paaudzēm un kā savu nelielu rakstnieka artavu pievienojot mūsu literatūrai.

Dzērvju dejas

Atceros, kad biju vēl puišelis un ik gadu braucu uz vectēva lauku mājām „Pavāriņiem" Kalvenē, lai tur nodzīvotu vasaru, vectēvs mēdza pieminēt dzērves, kas ligzdoja aiz meža kādā purvā, - viņš ar rokas mājienu norādīja virzienā, kur atradās mežsargmājas „Skudriņi", apvidus, kur vēl nebiju kāju spēris, gar mežmali vien klaiņādams. Vārds „dzērves" iedarbojās uz iztēli tik spēcīgi, ka ilgi neizgāja no prāta, un, kad reiz papuvē pie vecās rijas saklaigādamās nolaidās divas dzērves un ganījās pa lauku, piesardzīgi zagos tām klāt, lai tuvāk palūkotos uz putniem. Nolēmu doties izlūkot, kur tad dzērves mīt. Tas gan drīzāk bija ce|ojums iztēlē, gājiens savu ilgu un sapņojumu pēdās, jo iekūlos tādos dumbrājos un brikšņos, ka baidījos tālāk iet.

Varbūt tā bija Seima Lāgerlēva ar savu grāmatu „Nilsa Holgersona brīnišķīgais ceļojums ar meža zosīm", varbūt biju arī par dzērvēm ko bērnībā lasījis, taču no tā laika dzērves paturēju prātā un sirdī. Tiklīdz šie manā iztēlē romantiskie putni parādījās redzeslokā, tiklīdz padzirdēju to balsis vai arī kādu stāstām par dzērvēm, tā kļuvu par viņu gaitu izsekotāju, atsaucos putnu balsīm, kas visbiežāk skanēja pavasaros un rudeņos, debesīs un uz zemes, iztēlē un paretam arīīstenībā.

Taimiras tundrā, Jeņisejas krastos, kur nokļuvu pirmās trimdas laikā, dzērves ieklīda reti. Tur, tundras neskaitāmajos ezeros, upes attekās un uz salām, bija mežazosu un visdažādāko pīļu valstība. Tur arī manās rokās pirmoreiz nonāca medību bise un pirmoreiz izšāvu uz dzīvu mērķi - gārgali kādā mazā tundras ezeriņā. Tur ne vien bads, bet arī kāda pirmatnēja, ataviska dziņa, mežonīgie dzīves apstākļi, kādos toreiz mitu, padarīja mani par mednieku. Uz ilgiem gadiem. Tomēr - tikai Sibīrijā, kur, reiz modusies, šī tieksme izpaudās tik mežonīgā un primitīvā kaislē, ka atceros sevi kā gluži citu cilvēku, kurš gan iekļāvās dabā, pat nonāca pilnīgi dabas varā, taču, ja salīdzina ar zvēriem, tad kā plēsoņa, ja ar cilvēkiem, tad - kā pirmatnēju dziņu apsēstais. Zinu, ka mednieka tieksmē ir savs loģisks, zinātnisks un pat morāls attaisnojums. Taču es negribu taisnoties.

Lai gan Tālajos Ziemeļos pavasara pārlidojumu laikā mežazosis medīja pat rūpnieciskām vajadzībām un, ja pagadījās, medīja arī gulbjus, lai gan izbadušie ļaudis klīda pa tundru, uzmeklēdami un iztukšodami mežazosu ligzdas, un pat apsita šos putnus ar nūjām, kad tie ezeros mainīja apspalvojumu un nevarēja palidot, manā izpratnē mežazosis, gulbji un dzērves bija neaizskarami, un pret šiem putniem nekad neesmu pacēlis medību bises stobru, lai kāds izsalkums būtu mocījis un lai kādas pirmatnējas dziņas urdījušas.

Kad otrreiz nokļuvu izsūtījumā, taigas sādžai, kurā dzīvoju, cieši blakus pletās kilometriem garš un plats purvs, caur kuru tecēja rāvaina, akačaina upīte Čulka. Šajā purvā apmetās un ligzdoja dzērves, no pavasara līdz vēlam rudenim vai ik dienas pieklaigādamas zemi un debesis.

Nolīdzis kolhozā par mednieku, jau agrā pavasarī ķēru burundukus un, kad atkusa upīte, slēpnī uz gaidi medīju riestojošās bizamžurkas jeb ondatras. Šīs medibas notika vakaros, kad bizamžurkas krēslas stundā izlīda no alām un uzsāka riestu. Reiz iedomājos aiziet uz purvu izlūkot arī agri no rīta un sagaidīju rītausmu, ieslēpies eglīšu biežņā uz kādas sausas pussalas, kas tālu ietiecās purvā. Tad arī kļuvu par liecinieku pirmoreiz mūžā skatītām dzērvju dejām.

Vēl nokrēslī pirms saullēkta purvā sakliedzās dzērves. Rits bija dzidrs un skanīgs, naktī viegls sals bija pārvilcis peļķes ar ledus kārtu, sastindzinājis dubļus un apsarmojis pērno kūlu. Pār purvu izklīzdams, virmoja plāns miglas plīvurs, un, kad šis plīvurs pašķīrās, nelielā ciņainā uzkalnā pretējā upītes krastā ieraudzīju dzērvju pulciņu. Tās klaigāja un kustējās. Taču tās nebija parastās kustības, kad redzēju dzērves vārpojot pārstaigājam kolhoza labības laukus vai bradājam purvā savā nodabā. Skatienu uzreiz piesaistīja dīvainais kustību ritms, pusizplesto spārnu un augsti cilāto kāju saskaņa ar dzērvju klusinātajiem kliedzieniem, kas nebija tik spalgi kā parasti. Putni pakļāvās pašu atskaņotai mūzikai. Šī mūzika tos atraisīja dejā. Vienubrīd man pat šķita smieklīgi, ka šie lielie putni var tik komiski, tik nepiedienīgi manam līdzšinējam priekšstatam par dzērvēm ālēties. Kā vaivariņu smārda, kā šī krāšņā pavasara rīta apreibuši.

Kad ieskatījos vērīgāk - dzērves no mana slēpņa bija vismaz 150 metru atstatu - deja man atgādināja klasisko baletu. Dzērves bija tik graciozas kā balerīnas; palēcieni, spārnu vēzieni un garo kaklu izvijumi veidoja dažādas sākumā grūti atšķiramas dejas tūres un figūras. Jau otro gadu mednieka takas staigājot, uz dzērvēm biju gana nolūkojies, pa ausu galam dzirdējis arī par dzērvju dejām, bet, ka gadīsies ieraudzīt ko tādu, kam pat grūti rast apzīmējumu, nevarēju iedomāties. No savām dzimtenē augstu uzšūpotajām romantiskajām izjūtām, primitīvo mednieka darbu darot, sādžas ikdienā biju jau tiktāl piezemējies, ka dzērvju biežā klātbūtne vairs neizraisīja to ziņkāri un interesi par šiem putniem, kāda bija bērnībā, kad tik daudz un skaisti sapņoju par tikšanos ar dzērvēm. Negaidīti ieraudzītās dzērvju dejas, to dīvainā pievilcība, fascinējošie ritmi atkal raisīja spārnu sajūtu, padarīja par apmāto, kas šo priekšnesumu grib redzēt vēl un vēl.

Topavasar tā bija vienīgā reize, kad purvā, kas bija iesaukts par Dzērveņu purvu, redzēju dzērves dejojam. Vairākkārt agri rītos atgriezos slēpnī. Pat ar aizlienētu tālskati (fotoaparātu ciematā nebija), bet laiks bija mainījies, pūta ass ziemelis, brīžiem pat puteņoja. Un tajā uzkalnā dzērves vairs neparādījās. Tas, kā aizvien, dzirdēja saklaigājamies purvā, redzēja ganāmies laukos, bet riesta dejas bija beigušās.

Man bija pieredze slēpņu celšanā. Jau divus pavasarus no slēpņiem medīju riestojošos rubeņus, reiz pie manas būdas nolaidās mežazosu kāsis. Arī dzērves gribēju ieraudzīt tuvu, tuvu. Un taigā aizvadītā trimdas laika trešajā pavasarī, kad upīte vēl bija aizsalusi un purvā no rītiem turējās cietā sērsnas kārta, so|us trīsdesmit no uzkalna, kur biju redzējis dzērves dejam, uzcēlu, manuprāt, visai drošu, apkārtnē labi iederošos slēpni. Pavisam zemu - tikko varēju tajā plaudeniski ielīst, - maskētu sūnām, niedrēm un ar kūlā savēlušos grīsli. Biju pārliecināts, ka putni to pat neievēros.

Topavasar ar nepacietību gaidīju dzērvju atgriešanos. Agri rītos ieklausījos skaņās, kas nāca no purva. To ciešā lokā kā drūms damaksnis apņēma mežonīga zemienes taiga ar retiem ciedriem noaugušiem uzkalniem. Arī purvā bija vairākas ar skujkokiem apaugušas salas. Atceros, kādu nedēļu laiks pieturējās saulains, rīti bija dzidri un skanīgi. Nokaltušajos kokos skaļi rībināja dzilnas, šur tur, taigmales bērzos sasēduši, sāka rubināt rubeņi, vēl riestoja burunduki. Upīte vietumis jau bija atkususi, un vīdēja lāsmeņi. Savu vienkoceni biju aizstiepis uz upmalu, lai, tiklīdz samanīšu dzērves, pārceltos uz purvu.

Dzērves pārnāca vējainā un drūmā laikā, kad no zemiem padebešiem šļācās lietus šaltis, taiga vaidēja un stenēja, pavasara vētras pluinīta. Biju jau vairākus rītus pavadījis slēpnī, bet putni nerādījās. Dzirdēju tos saklaigājamies dziļāk purvā, kur pacēlās viena no salām, noaugusi ar baltegļu skupsnu.

Kļuvu nepacietīgs. Apāvis luģes, jo atkusušais purvs zem cilvēka svara grīļojās, aizbridu līdz salai, kur biju manījis dzērves. Atradu nomīņātu danču placi, pavisam tuvu salai.

Nākamajā rītā, tikko gaismai austot, pārcēlos pāri upītei un, apsējis luģes, aizbridu uz salu vēl nokrēslī, ieslēpos biežņā un sāku gaidīt. Atlaidās viena dzērve un, skaļi klaigādama, izstaigāja pa purvu patālu no manis sazīmētas riesta vietas, it kā juzdama, ka esmu paslēpies salā, izklaigājās un aizlaidās. Torīt dzērves vairs neredzēju. Tas sasaucās viņā purva malā.

Gudroju, ko darīt, kā vēlreiz piekļūt dzērvēm, lai redzētu tās dejam. Pieturējās skaidrs laiks, un dilstošais mēness laistīja gaismu vēl tālu rīta pusē. Nolēmu rītausmu sagaidīt jau salā.

Tā bija otrā reize, kad redzēju dzērves dejam. Un pie tam tuvāk, nekā biju cerējis.

Vispirms atlaidās tā pati dzērve - izlūkotāja. Šoreiz neko aizdomīgu nesamanījusi, tā klaigāja - vismaz man tā šķita - jau ar citu intonāciju balsī, un viņas aicinājumam dažādās purva malās atsaucās tuvākas un tālākas balsis, līdz riesta vietā atlaidās astoņi putni un sāka diet, kamēr sargs turējās savrup un tikai brīžiem, kā nespēdams pretoties dejotājus pārņēmušai ekstāzei, arī noplivināja spārnus un ieskandināja balsi dejas ritmā.

Ir grūti iz atmiņas precīzi attēlot torīt pieredzēto. Pa šiem gadiem iztēle atmiņām jau piejaukusi savas krāsas, gluži ārējais skatījums jau kļuvis par iekšēju redzējumu, kad gara acīm ierauga aizvien vairāk būtisku detaļu tai dīvainajā rituālā, ko sauc par dzērvju dejām. Atceros, kā deju uzsāka visas astoņas dzērves vienlaikus, kā tas mani pārsteidza un saviļņoja, jo šoreiz putni bija pavisam tuvu - tik lieli un skaidri saredzami. Dejai bija savi atslābumi un kulminācijas. Brīžiem ritmiski kustējās tikai dažas dzērves, kamēr pārējās bradāja pa purvu apkārt danču placim. Bet tad, it kā pašas sevi uzmundrinādamas kliedzieniem, tās atkal sanāca kopā, un deja jau līdzinājās ekstāzei - dzērves mīņājās kā apmātas, spārnus plivinādamas, kaklus izstiepušas, un viņu balsis skanēja tik kaisli un iedvesmojoši. Atceros - dzērvju balets savu augstāko kulmināciju sasniedza tajā brīdī, kad pār taigu pacēlās saule, pieliedama zilganbālo purva nokrēsli ar žilbinoši spilgtu gaismu. Arī dzērves, līdz šim palsā mijkrēšļa aizplīvurotas, iemirdzējās. Un tad, atceros, visu uzmanību pievērsu vienam putnu pārim, kurš šajā baletuzvedumā katrā ziņā bija vadošais, kā vēlāk atskārtu, solodejas izpildītājs. Deja sākās ar klanīšanos, kakliem viegli šūpojoties augšup un lejup. Pēc tam putni kaklus atkal izstiepa un ik pa brīdim, saskaņojot kustības ar iekliedzieniem, spārnus ritmiski vēzēdami, griezās viens ap otru. Ar katru jaunu pagriezienu temps pieauga, un dzērves sāka dejot palēkdamās, atsperoties te ar vienu, te otru kāju. Brīžiem putni augstu palēcās un izpleta spārnus, un tad šķita, ka viņi pat lido. Vēlāk izlasīju grāmatā, ka to sauc par dejojošo lidojumu. Tas tad arī bija pats brīnumainākais skats, ko atceros no dzērvju dejām.

Toreiz biju kā apmāts no redzētā. Vēl ilgi pēc tam, aizverot acis, kā uz ekrāna parādījās šīs fantastiskās dzērvju dejas, kurām biju liecinieks Čuļskas Dzērveņu purvā.

Atgriežoties atkal Latvijā, par dzērvēm aizmirsās, tās par sevi atgādināja vienīgi pārlidojumu laikā, saklaigājoties augstu debesīs. Bet tad, dzīvojot vasarās Sakas ciema mežsargmājās „Silos", atkal debesīs vai ik dienas parādījās dzērves, visās debesu pusēs dzirdēja putnus sasaucamies. Rudenī, kad dzērves jau pulcējās baros un promejot cēlās kāšos, viena dzērve vēl laidelējās pār Sakas mežiem un kliedza tik žēli. Kā vēlāk uzzināju, kāds malumednieks bija nošāvis tās dzīvesbiedru. (Dzērves uzticīgas viena otrai visu putna mūžu.) Tad atcerējos, kā reiz taigā, pa pirmo sniegu ejot vāveru medībās, ieraudzīju dzērves pēdas. Tās veda tieši dienvidu virzienā. Putns, kā varēja redzēt pēc pēdām, bija ievainots, bet gāja turp, kurp nevarēja vairs aizlidot.

Tolaik uzrakstīju pirmo dzejoli par dzērvēm.

„Pa purvu purviem dzērves kliedz: cik mēs?

Vai dzimtā puse kāsi pacelt spēs?"

Vēlāk komponists Agris Engelmanis šos vārdus ar kora dziesmu pacēla kā spārnos. Mūs ar Agri daudz kas vienojis. Arī dzērves lielajā purvā, kas sākas turpat no viņa lauku māju „Ausekļi" pagalma Liepienā. Tad dzērvju klātbūtne, to esamība mūs pacēla jau kādā citā dimensijā - gara pasaulē, kas cieši vienota ar dabu, ar zemi, ar purvu, bet jau debesis tik augstas un lidojamas ar iztēles spārniem, tuvinot cilvēkus putniem jau citā, garīgi spraigā izjūtā, mūžu krātā pieredzē. Tad jau pavasaros un retumis arī rudeņos aizgūtnēm rakstīju dzejoļus par dzērvēm:

„Atkalredzēšanās sauciens.

Dzērvju kāsis loku met.

Cik jau ilgi vienai zemei.

Vienam purvam lidots pret..."

*

„Šī vēlme - līdz ar dzērvēm dejot -

No ilgas dzīvošanas purvā.

Un kas parto, ka dzērves smejas,

Jo atgriešanās rīts ir burvīgs..."

*

„Mes esam uzlūgti uz dzērvju dejām..."

Jā, patiešām, cik reižu jau mēs esam bijuši uzlūgti uz dzērvju dejām? Šīs dzērvju dejas esmu izdejojis ar tik daudzām partnerēm. Iedomās, ilgās, sapņos un dziņās. Iztēlē. Sākušās dabā, aplūkotas ar apbrīnu, pat aizrautību, tās jau bija kļuvušas par abstraktu vīziju, dzejas tēlu, kas ik pavasari rosināja fantāziju, lika garā dejot dzērvēm līdzi. It kā atkārtojot viņu kustības, viņu prieka izpausmes, viņu riesta graciozos rituālus un tai pašā laikā jau atļaujoties savas dejas tūres, savus ritmiskos zīmējumus, cilvēciskās izjūtas, ko rosinājuši putni turpat vai mūža garumā - no pirmā par dzērvēm dzirdētā stāsta līdz pēdējam smalkumam paša redzes atmiņā, tik daudzos jau redzētos filmu kadros, fotoattēlos, ornitologu aprakstos. Vienulaik biju kā apmāts, iztēlojos dzērves dejam jau pēc sava scenārija, pārvērstas baletdejotājās, no purva paceltas uz skatuves, cilvēcisku jūtu izgaismotas. Gluži kā gulbjus RČaikovska „Gulbju ezerā".

Pērnvasar iegriezos vectēva lauku mājās Kalvenē, kas no „Pavāriņiem" bija pārdēvētas par „Bitēm" (mana vectēva uzvārds - Bite). Kādreiz tur bija liellopu ferma, un garāmbraucot pagalms izskatījās tik dubļains un netīrs, ka atbaidīja no klaiņošanas pa atmiņu takām. Nu tur viss bija citādāk. Kaut arī svešādi, tomēr tik viesmīlīgi, ka atmiņas atkal uzvilnīja ar joni un gribējās vēlreiz iejusties bērnībā. Starp citu, pašreizējais māju iemītnieks ieteicās: „Pavasaros varam redzēt pa logu, kā uz lauka dzērves dejo." Ar šiem viņa vārdiem noslēdzās burvju loks, ko biju apmetis pasaulē, izsekodams dzērves dabā un iztēlē, īstenībā un jau tik tālu, ka šis putns man bija kļuvis par simbolu - ilgām, sapņiem, mīlestībai.

Šopavasar iegriezāmies „Bitēs", lai pa arumiem un poreļiem aizbristu līdz sen jau pamestajām mežsargmājām „Skudriņiem", kur vēl varēja cerēt sastapt savu atgriešanās dullumu izdejojušās dzērves. Taču tās jau ligzdoja un uzvedās klusi. Vienīgi nojausmas par putnu klātbūtni uzvēdīja no mežonīgā meža stūra.

Bet - dzērvju dejas vēl notiks. Jau tā burvju loka viducī, kurā esmu ieņēmis putnus, kurā esmu es pats, aizvien vēl rakstot dzejoļus:

„... Nāc, sakļausimies vēlreiz ligzdu dzīvei

Tai ākstīgā, tai dīvainā

Un citiem putniem neatkārtojamā dejā;

Nāc purva pirmatnējā brīvībā No debesīm, kur tikai lidot drīkst,

Pie zemes nāc te, atkal dziļi lejā!"

*

„No dzērves iekliedziena purvā Tā noreibt atkal, it kā pats Es būtu atgriezies no tāles,

Šīpavasara aicināts.

No dzērvju dejām iedvesmoties Tik dulli, ka es pats kā āksts Jau esmu sācis kājas cilāt.

Jau grasos dzērvju deju sākt.

Par dzērvi tiktāl iztēloties Jau sevi, kamēr dzērvenēs Mans purvs un pats no krūtīm dūnas Jau sāku ligzdu dzīvei plēst.

Par dzērvi tiktāl, ka šis garais Un grūtais lidojums nav velts Un kā nekad vēl nogurušie Uz debesceļa spārni smeldz."

Liepāja

Gribas apliecināt dzimto pilsētu. Kādu to atceros no bērnības, kādu to esmu redzējis attīstāmies padomju laikā, kāda tā ir kļuvusi atkal brīvā Latvijā. Ja reiz esmu dzimis liepājnieks un lepojos ar to, tad jāuzceļ kaut neliels rakstisks piemineklis kādā no šajā grāmatā vēl brīvajiem laukumiem.

Par Liepāju ir daudz domāts. Sakarā ar jubilejām un vēlēšanām ir rakstīti veltījumu cikli dzejā, ir izzināta pilsētas tapšanas vēsture, apcerēta tās ģeogrāfiskā atrašanās vieta starp ezeru un jūru. Liepāja ir izjusta kā dzīva būtne. Ar visai pretrunīgām jūtām, kad pilsēta kļūst naidīga, nožēlojama, pat vienaldzīga, līdz maiguma, sirsnības izpausmēm, līdz mīlestībai, kad nojūk visas pretrunīgās izjūtas un izkristalizējas atziņa: šī ir mana dzimtas vieta, mans liktenis te dzīvot, te manas saknes un galotnes, un pa vidam viss, ko simbolizē liepa pilsētas ģerbonī. Ja iemīl, tad kļūst arī prasīgs. Tāds esmu arī pret Liepāju. Un reizē žēlums, maigums un visu piedodoša labsirdība. It kā pret pilsētu. Bet tas jau ir vien veidols, ko radījuši cilvēki dažādos laikmetos un ar dažādu attieksmi pret pilsētas celtniecību, tās izveidošanos. Tā ir gaisotne, kas rodas no tik daudziem un dažādiem faktoriem. To visu apzīmējam ar vienu vārdu: Liepāja.

Mans pirmais redzes iespaids par Liepāju no priekšpilsētas, no ezermales, kur mana pirmā dzīvesvieta - uz Čauļu (tagad Ālandes) un Kaļķu ielas stūra, kur ūdenspumpis, kur pusotra stāva mājelē dzīvojām kopā ar tēva vecākiem, kur māte turēja vīna tirgotavu. Daudz blāvu novelkamu bildīšu ar dūmakainiem dažādu redzes gleznu fragmentiem, līdz pēkšņi triju gadu vecumā: virs kaimiņmājas no baltiem ķieģeļiem mūrētā brandmūra zilās vasaras debesīs sidrabots cigārs -vācu cepefīns (1930. gads). No tās reizes sāku atcerēties Liepāju. Vispirms kaimiņu namus, ar izdedžiem nobērtās un ar zemi pieblietētās ielas, dzelzceļa uzbērumu turpat Čauļu ielas galā, kur kursēja lokomotīve, (no tās ļoti baidījos), stumdīdama vagonus un platformas. Turpat blakus mūsu dzīvesvietai ostas pusē bija plašs rūpniecības rajons ar ādas fabriku (tā tolaik teica) un fabriku „Fēnikss", kā arī ar vairākām kokzāģētavām, ap kurām Liepājas ezerā bija izveidots plašs koku dārzs.

To allaž papildināja plosti, ko dzina pa ezeru no Bārtas augšteces. Līdz ostmalai, kur tieši pretī Attekas sala, varēja nokļūt pa bruģēto Fēniksa ielu. Ielas galā renīte (notekcaurule), pa kuru ostā ietecēja fabriku netīrie ūdeņi, kur ķērās mailrtes, plaķīši un reizēm arī kāda brangāka zivs.

Tas bija plašs rajons, kuram ar koka nameļiem ne augstākiem par diviem stāviem piekļāvās priekšpilsēta. Tur pavasaros un vasarās bija daudz zaļumu, tur vecā Katlāpene ganīja savas divas kazas, tur bija savs smārds, ko atkarībā no vēja virziena uzvēdīja fabriku dūmeņi, sūtošās koksnes dvaka un dūņainais ezers. Jūras gaiss tur atvilnīja vien dižās vētrās.

Neatceros, ka no bērnu ratiņiem būtu skatījies uz pilsētu. Vectēva Jēkaba platajos plecos uzcelts gan. Un tad jau steberējot kājām. Uz pilsētas centra pusi, kur Rožu laukumā dzīvoja un pirmās šķiras krogu turēja mammas vecāki - Žanete un Jēkabs Bites. Pa Kaļķu, pa Baznīcas ielām, Šķērsojot Zirņu, Ganību, Bāreņu ielas, kaut nedaudz, bet nācās kāpt kalnup. Centrs ar tagadējo Domi pašā kāpas kuprī jau ir pilsētas augstākā vieta. Līdz Ganību ielai vēl koka nameļi, bet Baznīcas ielā jau pa mūra ēkai. Un kur tad Klepēņina nams Bāreņu ielā, toreiz pats augstākais Liepājā.

Kad 1940. gadā notika komunistiskais apvērsums, ziņkārs puišelis būdams, kā skatītājs piedalījos visos galvenajos notikumos. Arī Aizsargu nama šturmēšanā. Stāvēju pie Klepēņina nama, kad kāda no dažām izšautajām lodēm aizspindza gar degunu, atsitās mājas mūrī un nobira pelēkais apmetums.

Uz Lielās ielas toreiz nams pie nama spiedās ciešāk, veikals pie veikala. Veikalnieki lielākoties bija ebreji jeb kā tolaik teica - žīdi, bez jel kādas negatīvas nokrāsas šajā vārdā. Visciešāk atmiņā ieķērusies reklāma: Hozias Mau, Lielā ielā 11. Pa vidam abās ielas pusēs bija arī dažas iestādes un Vācu (tagad Sv. Trīsvienības) baznīca. Pa necilās pilsētas valdes ēkas ārpusē iemūrētajām kāpnēm, kas uzveda līdz galvenajai ieejai, gribējās rāpties jau triju gadu vecumā. Iepretī (jūras pusē) kinematogrāfs „Kamergaisma" ar flīzēm izliktu ieeju. Abpus aiz stikliem bija izvietotas reklāmbildes par ejošo un gaidāmo filmu. Trīs granīta pakāpieni savienoja ar trotuāru (ietvi), un uz šīm kāpnēm ik novakari, kad ap sešiem pienāca Rīgas vilciens un bija drukāta avīze „Jaunākās Ziņas", ar laikrakstu paku sēdēja Avīžu Jānis un palaikam uzsauca kinoapmeklētājiem un garāmgājējiem: sanāk pie jaunām! Tolaik ķinītī varēja ieiet jebkurā laikā, ne vien seansa sākumā. Ar baterijām darbojās vietu ierādītājas. Vēlāk Lielās un Teātra ielas stūrī uzcēla glauno krēma krāsas viesnīcu ar konditoreju un kafejnīcu, kurai ieeja bija no Lielās ielas. Vai nu tā ir vien bērnības ilūzija, kad visas sajūtas - arī garšas - asākas, bet tik garšīgas tortes (tās pārdeva par 20 santīmiem gabalā) nekur un nekad neesmu ēdis. Jo sevišķi ananasu un šokolādes tortes.

Kad mammas vecāki jau dzīvoja Kalvenē, krusttēvs, no Rīgas iebraucis, apmetās šajā viesnīcā, un es to esmu redzējis arī no iekšpuses. Glaunums uz mani neatstāja iespaidu. Apbrīnoju cauri visiem stāviem (vestibilā) augošo kastaņkoku. Kur tagad skvērs, netālu no teātra.

No Lielās ielas 1 (tagad deviņstāvu nams), kur bija mūsu ģimenes pēdējā dzīvesvieta Liepājā pirms izsūtīšanas 1941. gada 14. jūnijā, redzēju šo ielu tādu, kāda tā bija manā bērnībā. Kad pārbēgām no trimdas 1947. gadā, viss bija mainījies līdz nepazīšanai.

Rožu laukums visdziļākajā atmiņu slānī vēl bez Armijas ekonomiskā veikala un 15. maija nama. Kur tagad viesnīca „Līva", bija vairāki divstāvu nami, ar trauku tirgotavu, Ūdera „Muzikāliju" veikalu, krogu, kas bija iesaukts „Pie Piļukājas", otrajā stāvā. Un tūdaļ, kur tagad Alus dārzs, tādā kā ielokā, atkāpē no bruģētās ielas, vectēva Bites krogs baltā divstāvu ēkā. Blakus Matīsa velosipēdu veikals, mazliet tālāk uz Pumpura ielas stūra Zaļā jeb Rēriha aptieka. Un tad jau divi tagad atjaunotie dvīņu nami, kuros Plotke tirgoja apavus. Kur krustojumā savienojās Tirgoņu, Lielā un Graudu iela, atradās Mākslinieku pagrabiņš. Tur man ieeja bija aizliegta. Lielās ielas pēdējā dižā namā jau uz Graudu ielas stūra Zīverta audumu veikals. Ar viņa kundzi, aizsardžu priekšnieci, un dēlu Laimoni, tikko izsūtīti, dzīvojām vienā sādžā, līdz Zīverta kundzi ievietoja Krasnojarskas cietumā, bet Laimonis piebiedrojās mums ar mammu.

Nevaru izvairīties no pilsētas sasaistes ar cilvēku likteņiem. Viss savijies tik cieši kopā - citu liepājnieku un paša liktenis ar namiem, ielām, laukumiem, tuvējo apkaimi, kas ietilpst pilsētas robežās, kaut vai arto pašu Karostu, kur dzīvoja mūsu draugi - lidotāja virsleitnanta Kārkliņa ģimene. Kalpaka bulvārī. Cik tolaik sakopta bija šī priekšpilsēta. Paejot vien dažus desmitus soļus sāņš, dižajā priežu silā varēja ogot un sēņot.

Viena no manām kā bērnam mīļākajām bija Graudu iela. Tās sākums no Rožu laukuma puses bija tik šaurs, ka 2. līnijas tramvajs nogriezdamies ienira starp namiem kā aizā. Tur, cik atceros, vienmēr klājās ēnas un valdīja nokrēslis. Tikai tālāk uz jūras pusi, kur iela jau savienojās ar Kūrmājas prospektu, staroja gaisma. Uz Graudenes bija mani sapņu (palaikam piepildāmo) veikali - Vasermaņa aug|u pārdotava un firmas „Ķuze" saldumu bode, kā arī pagrabiņš, kur pārdeva ābolkūkas, Dirberga un Pētera kafejnīcas, kur bieži iegriezās mamma, mans mūža pirmais kino „Stars" jeb „Starītis", kur rādīja burlaku un kovboju filmas, kurp mani veda vecāmāte no tēva puses - Lavīze. Un tad jau vēlāk saldējumu veikals „Itālija" (Dīķu ielas stūri), kur pārdeva mana mūža garšīgāko saldējumu, un Damberga radio veikals, kura logā izlika spēles rezultātu, ja fanātiski atbalstītais futbola klubs „Olimpija" bija spēlējis Rīgā. Un kur nu vēl Rēdera rotaļlietu veikals. Graudu ielā bērnībā bija tik daudz pieturvietu. Tā bija šaura, tika, greiza, dažāda lieluma un izskata namiem pieblīvēta, bet bērnības atmiņās pati kārdinošākā iela Liepājā. Nevar nepieminēt Vasermaņa augļu veikalu, kas atradās tēva draugam Fišeram piederošā namā (tur tagad „Top" veikals). Šim veikalam garām mani nevarēja aizdabūt. Ja to mēģināja, tad iekrampējos skatloga priekšā izbīdītajā statnī un taurēju pa visu Graudu ielu pēc sava dienišķā banāna. Var jau būt, ka tas ir vien reibums no bērnības atmiņām, bet augļu smarža, kas dvesmoja Vasermaņa veikalā, bija tik spēcīga un aromātiska, ka to nekādi nevar salīdzināt ar smārdu, kas tagad tirgū tikko dveš no dienvidu augļiem, la bija kvalitāte, kas, šķiet, zudusi uz mūžiem.

Kur Graudu iela krustoja Jūras ielu un Kūrmājas prospektu, kur tramvaja sliedes pagriezās uz jūras pusi, stāvēja un stāv vēl gaišais, staltais nams, kurā kādreiz bija iemitinājušās rēderejas, kuģniecības aģentūras, arī daži ārvalstu konsulāti. Logos bija izlikti okeāna tvaikoņu un burinieku maketi. Pa labi starp Jūras ielu un ostmalu atradās kvartāli, pa kuriem mani neveda staigāt. Kad dzīvojām jau Saules ielā un es gāju vācu bērnudārzā, mēs, divi knauķi (ar Leonīdu Stengrēvicu), uz savu roku izklejojām pa šo romantisko ieliņu labirintiem. Tagad tur ir postaža, bet toreiz Kapteiņu, Stūrmaņu, Bocmaņu, Loču, Matrožu, Kuģenieku un vēl daudz citas ieliņas radīja romantisku priekšstatu par jūrā braucējiem. Ne velti tolaik tik daudzi puišeļi bēga no mājām, paslēpās uz kuģiem un gribēja nokļūt Āfrikā. Šiem kvartāliem bija arī slikta slava, kā par tiem nācās dzirdēt no pieaugušajo sarunām. Tikai vēlāk apjēdzu, ko nozīmē sarkanie lukturi pie ieejām tavernās un krogos.

Atceros svētdienas promenādes pa Kūrmājas prospektu. Tā bija pavisam cita gaisotne, tik svešāda mūsdienām. Pa prospektu blīvās ierindās pastaigājās ļaudis, lielākoties atsevišķas ģimenes. Šie ļaudis savā starpā bija pazīstami un sveicinājās. Cilājās vīriešu katliņi, platmales, žokejmices. Paziņas satikās, apstājās parunāties. Kādreiz tik ilgi, ka kļuvu nepacietīgs - gribēju ātrāk nokļūt jūrmalā.

Cik sakoptas mājas bija Kūrmājas prospektā, izņemot vienīgo graustu jau prospekta galā - no sarkaniem ķieģeļiem celtsākto un nepabeigto pareizticīgo katedrāli. Kur pēc kara stāvēja zenītbaterijas, kur tagad apstādījumi un zālieni, kā gliemežvāks pavērās Kūrmājas filharmonijas estrāde, uz kuras izvietojās simfoniskais orķestris. Atceros garas solu rindas klausītājiem. Arī vēl kādu ēku prospekta malā, kurā bija rings un notika boksa sacīkstes. Arī es vairākkārt biju skatītājos, bet simfoniskās mūzikas koncertos, kamēr vecāki klausījās, klaiņoju apkārt. Simfoniskā mūzika tolaik neinteresēja.

Jūrmalas parks, saukts arī ģermānismā par anlāgiem, bija tikpat glīti uzkopts kā visa pilsēta. Vēl tagad šur tur mana saliektus, zemē iedzītus metāla mietiņus. Tie, savienoti ar novilktām stieplēm, norobežoja zālienus no grantētajiem celiņiem. Pāri kāpt bija aizliegts. Parku dienu un nakti uzraudzīja sargi.

Atmiņā blāvāk iezīmējas zvejniekosta jeb lunka. Toreiz tā bija bez jebkāda aizžoga, visiem pieejama. Zvejas rīki glabājās nelielos namiņos jeb pūnītēs. Ostmala bija vienos akmeņos, akmentiņos. Teica - tie esot krami un artiem varot uzšķilt dzirkstis.

Pa dienvidu molu varēja aiziet līdz pašiem jūras vārtiem. Kad biju jau prāvāks, tēvs svētdienās ņēma mani līdz palūkot, kā kāpelē mencas. Tēvam bija draugi arī muitas zonā Jaunliepājas pusē. Tur gājām iepirkties kantīnē. Reiz tēvs joka pēc nopirka konservu ar varžu kājiņām.

Osta allaž bija pilna ar kuģiem. Tie stāvēja arī pie labības elevatora, kas atradās starp Dzelzs un Tirdzniecības tiltiem, jo Tirdzniecības tilts bija, kā toreiz teica, izskrūvējams. Ar airu laivu varēja pārcelties no viena krasta uz otru pretī Vecajiem kapiem. Ja nemaldos, par pieciem santīmiem no pasažiera.

Ostā makšķerēja gan no krasta, gan laivām, bet vienreiz gadā - aprīlī, maijā, kad no jūras augšup pa Bārtu devās zebru (vimbu) un ālantu bari visa krastmala ap Dzelzs tiltu, kā arī pats tilts bija „aplipis" ar makšķerniekiem. Un katrs vilka bagātīgu lomu.

Jaunliepājas pusi tikpat kā nepazīstu, jo tur nekad neesmu dzīvojis. Protams, orientējos. PatVelnciema ieliņu jūklī. Atceros lielu pļavu - civilo lidlauku, kur rīkoja aviācijas svētkus. No lidmašīnām kaisīja konfekšu maisiņus, kas ar izpletnīsiem lidinājās lejup. Bērnu bars joņoja pa pļavu, sekodams saldajam desantam. Arī es gribēju joņot bērniem līdz, bet tēvs mani atturēja - sak, pagaidi tepat un tu būsi vinnējis. Un patiešām, vējš atlidināja izpletņus, kur neviens, izņemot mani, tos negaidīja, un es varēju grābt pilnas saujas, lai gan tēvs to liedza - lai paliek arī citiem. To nu es toreiz vēl nespēju saprast - kā, ticis pie mantas, to izlaist no rokām?

Mana otrā dzīvesvieta Liepājā bija Saules ielā. Jumta istabiņā, ko īrējām uz laiku, kamēr Šķūņu, tagadējā L.Paegles ielā pēc tēva projekta (palīdzēja an krusttēvs, topošais arhitekts) būvēja namu, kam vajadzēja kļūt par mūsu dzīvesvietu uz mūžu mūžiem. Rajons ap Saules ielu saistās ar atmiņām par tantes Grētes vācu bērnudārzu K.Ūliha ielas pagrabstāvā, tuvējo ostmalu un galvenokārt ar „Olimpijas" stadionu, kurp mani veda tēvs uz visām futbolsacīkstēm, kad spēlēja liepājnieku slavenais futbolklubs „Olimpija". Jau bērnudārza vecumā kļuvu par karsēju, un atmiņās atplaiksnī viena otra spēļu epizode, jo spilgti, kad tika spēlēts ar ārzemju profesionāļu komandām.

Kad dzīvojām Lielā ielā 1, leģendārā vārtsarga Lazdiņa sieva strādāja mammas vadītā ēdnīcā par grāmatvedi, un es savu kādreizējo „elku" varēju iepazīt kā sabiedrībā jauku, patīkamu cilvēku. Kasieri kūdras purva izstrādes kompānijā „Ploce". Uz Ploces ciematu (turp un atpakaļ piecdesmit kilometrus) viņš ik darba dienu nobrauca ar divriteni. Tāds bija amatieru sports, dibināts uz patriotismu un entuziasmu, nevis uz naudu kā tagadējiem profesionāļiem.

Savrupmāja Šķūņu un Lilienfelda (tagad Dzintaru) ielā tapa lēni. Iepirkts bija liels apbūves gabals ar ēdamo kastaņu pulciņu vienā stūrī, valriekstu koku otrā galā. Pretī pāri ielai Ādas fabrikas direktora Lasmaņa villa (vēlāk Kara komisariāts). Ik darbdienas rītu šoferis, tērpies ādas jakā un biksēs, ar štibletiem pie ikriem un ādas žoķeni galvā, izbrauca mašīnu no garāžas un direktora kungs iekāpa. To novēroju jau vēlāk, kad dzīvojām jaunā nama otrajā stāvā. Pirmajā stāvā bija veikala telpas, kur mamma turēja pārtikas tirgotavu. Atceros, reiz veikalā naktī ielauzās zaglis. Gaisma pirmajā stāvā bija iededzama no mūsu guļamistabas. Tēvs - aizsargs - turēja mājās kara šauteni. Mamma iededza gaismu, tēvs, izbāzis šautenes stobru pa durvīm, nokliedzās: rokas augšā! Zaglis sastinga. Tad metās pa logu laukā. Tā es dzirdēju vecākus šo notikumu atstāstām.

Gruntsgabalā bija vēl maza koka mājele, kur mita tēva vecāki. Abi jau slimoja ar māgas vēzi. Abi man bija mīļi, taču pie viņiem vairs nelaida. Vien atvadīties.

Tas līdz ar Kūrmājas prospektu un kvartālu ap Gulbju dīķi bija pats prestižākais rajons pilsētā. Ik māja bija ar savdabīgu arhitektūru, kopta un aprūpēta. Arī tagad šajā rajonā ir daudz glīti atjaunotu celtņu, taču tā ir vien vāja atblāzma no lepnības un godības, kas darīja šo rajonu prestižu tolaik. Māja, kurā pašreiz dzīvoju (sievas mantojums), tikusi celta pēc slavenā arhitekta Berči projekta. Redzot uzņēmumu, kāda tā kādreiz izskatījās un salīdzinot ar pašreizējo padomju laiku pārveidojumu, tā pa īstam apjēdzu, kāda starpība ir Liepājas toreizējam izskatam ar pašreizējo. Arī tepat pāri Vites ielai, kur Rīgas mērs Gundars Bojārs iegādājies īpašumu, viss bija tik glīts un sakopts, darbojās strūklaka, aiz žodziņa ziedēja puķes un košumkrūmi, zaļoja maurs. Tagad viss noplucis, nomīdīts. Kā saka: baigs paskats. Taču pēc laika, kas zin...

Lepnā savrupmāja padarīja vecākus par parādniekiem, veikalā „šeftes negāja", un villu nācās pārdot. To nopirka virsnieks arī uzvārdā Gūtmanis, bet tēvs iegādājās nelielu nameli Jūrmalas un Alejas ielu stūrī. Tur mamma iekārtoja rakstāmlietu veikalu, jo turpat Alejas laukumā bija piecas skolas, taču „šeftes" atkal negāja, un mēs pēc plaša loka pa jūrmalas pusi atkal atgriezāmies ezermalē - Zēlihmaņa lielajā īres mājā uz Ganību un Gintera (tagad Ukstiņa) ielas stūra, kur mamma turēja vīnu tirgotavu un „šeftes" gāja. Pēc gada vecāki jau iegādājās pusotra stāva namu pāri Ganību ielai (pa diagonāli), kas mums vēl piederēja 1941. gada 14. jūnijā deportāciju laikā, ko atguvu, sākoties Trešajai atmodai, bet kurš sabruka, kamēr mantojumu pārņēmu savā īpašumā (tik ilgi to rakstīja Zemesgrāmatā).

Kad pārcēlāmies uz ezermali, biju jau paaudzies, k|uvis par Čakstes pamatskolas skolēnu un no tā laika atceros Liepāju pavisam skaidri, jo sevišķi Vecliepāju. Ezermales apbūves koka mājeles, divstāvu nami un pa retam kada mūra ēka lielākoties saglabājušās līdz mūsdienām. Tikai tolaik tās bija namsaimnieku rūpīgi koptas, izskatā košas un pievilcīgas. Arītās ar papes jumtiem, ko katrugad uz rudens pusi nodarvoja, un visa ezermale tvanēja šajā īpatnējā, vismaz manai nāsij tīkamajā smārdā.

Ganību iela bija dzīva maģistrāle. Pa to kursēja smagie un vieglie ormaņi, brauca laucinieki, pa retam aizdrāzās kāds automobilis. Visas mūsu priekšpilsētas ielas bija vai nu bruģētas ar apaļajiem laukakmeņiem, noblietētas ar izdedžiem vai gluži kā zemesceļi ar zaļojošām grāvmalēm. Turpat blakus uz Ganību ielas Tomšēvics izīrēja karietes, kurās jūdza šķimeļus - dižus, pelēki ābolainus zirgus. Dienvidpusē no Salmu ielas apbūve beidzās. Tālumā aiz pļavām un mazdārziņiem Ganību ielas malās rēgojās vien dažas mājeles. Pļavu ielā vēl atceros vējdzirnavas. Visu šo dienvidos līdz Pērkones kanālam sadīgušo priekšpilsētu sauca par Žurku ciemu. Kad 1939. gadā pie Centrālkapu žoga mammas vecākiem uzbūvēja mājeli, pa logu varēja redzēt, kā tramvajs met loku Līvas laukumā, kur bruģī bija atstāts pālis, pie kura kādreiz kuģi sieti, kas ienāca Līvas upes grīvā. Tik šķidrs vēl apbūves ziņā bija šis plašais rajons, kur zēla pļavas, ganījās lopi, ļaudis kopa mazdārziņus. Jūrmalas puse no trako nama (Psihiatriskās slimnīcas) līdz kanālam, kura ielokā atradās pulverpagrabs, bija vienos kuitos, lielākoties alksnājos, un tikai vēlāk tur sāka veidot Vienības birzi. Turpat vēl, apstājusies tecēt, zāļainās attekās par savu kādreizējo gultni liecināja un vēl liecina Līvas upe.

Pašā ezermalē Salmu ielas galā bija slaktūzis. la saucamie sūdu grāvji ietecēja tieši ezerā un ziemās, kad ezers aizsala, no Otaņķu mežiem pievilināja lapsas un pat vilkus. Ezermales lankas bija bagātas retiem, tagad jau aizsargājamiem augiem. Ligzdoja ķīvītes, dažādi ūdensputni.

Visnoturīgāk atmiņā palicis ceļš no skolas līdz mājām. No Rožu ielas gala, kur atradās Apgabaltiesa (tagad Dome), kurā ilgus gadus strādāja tēvs, ieniru šaurā ieliņā starp divām sinagogām - veco, celtu no sarkaniem ķieģeļiem, un jauno -nobalinātu baltu, ziliem kupoliem. Kad iznācu uz Siena ielas, pie večiņas, avīžu tirgotājas, no stumjamiem rate|iem allaž pirku savu iemīļoto laikrakstu „Sporta Pasaule". Pa Siena ielu līdz Siena tirgum, kur tirgoja sienu, malku, salmus, slotas, vistas, baložus, kur varēja salīgt malkas zāģerus un skaldītājus, un tad pa Gintera ielu taisni uz leju no kalna, garām Gintera pirtij (tur tagad atskurbtuve), garām Dobe|a dārzniecībai. Vispirms gan mēdzu iegriezties Ābeltiņa grāmatnīcā pelēkā koka namelī, kur grāmatas varēja dabūt arī lasīšanai mājās.

Citreiz ar klases biedriem, kuri arī mita ezermalē, gāju mājup pa Ezera, Tiklo (E.Veidenbauma) ielām. Dažreiz izmaisījāmies pa tirgu, aizbumbulējām līdz pašam centram.

Pētera tirgu vislabāk atceros no tām reizēm, kad gāju mammai līdzi iepirkties. Viņai uz elkoņa bija no klūgām pīts tirgus grozs, man savs skalu ķocītis. Vispirms izgrūstījāmies pa placi Sv. Annas baznīcas priekšā, kur ciešās rindās stāvēja laucinieku rati, saslietām ilksīm. Mamma allaž mani nobrīdēja, bet vienmēr nosmērējos ar ratusmēri, ar ko bija ieziestas riteņu rumbas. No lauciniekiem mamma pirka krējumu, to garšodama ar kannelē iemērktu salmiņu turpat no ratiem. Dažreiz nevarēja un nevarēja uztrāpīt īsto. Turpat pirka arī sviestu. Kādu pusmārciņu. Arī iepriekš nogaršojot. Un pašu sieto sieru, bagātīgi piekaisītu ar ķimenēm un cietu kā gumija - tāds man bērnībā vislabāk smēķēja.

Tad pagājām zem brezenta nojumēm, kur uz galdiem tirgoja maizi. Maizes bija dažādas, bet man atmiņā palicis visiekārojamākais - brūns apaļš kukulītis no miežu miltiem. Tādu esmu meklējis starp tik daudz dažādām maizes šķirnēm, bet tāds kā bērnībā (tieši no miežu miltiem) vēl nav atradies. Bija jau arī žuļiki, rožmaizītes, ūdenskliņģeri ar ķimenēm un beigeles no Ranges un Korneta ceptuvēm, bet miežu maizes šķēle garšoja arī bez nekā. Ja nu vēl ar ķiplokoto Londonas vai košerdesu, pirktu žīdiņa Akselroda bodē uz Ezera un Ganību ielas stūra, svaigi kūpinātu mencu jebšu zuša gabaliņu... Zivju tirgu atceros kā tādu gardēža paradīzes stūrīti, kad siekalas saskrien mutē, redzes un garšas atmiņā atsaucot tos laikus, kad Liepāju mēdza dēvēt arī par Mencavu, kad zivis bija lētas un to produkcija tik garšīgi sagatavota, ka to tagad vēl pieprot vienīgi zvejnieki pašu vajadzībām. Vispirms jau karsti kūpinātas mencas tādā svaigumā, ka neko labāku no šo zivju produkcijas nevarēja iedomāties. Bija jau arī auksti kūpinātās un saulē žāvētās, bet tās jau vajadzēja speciāli sagatavot ēšanai, lai gan - kurš neiekāroja dīrāt garenas gaļas strēmeles no saulē žaudētas, kā runā mūspusē, mencas un sūkāt tās kā konfektes. Un kur nu vēl garšīgās mencu desas, ko ražoja Liepājas zivju fabrika. Un viss par lētu naudiņu - melnajiem santīmiem. Arī reņģes un stintes bija lielā izvēlē. Tā nokūpinātas un kastēs ar rupju sāli apkaisītas, ka siekalas saskrien mutē. Un karsti kūpinātas vimbas. Laši bija padārgi, bet zuši par gluži pieņemamām cenām un tik apetītefīgi, ka nemaz nevarēja paiet garām tādai ar pergamenta papīru izklātai kastei, kurā vīdēja gan tievie, gan plati uzšķērstie visbrangākie zuši, kādus piegādāja Liepājas ezera venternieki un zveji, kas lika Odas jūrā. Šajā plašajā piedāvājumā līdzdalībnieki bija vietējo zivju kūpinātavu īpašnieki, pārkupši, Zivju pārstrādes fabrika, kā arī piekrastes zvejniekciemu iedzīvotāji ar saviem pajūgiem. Ieveda vien kūpinātus lucīšus, Doles un Carnikavas nēģus kubuliņos. Svaigās zivis nemaz nepieminu, jo tās bija tik lielā izvēlē un pircēji tā izlutināti, ka nezināja, ko izvēlēties plašajā jūras un ezera zivju klāstā. Lai arī pašreiz skārnī ir savs pagrabs, kur netrūkst dažādu zivju - svaigu un sagatavotu visdažādākajos veidos (arī importētās no Klusā un Atlantijas okeāna), - tomēr tā ir vien vāja atblāzma no zivju tirgus Ulmaņlaikos. Galvenokārt produkcijas kvalitātē.

Un tad taču bija vēl tirgus nostūris, kur tagad Peldu ielā autobusa pietura, kur pārdeva siļķes no mucām. Un atkal tik plašā izvēlē, ka namamātes nezināja, kādu šķirni iegādāties. Es biju kārs uz Zviedrijas ķēniņa siļķēm, bet mamma reti kad manu vēlmi piepildīja - tās esot sapuvušas un tā smirdot, ka māju trīs dienas neizvēdināt.

Lielu daļu tirgus aizņēma dažādas būdas un kioski, sakņu un puķu pārdevēji ar saviem rateļiem. Un skārnis, kurā nelabprāt gāju mammai līdz, jo man trīcēja kājas un palika nelaba dūša, uz gaļas blāķiem skatoties.

Ta nu iznāk, ka liela daļa bērnības atmiņu saistās arto Liepāju, kuras veikalos un tirgū varēja iegādāties ēdmaņu un dažādus kārumus. Tikai vēlākos gados, kad atbēgām no Sibīrijas trimdas, kad atkal, kopš 1956. gada, kļuvām par liepājniekiem, spēju jau palūkoties uz pilsētu ar citām acīm - vērtējot un salīdzinot ar bērnības atmiņu redzējumiem.

1947. gadā, atgriežoties Liepājā pēc sešu gadu prombūtnes, no stacijas līdz Centrālo kapu pavārtei, kur dzīvoja vecāmāte, gājām kājām. Tā jau bija pavisam cita pilsēta - sagrauta, izpostīta, gandrīz vai sveša. Mani vecāki, abi dzimuši liepājnieki, smagi pārdzīvoja redzēto - visulaik, kamēr gājām cauri centram, savā starpā sarunājās, atcerējās kādreizējo, šausminājās par notikušo. Līdz sirds dziļumiem bija aizkustināti par Liepājas bēdīgo likteni - tā ciest no kara postījumiem. Bijām jau pa ceļam mājup redzējuši sagrauto Ļeņingradu, zinājām, cik briesmīgi cietušas Vācijas pilsētas, bet dzimtas vieta jau allaž tā tuvākā, mūža gaitā iemīļota. Es, divdesmitgadīgs jauneklis, biju vien pārsteigts. Pilsētu kā savu tuvinieci un radinieci sāku izjust vēlāk. Jau pēc otrreizējās atgriešanās no Sibīrijas trimdas.

Nomales nebija tā cietušas. Izveidojās pavisam savādāks pilsētas centrs. Neparasti plašs laukums. Visapkārt kādreiz nelielajam Rožu rundālītim. Aiz kādreizējā kinoteātra „Rojāla" Tirgoņu ielā atklājās namu apņemtais Hamburgas dārzs ar dižajiem, vecajiem kastaņiem. Plašajiem skvēriem pievienojās

Ugunsdzēsēju laukums. Arī Vītolu iela bija vienās drupās, un es kā mūzikas vidusskolas audzēknis piedalījos to novākšanā. Līdz 1950. gadam, kamēr mitu Liepājā, pilsēta atkopās. Un tikai tad sākās padomju laika celtniecība, kas Liepāju pārveidojusi, kāda tā ir tagad, kad rakstu šo apceri. Un tā jau bija traģēdija, kā ikvienai pilsētai, kuru apbūvēja ar šiem jaunajiem, vienveidīgajiem kvartāliem, kas izkropļoja Liepājas izskatu, vērta to līdzīgu tūkstošiem citu padomju pilsētu. Okupētās Latvijas kolonizācija norisa tik strauji, ka dažu desmitu gadu laikā viss pārvērtās līdz nepazīšanai. Strauji mainījās iedzīvotāju sastāvs, tika uztiepta mums sveša gaume un ieradumi. Arī celtniecībā. Liepāja, iespiesta šaurajā zemes strēmelē starp ezeru un jūru, izpletās līdz Pērkones kanālam dienvidos, līdz Karostas kanālam un aiz tā ziemeļos. Būvējot jaunos kvartālus Ezerkrastā, iznīcināja retiem augiem bagātās liekņu pļavas. Bez attiecīgas aprūpes sāka bojāties novārtā atstātie nacionalizētie privātie īpašumi - visi tie nami un nameļi, ko apdzīvoja Liepājas iedzimtie. Lai arī jaunbūvētos rajonus dēvēja par moderniem un dzīvošanai ērtiem, tās tomēr, manuprāt, bija lielas un augstas (pat ar deviņstāvu namiem) sādžas, kas nesakļāvās ar vecpilsētas apbūvi, un arī tagad vēl kā atsevišķi mikrorajoni dzīvo savu savrupo pēc padomju tradīcijām iedibināto dzīvi.

Pieradām pie uztieptās arhitektūras, iesaistījāmies cīņā par apdzīvojamo platību un bijām gluži vai apmierināti ar dzīvokļiem, ko, izstāvējuši garās rindās, saņēmām jaunuzbūvētajos rajonos. Un nu jau esam tiktāl pieraduši, ka pieņemam šīs baltās priekšpilsētas bez iebildēm. Tikai reizēm rodas jautājums: kā Liepāja būtu attīstījusies, ja Latvija turpinātu pastāvēt kā brīva valsts?

Nu dzīvojam atkal svabadā valstī, mantojumā saņēmuši pilsētu, kurā viss ir tik sajaukts, tik dīvaini sastatīts kopā. Gluži kā pati sabiedrība, kas Liepāju apdzīvo. Kaut kas jau izdzēšas no vecā - brūk namelis pēc nameļa, kaut kas atjaunojas un iezīmējas no jauna, restaurējot vecās, labās celtnes, ievelkot kādu izteiksmīgu vaibstu pilsētas izskatā. Kaut ko jau vēl būvē. Galvenokārt bagātnieki savrupmājas. Liepāja nenoliedzami ar katru gadu kļūst sakoptāka, tā uzkrāšļojas ar pavisam cita labuma kosmētiku - ne tā kā padomju laikos, kad fasādes lupa un birza. Un tomēr - cik daudz vēl nesakoptu, nolaistu, pat atbaidošu vietu pilsētas izskatā.

Palaikam apstaigāju dažādus Vecliepājas rajonus atceroties, kādi tie izskatījās kādreiz, raugoties, kādi tie izskatās šodien. Var papriecāties par atsevišķu naudīgu namīpašnieku sakoptajiem namiem. Ik dienas acupriekšā K.Ūliha un Peldu ielas stūrī kādreiz zemkopības ministram Birzniekam piederošā trīsstāvu nama un tā pagalma sapošana. Tādu piemēru centrā samērā daudz - arī Avotu un K.Valdemāra ielas stūrī nupat kā restaurētais. Tapusi un top viena otra pompoza savrupmāja. Bet līdzās noplukuši nameļi, jau pamesti grausti. Pilsēta ar savu izskatu raksturo sabiedrību. Jebšu otrādi, galēja nabadzība un grezna, lepoties kāra bagātība. Pensionāru un bezdarbnieku mitekļi. Vidusslānis, kas padomju laikos sabūvējis mājeles, īrnieki, kuri spēj samaksāt par dzīvokļiem nu jau novecojušos kādreiz tā saucamajos jaunajos kvartālos. Un mājas - bomži, grausti, ko iedzīvotāji jau pametuši. Vietumis atsegtie iekšējie pagalmi tik nepievilcīgi, ka bojā skatu, staļinlaika masīvās celtnes - kā viens otrs pie saviem agrākiem uzskatiem palicis komunists. Liepāja, kāda tā izskatās šodien, mežonīgā kapitālisma sākuma stadijā. Ar iecerēm, iespējām, bet bez vajadzīgiem līdzekļiem atjaunoties. Liepāja - daudzu iemīlēta kā dzimtasvieta. Ja ne iemīlēta, tad vismaz cienīta kā pilsēta. Taču ir vēl kāds iedzīvotāju slānītis, kas pilsētu ienīst - lauž un demolē, piedrazo un apspļauda. Esam tā sajaukušies. Un bez tās inteliģences, kas piemita vecajai Liepājai. Un tomēr izteiktā vairākumā esam lokālpatrioti ar asu un smeldzīgu dzimtās vietas izjūtu, kaut dalāmies divos koros; vieni dzied: „Pilsēta vētru un dzintara krastā...", otri: „Pilsētā, kurā piedzimst vējš...". Reizēm pārmēru lepojamies, ka esam liepājnieki. Bet lielākoties šīs lepnuma jūtas attaisnojas -mēs patiešām esam savdabīgi un dzīvojam īpatnā pilsētā. Starp ezeru un jūru. Pie atklātas jūras. Vienā no jūrmalām, kur Latvijas piekrastē visbagātīgāk pieskalo dzintaru. Dzintarkrastā.

Būtisks ir Liepājas ģerbonis ar sarkano lauvu, priekšķepām pret zaļās liepas stumbru. Varas simbols piesavināts no citām tautām, bet liepa ir mūsu pašu. Pēdējā laikā, staigājot pa pilsētu, esmu ievērojis, cik daudz ar liepām apstādītu ielu, cik daudz vēl atsevišķu koku namu priekšā. Atmiņas no senas tradīcijas - ik pie mājas ielas pusē stādīt divas liepiņas, kas sakuplojot dod pavēni, kad pievakarē gribas pasēdēt uz soliņa. Varbūt šī ieraša vēl no Līvas ciema laikiem, jo daudzas no šīm liepām jau ļoti vecas. Kā tā, kas aug pie autobusu pieturas Peldu ielā. Manā bērnībā šai liepai vēl bija māsa, un tās vasarās ar lapotnēm apēnoja vecu nameli ar dakstiņu jumtu.

Liepām ir dziļš un būtisks sakars ar Liepāju, tās vārdu. Vēl mums ir daudz priežu, puceņu, zirga kastaņu, Kanādas apšu, kārklu, kļavu, melnalkšņu, retāk ozolu, ošu, bērzu. Kaut saknes liesā smilšu zemītē, koki aug kuplodami. Liepāja vasarās ir zaļa pilsēta. Zaļums aizsedz dažu nepievilcīgu vaibstu.

Katrs var samērot savu mūžu ar Liepāju. Uztvert un sajust pilsētu pa savam. Esmu vien apliecinājis dažas no tām izjūtām, kas saglabājušās atmiņās no bērnības, kas radušās mūža gaitā, dzīvojot vienpadsmit dažādās Vecliepājas vietās. Iemīlot Liepāju, tomēr arī kritiski vērtējot dzimto pilsētu. Kā viens no līdzatbildīgajiem par tās likteni, diemžēl, nespējot to ietekmēt un grozīt. Vien liecināt par to.

Pie pleca plecs kā ierindnieki

Sēkla bija iesējusies sen. Vēl bērnībā, vēl pirmajos Ulmaņlaikos, kad mācījos Čakstes pamatskolā, kad to mūsos, tā laika skolēnos, iekaisīja kā auglīgā augsnē, un tā sadīga, kaut vēl naivā un bērnišķīgā mīlestībā pret dzimteni Latviju, bet jau ar lepnumu un pārliecību, ka dzīvojam skaistā un iekoptā zemē, ka esam čakla un kultūras tradīcijām bagāta tauta.

Pēc tik daudziem gadiem, tik dažādām dzīves kolīzijām skaidri redzam, ko mums devusi šī patriotiskā audzināšana - esam, ar pavisam nedaudz izņēmumiem, palikuši uzticīgi ideāliem, par kuriem radās priekšstats, mācoties skolā ar Jāņa Čakstes vārdu. Un tā visā Latvijā, ikvienā skolā izauga paaudze, kas brīvu un neatkarīgu Latviju paturēja prātā un paslēpa sirdī ilgus, grūtus gadus. Ticība, ka vēlreiz spēsim atgūt brīvību, te uzplaiksnīja, te noplaka, bet bezcerībai pakļāvās vien retais.

Vieglāk sevi bija apliecināt tiem, kuri otrajā pasaules karā cīnījās par Latviju ar ieročiem rokās, kuri atstāja dzimteni un dzīvoja mītņu zemēs, kur vārda brīvība. Lai kur un kā, bet šo, savu paaudzi, aizvien vēl jūtu līdzās kā daļu no tā patriotiskā spēka, kas palīdzēja uzjundīt Trešo atmodu, kas piedalījās tajā ar sirdi un dvēseli un kas vēl tagad ir starp tiem, kam rūp un sāp Latvijas liktenis.

Kad mūs 1941. gada 14. jūnijā izsūtīja, tāpat kā lielais vairums trimdinieku un lēģernieku, dzīvojām ar tik stipru ticību atgriezties dzimtenē, ka pat vācu armijas uzvaras uztvērām ar cerībām uz atpestīšanu. Vīlušies, visas cerības likām uz sabiedrotajiem. Un tad jau nācās samierināties ar padomju dzīves īstenību, taču vien virspusējā slānī. Atgriezušies Latvijā, mēs bijām - mums allaž lika to apzināties - tā ļaužu šķira, kurai uzticēties var vismazāk. Mēs pakļāvāmies, mēs iekļāvāmies, bet mēs palikām savā dzīves izjūtā un pārliecībā tā pati paaudze -Ulmaņlaiku bērni. Vecāki atrada sev domubiedrus, tādus pat kādreiz izsūtītos, represētos, filtrētos. Mēs, tolaik jaunie, sajaucāmies sabiedrībā, kas bija tik dažāda uzskatu ziņā, piemērojāmies un tomēr orientējāmies draudzībai ar ļaudīm, ar kuriem bijušas līdzīgas likteņgaitas, kuru sabiedrībā varēja atļauties izteikties atklāti. Visulaik juta gruzdam iekuru, kas mūsos bija jau kopš bērnības, kas

saglabājās trimdās, cietumos un lēģeros. Un tad jau radās atsevišķi uzplaiksnījumi - kāda dzejoļu krājuma zemtekstos, mākslas darbā, maskētā protesta akcijā, mūzikā. Kā Imanta Kalniņa dziesmās, kad tās atskaņoja „Menuets", vēlāk Austra Pumpure, kuras dziedājām jau ar vienotības apziņu, ar iekšēju pretestību ideoloģiskai pakļautībai.

Liepājā pie fotogrāfa Ulda Brieža „Vāgūzī^1 pulcējās dažādi ļaudis, bet lielākoties domubiedri. Atceros, augām naktīm tika dziedāts, kad atbrauca Haralds Sīmanis ar Arvīdu Ulmi, kad uzstājās pašu bardi - Miervaldis Kalniņš, Māris Putniņš. Tā bija pasīva, izklaidus, bet jau pretestības izpausme. Tad Liepāju satricināja helsinkieši, dažus pat nobiedēdami ar savu drosmi - tik atklāti paust domas un uzskatus.

Līdz radošo savienību plēnumam bija atsevišķas protesta akcijas -disidentu nopietnā, mērķtiecīgā, atmaskojošā pretestība tik pārliecinātai par sevi varai, inteliģences nepakļaušanās uztieptajām idejām, vēsmas, kas uzvilnīja no mītņu zemēm „ciemos" atbraukušajiem tautiešiem, pagrīdes literatūra.

Lai cik daudzkrāsains - no zaļās līdz sarkanai, no baltās līdz sarkanbaltsarkanai - bija radošo savienību plēnums, tas koncentrējās ap vienu ideju - tā turpināties ilgāk vairs nevar. Tā bija džina izlaišana no pudeles. Tā bija Gorbačova mums dotā un galvenokārt ar Jāņa Pētera iniciatīvu izmantotā izdevība. Iesākums aizvien plašākam sabiedrības atvēzienam - nokratīt padomju jūgu. Diplomātiski un piesardzīgi, jau toreiz liekot pamatus nevardarbīgas pretošanās metodei, pateicoties kurai, manuprāt, arīesam tikuši pie brīvības.

No Liepājas plēnumā piedalījāmies kopā ar kolēģi Ēriku Kūli. Bijām pieteikušies arī runātājos, taču pie vārda netikām. Atceros: plēnuma pārtraukumos, parkā uz soliņa sēdēdams, pierakstīju runas tēzes. Man bija tēma, ko citi runātāji neaizskāra - 1941. gada 14. jūnija deportācija. Laikam vēl nebija pienācis laiks parto runāt.

Plēnums radīja eiforisku gaisotni. Daudzmaz atklāti runāt, klausīties visos šajos „izvirdumos" - tas fascinēja un reibināja. Centos visu fiksēt piezīmju grāmatiņā. Pierakstīju to pilnu.

Pārbraukušu Liepājā, mani uzaicināja par plēnumu pastāstīt Mūzikas vidusskolas pedagogiem, pieaicinot vēl citus klausītājus. Radās ierosme - ko līdzīgu plēnumam atkārtot arī Liepājā. Viens no iniciatoriem bija tolaik traumatologs Teodors Eniņš. Sanāksmi noorganizēja. Arī ar pilsētas un rajona partijas komiteju piekrišanu un līdzdalību, la notika tolaik rūpnīcas „Sarkanais metalurgs" kultūras pils lielajā zālē, kas bija stāvgrūdām ļaužu pilna. Man uzdeva sagatavot ievadreferātu, lai rosinātu izteikties citus runātājus, la bija mana

atmodas laika pirmā runa, uzrakstīta uz 10 lappusēm. Trīcēja rokas un kājas, bet, izjutis zāles atsaucību, k|uvu drošāks. Maisam gals bija vaļā. Runas krustojās kā šķēpi - funkcionāru samierinošās un revolucionāru dedzīgās, partijas komiteju sekretāru (no rajona A.Čepānis) teiktais ar helsinkieša Mārtiņa Barisa sacīto. Liepāja modās.

Šo izkustēšanos, stabilo pamatu saļodzīšanos kā pārbūves elementu uztvēra pilsētas partijas komiteja. Pirmais sekretārs H. Plauks rīkoja pārrunas, kurās pāris reizes piedalījos, organizēja mītiņu Rožu laukumā, Ļeņina pieminekļa pakājē. Arī turtika „šķēpi lauzti". Un pārsvaru guva revolucionārais vilnis ar M.Barisa, aktiera J.Bartkeviča, krieva Barkānova runām (arī es izteicos). Mītiņš „aizsvilināja" vēl plašākas tautas masas. Togad deportāciju upuru piemiņas mītiņš notika arī Ziemeļu kapos. (Ugunsdzēsēji ar šļūtenēm bija gatavībā.) Taču neatkārtojās vairs 1987. gada 18. novembris, kad mītiņa dalībniekus Ziemeļu kapos speciāli izsauktas vienības dauzīja ar stekiem.

Atmodas būtiskākā ideja - brīvības atgūšana - tika aizplīvurota ar zaļo krāsu. Zaļo kustība akcentēja apkārtējās vides aizsardzību, uzstājās pret AES celtniecību Akmensragā pie Pāvilostas, bet pamatā visam, ko darīja zaļie, bija alkas pēc brīvības. Tā bija vieglāk aizsākt īstenot ideju par Tautas frontes dibināšanu.

Zaļo kustībā piedalījāmies arī trīs rakstnieki: Modris Zihmanis (visaktīvāk), Ēriks Kūlis un šī raksta autors. Ar Ēriku atklājām Akmensragā ierakto kapsulu, kas vēstīja, ka tur tiks celta AES. Plaša demonstrācija izvērtās Liepājā pret šo turpinājumu Latvijas kolonizācijas plānā. Atceros, gājienu uzsākām pie kinoteātra „Liepāja" un virzījāmies pa Kūrmājas (toreiz vēl Padomju) prospektu uz jūrmalu, kur piemineklis boja gājušiem jūrniekiem un zvejniekiem. Biju vēl tik naivs, ka brīnījos - no kurienes saradušies tik daudz nepazīstamu fotogrāfu, kuri gribēja „iemūžināt' gājienu visā tā garumā. Vēlāk, citās demonstrācijās un mītiņos, jau zināju, kas tie par vīriem un kā uzdevumā. Arī Jūrmalciemā, kad mītiņojām pret lokatoriem.

Jūras krantē sanāca ne vien tūkstošiem liepājnieku, bet arī „zaļie" no citām Latvijas pilsētām, piedalījās arī lietuvieši. Savu runu biju uzrakstījis dzejā. Tādi paši mītiņi notika pa visu Latvijas piekrasti, aizlūdzot par Baltijas jūru. Man iznāca runu turēt Bernātos kopā ar baptistu mācītāju Šķuburu, arī vēlāk aktīvu Trešās atmodas līdzdalībnieku. Liepājā daudzi mācītāji cīnījās kā ierindnieki - Juris Rubenis, Agris lesalnieks, Raivo Bitenieks, toreiz pilsētas baptistu draudzes mācītājs Šulcsu.c.

Kad Liepājā notika Tautas frontes nodaļas dibināšanas konference, biju slims. Manis uzrakstīto runu nolasīja aktieris Jānis Dreiblats. Kā Goda kolhoznieks piederēju pie zvejnieku saimniecības „Boļševiks" tautfrontiešu grupas. Mani izvirzīja par delegātu LTF dibināšanas kongresam, sapulcē akceptēja runu par latviešu zvejnieku beztiesisko stāvokli Baltijas jūras, bet jo sevišķi tāljūras zvejā.

Mežaparka estrādes manifestācijā izgājām ar karogu, saglabātu vēl no Ulmaņlaikiem. Dibināšanas kongresā tiku pie vārda kā 66. runātājs. Inese Zandere atsūtīja uz tribīni zīmīti: kad jūs nomainīsiet to baigo nosaukumu? (Drīz „Boļševiks" pārtapa „Kursā"). Bija vēl citi jautājumi sakarā ar zvejniecību. Gribēja, lai nesen aizsaulē aizgājušā Egona Līva vietā uzņemos kārtot ar zvejniecību saistītos sasāpējušos jautājumus. Jānis Peters piedāvāja darbu jaundibinātā laikraksta „Atmoda" redakcijā. Paliku ierindniekos.

Kā Liepājas rajona delegāts piedalījos arī Tautu forumā, Tautas frontes Liepājas nodajas sanāksmēs, pirmajā Kurzemes bijušo represēto saietā Saldū, mītiņos Rīgā, - kas to visu var atcerēties, kur piedalījos! Domāju, ka nav vajadzības atkārtot visu to Trešajai atmodai būtisko notikumu aprakstus, kuros piedalījos kā ierindnieks. To visu var izlasīt daudzās biezās grāmatās. Varu vien pieminēt, ka 1989. gada PSRS Augstākās Padomes vēlēšanās Kurzemes apgabalā biju tolaik zvejnieku saimniecības valdes priekšsēdētāja tautfrontieša Vladimira Einiņa uzticības persona, Latvijas PSR Augstākās Padomes vēlēšanās Imanta Kalniņa uzticības persona Liepājas rajona vēlēšanu iecirknī. Pirmoreiz, kaut uzvarējām, neieguvām vajadzīgo balsu skaitu, otrreiz - dziedādami spēlēdami iedabūjām Imantu politiķos, la bija savdabīga kampaņa - kopā ar Imantu, Austru Pumpuri, reizēm arī Kristīni Sudmali, apbraukājām (vismaz desmit) Liepājas rajona kultūras namus un aģitējām ar koncertiem. Vispirms Imants izskaidroja savu politisko platformu. Tad visi kopā dziedājām, spēlējām (lasīju dzejoļus). Pēc tam mūs cienāja. Lai Imants Kalniņš tiktu ievēlēts, daudz ar savu aktīvo aģitāciju paveica otrā uzticības persona - Imanta cīņubiedrs no LNNK Arkādijs Zēbergs.

Vietējo padomju tautas deputātu vēlēšanās arī mani LTF Liepājas nodaļa izvirza par kandidātu (ievēl ar 72% balsu vairākumu). Sesijās cīnāmies ar interfrontiešiem. Sākas pirmās naivās politiskās spēlītes.

Pēc triumvirāta - aktiera Jāņa Kuplā, Lietišķās mākslas vidusskolas direktora Riharda Rubīna un ārsta Teodora Eniņa - par LTF Liepājas nodajas priekšsēdētāju ievēl Teodoru Eniņu, taču viņu drīz vien ievēl arī LPSR Augstākā Padomē, un pavisam negaidīti man piedāvā ieņemt viņa vietu. Uz Jūrmalciemu, kur mītam vasarā, atbrauc koordinācijas centra vadītāja Sandra Šēniņa, toreizējie valdes locekļi Jānis Lagzdiņš un Andris Jaunsleinis, arī Teodors Eniņš (sens paziņa) un cenšas pierunāt uzņemties vadību ar piebildi, ka nekas nebūšot jādara,

vien kā rakstniekam - dzejniekam jāpārstāv 12 000 biedru lielā organizācija.

Vīriem spēju atteikt, bet pierunāja Sandra Šēniņa, kura visulaik, kamēr biju priekšsēdētājs, palīdzēja un ideoloģiski atbalstīja, jo arī Tautas frontē virmoja dažādas vēsmas. Bija savi konservatīvie, radikāli un pat superradikāļi, kuri gribēja cīnīties ar ieročiem rokā. Atzinu vien nevardarbīgu pretestību un centos šajos „rāmjos" noturēt Liepājas tautfrontiešus. Manuprāt, mēs nedrīkstējām ļauties izprovocēties, mēs nedrīkstējām pielietot tos pašus „ieročus", ko pret mums atļāvās komunisti un interfronte, mums ētiski un morāli bija jāstāv augstāk par saviem pretiniekiem. Ne visi to saprata. Un tie, kuri nesaprata tolaik, nesaprot arī šodien, turpinot kultivēt dubultmorāli, pārņēmuši „labākās" tradīcijas no padomju birokrātiem, komunistu elites. Jau tolaik iedīglī bija pretēji dzīves uzskati, kas dāsni sakuplojuši brīvajā Latvijā un sašķēluši mūs reņģēdājos un lašēdājos, pašlabuma tīkotājos un tādos, kam vēl rūp toreiz izvirzītie ideāli.

Līdz 1991. gada janvāra notikumiem priekšsēža posteni varēju savienot ar Rakstnieku savienības nodaļas vadītāja un konsultanta amatu Liepājā. Piecpadsmit valdes locekļi (vietnieks Imants Aizkalns) bija īsteni patrioti, brīvības idejas uzturētāji spēkā visiem līdzekļiem, kādi bija mūsu rīcībā, kamēr es vien turēju runas un rakstīju pantiņus, turpināju vadīt Jāņa Lagzdiņa iedibināto kultūras fondu „Tēvzemes gaisma", kas no mūsu trūcīgajiem līdzekļiem piešķīra naudas balvas kultūras un izglītības darbiniekiem, arītalantīgiem jauniešiem.

Trešās atmodas vēsturnieki vai visus nopelnus brīvības atgūšanā piešķir vien Rīgai un rīdziniekiem, bet, manuprāt, ik provincei, ik atmodas kustībā iesaistījušamies latvietim vai cittautietim bija sava loma vēsturiskajos notikumos, sava artava brīvības izcīņā. Ja ne visa Latvija, ja ne solīti pa solītim, nebūtu tik tālu tikuši. Protams, Rīgā risinājās galvenie notikumi, bet ar visas Latvijas līdzdalību un atbalstu. Vai tad Liepājas 12 000 tautfrontiešu kopā ar atbalstītājiem un citām progresīvajām organizācijām nebija spēks, ar ko jārēķinās, kaut pilsētā tolaik dzīvoja vien 37% latviešu. 1989. gada 18. novembra demonstrācijā ielās izgāja visi, vienoja brīvības alkas, un cittautieši brīnījās: kur pēkšņi saradušies tik daudz latviešu? 1990. gadā 18. novembra mītiņā pie Pedagoģiskā institūta, kur man bija jārunā, sanāca vien daži tūkstoši. Dziedošās revolūcijas augstais vilnis, kas mūs uzšūpoja tādā eiforijā, bija noplacis. Dzelmes satumsa pirms 1991. gada janvāra notikumiem, lai atkal uzbangotu vētrā. Atceros, turot runu, man acupriekšā turpat pāri Rožu laukumam pie Ļeņina pieminekļa stāvēja armijas tankete ar apsardzi. Kā brīdinājums, kā izaicinājums. Mēs Liepājā taču visu laiku bijām armijas daļu ielenkumā, Karostas augstā priekšniecība stāvēja pret visiem mūsu nodomiem, interfronte bija izvērtusies par draudošu pretspēku, ik brīdi varēja apvienoties ar

militāristiem.

Nakti pirms Vislatvijas tautas manifestācijas 1991. gada 13. janvārī zvana draugi no Lietuvas un paziņo par traģiskajiem notikumiem Vi|ņā. Sākas barikāžu laiks. Arī Liepājā. Tas izvietotas vairākās vietās. Iespaidīgākais no laukiem un pilsētas organizācijām savestais tehnikas aizsprosts Rožu un K.Valdemāra ielas stūrī pie izpildkomitejas. Izpildkomitejas sētā kā smagā artilērija rezervē cisternas ar fekālijām. Komjaunatnes laukumā pie pieminekļa Imantam Sudmalim notiek interfrontes mītiņš, ir ziņas, ka pēc mītiņa interfrontieši, militāristu atbalstīti, sturmēs izpildkomiteju. Saspringts brīdis. TF nodaļas valde un aktīvisti, izpildkomitejas darbinieki (tie paši tautfrontieši) tikko dibinātā policijas vienība -visi „esam uz strīpas". Saspringumu, lai gan sacītajam nevar uzticēties, kliedē zvans no Karostas sakaru daļas priekšnieka Novosjolova, - karaflotes virsnieki interfrontes mītiņā nepiedalīšoties. Saspringums ilgst visu barikāžu laiku. TF nodaļas koordinācijas centra tālrunis nepārtraukti zvana. No visām malām ziņo par armijas daļu kustību uz rajona ceļiem, tankešu demonstrācijām, izbraucot no Karostas. Tautfrontieši stāv uz barikādēm Liepājā, ik dienas autobusi ved barikāžu aizstāvjus uz Rīgu. Nodaļas mītne allaž dažādu ļaužu pārpilna. Vienā laidā nes sainīšus ar pārtiku, apģērbu, apavus, naudu barikāžu aizstāvjiem. Dažs visus savus trūcīgos ietaupījumus, kaut zeķu, cimdu pāri. Uz barikādēm Rīgā brauc pavisam vēl jauni puikas un gados veci cilvēki. Man, kā jau solīts, nekas nav jādara - visu paveic valde, koordinācijas centrs - vien jābūt visur klāt. Noorganizēju piemiņas brīdi bojā gājušajiem Viļņā. Kopā ar Lietuviešu biedrību, mācītājiem Agri lesalnieku un Raivo Bitenieku. Armijas pastrādātās zvērības groza ļaužu prātus par labu mums, kas sludinām nevardarbību. Arī daļa cittautiešu ir mūsu pusē.

Naktīs drosmīgos reidos uz Karostu savās automašīnās brauc valdes locekļi un citi aktīvisti, arī koordinācijas centra vadītāja Sandra Šēniņa, lai izlīmētu uzsaukumus, Jeļcina runu. Līdz 20. janvāra naktij, kad nošauj Andri Slapinu, kurš divreiz mani apciemojis Liepājā, esmu ierindā. Tad ar sirdskaiti jāpārceļas uz slimnīcu un no turienes jāseko līdzi notikumiem.

1991. gada pavasaris un vasara pagāja soli pa solītim cīnoties par brīvu Latviju. Bez spilgtākiem notikumiem, līdz - naktī uz 19. augustu noticis apvērsums, situācija kļūst kritiska. To uzzinu autobusā, braucot no Jūrmalciema uz Liepāju.

Darām, ko varam. Organizējam pretestību, streikus, tiek izstrādāts plāns par aiziešanu pagrīdē, slēpjam dokumentus, sadalēm kasi. Karosta līdz ar Baltijas floti pievienojusies pučistiem un kļūst par draudošu spēku, diktē noteikumus.

Nepakļaujamies.

Man draudēts vairākkārt, tādēļ mājās nemaz neiegriežos. Vēlāk atstāsta, ka viens interfrontietis uzskatījis, ka bēgšu uz Sibīriju, jo tur man esot draugi.

Nervi sasprindzināti. Divas dienas paiet kā ļaunā murgā. 21. augusta pēcpusdienā esmu aizbraucis uz Jūrmalciemu brīdi atvilkt elpu. Guļu sētas maurā. Līdzās ieslēgts tranzistors. Pēkšņi pusmiegā dzirdu, ka pučisti bēg no Maskavas. Akmens noveļas no sirds.

Pievakarē mītiņā Rožu laukumā arī es runāju no tribīnes, sākas pierakstīšanās zemessargos, manējie noorganizējuši Ļeņina pieminekļa novākšanu. Pagrieziens uz brīvību tik spējš, ka to grūti uzreiz aptvert.

Pēc tam jūtos savu paveicis. Ar klātbūtni grūtos brīžos, ar runātu un rakstītu vārdu. Ne jau kā LTF Liepājas nodaļas priekšsēdētājs, bet ierindnieks. Viens no daudzajiem. Kā Imanta Kalniņa komponētā Tautas frontes himnā ar paša vārdiem: „Pie pleca plecs kā ierindnieki..."

2001. gada maijs

Sapņi

Kopš bērnības, kops laikiem, kad atmiņā aizķērušās drumslas no sapņu mozaīkām, kas gadu gaitā mainījušās kā kaleidoskopā, pārkārtojoties redzējumiem, allaž jauniem nākot klāt, ir tik daudz kas vīdējis aizvērto acu priekšā, darbojoties zemapziņai, no tās noslēpumainajiem avotiem uzverdot tik dīvainām ainām, tik absurdām situācijām, ka atmostoties vēl ilgi jāpiedomā pie redzētā uz ekrāna, kur nofiksēti visi šie sapņu fragmenti, reizēm veselas izrādes. Pat vairākās daļās. Pat ar turpinājumiem. Gluži kā seriāli. Ļoti daudz kas no skatītā ir pagaisis, izplēnējis aizmirstībā, bet atmiņā tomēr ir saglabājušies tādi sapņu nospiedumi, kas atsaucami arī dienas laikā un pie pilnas apziņas - tik skaidri un secīgi tie nokopējušies redzes atmiņā. Vairums tie ir vien fragmenti, bet ar dažādām variācijām par vienu un to pašu tēmu, par vienu un to pašu vietu un vienā un tai pat noskaņā.

Nu jau piecdesmit pieci gadi pagājuši, kopš atgriezāmies no Sibīrijas trimdas, bet visus šos gadus un vēl aizvien palaikam sapņos rādās svešas pilsētas - it kā Krasnojarska, it kā Maskava, moka vēlēšanās nopirkt dzelzceļa biļeti braucienam mājup. Tumsa. Maldīšanās pa svešam ielām, staciju pazemes ejām, peroniem, meklējot biļešu kases. Mūžīgās neveiksmes - te pietrūkst laika līdz vilcienam, te pietrūkst naudas, te vilciens atiet bez manis. Dzenos tam pakaļ, pamostos. Visas šīs darbības ievītas kādā secīgā sižetā, kurā piedalos, līdzdarbojos, līdz palieku viens šajās - atgriezties dzimtenē - ilgās un mokās, kas tikai dažreiz ir piepildījušās, un esmu paspējis vagonā, esmu pārbraucis mājās un meklēju mājvietu, kur reiz esmu dzīvojis bērnībā. Un vienmēr ar atskārsmi, ka sen jau kā mirušie vecāki kaut kur vēl mīt un mani gaida. Un tad šī satikšanās. Brīžiem sapņos situācijas ir tik dramatiskas, ka pamostos no paša kliedziena, paša vaida, jebšu mani pamodina kā naktsmiera traucētāju. Un cik liels ir atvieglojums, kad tu atskārsti, ka visi šie traģiskie pārdzīvojumi notikuši sapnī, ka tie vien zemapziņas vulkāniskie izvirdumi.

Pirms saslima ar insultu un pēc ilgas slimošanas nomira mammīte, redzēju sava mūža spilgtāko sapni. Arī baisāko. Debess augstumos starp baltu mākoņu

grēdām parādījās nāves eņģelis melniem plati izplestiem spārniem. (Kāds iečukstēja, ka tas ir nāves eņģelis.) Saglabājas apjausma par to dīvaino ireālo sajūtu, kāda bijusi sapnī un kāda nekad nemēdz būt īstenībā. Tā jau ir cita pasaule ar savām krāsu attiecībām (ja sapnis ir krāsains), savu gluži absurdu notikumu gaitu. Viss ir kā nekad nav bijis un nebūs šajā dzīve. Un tomēr ir arī sapņi, kuros viss notiek naturāli. Pirms smagas saslimšanas ar tuberkulozi, redzēju sapni, kurā mīcījos pa dubļainu upes gultni un nekādi nespēju izrāpties krastā, līdz satvēru kādu nolīkušu krūma zaru. Situācija bija tieši tāda pati kā ziemeļos, kad palu laikā gribēju pārbrist šauru, bet ļoti strauju tundras upīti, paslīdēju uz ledainās grunts un straume aizrāva līdz. Arītoreiz paspēju satvert pundurbērziņu. Šis sapnis atkārtojās trīs naktis no vietas. Tas viesa arīticību (saķertais zars), ka izveseļošos.

Bieži esmu skatījis fantastiskas ainas: visa Liepājas jūrmala vienos burukuģos. Kā osta. Citam nolaistas buras, citam vēl pland. Enkuri izmesti un nostiprināti liedaga smiltīs. Arī selgā redz vīdam buriniekus. Tad atkal mūsu lēzenā pludmale pārvērtusies augstā kraujā. Cik reizes sapnī neesmu pa šo augsto krauju staigājis! Un tad Liepāja pārvērtusies pavisam citā pilsētā ar citādu ielu un laukumu izkārtojumu. Un es pazīstu šo svešo pilsētu, eju pa tās ielu labirintiem, līdz nonāku ostmalā, kas ir tāda pati kā manā bērnībā. Un tad es esmu iekāpis kuģī, kas brauc uz Angliju. Pa ostas kanālu cauri jūras vārtiem un tad jau kuģis peld tik plašum plašos ūdeņos. Vairākkārt tai pašā kuģī esmu aizsniedzis tā kā Anglijas, tā kā Amerikas krastus. Ir šie plašie brīvie sapņojumi, kad veras tāles, kad ir tik pacilājoša noskaņa, un ir šaurie tumšie sapnīši, kas iespiesti kādā pavisam īsā fragmentā, kas pēc tam apziņā atplaiksnās rēgaini un nomācoši.

Un tad ir vēl viena sapņuvieta, pie kuras allaž palaikam atgriežos un kuru atceros pavisam precīzi: tilts pāri rāmai upei; pa kreisi no tilta atminos katru krūmu, nelielu lēpu lapām aizaugušu līci, pļavas ziedos. Bet ceļš ved tālāk, un es nonāku miestā, kurš pārvēršas svešā pilsētā, bet kuru es pazīstu. Pilsēta ir uzkalnā, ielas ved lejup pie upes. Zinu vairākus veikalus, ēdnīcas (asociācijas ar kādu Sibīrijas mazpilsētu), daudz ko zinu un pazīstu šajā pilsētā, kas parasti sapnī rādās naktī, tik tikko spuldžu iegaismota. Iedomājos: tas varētu būt fragments no kādas iepriekš dzīvotas dzīves. Ja atsauc sapņos pārdzīvotās nojausmas, kļūsttik dīvaini, dzīvības robežas paplašinās, kļūst prātam neaptveramas.

Kad dzīvojām trimdā, ziemeļos, vairākas ģimenes cieši līdzās, no rītiem allaž bija lielā sapņu stāstīšana. Tolaik mums visiem spokojās dzimtene. Sarunājušies, sadomājušies tikai par to, arī sapņojām par Latviju. Mēs paši it kā ieprogrammējām savus sapņus, pasūtījām tos, sagatavojām zemapziņu mums tos izrādīt. Bet parādījās arī traģiski murgi, jo ģimenes bija šķirtas. Vīri un tēvi atradās nāves

nometnēs. Priekšstats par šīm nometnēm mums bija, jo Noriļska turpat līdzās, bet, pirmo izsūtījuma gadu mītot Krasnojarskas tuvumā, redzējām, kā no tuvējā lēģera ar kravas mašīnām uz kapsētu veda sasalušus līķus. Vielas sapņiem netrūka. Un toreiz ziemeļos sapņojās kā nekad vairs dzīvē.

Un tad vēl šie vakara, jau aizmiegot, paša iztēloto redzējumu sapludinājumi ar miegā skatītiem sapņiem. Cik varu apjaust, iztēle sākusi darboties jau no divu, triju gadu vecuma. Varbūt pat agrāk. Vēl bērna gultiņā (ar redefītēm) guļot, atceros, ka zaruvietas iztēlojos par bubuļiem. Iztēle bija vai nu iedzimta vai attīstījās, pieaugot jau par jaunekli, bet nodzīvotais mūžs šķiet daudz īsāks laika sprīdis, nekā visi tie sapņojumi vaļā acīm, kad izdzīvotas neskaitāmas dzīves pēc paša radītiem scenārijiem un iedvesmas. Un cik dažādi šie scenāriji bijuši mūža gaitā! Vispirms jau meitenes, sievietes, mīlestība, kaislība. Ilgās pēc nepiepildītā. Tieksmēs pēc nepaspētā. Pagātnē atpakaļ un tālu nākotnē. Bet visbiežāk tagadnē, fīdzpārdzīvojot iztēlē skatīto. Apturot filmas kadrus vienā skatpunktā, tos atkārtojot dažādās variācijās.

Dzīvē piedzīvotā mīlestība ir tikai īsas epizodes, salīdzinot ar izsapņoto, kad viss noticis pēc paša gribas, paša radīta scenārija, ar paša izvēlētiem objektiem. Par partnerēm gan dzīvē redzētas, gan paša vizuāli uzradītas sievietes. To, protams, par mīlestību saukt ir visai nosacīti, jo tās ir vien atblāzmas no īstām jūtām, kaut spilgti, satraucoši, bet tomēr vien iztēles inscenēti plaiksnījumi. Un reizumis tie saplūst ar miegā redzētiem sapņiem, kuros gan vairāk dramatisma, absurdu situāciju un pretēji paša vēlmei izraisītu notikumu. Un aizvien ir bijis tā, ka iztēlotais dzīvē nepiepildās. Tādēļ, tiecoties vēlmes piepildit dzīvē attiecībā pret kādu sievieti, atturos no sapņošanas par viņu. Un tad jau kādreiz satiktās, intīmi tuvās un liktenīgās sievietes, ar kurām vairs nesatiekos, parādās sapņos, iejaucas pašreizējā dzīvē. Reizēm mīlīgas, kā atkārtojot laimīgākos brīžus, reizēm skarbas un apsūdzošas, atgādinot, kāds stulbenis un patmīlis kādreiz esmu bijis.

Miegā sapņiem ir dažādas pakāpes, dziļumi. Virspusējie, kuros turpinās ikdienas norises, iztēles aizsāktie un neapgūtie sižeti. Nākošajā slānī jau iracionālie, vien zemapziņas inscenētie. Tie ir jau sapņi ar nozīmi. Tulkojami, skaidrojami un, kuri, ja tiem izseko, arī piepildās. Ne tā, kā esam iedomājušies, bet savādāk, ko apjēdzam jau pēc tam, kad atskārstam, ka notikušajam dzīvē sakars ar nosapņoto. Un tad ir trešais slānis - visdziļākais. Tajā jau notiek tādas lietas, kad pamostoties tu jūties kā no citas pasaules atgriezies. Tas varbūt ir tas stāvoklis, kad - kā arī daži zinātnieki apgalvo - cilvēka gars miegā atstājis miesu, izklejojies pa apziņai neapjaušamām sfērām un atkal atgriezies. Cik reiz esmu miegā izjutis, kā sadreb ķermenis, cik dīvaina sajūta pārņem atmostoties. No turienes arī visi tie

redzējumi, kas varētu būt no iepriekšējām dzīvēm. Šie sapņi arī stiprina ticību un paļāvību Dievam, neiedziļinoties to būtībā. Tik daudz un dažādu mājienu nāk iz zemapziņas. Kā var tos nesajust!

- Zinātnieki uzskata, ka cilvēks, kas saviem sapņiem nepiešķir nekādu vērtību un uzskata, ka tas ir nieks, patiesībā ignorē dvēseles procesus, tātad pats sevi. Ir zināma metode, kas ļauj veidot tā saukto nomoda sapni, tā dod iespēju sākt labāk saprast pašam sevi - tā sacījis Šveicē dzīvojošais lībiskas izcelsmes profesors, LZA Goda doktors Marsels Bertholds, ar kuru sadraudzējos, aizvien vēl sarakstos un kura metodi sapņošanā ar hipnozes palīdzību esam vairākkārt pārrunājuši, pat nedaudz praktizējuši Jūrmalciema vientulībā. Viegla hipnoze ar suģestējošām balss intonācijām, kas uzbur kādu idillisku ainavu dabā, un „pacients" ir iejuties savā nomoda sapnī, gūst garīgu atslodzi no ikdienas rūpēm, ļaujoties iztēlei. Pēc nomoda sapņu seansiem, ko profesors praktizējis gan Šveicē, gan Latvijā, „pacientam" piedāvā izteikt savas sajūtas rakstiski. Daži Marsela minēti fragmenti:

- Pilnīga bezrūpība, kā bērnībā, prieks par sevi un visu, kas

apkārt...

- Baudu brīdi brīnišķa klusuma, skatos, kā tīrās debesīs klusi lido mākoņi. Saskaņa ar sevi, pasauli...

Daži pat cenšoties izteikties dzejā.

M.Bertholds: - Sākumā ar psihoterapeita palīdzību cilvēks nokļūst it kā hipnozē, ierauga kādu ārsta rosinātu gleznu, kas rada īpašas izjūtas. Tās ir vīzijas, nomoda sapņi. Šādi pārdzīvotais rodas starp apziņu un zemapziņu. Vēlāk cilvēks var pats iemācīties gremdēties nomoda sapņos un atklāt sevī jaunus spēkus un radošus apvāršņus.

Man bija viegli izprast šo ārstniecības metodi, jo ilgus gadus jau, palaikam gan pašam (pirmajās reizēs) to neapjaušot, gan jau apzinoties un vēloties nokļūt tādā psihiskā stāvoklī, esmu plivinājies starp apziņu un zemapziņu. Man tā šķiet tāda kā pašapcere, kas var notikt tikai dabā un vientulībā. Dabas ainava, tās aprises izplūst kā miglas bildē, un rodas sajūta, ka skatiens vēršas uz iekšu un redz pavisam ko citu nekā nupat īstenībā. Pamošanās kā no dziļa, dziļa sapņa miegā. It kā dvēselei atgriežoties miesās pēc kāda laika sprīdīša, bet distancē ļoti tāla ceļojuma.

Un tad vēl, ja tā var izteikties, - profesionālie sapņi. Kā dzejniekam. Reizēm arī kā prozaiķim. Radošais jeb sacerēšanas process notiek augu diennakti. Kāda dzejoļa tēma nomoka nedēļām, pat mēnešiem ilgi, līdz tā tiek ietverta pantmērā, līdz tās risinājums apmierina mani kā autoru. Kādreiz tēma irtā apsēdusi smadzenes, ielauzusies zemapziņā, ka tās variācijas turpinās sapņos. Reizumis tā rīmējas, ka,

šķiet, vien jāpiece|as un jāpieraksta zemapziņas datorā nofiksētais. Taču miegs ņem atkal virsroku. Apziņā noplaiksnās: rīt, rīt visu pierakstīšu. Reiz tomēr pamodos, piecēlos, pierakstīju. Un otrā rītā uzrakstītais šķita murgains kā reibumā rakstīta dzeja. Tomēr atsevišķas rindas, kas nosapņotas un ieskandētas apziņā, kļuvušas par dzejoļiem. Visauglīgākais laiks radošam procesam - brīdis pirms iemigšanas un no rītiem tikko pamostoties, kad zemapziņas darbība vēl nav izslēgusies.

Prozā tēlojas stāsti ar spraigiem sižetiem. Ja aizsākts kāds stāsts, tēlojums, eseja, sapņi reizēm piespēlē turpinājumu. Rodas aizsākumi izfantazētiem ceļojumiem. Tos attīstu, sajaucu ar pieredzi, paša kādreiz piedzīvoto, un izveidojas tādi nekad nenotikušu ceļojumu apraksti kā „Pinkainis", „Ceļojums uz Zelta bļodu". Kad gandrīz vai ik rudeni ceļoju pa Sibīriju, sapņos rādījās kalni, taiga, mežonīgas upes. Ilgi pēc tam, kad pēdējo reizi biju piedalījies vāveru medībās, redzēju sevi trapera lomā. Visbiežāk vēlu rudeņos, kad sākās medību sezona.

Tie ir tīrie sapņi, kas pakļauj vienai noskaņai, gluži reālistiskiem redzējumiem, notiek pēc viena scenārija. Un tad ir sapņi jaukteņi, kur viss juku jukām, absurdas situācijas, murgaini pavērsieni. Sibīrijas daba sajaukta ar Latviju, vēl neredzētām zemēm. Asi sižeti. Kā šausmu filmās.

Intensīvi sapņojas arī pašreiz, kad rakstu šo apceri un ir pats tumšākais Saulgriežu laiks. Viens no absurdajiem sapņiem: sēdu gultā, un kāda nepazīstama sieviete man pasniedz kūpošu kafijas krūzi. (Nekad nedzeru kafiju gultā.) Izdzeru krūzi, un tās dibenā starp kafijas biezumiem rēgojas sīka sarkana kārbiņa -Vjetnamā ražota ziede, kādu aptiekās pārdeva padomju laikā. Un tad es esmu atkal Liepājas jūrmalā miglā, tumsā un taustos uz krastu, kur jābūt uzejai no liedaga uz Jūrmalas ielu. Parks un pilsēta iemirgojas dīvainā gaismā.

Par sapņiem varētu runāt vēl un vēl. Atcerēties, atstāstīt, pietēlot klāt. Kamēr vēl nav radusies šī vēlme, jāpārtrauc stāstījums, jo fīdz šim viss teiktais atbilst patiesībai. Vismaz manā pieredzē. Bet tā jau katram cilvēkam ir sava.

28.XII.2000.

Uzvelk baltu zēģelīti...

Burāšana mani interesējusi jau no ļoti agras bērnības. Pāris gadu vecumā jau pievērsu uzmanību gleznai, kas karājās pie sienas viesistabā: zila debess, zils Gdensklaids, un to šķel no sānu vēja slīpi sagāzusies jahta baltām spēcīgi piepūstām burām. Šis akvarelis (autoru neatceros) bija viena no balvām, ko tēvs ieguva sacensībās. Vairums godalgu bija sudraba kausi ar iegravētiem datumiem, kad regate notikusi, kā arī laivas nosaukumu, klasi un tās kapteini, balvas ieguvēju.

Manam tēvam nepiederēja sacīkšu jahta. Vien laivele „Rota", ko viņš turēja „Olimpijas" jahtklubā, kurā bija biedrs ilgus gadus. Tašu dažu jahtu īpašnieki paši nebrauca regatēs, bet uzticēja savus lolojumus no pašu kluba izraudzītiem kapteiņiem. Visas šīs sacīkšu laivas, kas vasarās zvilnēja, pietauvotas pie „Olimpijas" steķiem, patiešām bija lolojumi - aprūpējami, kopjami, lutināmi. Burāšana jau toreiz skaitījās dārgs sporta veids. Laivas būvēja no dārgā mahagoni koka, buras darināja no tolaik dārgākā buru audekla pasaulē - „Mako". Tāda jahta spīdēja un laistījās, die’s pasarg, kādam lempim ar kurpēm uzkāpt uz tās klāja! Pirms sacīkstēm, lai labāk slīdētu, laivu dibenus iezieda ar grafīta pastu.

To visu es redzēju un zināju no mazotnes, kad tēvs jau piecu gadu vecumā, kā mamma izsacījās, sāka mani vazāt sev līdz uz klubu. Tāpat viņš, puika no Kungu ielas ezergala, bija savulaik ticis vectēva vazāts pie vectēva drauga, laivu īrētāja vecā Vīdnera, kuru arī es vēl atceros kā pa miglu - skaudru vēju appūstu seju, kapteiņa cepuri uz vienas auss - tieši tādu, kādus vecos jahtsmeņus attēloja bildēs un aprakstos. Vīdners īrēja jahtas un airu laivas gan pašā Kungu ielas galā pie ezera, gan ostas kanālā pie Dzelzs tilta. Mans tēvs, kā pats teica, bija izgājis Vīdnera skolu, pazina Liepājas ezeru kā savus piecus pirkstus un arī mani mācīja jau no bērna kājas apieties arzēģeļlaivu.

Mūsu „Rota" bija maza laivele, bet tēvs to aprīkoja un kopa tikpat smalki kā sacīkšu laivu īpašnieki. No tā paša dārgā „Mako" audekla pats darināja sešu m^2 lielu buru, pierīkoja švērtu (regulējamu ķīli). Pie vienmērīga sānu vēja varējām iesēst laivā tā, ka nemaz nevajadzēja stūrēt - „Rota" gāja kā pa diedziņu.

Tolaik vasarās ezers un ostasgals bija vienās baltās burās. Un vēl daudzie

zvejnieki, venternieki, savās platdibenēs ar pelēcīgajām četrstūru zeģelītem. Kur nu vēl airu un padellaivas. Motorlaivas gan bija vēl retums.

Liepājā uz Attekas salas vien atradās trīs jahtklubi: vācu „Nord", ebreju „Kurzeme" un Liepājas jahtklubs. Un „Olimpija", kur ostas kanāls jau savienojās ar ezeru, sākās kokzāģētavām piederošais plašais koku dārzs.

To ir grūti izskaidrot, bet jau no agras bērnības šī brīnišķīgā sajūta, kad laiviņa lidot lido pār viļņu galotnēm, ir mani pavadījusi augu mūžu. Arītad, kad biju tālu no ūdeņiem un šī sajūta tika atsaukta vien dziesmās par jūru, neatstāja sapņos. Kā citi pa sapņiem mēdza lidot, tā es zēģelēju.

Kad biju jau padsmitnieks, mums, jaunajiem „olimpiešiem", burāšanas iemaņu apgūšanai atvēlēja dažas jollas ar 10 m^2 burām. Rīkojām ostasgalā arī savas regates. Par kapteini gan neuzkalpojos. Sacīkšu laivu komandās esmu bijis tikai matrozis. Toties tēvs brauca par kapteini gadskārtējās regatēs, kas notika gan reidā, gan ezerā. Kad pūta stiprs vējš vai brāzmoja vētra un sacīkstes neatcēla, viņš allaž izcīnīja 1. vietu Liepājas atsevišķā klasē; jahtām, kuru buru platība bija 26 m^2 un kuras jau līdzinājās jūras jahtām. Laiva „Inta", ar kuru tēvs zēģelēja, bija smagnēja, un vieglās vēsmās tā allaž zaudēja savai no dārgāka materiāla būvētai sāncensei JtWindspiet* („Vēja rotaļa"), bet vētrā „Inta" lidoja kā putns.

Kad mūsu ģimeni 1941. gada 14. jūnijā izsūtīja, visi īpašumi zuda. Mūs ar mammu aizzēģelēja uz Sibīriju, tēvu līdz nāvei nomocīja Kirovas lēģerī. Pie burāšanas tiku jau gluži citos apstākļos.

Kad divus gadus Jeņisejas lejastecē 1000 kilometrus aiz Polārā loka biju nostrādājis par zvejas brigadieri, vienvasar mums, četriem jauniem un spēcīgiem puišiem, Ustj-Porta konservu fabrikas vadība uzdeva lielā airu laivā, kas līdzinājās romiešu galerai, izvest tonnu sālītu zivju no Jeņisejas pietekas Mazās Hetas augšteces (ap 50 km). Tur kāda izsūtīto brigāde ziemā bija saslimusi ar skorbutu (tikai daži palikuši dzīvi), un mums viņu sazvejotās zivis bija jāatgādā līdz Mazās Hetas grīvai un vēl 20 - 30 km pāri Jeņisejai. Ceļamaizi (700 g dienā) mums bija vēlēts izsniegt faktorijai (tirdzniecības punktam), kas atradās Mazās Hetas lejastecē un kuras vienīgais saimnieks bija izsūtīts ebrejs no Rēzeknes. Viņa vārdu vairs neatceros. Vien to, ka kāduziem suņu pajūgā ceļā uz Ustj-Portu viņš fīdz ar pajūgu ielūza ledum pa virsu uzsalušā ūdens paltī un nosala. Viens vien suns atskrējis uz ciematu. Pie šī mūsu likteņa biedra fīdz ar maizes kukuļiem un miltu devu, ko izsniedza maizes vietā, iegādājāmies četrus miltu maisus, la bija mana ierosme, lai darinātu buru, kas atvieglotu mūsu vergu darbu. Ar tādu smagu laivu uzbraukt 50 km pret spēcīgu straumi bija darbs, kas prasīja lielu piepūli. (Dzīvojām pusbadā.) Tobrīd pūta spēcīga rietumu vētra, un, ieskrējušās pa klajo tundru,

brāzmas uzvilnīja bangās ap 300 metrus plato pieteku. Uzmeistarojām četrstūru buru, uzstiepjamu mastā ar šķērskoku, kā to darīja Liepājas ezera venternieki. Tā bija arī ātri nolaižama, jo upe meta līkumus, un tikko uzpūta pretvējš, tūdaļ buru nolaidām un likāmies četrrocīgos airos. Ar sānu vēju laiva nesās visātrāk, bet stūres airi vajadzēja turēt pat pa diviem (tik liels bija spiediens), lai ieturētu kursu.

Kad pārgurām, piestājām kādā smilšu sērē, izvārījām spainī šķidru miltu tumi, ieturējāmies un aizmigām pie sakurtā ar palu malku ugunskura, apsegušies ar buru. Kamēr pūta stiprs vējš, tas iztrenkāja odu mākoņus, bet tiklīdz pierima, mūs ģērēja knauši. Saule norietēja uz īsu brīdi. Bija iestājusies polārā diena.

Šis brauciens spocīgi noplaiksnās atmiņā: apmākušās debesis, zemu traucoši mākoņi. Vienmuļa tundra (ne kociņa), drūma upe, iežņaugta dūņainos krastos ar reti kādu straujos līkumos atkailinājušos smilšu sēri. Mūsu smagā barka te zēģeļlaiva, kas traucas, krastiem zibot, te ar milzu piepūli četru vergu airēta galera. Aiz asa līkuma pēkšņi uz smilšu sēres lācis vannojas peļķē, ieraudzījis laivu, uzlec stāvus un brīdi sastingst kā monuments, tad nolaižas atkal uz visām četrām un ļepato uz tundru. Bieži dzird gaudojam vilkus.

Piestājam pie kāda strauta, kas no krantes gāžas upē. Paejamies gar to augšup, cerēdami tundrā atrast un saēsties lācenes (ir jau augusts). Uzejam strautā no skalganiem veidotu aizsprostu ar nelielu no kārklu klūgām pītu venteri viducī. (Kārkli un alkšņi vienīgie koki Tālajos Ziemeļos). Venteris stāvgrūdām pilns ar zivīm: sīgām, čiriem, ālantiem. Daļa zivju jau sapuvušas - smird. Smaka pievilinājusi polārlapsas. Tas mielojas pie aizsprosta, mums parādoties, atbēg soļus desmit un neapmierinātas rej. Mēs pielasām pilnu spaini ar pašām labākām un svaigākām zivīm, vārām krastmalā zivju zupu. (Pēc tam mokāmies ar caureju.) Vēlāk satiekam dolgānu, kas aizsprostojis strautu. Saka: - ēsmai zvejoju. Sapūdēšu. Ziemā polārlapsas ķeršu. - Strauts saucas Juk-jukū - varen žiglais. Iztek no zivju bagātiem ezeriem.

Pārvarējām seklu un niknu krāci. Sākās cietu iežu atsegumi krastos. Tundrā parādījās pirmās kroplās lapegles.

Vētra bija piekritusi mērenā vējā. Debesis noskaidrojās. Mēs aizvien vēl zēģelējām, līdz sasniedzām postā gājušo zvejnieku zemnīcu upes kraujā. Tajā jau bija saimniekojuši lāči, taču mūžīgajā sasalumā kā ledus pagrabā iekaltās zivju mucas nebija aiztikuši. Izrādījās, zivis bija pārāk sāļas un sasmirdušas. Lāči mācēja tikt pie svaigām.

Atpakaļceļš pa straumei bija līksmāks. Kad dziedādami izbraucām no Mazās Hetas Jeņisejā, uz Ustj-Portu pūta ceļavējš. Lepni piešvārtojāmies kuģu piestātnē. Zēģeļlaivas vēl šajā miestā nebija redzētas.

Kad 1947. gadā pārbēgām no trimdas Liepājā, mācījos vienā vakarskolas klasē ar Robertu Rugēvicu. Viņa ģimenei piederēja 15 m^2 B klases jahta „Cobi". Ar Robi sirsnīgi sadraudzējāmies un sākām kopā zēģelēt. 1949. gadā trijatā (Roberts -kapteinis) kļuvām par Liepājas čempioniem burāšanā ar pārsēšanos. Vajadzēja savākt lielāko punktu summu sešos braucienos ar sešām dažādām laivām. Mums tas izdevās.

Atceros vienu gadījumu ar to pašu „Cobi", kas varēja beigties traģiski.

Tveicīgā vasaras dienā gribējām aizzēģelēt līdz Putnu Kalvei (sala) un nopeldēties Mālu dangā, kur ezers dziļāks. Atstājuši no Attekas salas, metām rīkumu gar Sūdu tiltu uz Zirgu salas pusi, kad „Cobi" masts aizķēra ilgstošā karstuma periodā nolekušos augstsprieguma līnijas vadus. Pašķīda dzirksteles, sakusa vimpeļa štanga, pārtrūka vantis. Pārdegušie vadi nočūkstēdami iegāzās ostā. Nobijāmies. Bet mēs taču nebijām vainīgi.

Vēl viens zēģelējums ar „Cobi", Robim esot par kapteini, spilgti paliks atmiņā. Jau vēlu rudenī, oktobrī, mūs, četrus jauniešus, Dižā Nīcā pazīstams saimnieks (viņam bija divas meitas), kura mājas „Sudmaļi" atradās pašā Bārtas krastā, uzaicināja piedalīties kulšanas talkā. Nolēmām zēģelēt. Tas bija dullākais brauciens ar burulaivu. No ostgala ar spēcīgu un brāzmainu jūras vētru ielidojām ezerā kā uz spārniem. Tur sānvējš tā nospriegoja jau ierafēto buru, ka tikko spējām laivu atkantēt. Ezers bija sakults īsos, stāvos viļņos, kas plīsa bangotnēs. Šļakatas mūs tūdaļ izmērcēja līdz ādai. Laiva nesās tādā ātrumā, ka garām zibēja donu puduri, strauji attālinājāmies no pilsētas. Visu laiku uz riska robežas - apgāzties. Taču Roberts bija prasmīgs kapteinis. Brīžiem laiva jau bija tā sasvērusies (kantējot to redzējām), ka pavīdēja švērts. Aiz Maiļu raga Melnezerā, kur dziļāks, viļņi triecās pret bortu vēl niknāk. Jau īsā, apmākusies rudens diena krēsloja, kad trāpTjām Bārtas upē. Tur, kur krasti sanāca kopā, ātruma sajūta bija vēl fantastiskāka - tas bija kā lidojums. Iedomājāmies „Cobi" par skrejošo holandieti, spoku kuģi. Īstenībā atgrieza tilts pāri Bārtai pie Nīcas. Strīdējāmies: vai neaizķersies masts? Labi, ka vairākumā bija prātīgie. Masts izrādījās par garu. Pēdējā mirklī piestājām, nolaidām buru un mastu. „Sudmaļi" bija turpat aiz līkuma. Izmirkušus un pārsalušus mūs tūdaļ uzsēdināja uz silta mūrīša, sasildīja arī no iekšpuses. Pēc talkas mājup jau zēģelējām, vētrai rimstot.

Pēc otrreizējā izsūtījuma laimīgi atgriezāmies Liepājā. Tēvs tūdaļ iegādājās koka laiveli, izremontēja, pierīkoja mastu, pats uzšuva buru. Turēja Pērkones kanāla galā pie kādreizējā „Olimpijas" bocmaņa, ezera zvejnieka Skrāmja. Brauca makšķerēt. Arī es reizēm piebiedrojos. Atceros, reiz, makšķerējot ruduļus netālu no Maiļu raga, bijām iebraukuši donu pudurī, buru nenolaiduši. Grobiņas pusē ziemeļaustrumos

parādījās tādi kā putekju mākoņi. Nepaguvām apcerēt to parādīšanos, viesulis sakūla ezeru putās, uzrāva pat vairākus ūdensstabus, - kad mūsu laiveli apgāza un stāvējām abi līdz krūtīm ūdenī. Labi, ka bija silta augusta novakare. Viesulis pārbrāzās, un pēc pusstundas nekas vairs neliecināja par nupat piedzīvoto.

Reiz tēvs vēlu rudenī aizbrauca uz Bārtas upi makšķerēt raudas. Uzbrāzmoja sāmenis (NW), sacēlās stipra vētra. Tai laivelei nebija svērta, un kreicēt pret vēju ar to nevarēja. Tēvs, airējot piecas stundas pret vēju, pārpūlējās. Ārsti konstatēja infarktu, ievietoja slimnīcā. Tēvs vairs neatkopās. Bez sentimentāla pārspīlējuma var teikt, ka Liepājas ezers bija viņa šūpulis un kaps.

Strādādams Liepājas teātra muzikālajā trupā, vasarās viesizrādēs apbraukājot vai visu Latviju, atstāju laivu novārtā. Taču palaikam modās tieksmes un dziņas -uzvilkt zēģelīti un laisties uz vēja spārniem. Ta bija brīnišķīga atslodze pēc sabiedriski ciešās un bohēmiskās teātra dzīves, tā bija jau izraušanās citā dimensijā. Meldijas nāca līdz, un es dziedāju pilnā balsī savas laivinieka dziesmas un ārijas. Dažreiz tā iejūsminājos, ka skudriņas skrēja pa muguru. Vējš nospriegoja zēģeli, laiviņa nesās pa ezera klaidu. Vienā krastā kopš agras bērnības tik pazīstamā pilsētas panorāma, otrā - jau noslēpumainākā Otaņķu puse, kur pēc tēva stāstītā atpazinu vien Vilku mājas ezermalā. Kad apnika zēģelēt, ietriecu laivu pa vējam donu pudurī, līdz tā apstājās un vien vējš plandīja buru. Atlaidos uz tilaudām, raudzTjos debesīs un sapņoju vaļējām acīm. Tik daudz vēl citas dzīves izsapņoju. Mīlestības. Kaislības. Nesaņemta un nepaspēta maiguma.

Vizināju arī meitenes. Ne visām patika. Daža, iekrampējusies bortā, stīvi blenza bangotnēs, kas uzšūpoja skrējienā, plīsa un šļakstēja gar laivas malām, reizēm

pāršļākdamas priekšgalam. Vienai patika. To arī izvēlējos ilgākam braucienam.

* ★ *

Tad aizrāvos ar ceļojumiem, galvenokārt pa Sibīriju. Tikai retumis iznāca uzvilkt zēģeli sapņos un īstenībā. Kuģojot pa Jeņiseju un Čulimu. Izmantojot ceļavēju Teleckas ezerā Kalnu Altajā, Kara-holā (Melnajā ezerā) un Ojuktāros (Lāču ezers) Tuvas autonomajā republikā.

Vēl kāda spocīga atmiņu aina: esmu vāveru medībās pie Ojuktāru ezeriem. Viens. Aizīries vecā laivā, no kuras nemitīgi jāsmeļ ūdens, pāri pirmajam ezeram, pa caurteku jau otrajā. Man ir līdz teltene, un es nakšņoju uz kādas akmeņainas sēres. Divas dienas intensīvās medībās. Vēlu vakarā sadomāju atgriezties medniekbūdā, izgulēt siltumā. Kad pa caurteku pret stipru straumi aizairējos līdz 5 - 6 kilometrus garajam pirmajam Ojuktāru ezeram, esmu nomocījies un pārguris. īsā oktobra diena jau krēslo. Pār sniegotajām kalnu korēm uzlec pilns mēness. Ielejā iebrāžas kalnuvējš - ceļavējš. Uzstutēju telteni par buru, un - aiziet. Stipri piesalst. Vižņi

jau rīvējas gar laivu, pats esmu sarāvies čokurā. Bet teltene ķer vēja brāzmas un laiva sfīd mājup, brīžiem pat nesas, kad brāzmas kļūst alpainas.

Tik dziļa vientulība kā vēl nekad. Mežonīgas dabas vidū. Tālu prom no ģimenes, dzīves, sevis paša. Atavisms. Atgriešanās pirmatnībā. It kā garīgs trulums, bet domas tomēr nesas un nesas kā toreiz vecā laiva ar uzvilkto telteni par zēģeli.

Kad iepirkām zvejniekmāju „Šeirus" Jūrmalciemā un arī es kopā ar kaimiņiem kļuvu par piekrastes zvejnieku, iegādājāmies sporta veikalā no saplākšņiem līmētu laivu, ko nosaucu par „Āti", la bija domāta klusiem un mierīgiem ūdeņiem, bet tai nācās ciest gāzmu triecienus un bangotņu zvēlienus, kas pie atklātās Baltijas jūras ir ikdienišķa parādība. Un cik jau nav aprakto zem šīm viļņu velēnām! Mēģinot no krasta tikt jūrā iekšā un malā nākot. Nu jau ar irkļiem vien. Un motoriem. Bet kādreiz ar zēģelēm, kas vairs tikai muzejos apskatāmas. Kā putni no selgas, lidojot uz dzimto krastu. Arī ar aizlauztiem spārniem. Un jau dvēselītēm degot sudraba lākturī.

Zvejā īrāmies, jo tīklus likām netālu no krasta. Taču vienreiz sagribējās vecajai „Ātei", jau sagrabējušajai, apdauzītajai „akmens plekstei", uzvilkt ja ne baltu, tad vismaz zēģefīti un uzšūpoties jūras baltajā augstumā. Tas augstums gan tikai iedomās un iztēlē. Tāpat kā baltums.

Karstā jūlija dienā, pūšot spirgtam zemes vējam, aprīkoju „Āti" ar klucī iestiprinātu mastu (kārti) un buru (plānu segu), uzstumjamu ar šķērskoku. Kā kādreiz to darīja Liepājas ezera venternieki. Tā jau bija kā tāda bērnu spēle, izalošanās ar sporta veidu - burāšanu, atmiņu uzjundīšana par tiem laikiem, kad tika zēģelēts visā nopietnībā.

Palaidos pāri trešajam sēklim, kur austrenis, ticis pāri krasta aizvēnim, jau uzpūta stengrāk. Vecā „Āte" nemaz nebija tik sb'va - sazvēlās, uzķēra ar zēģeli vēju un sāka slīdēt uz Mietraga pusi. Nu es reiz zēģelēju arī pa jūru!

Aiz vieglprātīgas alošanās, pēkšņās iegribas tomēr bija kāds dziļāks pašam grūti atšifrējams izjūtu slānis, kas lika justies tik pacilātam, it kā būtu kapteinis nez kādai lepnai jūras jahtai, kādas reizēm redz gar Jūrmalciema piekrasti burājam. Vajadzēja vien pūsmai nospriegot zēģeli, ierunāties vilnīšiem, laivai uzņemot ātrumu, sajust aiz borta iemērktā stūresaira pretestību, kad atsaucās bērnība, uz Liepājas ezera pavadītie puišeļa gadi, visas tās kolīzijas, ko biju piedzīvojis zēģelējot. Un pāri visam spārnu sajūta, kā dzejoli rakstot, kā dziesmu dziedot:

Uzvelk baltu zēģefib,

Iet laiviņa mirdzēdami

15. -21. jūlijs, 2001.g.

Baltijas jūra

Cik būtiski ir piedzimt pie jūras un nodzīvot mūžu jūras krastā, to apjēdz vēlāk, to apjēdz, kad ir jau tik daudz piedzīvots saskarsmē ar jūru. Gan tieši, gan pārnestā nozīmē, kad vārds Baltija savienojumā ar plašo ūdens klaidu jau kļūst par simbolisku apzīmējumu tautas un paša liktenim. Iesākumā jūra ir vien ūdens, kur bērnam vasarā plunčāties, krasts - vien smilts, ar ko rotaļājoties pilis celt. Vien mūža otrā pusē sākas visa tā nopietnība, kad jūra ir neatņemama dzimtenes sastāvdaļa, kad tā kļūst liktenīga kā pārmantojums no vistālīnākiem senčiem. Kad tai ir ne vien ģeogrāfiska un vēsturiska nozīme, bet tā jau kļuvusi par daļu no paša biogrāfijas.

Nācu pasaulē Liepājas vecās slimnīcas dzemdību nodaļā uz paša jūras krasta. Kā māte stāstīja, todien aiz kāpām dunējusi jūra, pārslojis sniegs. Lai arī lielāko daļu bērnības esmu nodzīvojis šaurajā zemes strēmelē, uz kuras atrodas Vccliepāja, ezermales pusē, tomēr jūras tuvumu esmu izjutis vienmēr. Vispirms garajās promenādēs, kad vecāki un vecvecāki no mātes puses gandrīz vai ik svētdien pa Kūrmājas prospektu devās uz jūrmalu un es līdz ar viņiem. Atceros, cik daudz ļaužu piedafijās šādās pastaigās, un arī to, ka gandrīz visi savā starpā bija pazīstami un sveicinājās.

Tolaik Liepājas pludmale bija pavisam citāda. Ar koka būvi (apmēram vietā, kur tagad atrodas Glābšanas stacija), kurā bija iekārtoti aizslēdzami skapīši, kur drēbes ievietot. Līdz ūdensmalai dēļu laipas, bet jūrā uz augstiem pāļiem iestiepās garš un šaurs steķis. Liedags un kāpas bija sadalītas sieviešu, vīriešu un kopējās peldētavās. Kārtību starp zonām uzturēja kārtībnieks. Lai cik sutīga bija diena, viņš allaž drasēja cieši aizpogātā formastērpā. Atmiņā palikušas kādas sarunas drumslas, ka, lūk, šis policists esot tik nekaunīgs, ka caur binokli novērojot sieviešu peldētavu.

Sevi atceros kā tādu ronēnu kāpu iedobē rotaļājamies pa smiltiņām. Līdz ar vēl sešu gadu vecumu nesasniegušiem vienaudžiem un vienaudzēm. Ap mums kā roņu, kā jūraslauvu mātītes ciešā lokā mūsu mammas. Vareniem augumiem, kuru detaļas atceros vien kā pa miglu. No piecu gadu vecuma jau kā vīrišķim šķita

pazemojoši, ka mani vazā fīdz uz sieviešu peldētavu. Pretojos, bet nācās samierināties, jo gribēju tikt jūrmalā. Ievām jūra bija vienaldzīga - viņš mīlēja Liepājas ezeru un, cik vien viņam bija iespēju dzīvē, pavadīja uz tā. Es allaž tiku staipīts gan uz vienu, gan otru pusi, fīdz sešu gadu vecumā kļuvu par tēva pastāvīgu līdzgaitnieku.

Bērnības jūra tāpat kā puiciskais sapnis - kļūt par kapteini - pagaisa, kad tikām deportēti. Abi ar māti nokļuvām dižupes Jeņisejas deltā, kurtā, ieplūzdama Karas jūrā, izlējās jau 20 - 30 kilometru plata. Tas, ka biju dzimis pie jūras, pieradis un nebaidījos no ūdeņiem, darīja mani atšķirīgu no citiem trimdiniekiem, Latvijas iezemiešiem. Kaut biju trīsreiz slīcis, ūdens bija mana stihija. Uz ūdens jutos droši, bieži vien kļuvu pārgalvīgs.

Bēgšana no trimdas uz Liepāju bija atkalredzēšanās ar jūru. Jau ar tādu dzimtās vietas izjūtu, kad novērtē fīdz tam nepamanīto, kad pārņem jūsma par atgriešanos. Un tieši jūras krastā.

Kad sāku mācīties mūzikas skolā, apmeklēju visus simfoniskās mūzikas koncertus. Mūzika, bērnībā neiemīlēta, ielauzās dvēselē ar tādu sparu, ka pēc koncertiem biju kā apmāts. Kad vien radās iespēja, pēc koncertiem tūdaļ devos uz jūrmalu. Iekšā vēl viss skanēja, atbalsojās. Jūras krastā varēju izklaigāties, atkārtojot atmiņā aizķērušos skaņdarbu fragmentus. Dažbrīd pats jutos komponists - ausīs skanēja jau pašsacerēta mūzika, un es to, ar balsi izdungojot un reizēm pat nonākot ekstāzē, ja citu cilvēku nebija tuvumā, izgavilēju. Dzīvojām ārpus pilsētas, un fīdz mājām pa jūrmalu bija vairāk nekā trīs kilometri ko iet, bet ceļš allaž šķita īss, ja nonācu mūzikas varā. Kā vēlākus gadus atklājās, nebiju vienīgais tāds liedagā klaigātājs. Aktieri Daumants Milgrāvis un Zandbergu Valdis atzinās, ka arī viņi runājuši pret jūru, dziedājuši un pat klieguši pilnā balsī, gan lomas mācoties, gan tāpat vien, vētras iedvesmoti. Izsenis jūras krasts bijis dažādu īpatņu izrādīšanās vieta. Atceros, kā seklumā vasarās zvilnēja resnais Juris ar divām sirdīm, līdz medicīnas eksperti aizveda viņu no Liepājas.

Psihoneiroloģiskā slimnīca jeb tautas mutē -- trako nams - bija pašā krastā, tūdaļ aiz kāpām. Prātīgākos pacientus medmāsas veda plunčāties. Šie skati ar sireālistisku noskaņu nogulsnējušies atmiņā. Un kur tad plikie trakie, kuri drasēja pa pludmali fīdz pašai aizliegtai zonai un bieži vien vēl kāpās aiz tās. Reiz robežsargi bija nogrābuši vāravu kailām krūtīm un veda uz posteni, neuzklausot nekādus iebildumus. Tolaik un arī vēlāk aizliegtā zona sākās pretī Pērkones kanālam, no kura netālu dzīvoju. Tā saucamajā Žurku ciemā. Jūrmalu ik vakarus noecēja. Liedagā varēja iziet tikai stingri noteiktos laikos.

Dažreiz robežsargus kaitinājām. Augustā vakara nokrēsIT jūra vēl bija pilna ai

peldētājiem, un robežsargiem, ik pa laikam brīdinājuma raķetes šaujot, nācās gaidīt, kamēr pēdējais peldētājs izkāps no jūras.

Vēl atmiņā drausmīgais notikums, kad robežsargi jūrmalā pie trako nama nošāva pusaugu zēnu, kurš bija pārkāpis ecējumu.

Kad otrreiz, izsūtot pa etapu, atrāva no jūras krasta, nokļuvu šaurā taigas ielokā. Bez apvāršņa perspektīvas. Tad apjēdzu, cik liela nozīme garīgā dzīvē ir iespējai ar skatienu aptvert plašumu un ietiekties tālē. Kā kalnos, kā jūras krastā. Tur jūras balsi atgādināja vien taigas šalkas stiprā vējā.

Otrreizējā, daudz skumjākā pārnākšanā, pašam nemaz neapzinoties, jūra, tās pastāvīgā klātbūtne, ik iziešana liedagā, tās šalkoņa naktīs, kas aizsniedzās līdz mājelei, kurā mitām, izšūpoja no vienaldzības un truluma, slimības nomāktības un piedeva dzīvei atkal garšu, modināja spītu. Jo sevišķi, vētrām brāžot un bangotnēm rībinot sēkļus, jūra bija uzmundrinoša, iesvēla dzīvespriekā.

Ar jūru vēl tuvāk saradojos, kad 1964. gadā kļuvu par dispečeru zvejnieku saimniecībā. Dzīvojām ar mammu vēl Žurku ciemā (kaimiņos ar Zandbergu un Peteru ģimenēm). Ik reizes uz maiņu (dežurējām diennakti) rītos ziemā vai vasarā nosoļoju pa liedagu vismaz četrus kilometrus. Dažādos laika apstākļos. Kad „lietus nāca kapādamis, vēja māte aurēdam" brezenta mētefī ar kapuci, gumijas zābakos. Kļuvu starpnieks starp zemi un jūru, zvejaskuģiem selgā un lunku (zvejniekostu), zvejniekiem un viņu priekšniecību, kā arī piederīgajiem, kuri savos radioaparātos noklausījās dispečera sarunas (rācijā). Tajos divos gados, kad, nomainot Egonu Līvu, nostrādāju zvejnieku kolhozā „Boļševiks", biju pietuvinājies jūrai jau tiktāl, ka dzīvoju līdzi visiem ikdienišķajiem notikumiem un jo intensīvāk dažādiem atgadījumiem, kas notika Baltijas jūrā. Lai gan tajos gados ne reizi neizbraucu selgā, jūra gāzās man pāri - zvejnieku balsīs, viņu stāstos, arī palīgā saucienos, un, pārcēlies jau citā darbā, vēl ilgi nēsāju sevī stihiju, kurai biju pakļauts, pildot dispečera pienākumus.

Dispečera rācijai ap četrdesmit kuģu rācijas atbildēja četros seansos. - Tādā un tādā kvadrātā eju ar trali, pacēlums tik un tik, noplēsos, būšu lunkā tikos un tikos... - Pieņēmu pasūtījumus, kas bija jāizpilda, apstaigājot mehāniskās, tīklu, galdnieku darbnīcas. Atkārtoju kapteiņu un komandas locekļu vēlmes mājiniekiem. Labā zvejas laikā, kad nāca zive un zvejoja pretī Liepājai tā saucamajos maizes plačos, kuģīši pārskrēja mājās uz dažām stundām, lai nodotu lomus zivju kombinātā, paķertu vajadzīgo un nepieciešamo un - atpakaļ jūrā. Tad dispečera darba kabinets bija pilns ar pārtikas sainīšiem. Ja uz katras no 40 flotes vienībām pa pieciem komandas locekļiem, tad var iedomāties. Dažs pasūtīja siltas vakariņas. Tādās reizēs tālrunis zvanīja nepārtraukti. Kā tagad mēdz sacīt, viss

notika un notika labas un samērā vieglas peļņas dēļ. Kad ziemā mencu bari koncentrējās vistuvākajā, 500. kvadrātā.

Tolaik visintensīvākā zveja notika pavasaros. Hoburgas dubļainajā ieplakā jeb Iprītā, kur uz nārstu sanāca diži mencu bari. Tur reizēm pacēla arī kastes ar iprītu, apdedzinājās ar indi. Tad jau traleriem nācās mērot garāku ceļu, tad pieslānīja pilnu rūmi un brauca mājup. Uzbrāzmoja vētras, ziemā klajs un vantis apledoja. Savērpās miglas. Riskēja ar dzīvībām un gāja arī bojā. Rācija bija ieslēgta augu nakti. It kā pats būtu klāt, izjutu, kā kuģīši cīnījās ar bangotnēm. Palaikam sasaucāmies. Tolaik vēl dispečera rīcībā nebija ne lokatora, ne pelengatora. Tos uzstādīja vēlāk, un uzreiz kļuva vieglāk tralerus ievadīt ostā. Gadījās, ka biezās miglās izskrēja krastā. Toreiz jūrā braucējiem vēl bija augsta riska pakāpe, „vecās tupeles" (RB), sevišķi vētras laikā, laida jūru iekšā kā sieti.

Kādreiz, atceroties dispečera laikus, rakstīju:

- Agri rītos, kad ostas uzraugs nedeva kuģiem atļauju izbraukt jūrā, bet cerēja, ka laiks mainīsies un vētra pierims, dispečera darbistaba bija stāvgrūdām pilna ar zvejniekiem, lielākoties kapteiņiem un stūrmaņiem, kuri bija tiesīgi saņemt kuģa rulli. Tad arī dzirdēju stāstus iz zvejnieku dzīves. Kā spilgtāko stāstnieku atceros RB 7267 kapteini Kuplo Rūdi. Kad viņš attēloja štākeru (vētru), tad bija ko dzirdēt, kā dižais Andrejs (devītais vilnis) zvēlis pa stūres māju. Rūdis pašās dramatiskākajās vietās ar lielu troksni rāva elpu uz iekšu, balss bija tik bagāta intonācijām, ka viņa monologos klausījos kā aizraujošā priekšnesumā.

Iepazinos ar zvejniekiem, kuri bija nākuši no Lejaskurzemes, kuru senči izsenis jau bija jūrā gājuši. Viņiem zvejnieka amats bija iedzimts, profesija pārmantota no paaudzes paaudzē.

Brētliņas tralēt kuģi devās fīdz pat Somu līcim. Radioseansos kapteiņu balsis skanēja no liela tāluma. Reizēm no igauņu zvejasostas Tage-lahtas Sāremā, kur rada patvērumu no vētrām. Neskatoties uz grūtībām, vilka milzu lomus. Kronēja pirmos „brētliņu karaļus": Egonu Ceļadomu, Ervīnu Kibelko, Imantu Štālbergu, Žani Sveili. Pēc tam zvejā ar dvīņu traļiem viņiem piebiedrojās arī citi.

Tas bija posms manā dzīvē, kad izpratni par jūru guvu no ļaudīm, kuri ne vien mūžu ar to kopā nodzīvojuši, bet arī strādājuši jūru, bijuši tai uzticīgi kā arāji un vagotāji žurnālistu spārnotajos izteicienos, taču allaž darījušies arī romantiķos un tā saucamajos „mencu ģīmjos", kurus interesējusi vien peļņa.

Vēl ilgi pēc tam, kad no dispečera kļuvu par žurnālistu, tikos ar zvejniekiem, rakstīju aprakstus un „zīmēju portretus", centos dziļāk izprast šos ne visai runīgos ļaudis, viņu izjūtas. No šīs saskarsmes pašam radās vēlēšanās ko vairāk un pamatīgāk izzināt par Baltijas jūru, vēsturiskiem notikumiem, kas reiz risinājušies

Lejaskurzemes krastmalā. Tēlaini izsakoties, atslēgu rokā man iedeva mākslinieks, pedagogs, etnogrāfs Jānis Sudmalis, toreizējais Liepājas Mākslas un vēstures muzeja direktors. Un šī atslēga pie tam vēl bija no dzintara darināta.

Jau kopš bērnības kā, ja ne visi, tad vairums liepājnieku, esmu lasījis dzintara sprikstis liedagā, rakņājies drazās un jūras mēslos, prāvākus graudus atrast cerēdams.

Iepazinos ar meiteni, kursa biedreni no Mūzikas skolas, kura reiz vasarā pēc sakseņa (SW) vētras iemācīja mani gramstīt dzintara graudus, kad tie spēlējas sēkļos, sajaukušies ar koka gabaliņiem un gliemežvākiem. īa bija aizraujoša rotaļa ar jūru un arī starp mums. Uz kādas vēl tikko topošas vētras strīpas. Pēc tam, jau rudens vētrām uzvandot dzelmes, darināju ķeseli, iegādājos garos zvejnieka zābakus un bridu bangu skalotajiem dzintara graudiem pretī, pirms tie sasniedza krastu un kopā ar koku smelknēm, sprunguļiem un aļģēm sagula vētras strīpā.

Iesākumā tā bija vien azartiska aizraušanās, spēle ar jūru, bangotnēm plīstot, pa sēkļiem dzintara gabalus tvarstot. Tiktāl aizspēlējos, ka sieva nesa pusdienas uz liedagu, uzmeklējot mani starp zītara zoķētājiem. Tas bija grūts darbs, stiepjot krastā smagās nešļavas ar dzintara gružiem un meklējot tajos zvirgzdus un atlūzas, atrodot arī it prāvus gabalus. Kad pēc sakseņa (SW) un jūrnieka (W) vētrām jūras piekraste kļuva tumša no brūnaļģēm, pa dzintara ceļu virpinājās arī smelknes un sprunguļi no senajiem mūžamežiem, saules akmenī sacietējis nosveķis. Jūrmalā pulcējās dažādi ļaudis, kas kašājās vētras strīpās, zoķēja ar ķeselēm. Starp tiem bija dzintara apstrādātāji, daiļamata meistari. Arī Jānis Sudmalis. Ar mazu vieglu ķeselīti. Vārds pa vārdam, un viņš mani ieinteresēja par dzintara ceļiem. īa bija arī Baltijas jūras vēsture. Kopš aizlaikiem, kad par to kā Svevu jūru rakstīja Romas vēsturnieki Tacits un Pīnijs Vecākais, pieminēdami aestus, šo krastu pirmiedzīvotājus, no kuriem, kā uzskata vairums zinātnieku (arī dr. A.Spekke), cēlušās baltu tautas. Ar Jāņa Sudmaļa gādību daudz ko izlasot un uzzinot, iedarbinot iztēli, varēju palūkoties uz Baltijas jūru jau kā aests, senprūsis, kursis.

Kopš sāku rakstīt pirmās vārsmas, Baltijas jūra kļuva par vienu no visbiežāk piesauktajiem dzejas tēliem. Vienā no pirmajiem vietējā laikraksta „Komunists" publicētajiem dzejoļiem „Rietumu vējš" biju apdziedājis allaž spirgto un svaigo pūtienu. Un tūdaļ ideoloģiski pārmetumi: kādēļ tieši rietumu, ja vējš pūš arī citos virzienos? Iedvesmojos arī no Mirdzas Ķempes. Viņa, Liepājā atbraukusi, bieži dzejoja par jūru. Uz ilgu laiku iespaidojos no viņas dzejoļa „Nesmejies, jūra". Vēlāk sabalsojos ar ventiņu marīnistiem - Frici Dziesmu un Rūdolfu Liedagu. Rūdolfs, kad viņa zvejaskuģis iebrauca Liepājas ostā, nāca ciemos vienmēr ar pusstopu kabatā. Pirmie dzejoļu krājumi bija pārpilni ar jūras tematiku. Iekļuvu literātu kategorijā, kurus klasificēja par marīnistiem. Kopā ar īsteno marīnistu Egonu Līvu piedarījāmies vairākos starptautiskos saietos Ļeņingradā. Visaugstāk jūras tematika uzšūpoja, kad ielūdza uz semināru Arhangeļskā un nācās iztirzāt karaflotes augsta ranga kapteiņu mēģinājumus izteikties dzejā. Tā nu pa šiem gadiem iegājies, un aizvien vēl turpinās sarunas ar jūru, iedziļināšanās vētras strīpās, kas reiz uzskalotas mūsu krantē.

Pirmoreiz ar zvejas kuģi izbraucu Rīgas jūras līcī, kad kolhozā „Banga" pie toreiz populārā priekšsēdētāja Lismenta par kadru inspektoru strādāja žurnālists Juris K. Kamēr komanda atpūtās, abi stāvējām pie stūres un, ehalotu vērodami, centāmies tralī iegrābt pēc iespējas vairāk zivju. Uz zvejas kuģiem esmu vizinājies arī Pāvilostā un Liepājā, Jūrmalciemā braucis zvejniekiem līdz pārlūkot stāvvadu, bijis naktszvejā ar driftertīkliem. Reiz uz milzu kuģa (30 000 tonnas) kapteinis, dzimis jūrmalciemnieks, Valdis Kronbergs, paņēma līdz pārbraucienā no Rīgas uz Klaipēdu. Divas diennaktis nostāvējām vētrā uz enkura. Un tad jau ar prāmjiem un katamarānu no Tallinas uz Helsinkiem, ar „Mihailu Šolohovu" uz Stokholmu. Skatienā ietverti jūras plašumi, redzes atmiņā pretējais klinšainais, šēru izrobotais krasts, kādreiz apciemotās igauņu salas Sārema, Hijumā, Abruka, Vilsandi. Baltijas jūras aprises kopumā aptvertas vien gara acīm. Vistiešāk un iespaidiem bagātāk jūra izjusta, kļūstot piecus gadus par piekrastes zvejnieku Jūrmalciemā. Ar savu laivu, spaili, zvejā pieredzējušiem kaimiņiem par laivas biedriem. Tad jūras labvēlību un nežēlību, poētiskos jaukumus un naturālo pirmatnību izbaudīju līdz mielēm. Par to esmu liecinājis dienasgrāmatās, rakstot dzejā nebeidzamas variācijas par tēmu „Jūriņ prasa smalku tīklu..." Tad dzīvoju ar jūru vienu dzīvi.

Mūsmājas „Šeiri" ap 200 - 300 metrus no krasta. Pie vismazākā vēja dzirdams, kā naktīs šļupst jūra, kā tā ērģelē un grand pret krastu, vētrām plosoties. Jau rītos, agri mostoties, viena doma - tiks vai netiks selgā tīklu jedas lūkot. Reizēm pagalmā ne vēja pūsmas, bet jūra aiz kāpām rīb kā smagais preču vilciens, bangotnes jeb, kā vietējie saka, gāzes, sēkļos jeb bankās plīst ar tādu sparu, ka dun viss krasts. Tik daudzveidīga ir jūras valoda, tās intonācijas, dažāda virziena un stipruma vējiem pūšot. Tas ir pirmās agrīnās rīta sarunas ar jūru. Vēl neklātienē. Un tad jau no krasta, kad skatienam paveras viss plašais ūdens klaids no Bernātu raga ziemeļos līdz Mietragam dienvidos. Un tad, jau iroties bangotnēm pāri, lai tiktu jūrā iekšā, kur šūpo līgans vilnis. Vieglā laivele ir tapusi dauzīta un malta gāzmu vērpetēs, tā triekta pret sēkļiem, pielieta pilna līdz lūpai, atsviesta atpakaļ ar visiem līdz ādai izmirkušajiem īrējiem. Piecu gadu laikā bijis tik daudz un dažādu gadījumu, kad riskēts ar dzīvībām (cik nav slīkuši!). Kad par mata tiesu iesprukts jūrā un kad bijis jāatkāpjas no otrā sēkļa, kaut bangotnes tur slābākas nekā uz trešās banka*.

Un cikreiz jūra bijusi mīlīga un pieglaudīga, kad viss kā rotaļā. Tik daudz piedzīvojumu un pārdzīvojumu. Tik tiešā un ciešā saskarsmē.

Dzīvojot Liepājā metrus 300 no krasta, tāpat jaušams jūras tuvums. Vai ik dienas pastaigājoties liedagā. Dažreiz tumsā, kad Bernātos mirkšķina bāka, lāsmo ostas prožektori un tālu jūrā uzmirdz sīka uguntiņa - kāds zvejas kuģis parādījies pie apvāršņa.

Jūra nav uzbāzīga, la skalojas un velējas savā nodabā, iekrāsojas no zaļganpelēkas un vienmuļas visnegaidītākos krāsu toņos, sevišķi saulrietos. Jūrai nav vajadzības pēc cilvēka. Bet cilvēki uz jūru ir kā uzburti. Lai to izmantotu savā labā, draudzētos, iemīlētu, arī piecūkotu. Jūra ir kā liktenīga parādība to cilvēku dzīvē, kas piedzimuši tās krastā, augu mūžu pavadījuši saskarsmē ar to. Jūra ir mana ikdienišķā īstenība un ierastais dzejas tēls. Baltijas jūra.

Sakas un Rīvas mežos

Atmiņās plašu un romantisku vietu aizņem Sakas un Rīvas meži, kur gan mežsargmājās „Zīlniekos", gan „Silos" dzīvots atvaļinājumu laikā, ka arī vai ik nedēļas nogali no agra pavasara līdz vēlam rudenim braukāts autobusos garo ceļa gabalu no Liepājas. Kad viengad satracināju pāvilostniekus uz Sibīrijas braukšanu un mēs laidāmies lejup pa Čulimas upi, viens no viņiem, Egons Vītols, vēlāk kļuva meža tehniķis, mūsu ģimenes cieši sadraudzējās, un mežsargmājas, kad vien vēlējāmies, bija mūsu rīcībā.

Kādulaik Egona iecirknis bija Grīnu rezervātā, bet tad viņu pārcēla uz apgaitu dižajā Sakas - Rīvas meža masīvā, kur kādu kilometru no Liepājas - Ventspils šosejas uz Rīvas pusi atradās vecas mežsargmājas „Zīlnieki". Egons pats dzīvoja Pāvilostā un „Zīlniekus" mums piedāvāja par vasarnīcu. Viens mājas gals bija sabrucis, bet otrajā divās istabās iekārtojāmies itin ērti. Pa zemes ceļu uz Rīvu pa retam garām aizrībināja kāda mašīna. Visapkārt sili, grīni, damakšņi, kas, gan sadalīti kvartālos ar dambjiem, radīja sakopta meža iespaidu, tomēr, ja pagājās nostāk no ceļiem, daba bija mežonīga un pirmatnēja! Jo sevišķi austrumpusē, kur sākās tā saucamā valsts fonda zemes. Tur vienīgi mednieki izdzina pa retam kādu mastu. Tur saimniekoja mežazvēri, lielākoties brieži, un šo vietu, kur pļavas mijās ar meža skupsnām, droši varēja saukt par vienu no tolaik Kurzemes bagātās briežu klēts apcirkņiem.

No „Zīlniekiem" atmiņas galvenokārt blīvējas ap lielu un skaļu notikumu dabā - staltbriežu rudens riestu. Lai gan biju izbijis profesionāls mednieks, lai gan biedrojos ar Latvijas medniekiem un interesējos par visu, kas medību sakarā notiek pasaulē, staltbriežu riests man bija jaunatklāsme. Sibīrijā klausījos maralbriežu aurēšanā, biju dzirdējis daudz un dažādu nostāstu par riesta laiku, bet tajā rudenī, atgriezies no Dzejas dienu tūres „Zīlniekos", pirmoreiz izdzirdu staltbriedi paceļam balsi. Tas bija rēnā un dzidrā septembra vakarā, kad pagalmā zem vecās priedes pie dēļu galda sēdēt jau kļuva drēgni un salti un mēs posāmies uz istabu, atskanēja šī varenā, valdonīgā balss. Briedis notaurēja melodiski un skaļi, vien baura nobeigumā it kā aizrijās, un viņam tūdaļ atbildēja otrs. Un šī balss, zemāka un dobjāka, bija vēl iespaidīgāka par pirmo - tā skanēja, vismaz man bija tāds priekšstats par šo instrumentu, kā pastarā bazūne. Varbūt arī tādēļ, ka otrais briedis atradās tuvāk, kā šķita, tikai dažus simtus soļu no „Zīlniekiem". Tovakar, cik varēja noprast no balsīm, brieži satikās un apklusa. Varbūt cīnījās? Varbūt vecākais un stiprākais vien aizbiedēja jaunuli? Uz daudziem maniem jautājumiem mednieki zināja atbildes - viņi varēja atšifrēt vakara tumsā notiekošo, viņi varēja stāstīt un stāstīt, sevišķi, ja bija iedzēruši, nebeidzamus stāstus par riesta notikumiem, viņi bija individuāli nomedīto briežu ragu kā vērtīgu trofeju īpašnieki, viņi zināja tikpat kā visu par šiem mežalopiem, kas tur ārdījās pa steliņģiem briežu stallī, briežu klētī. Egons, Jānis, Ernests, Egils, divi Antoni, daudz un dažādu ģēģeru, sākot ar republikas galveno prokuroru un beidzot ar visrafinētāko malu mednieku. To četru gadu ilgumā, kamēr biju kopā ar medniekiem briežu auru laikā, saklausījos tik daudz stāstu, ka tie sajaukušies vienā jūklī un tos jau grūti atmudžināt vienu no otra, pierādīt, kurš kuram piederējis. Tādēļ aprakstīšu vien paša piedzīvojumus, piepinot klāt atsevišķus gadTjumus no citu pieredzes un iztēles radītām ainām. Reiz jau pirmo iespaidu svaigumā uzrakstīju aprakstu par briežu auriem Sakas mežos un prestižā konkursā ar to ieguvu 2. vietu, taču apraksts nenopublicēts pazuda, arī manuskripts pačibēja un tagad, atmiņām attālinoties un iegrimstot jau dzīlēs, no kurām bez iztēles palīdzības tās neizcelt, jāatsāk vēlreiz stāsts par briežu klēts bagātākajiem apcirkņiem.

Ik vakarus klausījos balsis - kā tās uzvirda no meža biežņām, sabasojot te tuvumā, te tālumā, radot priekšstatu par to īpašniekiem, viņu savstarpējām attiecībām, to sazināšanos, līdz, ja tas bija netālu, klusā vakarā varēja pat dzirdēt ragu klaudzienus, briežiem spēkojoties. Rāmos, dzedros vakaros, kad dzirdēju tālu un ja vēl bija augošs mēness, balsu visapkārt bija tik daudz, ka grūti orientēties, taču ar laiku iepazinu pašus balsotājus - tās zemās, nīgrās skaņas, palaikam aizrijoties un it kā stostoties, nāca no veca buļļa rīkles, kas baurus ik vakarus sāka vienā un tai pašā vietā. Jaunekļiem skanēja augstākā reģistrā un muzikālāk, bet bez tām daudzveidīgajām intonācijām, ko no pašām vēdera dzīlēm līdz rīkles galam izvilināja veči. Atceros, viena balss bija tik īpatna - un to bija ievērojuši arī citi -ka to tūdaļ varēja atšķirt „dziedātāju" pulkā - tā lūza, aizrāvās, tremolēja, līdz māviena noslēgumā izskanēja ar varenu spēku, kamēr citiem briežiem beigu posmā tāda rīstīšanās vien sanāca.

Kolhoza mežsargs Ernests Ziemelis šad tad iegriezās „Zīlniekos", un, ja tas bija vakarā un briežiem aurojot, tad viņš gandrīz par katru zināja ko teikt, jo sevišķi par tiem, kuru ragus vērtēja ar sudraba un pat zelta medaļām. Un tas ar to īpatno balsi bija taisnradzis un ar steigu atšaujams, jo cīņās varēja nāvīgi ievainot citus bu||us, taču viltīgs un uzmanīgs. Vietējie - galvenokārt Pāvilostas mednieki -viens otrs gan ņēma atļaujas arī uz individuālajām briežu medībām, taču vairāk mēdza medīt kolektīvi. Dižo ragu īpašniekus lenca padomju laika priekšnieki. Viņu medību objekts gan atradās pāri Tebrai Cīravas pusē, bet arī Sakas mežos nācās sastapt šos strēlniekus, kuri pētīja briežus caur optiskajiem tēmēkļiem, kas tolaik tikai vēl nāca modē.

Latvijā nemedīju. Pirmatnējos instinktus modināja Sibīrijas tundra un taiga, tur arī kļuvu par mednieku, izdzīvoju mežoņa kaislības un bisi ņēmu rokā tikai Sibīrijas ceļojumu laikā, kā arī divreiz slēdzot līgumus ar zvērsaimniecībām, lai piedzīvotu vāveru medības kalnu taigā. (Trīsreiz Sibīrijā esmu bijis ar Egonu Vītolu.). „Zīlniekos" apgrozījos mednieku un mežsargu sabiedrībā, gāju dzinējos, vazājos līdz, kad vīri gāja uz briežu bauriem, turoties pieklājīgā attālumā no medību vietām. Taču nepietika ar citu stāstiem un lūkošanos no malas - pašam gribējās izbaudīt, kā tas ir, kad jāzogas klāt baurojošam briedim, lai nokļūtu šāviena attālumā.

Apgādājos ar bateriju, kas met tālu, spilgtu staru kūli, un vienvakar, kad auroja visās malās, devos piedzīvojumus meklēt. Apkārtni jau biju izpētījis, orientējos plašā apvidū un arītumsā atradu ceļus un taciņas. Un uz iecerēto „medību" vietu -valsts fonda pļavām - aizveda taisni un viegli ejamie dambji. Viens no tiem -Šarlotes dambis - sākās no „Zīlniekiem", gāja garām pamestām mājām un ieveda pašā biežņā.

Gāju ieklausīdamies. Jau mazliet padilis mēness austrumos, atrāvies no meža galotnēm, kāpa debesīs, un gaismas bija pietiekoši, lai redzētu, kur kāju spert. Visbiežāk briežu balsis atskanēja tieši no iedomātā „kaujas lauka", kurp devos. Brīžiem tās pat klājās viena otrai virsū, un grūti bija atšķirt, kur atradās paši aurētāji.

Gāju klusi, kā biju ieradis, medījot taigā. Ar gadiem, kopš laikiem, kad vai ik dienas gāju medībās, izstrādājās iemaņas, kas palika uz mūžu: ieklausījos ik troksnītī un centos to tūdaļ atšifrēt, kājas liku piesardzīgi, lai nešvīkstētu zāle un, die's pasarg, neuzkāptu sausam zaram un to nepārlauztu. lādu troksni klusā vakarā tramīgu zvēru ausis uztver kā šāvienu, un ar to pietiek, lai turpmākās gaitas būtu veltas. Baurojošs briedis, protams, nedzird nekā, bet ap viņu, kā jau tas harēmā piederas, sastājušās briežu govis, un viņu platās ausis ir kā jūtīgas antenas, kas jau lielā attālumā dzird aizdomīgus trokšņus un tūdaļ par tiem „ziņo" savam „sirds valdniekam". Tādēļ zvēriem vieglāk pielavīties, kad pūš vējš un meža šalkas ieņem sevī citas klusākas skaņas. Taču vēl jārēķinās ar zvēru ožu. Un jo sevišķi rāmajos vakaros, kad slābās, gandrīz nejūtamās vēja pūsmas bieži maina virzienu.

Kad nonācu uz dambja, kas valsts fonda pļavas atdalīja no kvartālos sadalītā meža, divu briežu balsis jau bija tik tuvu, ka, zvēriem baurojot, varēju atšķirt ik niansi riesta dziedājumā. Viens šķita vecāks, nīgrāks un otro, kurš atradās kādu puskilometru dzi|āk mežā, it kā izmēdīja. Vecais bija tuvāk un turējās vienuviet, (otrs pārvietojās), un šim briedim arī nolēmu mēģināt pielavīties baterijas stara attālumā.

Nokāpjot no cietā dambja, nācās spraukties cauri cieši saaugušiem krūmājiem un brist pa ciņainām liekņām, tverties retajās meža skupsnās, kur varēja palikt neredzams. Ik spertais solis bija izšķirošs šajā manis uzsāktajā medību rotaļā, jo nu arī es zināju, ka ne jau man brieža piesardzības bīties - pa bauru laiku varēju zvēram pielavīties gluži kā riestojošam mednim, bet jāsargās no briežu govīm, kuras, klusas un nemanāmas, klīda tumsā un ausījās man tik nelabvēlīgajā klusumā. Pie tam mēnesim priekšā bija aizklājušās mākoņu svēdras, un tas kļuva aizvien blāvāks. Dabā notika laika maiņa, un tas atstāja iespaidu arī uz briežu riestu. Buļļi ieaurojās aizvien retāk, taču „savam" bullim biju jau piegājis tik tuvu, ka tā pēdējais rēciens ievirmoja gaisu tik spēcīgi un pēkšņi, ka skudriņas pārskrēja mugurai. Pēc tam iestājās ilgstošs klusums, kurā varēja dzirdēt mežalopu pārvietošanos krūmājā, kas sākās tūdaļ aiz eglīšu pudura, kur biju ieslēpies. Vai govis būtu mani samanījušas?

Šķita, manas pirmās „medības" beigsies neveiksmīgi - cauri biezajam krūmājam izspraukties zvēru nesadzirdētam bija bezcerīgi, un kļuva aizvien tumšāks, apkārtnes aprises aizvien neskaidrākas.

Nolēmu izmēģināt pēdējo iespēju pievilināt bulli ar paņēmienu, ko biju dzirdējis vienā no medniekstāstiem: ar varenu brīkšķi, kas tālu atbalsojās klusumā, pārlauzu nokaltušu, sīkstu eglīti. Šim tīši un it kā gluži neprātīgi radītajam troksnim vajadzēja iedarboties uz bulli kā izaicinoša sāncenša tuvošanās. Cerēju, ka mans bullis būs tik drosmīgs un dosies sāncensim pretī.

Elpu aizturējis, klausījos. Krūmājā jauta kustību - tur švīkstēja zari, knosījās, sprausloja. Un tad es dzirdēju, kā bullis nāca tieši uz mani - eglīšu skupsnu, kurā biju ieslēpies. Sirds iepukstējās stiprāk un straujāk. Taču ne no bailēm, bet no tādas kā ekstāzes, pacilājošas apmātības, kas pārņēma, „medījumu" gaidot. Kad briedis bija jau turpat aiz eglīšu ciešās sienas, ieslēdzu bateriju, un spilgtā gaismas kūlī zvērs, milzīgs un platiem ragu žuburiem, kā fantastiska parādība pavīdēja redzes lokā. Paguvu ievērot tā dzalkstošās acis, dubļu notašķīto pavēderi, bet, galvenais, ragu kroni, kas, sajaucies ar kārklu atvasēm, šķita vēl daudzžuburaināks un krāšņāks. Tad bullis ar atsperīgu lēcienu metās sānis un pazuda krūmājā. Vēl labu brīdi varēja dzirdēt, kā švīkst krūmi, žļakst rāvainā zeme.

* * *

Kad rudeņos dzīvojām „Silos" - meža vidū pusotra kilometra no Pāvilostas Aizputes ceļa, briežu bauri bija tikpat intensīvi kā „Zīlniekos", bet tad jau bijām pieraduši pie šiem koncertiem tiktāl, ka vienvakar, bullim ierēcoties pļavā turpat aiz loga, pat nesatrūkāmies. Izgājām uz lieveņa un klausījāmies, kā briedis auru starplaikos īd, ragiem šķārda kārklukrūmus un sper zemes gaisā. Nākošā vasarā sieva Velga tai pašā kārklukrūmā atrada skaistu daudzžuburu ragu.

Vēl vairākkārt ar bateriju devos „medībās", bet tik tuvu kā fonda pļavās aiz Šarlotes dambja „trofejām" vairs nepiekļuvu. Tikai vienreiz biju liecinieks, kā briedis no kraujas metas Tebrā un pārpeld to.

Vakara koncertos gāju klausīties mežmalā pie Tebras. Tur klusā laikā pašā bauru karstumā briežu balsis skanēja visās debess pusēs. Visbiežāk no pārupes, kur Mežaines un Cīravas mežu masīvi, kur ar zvēriem paši bagātākie kvartāli, kur kungu medības. Gadījās dzirdēt klaidoņus, kuri pārvietojās, kā piemērotu pretinieku meklēdami. Gadījās redzēt arī gaišā dienas laikā, kā briedis, iznācis lauka vidū un galvu atmetis, bauro. Tolaik Sakas mežos arī briežu govju bija tik daudz, ka tās bieži redzēja pavīdam uz stigām un pļavās.

Atceros, kādās Dzejas dienās, kad pēc literāra sarīkojuma Apriķos „Silos" nakšņot atbrauca dzejnieki, gājām tumsā pa meža ceļu un klausījāmies briežu auros. Palaikam vēl attāli „dziedājumi" bija dzirdami, kad abi ar Imantu Ziedoni gulējām kūtsaugšā, ierakušies sienā.

Tie bija romantiski rudeņi, kad apkārtējie damakšņi, grīni, sili un meža noras atbalsoja staltbriežu riestus, kad briežu balsis ar savu spēkpilno skanējumu darīja dzīves izjūtu asāku, kad tu, cilvēks, pats brīžiem juties kā briedis kūsājošas asins noreibumā. Saruka attālums starp zvēru un cilvēku, tēlojās pirmatnējas ainas, un dažbrīd jutu sevi tik dziļi iestrēgušu Sakas mežu rudenī, ka kļuva jau grūti izrauties no dabas varenā apskāviena. Un tikai tad, kad buļļu attiecības riestā bija noskaidrotas, govis apgājušās un cilvēki ņēmuši savu tiesu no briežu klēts, aprima uzjundītās kaislības un iestājās vēlīna rudens rēnais miers.

Pēc tik daudziem gadiem atceroties, pārņem pat tāda kā lepnība par to, ka esmu ticis tajā briežu klētī iekšā, ka man bijusi izdevība arī šeit, Latvijā, tik dziļi izjust pirmatnējo dabu, pietuvoties tai kā rakstniekam.

Skumju dara nupat dzirdētais: briežu klēts apcirknis iztukšots. Rudeņos retu reizi dzird bulli iebaurojamies. Arī govju maz. Toties meži nolīsti tā, ka grūti atpazīt šo pusi. Un tad jau lepnums jaucas ar skumjām un atmiņas iesmeldzās. Kā aizvien, kad nav uzturēta spēkā kādreizējā bagātība, ka tas viss jau izbijis un īstenībā neatgriežams.

Div' pļaviņas es nopļāvu

Vēlme pļaut, būt pļāvējam šķiet pat iedzimta, kā iezīsta līdz ar tautas dziesmām. Uz pļaušanu nagi niezējuši jau kopš bērnības, kad ar apbrīnu nolūkojos, kā vectēvs pļauj sēku govīm, cik viegli viņa izkapts griež sulīgos stiebrus. Kā rotaļājoties. Un man tik traki sagribējās pļaut, ka jau vienpadsmit gadu vecumā vectēvs no Kalvenes kalēja man pagādāja izkaptiņu kā rotaļlietu, mācīja ar to apieties. Kā jau bērnam, gribējās pļaut uzreiz, uz līdzenas vietas, taču zāle nepadevās manai iegribai, un tāda kapāšana vien sanāca, lai gan izkapts bija plāni izkāpināta un, kā vectēvs teica, asa kā pucnazis, un man, arto rīkojoties, vajadzēja būt uzmanīgam. Pļaustlju nezāles pa pagalmu, bet spailē, pat mīksto sēku griežot, neveicās. Izkapts pēda neturējās pie zemes, cirtos kā pa kaujas lauku. Apnika. Izkapts palika novārtā, līdz īstajā pļaujas laikā atkal sasparojos un gāju vectēvam līdz pļaut āboliņu. Kā tai dziesmā. Bet tas jau bija gadu vēlāk - mūsu pēdējā vasarā Kalvenes „Pavariņos".

Kas to varēja iedomāties, ka kādreiz vectēva iedīdītās iemaņas nāksies likt lietā tālajos Sibīrijas ziemeļos. Tur zāle - grīslis un vēl kāda graudzālīte - vasarās auga vien uz Jeņisejas salām. Ciematā, ko dēvēja arī par ostas pilsētu, - Ustj-Portā, konservu rūpnīcas saimniecības daļā turēja divas govis, vairākus zirgus, un visiem šiem lopiņiem desmit mēnešus ilgajā ziemā un arī īsajā vasarā, jo ganību tundrā nebija (vien ziemeļbriežiem), vajadzēja pa siena kumšķim bez tās niecīgās kliju devas, ko tiem ik dienas iejauca ūdenī.

Kad trīs gadus biju nozvejojis, pārī ar Pievolgas vācieti Borisu kļuvām par saimniecības daļas darbiniekiem. Pavasaros ķērām malku, sējām plostus, vācām palu laikā sanesto kurināmo pa salām un krastmalām, krāvām kaudzēs un katras kaudzes galā uzstutējām augstu kārti, lai ziemā, kad palu malka būs ieputināta kupenās, redzētu, kur tā atrodama. Augusta mēnesi mums atvēlēja siena sagādei. Uz salas iepretī Ustj-Portam. Pāri septiņus kilometrus platai Jeņisejas caurtekai.

Mitām no kārklu zariem un zāles celtā būdā. Bez 700 gramiem maizes dienā, mūsu parastās pārtikas devas, saņēmām vēl klijas no lopiem domātās ēdmaņas.

Darbs bija smags. Pļāvām, kamēr pietika spēka, jo polārā diena vēl tikko sāka rukt. Eksistējām. Kā lopiņi. Darbs, miegs, trīsreiz dienā kliju virums. To vārījām trīslitru konservu kārbā. Izstrēbām līdz pēdējam krisfitim, un vēl gribējās ēst.

Atceros vienu no bargākajiem pērkona negaisiem, piedzīvotiem mūžā. Lietum līstot aumaļām, mukām uz savu būdu. Izkaptis iespraudām spailēs. Kad pēc negaisa atgriezāmies pļavā, manai izkaptij bija trāpījis zibens - tā bija sačervelējusies lūznī.

Paši sienu kaltējām, krāvām uz katamarāna, divām līdztekus savienotām laivām, gaidījām ceļavēju, lai uzkrautos vezumus pārpludinātu uz Ustj-Portu. Maksāja par tonnu. Naudu tikpat kā nebija kur likt - tirgus Ustj-Portā nebija, pārtikas devas visas uz kartiņām par nieka kapeikām. Vēlāk nauda noderēja -mēs, divas ģimenes, nopirkām mājeli. Līdz tam dzīvojām barakās, kur istabās katrā vismaz pa desmit cilvēkiem.

★ * *

Atbēdzis uz Latviju, 1948. gada vasarā nolīgu par pļāvēju pie attāliem radiem Purmsātos. Viss pagasts bija karā izpostīts. Pļāvu kalnā gar krāsmatām, kur kādreiz bijuši dārzi. Tur zāle vēl zēla.

Viendien pļauju un redzu, ka pie manis pār lauku skrien karavīrs. Dzirdu kliedz: ložis, ložis. Pieskrēja, parāva aiz pusdrupuša mājas mūra, sakņupām, un tūdaļ atskanēja varens sprādziens. Šķembas svilpdamas gāja pa gaisu, kapāja mūri, aiz kura slēpāmies. Izrādās, krievu sapieri spridzināja kara laukā pamesto munīciju. Mani pamanījuši pļaujam tikai tad, kad Bikforda aukla jau bijusi aizdegta.

Ik vakarus, ar velosipēdu mājup braucot, izpeldējos upītē (ja nemaldos, Runā), pagulšņāju krastā, miesas vēsinādams, muskuļus pūtinādams. Sapazinos ar medicīnas institūta (toreiz tāds bija) studenti Aldu, kura vasarās mita pie vecākiem, palīdzēja lauku darbos. Pamanījām viens otru cauri šķidram kārklukrūmam. Peldoties pa pliko vienā atvarā, lepatikāmies viens otram. Centos pļaut lēnāk, lai pastieptu darbu garumā. Taču gotiņai sapļautās zāles jau pietika ziemai. Romantiskā draudzība izjuka.

* * *

Visgarāko pļaujas cēlienu piedzīvoju otrā izsūtījuma laikā taigas ciematā Čuļskā. Tur piecas vasaras izvicinājos izkapti. Jau krievu tipa - garā kātā un ar rokturi - kātam apliektu klūgu, kuras abi gali sasieti. Tādu izkapti vietējie sauca par litovku - bieži jauca ar izsūtītajām lietuviešu meitenēm, kuras visas bija dūšīgas pļāvējas. Arī Aldona, meitene no Augštaitijas, ar kuru cieši sadraudzējos. Pārējie lietuvieši ciemā bija no Žemaitijas. Aldona koncentrācijas nometnē bija izcietusi piecus gadus ilgu sodu (par piedalīšanos pretvalstiskā organizācijā vidusskolā), nometināta Čuļskā, bez tiesībām izbraukt no Tjuhtjetas rajona.

K|uvām pāris, kad pirmogad pļavām sienu tās saimnieces gotiņai, pie kuras Aldona dzīvoja.

Privātajiem atļāva sev gādāt sienu tikai tad, kad bija apmierinātas kolhoza vajadzības. Notika valdes sēde un izziņoja, ka ar rītdienu trīs dienas brīvas. Lai sapļautu zāli pašu vajadzībām. Tad deva vēl trīs dienas, lai sienu izžāvētu un sakrautu kaudzēs. Ja atļāva laika apstākļi.

Pļavas, kur katrs jau bija noskatījis kādu leknu stūrīti, kas bija palicis starp krūmājiem, jo kolhozā pļāva ar pļaujmašīnām pa palienas gludajām lankām, visas bija vismaz divpadsmit kilometrus attālu - cauri purvainai taigai, pa salauztu, izdangātu knipeldambi.

Vakarpusē grūti ejamais ceļš jau ņudzēja no gājējiem ar izkaptīm plecos. Kurš vien ģimenēs spēja izkapti cilāt, soļoja šajā ierindā. Dažam kolhozniekam bija pat divas govis un vēl kāds gaļas lops, ko, parādoties nodokļu inspektoram, iedzina taigā.^

Šī aina man atgādināja Džeka Londona stāstus par Klondaiku, kad startē zeltrači. Un bija jau arī, dēļ kā sacensties. Vietumis pāri palikusī zāle bija līdz krūtīm (zemākās lejās), citviet labi ja līdz celim. Ja appļāva iecerētam gabalam apkārt, tas piederēja pļāvējam. Vietumis pliks grīslis vien, bet dažviet tāda augu daudzveidība, ka siens izkalta smaržīgs kā zāļu tēja.

Spraunākie sacensoņi teciņus izrāvās citiem priekšā, veči atpalika. Nācās stiept līdzi arī pārtiku trim dienām, kādu segu, apģērba gabalu, kas aizsargā pret lietu.

Mēs ar Aldonu bijām jauni un braši. Turējāmies vadošajā grupā. Augu vasaru strādājot palienes pļavās pie siena vākšanas, bijām noskatījuši savu pļavu starp krūmājiem, kur zāle kā mūris - smilgas, garkātainas puķes, caurvītas ar lēcām un vanagzirņiem. Vienīgā nelaime - pļava bija ciņaina un izkapts bija jānēsā uz rokām, tās pēdu pie zemes nepiespiežot.

Izpļāvām robežspailes, ieturējām vakariņas un tad jau pa īstam, kamēr vēl pēc saulrieta balsnīja blāzma. Atceros, tovakar bija bezvējš, odi un knišļi mākoņiem. Moskītu tīkliņu pacelt no sejas, uzelpot svaigu gaisu nebija ko domāt. Kurinājām dūmkuru, lai vismaz kādu brīdi ienirtu dūmu mākonī un atbrīvotos no vajātājiem. Sviedri lija aumaļām, jo ari apģērbs bija jānēsā biezs un blīvs - lai odi neizdurtu cauri. Tas bija mokas, pie kurām tomēr ar laiku pierada. Kā pie daudz kā civilizētā pasaulē gluži neiedomājama.

Jau pustumsā cēlām būdu. No sacirstām kārtīm izveidojām „skeletu", ko apklājām ar biezu zāles kārtu. Ieejai priekšā brezenta gabals. Lai kādus dūmkurus sakūrām ap būdu, lai kā aizbarikādējāmies, odi un moskīti mūs atrada, un arī naktī bija jāguļ zem moskītu tīkliņa. No romantikas ne vēsts. Smacīgs nogurums, dažas stundas murgaina miega. Gaismai svīstot, atkal spailē.

Un pēkšņi spirgts vējš, žilbinoši austoša saule, zāle pilna sidraba rasas, mošķi noplakuši un paslēpušies. Var jau atbrīvoties no moskītu tīkliņa, kas iešūts tādā kā cepurē, kādas pie mums nēsā dravnieki, var jau nomest pa apģērba gabalam, uzelpot, pat jau tīksmināties par izkapts vieglo griezienu, par rītu, kas aust pār Čulimas palienas pļavām spirgts un svaigs. Lai atveldzētos, jāpaiet vien daži soļi sānis no pļavas, kur upeņkrūmi pilni ienākušos ogu. Pie netālās Čulimas attekas krastmalā arī sarkanās jāņogas; ievogas tik lielas un saldas kā Latvijā ķirši un muti nemaz nevelk čokurā.

Pļaujam, līdz saule sāk tveicēt un parādās lielie dunduri. Tie ir tik lieli kā putniņi un tik lielos baros, ka pēkšņi apfīp visam augumam, pat vairākās kārtās. Meklējam patvērumu būdā, kur vēsi un tīkami, reibinoši smaržo vītušais siens. Insekti vairs netraucē, un „pļāvēja diendusa^11 divatā ar Aldonu kļūst tik reibinoši romantiska. Kā no elles paceļoties paradīzē.

* * *

Viengad, kad Aldona dzīvoja jau mūsmājās un paši turējām gotiņu Kamofīti, pļāvām sienu manis nolūkotā vietā. Kad biju vēl kolhoza mednieks un vasarās ķēru kurmjus, izlikdams lamatas pa visu plašo (1000 ha aramzemes) saimniecības teritoriju, ieklīdu pamestos lauciņos, ko vietējie bija iesaukuši par Mirušo stūri (Mjortvij ugol). Tur auga varena zāle ar āboliņu pamatā. Tur varēja sapļaut gotiņai iztiku visai ziemai. Un Mirušais stūris no ciemata atradās vien ap piecu kilometru attālumā. Par tā dāsno piedāvājumu zināja arī viens otrs no vietējiem kolhozniekiem, bet šī vieta tika uzskatīta par nešķīstu un nolādētu, un neviens to neiekāroja. Tur, apstrādājot zemi, visai mistiskos apstākļos bija miruši vairāki vīri spēka gados. Zvēru neaiztikti, ne ar skrambiņu neievainoti, lai gan lāču tajā apkaimē bija ļoti daudz un pavasaros arī bīstami. Lauciņus aizlaida atmatā. Zāle tur palika nepļauta un zēla kuplum kupla.

Aldona negribēja, bet es viņu pierunāju - sak, tas taču tepat ciemata tuvumā, un sienu jau rudens pusē varēs atvest mājās, nopļaut pāris dienās, bet, ja nu reiz māņticība tik liela, var jau vakaros nākt atpakaļ uz ciematu un izgulēties gultā. Pazobota par māņticību, Aldona pieņēma izaicinājumu, un mēs nolēmām celt būdu Mirušajā stūrī un tur divas naktis pārnakšņot.

Atceros, pirmajā vakarā viss gāja gludi - sapļāvām labu strēķi zāles, uzcēlām būdu dižās taigas pavēni - tā ar baltegļu biežņu kā mūris pienāca fīdz pašai pļavai. Gulējām trijatā - man pie otriem sāniem ar lodēm pielādēta divstobru bise. Viss bija jauki - pūta stiprs vējš un izgainīja mūdžus, būdas priekšā sprēgāja no baļķiem sakrauts ugunskurs, taiga iemidzinoši šalca, Aldona mīļi pieglaudās, bet, kaut bijām pārguruši, miegs nenāca. Klausījāmies nakts trokšņos: ik pa brīžam purvā - tas apņēma pļavu no otras puses - kas žļakstēja, vienbrīd brakšķēja krūmāji. Pārņēma dīvaina sajūta - no zemes, no apkārtnes nāca tāds kā spriegums, kas padarīja tramīgu. Aldona iemiga. Es vēl ilgi klausījos naktī un aizsnaudos tikai uz rīta pusi, kad jau bija jāceļas un jāstājas spailē.

la bija svelmaina diena. Bula laiks. Torīt pļāvām ilgi, kā apsēsti. Augusta saule bija tik stipra, ka gaisā neturējās neviens no dzēlējiem. Varējām izmesties kaili kā mežoņi, paturot vien gurnu jostas. Redzes atmiņā šī pļaujas aina plaiksnī tik spilgta un ireāla, it kā atrauta no īstenības, piedzīvota kādā citā pasaulē. Purvs uzvēdīja tik stipru un tvanīgu dvingu, ka, to saelpojušies, jutāmies kā narkomāni, reibināja arī vaivariņi, blīvās balderjāņu audzes pilnziedā, bet purvs izdvesmoja vēl kādu savādu, nenosakāmu smārdu.

Pusdienlaikā uznāca bargs pērkona negaiss. Brāzmoja vētra, šķīda zibeņi, kapāja krusa. Bet šis negaiss nāca kā atpestīšana, kā šķīstīšanās. Kad tas pārvēlās pāri, gaiss bija kļuvis svaigs un tīrs. Smaržoja vīstošā zāle, dvakoja baltegļu skujas. Vējš bija rimis. Odi un moskīti atkal cēlās mākoņiem un nupat kā iestājušos paradīzi vērta atkal ellē.

Vakarā gājām mājup, atstājuši izkaptis iespraustas spailē.

No Čuļskas kolhoza laikiem atceros vēl auzu pļauju lauciņos, ko bija izbradājuši lāči. Tie atradās pašā taigmalē; tur lāči saimniekoja, vēl pirms auzas ienācās. Kad citi lauki bija ar kombainiem nokopti, palika šie - ar izkapti pļaujamie, ar sirpi griežamie. Pirmo un vienīgo reizi mūžā redzēju, kā auzas pļauj ar sirpi. Kapājāmies pa taigmalēm, kamēr uzsniga sniegs. Tad, uznākot jau stipram salam, kaudzēs sakrauto labību izkūla kombains.

★ ★ ★

Atgriezies no trimdas, ilgi biju pilsētnieks. Tad vienvasar, sešdesmito gadu vidū, atkal prasījās pēc fiziska lauku darba, un kolēģis Ēriks Hānbergs, jau toreiz speciālists lauksaimniecībā, sarunāja man pansiju Nīcas padomju saimniecībā, kur par priekšsēdi rīkojās Žanis Rubezis, vīrs ar īpatnēju humora izjūtu. Nodeva mani brigadiera rīcībā ar piebildi:

- Šim plānā galdiņa urbējam gādā par vissmagāko darbu, kāds pašreiz saimniecībā strādājams.

Iedeva izkapti, aizveda uz Paipu pļavām, kur vīri jau pļāva sienu pa ciņainu lanku. Stājos ierindā. Izkapts, ne manam augumam domāta, lieca kūkumā, trulais asmens, lai kā ar strīķi strīķēts, slīdēja zemzālei pāri. Kauns bija atskatīties -spaile vienās zāles šķipsnās. Turklāt pļāvējs aiz manis mina jau uz papēžiem. Izmocījos, līdz vīri sasēdās pavēnī uzpīpēt un viens no lietpratējiem pārsēja izkapti, izkāpināja asmeni. Nu gāja vieglītēm, kā biju radis pļaut Sibīrijā, lai gan lanka bija ciņaina un izkapti nācās nēsāt uz rokām. Tagad tur lankas jau meliorētas, pievienotas polderu sistēmai, uzcelta Paipu lopu ferma un atkal nolikvidēta. Bet toreiz kādu nedēļu pļāvām no rīta līdz vakaram. Pusdienlaiku nosnaudām turpat vālā.

Tad atveda sieviešu brigādi sienu izkužināt un sagrābt. Nīcenieces bija mutīgas. Arī mani apcēla. Atceros, reiz tiktāl savā starpā uzskrūvējās - sak, ies ar pupiem mērīties. Norāva kreklus un blūzes, daža pat krūšturi palaida vaļā. Bija ko redzēt!

Kad dzīvojām meža mājās „Silos" un tur svinējām Jāņus, viengad fotogrāfs Uldis Briedis sacentās pļaušanā ar brašu meitieti, atbraukušu ciemos no Vidzemes. Abi sacensoņi tā iedegās, ka nerūpēja vairs ne ēdamais, ne dzeramais. Saimnieks Egons priecājās, ka Sakas meža stirnām un briežiem pietiks siena

visai ziemai.

*

Nu vairs tikai pa Jūrmalciemu. Izpļaut dārzu, pagalmu, vigā iecirsties ar kādu spaili. Lai ir svaigs siens, kam uzgulēt un patīksmināties par tā smaržu gubenī un uz pirtsaugšas. Nu jau tā dižākā pļauja notiek dzejā, variējot tautasdziesmu „Div^1 pļaviņas es nopļāvu", atsaucot visas tās izjūtas, kas darījušas mani par pļāvēju. Nu jau dēls Dāvis konkurē ar mani, izpļaudams pagalmu un dārzu ar agregātu, kas zāli nogriež ar žilku. Nu jau modē visādi mauru kombaini un pļāvēji. Ar elektrību un petroleju darbināmi.

Esmu gandarīts, ka paspēju dzīvot laikā, kad vēl vēzējās ar izkaptīm, kad vēl dzirdēja kāpinām, strīķis griezīgi un asi nodziedāja pļaujas dziesmu. Esmu vēl bijis tajā tautas dziesmā - ,,Div’ pļaviņas es nopļāvu". Ar balti uzdotu kreklu, līgodamies līdz „ar baltoji āboliņ".

2001. gada jūlijs

Pirts būšanas

Pirts jau no senseniem laikiem vai ik latvieša dzīvē ieņem tik nozīmīgu vietu, ka visas šīs pirts būšanas šķiet apraksta vērtas. Tagad gan ļaudis šķirojas vannotajos un pirtī gājējos, aizvien izsmalcinātāka kļūst ķermeņa kultūra, taču latviska pirts ar gara uzmešanu un pēršanos aizvien vēl cieņā pat augstākajās aprindās, nemaz nerunājot par lauku ļaudīm, kam pirtī iešana ir nepieciešama ikdienas sastāvdaļa, ieraša, kas kopta kopš laiku laikiem.

Kā pirtī gājēju atceros sevi kopš sešu gadu vecuma, kad vectēvs Kalvenē iepirka mājas „Pavāriņus", un tur starp citām saimniecības ēkām bija arī veca, sačurnējusi pirtiņa. Pašā dīķmalā. Sākumā par manu pēršanos gādību gribēja uzņemties vecāmāte - sak, tur, vīru barā, puika paliks nenomazgājies. Taču sieviešu pirts tajā vecumā man šķita pazemojoša. Jau diezgan, mammas vazāts līdzi uz sieviešu peldētavu Liepājas pludmalē, biju noskatījies uz kailajiem sievišķiem, un man derdzās šī sabiedrība. No pazemojuma izglāba vectēvs, apsoloties noberzt mani tīru un cārtu. Centos vīriem turēt līdzi arī uz lāvas, bet vectēvs mēdza uzdot tādu „štīmi", ka ne pašmāju vasarā līgtais puisis, ne kaimiņi nevarēja turēttādu elles karstumu.

Krusttēvs Rīgā studēja arhitektūru. Kad man jau bija desmit gadi, pēc viņa projekta uzcēla jaunu, modernu pirti ar graudu kalti otrajā stāvā. Tad bija pavisam cita darīšana - no gara uzmešanas vairs necēlās kvēpi, no krāsns telpā neielavījās ne dūmu mutulītis. Viss bija tīrs, spodrs, no priežu baļķiem vēl spiedās sveķi un rūgti tvanīja. Tikai nedrīkstēja piespiesties sienām - varēja aplipt.

Tolaik man jau bija radusies interese par sieviešiem, ja tā varētu teikt, no pavisam citas puses. No kaimiņmājām, kur mita vācu kolonisti, uz mūsu jauno pirti sestdienās nāca pērties arī divas jaunkundzītes - dažus gadus par mani vecāki pusauga skuķi. Viņas bija ļoti smalkas un pret mani kā rotaļbiedru atturīgas. Tādēļ un ne tikai tādēļ, jo tolaik man jau bija divpadsmit gadi, radās vēlme nolūkot, kādi tad tie skuķi izskatās pliki.

Vasarās mēs, jaunākie, mēdzām sprukt no pirts laukā un mesties dīķī atveldzēties. Lai arī dīķelis bija kalmēm aizaudzis, dūņains, pārklājies zaļām aļģēm un tur bez karūsām mita arī dēles, tā bija bauda - tieši no karstās pirts mesties vēsajā ūdenī. Kamēr nebija ierīkota peldvieta, dīķī plunčājāmies vien mēs, puisieši. Bet tad vectēvs atveda pāris vežumejus granti, un nu jau bija liedags gluži kā Vecvagaru ezerā. Tad nu arī sievieši un skuķi labprāt veldzējās dūņu vannās.

No uzkalna, kur atradās pārējās „Pavāriņu" ēkas, biju jau noskatījies peldēšanas ainā. Taču, kad tā pavērās skatam, bija jau sabiezējusi vasaras vakara krēsla, un, no kalna raugoties, tādas miglas bildes vien rādījās. Man vajadzēja tikt tuvāk. Sagudroju ierīkot slēpni liedadziņa tiešajā tuvumā, pašā kalmju biezoknī.

Ilgi nācās gaidīt, līdz pienāca spilgtā rietā izplēnošs vasaras vakars, un (mēs, vīri, jau bijām nopērušies) uz pirti devās sieviešu varza. Arī Adele un Grēte, tolaik jau piecpadsmit un sešpadsmit gadus vecas jaunkundzes. Laikus iefīdu slēpnī, un nemaz ilgi nebija jāgaida, kad no pirts izspurdza abas kaimiņmeičas un skrējienā ieklupa dīķī, ka šļakatas vien pašķīda. Redzēju tikai nozibam žilbi baltus augumus, dzirdēju spiedzienus, abām pa dīķi šļakstoties. Tad Adele metās peldus, piepeldēja kalmju pudurim, kur slēpos, cieši klāt un nostājās uz kājām. Ūdens viņai taivietā labi ja sniedzās līdz vēderam. Acupriekšā vīdēja viņas jaunavīgās krūtis, un es tajās blenzu kā brīnumā. Tā bija pirmā reize, kad apzinājos meiteni tik skaistu esam.

Šī bērnības lauku romantika palikusi atmiņā uz mūžu. Ar atziņu, cik būtisks ir pirmsākums kādam redzes priekšstatam, fiziskai vai garīgai izjūtai, pamatam, uz kura tiek būvētas vēlākās emocijas, attieksmes, uzskati.

No pilsētas tik vien atceros kā Bērzu pirti Bērzu ielā, kur gājām vannoties, jo pie tādām labierīcībām toreiz, Ulmaņa laikos, reti kāds bija ticis. Viena epizode gan iegleznojusies spilgtāk. Kad man varēja būt kādi pieci gadiņi, abi ar vectēvu no Rožu laukuma, kur viņš turēja krogu un kur viņi dzīvoja abi ar vecomāti, ar 2. tramvaju braucām pa Graudu ielu, Kūrmājas prospektu līdz „bādanštaltei", kā toreiz sauca glīto peldiestādi, kur peldviesi varēja ņemt dūņu vannas. Liepājas ezera dūņas kā dziedniecības līdzeklis bija kļuvušas slavenas ne vien Latvijā, bet arī Eiropā, un Liepāja lēni tapa par kūrortu. Sestdienās peldieslādē bija atvērta arī pirts, un mēs ar vectēvu devāmies turp, kā vecāmāte mēdza izteikties -nokošerēties.

Kamēr vectēvs aizrāvās ar pēršanos, biju izgājis brīvsofī pa plašajām telpām, kur bija ierīkots arī neliels, baltām flīzēm izlikts baseins. Nejauši atrados nelielā istabā, kur vanna laistījās vienā zeltā. Gribēju jau kāpt tajā un paplunčāties, kad mani no turienes ne visai laipni izvadīja kāds pirtnieks. Kā vēlāk uzzināju, šī vanna bija iebūvēta un apzeltīta Krievijas caram Aleksandram III par godu, kad viņš ciemojies Liepājā, bet tovakar tajā bijis paredzēts vannoties pilsētas galvam.

1941. gada jūlijā, kad jau bija sācies karš un mūsu, izsūtāmo, ešelons bija ceļā jau ceturto nedēļu, vilciens pieturēja Rietumsibīrijas līdzenumā, klajā un neapdzīvotā vietā, kur līdzās dzelzceļa uzbērumam stiepās vairāku metru plats tāds kā kanāls, kā novadgrāvis. Tika dota pavēle nomazgāties. Vagonu apsargi sastājās uz uzbēruma ar šaušanai gatavām šautenēm rokās, ļaudis no lopu vāģiem visa ešelona garumā (tas bija vismaz 30 - 40 vagonu garš) metās pie grāvja, un tā bija visbaigākā, visgroteskākā publiskā pirts, kādu dzīvē esmu pieredzējis. Šajā ešelonā tikai retumis un nejauši bija iekļuvis kāds vīrietis (vīriešus veda uz Vjatlagu). Toties mēs bijām diezgan daudz pusaudžu, kuriem nācās nolūkoties šajās sieviešu mazgāšanās orģijās. Glābiņa nebija nekur - ne krūmiņa, ne uzkalniņa. Šī redzes aina vēl tagad acupriekšā.

Pirmo ziemu Sibīrijā, Berjozovkas ciematā, mamma strādāja par grāmatvedi kurpnieku invalīdu artelī. Artelim bija sava pirts, uz kuru mamma ņēma līdzi arī mani - lai galīgi neapaugtu ar utīm. Tur pēros kurpnieku invalīdu sabiedrībā. Pirts kā ala bija iebūvēta stāvā Jeņisejas kraujā kā čurkstes ligzda. Arī tā bija groteska aina - starp vienročiem un vienkājiem, dažādi izkropļotiem cilvēkiem. Bet tā bija sirsnīga pēršanās - viens otram izpalīdzot noberzties un novēlēties ar bērza slotām.

Kad mūs aizsūtīja uz zivju zveju Jeņisejas lejastecē, par pirti nācās aizmirst uz gadiem trim, kamēr kā zvejas brigadieris līdz ar brigādēm, sastādītām no dažādiem ļaudīm, mitām būdelēs, sabāzti kā siļķes mucā. Nācās piemēroties arī tik spaidīgiem apstākļiem, lai kaut pāris reizes pa garo polāro ziemu nomazgātos.

Visjautrākās pirtsdienas atceros, kad brigādē bijām seši jauni cilvēki un mitām zvejas punktā Kresti. Vecā, satrunējušā būdā ar cauriem pakšiem. Kopā ar vēl vienu zvejas posmu - vecu astrahaņieti, atsūtītu uz Ziemeļiem par zvejas speciālistu, un viņa divām sievām, Pievolgas vācietēm. Ģimenei aiz satīna priekškara bija savs kakts, mūsu brigādei vienlaidus dēļu laža, uz kuras nācās tik cieši saspiesties, ka naktī uz otriem sāniem griezāmies pēc komandas. Mēs ar Pievolgas vācieti Sašu (abi 17 gadus veci) gulējām atdalīti no pašām jaunākajām meitenēm, rietumukrainietes Praskovjas un Lidijas no Zlēku pagasta, pret kurām jutām patikšanu un kuras bija meičas pašā plaukumā. Vidū kā aizsargmūris slējās abu meiteņu vecāko māsu Ženijas un Anastasijas varenie augumi. Tā mēs tikām pasargāti no savas patikšanas izrādīšanas, kas palaikam vāri modās mūsu bada un smaga fiziska darba izvārdzinātajos augumos.

Pirtsvakari būdu augstajā Jeņisejas kraujā, kad ārā sprēgāja 30° - 40° sals, plosījās puteņi, vērta par visai jautru izrādes vietu, kur virmoja dažādas emocijas un kaislības, bet kas atmiņā palikusi galvenokārt ar jautrību no mūsu, puišu, puses.

Bijām pārzāģējuši uz pusēm un nodrīvējuši zivju mucu. Nu sanāca toveris, kurā varēja pietupties un mazgāties. Toveri novietojām vissiltākajā vietiņā kaktā aiz čuguna krāsniņas, uz kuras visos iespējamos katlos un spaiņos tika kausēti sniegūdeņi. (No Jeņisejas ūdens bija jānes pa slidenu taku ap 100 metrus augstā kraujā.) Krāsniņu sakurinājām līdz baltkvēlei, un pēršanās varēja sākties. Lai šī intīmā procedūra varētu notikt tumsas aizsegā, mūsu gaismekli - zivju tauku plošku - novietoja uz plaukta istabas otrā galā. Vienīgi astrahaņietis Jākovičs, kā mēs viņu saucām, pieprasīja apgaismojumu, kad abas sievas pamīšus berza viņa plato muguru. Kad mazgājās sievieši, aizvilka kaktam priekšā tādu kā aizkaru, kas lāgā neturējās un brīžiem pustumsā atklājās daža laba pirts aina. Jo spilgtāk, kad pamanījās krāsnī iemest kādu pagali, un tā uzliesmoja, plandot gaismas strēles pa visu istabu. Ja abas vecākās māsas un Lidija bija patiešām kautras un tikumiski vecmodīgas, tad melnīgsnējā temperamentīgā Praskovja, kura ar savu plaukstošo miesas dārzu varēja lepoties, par priekškara krišanu, kā mums šķita, gādāja pati, pie tam vēl izsliedamās no tovera visā augumā. Māsa metās palīgā atklājušos pirtsainu atkal aizsegt, Praskovja spiedza, tēlodama kautrīgo. Kad viņa jau bija iznākusi priekšplānā un slaucījās, apsegusies ar palagu, arītas bieži vien noslīdēja no viņas pleciem un stāvajām krūtīm.

Šie pirtsvakari tā iepatikās, ka tos rīkojām aizvien biežāk, gluži ka teātra izrādes, un toziem mēs bijām tik tīri, ka arī utis tikai pa retam gadījās samanīt krekla vīlēs. Kad nākošajā ziemā jau ar citu brigādi dzīvojām zvejas punktā Hetskije Peski, par mitekli mums ierādīja pirti. Tā bija zemnīca, un, kad sākās lielie puteņi, to nolīdzināja līdz ar zemi. Skopā dienasgaisma iespīdēja pa atrakto lodziņu, skārda skurstenis norādīja, ka te ir |aužu mītne. Toziem bijām latvieši vien. Un arī pērāmies. Kā jau pirtī.

Vēlāk, kad kopā ar mammu dzīvojām ostas ciematā Ustj-Porta, nācās redzēt dažus traģikomiskus skatus: kā uz pirti ar varu ved dolgānus, vietējos iedzīvotājus, vienu pat virvē iesietu. Kā kara gūstekni. Un tā nebūt tolaik nebija leģenda, ka tālu ziemeļos mītošās tautas vismaz reizi gadā (kad saule atkal parādās pie apvāršņa) nokasa netīrumus no miesas ar medību nazi. To pats esmu piedzīvojis, it bieži ciemodamies viņu čumos un pēc ik viesošanās kļuvis utaināks kā jebkad. Čumos izplatījās dažādas infekcijas slimības. Visbiežāk tuberkuloze. Sanitārais dienests darīja, ko varēja, bet tolaik tas vēl bija bezcerīgi. Nu jau daudz kas mainījies, par ko pārliecinājos vēlākos Sibīrijas ceļojumos.

Un vai tad mūs, no trimdas izbēgušos, pa etapu pārsūtāmos atkal atpakaļ uz Sibīriju, sargi ar automātiem padusēs un vilku suņiem pie saitēm nedzina uz pirti atutoties, kā toreiz ziemeļos dolgānus? Šis humānisms, rūpes par ieslodzīto tīrību bija kā ņirgāšanās. Apģērbus atutošanas kamerās gan iztvaicēja, pirtī izsautējāmies un - tūdaļ mūs, iztvīkušus un plāni ģērbušos, izdzina putenī un salā, ievietoja cietumu kamerās, kur pat kailās lažas mudžēja no utīm.

Otrreizējā izsūtījumā taigas kolhozā sestdienās gājām pirtī viss ciems uzreiz. Tikai - vīri vispirms, sievas pēc tam. Pirtstelpā bija tik blīvi, ka ne apgriezties. Kā nopērās un nomazgājās, tā tūdaļ ārā pa durvīm nojumē, kur ziemā stindzināja aukstums, iebrāzās puteņa virpas. Slaucījāmies, cik ātri vien var, lēcām ūzās, uz pliku kāju uzrāvām velteņus, ievīstījāmies kažokos un jozām mājup.

Tādās sibīriešu pirtīs esmu pēries arī vēlākos ceļojumos. Kad 1967. gadā Tuvas autonomajā republikā ar zvērsaimniecību noslēdzu līgumu un kļuvu par vāveru mednieku, pirms doties taigā, kopā ar medību biedru Petro Konovalovu un viņa ģimeni - sievu hakasieti Ņuru un pameitu ar iesauku Meža kaķe -pērāmies vienlaicīgi. Pirtiņa bija krāčainas vēl neaizsalušas upītes kraujā, zemiem griestiem. Telpu piesildīja un akmeņus nokaitēja ar ugunskuru. Dūmus izvēdīja. Palika vien karstās lapegļu ogles. Sienas bija tā nokvēpušas, ka nedrīkstēja pieskarties, ja negribēja palikt netīrāks kā ienācis. No šīs pirts palicis iespaids kā viena no Dantes elles lokiem.

Meža kaķe bija skaistule un tik ļoti attaisnoja savu iesauku, ka izjutu gandrīz vai bailes no viņas lunkanā auguma un simpātiju izrādīšanas paņēmieniem. Kad, iztvīcis no karstuma, metos upītes ledainajā atvarā, arī Meža kaķe izskrēja atveldzēties. Viņas rotaļu prieks bija tik mežonīgs un spontāns, ka gandrīz noslīcināja mani atvarā.

Atgriezušies no medībām (gandrīz divus mēnešus pavadījām tālu taigā), atkal četratā gājām pirtī. Tad jau Meža kaķe man, pašam par mežoni kļuvušam, nelikās vairs tik mežonīga.

Lai kādi eksotiski piedzīvojumi atgadījās svešās zemēs, latviešu pirtis atkal noskaņoja romantiski. Kamēr nebija pašiem savas mājas un pirts Jūrmalciemā, esmu izmantojis jebkuru aicinājumu nopērties. Ļoti dažādās pirtīs un kompānijās. Vēl pirms sākās turpat trīsdesmit gadus ilgā somu piršu epopeja Latvijā.

Tas bija tāds laiks, kad piemirsās latviskās ierašas un vairs tikai reti kāds pilsētnieks turējās pie gara uzmešanas un pēršanās ar slotu. Tolaik biju žurnālists un dzejnieks un bieži - gan Dzejas dienās, gan ikdienā - dažādās kompānijās tiku aicināts uz saietiem, veselības kūrēm, draudzības vakariem un izpriecām dažāda tipa somu pirtīs gan tepat Liepājas rajonā, gan visā Latvijā.

Pierada arī pie somu pirtīm. Cik atceros, nepatīkamākā bija pirmā kūre, kad karsējās sausā gaisā, līdz izspiedās pirmie sviedri. Dažreiz t° sakāpināja līdz 140° - 160°. Svilināja gļotādas nāsīs, neganti tvīka miesa, līdz bija tiktāl sakarsis, ka, jauzdams ap sevi termisko loku, varēja mesties kādā dabīgā ūdenskrātuvē jebšu baseinā. Bieži vien iznāca sautēties ar biedrenēm vienā telpā. Peldkostīmos. Šad tad gandrīz vai oficiālā gaisotnē, kad piedalījās kāds ievērojamāks biedrs. Krūšturiem kusa plastmasas sprādzes, un nācās piedzīvot arī kādu eksotiski žilbinošu mirkli. Dažviet biedru un biedreņu sautējamās kabīnes bija ierīkotas atsevišķi, un kailiem nācās sastapties ūdenskrātuvē vai ceļā uz to. Kautrība, kfīrība, tikumība bija dažādās pakāpēs - kāda nu kuro reizi gadījās kompānija.

Un kādas gan nebija šīs somu pirtis! Ventmalā no stāvās upes kraujas varēja nobraukt uz dēlīša (lai neieplēš skabargas pakaļā) pa reni un ar varenu šļakstienu sakult Ventas mierīgos ūdeņus. Reiz Bārtā, šļūcot pa tādu reni vēlu rudenī, uzķēros uz vēdzelēm ieliktām grunts makšķerēm. Kad Liepājā bija sava Latvijas TV nodaļa un strādāju tur par vecāko redaktoru, draudzējāmies ar Tartu TV. Draudzības vakarā igauņos vienā pirtsreizē 15 reizes līdu ezerā izcirstā āliņģī. Pirtis bija greznas un lepnas. Tajās notika pat orģijas, nerunājot par parastām iedzeršanām. Pirtīs tika kārtoti dažādi darījumi, ieceltas un atceltas amatpersonas, izdarīti un pieņemti dažādi (arī naturālā veidā) pakalpojumi. Tās bija sabiedriski aktīvas vietas un pretendēja arī uz kultūras iestāžu nosaukumiem. Augsts tīrības vilnis, kas uzšļakstīja padomju laikos, sajaukdams priekšstatus par pirtīm pēc to nacionālās piederības. Atgādinot termas Romas impērijas pagrimuma laikā. Varbūt pat disertācijas vērts ir temats: „Somu pirtis un padomju ideoloģija 1960. - 90. gados Latvijas PSR"?

Protams, daudzi latvieši, jo sevišķi lauku ļaudis, nepakļāvās šim modes untumam. Kolektīvajās un padomju saimniecībās ierīkoja somu pirtis, tā teikt, darījumu kārtošanai blata sistēmas ietvaros, kā arī plezīram, bet paši pērās kā paaudžu paaudzes pērušās savās lauku pirtiņās, uzmetot latvisku garu un nozvetējoties artautisku slotu.

Kad nopirkām vecās zvejniekmājas „Šeirus" Jūrmalciemā, pie tām piederēja arī veca primitīva pirtiņa, ko bija iekārtojis viens no daudzajiem šo māju īpašniekiem - jūras ģeologu ekspedīcijas priekšnieks, krievs pēc tautības. Ta atgādināja Sibīrijā piedzīvotās pirtis - uz čuguna krāsniņas akmeņu čupa, krāsns skurstenī iemūrēts ūdens sildāmais katls. Šaura lāviņa, ļodzīgi grīdas dēļi, cauri griestiem bira smiltis, krāsns kūpēja, jo skārda skursteņgalu apņēma dižā kastaņa ar blīvu lapotni. Vārdu sakot, pirts atgādināja to elles loku, ko biju piedzīvojis jau Sibīrijā. Taču mēs visi ģimenē esam tik nadzīgi pirtī gājēji, ka arī šī „vecenīte" apmierināja mūsu prasības pēc iztvīkšanas, pēršanās un tīrības.

Krāsniņa kūpēja tik neganti, ka malku varēja pielikt, vien pieplūkot pie zemes, kur dūmi nebija tik blīvi. Taču, kad izkurējās un palika vien ogles un dūmi izklīda pa daudzajām šķirbām, varēja nopērties godam. Dažreiz gan, metot garu uz akmeņiem, tie izkustējās un noripoja no krāsns, smiltis no griestiem sabira matos, apkvēpušās sienas smērēja. No Maskavas atbraukusi gleznotāja, izmēģinājusi mūsu pirti, atzinās: neko tik briesmīgu neesmu piedzīvojusi... Bet mēs pērāmies, arī kaimiņi ar veselu baru meiteņu nāca vēl pie mums no akmeņiem izčūkstināt pēdējo siltumu. Kad izraka dīķīti un tajā vēl nebija iemitinājušies zalkši, viss bars tur plunčājās kā vannā.

Atceros dažus vasaras vakarus, kad pēros vienatnē. Esmu jau tā iztvīcis un sakarsis, ka metos laukā un jožu pie akas. Izsmeļu spaini auksta ūdens un uzgāžu uz galvas. Laukā ir vēl tik silts un glāsmains gaiss, ka kails staigāju starp ziedošajām puķu dobēm, gozējos mēnesnīcā. Kļuvuši nedaudz rocīgāki, tomēr nolēmām būvēt jaunu pirti - vienīgo laikmetīgo celtni piecpadsmit gadu laikā. Pazīstams meistars ar pazīstamu palīgu apņēmās dažos vasaras mēnešos pa brīvdienām vien ēku uzsliet.

Vietā, kur kādreiz atradās kūts, bet ziemā, ar elektrību sivēnu sildot, nosvilināta. Bija palikuši pamati vien. No pamatu laukakmeņiem uzmērīja vienu pašu dekoratīvo sienu, pārējās salika no guļbaļķiem. Pirts iekomponējās jau piecpadsmit gadus stādītā un koptā priežu, berzu, kļavu un citu koku skupsnā. Ar šo ēku var lepoties.

Pirts krāsniņu sen jau bijām nopirkuši. Nu tā, aplikta un izoderēta ar akmeņiem, kurināma no priekštelpas, kalpo gan ūdens sasildīšanai, gan gara uzmešanai. Divstāvu lāviņās var sutināties katrs pēc savas karstumizturības un patikšanas.

Vasarās, tūdaļ pēc Jāņiem, kad berzu lapas kļūst stingras, sienu pirtsslotas, bet pēršanās procedūrā bieži vien pielietoju arī kadiķzarus. Rudeņos arī pagalmā blīvos ceros saaugušās, ziedošās vērmeles. Tad rūgteni dvako visa pirts, mutē jūt sūrumu, un āda vēl ilgi smaržo pēc vērmelēm.

. Paši peramies vai ik sestdienu. Atbrauc arī dažādi ciemiņi - pirtsmīļi un vienaldzīgie pret šādu iespēju - nopērties. Šķirojas vīriešos un sieviešos. Palaikam gadās arī tādi pirts apmeklētāji, kam patīk vienā barā. Līdz no krāsniņas izčūkstināts pēdējais siltumiņš.

Tu uzlien uz augšējās lāvas, mazliet apsilsti un tad triec no stopa pirmo ūdens šalti akmeņos, kas salikti gar krāsniņas abiem sāniem. Akmeņi nošiepjas, un suta uzvirmo fīdz griestiem, atsitas, ietin augumu, un miesa atvilgst. Pēc brīža, kad jau izrasojušas pirmās sviedru lāses, tu otrreiz uzmet garu, un nu jau karstumiņš tāds, ka ir ko turēt. Nu jau sviedri tek aumaļām. Taču vēl aizvien patīkami, pat omufīgi. Kad nočūkst krāsniņas čuguns un akmeņi nošiepjas trešoreiz, ir sasniegta karstumizturības robeža. Tu cieties, cieties, līdz sprūc laukā no pirts, meties pie akas un uzgāz sev spaini auksta ūdens. Termiskais loks ap tavu ķermeni atslābinās, un tu vari kāpt uz lāvas un atkal uzmest garu. Kad esi uzkarsis, var sākt pēršanos. Ne jau no visa spēka zvetējoties kā agrāk jaunībā, bet kā esmu pirts speciālistu mācīts - īsiem vēzieniem, jo galvenais šajā procedūrā esot saspiestais gaisa spilvens starp slotu un ķermeni, kas iedarbojas uz miesu. Un tad jau mazgāšanās, aplaistīšanās, elpas atvilkšana pirts priekštelpā.

Mūžu dzīvojot, nonāk pie atziņas, cik tāda pirts cilvēkam nepieciešama. Latviska pirts. Un gara uzmešana kļūst gandrīz vai simboliska, la gara, kas latviešiem tik būtisks, lai uzturētu spēkā senču ierašas, no paaudzes paaudzē pārmantotās tradīcijas.

2000. XI.

Pa gadskārtu Jānīfs nāca

Šis bija pirmais gads, kad mūsu Jūrmalciema „Šeiros" Līgo vakarā ap ugunskuru sasēduši, nepadziedājām. Man tas šķita tik dīvaini, nepieņemami, ka drīz vien aizgāju gulēt savā būcenī. Padungoju pie sevis dažu meldiju un atcerējos, kādi visādi Līgo vakari un Jāņu dienas dzīvē atgadījušās.

Vispirms jau bērnībā, kad sešas vasaras pavadīju Kalvenē vectēva lauku mājās „Pavāriņos". Tur svinēja ar vērienu. Pakalnā, kur bija kādreiz no laukakmeņiem celtās rijas drupas, gaisā slēja pūdeli, un „sanāca Jāņa bērni no maliņu maliņām". Pilsētnieki ar lauciniekiem vienuviet. Dzēra pašbrūvētu miestiņu, dziedāja. Kalnainajā Kalvenē Jāņu gunis sasaucās no pakalna uz pakalnu. Atmiņā kā zēnam visbūtiskākie svētku atribūti palikuši ugunis un dziesmas, jo jau bērnībā biju dūšīgs dziedātājs.

Citugad braucām no Kalvenes uz Klosteri svinēt Jāņus ļoti plašā radu un labu paziņu lokā. Vectēvs jūdza balto ķēvi Mīci ratos, un mēs visi trīs, arī vecāmāte Žanete, kratījāmies tos divdesmit piecus kilometrus pa granšu ceļiem līdz Klosterei pie vectēva māsas un citiem radiem, kas saimniekoja divās dižās lauku mājās. Tur bija lērums ļaužu.

Viens tāds brauciens palicis atmiņā kā košs, brīnumjauks sapnis.

Izbraucam no „Pavāriņiem", vēl saulītei tikko lecot pār mežu galiem. Apkārtne lēni izvīstās no rīta miglas gaisīgajiem apsegiem. Arī es jau esmu izberzējis miegu no acīm un redzu pasauli krāšņu un spožu. Tik daudz ziedu visapkārt! Ik grāvmalīte pieziedējusi, un, kur mana jau meža zemenes sārtojamies, vectēvs pietur, un es pielasu pilnu sauju ar ogām, pacienāju vecomāti un vecotēvu, bet pašam allaž tiek „lauvas tiesa". Braucam garām Valtaiķu baznīcai. Pusdienlaikā piegriežam mežmalē. Ieturam otrās brokastis. Arī Mīce paganās kādu brīdi. Uzēd auzas no kaklā pakārtās tarbas. Mīci vectēvs tā žēlo, ka vecāmāte kļūst pat greizsirdīga uz to, viņas vārdiem runājot, slinko un līdz nejēdzībai izlaisto lopu.

Atceros brīdi, kad vecaimātei apkārtējā ainava droši vien likās tik skaista un garastāvoklis tik pacilājošs, ka viņa iedziedājās savā skanīgajā koloratūrsoprānā, ko savulaik, Pēterpils latviešu kori diriģējot, novērtējis Jāzeps Vitols. Un es jau tūdaļ biju līdzi dziedātājs, vēl bez kauna un neērtības sajūtas, kas vēlāk pārņem pusaudžus. Tad nu vectēvs palaida Mīci rikšos, un kā viņš smējās, kad Mīce mums piebasēja arsavu muziķi!

Pievakarē jau bijām pie Ķikuru kroga, tāda paša nosaukuma ezera, jau suitu pusē, un līdz mammas brālēna Mārtiņa Kalniņa mājām „Kalneniekiem" atlika vien daži kilometri.

Līgo vakarā sabrauca līgotāji no tuvējās apkaimes, Aizputes, Liepājas, Rīgas. Tikos ar vecākiem, krusttēvu, kurš no galvaspilsētas bija atvedis līdzi draugus korporeļus. Mammas brālēns advokāts Jēkabs Kalniņš vienīgais atdrāza ar automobili, iegādātu Amerikā. Pārējie ar pajūgiem, divriteņiem. Saimnieks Mārtiņš uz Aizputi, kur pienāca bānītis no Liepājas, brauca kā šķūtīs - ciemiņu pilni vezumi.

Kad nu viss šis bars sanāca kopā zem pudeles, tad gāja vaļā tāda līgošana, kādu vairs neatceros piedzīvojis. Mums, bērniem, bija savs bars, savas intereses, bet šo to atceros arī no pieaugušo izdarībām. Jo spilgti atmiņā apdziedāšanās starp suitenēm, ar kaimiņmāju saimnieci dižo Kati priekšdziedātājos, un Rīgas korporeļiem, kurus samulsināja un apklusināja ar tādām dziesmām, ka mūs, bērnus, dzina prom, bet mēs uz šīm ziņģēm bijām kā uzmedoti. No tiem laikiem skan vēl ausīs:

Pie muciņas piespiedoši,

Stāvus devu tautiešami,

Vai man tāda nieka dē|(i)

Gar zemīti vārtīties(i).

Naktī uz kūtsaugšas, kur bija savests jau pirmais siens, jezga nenorima līdz trešajiem gaiļiem. Jāņu dienā gāja līgodami apkārt pa kaimiņiem.

Mājup uz Kalveni braucām jau ar vecomāti „pie stūres", kamēr vectēvs snauduļoja ratupakaļā. Viņš bija atdevis visus spēkus Jāņu līksmībām, kamēr mēs ar vecomāti vēl stingri turējāmies uz bukas. Tad arī slinkā Mīce dabūja trūkties.

Kad man bija trīspadsmit gadi un Kalvenes „Pavāriņi" bija jau pārdoti, vienu vasaru dzīvoju un palīdzēju lauku darbos „Kalneniekos". Piedalījos arī Jāņu svinību sagatavošanā - zvejojām zivis, ķērām vēžus un, kaut arī alu brūvēja pašu mājās un kaimiņos, vienu mučeli atvedām no Ķoniņciema. Ta bija tāda alus marka, kas vīru varēja nogāzt pēc pāris kausiem. Tad arī pirmoreiz atceros, miestiņu tā pa īstam nogaršojis. Laikam jau pārāk stipru un puišelim nepiedienīgos kvantumos, jo vēlāk un arī tagad vairs neesmu nekāds alus draugs.

Tad jau maisījos pieaugušo pulkā, un prāts nesās uz papardes zieda

meklēšanu tuvējā birzī.

Nākošie, 1941. gada Jāņi pienāca, izsūtīto ešelonam tikko pārbraucot Eiropas - Āzijas robežu Urālos. Neatceros, ka jel kāds būtu dziedājis. Bēdas bija pārāk pēkšņas un smagas.

Toties nākošā gada vasarā latvieši jau garīgi bija atguvušies, un, kad mūs sabāza baržās un lihteros, lai vestu zvejā uz Jeņisejas ziemeļiem, kamēr karavāna stāvēja pie Krasnojarskas kuģu piestātnes, sarīkojām ko līdzīgu dziesmu svētkiem. Mēs ar mammu bijām uz sestā lihtera (gulējām rūmē iekārtoto lažu trešajā stāvā). Pirms mūsu liellaivas milzīgais 15. lihteris, uz kura pūpes tad arī sākās sadziedāšanās pa visu karavānu. Dziedājām, sastājušies uz klāja, dziedājām vienā korī. Tad sākās atsevišķi priekšnesumi - solisti, dueti, ansambļi. Visi no 15. lihtera augstās pūpes. Blakus mazmājiņa (vēlāk sākās dizentērijas epidēmija, kurā nomira arī students Brensons, kuru apglabājām tundrā mūžīgajā sasalumā pie Kureikas, kādreizējās Staļina trimdas vietas). Bet tovakar - vakars bija rēns un dzidrs -izdziedājāmies no sirds. Līdz pār Jeņiseju, Sajāniem un Krasnojarsku satumsa nakts. Mums laikam skanēja vareni, jo krastmalā no pilsētas sanāca daudz klausītāju - poslušaķkaklatišipojut.

Līgo vakarā karavāna piestāja Igarkā. Jau labu gabalu aiz polārā loka. Pēcpusdienā sākām līgot mūsu liellaivas rūmē. Tas nepatika sarkancepuru -iekšlietu karaspēka, kas mūs apsargāja - priekšniecībai. Ieradās sargi, lai izdzītu mūs darbā - pārkraut dēļus un plankas ostā, no kuras pat kara laikā veda kokmateriālus uz ārzemēm. Dažs pakļāvās, dažs turējās pretī. Dziedāšanu nepārtraucām. Sargi saniknojās. Dažs nepaklausīgais dabūja ar šautenes resgali. Viena dūšīga vidzemniece bija sevišķi izaicinoša. Viņa gan krieviski neprata, bet ar savu izaicinošo izturēšanos tā aizkaitināja vienu no sargiem, ka tas bļāva: kak fami/ija? un grasījās uzvārdu pierakstīt. Vidzemniece vienā mierā atbildēja: „Iepūt man!" sargs vairākkārt pratināja: kak? kak? Ļaudis visapkārt smējās. Pateicoties šim starpgadījumam, turpinājām līgot un dziedāt. Pēc tam, izkaisīti pa visu Jeņisejas lejasteci, gadus trīs četrus, iejūgti darbā, par Jāņiem vien piedomājām.

1946. gadā, kad tēvs, izlaists no Vjatkas nometnes kā norakstīts invalīds, atbrauca pie mums uz Ustj-Portu, kad kopā ar Rogaiņu ģimeni no Valkas bijām nopirkuši mazu mājiņu, atkal sadomājām Jāņus nosvinēt kā latviešiem pienākas. Sakrājām uz pārtikas kartiņām izsniegtos prosas putraimus, dabūjām no maizes ceptuves raugu, un mums norūga mucā pašiem savs trimdas miestiņš. Atkal sadziedājāmies fiksmā pulkā, labām balsīm. Visiem pāri, uzkāpdams uz ķebļa, kādreizējais korporelis Indriķis Dzintarnieks no Pērkones un mūsu priekšdziedātājs Aleksandrs Birznieks jeb Sašelis. Viņš redzams un dzirdams Dzintras Gekas uzņemtās filmas „Sibīrijas bērni" epizodē. Dziedot. Nu jau pēc 55 gadiem atceros: uz paģirām ēdām ar karotēm mucas dibenā izmirkušo prosu.

Kad atbēgām uz Latviju no trimdas, divus mums atvēlētos Jāņus svinējām Nīcā pie Bārtas upes. Netālu no baznīcas, Sudmaļu mājās. Tie atkal bija īsti Jāņi ar pašbrūvētu „dzimtenīti" un miestiņu. Gleznā Bārtas upes līkumā. Kopā ar nīceniecēm, košām kā magonēm savos tautastērpos. Ar skanīgu sadziedāšanos.

Un tad jau otrreizējā trimdā, taigas ciematā Čuļskā. Dzīvojot uz tā saucamās lietuviešu ielas. Pašā pēdējā namelī, aiz kura jau simtiem kilometru taiga vien.

Lietuviešu bija daudz. Visi 1949. gadā izkulakotie. Starp viņiem mēs - dažas latviešu ģimenes. No Latvijas - mūsu ģimene vienīgā. Nebija neviena Joņa, taču svinējām. Alu sabrūvēja no sarkanām bietēm, no kartupeļiem iztecināja šmakolku. Lietuvas latvietis Štāls turēja bites. Sibīrijā no vēja kaņepēm, ar kurām bija pieziedējušas visas laukmales un taigas izdegas, sanāca milzu ienesums. Viņš darināja medaļu. Vēlāk abi ar sievu nomira un apglabāti Ču|skas sen jau kā par taigu kļuvušajā kapsētā. Bet toreiz vēl sadzērām, sadziedājām gan leitiski, gan latviski, sasadancojām un dažu labu papardes ziedu pat noplūcām taigā. Sibīrieši nāca ciemos. Piedafijās lustēs. Viņi bija mums labvēlīgi.

★ ★ ★

Pēc tam, atgriežoties Latvijā, Jāņi dažādi svinēti. Pieminēšanas un apraksta vērti tikai daži, no kuriem iespaidi atmiņā visspilgtākie.

Lai arī šis notikums - Liepājas teātra muzikālās trupas brīvdabas izrāde „Barons Bunduls" Liepavota estrādē tika spēlēta 1960. gadā pirms Jāņiem -neietilpst svētku kalendārā, tomēr tas izvērtās par tādu ielīgošanas pasākumu, kādu neesmu vairs piedzīvojis nevienā brīvdabas izrādē, kaut tās notikušas arī pašā Līgo vakarā.

Toreiz vēl raudāja Staburadze un uz izrādi sanāca un sabrauca tāds kvantums ļaužu, kādu vēlāk, kamēr vien dziedāju par koristu teātrī, neesmu pieredzējis. Izrāde bija vien iegansts grandiozai zaļumballei, spontānai sadziedāšanās fiksmei pa apkārtējam pļaviņām un krūmājiem, kur zālājos savus „galdus" bija klājuši Jāņu iefīgotāji no maliņu maliņām. Lai arī biju korists ar pašu zemāko aldziņu (60 rbļ. mēnesī), kopā ar kolēģiem bijām cieņā un godā galvenokārt starp skatītājām, kuras mūs atpazina balles virpulī un izrādīja vislielāko atsaucību papardes zieda meklēšanā.

Dzerts tika dūšīgi. Atceros estrādes apkaimi otrā rītā kā kaujas lauku, kur daudz kritušo. Tukšo pudeļu lasītāji ievāca bagātu ražu.

Mūsu trupai apmešanās vieta bija ierādīta lauku šķūnī. Tur saliekamās gultiņas bija sastatītas tik blīvi, ka nevarēju vairs iespraukties. Klāju gu|vietu „tumšā naktē, za|ā zālē". No rīta izrādījās - tieši nātrēs. Mūsu galvenā soliste Ksenija Zelmene kā princese čučēja uz atsperu ratiem.

* * *

Kad 1967. gada vasarā strādāju par atsveķotāju Bārtas mežniecībā un dzīvoju Dūkupu ciemā, uz Jāņiem taivietā - zem kupliem ozoliem pašā upes krastā -sanāca tik dziedātkāri līgotāji, ka nodziedājām visu Jāņu naksniņu un vēl gavilējām, saulei spoži lecot pār Bārtas mežiem. Dūkupu ciemā, meža vidū, Bārtas krastā bija vien trīs mājas: rajona mežrūpniecības direktora Dūkstenieka villa, mežsarga Stārkā saimniecība un mājas, kurām piederošā nelielā namelī dzīvoju es. Pie visiem mums sabrauca radi un draugi, un visi apvienojāmies pulkā zem kuplajiem ozoliem. Tolaik biju nupat kā divus gadus nostrādājis zvejnieku kolhozā „Boļševiks", man tur bija draugi stūrmaņi, viņi pavāca līdzi tīklu darbnīcas meitenes, kuras izrādījās lielākās dziedātājas mūsu raibajā barā. Tas Līgo vakars un tā Jāņu diena, pavadīta upmalā, vizuāli viens no atmiņā visspilgtākajiem redzējumiem, jo sevišķi skats, kā ieblāzmojas austrumu pamale, saule pārripo mežu galiem un ceļas aizvien augstāk debesjumā. Atceros īso atpūtas mirkli manā būdā, kad gulējām vienā strīpā. Gar būdas sienām šļūkāja zalkši (zalkši visapkārt bija, ka ņudz), un sievieši bailēs no tiem ciešāk piekļāvās vīrišķiem.

* * *

Strādājot pārmaiņus abās Liepājas laikrakstu redakcijās, sapazināmies un sadraudzējāmies ar Vecpils kolhoza priekšsēdētāju Pēteri Lāci. Viņš mums atļāva makšķerēt dažos dīķos un vienugad ielūdza uz Jāņu svinēšanu augstu kalna galā, no kura pavērās skats uz gleznainās Vecpils tālēm. Tie bija organizēti Jāņi. Ar organizētu papardes zieda meklēšanu. Kuitos, kas apņēma kalna pliko pauri, bija sadegti lukturīši. Neatceros, vai pie tiem dežurēja tautu meitas un tautu dēli, atradējas vai atradējus bučodami, bet tā bija pirmā reize, kad leģenda par papardes ziedu guva laikmetīgas aprises un praktiski romantisku pielietojumu.

Pēc spraigas svinēšanas, jau rīta gaismai piepildot Vecpils ielejas, mūsu kompānija, kurā bija arī tagad augstākās aprindās pazīstami ļaudis (starp citu, arī kādreizējā Latvijas pārstāvja ANO Aivara Baumaņa kundze, mana darba biedrene korektūrā, Anita), devās lejup uz Pirts dīķi, pie kura pļaviņā bijām saslējuši teltenes. Taču viens no mūsējiem bija tik apguris, ka nejaudāja no kalna nokāpt - apsēdās grāvmalē un teica, lai viņu pametot likteņa varā. Tad lieku reizi piedzīvojām, cik dziesmai varens spēks. Tikko sākām kādu bravūrīgu marša ziņģi, apgurušais slējās kājās un sojoja lejup pa šoseju itin braši. Dziesma beidzās, un viņš atkal sakņupa grāvmalē. Atceros, toreiz nešķirojām ideoloģijas - derēja gan: „Die Fahne hoch, die Reie festgeschlossen...", gan „Fašistu armija, buržuju bars, cīnās, lai tronī reiz atgrieztos cars...". Visiedarbīgākā izrādījās:

„Paliec sveiks, mans mazais draugs,

Mūsu mīlas laiks bij jauks.

Gaidi mani atkal mājās Tad, kad ievas ziedos plauks,

Ja nenošaus."

Tā ar dziedāšanu vien kopējiem spēkiem tikām līdz teltenēm.

* * *

Kad Liepājā uz pāris gadiem iedibināja Latvijas TV filiāli, mūsu piecpadsmit darbinieku lielais kolektīvs, pieaicinot vēl radus un draugus, vienus Jāņus nosvinēja Jūrmalciemā. Mežmalītē, kur bija ienākušās meža zemenes un ziedēja pat dažas naktsvijoles. Tie bija pirmie Jāņi Jūrmalciemā. Starp ziedošās papardēs mežu un zušpilnojūru.

Pēc gada Līgo vakarā ar Velgu divatā nosoļojām septiņus kilometrus no šosejas līdz ciemam, kādu stundu izbaudījām novakari divatā. Tad gājām pie viesmīlīgajiem Astras un Roberta Kronbergiem, iejaucāmies zvejnieku pulkā un nolīgojām līdz rītam. Tur bija Atlantijas un Baltijas zvejnieki, reņģu karaļi un zušu bendes, visi labi pazīstami no laikiem, kad kā radiokorespondents maisTjos pa Jūrmalciemu, strādāju saimniecībā „Boļševiks" par dispečeru. Labu paziņu lokā svētki aizvien jautrāki. Un zvejnieki māk priecāties. Jau par to vien, ka Līgo vakarā stāv uz cietas zemes.

Jāņu rītā brokastu galds bija klāts pie Malles, mājās pašā ceļa malā. Tad dzirdēju (piedalījos arī pats) visniknāko un visasprātīgāko nīcenieku apdziedāšanās tūri. Tā ilga vismaz stundu starp galdam pretējās pusēs sēdošajiem, vārdus galvenokārt priekšā teica vecās sievas. Beigās vēl izgānījās un tad salaba. It kā pa nopietnam, it kā pa jokam, bet vareni - tā kā iekšas kutēja, savai galda pusei līdzi dziedot. Tik tautiskas izdarības ciemā vairs neesmu piedzīvojis.

Manam trīsreiz ceļabiedram uz Sibīriju Egonam Vītolam, no fizkultūras skolotāja Pāvilostas vidusskolā kļūstot par meža tehniķi, dzīvošanai piešķīra Ulmaņlaikā celtas mežsargmājas „Silus" pašā Sakas mežu viducī, divus kilometrus no tuvākās ļaužu mītnes. Ap mājām bija liela, kuplu zāli, kurā ziedēja dažādas puķes, pieaugusi pļava. Tur ik gadus notika līgošana. Izpļāva ugunskura vietu un danču placi, dažreiz uzklāja arīgaldeli, kur uzlikt alus krūzi un ēdmaņu. Sēdamās un

guļvietas apvītušajā siena vālā.

Kamēr tikām paši pie savām mājām Jūrmalciemā, vasarās mitām "Silos" un ik gadus tur svinējām arī Jāņus. Mūsu pastāvīgie ciemiņi bija Liepājas muzeja un laikraksta „Komunists" darbinieki, vietējie sacenieki un pāvilostnieki - mednieki, dakteri, reizēm arī arhitekts Grīnbergs-Lūsis, kam Pāvilostā bija savs namelis. Sabrauca arī no tālākām vietām - vienugad Māris Čaklais ar ģimeni, citugad Agris Engelmanis, kurš vēl nebija iepircis „Ausekļus" Liepienā. Kādā Jāņu dienā uzēst spinātus ar olu iebrauca arī Jānis Peters. Allaž gāja jautri. Un līdz rītam. Toreiz Pāvilostā darbojās alus darītava. Tur par pazīšanos pie direktora Veita kunga varēja dabūt kādu mučeli „kungu" alus, ko dzēra rajona ietekmīgākie biedri. Arī no tuvējās jūras šis tas patrāpījās uz galda.

Kāds drūms alusstāsts, kā saka - tieši no tautas mutes. Vietējais traktorists uzvārdā Cipriķis darba drēbēs un krietnā dūšā iemaldījies alus fabrīķī, iekritis un noslīcis vienā no dižajiem kubuliem, kur tapa miestiņš. Alus tamdēļ tomēr neesot laists postā. Vietējie to nosaukuši par „Cipriķa tumšo".

Vēl viens dramatisks Jāņu notikums. Jau „Silos", mūsu barā. Vietējais mednieks, pa kūtsaugšas sienas pantu lencot pilsētas „stirniņu", piezemējās tik nelaimīgi, ka pārlauza kāju.

Pārējās atmiņas par jāņošanu „Silos" gaišas un jautras. Viengad uz rīta pusi, par šausmām dažiem aizspriedumainiem sieviešiem, iztēlojāmies sevi par pirmatnējiem mežoņiem. Visefektīgāk un talantīgāk lomu nospēlēja pats saimnieks, mežsargs Egons, kailumu piesedzis ar grabošu mežacūkas ādu.

Viengad komponistam Agrim Engelmanim par uzjautrinājumu vairums dziedātāju bija sagadījušies tādi, kas dzied varen skaļi, bet „vālē šķībi". Varēja saprast ar absolūto dzirdi apveltīto Agri, kuram tāda kakofonija kutināja iekšas.

Viengad, plūcot pļavā jāņuzāles, Velga atrada staltradža ragu ar astoņiem žuburiem. Atceros, Pēterdienā uz siena gubiņas, kas bija sakrauta jāņošanas vietā, ilgi notupēja lūsis, apkārtni vērodams. Es savukārt ar binokli caur logu vēroju lūsi.

Ta bija romantiska vieta. Visapkārt diži meži - damakšņi un grīni, kur auga arī retais reliktaugs - sārtene, kur mežmalās naktsvijoles un dzegužpuķes no vienas vietas, ķimenes, ka var ar izkapti pļaut, slīkšņās balderjāņi. Un kas to sēņu! Uz Jāņiem allaž gailenes, dažreiz arī pa apšu bekai un baravikai. Dažādi zvēri visapkārt. Tolaik ļoti daudz staltradžu. Viens no Kurzemes „briežu klēts" apcirkņiem.

Un tad jau Agra Engelmaņa Liepienas „Ausekļos". Tik senatnīgā Lejaskurzemes pusē, ka jūt gadsimtus strāvojam caur elku liepām un akmeņiem, ka apvidus gars vēl piesātināts ar pirmatnību, la dveš no lielā vilku un dzērvju purva turpat piekalnē aiz šaurās dižegļu joslas, kas ar galotnēm un skujotnēm izveidojušas dabas celtni, ko Agris nosaucis par katedrāli. Šīs vietas senlatvisko pievilcību izjutuši daudzi līgotāji.

Vismaz piecas sešas reizes esam „Ausekļos" līgojuši. An kad vasarās dzīvojām jau Jūrmalciemā. Un ik reize spilgta un savdabīga palikusi atmiņā.

Atceros pirmoreiz no Jūrmalciema uz Liepienu braucām motociklā ar blakusvāģi. Dāvis vēl bija pusaudzis un tikai vēl mācījās pilotēt pa kāpām šo braucamrīku. Tas jaudāja pavilkt divus, reizēm pat trīs pasažierus un taksi Piču, ko Velga, lu/kā sēdēdama, turēja klēpī. Kad braucēju sanāca vairāk, Dāvis kursēja starp divām grupām, pavezdams gan vienus, gan otrus. Palaikam cauri Ječu mežiem soļojām kājām.

Viengad, pirms braukt pie Agra, Dāvis uz motocikla ar Velgu /u/kā brauca uz veikalu iepirkties. Kādā ceļa līkumā blakusvāģis ar visu iekšāsēdētāju pēkšņi atdalījās un aizripoja, kā saka, pa pieskari - tieši pļavā, kamēr motocikls drāza tālāk pa ceļu.

Bijām spītīgi. Arī bez blakusvāģa, mainoties kājāmgājējiem ar braucējiem, nokļuvām „Ausekļos".

Tur nu gan sabrauca jāņubērni no maliņu maliņām. No Liepājas, Ventspils, Rīgas, Odesas, pat Amerikas (komponists un diriģents Jansons un citi). Agra kolēģi - komponisti Selga Mence, Vilnis Šmīdbergs, muzikologs Guntars Pupa, Aivars Sālavs no Ventspils, reiz arī Māris Čaklais ar kundzi Ievu un ierakstiem magnetofona lentēs. Pati spilgtākā atmiņa no svinēšanas, kad bija atbraucis koris „Līva" gandrīz pilnā sastāvā ar visu diriģentu Jēkabu Ozoliņu. Dāmas tautastērpos, un dziedāšana „līdz uzlēca sārta rīta saule". Brīnumains izdziedāšanās prieks, kas dod tādu gandarījumu, ka to atceras gadiem ilgi.

Uz mūžu. Kādas tur slavenas, uz vietas no profesionāliem mūziķiem komplektētas kapelas nav spēlējušas dancotāju priekam un jautrībai! Izgudroti pat jauni instrumenti. Dzirdes atmiņa harmonē ar redzes atmiņu - vecā mūra māja ar dižo liepu austrumgalā un kuplu, ziedošu jasmīnkrūmu rieta pusē, izredze no kalna uz pļavām, dīķi, mežmalu, kas vienās naktsvijolēs. Cik atceros, vienmēr labs laiks, labs garastāvoklis, kaut odi un moskīti ģērē, kaut saimnieks alu no maizes garoziņām izbrūvējis pārāk stipru un garšīgu. Citugad, atceros, abi ar Agri braucām uz Pāvilostas brūzi pie Veita kunga pēc „kungu alus" mučelēm. Kad dziedāšana, dancošana, tad grādīgos dzērienus brūķē mazāk. Prāts ielīksmojas no pavisam kā cita. Kad bijis garlaicīgāk, tempts dūšīgāk un iekaists pat strīdos.

Viengad uznāca lietus. Tad visi sagājām vāgūzī, blīvi sasēdāmies izlaistajā sienā un tik daudz dziesmu izdziedājām kā nekad. Gulēšana arī turpat siena pantā, guļvietas klājot un miegā laižoties, vēl sadziedoties.

Nezinu, ka citiem, bet man vislielāko gandarījumu sagādājušas tās svētku reizes, kad dziedāts, kad izgavilēts iz sevis viss svētku prieks. Reizēm arī smeldzīgas izjūtas. Tad arī atmiņa aizpildīta skaņu ierakstiem, dziesmām, kuru nekad nav pietrūcis.

Liepienā Jāņos notika dažādas izdarības. Paši vilkām malku ugunskuram no tuvējā meža. Viengad bija uzmunsturēta moderna pūdele ar pacelšanas mehānismu. Jāņugunis sasaucās pār purviem un mežiem.

Pagāniski noskaņotie naktī pa ciņainu taku zosu gājienā devās uz dumbrājā iegrimušu tādu kā upurakmeni. Ap to rokās saķērušies, dejoja, dziedāja kulta dziesmas.

Mežā bija ierīkotas līgotnes. Tajās varēja augstu uzšūpoties. Vismaz pāri pamežam. Brunči plīvoja, kleitiņas gāja pa gaisu. Visapkārt, kā jau grants zemē, ienācās tik daudz meža zemeņu, ka katram tika pa saujai.

Jāņu dienā plunčājāmies diķi, gājām izpeldēties uz plašajām un vietumis dzi|ajām grantsbedrēm.

Velga vairākkārt gleznojusi Jāņu svinēšanu „ Ausek|os".

Un tad jau atkal Jūrmalciemā. Dzīvojamās mājas dienvidu galā pie ugunskura. Tikai vienreiz bija tik auksts, drēgns un lietains, ka no verandas neizgājām. Dažreiz atnāca kāds no kaimiņiem, bet apfīgošanās sākās, kad jūraspusē kaimiņmājas „Peldes" iegādājās Gravu ģimene no Ņujorkas. Vairākus gadus viņi nāca mūs aplīgot, un viņu pulkā bija viens tāds improvizētājs ar ska|u balsi, ka nemaz netikām pie vārda un palikām kaunā. Viengad sacerēju apdziedāšanās dziesmu tekstus, tos pavairojām, lai katram būtu sava lapele. Aizgājām „Peldēs", sastājāmies pie ugunskura (lai redz vārdus) un „atriebāmies" par pārinodarijumu iepriekšējos gados. Ar tādiem kaimiņiem allaž bija interesanti dziesmu karā, jo viņu vidū bija arī kādreizējās dziedātājas no „Ave sol", bet Velgas māsas Brigitas mazmeita Zane bija soliste ansamblī.

Bez dziedāšanas nevaru Jāņus iedomāties. Ar paša balsi starp daudzām balsīm, kurām tāpat prasās pēc dziesmas kā man. Kopš bērnības, visam mūžam cauri. Lai atmiņā noskan. Lai vēl aizvien prasās pēc dziesmas Līgo vakarā. Lai pāri saulgriežu slieksnim var iedziedāties Jāņos.

Vētras strīpas

Ikviena vētra, lai no kādas debespuses būtu zēvelējis vējš, saku| ne vien jūras virspusi, bet ieviļņo arī dzelmes un uzvanda visu, kas nosēdies uz grunts. Gadsimtiem seni nogulumi - koksnes gabali, smelknes un dzintarā stingušais nosveķis skalojas kopā ar laikmetīgām drazām, no Akmenijas atplēstām brūnaļģēm, gliemežvākiem. Kaut arī vējš ir zemes pusē, šaikrantē aizvēnis un viļņi, plīsdami bangotnēs, veļas uz citiem krastiem, straumes un atstraumes virķē arī Lejaskurzemes piekrastē, vilkdamas līdzi nešļavas, ko, vētrai rimstot, pieskalot liedagam. Bet visdāsnāk jūra šķiežas ar dzelmju nogulsnēm un pa virspusi viļņu sagramstīto drazu, kad brāž kāda no rietumu ceturkšņa vētrām. Tad, vēl pirms pierimst vējš un noplok jūras viļņojums, sēkļos ūdeņi kļūst tumši no aļģu blīves, vietumis iezīmējas taciņas, pa kurām, atšķīries no dzintara ceļiem, liedagā jau grasās izskaloties nosveķis jeb saules akmens. Kopā ar visu to smelkņu, drazu, sprunguļu un pat palielu koka gabalu gūzmu, kurā kā tīrradņi ūdenī blāvo un smiltīs noviz dzintara graudiņi, palāses, zvirgzdi un jau prāvāki zītara gabali.

Kad vētra jau pierimusi un vairs tikai kā atbalsis no jūras trakošanas, sēkļos gāzmas plīst aizvien gurdenākas, krastmalas smiltīs jebšu oļainajos liedagos aizvien biezāk un pamatīgāk milzt vētras strīpas. Iz Akmenijai atplēstām aļģēm, dzintara mūžamežu atliekām, dažādām nogulsnēm jau no mūsu laikmeta, norautām bojām un pludiņiem, plastikātiem. Vētras strīpas pārsteidz ar kaut ko vēl nebijušu, nejaušu, grūti savienojamu ar priekšstatu par dzelmju balvām. Reizēm tas ir putns, ronis. Kas viss nav atrasts vētru strīpās! Pat no smiltīm izskalota vikingu laiva, kādreiz krastmalā nogremdēts kutera vraks.

Tas ir ikdienišķās vētras strīpas, kas ik pēc jauna pūtiena iezīmējas liedaga smiltīs. Jūra reizēm, brāzmu uzvilnīta, kāpj krastā aizvien augstāk un augstāk, paņem atpakaļ kādreizējos uzskalojumus un jau aukas presēta, graužas kāpās, nograuj kranti ar visiem kārkliem, jūras rudziem un priedēm, kur krastam pienāk sils, sajauc to visu vienā jūklī un atkāpjoties noplāj kā pašu biezāko un haotiskāko vētras strīpu, kādu gadiem ilgi nav pieredzējusi šī jūrmala. Tādas aukas palaikam nobrāzmo. Tad vētras strīpa ilgi paliek par liecinieci postošajai stihijai. Bet citādi ikdienišķās līnijas ir sīkas un trauslas - šļupstošu viļņu un slābanu bangotņu izrakstītas ar melnajiem, trauslajiem gliemežvāciņiem, aļģu ornamentiem, ierasto drazu - plastikātu, dažādām kārbām un tetrapakām. Pavasaros, kad palo upes, jūra met krastā ūdenszāles, doņus, meldru pudurus.

Pa retam uzskalojas dzintara ķērāju un aļģu vācēju gaidītās tuklās un raženās vētras strīpas. Pēc tam, kad vairākas dienas, pat nedēļām ilgi brāzmojis „štākers" no leišmales. Oficiāli saukts par dienvidrietumu vēju (SW), bet vietējo jūrmalnieku valodā par sakseni, garās vai mīzalu dangas virziena pūtienu, jo tas sablīvē debesis pilnas mākoņiem un kāds „stars" palaikam uzšļāc. Kā tautas dziesmā: „Lietus nāca kapādamis, Vēja māte aurēdam". Šīs vētras strīpas ir pašas nozīmīgākās Lejaskurzemes piekrastē. Tas, tikko parādījušās sēkļos, izplūdušas un bezveidīgas, nav vēl kļuvušas par kontūrām uz liedaga baltā smilšu klājiena, bet dzintara ķērāji jeb zoķētāji jau brien aļģu jūklī un ar ķeselēm cenšas uztaustīt āderes, pa kurām uz krastu skalojas dzintara gruži. Jau brūnaļģes jeb furcelārija bfīvējas ciešās kārtās un, jūrai atkāpjoties, paliek seklumā, kļūst par platu joslu liedagā, reizēm pat par augstu uzmestu valni. Ja bangotnes vēl spēkpilnas, ja jūra vēl sirdīga, saksenim uzpūšot pa spraigai brāzmai. Tad nu visa šī bagātība jāpiesavinās krasta ļaudīm. Dzintara ķeselētāji strādā vaiga sviedros - iesmeļ un velk malā nešļavas ar smelknēm un sprunguļiem, izber smiltīs, izšķārda zābakiem, dižākos graudus un gabalus meklēdami. Jau uzskalotajā vētras strīpā rakņājas amatieri, gadījuma strādnieki, sava prieka pēc liedagā iznākušie. Bet vētras strīpa tūkst un milzt, līdz jūrasmēsli jau ar buldozeriem kaudzēs šķūrējami, līdz piebrauc automašīnas un uzņem kravu. Bija laiki, kad visu šo jūras svētību veda uz pārstrādes cehu Zemgalē un aļģe furcilārija pārtapa agarā. Nu tie naudīgie laiki jau garām, un jūrassūds kļuvis atkal par liesās smilšu zemītes barotāju.

Tas ir mūsdienīgas ainas Lejaskurzemes piekrastē. Bet cik vētras strīpas, jau gadu tūkstošiem skalotas, nav sagulušas zilā glūdā, augsnes kārtā, kurā saglabājušies dzintara skalojumi vēl no aizlaikiem, kad Kursas kranti apdzīvoja baltu tautu priekšteči aesti, kuri pirms feniķiešu, grieķu un romiešu parādīšanās pie Svevu jūras (tā toreiz sauca Baltiju) nemaz neapzinājās saules akmens vērtību un dižākos zītara gabalus esot lietojuši ugunskuru aizkuram. Pirms vēl sākās dzintara kaislības - visas šīs klaušas, likumi, zvēresti, kas privilēģijas uz dzintaru piešķīra valdniekiem, - nosveķis sagūla zilajā glūdā tik blīvi, kā redzam šodien, Jantarnajā to no zemes izrokam. No tām pašām vētras strīpām.

Cik augstu, cik tālu reiz zemes iekšienē iesniegusies Baltijas jūra? Līdz

Medzes - Kapsēdes senkrastam, pāri tagadējai Pērkonei, Nīcai, pat Rucavai. Par to liecina, rokot novadgrāvjus, uzšķērstās vētras strīpas, apsēsto dzintara meklētāju kā zeltraču izrakņātās vigas, Nidas kūdras purvs, zilās glūdas iegulās cerot atrast pa skutulam (bļodai) rupju zītara graudu. Kā senāk, par ko vēl saglabājušās liecības, par ko vēl sapņo fantasti, kas iedomājas, ka bagātākais Sembijas pussalas dzintaru saturošais slānis varētu turpināties Latvijā. Ieguva taču reiz dzintaru arī tepat kaimiņos Kuršu jomā, Jodkrantē!

Kad aizdomājas līdz vētras strīpām, kas zem mums, rodas priekšstats ne vien par jūras, krasta, vēju un straumju savstarpējām attiecībām, bet arī par laikmetiem, kas saguluši zem mums kārtu kārtām, kad darbojušies šie dabas spēki, veidodami pamatu zem mums. Cik gaisīgas, cik viegli nodzēšamas ir vētras strīpas, kas uzskalojas vai ik dienas, un cik pamatīgas irtās, kas jau sablīvējušās slāņos, kas jau kļuvušas par zemes, šī krasta aizvēsturi.

Lai cik virspusēji daudzveidīgas mēdz būt vētras strīpas šodien, tomēr -galvenā to mēraukla, saturs un apliecinājums iz aizlaikiem līdz mūsdienām ir dzintars. Saules akmens ir tik daudzveidīgs simbols mūsu tautas liktenī, ka piedod nozīmi un jēgu tām neskaitāmajām vētras strīpām, kas palikušas zem mums, kas uzskalojas vēl aizvien un, kamēr jūra uzvirdīs vētrās, iezīmēsies Baltijas jūras krastos. Tajās ir apsūbējis, biezām dēdējuma kārtām klātais zemes dzintars, vieglais nosveķis, ar ko spēlējas bangotnes sēkļos, dzidrais, gandrīz vai caurspīdīgais, kas, izmests liedagā, iezaigojas saulē. Un ar mazutu un naftu apķepušais un viltus dzintars fosfors, kas piemāna un apdedzina. Ap dzintaru koncentrējas tik daudz notikumu, liecību, piedzīvojumu un pārdzīvojumu. Sākot ar pirmajām rakstu zīmēm, vēsturiskiem traktātiem, teiksmām un blēņām par saules akmens izcelsmi līdz simboliskam mirdzumam - rotaslietām, greznoties kārei, pašapziņā, nacionālā pašlepnumā bieži vien to pārspīlējot un kļūstot smieklīgi un banāli, dzintaru kā simbolu pielietojot. Vētras strīpas ir kā vēsturiski mājieni, kas ar mūsu senčiem noticis šajā krastā, tās ir kā kāju pamesls, staigājot gar liedagu, tās ir pilnas ar leknu auglību un izdilušas kārnas, tik tikko jaušamas bangotņu nolaizītajā smiltī.

Un tad jau vētras strīpas ir kā atmiņas, kas nostabilizējušās mūža slāņos, tautas vēsturiskās atmiņas un mūsu pašu, piekrastes iemītnieku, asociācijas, uzrokot kādu zilās glūdas slāni, kādu āderi, no kuras var izsijāt zītara graudus. Kā dzintara ķērājam atceroties, kādas bagātas vētras strīpas reiz sagulušas Lejaskurzemes liedagos, kādi brīnumaini atradumi pavīdējuši ikdienišķo jūrasmēslu blīvē.

Un tad jau šīs strīpas, uzskalojumu atstātās zīmes ir kā rokraksts, ko vilnījuši

vēji, ko jūrai diktējušas vētras. Tie ir tik atšķirīgi. Lūk, mērens sāmenis (NW) ir skalojis čabošus gliemežvākus; pa vidam kāds brangs atvāzts ķikalis, rozīgs, sārtens, ar zilganu nokrāsu. Zemes vējš (0) vai āzenis (SO) novilcis smalku, trauslu, tikko samanāmu līniju ar smelktnītēm, vien kā tādu dzejoli. Un tad jau sakseņa vētra (SW) ir nodrukājusi savu apjomīgo epopeju; jūrnieks (W) uzvandījis no dzelmes tik daudz drazu un sārņu, ar ko piedraņķēta Baltijas jūra - lasiet un apdziediet, kas ar mums notiek.

Ir jābūt piemarietim, ir jābūt šī skrajā smilšu krasta un atklātās jūras kaut mazliet apsēstam, ir jābūt, kaut iztēlē, dzintara meklētājam, lai aizdomātos līdz vētras strīpām. Lai izspēlētos artām.

Zveja

Tas bija jau tik sen, kad pirmoreiz piedalījos zvejā, kad radās pirmās nojausmas par šo mūžseno cilvēku profesiju, kad apguvu pirmās iemaņas un radās priekšstats, kā zivis var noķert ar pašiem primitīvākajiem zvejas rīkiem -murdu, brideni, tini.

Kopš atceros sevi par jāņubērnu, šos svētkus allaž svinējām plašā radu un paziņu lokā pie mammas brālēna Mārtiņa Kalniņa Klosterē. Ieradāmies jau laikus, un ikreiz Jāņu galdam tika gādātas svaigas zivis (dažreiz arī vēži). Braucām zirga pajūgā uz kādu upīti, kas izlocījās cauri plašai p|avai. Dziļākā kulkā upītei pārvilka pāri meteni. Zvejnieki un mēs, puikas, līdz ar viņiem pagājāmies labu gabalu pa upīti uz augšu un tad bridām straumē. Vīri ar brideni - velkamu tīklu, kam divi spārni un tāda kā kule (āmis) pa vidu. Mums, diviem puišeļiem, auzu tarbas kaklā kā zirgiem - kur noķertās zivis ielikt.

Divi vīri vilka aiz mietiem katrs savu spārnu, trešais dukurēja pa doņiem un ūdenszālēm, ar kārtsgalā pierīkotu purgu izbaidīja zivis no pacerēm, kur krūmi un siekstas liecās straumei pāri. Upīte bija šaura un sekla, tikai vietumis pa atvaram, taču zivju netrūka: līdaciņas, asari, raudas, pat vēdzeles. Kamēr nogāja pa līkumu līkumiem līdz metenim, tarbas ar zivīm jau bija tik smagas, ka mēs, puišeļi, nejaudājām tās pastiept. Metenī allaž bija sapinusies kāda prāvāka zivs.

Upīte atmiņā palikusi tik jauka, romantiska, kāda nekad vairs dzīvē nav piedzīvota. Un zivju tik daudz, ka atmiņai pat grūti noticēt.

Kad ar brālēniem bijām jau padsmitnieki, zveju uzticēja mums. Kas tas bija par azartu - pierādīt, ka esam veiksmīgi zvejnieki.

Uzaugot Liepājā, zvejnieki bija visapkārt. Tirdzniecības tilta galā pie kroģeļa „Melnā bumba" ik pēcpusdienu, motorlaivām no selgas atgriežoties, svaigu zivju tirgus, uz kuru omīte arī mani ņēma līdz. Tēvs, kaislīgs makšķernieks, pazina vai visus Liepājas ezera zvejniekus, un mēs savā laivelē šad tad piebraucām pie viņiem palūkoties, kā lancī (izņem zivis) venterus. Reizēm tēvs nopirka kādu brangāku zivi - sak, varēs mājās palepoties ar lomu.

Makšķerēšana, zvejošana, zēģelēšana - ar visām šīm nodarbēm zēnībā aizrāvos tik azartiski, ka, nokļuvis Sibīrijas trimdā un pie tik varenas upes kā Jeņiseja, tūdaļ gribēju likt lietā savu mācēšanu, taču tur, izrādījās, bija pavisam citi apstākļi, kuriem piemēroties nenācās viegli. Ar makšķeri un gruntenēm varēja noķert tikai kādu sīkalu. Tomēr mana interese par zveju bija tik liela, ka, neraugoties uz trūcīgajām krievu valodas zināšanām, sabiedrojos ar ciema puišeļiem, kuriem piederēja zvejas rīks līdzīgs bridenim, un mēs ķērām līdaciņas Jeņisejas pietekas Šumihas dubļainajās attekās. Arī sīkas, baltas^ Latvijā neredzētas zivteles. (Bija bada laiki, un katra asaka noderēja uzturam.) Šī zivtele tad kļuva par „klupšanas akmeni" manā valodas mācībā. Krievu puikas, to pa dubļiem gūstīdami, kliedza: o, bļjaģ, o, bļjaģ! (bļjaģ - krievu valodā mauka) Tad arī iedomājos, ka tā sauc šo zivteli un, pārnesis mājās lomu, lepni to izrādīju mātei: redz, cik daudz bļjaģus saķēru. Mammas cerētais prieks pārvērtās dusmās. Gandrīz dabūju pa ausīm.

Viskrasākais un manis kā puišeļa karsti ilgotais pavērsiens trimdenieka dzīvē notika 1942. gada pavasarī, kad mūs, dažādu tautību represētos, no Krasnojarskas garā lihteru (metāla liellaivu) karavānā veda uz Jeņisejas lejasteci, lai apmācītu par zvejniekiem. Šķiet, ka tāda akcija nav notikusi visas pasaules mērogā un zvejniecības vēsturē. Brigādes no karavānas sāka izsēdināt gan ciematos, gan gluži neapdzīvotās vietās jau no Turuhanskas. Un tā līdz Polārajam lokam, Igarkai, Dudinkai, Ustj-Portam, Karaulam, līdz pašai Diksonas salai, kur Jeņiseja, jau izpletusies turpat 100 kilometrus plata, ieplūda Karas jūrā Ziemeļu ledus okeānā. Desmitiem tūkstošu latviešu, Pievolgas vāciešu, rietumukraiņu, somu no toreizējā Ļeņingradas apgabala, kalmiku, arī krievu un citu tautību ļaudis, ar kuriem man neiznāca saskarties, izsēdināja mazapdzīvotās upes krastos. Ik pēc trīsdesmit, četrdesmit kilometriem, vietumis ar garāku atstarpi. Viss šis turpat 1500 kilometru garais upes posms pēkšņi kļuva apdzīvots. Agrāk - pamests zvejas punkts, kāds neliels ciematiņš, dolgānu, ostjaku (ketu), ņencu apmetnes. Reti kāda brigāde rada mājokli un patvērumu. Nācās rakt zemnīcas mūžīgajā sasalumā, no palu malkas, vēlu rudenī pievestajiem būvmateriāliem, pašiem būvēt guļbaļķu mājas, barakas. Vasaras zvejā iztika ar teltenēm. Visām šīm simtiem brigāžu (ap 20 - 30 zvejnieku katrā) par brigadieriem bija savervēti, atbrīvojot no iesaukuma frontiniekos, zvejas speciālisti no Kaspijas un Melnās jūras. Viss šis grandiozais pasākums bija rūpīgi izplānots, to ieviesa dzīvē ar iekšlietu (NKVD) karaspēka līdzdalību. Un ziemeļos jau nevajadzēja apsardzes. Tur pat no Noriļskas lēģera izbēgušie vai nu gāja bojā, vai atnāca atpakaļ.

Ar vienu šāvienu bija plānots trāpīt diviem zaķiem - visa šī izsūtīto varza sazvejos zivis frontes vajadzībām un tiks pārmācīta par savu buržuāzisko izcelsmi, iespējamo simpatizēšanu vācu fašistiem, nacionālisma izpausmēm. Šie laužu tūkstoši beidzot būs pie vietas, izolēti, Ziemeļu skarbās dabas apsargāti; kā milzīgā nāves nometnē.

Patiesības labad jāsaka, ka mūs daudzmaz apģērba, kaut pārāk plāni ziemeļu apstākļos, deva 380 gramus miltu dienā un pa druskai arī no citiem produktiem. Ja gadījās cilvēcīgs brigadieris, varēja nostrēbties arī zivju zupu.

Kā jau tas mēdz būt, katrai brigādei bija savs liktenis. Cik dzirdēja un dzird joprojām no reti vēl kāda dzīva palikušā, priekšnieki bija nežēlīgi; cilvēki, jo sevišķi pirmajā ļoti bargajā ziemā, mira no bada un dažādām slimībām, lielākoties no skorbuta (vitamīnu trūkums), apmaldījās un nosala sniegputeņos. Mūsu brigādei, vismaz manā puišeļa skatījumā, klājās labāk. Mūs izsēdināja zvejas apmetnē jeb punktā Kazanceva (ap 1000 km aiz polārā loka). Tur bija grausts un zirgu stallis, kur apmesties mūsu, latviešu, un Pievolgas vāciešu brigādei no Engelsas. Brigadieri no Astrahaņas nebija ļaunprātīgi. Vien neiecietīgi pret mūsu nemācēšanu zvejot un airēt. Atsūtītais iecirkņa priekšnieks Zlobins izrādījās viens no ļoti retajiem komunistiem ideālistiem - viņš aizliedza brigadierim zivis ņemt sev, nerunājot nemaz par to, ka varētu zupas tiesai dot arī mums. Pats savai ģimenei neatļāvās ne zivtiņu. Bet zvejniekus jau nevarēja izsekot, un vasarā mums bija katram sava karote. Ziemā bads iemācīja zagt.

Atceros, kā brigadieri sakārtoja un ielika turpat no akmeņainās krastmalas divus tīklus izmēģinājumam, kā otrā rītā tos pārbaudīja un vienā no tiem bija iepinusies pusauga (ap 1,5 kg) store. Šī zivs ar savu izskatu - kaulainu ķīļveida degunu, dzelkšņainiem izaugumiem pa muguru un gar sāniem, sūcekļveidīgu muti - daudzos izraisīja riebumu, un tie negribēja nogaršot izcepto zivi.

Pie zvejas pierada lēni. Vasaras zvejā, kad mitām teltenē uz astoņu kilometru attālās salas, nekāda māka nebija vajadzīga. Airētpratēji un izmanīgākie puisieši no lielas laivas izmeta upē ap puskilometru garu vadu, un to, iejūdzoties vada virvē, ieķeroties linumā, vajadzēja pēdu pa pēdai stīvēt krastā, līdz sēklī parādījās āmis, kurā tad pēc apmēram divu stundu smaga darba bija savākts vienkop viss loms. Pa retam gadījās arī ļoti lielas zivis - stores, neļmas, taimiņi. Rudens pusē, kamēr pa upi sāka peldēt vižņi, ik vakarus līdz vēlai naktij vilkām Turuhanskas siļķītes, reņģēm līdzīgas, bet nesalīdzināmi garšīgākas zivis. Reizēm pat pa tonnai vienā iemetienā. Kuri bijām visvairāk izbadējuši, tāpat kā dolgāni un ņenci, ēdām šīs zivtiņas vēl dzīvas.

Uz ziemas zveju mani atstāja zvejniekos, kamēr citus latviešus iedalīja būvbrigādē. Brigadieri bija pamanījuši manu uzcītību un azartu, vēlmi izzināt par zveju visu iespējamo. Arī no dolgāniem, kuri ar vieglu, meistarīgi konstruētu vadiņu zvejoja smilšu sērī netālu no mūsu apmetnes. Tolaik, piecpadsmit gadu vecuma, par to vien sapņoju kā izcelties, kā pierādīt, ka astrahaņiešu pieredze neder, zvejojot Jeņisejas straujajos ūdeņos. Arī zemledus zvejā viņi bija konservatīvi - ielikām tīklu jedas vien stāvā, labējā krasta dzijajos un straujajos ūdeņos, pa plāno ledu zivis vēl ķērās, bet vēlāk tīkli (linums no kokvilnas diegiem) apglumēja, tos cilājām tukšus. Centos iestāstīt brigadierim, ka jāmēģina sēk|os, netālajā attekā. Bet viņi jau tādā puišelī neklausījās. Toties at|āva pārlūkot tīklus, lai pašiem nebūtu jāsaldē rokas.

Un tad mani sešpadsmit gadu vecumā iecēla par brigadieri. Uzņēmos ne vien materiālo atbildību par zvejas rīkiem (ap 20 000 rubju vērtībā), bet arī par plāna izpildi. Nu es varēju savus zvejnieka sapņus piepildīt, pierādīt varēšanu un prasmi. Diemžēl manās brigādēs, kamēr trīs sezonas biju brigadieris, savācās dažādu tautību trimdinieki, kurus zveja neinteresēja. Vien izdzīvošana. Un tomēr palaikam izdevās pierādīt, ka varam vairāk nekā citi. Biju naivs, godkārs un lētticīgs, azarts pārmāca saprātu. Un tomēr no grūtā un dzīvībai bīstamā darba ziemeļos esmu guvis gandarījumu, atveldzējis piedzīvojumu alkas, izbaudījis zvejaspriekus un zvejasbēdas līdz mielēm.

Vienu gadu - ziemas zvejā apmetnē Kresti un vasarā smilšu sērē Loginskije Peski man bija domubiedrs un draugs - Pievolgas vācietis Aleksandrs Šneiders. Lēnīgs, pat flegmātisks viņš allaž bija manā pusē, un bieži vien mēs palikām divatā pret pārējo brigādi, kas neatbalstīja, kā viņiem šķita, mūsu neprātīgos nodomus - meklēt jaunas zvejas vietas, pielietot jaunus paņēmienus. Šad tad mums izdevās uztiept savu gribu un brigāde kurnēdama paklausīja, bet lielākoties manas avantūristiskās ieceres piepildījām divatā.

Reiz divi vien ar vieglu, no dolgānu zvejas rīka noskatītu velkamo vadu mazā laiviņā apbraukājām vairākus sēkļus starp salām un pārvedām tukšajam vasaras laikam neredzēti lielu lomu. Ziemā divatā, nartās iejūgušies, nogājām desmitiem kilometru pa upi, lai uzmeklētu bedres, kur ziemo stores. Taču visspilgtāk atmiņā pavasaris, kad jūnijā, tikko pēc ledus iziešanas, zvejojām ar pašu no divdesmit parastajiem (25 m gariem) izgatavotu driftertīklu.

Krasts pie Krestiem vēl ledusgabalu pieblīvēts. Vietām tie sakrāvušies divstāvu mājas augstumā - tik liels spēks un vēriens bijis palojošai, toviet ap 20 km platajai upei. Esam pārvilkuši laiveli pāri ledus grēdai un ielaiduši brīvā ūdenī. Zivis turas pie krasta, bet gar krastu braukt bīstami - ledus krāvumi var izslīdēt un, gāžoties upē, aprakt mūs kā zem lavīnas. Izlaižam savu driftertīklu drošā attālumā. Jedas garums ap 250 metri, platums 6 metri. Plūdi - apdedzinātas priežkoka plāksnes (ogle neļauj koka gabalam tik viegli piesūkties ar ūdeni) -garā virknē šķērsām straumei. Katrā jedas galā boju vietā pa klucēnam. Regulējam tīklu, lai tas vienmēr būtu šķērsām upei. Straume tik mežonīga, ka gar acīm aizzib stāvās krasta kraujas, un mēs jau apliecam zemesragu, aiz kura upe pagriežas tieši pret ziemeļiem. Pēkšņi tīkls noraustās, vairāki plūdi, vesela pludu virtene pazūd zem ūdens. Mūsu tīkla linumā trāpījusi zivs. la ir kilogramus piecpadsmit smaga neļma - baltzvīņaina lašu pasugas zivs, kas mīt Sibīrijas straujo upju ūdeņos. Tāpat kā lasis neļma mēdz uzturēties straumes virspusē.

Esam nolaidušies pa straumei kilometrus piecus sešus. Jāizņem tīkls, jāairē atpakaļ. Tas ir pats grūtākais darbs. Kaut laivele viegla, velkam airus, cik jaudas. Cenšamies izmantot krasta tuvumā virķējošās aizstraumes, taču bail pakļūt zem ledus grēdu lavīnām. Redzam, kā palaikam notiek tāds nogruvums. Augstu uzšļācas šļakatas, ledusgabali ienirst kā leduslāči, lai tūdaļ atkal iznirtu un aizvirpuļotu upes plūsmā. Jāuzmanās, lai tādam aisbergam neuztriektos ar laivu. Pēc trim četrām tādām tūrēm no airēšanas esam tā pārguruši, ka vairs nejaudājam cīnīties ar upi. Nolūkojam vietu, kur ledus valnis nav tik stāvs un biezs un piestājam krastā. Kādu mazāku no dižajām zivīm sagriežam, apberam ar sāli un ēdam jēlu. Piekožam dažus līdzpaņemtos uz krāsns virsas ceptos miltu plinkšķēnus, pasūkājam ledus lāstekas, lai padzertos ar tīru ūdentiņu. Upē ūdens brūns - kā kafija ar pienu. Liekamies turpat laivā nosnausties. Nevar saprast -vai plēnē vakars, vai jau ataust rīts. Iestājusies polārā diena. Saule vairs nenoriet. Kādu brīdi tā apstājas virs apvāršņa un kāpj atpakaļ debesīs.

Brigāde savā vaļā. Klīst pa atkusušo tundru, mežazosu ligzdas meklējot, lai pievāktu vēl neaizperētās olas. Visiem viena doma un vēlme -remdēt bada sajūtu, kas gremž jau kuro gadu. Šopavasar vārīt zivis kopējā katlā nevaram atļauties - starp mums ir ziņotājs, no kura jāuzmanās.

Sadomājam ar Sašu mēģināt notvert ar driftertīkliem arī zivis, kuras peld pa grunti. Tur kabekļi, aiz kuriem tīkla apakšējā mala var aizķerties. Nogriežam to nost. Tieši linuma acīs iesienam akmentiņus, kas novelk tīklu dziļumā. Aizķersies, notrūks vien kāds linuma gabals. Pēc vairākām neveiksmēm, kad dziļums vēl nav noregulēts, sāk ķerties arī pie grunts mītošās zivis. Bez Latvijā pazīstamajām vēdzelēm, taimiņiem, sīgām arī tādas, kādas vien Sibīrijas ūdeņos sastopamas: čiri, muksuni, omuļi. Arī sterletes un stores. Kamēr citas brigādes vēl tikai pošas uz zveju, mums plāns jau izpildīts par vairākiem centneriem.

Vasarā atkal uz smilšu sēres Loginskije Peski. Pēc tam tā saucamajā valsts zvejā vairs neesmu piedalījies. Vien paša vajadzībām. Arī otrreizējā izsūtījuma laikā, kad mūsu ģimeni nometināja taigas ciematā Čuļskā. Tur ciematam garām pa purvu aizlocījās šaura, rāvaina, bet dziļa upīte Čuļska. Tajā mita vien sīkie Sibīrijas fīnīši - goljani. Zvejoja ar izpītiem no klūgām murdiem, ieliekot tajos kādu lupatā ievīstītu mīklas pikuci zivtiņu pievilināšanai. Goljanus sautēja krievu krāsnīs, artiem pildīja zivju pīrāgus. Mēs ar tēvu šajā zvejā nepiedalījāmies. Bet tad tēva draugs, Liepājas ezera zvejnieks Skrāmis, atsūtīja mums pakā tīklu. Ar visiem korķiem un sviniem. Svinus nogriezām un uz pannas pārkausējām skrotīs (trūka munīcijas) un to vietā piesējām uzgriežņus. Ar šo tīklu mugursomā un vēl dažām makšķerauklām (kātus griezīsim upmalā) devāmies uz 12 km attālo upītes grīvu, kurtā, izpletusies jau ap 100 metrus plata, ietecēja dižupē Čulimā.

Bija pats sutīgākais vasaras mēnesis - jūnijs. Viss bija lekni sazaļojis, sulu pilnbriedā, pirms attīstīties augļos un sēklās. Purvainā taiga, caur kuru gājām, odu un moskītu mākoņu apņemta, izgaroja tik tvanīgu, atvilgušu skuju smārdu, ka reiba galva. Ciešais apģērbs - lai knauši nedzeļ cauri, netiek pie miesas moskīti un pisāriņi, moskītu tīkls sejai priekšā (kā dravniekam, ejot pie bitēm) -sviedrēja, smacēja elpu. Brīžiem uzplaiksnīja neprātīga vēlme - visu to noplēst, atbrīvoties, uzelpot pilnu krūti. Atmiņā no kādreiz lasītā pavīdēja redzes glezna: pie koka piesiets kails cilvēks, lemts lēnai nāvei (asinis izsūks pa pilienam), nojukšanai prātā. Kas pats to nav izbaudījis, pagrūti iztēlojies.

Pēc desmit kilometriem mokpilna gājiena iznācām Čulimas palienes pļavās. Te pēc šī elles loka bija gluži kā paradīzē: uzvēdīja vēja brāzmas, asinssūcējus noplacinādamas zālē. Te jau tik medaini smaržoja pilnziedā saplaukušās, dažādām puķēm pārbagātās pļavas.

Tēvs zvejošanu ignorēja. Viņš augu mūžu bija tikai un vienīgi makšķernieks. Man, izbijušam zvejas brigadierim, nācās pierādīt savu māku. Tilds - trīsdesmit metrus garš metenis ar liekačiem - bija no smalka linuma, piņķerējās ik smilgā, ik ūdenszālē. Laivas nebija, siet plostu šķita pārāk darbietilpīgi. Izšķetinājām meteni daudzmaz līdzenā krastmalā, un pats bridu brišus, metos peldus, līdzi vilkdams vienu tīkla galu. Upīte bija pilna kritalām (vienu krastu blīvi apņēma taiga), linums ķērās, to nācās atbrīvot, mainīt virzienu. Ar lielām pūlēm pārvilku meteni gandrīz visai Čulkai pāri. Ūdens bija silts kā tikko slaukts piens, nemaz negribējās kāpt krastā, kur gaidīja odi un moskīti. Kā alnis šajā gada laikā paliku līdz kaklam ūdenī. Tad iedomājos, ka varu taču zivis baidīt tīklā, izvandot ūdenszāles, izdukurējot pakrantes. Pēc pusstundas ilgas darbošanās redzēju, ka tīkla plūdi vietumis noraustās, panirst zem ūdens. Uzkāru zivīm domāto tarbu kaklā un pusbrišus, puspeldus ņēmos meteni pārbaudīt (negribējās vilkt krastā ar tādām mokām ielikto tīklu). Guvums nebija liels: raudas, asari, ālantiņi, dažas

līdakas.

Nakšņojām pie ugunskura. Krastmalā, kur bija ielikts tīkls. Rīta pusē mūs pamodināja skaļš troksnis turpat upē. Šļakstēja, plīkšķēja, mutuļoja. Palsajā pirmsausmas gaismā, vēl miglai garojot no ūdeņiem, pamanījām ūdru, kas gribēja no tīkla izplēst kādu lielu zivi. Ieraudzījis mūs, ūdrs aizbēga, zivi nepakampis. Tā izrādījās diža, vismaz 10 kilogramus smaga līdaka.

Atpakaļceļš ar zivju pilnajām, smagajām plecu somām cauri taigas muklājiem bija viens no grūtākajiem ceļaposmiem. Tēvs, invalīds kopš Vjatkas lēģera laikiem, nespēja daudz palīdzēt. Divpadsmit kilometrus vilkāmies piecas stundas,

Vēlreiz uz Čulkas grīvu devos zvejot kopā ar izsūtītajiem lietuviešu jaunekļiem. Tad guvām vēl brangāku lomu, tīklu pārliekot aizvien jaunās vietās, dzenot zivis tajā no visām pusēm. Izmēģinājām zvejot arī vairākās Čulimas vecupēs. Tur linuma acīs saķērās pusauga ālantiņi.

Kad nākošvasar kopā ar kolhozniekiem strādāju par zārdu dakšotāju palienes pļavās, kopā ar brigadieri - viņam piederēja vecs sadriskāts bridenis -uzmeistarojām jaunu zvejas rīku. Mūsu tīkls, uz pusēm pārgriezts, veidoja tādus kā velkamā vada divus spārnus, bet vecais bridenis, sašūts āmī (kulē), pa vidu. Vakaros pēc darba gājām zvejot uz attālo smilšu sēri (laivas mums nebija). Pa nakti zivis sanāca baroties sēklī pie paša krasta. Sakāsām daudz dažādu zivju. Iznāca kopējai zivju zupai. Kad mums paveicās, zupu piestrēbās vai viss kolhozs.

Aiz sēres, kur sākās metrus trīs augsta krasta krante, smiltis vērtās zilā glūdā, ķepīgos dubļos. Tur bija atvars, kur straume griezās riņķu riņķiem, peldēja straujās plūsmas sakultas putu lēkšķes. Tur, kā brigadieris Saša Izjumskis zināja stāstīt, mītot sterletes un stores. Divreiz mēģinājām šo dubļu skrīni apzvejot. Pusbrišus, puspeldus. Kājām stiegot līdz puslielam muklājā, pašiem notašķoties kā moriem. Vienreiz laimējās iedabūt āmī divas sterletes un pusauga stori. Arī brangu ālantu. Otrreiz viens tīkla spārns aizķērās aiz zemūdens siekstas, un mēs to sadīrājām vienos caurumos.

Vienu ziemu strādāju par uzskaitvedi govju fermā, kas atradās pašā Čulimas krastā. Visapkārt vecupes un attekas. Tad sadriskāto zvejas rīku biju sadiedzis atkal īsā tīkliņā. To liku zem ledus caurtekās, kādu laiku tas zvejoja it ienesīgi, sagādājot atspaidu trūcīgajā ēdienu kartē, kad mitu pie slaucējām kopmītnē. Tad tīklu pagalam sapostīja ūdri un to vairs nevarēja salāpīt.

Deviņos ceļojumos pa Sibīriju (bez divām izsūtījuma reizēm) tīklus neesam līdzi ņēmuši. Tikai vienreiz mums bija rupja linuma gabals, ko sameistaroju par tīklu un ko ielikām Jeņisejas attekā, kad divas nedēļas nodzīvojām Svētā kalna (idik) pakājē Tuvas autonomā republikā. Linuma acis (ja nemaldos 30 mm) bija tieši tik lielas, lai tajās, līdz atdūrās pret muguras spuru, salīstu baltie sapali.

1967. gada rudenī, slēdzot līgumu ar Todžas medību saimniecību, desmit dienas, pirms sākās vāveru medību sezona, strādāju par zvejnieku brigādē, kas naktīs vilka vadu Azasas ezerā. Dienās šķērdām un sālījām nozvejotās zivis. Tonnām. Raudas, asarus, vēdzeles, līdakas, ālantus. Pa retam noķērām arīalatas, ļenokus, taimiņus.

Reiz Baikālā ar fotogrāfu Uldi Briedi palīdzējām vietējiem zvejniekiem (arī naktī) izvilkt ap kilometru garu vadu. Ar griezekļiem uztinot vada virvi. Vienīgo āmī pagadījušos Baikāla teiksmaino zivi omuli mums uzdāvināja kā suvenīru.

Kad medīju vāveres pie Ojuktāru ezeriem, manā rīcībā bija arī caura laiva un vecs, sadriskāts tīkls. Šo inventāru sakopjot, it bieži tiku pie zivju zupas, kā arī mazsālitām delikatesēm - alatām un ļenokiem.

* * *

Latvijā visciešākā saskarsmē ar zvejniekiem nonācu, kad divus gadus strādāju par dispečeru zvejnieku saimniecībā „Boļševiks". Taču ne reizi neizbraucu vīriem līdzi selgā. Pirmo un vienīgo reizi zvejā ar trali esmu piedalījies padomju laikā slavenajā kolhozā „Banga", kad tur par kadru inspektoru strādāja draugs Juris, kādreiz žurnālists Liepājā. Divi zvejas kuģīši Rīgas jūras līci, nostiepuši savā starpā virvi (lai dvīņu tralis kāstu dzelmi vienmērīgi) vasaras tveicē čukāja pa gludo ūdens virsmu. Uz viena no seineriem, uz kura uzkāpām ar Juri, komanda bija apgurusi un kuģīša vadību uzticēja mums. Grozījām stūri, lai virve starp bortiem allaž būtu nostiepta, pētījām eholotā zivju koncentrāciju. Pacēlums: ap tonna lucīšu (tas bija vēl sešdesmitajos gados), piezvejā reņģes un pat brangs zutis. Viena no reņģēm, ko kapteinis tūdaļ palaida atpakaļ jūrā, bija kā no tīra zelta izliedināta. Tā esot reņģu ķēniņiene, barvede, kas vedot sev līdz aizvien jaunus reņģu barus.

* * *

Esmu nedēļu nodzīvojis kopā ar lašu zvejniekiem Sakas upes krastā, netālu no Pāvilostas. Likām tīklus šķērsām upei visā tās platumā. Nozvejotos lašus laidām īkastē. Pēc tiem atbrauca no Pelču zivju audzētavas, lai izslauktu no lašiem ikrus un pieņus, tos sajauktu un tad jau gaidītu no apaugļotajiem ikriem izšķiļamies zivju mazuļus.

Ievērojām, ka laši lec pāri tīkliem. Tad netālu no pirmās jedas likām otru. Un laši vairs nepaspēja sagatavoties nākošajam lēcienam rudens nārsta ceļā. Pa

retam tīklos gadījās arī dižas karpas un brekši.

Tas bija poētisks rudens. Visapkārt Sakas, Grīnu un Cīravas mežos bauroja staltbrieži. Kopā ar zivju aizsardzības inspektoriem naktīs gan motorlaivā ar spēcīgu starmeti, gan džipā ar tādu pašu ierīci uz jumta ķērām maluzvejniekus Rīvas, Durbes, Tebras krastos. Atceros gadījumu, kad starmeša gaismas kūlī parādījās tik liels priekšnieks, ka gaismekli tūdaļ apdzēsa, džipam ieslēdza atpakaļgaitu.

Jūrmalciemā zvejots turpat jau trīsdesmit gadu ilgumā. Kā žurnālistu brigādei, allaž ar rakstnieka Egona Līva līdzdalību, velkot dižo jūras vadu. Vasarās, arī rudens novakaros. Kad iepirkām „Šeiru" mājas, kaimiņi mani ņēma līdzi selgā, galvenokārt darbietilpīgajā zvejā ar ūdām. Iepazinu šo senseno tēvutēvu zvejas paņēmienu no strikta (ēsmas) vadiņa ķudeļa vilkšanas vēl pirms saules lēkta līdz no jūras izvāktās ūdas atkal izpucēja un sakārtoja pa klāviem. Redzēju, kā lancī stāvvadus, biju līdzi reņģu zvejā ar driftertīkliem.

Kad izcīnījām Latvijai brīvību, arī jūras piekraste kļuva brīva no padomju robežsargu uzraudzības. Sākās piekrastes zveja ar licencēm. Tas varēja iegādāties jebkurš.

Sabiedrojāmies ar kaimiņu Fjodoru Mūhinu, kādreizēju zvejaskuģa kapteini saimniecībā „Boļševiks", arī īsu brīdi priekšsēdētāju Jūrmalciema kolhozā „Sarkanā blāzma", Fedjam bija liela pieredze jūras zvejā, man - viegla no saplākšņiem salīmēta laivele „Āte". Zvejas spaile, galvenokārt lašu tīkli, katram sava. Loms kopējs, sadalāms uz galviņām.

Sākām gauži neveiksmīgi. Fedja bija iedomājies, ka mums tīkli vienā jedā jāizliek pie Klampju kādreizējā mola (pāļi vien rēgojās no ūdens). Tur pērn varen esot ķērušies laši.

Fedjam piederēja vecs „gokarts" - trofeju automašīna bez numura. Ar to aizvedām laivu un spaili pa liedagu līdz iecerētajai zvejas vietai. Tīklus ielikām pamatīgā „čankā" - jūra viļņoja un sēkļos bangoja, šerpam sāmenim (NW) pūšot. Ne tā, kā gribējām, bet kā vējš un straume atļāva. Tīkli laivā vēl sapinās, un Fedja ilgi tos piņķerēja, viļņiem zvalstot laiveli. Vienmēr sēdēju pie airiem, vien retu reizi piepalīdzēju Fedjam. Baltijas jūrā viņš bija meistars, es - māceklis.

Pēc tam vētra notrakoja nedēļu un lēni rima. Vēl "stiprā jūrā" iebraucām un grīstē sagrieztos un sapiņķerētos tīklus izvācām. Ne zivtiņas.

Pagāja nedēļa, līdz tīklus atkal sakārtojām, atmetās (bija aprīlis) jauks laiciņš, un savas jedas jau noenkurojām iepretī kādreizējam Virgas valgumam, uz kuru no mūsu mājām veda ar rokas rateļiem izbraucama taciņa.

Ilgi gaidījām uz pirmo lasi. Gadījās plekstes, ātes, dažas vimbas un pāris

zandartu, līdz vienrīt katram tika pa sudraba zivij.

Ar Fedju kopā daudz kas piedzīvots. Dažādu zivju pilni rateļi un nedēļām ilgi ne asakas. Vien saplēsti, jūrasmēslu pieķērnāti un grīstē sagriezti tīkli, smiltīs tik dziļi „ielašēti" (ieskaloti) enkuri, ka jāmokās vai pus dienas, lai „ješku" izšūpotu un dabūtu laivā. Pa rāmu jūru kā šoseju un bangotnēm tik nikni triecoties pret „Āti", ka tā pielieta līdz „lūpai", bet paši līdz krūtīm saltajā pavasara ūdenī. Lai kā gājis, esam zvejojuši draudzīgi, ne skarbu vārdu savā starpā nepārmijot, līdz Fedjam palika jau grūti jūrā iet. Lai viņam vieglas smiltis Virgas kapsētā. (Tas vārdā saucās arī mūsu valgums.)

Tad pāris gadus zvejoju ar otru kaimiņu - Imantu Riteni, arī diplomētu kapteini un pieredzējušu zvejnieku. Tikpat sadraudzīgi un labā saskaņā. Līdz „Āti" jau tā bija sažorgājušas piekrastes negantās bangotnes, ka laiva knapi turējās kopā. Arī savas tīklu jedas bijām noplicinājuši līdz lupatu lēveriem un neturējām tādu naudu, ar ko jaunas pirkt. Man no piepūles, laivu pa smiltīm krantē velkot, mugurkaulā sabirza skriemeļa disks, nācās gulties uz operāciju galda. Ta augu mūžu ilgušajā zvejā nu iestājies pārtraukums. Taču - ko var zināt - iznāks vēl kādreiz saposties un kā malu zvejniekam ielaist tīklus; ja ne Baltijas jūras, tad Stiksastumsnējos ūdeņos.

Zveja - tā nav tikai praktiskā nodarbe, pragmatiskais apzīmējums lietišķai izrīcībai. Ta kā mana mūža galvenā profesija beigu beigās ir rakstnieks, pat dzejnieks, tad man allaž būtiska šķitusi šīs mūžsenās profesijas poētiskā puse. Kopš tautas dziesmām par jūru un zvejniekiem. Un kā caurviju motīvs visai dzīvei un jo sevišķi strikti un uzmācīgi pēdējā laikā: „Jūriņ prasa smalku tīklu..." Šis smalkais tīkls, ko jūra prasa, nedod miera domām, uzurda iztēli un aužas sapņos. Esmu bijis, esmu vēl zvejnieks kādā citā dimensijā, kas neļaujas tik viegli aprakstīties kā šie tēlojumi par dzīves faktiem. Esmu tomēr mēģinājis to darīt. Lielākoties dzejā. Sasaucoties artautas dziesmām.

2001. gada maijs

Putni

Jo ilgāk dzīvoju, jo aizvien būtiskāka parādība dzīvē šķiet putni. Tie ir ne vien redzes iespaidi - ik rītus pamostoties vērties logā, aiz kura daudz koku, zarotnes un vēlāk vasarā lapotnes no vienas vietas, - vērties logā un skaitīt, cik un kādi putni parādās šajā rāmī. īa ir tāda rīta rotaļa - uzskaitīt baložus, kas aizlaižas gar pašu logu, vārnas, kuras devušās pārlidojumā, vai mūsējās, kam tepat kļavas žāklī ligzda. Strazdus vēl var atšķirt, bet mazputniņi sajūk, jo tie tik ātri aizspurdz, ka nevar apgalvot, vai tas bija zvirbulis, zīlīte, žubīte (visbiežāk sastopamie) vai kāds bariņš man nezināmu pārlidotāju. Reizēm sagriežas murškulī virs gružu kastēm ķīri, kas riesto tepat netālu Gulbju dīķī. Visaugstāk debesīs, jau virs koku galotnēm, lokus met kaijas. Visi šie rīta putni rosina iztēli, un vēlāk, pie rakstāmgalda sēdot un veroties tajā pašā logā, cenšos tos sagūstīt dzejas tēlos. Tik daudz jau dažādu dzejoļu uzrakstīti par putniem!

Mani bērnības putni bija zvirbuļi un baloži. Toreiz Liepājā to bija tik daudz. Viss Pētera tirgus placis vienos baložos. Rožu laukumā dūjas jau līdzsvarā ar zvirbuļiem. Kad putnus baroja, zvirbuļi, pašpuikas, allaž bija manīgāki par tūļīgajām dūjām un pakampa dižākos kumosus. Zvirbuļi simbolizēja apsviedīgos un nekaunīgos, dzīvespriecīgos kaušļus, kamēr rimtās dūdiņas - mietpilsoņus.

Biju puika no ezermales un agri iepazinu dažādus purva un ūdensputnus. Pļavās, kur spēlējām futbolu (tagad te sabūvēti daudzstāvu kvartāli), pavasaros klaigāja ķīvītes, spalgi brēca zīriņi un tie paši melngalvainie ķīri, riestā dejoja krāšņi apspalvotiegugatņi.

Vectēva lauku mājās Kalvenē iepazinos ar mājputniem. Vecāmāte turēja vistas un zosis. Katrai klukstei bija savs vārds, savs raksturs (gailis kā allaž -Pēteris). Dižajā vīksnā aiz laidara ligzdoja stārķi. Augstu gaisā riņķoja vanagi. Uz telefona jebšu telegrāfa drātīm tolaik, sevišķi vakarpusē, tupēja zaļās vārnas. Putnu laukos visapkārt bija daudz, bet ievēroju vien pašus parastākos.

Gāju līdz krusttēvam arī uz šnepēm (slokām). Tas pavasara vakaros pārlidoja jaunaudzei, kur sākās valsts mežs. Biju iedomājies šo putnu lielu, bet tas

izrādījās vien tāds spalvu kamoliņš, paceļams plaukstā.

Izlasīju Zelmas Lāgerlēvas „Nila Holgersona brīnišķīgais lidojums ar mežazosīm" (tā šķiet tolaik šo grāmatu sauca). Šis stāsts iegūla pašos pamatos priekšstatam par mežazosīm.

Kad Sibīrijas trimdas pirmajā gadā dzīvojām Berjozovkas ciematā netālu no Krasnojarskas, bads mūs, pusaudžus, mocīja tik ļoti, ka sadomājam to kaut nedaudz remdēt, kļūstot par putnu ķērājiem. Tie bija tie paši zvirbulīši, kuru notveršanai uzrīkojām kasti, uzstutētu uz mietiņa, pie kura bija piestiprināta aukla, pabērām nezāļu sēklas, pelavas zem kastes. Kad putnēni palīda tos knābāt, kāds parāva auklu un medījums bija rokā. Atceros, cik nožēlojami mazi bija putnēnu liemenīši, kad tos apcepa uz pannas. Ar kādu kāri mēs tos aprijām.

Tas ir pats nožēlojamākais piedzīvojums ar putniem. Vēlāk kā mednieks Sibīrijā esmu ķēris sniega irbes ar cilpām, polārās pūces ar lamatām, medījis pīles, medņus, rubeņus, meža irbes, bet tas bija savādāk, manuprāt, godīgāk, lai gan tagad man arī to nepatīkami atcerēties, kaut varētu sevi attaisnot no vairākiem viedokļiem un vispirms jau ar to pašu bada sajūtu, mūžīgo izsalkumu, kas pazemoja kā cilvēku arī attiecībā pret putniem. Vājš mierinājums: Latvijā neesmu medījis, centies sadzīvot ar putniem un ar katru nodzīvotu gadu tos aizvien vairāk apbrīnojis un centies izprast kā mūsu spārnotos brāļus.

Ziemeļos, tālu aiz polārā loka, kam vien bija kāds šaujamierocis, pavasaros un arī vasarā tundras ezeros medīja mežazosis, pīles, gagāras, nesmādēja arī gulbjus. Arī man bija iespēja, lai gan represētie nedrīkstēja iegādāties šaujamieročus. Savu berdanku turēju paslēptu čumā pie dolgāna Palkina. Kad topavasar mitu zvejas punktā Kazanceva.

Visiecienītākās un visienesīgākās bija mežazosu medības. (No viena putna bada laikos tik daudz gaļas!) Zem Jeņisejas labā krasta augstās kraujas, piekrastē, kur aprīlī ziemā saputinātais sniegs vēl bija līdz diviem metriem biezumā, izraka bedri - slēpni, kurā šāviena gatavībā nostājās mednieks. Mežazosu kāši pāri upei uz tundras ezeriem, kur šie putni ligzdoja, laidās zemu -līdz ar ledu. Pret krauju ceļoties, kāši pajuka, un mednieks šajās putnu pilnajās debesīs raidīja šāvienu pēc šāviena - cik vien ātri spēja pārlādēt patronas (šaujamrīki bija veci, pat arhaiski, daži pa stobra galu lādējami). Veiksmīgi mednieki labi nopelnīja. Nošautās zosis pieņēma tirdzniecības organizācija (Seļpo), sālīja mucās un nogādāja uz fronti karotājiem.

Man bija iespēja izmēģināt roku šajās medībās, pieēsties zoss cepeti, taču uz mežazosīm Nila Holgersona iespaidā nekad neesmu varējis pacelt bises stobru. Arī vēlāk otrreizējā trimdā taigas ciematā Čuļskā, kad blakus slēpnim, uzbūvētam rubeņu riesta vietā, nolaidās mežazosu bars. Putni, kaklus izslējuši, stāvēja blīvi viens pie otra un ausījās. Duplets no divstobrenes, un būtu savācis gaļas kalnu. Roka necēlās.

Atmiņā mana kādreizējā Sibīrijas medību biedra Petro Konovalova stāstītais:

- Frontē, ierakumos, pavasaros mums, Sibīrijas strēlniekiem, vairākkārt bija izdevība šaut no automātiem pa zemu pāri lidojošiem mežazosu un dzērvju kāšiem, taču nedzirdēja atskanam ne šāviena. To grūti izskaidrot, jo karš it kā padara cilvēku nežēlīgāku. Bet tā tas bija. -

Par dzērvēm viss manis piedzīvotais uzrakstīts „Dzērvju dejās".

Par gulbjiem uzrakstīts stāsts „Gulbenīte". Un Liepājai kādreiz bija savs Gulbju dīķis, kur bērnībā nolūkojos šajos cēlajos putnos un nemaz nevarēju iedomāties, ka tas kļūs par Pīļu dīķi, kāds tas ir tagad. Ir jau interesanti nolūkoties arī mercenēs, kā tās amzierējas savā starpā, taču gulbji simbolizēja ko aristokrātisku un cildenu.

Tagad gulbju vismaz Kurzemē ir ļoti daudz. Pavasaros Liepājas ezers balto no pārlidotāju gulbju bariem. Vai katrā ezerā, zivju dīķī, pat purvainās ligzdo šie kādreiz tik reti sastopamie putni. Arī ostas kanālā un atklātā jūrā peld gan sniegbaltie, gan pelēkie jaunuļi. Viengad ezerā manīja melno gulbi. Starp Kanādas baltvaigu zosīm. Gan pavasaru, gan rudeņu pārlidojumu laikā gadās visādi pārsteigumi.

Gulbji iedvesmojuši rakstīt dzejoļus. Atceros, reiz drūmā, pelēkā marta dienā, jūrmalā uz kāpas stāvot, izdzirdu, kā iečīkstas putnu spārni. Pavēros debesīs un:

Septiņi gulbji kā pasakā

Pārlaidās dienai pāri.

Bēdīgs piedzīvojums ar gulbi gadījās trimdā, Čulimas taigā. Vāveru medībās - bija jau uzsnigusi branga sniega kārta - starp labi pazīstamām putnu un zvēru pēdām ieraudzīju neparastu sniegā ievilktu vagu. Pagājos pa šīm jau vairāku dienu vecajām pēdām - tās veda tieši dienvidu virzienā - un ieraudzīju beigtu, jau ragā sasalušu gulbi. Tas bija tik pārsteidzoši, jo gulbji toviet Sibīrijā neligzdoja. Putnam bija sašauts labais spārns. Tas bija gājis kājām uz dienvidiem, kamēr apsīka spēki.

* * *

Kad strādāju vietējās avīzēs par žurnālistu, ik rudeni braucu rakstīt reportāžas pie ornitologiem Papes ciemā, kur viņi šaurajā zemes strēmelē (kāpu priedītēs) starp Papes ezeru un jūru ierīkoja murdu pārlidotāju putnu tveršanai un gredzenošanai. Tur redzēti daudz un dažādi putni ornitologu saudzīgajās rokās. Apgredzenoti un palaisti brīvē. Vienugad daudz pūču, ievilinātas naktī no tīklu linuma darinātā „cepelīnā" ar bērnu rotaļlietu - gumijas pīkstuli. Pirms pāris gadiem dzirdēju stāstu par pašu mazāko putniņu, kādu esmu redzējis Latvijā -zeltgalvīti. Ka tas varonīgi dodas lidojumā pāri Baltijas jūrai. Pagurstot brīdi nolaižas ūdenī atpūsties. Tāds sīks spalvu kamoliņš ar dzeltenu lāsumu galvā - it kā zelts tam būtu uzpilējis. Zeltgalvīšus jau sen kā vēroju rudeņos, kad tie pa pazarēm, klusu, klusu sasaukdamies, dodas prom pa putnu ceļu. Tik mazs varonīgs putniņš.

Pirms gadiem divdesmit kopā ar Miervaldi Vanagu (arhibīskapa Jāņa tēvu) bijām aizbraukuši putnu mācībā pie dabasgudra rakstnieka Alberta Caunes, kad viņš vēl dzīvoja leišmalē, Zvērupītes krastos. Pārnakšņojām un cēlāmies līdz ar gaismu, lai maija rīta agrumā ieklausītos putnu dziesmās, un Alberts mums atšifrētu pēc dziedājumiem (arī trokšņošanas) ik balss īpašnieku. Tā bija pamatīga mācība, vismaz 3-4 stundu garumā, kamēr izstaigājām plašu apkaimi un saklausījām kādas trīsdesmit dažādas balsis un balstiņas. Redzējām arī apbrīnas vērto pupuķi, nolaidušos uz dzelzceļa stigas. Nu jau daudz kas aizmirsies, bet interese par putnu balsīm tikpat liela. Pēc sarakstes par šo tēmu dzejniece Velta Toma atsūtīja ierakstu ar Kanādas putnu balsīm - noslēpumainā ezerputna lūna melodisko dziedāšanu, kas iztēlē sasaucas ar Dūdieviņu.

★ ★ ★

Cik pārsteidzoši klusa pēc Latvijas pavasara rītos klausāmās putnu kņadas ir Sibīrijas taiga. Tur galvenie muzikanti dzeņi un dzilnas. Klusos, dzidros rītos taiga rīb no dzilnu knābju tremolo sausajos kokos. Dzeņi un dzilnīši vien pieskandina. Gadās krustknābji, riekstu ķērstas, sīļi, pikolo flautas spēlē mežirbes. Kalnu taigā kraukļi melodiski koklē. Toties dzegužu tik daudz, ka visu maija mēnesi neatklausīties to kūkošanā. Taigas norās zied pat zila orhideja, nosaukta par dzeguzītes asariņām. Taigmalēs un laukos skaļi rubeņu riesti. Visa pamale burbuļos kā putras katls. Arī medņi savas īpatnās melodijas izspēlē, savākušies riesta orķestros.

Kāds vārds jāsaka arī par lakstīgalām. Visintīmākais piedzīvojums: kādā maija vakarā, kad makšķerēju Durbes upē pie Mežaines, lakstīgala uzmetās uz žākļos nostiprinātā makšķerkāta un iedziedājās. Bija jau bieza krēsla. Putnēns viteroja tikai dažus metrus atstatu. Tā, ka trīcēja un drebēja viss makšķerkāts. Klausījos aizturētu elpu.

ArīLiepājas Piejūras parkā ik gadus pogo lakstīgalas. Un pat Jūrmalciemā -piekrastes kārklukrūmos. Dažreiz gan mēdz sajaukt purva strazda jeb lakstīgalas pusbrāfīša melodisko priekšnesumu ar lakstīgalas treļļiem. Un strazdi, visdažādāko pasugu, jau ir apbrīnojami atdarinātāji dažādu putnu balsīm. Smējēji, pakaļķēmotāji, talantīgi variētāji.

Turpat vai visu mūžu dzīvojot Liepājā, esmu ievērojis, kā mainās putnu populācija pilsētā. Bērnībā tik daudz zvirbuļu, žargonā runājot - žveģu. Tad vēl populārs bija teiciens: „Lai dzīvo zirgs un zvirbulis, tad sētniekam būs darbs".

Arī baložu bija nesalīdzināmi vairāk nekā pašreiz. Un kur nu vēl špuhtu (dažādu sugu dūju) turēšana baložbūdās. Pilsētas nomalēs, pa visu ezermali. Par to tēlojumā „Baložu Rūdis".

Vienlaik Liepāju bija apsēdušas gredzenūbeles - skaisti bēškrāsas putniņi ar tumšu gredzenu ap kaklu. Pavasaros dūdoja visās malās. Vienvakar Kūrmājas prospektā kādā kastaņā jau laternas gaismā saskaitīju nakšņojam septiņpadsmit ūbeles. Nu vairs tikai pa retam redz un dzird šos mīlīgos putnus.

Bērnībā neatceros gulbjus, pīles, strazdus un cīruļus ziemojam. Ziemas bija bargas, un tie visi aizlidoja gājputnos. Nu viss mainījies. Ūdensputni kļuvuši laiski. Kādreiz tik piesardzīgās mercenes gluži kā mājputni. Ja citreiz ūdeņi pārvelkas ar ledu, pīles un gulbji peld ostas kanālā, tos no tilta ļaudis baro ar maizes drupačām. Rudeņos Gulbju dīķis mudž no mercenēm. Nu jau kur tie laiki, kad pilsētu nepamet mežastrazdi. Ziemā tādi sabozušies un izpūruši, čirkstina, lēkājot pa pagalmiem un dārziem, slēpjoties pazarēs. Bieži viesi putnu barotavās, palīdz zīlītēm apstrādāt speķa kamaras. Uz pavasara pusi iesvilpjas pa retam, līdz dzidros rītos un rāmos novakaros jau brīnumjauki vītero, sasēduši uz jumtu antenām kā egļu galotnēs. Piejūras parkā saviesušies dziedātāju un purva strazdi. Tie cenšas izdziedāt vēl skaistāk. Parastais strazds ar kaislo dziesmu, ar citu balsu atdarinājumiem vairs pavasara putnu orķestrī „nespēlē pirmo vijoli" kā agrāk.

No ziemas putniem pilsētā visvairāk vārnu. Tas sastopamas ik uz soļa. Tepat aiz loga kļavas žāklī jau kuro gadu vārnu ligzda, putni bieži ciemiņi, pat saimnieki mūsu sētā. Visvairāk vārnu parkā, jūrmalā, kur rodama barība.

Jūrmalciemā mums savs vārnu pāris, kas mīt turpat blakus mūsmājām priedainē. Putni uzskata par savu teritoriju pagalmu, dārzu, apkārtējās kāpas un pļavas, uzņēmušies šefību par atkritumu bedri. Palaikam rodas konfliktsituācijas - zemenēm sārtojoties, kad paaugas gurķi, ienākas bumbieres. Kādreiz sedzām zemeņdobes ar tīkliem un tajos sapinās jauna vēl nepieredzējusi vārniņa. No vārnu mākoņiem pēkšņi satumsa debesis - visas ciema vārnas bija salidojušas izteikt sašutumu par notikušo. Kad piņķerēju putna kājas no linuma, virs galvas griezās atriebēju spiets. Bet es jau neko ļaunu, lai gan ciema laukos un dārzos pie mietiem par brīdinājumu karājās arī beigti putni. Kopš izlasīju Setona-Tompsona stāstu „Sudrablāsums", uz vārnām raugos ar godbijību un cieņu. Kamēr atkal sanāk kāds konflikts (jau kuro reizi nozagtas ziepes), un mūsu attiecības kļūst vēsākas.

Vairākus gadus Liepājas Līvas kapsētas kokos ik pavasari ligzdas atjaunoja kolonisti ķauķi, saukti arī par sējas vārnām. Augšstāvs bija blīvi apdzīvots, uz kapu kopiņām klājās izkārnījumu kārta. Sašutušie apbedīto piederīgie protestēja, apelēja pie varas iestādēm. Par šo tēmu ilgi un no dažādiem viedokļiem rakstīja laikrakstos. Beidzot izdomāja zarus ar ligzdām apzāģēt. Nu cilvēku un putnu attiecības uzlabojušās - ligzdo vien kādi desmit pāri.

Ik pavasari aprīlī pilsētā notiek ķīru riests. Šie melngalvainie, griezīgi kliedzošie putni salido bariem, izsalkuši meklē barību (arī gružkastēs), redzami daudzviet pilsētā, jūrmalā, ezermalē, ostas, Pērkones un Zaļās birzs kanālos. Izbļaustījušies pilsētā, ķīri dodas uz ligzdasvietām, un no jūrasputniem paliek vien kaijas jeb knieves, kā tās sauc Lejaskurzemes zvejniekciemos. Brīžiem tās liedagā redz sasēdušās lielos, blīvos baros, brīžiem vien atsevišķi putni pavīd debesīs.

Kad pavasaros dzīvoju Jūrmalciemā un zvejoju jūrā, reizēm klusos rītos selga bija tik ūdensputnu pārpilna, ka kaijas, kaijaki, dažādu pasugu pīles melnbaltā rakstā blīvi noklāja ūdens virsmu. Putnu kņada, kliedzot, brēcot, dudinot tik dažādās balsīs, atgādināja baznīcu zvanus dunam. Jūrmalā, sevišķi agri rītos, allaž manīja kādu vēl neredzētu jūrasputnu. Arī rudens pārlidojumu laikā.

Putnu dzīvē bijis tik daudz, ka visu neuzrakstīt. Par tiem dzejots, tie iztēloti dažādu izjūtu variācijās. Tie kā tēli uzmācas aizvien biežāk. Ieligzdo zemapziņā un prasās palaižami debesīs. Viens no visiem visbiežāk rēgojas acupriekšā, rosina spārnu sajūtu, aicina pacelties līdzi debesīs - kaija vārdā Džonatans Livingstons, pēc tāda paša nosaukuma amerikāņu rakstnieka Baha stāsta Vika tulkojuma.

Nobeigumā divi no nupattapušiem dzejoļiem - etīdes par putniem.

Dzīve kļūst putnu pilna -Tie aizsedz debesis, pārvērš zemi Vienos riestos un tirgos.

Šorīt ķīri tik blīvi piepilda rītu,

Ka neatliek vietas vairs cīruļu treļļiem. Vārnu spārniem aizsedzas ausma,

Un neredz vairs lidojam gulbjus.

Kaut kur starp baložu vienmuļām dūdām Un zvirbuļu čiepstieni, šķiet -Dzērves kliedz - un pēkšņi Noskaidrojas putnu debess,

Viens vienīgs kāsis caurdur ikdienas kņadu. Dzērves, vienīgi dzērves vienbrīd Piepilda kliedzieniem dzīvi,

Un es atkal esmu tik ticīgs Uz dzērvju pārnākšanu.

Uz dzērvju dejām.

Uz dzērvju ieligzdošanu Arīmanējā dzērveņu purvā.

II

Tie vairs nav atsevišķi putni,

Kas knābj, piekliedz ausis, velē ar spārniem. Tie jau ir tūkstošiem knābju, spārnu un balsu, Kas padara tik putnu jūtīgu,

Tik radniecisku putnu riestiem un tirgiem.

Bet viens starp tiem, cik jaužu, ir ērglis,

Kas plosīja aknas Prometejam.

Tie vairs nav atsevišķi putni,

Kas uzrauj sev līdz augstu gaisā,

Kas atraisa spārnus lidojumam.

Tie jau ir tūkstošiem ligzdbēgļu.

Betviens starp viņiem,

Skaidri jūtu un droši zinu,

Ir kaija vārdā: Džonatans Livingstons.

2001. g. aprīlī

Mežezers

Tu esi meža gājējs pa skrajiem piejūras siliem, sidraba birzīm, tumsnējiem egļu vēriem, dumbrainiem grīniem un damakšņiem, tu ej savas meža takas, un to ir tik daudz - gan cilvēku, gan zvēru iemītās, gan tikko apjaušamas stigas, kas ieved aizvien dziļāk un dziļāk vēl neatklātos apvidos; to ir tik daudz, ka viegli atkal aizmaldīties atpakaļ uz noblietētiem ceļiem, gludām šosejām, bet tu meklē tieši tās, kas nezin savu ceļa mērķi, kas krustojas un šķetinās, met līkločus, paslēpjas virsējos un mētrājos, panirst zem sūnākšļiem, ievijas tādās purvainās, kur cilvēks, šķiet, vēl kāju nav spēris; un, kad tu esi sapinies meža takās kaut kur starp Mežaini un Embūti, Kalveni un Elkuzemi, Sarkanvalku un Adzi, tad biežņa pēkšņi pašķiras un no kādas osas kumbra vai kalvas kupra tu ieraugi pavīdam plašāku ūdens klaidu nekā visas tās urgas, tērces, strautus un upītes, slapjuma piebildušos purvus un rāvainos akačus, kas līdz šim bija pagadījušies ceļā - tu jūti, tu redzi, ka esi sastapies ar mežezeru. Lielākoties tas jau citu ļaužu atklāts, tā krastos var sazīmēt cilvēku atstātās pēdas, bet dažreiz, kaut vienreiz mūžā, tu apjēdz, ka esi nonācis pie mežezera, kam gluži nejauši esi uzdūries (jā, tieši uzdūries!), pie kura tevi atvedusi kāda nojausma par tā slepus esību jau Latvijas krustām šķērsām izpētītajā dabā, mežu masīvos, kur katrs kvartāls, katra stiga, purvelis un dumbēris, nemaz nerunājot par plašākiem ūdeņiem, smalki iezīmēti apvidus kartēs. Tu esi atklājis kādu mežezeru tikai sev un dodies to izpētīt kā ikdienišķs makšķernieks, kā romantisks dabas apjūsmotajs un jau kā to noslēpumu izzinātājs, ko, pēkšņi izniris tavā priekšā, slēpj mežezers. Ne vien kā tumsnējs ūdens klaids ar sidrabotu virsmu, bet kā viens no tiem paša būtības simboliem, ko tik reti vairs gadās atrast dzimtenes dabā.

Ja tu esi makšķernieks, tad tava iztēle ir sakairināta. Kādas zivis te varētu iemājot? Gadās mežezeri, kur uzreiz jūt līdaku klātbūtni. Pīles vai citi ūdensputni pārnēsā zivju ikrus no vienas ūdenstilpnes otrā. Visbiežāk līdaku ikrus. Un izsalkusi līdaka jau tik viegli pamanāma un piemānāma. Aizvien retāk, bet vēl vietumis klīst leģendas par milzu apsūnojušām līdakām, kas mīt mežezeros un rij pīlēnus.

Vientu|u mežezeru atklājēji visvairāk cer uz līņiem, zelta karūsām, jo ir gadījies un vēl var gadīties eksemplārs, kas pārsniedz cerību mērauklas.

Tu esi atnācis pie sava mežezera jau rīta pusē. Ir saulaina, tveicīga vasaras diena. Tu nolūko vietu vakara copei pie kāda kārklu krūma ar zemu pār ūdeni nolīkušiem zariem, iebrien ezerā vai pat ienirsti un iztīri grunti no siekstām, vienlaida ūdens lēcām un lēpju lapām, paverot paplatu „logu", kur pludiņam apgrozīties; sajauc maizi, mīklu, vārītus kartupeļus ar dūņām un kūdru, kāda nu kurā vietā ir grunts, lai tevis iecerētie fīņi un karūsas iebarojas, iekārdinās ar neparasto ēsmu.

Kad saule jau aiz egļu galotnēm un pār mežezeru aizvien platāk un blīvāk klājas ēnas, tu iemet makšķeri lielo cerību vietā, uzliec kātu uz žākfīšiem un sāc gaidīt pludiņa signālus. Ēsma nolaista pie pašas grunts, pludiņš, sarkani nokrāsota spīga, zvilnē pusguļus. Līdz ilgi, ar nepacietību un cerībām gaidītā pludiņa kustība - pavisam viegla iedrebēšanās, saceļot sīkus, acij tikko pamanāmus vilnīšus. No pieredzes zināms, ka tas ir pirmais signāls, kas vēsta par fīņa klātbūtni, tā interesi par āķim uzsprausto ēsmu. Ar slieku čemuru vai naktstārpu uz āķa tas ir savādāk - šo ēsmu tīnis lēni sāk zīzļāt, to izgaršodams un aizvien vairāk iekārodams. Mīklas bumbulis būtu jāaprij uzreiz, bet zivs vēl ilgi bakstās un šmakstinās ap kumosu, līdz ēsma paņemta mutē, un līnis dodas to izbaudīt, spraukdamies ūdenszālēs. Piecirtiens, un zivs ir uzkodusies. Taču ne cerētā - diženā un spēcīgā. Tāds līnītis vien ir - zem puskilograma. Bet cerības uzjundītas: ir šajā ezerā līņi, ir!

Gadās sagaidīt arī kādu zelta karūsu copējam, arī lielais fīnis iebarojas un krīt kārdināšanā. Nu tev ir savs mežezers makšķerēšanas priekam, no kurienes līņu cope šķiet pati aizraujošākā. Tu pats esi lēnīgs no dabas, un šī zivs ar savām izdarībām, pirms norīt ēsmu, tev šķiettik radnieciska. Un kur nu vēl būt vienatnē ar mežezeru - vai tas nav piedzīvojums!

Un tad tev apnīk būt makšķerniekam, bet, lai arī iederies dabā ar savām izjūtām, tomēr esi pakļāvies interesei par pludiņu - tas tevi piesaista, un citu domu un sapņu nav kā vien par lielo zivi. Bet pienāk brīdis, un kāds spēcīgāks strāvojums skar tevi, un tu atslēdzies no virspusējā izjūtu slāņa, kas vienlaik praktisks un romantisks notur īstenības gludajā virsmā. Vientuļš mežezers ir tik dīvaina parādība tavās klaidoņa gaitās, ka, pie tā nonācis, agri vai vēlu tu iegrimsi pašapcerē, skatītā dabas ainava un klātbūtne šajā ainavā sašaurināsies un izbālēs, skatienam zudīs apkārtnes aprises, tas pavērsīsies iekšup, un tu jau ielūkosies pats sevī kā tumsnējā mežezerā, pašā tā dziļumā. Tev būs šauri un šķitīs, ka esi nonācis vienā punktā - savas būtības centrā, līdz šis tikko

tveramais iespaids mainīsies, un tava redzes atmiņa jau būs tiktāl pārveidojusies, ka iz dzīves pieredzes un mūža sapņojumiem iznirs ezeri, kādus esi skatījis bērnībā, kādus esi iztēlojies, lasot dabas aprakstus, pie kādiem esi nonācis savos daudzajos ceļojumos un kādus pazibam zemapziņas miglainajā ekrānā ieraugi pirmoreiz. Brīdis, kamēr esi ieslīdzis pašapcerē, ir tikīss, ka attopoties tev šķiet, ka biji vien mazliet aizsnaudies, un tik garš, ka šķiet nupat esi mūžu izdzīvojis. Un ikreiz, kad tādā gara stāvoklī esi nonācis, izjūtas un atjausmas par gara acīm redzēto bijušas savādākas. Pie mežezera allaž saistībā ar kādreiz Tretjakova mākslas galerijā redzēto Vasņecova gleznu „Aļonuška". No tā laika, kad biji tik mākslas naivs un uzņēmīgs, pagājuši gari gadi, tava gaume un mākslas uztvere izmainījusies, bet, nonākot pie mežezeriem, aizvien vēl acupriekšā rēgojas aizsapņojusies meitene pie tumsnēja, rudens lapām piebiruša dzelmeņa. Iz šī redzējuma atvasinās jo daudzi sapņojumi par meitenes, par sievietes klātbūtni pie tava mežezera. Ar tavu iztēli sāk spēli visas šīs nāras, vāravas, nagažas, kas ir ikviena tava mežezera pastāvīgas iemītnieces. Brīžiem tavs mežezers kļūst par sentimentālu gleznojumu, salkanu dzejoli, nodrāztu meldiju, tas zaudē savu noslēpumaino pievilcību, tēli kļūst banāli un grib piejaucēt tevis izloloto mežezeru apvidus garu zaudējušo dabas parādību lokam. Cik viegli aizsapņoties ūdensrozēs, nenolaižoties pa glumo kātu līdz dūņās iesakņojušamies gurniem, kas no smacīgas un smirdīgas tumsas strādā uz gleznainajiem, apjūsmotajiem ziediem. Cik viegli ir izdabūt no piķmelnās, duļķainās dzelmes mēnesnīcā vāravu, atsegt tās jaunavīgās krūtis no egļu ēnām, ļauties brīnumainās balss vilinājumiem, kairinošām rotaļām... Bet tad tu, aizrāvies ar iztēles virspusējām rotaļām, nonāc līdz nagažas, līdz vāravas zvīņainajai astei, jau noreibis no saldkaislīgajām mēnesnīcas izgaismotajām ainām, un glumā, gļotainā aste atgriež tevi īstenībā no mežezera, kuru biji padarījis par prastu danču placi savām iegribām un kaislībām.

Nevar šo pirmatnējo, ar tādām sastapšanās alkām atklāto mežezeru pielīdzināt tiem ezeriem un ezeriņiem, kas, jau sensenis atklāti, pašapzinīgi zviln savās ieplakās līdzās pilsētām, ciemiem, blakus šosejām, allaž skatienu priecējoši, bet jau zaudējuši un ik gadus aizvien vairāk zaudēdami to noslēpumaino gaisotni ap sevi, to apvidus gara nenodeldēto pievilcību, kas atšķir vēl cilvēku neskartu dabas stūrīti no civilizācijas apjūsmotiem dabas brīnumiem. Tādēļ jābūt pienācīgi sagatavotam uz tādu nejaušību, laimīgu gadījumu, ka tu kaut kur starp Mežaini un Elkuzemi, starp Kolku un Nidu, Rāznu un Papi kādā grīnī vai damaksnī, iztēles biezoknī vai murgainā dumbrā, jebšu zemapziņas mūžamežos atklāsi mežezeru. Varbūt vienu starp daudziem, bet varbūt vienu vienīgo tavā klaidoņa, mežinieka, tavā svētceļnieka mūžā. Tāds mežezera meklējums mēdz būt arī kā svētceļojums caur sidraba birzīm, kur ne zariņa nenolauž, caur siliem, kur neviens putniņš tā nepūta, caur vēriem, kur tumša, tumša tā eglīte, kur saulīte nakti guļ, caur mēmiem damakšņiem, kur biezokņi mēdz būt necaurejami, tik gaismas necaurlaidīgi.

Dienas, aizvadītas pie mežezera, ir kā īstenības kopijas. Vai diena apmākusies, vai spoži spīd saule, mežezers ir tāds, kādu tu skati to kā šīs redzes gleznas īpašnieks, ko nejauši esi iegādājies vai pircis izsolē par bargu naudu kā vienu no mākslas šedevriem, kas saglabājies dabā. Mežezers top piejaucēts tavai rimtajai iztēlei, kas nesniedzas tālāk par šauro meža ieloku ar sudrabaino spogulīti, kas, cakainu ēnu ierāmēts, atspogo debesis, nesniedzas dziļāk par tiem dziļumiem, kur rosās zivis. Vienīgi kādas tveicīgas jūlija dienas pašā pusdienlaikā, kad svelmē virmo gaiss un to nesakustina ne vēsmiņa, mežezers kļūst teiksmaināks, jutekļiem jau savdabīgāk uztverams.

Tu esi pēc peldes (kur kalva pietuvojas ezeram, ir stengrāka grunts, un tur ierīkots liedadziņš) atlaidies kalvas krantē un izbaudi tīksmi, ko cilvēkam piedāvā divvientufība ar dabu, tā gluži vai reibinošā brīvības izjūta, kad tev nav jārēķinās pat pašam ar sevi, saskaņojot rīcību ar iepriekšējiem nodomiem. Tu beidzot pēc ilgiem laikiem atkal vari palaist vaļā instinktus un paļauties vienīgi uz tiem. Tu vari atgriezties dabā kā pirmcilvēks.

Jr, protams, traucēkļi, kas neļauj iekūņoties pusdienlaika teiksmainajās noskaņās - kož stulbie dunduri un raibspārnu mušas, tu esi apgūlies kāda zalkša ceļā uz mežezeru, un paša augums vēl ir tik peldes satraukts, ka tu nespēj to tā uzreiz pakļaut noskaņām, uz kādām jau gatava tava dvēsele, kas, uztvērusi apvidus gara satraucošo klātbūtni dienvidū, kad viss tik šķietami mierīgs, svelmē stindzis un mēms - bez kādas vēlmes tevi uzrunāt. Un tomēr... Jo tu dziļāk ieslīgsti šajā klusumā un mierā, jo tas kļūst uzbudinošāks. Gaiss sāk sanēt, virmot vibrācijās, kas uzjunda pat baigas apjausmas, un tu sāc atcerēties pasakas un nostāstus par velna izdarībām dienvidū. Tas ir bērnībā modinātas sajūtas, bet iederas šajā pusdienlaika noskaņā, kas apņem pie mežezera. Tu ļaujies šim dīvainajam fenomenam - apvidus garam - pārņemt sevi, tas tevi iežūžinājis pussnaudā, un tev jau sāk rādīties vīzijas - kailas peldētājas tavā sev vien ierīkotajā liedagā, kad pēkšņi, nez no kurienes uzradies, sauli šķērso mākonis, egļu galotnēs iešalcas vēja brāzma, ezera gludā virsma sakrokojas sīkos vilnīšos, ne vien miesai, bet arī dvēselei pārskrien salts drebulis, un tu mosties jau gluži ikdienišķā noskaņā, un viss iepriekš ar tevi notikušais šķiet kā svelmes izraisīts murgs.

Mežezers kļūst aizvien romantiskāks, kad krēslojas novakars. Krēslas stundā tu pakāpies kalvē, izvēlies skatpunktu, no kura pārredzams viss ūdens klaids ar dumbrāju, pa kuru izlocīdamies ezerā ietek strauts, blīvie eglāji viņā krastā, kas aizvien tālāk atmet no sevis ēnas, visi tie niedrāji, meldrāji, krūmu puduri, nokaltušie stumbeņi, siekstas un ūdenszāles, kas ierāmē ezera viduci kā mazu ovālu spogulīti, kurā vēl jauš saulrieta krāsu atspulgus no vakara blāzmā aizdegtām debesīm. Mežezers lēni ieaužas tumsā ar saviem īpatniem rakstiem, kas atšķirto no meža vienlaidus melnā baķa, tam vēl aizvien ir sakars ar debesīm, kur blāzmas dziesnā iemirgojas zvaigznes. Krēslas stunda met tev pāri savu burvju plīvuru, tā grib ieaust arī tevi šajā ainavā, bet līdz ar tumsas iestāšanos tu paliec aizvien aušīgāks pret skaņām un trokšņiem, kas tagad, kad acis vairs tikko apjauž mežezera aprises, kļūst par orientieriem apkārtējās dabas uztverē. Tu, saplūdis jau ar tumsu, sēdi uz kritalas un ieklausies to skaņu un trokšņu jūklī, kas apliecina mežezeru. Tev ir pieredze no mūžamežiem, tev ir sava izpratne, kā atšķirt skaņas no trokšņiem. Kaut kur tālumā vēl trokšņo ceļi, trokšņo pat mūzika, un vēl tu pats neesi attīrījies no trokšņiem un tik trokšņu draudīgs vēl ir klusums, līdz iedziedājās mežastrazds, iekurkstas varžu koris, iedudinas dūkurs, ierejas buks, ar asti pa ūdensvirsu noplīkšķina bebrs, iemaurojas dumpis, nebalsī iebrēcas apogs... Katram gadalaikam ir savas skaņas. Pavasaros putni apdzied mežezeru, vasarās kukaiņi ar spindzoņu, sanoņu, dūkšanu un sisināšanu. Rudeņos balsis pār visām citām paceļ riestā baurojošs staltbriedis. Tu zini, cik esi vientuļš savā dabas mūzikas uztverē krēslas stundās pie mežezera. Bet tev tajā jāieklausās kā paša balsī. Kaut reizi gadā, kaut reizi mūžā, kaut ilgās un iztēlē. Ieklausoties, kā gaisma izplēn krēslā, krēsla sabiezē partumsu un sākas nakts mūzika.

Var, protams, nakšņot teltenē, uzvāzt sev jumtu, norobežoties no apkaimes. Pie mežezera naktis jāpavada, kurot ugunskuru. Ja vien lietus negāž kā ar spaiņiem.

Tu jau priekšlaicīgi savelc malku, kāda sadegot, tev šķiet vistīkamākā. Nevis kādus tur alkšņus, sprēgājošas egles, satrunējušas kritalas, bet sausus priežu un ozolu zarus, nokaltušus kadiķus ar visām saknēm un vismaz pāris celmus no vējgāzes, jo mežs un ezera krasti ir tik malkas bagāti, ka tu vari būt izvēlīgs un sarīkot uguns spēles, kādās vēlies skatīties. Arī matraci, cisas jebšu midzeni vari iekārtotgan no skujotnēm, lapotnēm, papardēm, kalmēm, niedrām, pat balderjāņu stiebriem, kas liekņā aug no vienas vietas. Tu ļoti ērti un omulīgi vari iekārtoties gan vasaras gluži īsajai, gan rudens garajai naktij.

Mežezers, ja nespīd mēness, tumsā irvien apjaušams. Bez uguns sarunām ar malku naktij maz ir tādu skaņu, kas pārsteigtu. Viss, šķiet, dabā jau dzirdēts. Arī

Up)a Šaušalīgie smiekli un bērnišķīgā raudāšana. Ik skaņa, ko izdveš vai skaļi pauž meža /vēri, jo tik ilgi jau dabā būts un tik daudz jau piedzīvots. Kā ilgi nedzirdētā priekšnesumā kādā pilnmēness naktī klausījos vilku gaudošanā. Jau tālu rudens

pusē.

Naktī pats galvenais ir ugunskurs, rosība ap to un dzīvas uguns izraisītas domas, atmiņas, sapņojumi, kas iemidzina, un murgi, kas pēkšņi uzrauj no miega. Un tad jau lēni aust rīts. Tas ir viens no brīžiem, ko negribas palaist garām neredzētu, lai kā uz rīta pusi nāk miegs un acis līp ciet. la ir brīnumaina mistērija, kad mostas mežezers, kā tas atsaucas uz visām tām pārmaiņām, kas notiek austrumu pamalē, vēl tumšā meža aizsegā. Reizēm tas, miglas piedudzis, tik lēni un tīksmi raisās no plīvuru plīvuriem, mainot aprises, atsaucoties gaismas spēlēm, kas notiek debesīs. Un pēkšņi aiz šīm kā uz apgleznota zīda dekorācijām dzird smagus, čīkstošus spārnu vēzienus, un pār tikko kā no dūmakas izlīdušām egļu galotnēm pārslīd septiņi gulbji kā pasakā un iekrīt mežezerā. Jo dzidrāks aust rīts, jo straujāk mainās apkārtnes ainava ar mežezeru viducī. Šajā stundā brieži, aļņi, stirnas, reizēm arī mežacūkas nāk pie ezera padzerties. Tavs ugunskurs ir izdzisis, tu esi sakusis ar apkārtnes ainavu, un vējiņš velk no pretējā krasta, tā kā tu redzi visu, kas notiek uz zvēru takām, viņpus ezera. Tu esi atkal iekļāvies apkaimē, līdz ar dabu piedzīvojis atmodu. Līdz ar mežezeru. Un, kad tas ir atkal sidrabaini tīrs un gluds spogulītis tumšegļu ēnainos ietvaros, tu saki ardievas mežezeram. Tam, kas paliek tur, meža ielokā, pie kura esi bijis īstenībā. Bet, augu mūžu meklēdams, atrazdams un atkal pazaudēdams, tu no visiem tiem mežezeriem, kas gadījušies tavā ceļā, kurus tu esi ar savu klātbūtni apdzīvojis, ilgām apvijis, sapņiem izskaistinājis, tu no katra esi ko paņēmis līdz un uzradījis pats savu mežezeru. Kā tēlu, kā simbolu, kā daļu pats no savas būtības apliecinājuma. Kaut kur starp Mežaini un Elkuzemi, Kalveni un Embūti, Kolku un Nidu, Papi un Rāznu, starp Bārtu un Jeņiseju, Baikālu un Baltijas jūru iedomās un īstenībā, sapņos un iztēlē. It kā vēl debesīs, ceļā uz savu gultasvietu mežu un taigas ielokos un jau nokritušu no debesīm, iegūlušu ainavā, apziņas stingrajos krastos un zemapziņas muklājos. Gluži parastu mežezeru un tādu, kas neiekļaujas īstenības atvēlētajās robežās.

Vientulība

„Es aizvien esmu mīlējis vientulību, un šī mana īpašība līdz ar gadiem pastiprinās." A.Einšteins

Vientulība ir tik būtiska parādība cilvēku dzīvē, ka gribas izsacīt arī savu viedokli, izklāstīt savu pieredzi par šo psihisko stāvokli, garīgo izjūtu, kas šķiet pat iedzimta jebkurā cilvēkā. Taču kā ornitologi putnus dala ligzbēg|os un ligzdmīļos, tā, manuprāt, arī cilvēki dalās tādos, kas bēg no šīs vientulības izjūtas, baidās no tās, un vienpatņos, kuri ilgojas pēc šī psihiskā stāvokļa, uzskata to par gluži nepieciešamu garīgā attīstībā, jo sevišķi, pētniecisku un radošu darbu strādājot.

Vientulība sākas varbūt pat, mātes miesās vēl esot. Lai kā par jaundzimušu bērnu tiek gādāts, tomēr viņa vientulības brīži ir ilgstošāki nekā „sabiedriskā dzīve". Vismaz man tā šķita, kopš sāku apzināties sevi. Gultiņa bija kā pasaulīte, ko iepazinu vienatnē. Tā bija no bērzkoka redelītēm taisīta un visapkārt uz mani lūkojās zaru „acis". Daža no tām šķita mīlīga, bet daža dusmīga un biedējoša -bubuļa acs. Tie bija pirmie iztēles iedīgļi, ko atceros savā esībā.

Ir bērni, kuriem nepieciešama pieaugušo vai viņu vienaudžu līdzdalība rotaļās, un ir bērni, kuri vislabprātāk rotaļājas savā nodabā. Man pietika pašam ar sevi. Bija jāpietiek, jo vectēva lauku mājās, kur bērnībā pavadīju sešas vasaras, rotaļbiedri neradās.

Atceros sevi astoņu gadu vecumā vienu pašu lielā egļu mežā mellenes stopā lasām. Mežs kairināja iztēli, un es ar to spēlējos, it kā mežs būtu pasaku un teiksmu pasaule, pieejama ikbrīd, krustām šķērsām izsapņojama un īstenībā iepazīstama. Arī ar satraucošu baiļu sajūtu. Kā toreiz lasot mellenes, piespiežot sevi pielasīt litra stopu līdz malām pilnu. Tālīnā bērnības aina mūža gaitā sasaukusies ar asiem pārdzīvojumiem ceļojumos, strādājot par mednieku un zvejnieku. Baiļu sajūtas pārvarēšana vientulībā, nepakļaujoties iztēles radītai panikai, kad, kā mēdz sacīt, bailēm lielas acis un nervi tā pārkairināti, ka iegansti bēgšanai, cik uziet, bet tu piespied sevi būt situācijas valdniekam, neatkāpties iztēles radīto „šausmu filmu" iespaidā. Ta es piespiedu sevi tundrā doties ceļā sniegputenī, strādājot par mednieku taigas ciematā, kur visapkārt klīda lāči, iet savās ierastajās trapera takās. Ceļojumos bieži vien esmu riskējis ar dzīvību,

pārvarējis bailes pat tādā kā ekstāzes stāvoklī. Tā, iztēlojoties pēc lasītā, iedomājos karavīrus ceļoties uzbrukumam. Līdzīgas sajutās bija arī Trešās Atmodas laikā, kad draudēja izrēķināties, kad puča laikā nācās slapstīties.

Sibīrijas trimda jau arī bija viena vienīga vientulība. Pēc Jeņisejas ziemeļos zvejā un par plostnieku aizvadītajos trijos gados biju tā atsvešinājies no cilvēkiem, ka nācās grūti sadzīvot pat ar paša vecākiem. Man bija darbabiedri, starp kuriem ar dažiem ļoti labi saprātos, bet tā bija saskarsme vien dzīves virskārtā, ikdienā, lietišķās un praktiskās izdarības. Dvēsele allaž bija vientuļa un pati par sevi.

Vispievilcīgākā vientulības daļa - spēja sapņot, spēja iztēloties sevi tik daudzās un dažādās lomās, ka galva reibst, iedomājoties, kas viss nav sasapņots. Ziemeļos sapņoju aizgūtnēm. Ragavās iejūdzies, soļojot desmitiem kilometru, šļūcot uz luģēm, airējot un polārajās naktīs, kad miegs jau izgulēts, bet līdz rītam tik daudz laika. Lai aizsāktu sapni, bija vajadzīgs pavisam niecīgs iegansts. Ja tie bija godkārie sapņi, tad visbiežāk iztēlojos sevi par slavenu zvejnieku, veiksmīgu traperi. Sapņi sasaucās ar kādreiz lasītu grāmatu varoņiem. Izdzīvoju Rolfa gaitas no Setona-Tompsona grāmatas „Rolfs mūža mežos", biju biedros ar Arseņjeva Dersu-Uzalu jeb „izzīdu no pirksta" gluži jaunu varoni, kura „ādā ielīdu". Un tad jau sapņi par mīlestību. Gluži platoniski un jau ar iekāri, uzbudinošām ainām. Kā jauneklim, kurš nošķirts no meiteņu sabiedrības. Vismaz tādu meiteņu, kuras spēja sapņus rosināt. Ne jau vates biksēs ģērbušās, satuntuļojušās būtnes, ar kurām nācās būt kopā ikdienā. Un tomēr arī no viņu vidus bija dažas, par kurām izsapņojos ilgi un aizrautīgi. Viena, ar kuru pirmoreiz skūpstījos, Pievolgas vāciete Lidija, bija mana sapņu meitene vairākus gadus, līdz nāca cita, kura mita ciematā, strādāja konservu rūpnīcas grāmatvedībā, bija no smalkajām aprindām, kamēr es - prasts zvejnieks. Un viņa bija latviete no Rīgas, un viņu es varu droši saukt par savu pirmo mīlestību, ko galvenokārt pārdzīvoju iztēlē, sapņu divvientufībā. Toreiz pietika ar niecīgu ieganstu īstenībā, lai izsapņotu brīnumlietas. Kaut ko līdzīgu kā šodien, TV demonstrējot seriālu nebeidzamās sērijas. Pateicoties spējai iztēloties un sapņot, atceros sevi kā puslīdz laimīgu jaunekli citu trimdinieku uztverē drausmīgajos dzīves apstākļos. Arī es ilgojos pēc dzimtenes, sapņoju par atgriešanos, atsaucu atmiņā bērnības ainas, bet šie redzējumi bija retāki un blāvāki par iespaidiem, ko ieguvu sapņošanai ziemeļu trimdas vientufībā. Vēlāk, kad kopā ar vecākiem dzīvoju ciematā Ustj-Portā, ko dēvēja arī par ostas pilsētiņu, vientulība guva citus izteiksmes veidus. Saskāros ar garīgi bagātiem cilvēkiem, apgrozījos biedru pulkā, ko toreiz varēja saukt pat par draugiem, lasīju ļoti daudz no pēckara Latvijas atsūtītās grāmatas, klausījos mūziku, un mana vientulība jau rezonēja citu cilvēku vientulībā. Daudzbalsīgi. Un tomēr kā spilgti izteikta

vientulības sajūta, jaunu izteiksmi meklējot. Savu toreizējo būtību vistiešāk varu raksturot ar vienu Ļermontova dzejoli, pārtapušu dziesmā: ,,Bbixo)«yoAMHflHaAopory..."

(„Viens es o|u ceļu eju...")

Otrs dramatiskākais vientulības apliecinājums: jaunā Dāga kāpiens kalna virsotnē no norvēģu rakstnieka Guldbransena romāna „Bjerndāles mantojums". Un tad jau Ļermontova „Dēmons", Ibsena „Pērs Gints". Mūsu pašu Rainis: „Tu k|ūsi vientulīgāks gads no gada...", sasaukšanās ar literārās pasaules dižākajiem sapņotājiem un vientuļniekiem. Garīgs izsalkums pēc gavēņa, kad uzturēju vientulību ar puiciskiem un jauneklīgiem sapņiem vien.

Visdziļāk ierauts dzīves mutuļos, tās straujajā plūsmā biju, kad atbēgām no trimdas. Mācījos divās skolās, strādāju, apgrozījos domubiedru sabiedrībā, muzikāli un literāri apdāvinātu jauniešu pulkā. Tik nepieciešamais, jau ierastais vientulības mirklis - trīs kilometrus garais ceļagabals no pilsētas līdz vecāsmātes mājelei pie Centrālo kapu žoga.

Slimība - tuberkuloze - atkal iemeta dziļi vientulības bedrē. Ar virspusēju vieglprātību, kas ir viens no šīs slimības simptomiem, un drūmu bezcerību, kad sapņu pilis sagrūst līdz pašiem pamatiem. Slimam pārciest otrreizējo mēnesi garo izsūtījumu ziemā pa etapu uz Sibīriju, bija atkritiens atpakaļ primitīvajā, šoreiz arī slimības izmocītajā vientulībā. Ar spēcīgām ilgām pēc zaudētā, tik tikko apjaustā dzīves pamata. Un atkal sapņi aizpildīja bezcerīgo tukšumu, savienoja ar pārtrūkušo tik intensīvi aizsākto dzīvi, iekrāsoja trimdas nožēlojamo īstenību un vilināja nākotnē. Atkal aizsākās sapņu seriāli, fantāzijas pārlidojumi, iztēles tveršanās pie izbijušās cerīgi aizsāktās dzīves pavediena. Nu jau man bija tik daudz sagādātu materiālu, vēl neapstrādātas vielas, no kuras veidot sižetus un scenārijus. Bija tik daudz objektu, uz kuriem koncentrēties sapņos.

Otrreizējā trimdā pirmo gadu strādāju par mednieku, un ik dienas nācās vienatnē nosoļot desmitiem kilometru. Tad izsapņojos atkal kā dzērājs līdz baltām pelītēm. Tikai nu jau sapņi bija kļuvuši garīgi piepildītāki, kaismīgāki un ar spēcīgu zaudētās dzimtenes izjūtu.

Kad rajona centrā mācījos vidusskolas desmitā klasē un mitu zemnīcā pie rakstnieces Melānijas Vanagas, rakstīju arī dzejoļus. Viens, cik atceros, iesākās: „Tik vientuļš kā nekad vēl dzīvē Šais sniega laukos sajutos,

Gars savā nevaldāmā brīvē Nes domas baigos augstumos.

Līdz tumsa mīļotā kā māte

Man savu sagšu pāri segs,

Būs beigta zemes maskarāde,

Nekas vairs dvēsli neaizdegs..."

Turpinājās Ļermontova iespaids, Dēmona motīvs. Pratu jau dziedāt Dēmona arijas no Rubinšteina operas. Apspēlēju vientulību ar daudz sarežģītākiem tēliem nekā kādreiz ziemeļzemē, agrīnā jaunībā. Arī sapņi par mīlestību kļuva daudzveidīgāki un kaislīgāki.

Vēlreiz vientulībā nolaidos kā ūdenslīdējs tumšās dzīlēs, atgriezies dzimtenē pēc tikko atgūtās brīvības, kad otrreiz smagi saslimu ar diloni. Virspusē tikai palaikam, ievilkdams gaisu. Tiktāl, ka nodzisa dzīves krāsas.

Taču vientulība ir arī auglīga. Tajā iesējušamies kā graudam, dīgšanas mokās atkal tiek uztaustīts augšupceļš uz gaismu, la es atkal atguvos. Ieraudzīdams cilvēkus, nelaimīgākus par mani. Vientulības nomāktus, kamēr es to izbaudīju kā reibinošu dzērienu, no kura gan nežēlīgas paģiras, bet arī skurbums, kas dod aizmirstību. Izķepurojos atkal gaismas piestrāvotā pasaulē, iebūvējos ciešā ļaužu drūzmā - sāku strādāt par koristu teātra muzikālajā trupā. Darbs teātrī noplicināja vientulību. Sāku izjust tās trūkumu. Tiklīdz mūs vasarā palaida atvaļinājumā, aizbraucu uz Jaunpiebalgu, Gaujiņas krastā tālu prom no ļaužu mītnēm ielīdu vecā siena šķūnī un nedēļu nodzīvoju, tikai reizi sastapis cilvēku -vietējo makšķernieku. īa bija tāda kā vientulības svinēšana, veldzēšanās pašam sevī un dabā. Kopš bērnības, no trimdas laikiem vientulība bija kļuvusi par nepieciešamību, par ierastu psihisku stāvokli, un bez tās vairs nevarēju sadzīvot saskaņā ar sevi.

Kad atsāku ceļojumus uz Sibīriju, tie jau arī bija vientulības meklējumi pirmatnējā dabā, kas šo sajūtu darīja valdzinošu un skurbu. Biju kopā ar ceļabiedriem, bet mēs allaž sagadījāmies izteikti individuālisti. Turējāmies it kā kopā, un tomēr katrs par sevi, katrs savā Sibīrijā un pirmatnībā. Vāveru medībās augām dienām, nedēļām, pat mēnešiem vienatne. Atceros - pēdējā ceļojumā pa Tuvas autonomās republikas kalnainajiem rietumiem, pēdējā stāvajā pārejā kāpjot, pieci ceļinieki nakšņojām trijās nometnēs. Lai netraucētu viens otram izbaudīt pēdējo nakti augstu kalnos.

Dzīve iekārtojās tā, ka daudzas vasaras kopā ar ģimeni un vienatnē esmu mitis meža mājās kilometriem tālu prom no apdzīvotām vietām. Strādājis par atsveķotāju, pat naktīs blandījies pa mežiem, sekojot briežu riestiem rudeņos, izbaudīdams vientulību līdz mielēm, līdz tādam psihiskam stāvoklim kā pašapcere, kad tu nogrimsti savā vientulības sajūtā, kad zūd īstenības aprises un

dvēsele irtik savrupa no visa, kas notiek apkārtējā pasaulē.

Liepājā irtas labums, ka jebkurā laikā tu vari iziet jūras krastā un atslēgties no pilsētas, ikdienas rūpēm, pārāk ciešas un nogurdinošas saskarsmes ar cilvēkiem. Palūkoties atklātā jūrā, vilnījošā līdz apvārsnim - tas vien ir ko vērts.

Jūrmalciema mājās vientulība pārdzīvota visekspresīvāk. Iztēlojoties, kā kādreiz kaimiņos mītošais koktēlnieks Miķelis Pankoks, vientulības iedvesmots, dejojis savā Veckupšu būdā. Viņam līdzi dejojot. Gan tikai domās un dzejoļos. Vētra un vientulība. Kad šīs divas stihijas savienojas, cilvēks kļūst tik dabastuvs, tik atkailināts pirmatnējām sajūtām. Līdz ekstāzei.

Piecus gadus ik pavasari, vasaru, līdz vēlam rudenim kopā ar ģimeni, bet visbiežāk viens, mitu „Šeiros", zvejojot kopā ar kaimiņiem. Izdzīvoju vientulību tik daudzveidīgi kā nekad. Jau piestūķētu pilnu ar atmiņām. Manuprāt, milzu bagātību, ko tikai jāprot likt lietā. Esmu centies to darīt, izrakstot no sevis mūžu. Un daudz ko piesapņojis klāt, jo literārais žanrs to atļauj, ja nav jādokumentē notikumi, ja tiem ir liecinieki, kas neļaus samelot, blēdīties fantazējot.

Brīžiem ir tā, ka vientulība vēršas sievietē. Tas ir tik intīmi, tik savdabīgi. Tā iegūst tik daudzu kādreiz pazīstamu, aizvien vēl pazīstamu un pašas tuvākās sievietes vaibstus. Tik dīvainas ir mūsu attiecības, kad cenšos dzejoļos portretēt šo tēlu, ko varētu saukt arī par Senzināmo tik daudzo Nezināmo vietā, ar kurām izspēlējušies citi dzejnieki. Tā ir tāda jau senierasta spēlīte - uztvert vientulību par sievieti un mēģināt tās tēlu atveidot dzejā.

Vientulība ir garīgs stāvoklis sarunai ar Dievu. Attīroties no ikdienišķām sajūtām, sākt lūgsnu. Vakaros pirms aizmigšanas. Ejot pa meža takām, ļaužu tukšajā Jūrmalciema liedagā. Kad šāda saruna kļūst nepieciešama.

Izprotu daudzu cilvēku vajadzību - būt kopā vienā draudzē, vienā dievkalpojumā. Tas ir tāds kopējs garīgs strāvojums no daudzām vientuļām lūgšanām, no katra individuālās Dieva uztveres. Tas ir varens apliecinājums un tomēr izriet iz daudzām vientulibam. Mums, kristīgajiem, ir visiem viens Dievs (trīsvienībā), bet ceļu pie Viņa atrodam un ejam katrs savējo. Vismaz man tā šķiet. Līdz nokļūstam, līdz esam ar Radītāju jau divvientulībā. Katrs pa savam, tik daudzās un dažadas izpausmos. Un tomēr un atkal - no visdziļākās vientulības, kas ir primārais cilvēka dvēseles stāvoklis. Arī Dieva meklējumos un ticībā. Vien sasaucoties ar citiem kopējā ticības apliecinājumā. Jēzus Kristus bija tik ļoti kopā ar cilvēkiem un tomēr vientuļš, kad pielūdza un piesauca Dievu Tēvu debesīs.

Vientulība, manuprāt, ir noslēpumaina. Tajā iegremdējoties aizvien dziļāk un dziļāk, rodas apjausmas par citām, ar prātu neaptveramām dimensijām, uzplaiksnī izjūtas, kas prātam liek noreibt it kā no burvju dzēriena. Vientulība ievilina tādos nojausmu un apjausmu džungļos, ka brīžiem pat pašam sev noticēt grūti - kas tas bija - kāds gēns iz tālas iedzimtības, kāda no iepriekšējas dzīves ainām, pierādījums dvēseles nemirstībai? Ne velti visgudrākie zinātnieki un pētnieki piešķīruši šim fenomenam tik lielu nozīmi, neapstrīdot Dieva esamību, kaut dažādi to skaidrojot.

Alberts Einšteins sacījis: „Es dzīvoju tajā vientulībā, kas jaunībā ir sāpīga, bet brieduma gados priecē." Jānodzīvo garš mūža posms, lai to izprastu, lai pilnībā pievienotos šai domai, to izjustu. Kā pašam savu. Patiešām, kad atceros, jaunībā vientulība smeldz, ilgas un alkas to plosa, sapņi padara duļķainu. Ar laiku vientulība kļūst par mierinātāju, tā samierina ar tik daudz ko, tā cenšas samierināt arī ar Nāvi. Un priecē šī brīnišķīgā sajūta, ka tu, cilvēks, vari būt pats ar sevi, ar visu, kas ar tevi noticis, ka tev ir šī ala, kur iesprukt, ja dzīve vajā. Patvērums. Un rakstniekam, un jo sevišķi dzejniekam, vientulība kļūst tik ierasta, nepieciešama, mīlēta. Kā laimīgā laulībā apprecēta sieva, kā mp māsa, varbūt pat mpkā un reizēm pat kā māte - tik saprotoša tavus veča niķus, tik līdzjūtīga un uzmundrinoša turpmākam dzīves cēlienam. Vientulība kā Dieva svētība.

2001. Gada maijs

Auru laikā

Pēc ilgajām lietavām, kad trakoja jūras vējš, vilkdams pāri zemei pelēkas, sapluinītas mākoņu gūzmas, pēkšņi iestājās skaidrs laiks. Vētra, aizsākusies dienvidu pamalē, iegriezās jūrā, uzdzina lietus padebešus, ilgi turējās sāmenī, līdz vējš, pierimdams un vairs tikai atsevišķas mākoņu svēdras uzvilnīdams, gura un, novilcis tīras debesis, jau salts un spirgts dvašoja ziemelī. Nedēļas laikā daba pārvērtās: vasaras zaļums, gurdens un smags, iekrāsojās agrīnā rudens toņos, ledzeltējās bērziņi, apsarka apses, pīlādži un ievāji, izplauka virši. Piejūras mežs, vētras izmocīts, atslējās. Pārvērtība notika tik pēkšņi, ka samulsa pat meža iemītnieki. Līdz šim tie bija dzīvojuši vasarā, bezbēdībā un laiskumā. Tagad daba atgādināja, ka sācies rudens un jārūpējas par barības krājumiem. Vāveres, kaltējot sēnes un šķinot riekstus, kļuva steidzīgākas, āpši tīrīja un posa midzeņus, putni, pošoties drīzajam un tālajam ceļam, dziedāja aizvien retāk un barojās. Bet briežiem tuvojās riesta laiks.

Plašajā Kurzemes „briežu klētī^11 Sakas meži ir tikai viens, bet bagāts apcirknis. Kur Durbes un Tebras upes, no meža pavēņa izlocījušās pļavās un laukos, saplūst Sakā, kur Apriķu, Mežaines, Grīnu un Rīvas iecirkņi ieskauj Sakas mežus, savijas briežu iemītās takas un stigas. Augu vasaru pa šiem ceļiem klusi un neredzami pārvietojās brieži, to plašās kopienas savstarpējās attiecībās cilvēki neiejaucās, pat nedomāja par tām. Līdz rudens atkal valdonīgi pasludināja aicinājumu uz savstarpēju tuvību, uz daudz sarežģītāku un dramatiskāku attiecību veidošanos starp tēviņiem, govju un teļu pulciņiem, kas klīda savrup, bet nu jau grupējās ap riesta rituālu aizsākušo buļļu uzturēšanās vietām.

Kad septembra pirmajā pusē togad iestājās tik negaidīts vēsums, staltradži jau bija gatavi savstarpējām cīņām. Dižie buļļi pulcināja ap sevi govis, trenkāja tās, cenšoties iekļaut harēmos, sekoja tām, lai ar dižošanos pierādītu savu spēku un gatavību sākt pārošanos. Briežu auri vakaros un naktīs līdz rīta gaismai pieskandēja mežus un laukus balsīm, kas aicināja, draudēja un vasaras ganībās uzkrāto spēku pašapziņā drebēja un mutuļoja dzedrajā klusumā. Balsis pārstāvēja gan kādu atsevišķu, ik gadus iemīļotu riesta vietu, gan pārvietojās -tad buļ|i vai nu sekoja govīm, vai meklēja sāncenšus pirmajām cīņām. Šajā balsu murdoņā, kas sasaucās, tuvojās viena otrai un atkal attālinājās, vien varēja minēt un apjaust mežā notiekošo un, tikai ilgus gadus vienā apvidū dzīvojot, atšķirt atsevišķus staltbriežus, ar kuriem nācies sastapties medību laikā.

Bullis, kas bauroja sūnākslī, kur vienīgais visā apkārtnē pazīstamais dzērveņu purvs, kur vēl ligzdoja dzērves, vecajam meža tehniķim Žanim Ipriķim bija labi pazīstams jau daudzus rudeņus. Viņš vairs neatcerējās, kad pirmoreiz sūnākslī dzirdēja šo balsi, toties aptuveni zināja šī buļļa dzīves stāstu vismaz piecus gadus. Toreiz, kad Žanis to pirmoreiz ieraudzīja, kopā ar licences īpašnieku, mednieku no Liepājas, viņš mēģināja tam piezagties auru laikā. Viņš gāja uz šo balsi rieta blāzmā, gāja pa taisnāko ceļu, aptuveni zinot brieža atrašanās vietu. Bet Žanis nevarēja iedomāties, ka bullis par savu riesta placi būs izvēlējies tieši to purva kalvu, kurai visgrūtāk piekļūt. Tā pat nebija kalva - šīs sausās „muguras", meža skupsnām noaugušas, vietumis šķērsoja sūnāksli -, bet neliela sala pie pašas mežmalas, kur aizsākās dumbrs. Te bija visstaignākā slīkšņa, ko allaž apgāja gan ogotāji, gan mednieki, gan meža zvēri. Un, lūk, bullis bija iekārtojies tieši uz šīs salas. Par piekļūšanu droša šāviena attālumā Žanis toreiz i nesapņoja

- staignājs tāds, ka kājas neizvilksi, un pie tam gar visu mežmalu līdz salai auga meldru biezoknis, aizklādams gājējam apvārsni, čaukstēdams stiebriem un lapām ik uz soļa. Taču Žanis iedomājās uzfīst eglē un vismaz ar tālskati nopētīt, kas tas par tēvaini. Un, ja jāsaka, nekas sevišķs - tā uzreiz Žanis mierināja mednieku

- pieci žuburi, ne vairāk. Ka bullim viens rags īpatnēji izveidojies, par to Žanis medniekiem nebilda ne vārda - tas paša zināšanai. Un tieši šīs ragu īpatnības dēļ Žanis bulli ievēroja un vēl šo to varēja pastāstīt par tā gaitām savā meža iecirknī. Pirms diviem gadiem mežacūku medībās, stāvot uz masta, šis pats tēvainis iznāca uz stigas, kā reti kādreiz brieži iznāk un izrādās medniekiem. Tad staltradzis jau bija varens bullis, un tā ragi varēja iekārdināt jebkuru trofeju tīkotāju. Divus pavasarus Žanis gāja tā nomestos ragus meklēt pa purva kalvām, un nu jau trīs atsevišķi žuburi viņam glabājās uz istabas augšas. Viens pērn atrastais pāris un šogad ar tādām pūlēm, slīkšņās bradājot, iegūtais rags. Vienā no šīm meklēšanas reizēm, kad pūta stiprs jūras vējš, mežsargs izcēla briedi no midzeņa, kur tas gulēja uz kalvas, aiz kritušas egles paslēpies. Izrādījās, ka otro ragu bullis vēl nebija nometis.

Šoruden Žanis apņēmās pats izdabūt licenci un reiz pēc ilgiem gadiem doties vienatnē šī īpatnējā brieža medībās. Kā jau visi meža tehniķi, viņš vienmēr bija tikai pavadonis, zvēru uzrādītājs savā iecirknī, kad sākās briežu auri un no malu

malām saradās mednieki.

Viņa iztēli tagad rosināja šis - vienīgais bullis, kura krāšņos un savdabīgos ragus viņš jau redzēja kopā - vienā vainagā izvītus, vismaz ar astoņiem žuburiem katrā. Žanis daudz bija redzējis dažādas trofejas un arī pats ieguvis bronzas medaļu par mednieku aizšauta, vēlāk krituša un, izsekojot kraukļus, atrasta staltbrieža ragiem. Bet, spriežot jau pēc nomestajiem, šim uz galvas šoruden ataudzis tīrs zelts. Un līdz šim vecā mednieka tik pieticīgā godkāre iekvēlojās: kaut reizi mūžā arī viņš gribēja palielīties, aizbāzt muti pilsētas lielībniekiem, kuriem, pēc viņa domām, medības bija galvenokārt izprieca, un ar modernajām bisēm gūtās trofejas nesagādāja tādu pārdzīvojumu, kādu tagad izjuta viņš.

Licence viņam jau bija kabatā, to Žanis guva par nopelniem mednieku vadāšanā pa savu iecirkni, viesmīlību, varbūt pat cieņu pret sevi. Jau vasarā viņš izpētīja, kur drošāka pieeja brieža salai, izlauzīja meldrus, vārdu sakot, sagatavoja sev ceļu uz riesta vietu. Ka staltradzis bauros savā ierastajā salā, par to viņš nešaubījās. Un nepievīlās. Tiklīdz sākās auru laiks, viena balss, pašā zemākajā reģistrā, nīgra un dobja atskanēja no purva, no senzināmās vietas.

Žanis nesteidzās. Viņš zināja, ka tas ir pats sākums, tikai priekšspēle dullajam brīdim, kad brieži apmātībā kļūst stulbi un kurli. Viņš zināja, ka, pielavoties bullim, visa uzmanība jāpievērš govīm, kas allaž dzirdīgas un redzīgas pulcēsies ap savu ciltstēvu. Viņš zināja daudz ko - arī kādu vēju un stundu izvēlēties savam gājienam, un gaidīja izšķirošo brīdi.

* * *

Viena balss - nekā ievērojama pie buļļu koncerta pieradušai ausij -atskanēja meža ielokā, kas apņēma dzērveņu purvu. īa bija vēl jauna un nenobriedusi. Māviens, kas izlauzās no šī buļļa purna, vēl nevēstīja par izcilu ragu īpašnieku. Tādu baurotāju apkārtnē bija daudz. Tie staigāja pa mežu, naktīs izgāja laukos un pļavās, nāca un gāja pāri upei. Tie nespēja sapulcēt ap sevi govis, klīda tām nopakaļ un reizēm pat mēģināja atvilt dižajiem buļļiem kādu govi. Tas bija balsis, kuras veidoja fonu varenu tēviņu iespaidīgajiem priekšnesumiem.

Purvmalas briedis neklaiņoja. Viņš apdzīvoja kvartālu, kurā mita arī staltradzis, kas bauroja salā. Viņš bija tā dēls. Šo radniecību viņi sen jau bija aizmirsuši, tā nepastāvēja vairs dabas likumos, kam pakļaujas meža dzīvnieki. Viņi bija ienaidnieki.

Kamēr jauneklis jutās nevērts, viņš grieza ceļu dižajam un spēkpilnajam sāncensim. Viņš atkāpās biezoknī, kad takas krustojās, turējās bijīgā attālumā no tā. Bet nu viņam jau ritēja septītais gads, viņš kļuva aizvien pašpārliecinātāks par savu spēku, kas kūsāja ķermenī, ragiem, kas ik gadus atauga resnāki un kurus jau vainagoja simetriski un spēcīgi izliekti žuburi. Viņš alka cīņas. Jau pērn bauru laikā viņš uzdrošinājās tuvoties vecajam, purvmalā izaicināja to uz cīņu, bet, kad vecais, izaicinājumu pieņēmis, brida pāri dumbram, viņš notrīsēja bailēs, kas pēkšņi pārmāca drosmi. Bet viņš atkāpās ar cieņu, atgāja meža pavēnī un bauroja, priekškājām zemi šķārdīdams, ar ragiem cirzdams pret aiztrunējušu celmu. Viņš kļuva gluži kā apmāts drosmes un baiļu sajaukumā, tās pārņēma kā izmisums - pastāvēt un nepakļauties, un daudz netrūka, ka viņš būtu meties pretī vecajam ar to pārgalvību, no kuras arī bailes kļūst par izaicinājumu uzbrukumam. Viņš plosījās vairākas naktis gar mežmalu, arī dienās nespēja norimties, un ik celmā, ik krūmā, pret kuriem viņš dusmās un naidā cirta ragus, rēgojās sāncensis, no kura bija izvairījies un kura klātbūtne viņam sagādāja ciešanas. Viņš zaudēja spēkus - izkāmēja un pagura, bet, riesta laikam beidzoties, atkal sāka baroties. Pati daba bija viņu izraudzījusi par stiprinieku -viņš ēda tik negausīgi un brieda tik strauji, ka viņa vienaudži, ar kuriem gadījās sastapties uz meža takām, šķita daudz jaunāki, pat vārguļi salīdzinājumā ar viņu - briedi, kas, pats to nenojauzdams, bija izraudzīts vienam no dabas neizprotamajiem untumiem - radīt fenomenu.

Arī viņš bija jau tēvs divām briežu paaudzēm, ap viņu pulcējās govis, kaut jaunākās un vārgākās, kuras atraidīja vecais bullis. Viņš alka būt spēcīgo vidū, bet, kamēr līdzās pastāvēja sāncensis, viņam bija jāsamierinās.

***

Vecais bullis kopš pēdējās nopietnās saķeršanās ar ieklīdeni no pārupes -tas notika pirms četriem gadiem, un viņš pierādīja savu pārspēku - jutās neierobežots valdnieks šajā apvidū. Agrāk, vēl jaunulis būdams, viņš bija izklejojis plašu apkaimi. Viņa dzimtā vieta - Grīnu purvāji, kur ziemā kā pērnais teļš viņš medībās bija zaudējis māti, aizklīdis pavasarī briežu baram līdzi uz Cīravas mežiem, divus gadus uzturējies Apriķu pusē, medībās viegli ievainots un suņu trenkts, patvēries šajā purvā un kļuvis par tā krasta pastāvīgu iemītnieku. Kopš tā laika viņš nemēdza aiziet tālāk par mežmalu, kur sākās lauki, kur vasarās un rudeņos barojās viņš pats un viņa dzimta. Viņš zināja cilvēkus un centās no tiem izvairīties, bija iepazinis suņus, kuri vairākkārt dzinās pa viņa pēdām. Divreiz mednieku lodes bija ieurbušās viņa ķermenī, bet ikreiz mīkstumos. Vecais bullis kļuva piesardzīgs un tramīgs, kad devās baroties ārpus purva ieloka, kur pavadīja ik dienas. Te viņš jutās drošībā. Pat medību laikā, pat ogotājiem pieklaigājot purvu. Te viņš bija izvēlējies savu riesta vietu, un viņam nevajadzēja nopūlēties, govis pa brikšņiem un takām trenkājot. Tas, paklausīgas viņa aicinājumam un padevīgas iegribām, bauru laikam iestājoties, pulcējās ap viņu un, ja arī aizklīda ganīties, tad allaž atgriezās, kad tās sauca, kad tām pavēlēja atgriezties.

Viņš bija izlutināts un varens savā spēka un pārākuma apziņā pār apkārtnes briežiem. Un nejuta vecumu, kas piezagās nemanot. Šovasar bullim atauga paši dižākie ragi, kādus vien viņš turējis uz galvas. Viņš nezināja, ka tie ir viskrāšņākie, kādus nest tikai vecam briedim. Viņš nezināja, ka ir sasniedzis pilnbriedu un turpmākajos gados kļūs aizvien slābāks, nespēs vairs uzņemto barību pārstrādāt tādā tauku kārtā, kādu sakrājis šogad, ragi augs aizvien tizlāki, līdz kļūs par trausliem stumbeņiem. Ja viņam, kā tas reti mēdz atgadīties mūsu mežos, nāktos piedzīvot šādu novecošanos, viņš zaudētu visu, kā dēļ briedim ir vērts dzīvot un pastāvēt dabā. Lai kļūtu par tādu varenu un izcilu staltradzi, kāds viņš šobrīd vēl bija, nācās izvēlēties pašu piemērotāko barību, ko piedāvāja mežs, pļavas un lauki. Un tā atkal bija sagadīšanās, dabas untums, ka tieši šajā apkaimē, kur mita vecais briedis, viņš atrada visu nepieciešamo, kas ķermenim deva spēku un enerģiju, ragiem tās vielas, kas darīja tos resnus, izturīgus, ik žuburu veidojot izteiktu un spēcīgu. Divi ragu biķeri, kas, vainagam ovāli uz iekšu izliecoties, noslēdza to, šogad bija sevišķi krāšņi - kā kroņlukturi ar piecām svecēm katrā, kā dzīru kausi, kuru iedobēs noturētos pat vīna malks.

Riesta rituālu vecais briedis sāka lēnīgi un svinīgi. Dabas aicinājumu izjūtot, viņš tūdaļ neiekarsa kā jaunie, bet īdēja grūši un mokoši kā sagatavodamies māvienam, kas dziļi krūšu dobumā kņudēja un drebēja, aizturot kā vaidā, kā līksmes priekšnojautās caur plaši izplestām nāsīm ievilkto gaisu, kurā jutās agrīnā rudens spirgtā dvesma - visas šīs meža un purva pēkšņi tik asi kairinošās smaržas, paša ķermeņa spēcīgā dvaka un govju tīkamais smārds, kas vēl klīda meža biezokņos un pļavās - neredzamas, bet saožamas - ne vairs arto ierasto vienaldzību, kāda to skāra vasaras vējos, bet satraucoša, dzīvību uzbudinoša, līdz viņš jau izkāra mēli, grasīdamies tās aplaizīt...

Viņš īdēja un stenēja augām naktīm, pārstāja ēst un, ja arī dienās nogūlās uz brīdi atpūsties, tad drīz vien traucās augšā, kārpīja zemi un, galvu pieliecis, asinīm pieplūdušiem acu baltumiem izvaidēja kaisles mokas un saldās priekšnojautas, ko solīja ik rieta blāzma, ik smarža nāsīs un paša muskuļos un ragos ielijušais spēks un varenības apziņa. Viņš ilgi un ar baudu izvārtījās dūņās, kur arī vasarā mēdza vārtīties, lai ar dubļu kārtu aizsargātu ādu no odu un knišļu dūrieniem, mušām, kas to apsēda, bet tagad šai ierastajai dūņu peldei jau bija cita jēga un nozīme - viņš saposās kāzām, tāds apskretis un smirdošs viņš jutās vēl pievilcīgāks un varenāks. Un, kad jaunais mēness vēl tikai dzima naksnīgajās debesīs ļaudīm neredzams, viņš ar visu ķermeni izjuta tā aicinājumu pirmajam māvienam, kas satricinās paša augumu fīdz katram muskulim, nervu šķiedrai, kas apšļāks sirdi karstām asinīm. Un viņš, vēl brīdi īdējis un rīstījies, zemi priekškājām kārpīdams un ragiem satrunējušu kritalu plēsdams, pēkšņi atmeta galvu, tā ka ragu žuburi aizskāra sānus, un iebaurojās savā zemajā, visas mokošās izjūtas un līksmās priekšnojautas vienkopus izteicošā balsī. Tā satricināja vēso un dzidro septembra nakts gaisu, vibrēja, izplūzdama skaņu viļņos, svārstījās starp pašu zemāko, dobjāko toni, kas aizgūtnēm lauzās uz āru, līdz pašai augstākai notij viņa dziedājumā; mirkli noturējusies tik vecam briedim neierastā augstumā, balss atkal noslīdēja zemajā reģistrā, fīdz elpas trūkumā aizelsās, aprāvās, un vairs tikai atbalsis plūda atpakaļ no meža ieloka un maldījās purvā, kur savā riesta vietā uz salas stāvēja vecais briedis. Tik daudz spēka un kaisles, naida un mīlestības ielicis šajā skaļajā māvienā, aizgūtnēm gaisu ievilkdams, atelpoja un klausījās naktī. Saspringti, kā atbildi gaicfīdams.

Tālu upes pusē iebaurojās vēl kāds briedis - kā izmēdīdams veco, mežā iekliedzās pūce. Un tad atskanēja gaidītā atbilde, pēc kuras vecais briedis bija ilgojies, šaubījies, vai tā sekos viņa izaicinājumam. Jā, tas bija viņa sāncensis tur, mežmalā, no kuras to šķīra labi pārskatāmais meldru lauks; tur, kur tumšais mežs, viņa valstība, atkal bija uzradies bullis, kuru viņš padzina pērn, kura klātbūtni savā meža daļā viņš bija izjutis augu vasaru, vairākkārt ticies ar to uz paša dzimtas iemītajām takām. Ka šis sāncensis te mājoja, to viņš zināja un pacieta, kamēr nebija sācies riesta laiks. Tagad viss bija citādi. Viņam jāiet, jācīnās un jāaiztrenc šis nekauņa.

Dumbrā iešļakstējās dūņas, un vecais jau iedomājās sāncensi šurp nākam, bet, gaisu dziļi nāsīs ievilcis, saprata, ka tās ir govis, kas, izdzirdušas viņa pavēli un aicinājumu, brien šurp, lai stātos ap viņu, lai padevīgi gaidītu, kad viņam labpatiksies sākt mīlas rotaļu.

* * *

Purvmalas briedis stāvēja uz takas, kad vecais iebaurojās. Pie visām miesām trīsēdams, viņš uzklausīja tā balsi, kurā sadzirdēja vien nicinājumu pret sevi, vecā pašpārliecību, ka viņš te ir vienīgais valdnieks, kaisa un kvēloja dusmās, meklēja savu balsi, kas vēl tikai brieda, to izteiksmi nesasniegusi, lai apliecinātu gatavību cīņai, lai atbildētu šim izaicinājumam drosmīgi un pārliecināti. Viņš rīstījās, naida konvulsijās raustīdamies, no purna lēkšķēm krita putas, it kā viņš būtu nojoņojis desmitiem kilometru. Sasprindzinājums, kas sažņaudza rīkli, bija tik mokošs, ka bullis vaidēja kā smagi ievainots, un šķita - tas tūdaļ sakņups un noslīgs zemē, sirds pārplīsīs uzbudinājumā un nevarībā. Viņš centās atbrīvoties no mokām, kas plosīja viņa iekšas, sakala musku|us uzvilktās stiegrās un tricināja ķermeni kā drudzī. Viņš dziļi ievilka elpu un grūda to ārā, bet balsene neklausīja, gaiss izlauzās kā no sabojāta vārstuļa - kā sēcienā, kā smagā nopūtā.

Tad viņš dzirdēja tuvojamies govis. Tas nāca pa taku, uz kuras viņš stāvēja, apstājās un saminstījās. Staltradzis apcirtās, kāri ievilka nāsīs govju saldo dvaku, un dusmu radītais sasprindzinājums zuda. Pēkšņi viņu pārņēma gluži citas izjūtas, viņš lepni izslējās un devās tām pretī. Viņš jau pa gabalu atšķīra katras govs savdabīgo, saldeno smaržu. Tas reibināja un aicināja sākt spēli par tiesībām pakļaut un paturēt savā tuvumā. Viņš zināja tās visas, kas vēl slēpās meža ēnās, kas gaidīja no viņa šo spēli. Tur bija divas govis no viņa pērnā harēma, abas ar teļiem, par kurām viņš bija pārliecināts - tās paliks viņa tuvumā arī šoruden, tās viņš bija pakļāvis, tās alka viņa mīlestības, un viņš tās apsegs ar savu vareno augumu, neremdināmo kaisli, kad pienāks laiks ļauties mīlas rotaļām, dabas lemtais brīdis. Viņš zināja, ka barā ir vēl trīs govis, kuras atšķirsies no viņējām un dosies pāri dumbram pie vecā buļļa. Un viena no tām bija vecākā un gudrākā šajā pulciņā, kuru viņš iekāroja par visām govīm vairāk. Viņš to bija lencis arī pērn, uzsācis rotaļu, lai paturētu šo govi savā tuvumā, bet tā, kaut arī šķita atbildam viņa aicinājumam, tomēr, kad sākās mīlas laiks, aizgāja pie vecā, ar kuru kopā bija pavadījusi jau daudzus rudeņus. Nu viņš, aizmirsis naidu un vēlēšanos atbildēt vecajam, izgāja tai pretī, atšķīra no pārējām un trenkāja pa mežu, līdz tā apstājās kādā pļavā. Un tad viņš nesavaldāmā līksmē iebaurojās, un tas bija māviens, kas deva atbildi vecajam bullim.

* ★ *

Meža tehniķis Žanis Ipriķis stāvēja savu māju pagalmā un klausījās briežu auros, un jau trešo vakaru nevarēja saklausīt sava brieža balsi. Divas naktis līdz ar pilsētas medniekiem viņš bija gājis mežacūku medībās uz kolhoza auzu laukiem, kur meža ielokā sētās auzas, briežu un cūku izdangātas, skaras tām nošķītas un stublāji iemīdīti zemē; viņš ar vienu ausi klausījās, kas notiek laukā, bet ar otru -vai neatskanēs salas brieža zemā, labi iegaumētā, nu jau tik pazīstamā balss, kuru viņš vairs nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Bet briedis klusēja, kā klusēja visa ziemeļu pamale, kur bez vecā vēl allaž bija baurojuši vairāki staltbrieži. Šis klusums ziemeļu pusē, kad visapkārt gaiss drebēja no laukos un upmalā iznākušo briežu māvieniem, viņam šķita aizdomīgs. Žanis nespēja saprast, kā pašreiz, kad mēness gandrīz jau kļuvis apaļš, kad tā gaisma lija pāri mežiem un laukiem, satracinādama briežus līdz baltkvēlei, tā purvmales tēvaiņus varēja atstāt vienaldzīgus. Lūsis iztraucējis, vilki uzklīduši un aizbaidījuši? Šos zvērus, vienīgos briežu ienaidniekus mežā, reizēm manīja uzklīstam šajā pusē.

Ieklausījies brīdi auros, kas tikko vēl sākās, saulei pāri meža galiem norietot, Žanis nolēma, ka jāaizstaigā līdz purvam, lai gan arī šovakar bija solījušies atbraukt mednieki. Pateica sievai, lai mednieki pagaida viņu, paķēra bisi, tālskati un aizjoza pa stigu - cik te tālu tādam soļotājam kā viņš. Žanim nebija nodoma šovakar uzsākt pacietīgi gaidītās medibas. Viņš tikai palūkosies iztālēm, kas ar veco noticis.

Tuvojoties purvmalei, viņš kļuva piesardzīgs: kājas lika, ne zariņa nepārlauzdams, apgāja biežņas, kur nāktos spraukties cauri pamežam, švīkstinot zarus. Viņš klusi piezagās lielajai eglei, kas auga purvmalē un kurā pakāpjoties labi varēja pārredzēt salu, kur uzturējās vecais briedis. Atslējis bisi pret stumbru, Žanis kāpa eglē. Tas zari aizsākās pie pašas zemes. Kāpšana nekādas pūles nesagādāja - tikai vajadzēja to darīt klusi, nešūpojot zarus un nešvīkstinot skujas. Viņš to labi zināja, cik tādam briedim asa dzirde. Vējš vilka iesānis -vecais viņu nesaodīs un tātad arī neieraudzīs, jo brieži jau nemēdz pētīt kokus.

Uzkāpis eglē līdz pusei, rēnajā vakara gaismā, kas blāzmoja no rieta, Žanis ar neapbruņotu aci vispirms nopētīja salu un purvu, kas atklājās viņa skatienam. Taisnā līnijā līdz salai varēja būt metru divsimt, ne vairāk. Vietā - nelielā pleķītī starp jaunauga priedēm un jauktā meža skupsnu -, kur viņš briedi bija pamanījis izgājušoreiz, tā nebija. Arī govis neredzēja. Tad Žanis ar tālskati pamatīgi, sprīdi pa sprīdim, nopētīja salu. Nekā! Lielie koki uz salas auga reti un gludiem stumbriem, tā ka skupsnai varēja caurredzēt, bet priedelēs visā augumā stāvošu briedi katrā ziņā varēja redzēt. Bet ja nu tas guļ? Nošauts vai aizvākts? Gadījās, ka uzradās malu mednieki, bet šajā pusē viņš šāvienus nebija dzirdējis. Aiztrenkts? Žanis satraucās aizvien vairāk, tālskatis drebēja rokās. Dusmas par izjauktajām medībām, kurām viņš tik ilgi bija gatavojies, žēlums, ka atkal neizdosies iegūt cerēto trofeju, uzbudināja mežsargu, un viņš jau sāka pie sevis klusām lādēties, kā bija pieradis neveiksmju reizēs, kad pēkšņi slīkšņā viņš ieraudzīja... Sākumā nekā nevarēja saprast, kas tur tāds rēgojās, bet, ja ieskatījās - Žanis neticēja pats savām acīm -, tās taču bija divas briežu galvas, savijušās ragu žuburiem un noslīgušas starp ciņiem. Vienam pat rumpis līdz pusei bija redzams, dūņām notašķīts, atzvēlies pret nokaltušu priedīti.

Žanis izberzēja redzokļus. Vēlreiz cēla tālskati pie acīm, un tad steidzīgi, vairs nedomādams par piesardzību, rāpās lejup. Apjucis gribēja mesties taisnā virzienā pie briežiem, bet attapās, ka tur akači no vienas vietas, un gāja pa paša jau vasarā izraudzīto apkārtceļu.

Kad Žanis pienāca briežiem, viņš tūdaļ pamanīja, ka viens no tiem vēl dzīvs - staltradzis, kura rumpis bija aizķēries aiz priedītes. Ne vecais, viņa izraudzītais medījums. Tas, redzams, trāpījis ar visām četrām akacī, noslīcis, dubļus aizrijies, un otrais centās atbrīvoties no sāncenša, kas to turēja kā slazdā, izvijis cauri tā skaistajiem, simetriskajiem ragiem savus dīvaini izlocītos žuburus.

Žanis pūlējās atšķetināt šo žuburu jūkli, taču viņam tas neizdevās. Dzīvais briedis raustījās un stenēja, mēģināja izraut priekškājas, bet tās aizvien dziļāk slīga muklājā; viņa galvu cieši turēja un lejup lieca šis slazds, no kura viņš nespēja atbrīvoties, un tā arī būtu palicis kraukļiem par barību, ja ne cilvēks.

Žanis ķērās pie mednieku naža... Un tikai tad viņam izdevās izšķirt sāncenšus. Viņš atkāpās uz salas, noraudzījās, kā atbrīvotais briedis lēni, ar milzu piepūli, izrāva priekškājas no slīkšņas, uz ceļiem atspēries, izvilka pakaļkājas, brīdi pastāvēja grīļodamies un tad streipuļodams pazuda meldrājā. Tur briedis paklupa, bet tūdaļ piecēlās, un Žanis redzēja vēl tikai brieža galvu ar skaistajiem, spēcīgajiem ragiem, kas šūpojās pār meldru skarām. Tad briedis izrāpās krastā un pazuda mežā.

Baložu Rūdis

Gāju jau skolā, kad ievācāmies namā, kura sētā viens no iemītniekiem turēja baložu būdu. Kā dažu labu citu puiku mani šie putni un izdarības artiem sevišķi neinteresēja. Taču mans mācību galds stāvēja pie sētas loga, pa kuru baložu būda bija vienmēr acupriekšā, un pēcpusdienās, kad stenēju pie aritmētikas uzdevumiem, tur rīkojās neliela auguma vīrelis, kuru citādi neviens nesauca kā par Baložu Rūdi. Zilos dungriņos, tikko pārnācis no darba fabrikā un, kā dzirdēja viņa drukno sievu Mīli pa visu sētu skandējam, vēl ne godīgi nenomazgājies, ne pusdienas ieturējis, viņš, prokvosts, jau kāpa baložus dīdīt. Kā vēlāk uzzināju, baložnieku žargonā runājot, Rūdis dzina tuhtu gaisā. Sugas baložus toreiz sauca ņaršpuhtiem un baru, kas riņķoja pār namu jumtiem, par tuhtu. Vismaz šie daži vārdi no žargona, kurā sarunājās baložu turētāji, palikuši atmiņā. Toreiz pa visu ezermali bija daudz baložu būdu, un to īpašnieku starpā notika tāda kā spēle, kā sacensība. Ar īpašiem noteikumiem, par kuriem uzzināju vēlāk. Jau tad, kad mēs ar Baložu Rūdi iedraudzējāmies un es kļuvu šīs spēles slepens līdzdalībnieks.

Kamēr cīnījos ar saviem aritmētikas teksta uzdevumiem un grauzu spalvaskātu, Rūdis izlaida baložus vienu pēc otra no zili krāsotās būdas iekšpuses, kurā tā arī netiku ielūkojies, uz balkona un pašus uzticamākos savai mājvietai un saimniekam svieda gaisā. Baloži, apslinkuši no sātīgās dzīves miteklī, nebūt negrasījās spārnus izvingrināt. Tie apmeta kādu riņķi un krita atpakaļ. To Rūdis nepieļāva. Pacēlis garu kārti ar melnu lupatu kā karogu galā, viņš to grieza ap galvu no visa spēka un baidīja baložus prom. Taču tie sasēdās uz apšķūņa jumta un vēl dūdoja, krūtis izgriezuši. Rūdis sauca palīgā IVfīli, viņš bija tik bezpalīdzīgs, un man sametās viņa žēl. Mīle, bēniņstāva logā ar krūtīm iegūlusi, i nedomāja palīdzēt uzraudzīt tuhtu, bet pātaroja tikai savu - ēdiens dziest, ko peries, met mieru - un, ja Rūdis neatsaucās, piemetināja arī kādu skarbāku vārdu. Kas man cits atlika? Aritmētika mani bija nomocījusi, galva kūpēja, un man tas bija nieks - uzrāpties uz apšķūņu jumta un iztrenkāt visus švarckopfus, veisšvančus, ugunsdzēsējus, kā nu katru tur sauca pēc krāsas un citām ārējām pazīmēm. Māte liedza, toties tēvs atļāva, un arto man pietika, lai rautos no krēsla augšā un piedalītos tuhtas uzdzīšanā debesīs. Pa diviem mēs ar Rūdi špuhtus notrenkājām tā, ka tiem cits nekas neatlika kā barā celties aizvien augstāk un mest aizvien plašākus lokus pāri priekšpilsētai, kur augstu gaisā jau riņķoja tuvīnu un tālīnu sāncenšu baloži. Tādēļ jau Rūdis tā centās, ne kumosu neiebaudījis, ne Mīlei pa prātam iztapis. Bija pats īstais, kā vēlāk man Rūdis skaidroja, pļaujas laiks. Izrādījās, Rūdim bija visienesīgākais tuhts, un ar to viņš piepelnījās, nerunājot nemaz par spēles azartu, ko viņš piedzīvoja un no kura es toreiz vēl ne nieka nesapratu. Rūda dūdiņas - tuhtā bija gan iznesīgi tēviņi, gan valdzinošas mātītes - atvīla no kaimiņu baložu bariem putnus, kuri tīkoja brašāku pārinieku ģimenes dzīvei un nebija tā piejaucēti kā Rūda mīluļi. Kā tur, augstu gaisā, baloži sazinājās, par to nekad netiku domājis, jo, kā jau teicu, baloži mani maz interesēja. Bet Rūdi es apbrīnoju. Kā visus tos cilvēkus, kuri, ja kaut ko dara, tad ar sirdi un dvēseli. Un Rūdis bija tāda baložu dvēsele, kas visu savu no darba brīvo laiku veltīja baložiem. Un, izrādījās, ne jau laiku vien. Viņš, Mīles vārdiem runājot, izdeva pēdējos grašus, lai tikai Siena tirgū, kur toreiz pirka un pārdeva visas dzīvās radības, iegādātos kādu veiskopfu, švarcvanci, kā nu tur visus tos sauca ar apaugušām kājām, cekuliem un garām kakla spalvām, kas laistās vienās varavīksnes krāsās. Sākumā domāju, ka Rūdis ar savu kuplo Mīli plēšas kā suns ar kaķeni, bet tas tik vien varēja likties, no ārpuses skatoties un klausoties. Patiesībā viņi dzīvoja kā divi balodīši savā jumta istabelē, kur visas sienas bija nolīmētas ar baložu bildēm un Rūda mpkie baloži, kuri kādreiz bija spodrinājuši viņa tuhta slavu pa visu ezermali, stāvēja izbāzti uz plauktiem un šķita vēl kā dzīvi esam, kad Rūdis stāstīja par viņu izcilajiem nopelniem. Viņa un vēlāk arī Mīles aicināts, es šad tad uzkāpu pie viņiem bēniņos, un viņi mani futerēja ar kartupeļu pankokiem, kuri man aplam garšoja, bet kurus mūsu ģimenē nekad necepa. Jā, futerēšana arī piederēja baložnieku žargonam. Kad neuzticīgie putni no svešā tuhta bija atvilti, Rūdis sauca špuhtus mājup. Viņš rādīja, ka met graudus saujām uz būdas balkona, un baložu vērīgās acis šo kustību tūdaļ pamanīja, un viss bars nāca lejā. Reti gadījās, ka svešie tūdaļ krita rokās. Parasti tie vispirms nolaidās uz apšķūņa jumtu, grozīja galvas un bolīja acis, noraudzīdamies, kā viņu jaunie biedri ēd no rokas. Tādās reizēs Rūdis nežēloja visgardāko baložu futeri - pat zirņus bēra riekšavām, un tie grabēdami ripoja pa balkona grīdu, kurtos uzlasīja pašmāju putni. Svešos tiktāl iefuterēja, ka tie atlaidās uz balkona ārmalas. Rūdis tos mīļi apvārdoja, pats dūdodams kā balodis, līdz tie metās barā. To tik viņam vajadzēja. Šādam nolūkam ierMā ķesele pāri, un putniņi rokā.

Tad nāca ciemos atvilto baložu īpašnieks, vai sūtīja kādu uzticības personu.

Sākās sarunas, no kurām tik daudz sapratu, ka notiek kaulēšanās par izpirkšanas maksu. Parasti ciemiņš, noskaitījis naudu, tūdaļ aiznesa savus špuhtus azotē, bet gadījās arī, ka izlamājās, nospļāvās un aizgāja bešā - sak, vēl pacīnīsimies.

Nezinu, vai tas bija atļauts vai neatļauts paņēmiens, bet Rūdis arī mani iesaistīja šajā spēlē. Aizbāza man aiz fraķeļa katrā padusē pa špuhtam, un es devos tos pasviest zem kāda attālāka tuhta, kurp, riņķodami gaisā, nevilka Rūda baloži. Tad es gāju, šī atbildīgā uzdevuma satraukts, bet špuhti mierīgi tupēja abās azotēs, kā zinādami, kas tiem veicams. Reizēm tie pat iedūdojās, un es vairījos no garāmgājējiem, it kā nestu zagtu mantu padusēs. Savus divus kvartālus atgāju nost no mūsu mājas, noķīķerēju, vai mani neviens neredz, un metu špuhtus gaisā. Tieši zem svešā bara, kad tas taisīja kādu plašāku loku. Rūdis zināja, ko dara. Manevrs vienmēr attaisnojās. Šie baloži vienmēr pārveda mājās kādu svešinieku.

Varbūt, ilgāk tajā mājvietā dzīvodams, vēl ko vairāk varētu pastāstīt par baložiem, varbūt es pat sāktu par tiem interesēties, bet drīz vien aizgājām dzīvot citur. Kad redzu vēl pilsētas nomalēs kādu no tām retajām baložbūdām, no kuras dzen tuhtu gaisā, vienmēr atceros Baložu Rūdi un iedomājos, vai tāda azarta spēle vēl pastāv kā toreiz ezermalē manā bērnībā. Klāt nekad neeju un nevaicāju, jo par baložiem neinteresējos.

Meža zirgs

Antons nebija radis priekšniecībai pretī runāt. Kas jādara, tas jādara! Taču šoreiz viņš kā dzi|u aizvainojumu uzņēma mežziņa norīkojumu - to nu gan priekšnieks varēja iedomāties, ka Antonam šis ceļš nebūs viegls. Kā nekā viņš izaudzinājis Brūni par meža zirgu, viņš ar to mežniecībā nostrādājis gandrīz desmit gadus, un tagad - lūdzu - kāp mašīnā un aizved Brūni uz lapsu fermu. Zirgs, savu mūžu nokalpojis, stīvs un darbam nederīgs, šoziem vairs nav mitināms. Pensija tādam zirgam nepienākas. Viens ceļš - lapsu ferma.

Antons saprata, ka te nekas vairs nav glābjams - tāds liktenis piemeklēja visus meža zirgus. Brūnis Antonam bija jau trešais. Pirmos divus iedeva spēka gados, bet Brūnis izauga viņa acu priekšā - vēl kā kumeliņš drasēja mātei līdzi uz mežu, līdz iejūdza, iemācīja to velna darbu, ko ne ar kādām mašīnām nevarēja veikt. Šajos damakšņos bija vēl tādas cirsmas, kurām ne ziemu, ne vasaru ar tehniku nepiekļūt. Tādēļ jau turēja šos meža zirgus, tādēļ viņu - Skuju Antonu -turēja par mežā braucēju un maksāja ragā. Par to velna darbu, ko galvenokārt paveica zirgs.

Kas mežzinim daļas - aizved šo, dabūsi citu zirgu. Bez darba jau nepaliksi. Un pensija arībūs. Ne tā kā Brūnim.

Skuju Antons negribēja sev atzīties, cik šorīt viņam šķērmi ap dūšu. Mežziņa norīkojums kremta, viņš sapīka, bet pretī neteica ne vārda.

- Kas jādara, tas jādara, - viņš tikai atkārtoja pie sevis, kā bija radis, ja priekšā stāvēja kāds grūti padarāms un netīkams darbs.

Tā viņš toreiz sev teica, kad viņa, kā likās, uz mūžu pielaulātā sieva Made sāka pīties ar jaunatnākušo meža tehniķi un Antons palika viens savā būcenī.

- Tu neesi cilvēks, bet meža zirgs! - tā Made toreiz kliedza uz viņu, savas pekeles kopā vākdama, un to nezin kādēļ tieši šorīt Antons atcerējās. Meža zirgs! Jā, meža zirgs! Tā nu viņa mūžs bija iegrozījies, ka jau no puikas dienām viņš kļuva par mežā braucēju. Mežā dzimis, mežā audzis. Tā teikt, izņēmis tēvam grožus no rokām, kad Skuja, vīrs vēl spēka gados būdams, pārstiepās, sasirga un no gultas vairs nepiecēlās. Jā, viņam patika šis velna darbs, viņš nevarēja iedomāties, ka varētu darīt ko citu. Viņam patika ar zirgiem. Un viņa zemnieka dvēselē pret visu šo tehniku, ar kuru lielījās ik uz soļa, ar katru nodzīvoto gadu jo lielāka milza nepatika. Viņu teica mu|ķi un nejēgu, viņš zināja, ka (audis ņirgājas par viņu, bet palika pie sava: visas nelaimes tikai tehnikas dēļ. Ne upē vairs zivju, ne vēžu, ne zemi tā sastrādā, ne labību novāc; ne mežu tā apkopj, kā toreiz, kad nebija visu šo treileru un traktoru, kas izvanda ceļus vienās dubļu skrīnēs un tā arī netiek cirsmai klāt. Tad vajadzīgs Antons ar zirgu.

Viņš lepojās ar savu darbu. Tas saderēja ar dzīves uzskatu, pie kura Antons spītīgi turējās un kuru, neraugoties uz ļaužu apsmieklu, sīksti aizstāvēja.

Ja kāds Antonam būtu teicis, ka viņš mīl zirgus, tad vien norūktu pie sevis: kas jādara, tas jādara! Pa gaisu runāšanu - to Antonam nevarēja pārmest. Ar Madi tāpat viss bija skaidrs. Viņam Skujās vajadzēja saimnieci, Madei fermā bija apnicis govju pupus staipīt, un viņi meta kauliņus kopā. Skujas nebija nekādas lepnās mājas, tāda skuju būda vien meža nostūrī, bet Antons bija peļņas vīrs, un arto pietika, lai dabūtu sievišķi pie sevis.

Arī ar zirgiem Antons nemāžojās. Apkopa, strādāja to velna darbu, līdz zirgs palika stīvs. Tā tas bija kopš laika gala: mežā zirgs neturējās ilgāk par desmit, divpadsmit gadiem, kamēr citā darbā nokalpoja visus divdesmit. Pa stindzinošu sniega un ledus putru ziemā, līdz paslēpenēm pa slīkšņu vasarā, viss vienos dubļos tāds meža zirgs, pat sausumā stāvēdams, raustījās krampjos. Piepūle, ko prasīja tie daži simti metru pāri kādam porelim vai dumbērim, ātri lika sevi manīt. Lopiņš nodzinās, ne mudināms, ne ar pātagu mācāms. Antons tik vien varēja līdzēt kā zarus tam pamest zem kājām pašās draņķīgākajās vietās un izjūgt, kad zirgs vairs nejaudāja vezumu pavilkt, un noskatīties, kā tas saviem spēkiem ķepurojas no muklāja laukā. Ziemā slapjo un dubļiem apskretušo zirgu stindzināja sals, vasarā ģērēja knauši un dunduri.

Ja kāds būtu teicis, ka Antonam lopa žēl, arī tas būtu alojies. Uz visu, kas notika ar zirgu, notika ar viņu pašu, Antonam bija tikai viena atbilde: kas jādara, tas jādara! Ta bija reizē stulba padevība savam mežā braucēja liktenim un spīts pret tiem varenajiem zirgu spēkiem, kas nejaudāja nokļūt līdz cirsmai. Tas bija lepnums, un to viņš bija piesavinājies no Brūna. Tik lepnu zirgu Antons savu mūžu nebija redzējis. Nožēlojams vilcējs, smaga darba lops, bet kā tas iznesās - it kā būtu kāds rikšotājs, vieglu mūžu drasēdams. Galva augšā, zviedziens kā pa smieklam - sak, nospļauties man par to grūtumu. Vilka stenēdams, bet braši; kā spēlīti spēlēdams - kurš kuru? Ja vezums izrādījās stiprāks, nesvaidījās, neplosījās kā citi zirgi, bet stāvēja skrīnē, galvu pacēlis, ne acīm lūdzoties, ne

izmisumā velti spēkus tērējot, un tik nozviedzas - sak, dari, ko gribi, bet tālāk nekust.

Un Antons zināja, ka nav ko skubināt, ka jājūdz vien ārā, ja baļķis vedams, jebšu no malkas vezuma kāds sters jānokrauj. Brūnis sevi nežēloja, bet darīja visu ar apdomu, savu zirga lepnumu nezaudējot.

Antons šajā zirgā ieskatījās kā toreiz Madē. Novērtēja, atzina un, pats to nemaz nemanīdams, pieņēma zirga tikumu, kā bija pieņēmis Mades raksturīgāko īpašību - par visu viņai tik vien bija kā nospļauties. Par savu līdzšinējo dzīvi, par mantu, par jumtu virs galvas un beigu beigās par viņu pašu - tu, meža zirgs!

Antons reiz bija sācis citā vīzē dzīvot. Kā viņa nelaiķa tēvs un māte. Krājis, taupījis, pats nezin uz ko cerēdams. Bet atnāca Made, un viņš pakļāvās. Dzīvoja abi vienai dienai kā tai dziesmā: jel pielej, jel pildi, draugs, smagajo kausu, tik liktenim zināms, kas nākotnē būs. Nekā sev neliedza. To velna suslu sāka tempt. Made smalki - pa spicglāzītei no augstiem plauktiem. Antons to lētāko, bet pilnu vēderu. Un nospļāvās pār plecu - tik ir bijis! Nebija vairs ne tādu prieku, ne tādu bēdu, ko būtu vērts laist pie sirds. Ja nu vienīgi tai reizē bija šķērmi ap dūšu, kad Made savāca pekeles un aizdrāza pie tā mežsarga. Un šorīt, kad priekšnieks lika viņam vest Brūni uz lapsu fermu.

Mašīna jau stāvēja sētsvidū, un Antonam vēl pēdējo reizi bija jānoņem apauši no vadža, jāizved Brūnis no staļļa un jāsāk grūtais ceļš. Sirds notrīcēja, iedomājoties vien, ar kādām acīm Brūnis viņā paskatīsies.

- Nodevējs tu esi, Anton, - viņš sevi tērpināja, bet sapīkums uz mežzini bija spīvāks par kuslo žēlumu krūtīs, un viņš, kā jau radis, uz darbu pošoties, visu darīja lietišķi, ar apdomu, kā glābējam salmiņam pieķeroties tam pašam - kas jādara, tas jādara!

Kad Brūnis pa dēļu laipu bija uzdabūts kravas kastē un stingri piesiets pie apmales, šoferis aicināja Antonu kabīnē. Kā nekā rudens laiks. Zemi, pelēki mākoņi, stipra vēja dzīti, traucās pāri pagalmam un tumšākie uzšļāca pa lietus šaltij. Taču Antons apģērba brezenta mēteli un uzrāpās pie zirga.

Noņurdēja: - Būšu ar viņu līdz galam, - un aizdedzināja smēķi. Aizgriezies no Brūna, raudzījās, kā gatves ceļš, kas cauri meža stūrim veda ārā uz šoseju, vienās plančkās un uzbildis no slapjā rudens, šķīda zem mašīnas riepām un no peļķēm izspiestais ūdens tecēja atpakaļ bedrēs. - Kā uz bērēm, - nodomāja, -tik zārka vietā dzīvs zirgs. Un domās aizsteidzās tālāk: kā es pietempšos, kad būšu ticis ar visu to galā.

Antons nebija nekāds diždzērājs. Viņam bija pretīgs šis ieradums, kopš vairs nedzīvoja kopā ar Madi. Tad gan, Made allaž gribēja redzēt viņu iereibušu. Tad, kā viņa izteicās, Antons bija pēc cilvēka - runīgs un uz mīlēšanos apsviedīgs, lai cik paguris pēc darba mežā. Citādi kā bez valodas, bez apiešanās, kādu no vīra ir tiesības prasīt jaunam un smukam sievišķim. Kā tāds meža zirgs. Un Antons dzēra vai ik vakarus, un viņam pat šķita, ka labumā iet tā velna dzira, kas tik smalkos vārdos par Taizeli un Izabellu nodēvēta. Tagad viņš dzēra aiz niknuma, kā spītēdams sev pašam, vairs nejūtot vīneļa saldo garšu. Dzēra kā rūgtas zāles un vienmēr pilnu vēderu. Piesūcās kā knausis.

Antons zināja, ka Brūnim gaužām nepatīk viņa ar vīnu piesmirdusī dvaša. Zirgs tādās reizēs grieza no viņa galvu prom, vienreiz pat ieķēra ar zobiem plecā un sapurināja kā pelavu maišeli. Bet tā velna dzira tam velna darbam bija tieši kā radīta. Kad ziemā pats tu esi mitrumu piesūcies līdz kaulam, kad vieni dubļi tev dienu un nakti acīs rēgojas un dūša sašļukusi kā tukšs tabakmaks, bet krūšu kabatā čaukst privāto malkas noņēmēju ieglaustās naudas zīmes, tad - kas gan cits atliek? Dūša jāuzkapina kā izkapts, lai griež to nezāli nost, kas sadīgst pārsalušā miesā, lai iznīkst tā slimības sēkla, kas tekalē kā skudriņas pa sviedru atdzisušo muguru, lauž locītavas un miegā velk muskuļus krampjos.

- Ek, Brūni, - cik reižu Antons jau tā bija prātojis, - ja tev būtu kāre pēc tās velna suslas, kas zin, nodzīvotu ilgāku mūžu. Bet tu nē - tev padod visu to tīrāko: auzas, sienu, pat ūdentiņu tu nedzer no spaiņa, kuru kāds cits lops vai cilvēks piešmurgulējis. Tev riebj tāda cilvēku padarīšana, tu vēl gribi mani mācīt un ar visu savu lielo galvu nesaproti, ka citādi meža zirgs nāk pa kanti - redz, lapsas jau gaida tevi, kamēr es uz tavām bērēm...

Antons aizmeta nosmēķi un pievērsās zirgam. Brūnis, galvu pāri mašīnas kabīnei izslējis, raudzījās taisni uz priekšu, uz ceļu, ko viņa vietā tagad skrēja mašīna.

- Ek, Brūni, Brūni, - Antons ierunājās, - redz, ka neesi vēl mani izmācījis. Lai gan centies. Vai tad es nejutu - ai, kā centies. Taču es cilvēks vien esmu. Bet tu - lops. Varen lepns lops. Cits tavā vietā būtu galvu nokāris - tu jau vēl labāk par mani zini, ka šis ceļš tev pēdējais. Beidzies tavs mežs. Man citu zirgu iedos tavā vietā. Jā, citu, bettas vairs nebūs tāds. Ek, Brūni, Brūni...

Zirgs pagrieza galvu pret savu saimnieku, paskatījās ar vienu aci tam sejā, kā bija lūkojies tūkstoškārt - vērīgi, uzticīgi un reizē augstprātīgi un tik atklāti, kā to spēj tikai zirgs ar lepnu un stingru raksturu. Antons neizturēja šīs lielās, izvalbītās, viņam pievērstās, kā Antonam šķita, pārākuma apziņā starojošās acs skatienu. Čamdīja kabatā jaunu smēķi un velti centās to aizdedzināt skaudrajā pretvējā.

Brūnis, galvu atmetis, atkal lūkojās uz ceļu, kas tagad taisns un gluds švīkstēja zem riepām. Un nozviedzās.

Kāda paziņas stāsts

Sibilla gribēja makšķerēt. Viņa bija mana darba biedrene, pat tāda kā priekšniece, no kuras prasmes rīkoties ar skaitļiem bija atkarīga mana izpeļņa. Tu jau zini, kāds savdabis makšķernieks esmu un kāda man, rūdītam vecpuisim, attieksme pret sievietēm, taču Sibilla bija tik neatlaidīga, tik griboša nodarboties ar šo sporta veidu, ka nācās piekāpties. Viņa šo vēlēšanos izrādīja publiski, vēršoties tieši pie manis. Un darba biedri to atbalstīja, protams, man aiz muguras smīkņādami un zobodamies. Manus pretargumentus pat neuzklausīja.

- Nu labi, - nodomāju saērcināts, - gan tu, skaistulīt, drīz vien atšūsies. Izvazāšu tevi pa tādiem kuitiem, ka pāries šī tieksme, kurā apjautu vien draudus savai neatkarībai.

Tu jau zini, ka neesmu nekāds sieviešu nīdējs un brīžiem pat diezgan jūtīgs pret atsevišķām būtnēm. Bet Sibilla, kā toreiz likās, nebija mans tips. Protams, smukulīte un visai mīlīga, bet pārāk kalsna, lai modinātu ko vairāk par parastu patikšanu. Pārāk sievišķīga - nu, ar visādiem stiķiem, niķiem un kaprīzēm. Pie tam vēl šķirtene. Tu jau zini, ka man patīk lietišķas sievietes. Tādas kā Vanda, ar kuru tik tikko neiestūrējām laulības ostā. Tu jau zini. Bet par Sibillu tu nezini neko - sen neesam tikušies.

Pirmoreiz aizbraucām uz forelēm. Es jau neesmu nekāds forelists, bet -domāju - lodāšana pa krūmiem un bradāšana pa upi Sibillu atvēsinās. Arī laiks iegadījās lietains. Taču - vajadzēja tā notikt! - tiklīdz iebridām upē un es Sibillai ierādīju, kā ēsma laižama pa straumei, viņai uzķērās forele. Un diezgan branga. Es viņai todien tuvu netiku līdz lomu ziņā. Radās pat aizdomas, ka viņa šo lietu prot ne sliktāk par mani un visa šī kopējā darīšana ir sazvērestība un mānīšanās. Mājupceļā autobusā biju visai īgns, bet Sibilla tik mīlīga un pateicīga par brīnišķīgo dienu (izmirkām gluži slapji), ka īgnums noplaka un, Liepājā iebraukuši, ieturējām pat kopējas vakariņas. Protams, vismaz no manas puses bez kādiem tur mājieniem uz intīmāku sapazīšanos. Jo, es jau teicu, - Sibilla man nelikās valdzinoša. Kur nu vēl forelistes ietērpā.

Otrreiz - un tā jau bija Sibillas ierosme - aizbraucām pie Bārtas upes. Uz brekšiem. Ta saucamajā 13. kilometrā. Viņa esot uzzinājusi, ka ķeroties. Todien bija brīnumjauks laiciņš pašā jūnija nogalē. Pie upes ieņēmām vienu no brīvajām vietām starp kuplajiem kārklukrūmiem un vītoliem. Iemetām makšķeres un katru novietojām uz žāklīšiem, iebarojām zivis. Kas mums cits atlika, kā sauļoties! Te nu Sibilla nospēlēja - droši vien jau iepriekš sagatavotu - numuru ar mani. Viņa esot aizmirsusi paņemt peldkostīmu. Attraucu, ka te vietas diezgan, kur atrast vientuļu stūrīti, lai justos uzbāzīgu skatienu netraucēta. Bet viņa gribēja sekot savas makšķeres pludiņam (piesolījos to izdarīt viņas vietā). Un atkal, kā par spīti, viņas makšķeres pludiņš sāka klanīties, līdz apgūlās uz ūdens virsmas - breksis bija klāt.

Augu dienu Sibilla rēgojās acupriekšā rozīgā vešā. Acīs jau sāka šilierēt -šķita, ka redzu cauri plānajiem apsegiem viņas auguma visintīmākās vietiņas. Taču biju spītīgs. Izlikos, ka redzu vien upes rāmo plūsmu un sava pludiņa sarkano spīgu. No šīs pārbaudes (ar caurspīdīgajiem krūšturiem) mani atpestīja Kārlis -tu zini, tas slavenais līdaku bende spiningotājs -, piestādams ar savu motorlaivu. No viņa Sibilla sakaunējās.

Tovakar, mājup braucot, viņa bija aizvainota, šķita, vienbrīd pat notrausa asaru no vaiga. Vakariņot atteicās.

Šķita, trešās kopējās makšķerēšanas reizes vairs nebūs. Kādu laiku Sibilla vairījās no manis, lai gan, atklāti sakot, viņa mazliet bija man iepatikusies. Vismaz man radās interese par viņu kā sievieti, un es jau biju pat gatavs to izrādīt, tādēļ piedāvāju Sibillai sestdienas rītā aizbraukt uz Kalveni pie kāda man zināma mežezera pamakšķerēt līņus. Ar nakšņošanu. Līdzi ņemot telteni. Paskatījās man cieši acīs, novērsās un atteicās. Vakarā tomēr piezvanīja un piekrita braucienam.

Tas sestdienas novakare bija kā radīta līņu makšķerēšanai. Laiks atmetās tveicīgs un sutīgs. Pie mežezera piekļūt gan bija grūti - krasts slīkšņains un rāvains, nācās taisīt no kritalām platformu, uz kuras var droši nostāties. Taču laika līdz vakara copei bija atliku likām. Apmainoties vien nepieciešamām frāzēm, veicām priekšdarbus: sausā pakalniņā uzcēlām telteni, sagādājām ugunskuram malku...

Es peldbiksēs un nosvīdis, Sibilla garajās biksēs un aizpogājusies līdz kaklam. Sausa un atturīgi salta. Ar vienu domu: uz līņiem.

Taču laika apstākļi mainījās. Tikko bija sākusies cope - līņi ņēma ēsmu tik alkatīgi, bez kādām priekšspēlēm, pludiņa tricināšanas un dancināšanas -, pamalē ieducinājās pērkons. Apsēda odi un moskīti. Gaiss kļuva tik tvanīgs, ka grūti paelpot. To tā grūti izstāstīt, bet mūsu starpā, kad cieši blakus stāvējām uz

zaru platformas, radās spriedze, ko varēja salīdzināt ar dabā notiekošo. Debesīm uzvāzās pērkona padebeši, negaiss nāca aizvien tuvāk. Ne vēja pūsmiņas gaisā. Mežezera ūdeņi satumsa.

Kad negaiss jau bija tuvu - iešalcās mežs, brāzmas uzvilnīja spoguļgludo ezeru un aizvien spilgtāk uzplaiksnīja zibeņi, skaļāk un dobjāk nogranda pērkons -, paslēpāmies teltenē, ugunskuru neiekūruši. Teltenē bija tik tumšs, ka viens otru neredzējām, vien apjautām otra klātbūtni. Sibilla bija tik klusa. Uzrunāju viņu vairākkārt, mēģināju uzsākt sarunu, pajokot. Tobrīd man jau gribējās viņai pieskarties, pieglaust sev klāt, sacīt ko izlīdzinošu, pat izrādīt, ka viņa nav man vienaldzīga. Bet kā es to varēju, ja viņa bija ierāvusies savā telts stūrī un nelikās par mani ne zinis.

Kad negaiss jau bija pavisam tuvu un šķita - tas nāks tieši pāri mežezeram - izdzirdu, ka Sibilla iešņukstas: man bail! Ieelsojas. Pastiepu roku, lai mierinādams un iedrošinādams kaut matus noglāstītu. Tiklīdz mani pirksti saskārās ar viņas cirtām, noglauda mitro vaigu, Sibilla apvija man rokas ap kaklu, pieplaka tik cieši, ka jutu ikvienu viņas auguma trīsu... Viņa bija gluži plika. Jau sagatavojusies šim tīģera lēcienam.

Nu jau turpat gadu dzīvojam kopā, Makšķerēt braucu atkal viens. Bet kā Sibilla sagaida mani mājās! It kā atkal būtu uznācis pērkona negaiss. Kā toreiz Kalvenē. Teltenē pie mežezera.

Ziemeļmeitu lūkojot

Miķelis Smiltēns gāja sagaidīt vakara autobusu, kas no asfaltētā dižceļa reizi dienā iegriezās nomaļajā zvejniekciemā. Pašam viņam šajā vēlīnajā rudens vakarā nekur nevajadzēja braukt, un viņš jau arī nevarēja nekur aizbraukt, ja arī gribētu, jo jūra šobrīd Miķeli turēja ciet. Ar stāvvadu un lašu tīkliem, ar grozīgajiem laika apstākļiem, kad vētras tikai pa retam ļāva iziet selgā. Viņš jūras maizi ēda jau kopš bērna dienām, jo bija te dzimis un audzis, un, kā viņam bija stāstīts, arī visi viņa priekšteči bija cēlušies no tās pašas kāpas, kuras aizvēnī mita nu jau četrdesmit trīs gadus. Kopš aizsaulē aizgāja tēvs un viņam drīz sekoja arī māte, kopš māsa ieprecējās pilsētā un brālis aizklīda jūrnieka gaitās, Miķelis vecajā zvejniekmājā ar lepno vārdu „Ziedulejas" dzīvoja viens. Dzīvoja, kā pats sev centās iestāstīt, cepuri kuldams, ne nieka nebēdājot par visām tām lietām, kas citiem sagādāja rūpes un raizes. Lopus viņš neturēja, pārtika no zvejas, ziemā piepelnījās meža darbos. Dzīvoja vecpuisī. Sievu Miķelis vēl nebija sameklējis, lai gan vienaldzību pret smuko dzimumu viņam nevarēja pārmest - viņš centās atrast sev dzīves draugu, bet vai nu viņš pats, vai viņa tā saucamās brūtes bija pārāk izvēlīgas, taču līdz šim Miķelis staigāja vecpuisī. Un šīvakara gājiens uz autobusa pieturu bija saistīts ar visu to lietu, ko viņš pie sevis dēvēja par zvejošanu ar smalkajiem tīkliem.

Ar Rudīti Miķelis iepazinās viesībās māsas ģimenē, viņi viens otram bija iepatikušies jau pirmajā tikšanās vakarā. Rudīti mājup vadot, pie nama, kur viņa dzīvoja, bija sakļāvušies cieši un bučojušies ilgi. Pēc tam bija notikušas arī nopietnākas sarunas. Bet šovakar Rudīte bija nosolījusies atbraukt pirmoreiz pie viņa uz ciemu ciemos.

Uz autobusu Miķelis bija atnācis daudz par agru. Atsēdies aizvēnī, viņš atmiņā pārcilāja tās dažas nopietni iecerētās, ar kurām kopdzīve vēl pirms stāšanās laulībā bija izjukusi. Viņš neskaitīja vējgrābsles. Arī tādas te bija nākušas un gājušas. Visbiežāk tanī laikā, kad Miķelis nodzērās, kā pats sev iestāstīja, no vientulības, jo kas gan cits atlika šajā ciemā, kur lielākoties vīri gāja vienā rotaļā visi dara tā! - un ieķēra pa mēriņam, pa glāzei, pa pudelītei, bet, kurš bija padevies miesās un augumā dūšīgāks, kā Smiltēnu Miķelis, lietojot vietējo teicienu, - pilnu vēderu.

Toreiz Made Miķeli pamodināja no šī murga. Viņa bija tepat no ciema. No baptistu draudzes. Tāpat kā Miķeļa māte un māsa. Made bija vēl jauniņa un nepiedzīvojusi mīlas lietas, bet viņai bija jau savi priekšstati par vīriešu -sieviešu attiecībām, un vispirms tie izpaudās garīgā tuvībā. Made tā bija audzināta, un artādu mērauklu viņa mērīja visus. ArīMiķeli. Viņa bija viena no tām apsēstajām, kas sievietes dzīves uzdevumu saskatīja pazudušu dvēseļu glābšanā, taču apjauta, ka ar cēlajām īpašībām vien nespēs sev pievērst Miķeļa uzmanību, nespēs tā ietekmēt, lai izmainītu viņa dzīvi.

Vispirms Made juta vien cilvēkmīlestību pret šo pagrimušo, kā viņa sev iestāstīja, traģiski nodzērušos zvejniekpuisi. Ar visu savu naivumu un taisnvirziena domāšanu viņa tomēr apjauta, ka Miķelis viņai jāsavaldzina arī kā vīrietis un tikai tad viņa spēs panākt iecerēto garīgo tuvību. Taču Madei tik pretdabiskā koķetes loma palika nenospēlēta, jo Miķelis, atjēdzies pēc kārtējās dzeršanas (Made atrada iemeslu viņu apciemot), viņā saskatīja tik lielu līdzību ar savu nelaiķa māti, ka Mades parādīšanos uztvēra kā likteņa dotu zīmi. No tā paģiru rīta Miķelis attapās. Ne uzreiz. Tik krasi iepriekšējo dzīvi nevarēja izmainīt.

Kad Miķelis atcerējās Mades kalsno augumu, viņas šauro, kuplo rūsgano matu apņemto seju ar plānajām allaž it kā sakniebtajām lūpām un palielo degunu, viņam vienmēr uzmācās neērtības sajūta, lāpāt kā toreiz, kad pēc garām un interesantām sarunām Made bija aizsēdējusies viņa istabā lietainajā ziemas vakarā, kad ārā brāzmoja vētra, un viņi viens pret otru bija kļuvuši tik vaļsirdīgi. Bet tad, jau atvadoties, Made pēkšņi viņam bija piekļāvusies, apvijusi rokas ap kaklu un meklējusi ar savu karsto muti viņa lūpas. Viņš bija izturējies pieklājīgi, viņš nespēja Madi atgrūst, bet, viņai aizvien dedzīgāk iekvēlojoties, Miķelis bija tēlojis auksto, vienaldzīgo vīrieti, kam šādi jūtu uzbrāzmojumi sveši, kurš mulst no tiem.

Made pārcēlās uz dzīvi pilsētā. Šad tad viņi nejauši satikās. Vēsi un vienaldzīgi viens pret otru. Viņiem abiem trūka citiem šādās reizēs tik izpalīdzīgās humora izjūtas. Šis humora izjūtas trūkums Miķeli padarīja par nelaimīgu cietēju, kad viņš pats līdz ausīm samīlējās Vandā - sievietē, kuru atceroties, viņš vēl tagad reiba no atmiņām.

Ak, šīVanda! Pirms sešiem gadiem, svinot Zvejnieku dienu ciemā, viņa bija te parādījusies ballē un ar savu parādīšanos izraisījusi tik daudz kaislību. Viņas dēļ bija sakāvušies divi precēti vīri, Miķeļa darba biedri zvejā. Tas bija skaļš notikums ciemā, jo starpā metās arī sievas un citi tuvu stāvošie. Arī Miķelis bija meties šķirt, bet, kā gadījās, kā ne, jo ieskurbuši bija visi, viņam nācās mierināt raudošo, abu nikno zvejnieksievu izplūkāto Vandu. Miķeli allaž kaitināja sieviešu pinkšķēšana, bet ar Vandu bija pavisam savādāk - viņa raudāja tik aizkustinoši, radusi Miķelī aizstāvi un pieglaudušies viņa platajām krūtīm, ka viņā pēkšņi atvilga agrāk nekad vēl neizjusts maigums pret šo svešo sievieti, ka paši no sevis radās mierinājuma vārdi, viņa raupjās rokas glāstīja Vandu pavisam savādāk, nekā viņš to bija darījis ar citām.

Tad viņi aizgāja no vigas, kur notika balle, no starpgadījuma savā līksmībā iztraucētās ļaužu drūzmas un, jūlija rītam austot, apsēdās jūras krantē. Jau kā divi mīlētāji. Taču Vanda nebija tāda, kādu Miķelis to šīs pēkšņās pazīšanās sākumā bija iedomājies - vieglprātīgas uzvedības sievišķis -, bet godīga šķirtene, kura aizvien vēl nevarēja aizmirst pie citas aizgājušo vīru. Uz ciemu atbraukt un ballē izklaidēties viņu pierunājusi draudzene, bet pametusi, un tad tie abi viņas dancinātāji un šis skandāls. Vanda sēdēja, pieglaudušies Miķelim, atļāva sevi pāris reizes nomutēt, bet Miķeļa kārīgajām lūpām atbildēja tikai vienreiz - dziļi un izjusti, kā visu sevi atdodama šajā vienīgajā skūpstā. Un vairāk ne. Lai kā Miķelis centās viņu pierunāt un iekvēlināt.

- Nē, - viņa sacīja, - man tagad jāsameklē draudzene. Neesmu šurp braukusi mīlēties.

Kas tur sevišķs, tādi sievieši pieejami ne skūpstiem vien - tā Miķelis centās sev iestāstīt, bet Vandu aizmirst nespēja. Zvanīja viņai pa izkaulēto tālruņa numuru, lūdza satikšanos. Vanda viņu ķircināja - sak, noķer man lašus, zušus, tad braukšu pie tevis ciemos. Miķelis to ņēma nopietni un zivis sagādāja. Vanda atbrauca kopā ar draudzeni. Miķelis jutās vīlies. Viņš šo ciemošanos bija iztēlojies pavisam savādāk.

Vanda viņu apcēla, saukāja par zvejniekdēlu, izlikās nemanām Miķeļa iekāri. Brīdī, kad draudzenes nebija istabā, Miķelis viņu nogrāba, piekļāva tik cieši, ka kauliņi nobrakšķēja. Viņa tikai smējās - sak, ar tādiem paņēmieniem tu mani nedabūsi. Tā tu vari ar ciema zeltenēm apieties. Vanda bija smalka - vecākā pārdevēja ļoti smalkā veikalā. Ka viņa „spēlēja teātri", to Miķelis saprata uzreiz, bet no pirmā acu uzmetiena, pirmā pieskāriena, pirmā skūpsta viņš uz šo sievieti bija kā uzmedots. Tādu putniņu viņš redzēja pirmoreiz. Vanda bija viscaur smuka un prata izrādīties. Te kaut ko atsedza, te aizsedza. Viss viņā bija kairs. Vismaz Miķeļa acīs. Ar prātu viņš apjēdza, ka ar tādu sievieti viņam te, ciemā, nedzīvot. Viņš pat mēģināja sevi atrunāt no turpmākās pazīšanās ar Vandu.

Un tad vienvakar viņa atbrauca ar autobusu viena pati, ciemos neaicināta.

Miķelis bija tikko pārnācis no jūras - raupjš, netīrās darba drebēs, iedzēris ar vīriem. Vanda bija klusa un nopietna - tādu Miķelis viņu vēlējās. Teicās -apriebusies pilsēta, gribot pie viņa pāris dienas atvilkt elpu. Tikai - ko par to teikšot ciemā, ko padomāšot. Viņai te pazīstami. Varbūt pie tiem? Taču visas šīs runas pačibēja, kad Miķelis viņu piekļāva.

Vanda atvilga un atvērās tik pēkšņi. No pirmajiem dedzīgajiem Miķeļa skūpstiem pat apraudājās. Ļāvās izģērbties. Pat piepalīdzēja. Atdevās tik alkatīgi, izkusa tik salda, ka Miķelis noreiba no viņas auguma, glāstiem, mīlas spēles, kādu viņš vēl nebija piedzīvojis. Pēc tām divām naktīm, kad Vanda viņam piederēja, kā Miķelim šķita, ne vien ar augumu, bet arī ar sirdi un dvēseli, viņš bija kā apmāts. Visur, kur gāja, brauca jūrā, naktīs iemiegot un rītos mostoties, viņam acupriekšā rēgojās viņu pirmais mīlas vakars. Viņš atcerējās arīVandas lūgumu izpalīdzēt ar naudu, jo viņai veikalā bija radies iztrūkums. Tas bija tāds sīkums - aizdot Vandai iekrāto naudu, salīdzinot ar svētlaimi, ko viņš bija izbaudījis kopā ar šo apburošo sievieti, ko viņš vēl piedzīvos...

Beigas šim Miķeļa romānam bija banālas: Vanda izrādījās viltniece - vairs nelikās par viņu ne zinis, veikalā sastapta, ņirgājās - tās divas naktis Miķelis esot nosapņojis. Nu, pēc pieciem gadiem, arī viņam tā likās. Taču Vandu kā mīlnieci aizmirst nespēja. Aizvien vēl iztēlojās...

Pēc Vandas Miķelim ilgi vairs nepatika neviena sieviete. Tad atnāca uz viņa būdu šī folkloras un apvidus vārdu vācēja, zvejniecības vēstures pētniece, toreiz vēl pēdējā kursa studente Zenta. Cieminieki viņai bija ieteikuši Miķeli, kuram no vecākiem esot mantojumā visādas gara mantas un kurš arī pats labi pārzinot ciema vēsturi. Tur apakšā jautās zobgalība un cauri nešana, taču šiem mājieniem bija arī pamats - Miķelis patiešām par šīm lietām interesējās un šai ziņā bija visai romantiska figūra ciemā. Atšķirībā no tiem, kuri pārtika no dienišķās maizes vien. To pamanīja arīZenta un centās no Miķeļa izdabūt pat ģimenes arhīvu. Kļuva valšķīga un koķetēja ar šo lācīgo zvejnieku.

Miķelis kratījās no Zentas vaļā, bet viņa bija varen neatlaicfiga, pat uzbāzīga un gribēja izzināt visu, kas attiecas uz zvejnieku darbu. Viņa jūsmoja par viņa dzimto ciemu, viņai te, Miķeļa būcenī, tik ļoti patika. Tas glaimoja viņa patmīlībai, taču viņš i nedomāja pirkstiņu pakustināt, lai Zenta būtu palicēja.

Miķeļa atturība pietika līdz reizei, kad, pārnācis krietnā dūšā, atkal satapa Zentu viņu gaidām, lai iztaujātu par senajiem zvejas paņēmieniem. Tad nu Miķelis vienu no tiem parādīja. Ar to pietika, lai studente neatstātos no viņa visu vasaru. Tik liela zvejniecības vēstures pētītāja Zenta bija. Kas attiecās uz klātgulēšanu, tas viņai šķita nieks. Pati auksta kā zivtiņa būdama, viņa arī Miķeli neiesildīja. Vien

izkliedēja viņa vientulību, saimniekodama pa būdu un Miķeli izglītodama, līdz viņš lubeņu vietā sāka lasīt jau gluži nopietnas grāmatas.

Ar Zentu varēja iztikt. Pat saprecēties. Taču Miķelis ar savu romantiku bija viņai vien īss pieturas punkts. Rudens pusē Zenta aizbrauca uz Rīgu. Atrakstīja dažas vēstules, atsūtīja plānu brošūriņu - „Zvejniecības vēsture Kurzemes piekrastē".

Par Miķeļa mīlas dēkām ciematā smīkņāja, sievas meklējumi bija pārāk ieilguši. Taču šoreiz, autobusu gaidot un visas šīs lietas pārdomājot, Miķelim šķita, ka nu reiz izšķirošais brīdis ir klāt, un Rudīte, pati jau trīsdesmitgadīga vecmeita, būsīstā. Jau no pirmās tikšanās reizes viņiem tik labi sapasēja.

Pienāca autobuss. No tā, kā jau piektdienas vakarā, izkāpa daudz ļaužu un izklīda pa ciemu. Rudītes nebija. Miķelis nospļāvās un brida mājup.

Mežezers Melnacis

Ceļš uz Valda pērn atklāto mežezeru nebija visai viegli ejams. Par ceļu to varēja saukt vien tiktāl, kur tas ieveda mežā un izbeidzās cirsmā. Tālāk gan pa sausām, bet kritalu piemētātām kalvēm, gan pa mitrām avotainām dūkstīm, kur damaksnīvien zvēru takas un paša iezīmētie orientieri.

Makšķerējot ezerā, pie kura varēja pat piebraukt ar automašīnu, Valdim kāds vietējais mednieks, ierunājoties par Pauguraines ģeogrāfiskajām īpatnībām, iestāstīja noslēpumaino mežezeru, un Valdis, izmaldījies pa biežņu biežņām pērn, jau rudens pusē, to atrada. Pirmais iespaids nesajūsmināja-, krasti staigni, krūmājiem aizauguši, ūdenszāles blīvi nosedza ezeriņa virsmu, atstādamas brīvu vien tumšu un, cik varēja apjaust, dziļu akaci pašā viducī. Vēlāk Valdis mazpamazām atklāja arī mežezera labās īpašības: kupraina kalve ar lēzenu krauju ietiecās ūdens klaidā un, kaut nosegta ar ūdenszālēm, veidoja cietu, granšainu liedadziņu. Turpat mežezerā ietecēja tērce, un tur Valdis pirmoreiz ar cerībām un bažām, ka ezers varētu būt zivju tukšs, starp ūdenszālēm ieķirināja ēsmu un lūdzoši raudzījās pludiņā. Pirmie pieteicās asarīši, vēlāk izrādījās, ka šo akaci apdzīvo arī līdakas, karūsas un līņi. Kad Valdis pirmo nakti pavadīja pie mežezera, iesaucis to par Melnaci, viņš nomanīja mežazvēru tuvumu, kad tie gāja pa seniemītām takām uz padzeršanās vietām, redzēja rītausmā alni, ezerā iebridušu. Nopriecājās, ka krastā tikpat kā nejūt civilizācijas pēdas. Vien dažas vecas ugunskuru vietas kalvē liecināja, ka te kādreiz bijuši cilvēki.

Valdis bija visai romantiski uzskaņots dabā gājējs. Jau pāri trīsdesmitiem. Vecpuisī. Tomēr ar neatlaidīgu un cerīgu vēlēšanos atrast dzīvesbiedri, ar kuru krustotos dzīves galvenā vadlīnija: dabas izpratne un izjūta. Viņš bija gleznotājs, bet nevazāja līdz molbertu un krāsu kasti. Viņam pietika ar skicēm bloknotā. Valdis bija savdabīgs, bieži vien citu nesaprasts, bet par talantīgu daudzināts mākslinieks. Pievilcīgs vīrietis, kuram bija plašas iespējas draudzeņu izvēlē, bet kurš tās reti izmantoja, nebūdams nedz bohēmietis, nedz uzdzīvotājs. Daudz ko viņam aizstāja daba, bet tieši, dabā ejot,- kā makšķernieks, ogotājs, sēņotājs, gleznotājs vienalga ar kādu ieganstu, viņš visvairāk ilgojās pēc sievietes. Pilsētā Valdim pietika ar maizes un radošo darbu, ar dažiem draugiem un vientulību, taču, klaiņojot pa mežiem un uzturoties pie ūdeņiem, viņš allaž iedomājās un sapņoja par sievieti, kura dalās ar viņu dabas izjūtā. Viņš bija ne vien izsapņojies, bet arī vairākas meitenes aicinājis sev līdzi un, kā pats pie sevis iedomājās, pārbaudījis tās dabā.

Arī šoreiz ce|ā uz mežezeru, uz Melnaci, Valdim bija līdzi draudzene. Kristīne bija Valda skolniece mākslas skolā, viņi bija garīgi tuvinājušies, kā Valdis pie sevis ironizēja - mācību procesā, viņi, neraugoties uz desmit gadu starpību, bija sapratušies dzīves un mākslas uztverē, viņi viens otram bija tā iepatikušies, ka šis meža ceļš, ko tagad viņi gāja kopā, šķita kā turpinājums viņu vēl tikko ar dažiem paviršiem skūpstiem iedibinātās attiecībās.

Jau aicinot Kristīni uz šo izbraukumu un pēc tam, un arī šobrīd, Valdis atcerējās, kā viņš jau divas sievietes bija vedis uz mežezeru, kā viņš bija cerējis un kā vīlies.

Pērn jau rudenī, lapkritī, kad Pauguraines meži bija tik banāli skaisti spilgtajā atvasaras saulē un košajās jau salnu sadzelto lapu krāsās, viņš te atveda Dainu, kura bija tik romantiskas jūsmas pārpilna, tik pateicīga Valdim par šo jauko dienu, ka viņš, paņēmis viņu līdz, kā Daina izteicās, uz šo brīnumaino vietu. Viņai bija paradums savus iespaidus un izjūtas paust skaļi un impulsīvi, viņa burbulēja kā strauts, čivināja kā mazputniņš. Daina mācīja literatūru augstskolā, viņas dabas apjūsmošana nebūt nebija salkana un pliekana, viņa citēja klasiķus, un šie citāti saskanīgi sasaucās ar apkārtnes ainavām un artām rudens noskaņām, kas varēja piemeklēt ceļiniekus uz mežezeru. Viņai bija pat dziedamā balss, un viņa varēja pat iedziedāties: „Brīnos es, kad rudens diena...". Un Daina savā pret Valdi gluži atklātajā patikšanā bija tik piemīlīga un naiva. Un to Valdis nevarēja noliegt - arī valdzinoša. Bet viņš bija radis uztvert dabu, klusu ciešot un, ja ko sacīt, tad, meklējot vārdus, kas slēpās dziļāk par acīmredzamo. Tāpat kā glezniecībā -meklējot sevī atbalsi tiem redzes iespaidiem, kas dabā satrauca, izraisīja pārdzīvojumu, lai atsauktos jau pavisam savādāk - citā krāsu un ritmu salikumā.

Ceļā līdz mežezeram Valdis brīžiem pat ar patiku ieklausījās Dainas literārajos ekskursos un pašiedvesmas uzvilnītos komentāros. Viņš taču nebija ne īgns, ne neiecietīgs, viņš taču zināja, ka Daina tāda ir un ka tādu viņš viņu arī gribēja -pavisam citādāku nekā pats. Valdis bija iedomājies, ka, nonākot pie mežezera un Dainai ieraugot Melnaci, viņas izjūtu gamma mainīsies, viņa pieklusīs, šai klusuma apdvestajai, it kā uz iekšu vērstajai ainavai (ar atspulgiem ūdenī) iedarbojoties. Pakāpjoties kalvē, no kuras pavērās tumšo egļu ielogotais Melnacis, Valdis Dainas jau mazliet kaitinošo runīgumu mēģināja apturēt ar skūpstiem, lai pec šadas pauzes viņi palūkotos uz mežezeru, kā Valdis savā iztēlē bija iecerējis, jau citam acīm un klusējot. Taču Daina - laikam jau dažas skolotājas nemaz citādi nevar - savā daiļrunībā nebija apturama. Pat skūpsti viņai likās nelaikā un traucējoši, viņa atbrīvojās no Valda skaujām un tik ļoti gribēja vispirms paust savu sajūsmu par mežezeru, par kuru Valdis viņai bija stāstījis un kuru nu viņa redzēja pati savām acīm un uzskatīja gluži vai par pienākumu apcerēt Melnaci, ļaujot vaļu visām tām asociācijām, kas viņas literārajā pieredzē saistījās ar mežezeriem. Un, lai arī tas nebūt nebija banāli un salkani, ko Daina, šķita, jau iepriekš bija gatavojusi teikt, Valdis šo brīdi iedomājās savādāk. Lai kā viņš vēlāk mēģināja tikt tam pāri, šis viņam (un kā šķita arī Dainai) būtiskais moments viņus izšķīra, tas likās tāds sīkums divu cilvēku attiecībās - ieraudzīt mežezeru un izjust šo brīdi, bet Valdis bija tik īpatnējs un arī Daina tāda savādniece, ka no šī brīža sākās viņu šķiršanās. Pie ugunskura piesaulē jau sevī ierāvušos Valdi Daina mēģināja iesaistīt rotaļā, kas bija tik pašsaprotama šeit divvientulībā pie mežezera, kad, vismaz Dainai tā šķita, pati daba satuvina un pamudina atraisīties tādā uzvedības vaļībā, kāda nav iedomājama pilsētā. Pilsētas dzīvoklī, kur Valdis divreiz viņu apmeklēja, pastīvā un piesardzīgi kautrā skolotāja bija vairījusies dedzīgāka glāsta, kaunējusies neviļus atklāta kailuma. Te, pie mežezera, Daina bija tiktāl iejutušies dabā, ka, pieglaudušies Valdim, juta nepieciešamību atsegties. Viņa bija pārvarējusi kādreiz tik augstu uzslieto morāles un tikumības barjeru, viņa bija atvērusi sevi glāstiem.

Valdi pārsteidza šī Dainas pārvērtība - no kautrīgas, atturīgas un tāpēc mazliet vairāk par citām iekārojamas sievietes pēkšņi nāca izaicinājums uz tuvību, kādai Valdis nebija gatavojies. Tobrīd Daina, jau sakautrējusies, - Valdis uz viņas krūtīm tik ilgi un pētoši raudzījās - nosarka, aizgriezās un bija jau tuvu asarām, kad Valdis viņu cieši apskāva un piekļāva sev klāt. Tā nebija vien pieklājība, lai neaizvainotu sievieti tās spontānajā pašatdevē - Valdis noreiba no šīs pēkšņās sievišķības izpausmes, neraugoties uz savu gleznotāja pieredzi, apžilba no Dainas saulē starojošām krūtīm, iekvēlojās iekārē, un viņu pārņēma vēl neizjusts maigums pret šo sievieti, kura viņu nupat vēl bija kaitinājusi, no kuras viņš bija nolēmis šķirties. Nu jau Daina elsoja un šņaukājās, viņam cieši piekļāvusies, bet - tas Valda uztverē bija pats nejēdzīgākais un viņu atkal atvēsināja - Daina runāja. Viņa nepārtraukti runāja par savām izjūtām un uzdeva jautājumus - viņa gribēja zināt arī, ko Valdis izjuta tādā brīdī, kad viņi kļuva aizvien tuvāki un atraisītāki. Valdis centās ar skūpstiem noslāpēt šos runas plūdus, bet raudošajai Dainai trūka elpas šādām kaisles izpausmēm, taču pietika, lai runātu, runātu pat brīdī, kad notiek visintīmākā saskarsme.

To rudens dienu pie mežezera Valdis atcerējās kā erotiski murgainu piedzīvojumu. Ar Dainu viņi nesapratās tikai viena iemesla dēļ - tik ilgi un pat tādos brīžos, kad klusēšana ir tik pašsaprotama, viņš nespēja klausīties, lai cik jauki, mlgi un gudri runājošā sievietē. Daina viņa pārbaudi pie mežezera neizturēja, bet Valdis viņu atcerējās kā mākslinieks - gleznoja no atmiņas un ilgi neaizmirsa viņas auguma aprises, kas arī runāja un pat pļāpāja par saņemtajiem glāstiem, bet jau citā - krāsām un līnijām aizšifrētā valodā.

Šopavasar, jau ievām ziedot, Valdis uzaicināja sev līdz izbraukumā uz Pauguraini visai bravūrīgu skuķi - Jolantu, jaunu, talantīgu aktrisi, kura ar panākumiem bija tēlojusi galveno lomu izrādē, kurai par scenogrāfu izvēlējās Valdi. Vairākas reizes dažādos saietos gadījās kopā būt, viņi sapazinās, sapratās, un, kā Jolanta puspajokam apgalvoja, - viņa esot Valdī mazdrusciņ ieķērusies. Šī ieķeršanās gan netraucēja viņu koķetēt arī ar citiem vīriešiem - varbūt cenšoties izraisīt Valcfīgreizsirdību vai, drīzāk, - tāda jau bija viņas iedaba, viņas azartiskā spēle gan uz skatuves, gan sadzīvē. Jolanta bija apvilkusi robežu, kā viņa pati izteicās, astrālo loku, kuru attiecībās ar vīriešiem nepārkāpa pati, kā arī neatļāva pārkāpt saviem pielūdzējiem. Reizēm viņa dēvēja sevi par auksto zivtiņu, kura nav ar parastiem glāstiem iekvēlināma. Tas uzjundīja vīriešiem pašapziņu - varbūt es būšu tas, kas atkausēs šo vāravu? Arī Valdis uzķērās uz šīs koķetērijas smalkā āķīša. Iedomājās, ka dabas klātbūtnē, teltenē pie mežezera, spēs pārkāpt Jolantas novilkto robežu, izdabūt viņu ārpus astrālā loka. Atcerējās Dainu un cerēja uz uzlabotu šādas divvientulības variantu, jo Jolanta kā jau talantīga aktrise, prata izturēt un ar garīgu spriegumu piepildīt pauzes, pat ilgstošas, un īstajā reizē un vietā. Par to Valdis bija jau pārliecinājies.

Bija pats jūlija vidus, un iestājies bula laiks. Saule karsēja jau no paša rīta, viņiem izkāpjot no autobusa, un, lai arī mežs deva pavēni, tveicēja, iešana, jo sevišķi Valdim, kurš plecos nesa mugursomu ar visu iedzīvi, bija apgrūtinoša, taču viņš nežēlojās, jau pieradis pie šādām nastām daudzajos ceļojumos. Jolanta, kurai tik vien bija nesamā kā pār piecu pārmesta sporta soma, sāka niķoties. Tas Valdim nāca negaidīti, jo līdz mežam viņi bija soļojuši labā saskaņā, jokodamies un izbaudīdami apkārtnes kalnaino ainavu. Jolanta necieta odus, viņai bija bail no čūskām un ērcēm, viņai šķita neprāts līst tādās biežņās, ja varēja apmesties pie ezera, kur jau ar mašīnām bija sabraukuši atpūtnieki. Lai kā Valdis daudzināja Melnaci, Jolanta gribēja atpakaļ, kā viņa izteicās, tīrā gaisā, kur jūt plašumu un vēju. Valdim nācās likt lietā visu savu daiļrunību, lai noturētu ceļabiedri uz aizsāktās takas. Taču Jolanta visu ceļu bija sapīkusi un īgna. Nonākuši pie Melnača, viņi brīdi pastāvēja kalves kraujā, lūkodamies uz saulē laistīgo mežezeru, liedadziņu, ko Valdis bija sakopis, atbrīvojis no ūdenszālēm un kas šķita tik aicinošs pēc garā un grūtā pārgājiena. Jolantas garastāvoklis uzlabojās, viņa dzīrās izpeldēties un sauļoties, koķeti piebilzdama, lai Valdis viņu netraucējot šajās izdarībās - viņa tik sen neesot sauļojusies kaila, un šeit varot to atļauties. Ja vien Valdis nelūrēšot aiz krūmiem.

Pēc šādas izrunāšanās Valdis īsti nesaprata - vai viņš aicināts šo aizliegumu pārkāpt vai tas domāts nopietni - ar sievietēm, sevišķi māksliniecēm un aktrisēm, neko nevarēja zināt. Ja nepievērsīs uzmanību modelim, viņš varēja izgāzties kā vīrietis un mākslinieks. Šoreiz Jolanta patiešām gribēja palikt vienatnē ar mežezeru, un tas Valdi priecēja - viņai šī vieta arī bija iepatikusies.

Valdis gribēja celt telteni kalves kraujā un kaut iztālēm uz Jolantu palūkoties, bet viņa māja un sauca, lai pazūdot. Kas cits atlika, kā iet ogot un sēņot! Šur tur dīga pirmās gailenes, saulainās vietās ienācās mellenes, un Valdim jau no bērna dienām patika gan ogas lasīt, gan sēņot. Viņš bija aizklīdis kādu gabaliņu pa kalvi no mežezera, kad izdzirda Jolantu kliedzam. Metās atpakaļ. Viņa stāvēja, uzkāpusi krasta kraujā, ievīstījusies palagā un kliedza, ka viss mežs skanēja. Kas noticis?

- Čūska, liela melna čūska ezerā! Kurtu mani esi atvedis! Kur - nolāpīts, nolādēts...

Un tāds raudiens spruka vaļā, ka palaga pavirši piesegtais augums raustījās kā konvulsijās. Valdis gribēja mierināt, skaidrot, ka tas varēja būt zalktis, gluži nevainīgs rāpulītis, ka par to nav ko uztraukties, bet Jolanta aizvien vēl bija histērijā un kliedza:

- Nenāc klāt! Pretīgi! Riebīgi! Ved mani atpakaļ! Es te nepalikšu, nepalikšu. Kurtu mani esi atvedis, ievīlis... Taču, lai cik skaļi un nejēdzīgi scēna bija sākusies, tā atrisinājās izlīgumā. Jolantas sašutums noplaka, viņa piekļāvās Valdim un nu jau elsoja tik žēli bērnišķīgi un bezpalīdzīgi, izkritusi no traģiskās lomas.

Viņi salaba. Nekas briesmīgs taču nebija noticis. Kad Valdis uzcēla telteni, Jolanta visu pievakari neiznāca no tās. Lasīja grāmatu. Aizbildinājās ar odiem. Valdis nebija radis auklēties ar dāmām, iztapt kaprīzēm. Viņš bija iecietīgs, centās būt izprotošs, taču tādēļ, kaut arī aicināts, nelīda teltenē. Viņi bija atnākuši pie mežezera, lai divvientufībā iejustos šajā dabas ainavā. Viss bija sagājis šķērsām.

Valdis makšķerēja līdz tumsai. Uzausa mēness, apsidraboja Melnaci. Lai gan apsēda odi un moskīti, vakars likās tik romantisks, izbaudāms pa mirklim. Jolanta klaigāja no teltenes:

- Nāc! Pietiek tev tur muļķoties! Kam tu ņēmi mani līdz, ja esmu tev

vienaldzīga? - Un atkal aizvien histēriskākos toņos.

Kad Valdis ielīda teltenē, tēloja aizvainoto. Varbūt tāda viņa arī bija savā dziļākajā būtībā, apnikusi šīs mežonīgās dabas? Valdis centās atkal izlīgt, cerēja vismaz uz labām kaimiņattiecībām. Aizrotaļājās līdz dažiem skūpstiem, paviršiem glāstiem. Tad Jolantai uznāca miegs, jebšu viņa izlikās. Un gulēt viņa bija radusi neapskauta - pievāc rokas! Valdis vēl ilgi gulēja nomodā un pārdomāja, cik nejēdzīgi viss bija sanācis ar šo viņā iemīlējušos aktrisi. Tad jau Daina šķita kā sapņu princese.

Rīta pusē, kad bija jau uzaususi gaisma un Valdis cēlās un ģērbās, lai dotos makšķerēt, Jolanta nospēlēja mīlētājas lomu. Vismaz pirmo cēlienu. Izšķīla no apsegiem dažus kairinošus plikumus, atvēra skaujas. Šoreiz Valdis jau bija tiktāl novests, ka varētu atturēties no valdzinājuma, bet pieklājības pēc viņš noskūpstīja šīs divas rozīnes uz dēļa. Jolanta šķita iekaistam mīlas rotaļā. Taču arī tā izrādījās vien loma viņas temperamenta izspēlē. Kad Valda glāsti kļuva ciešāki un straujāki, Jolanta aizgriezās, pēkšņi atsala: - Tagad ej makšķerēt! Nevaru, nedrīkstu, tev jāsaprot...

Pēc šīs ekskursijas Jolanta vairs nebija ieķērusies Valdī, un viņš aktrisi apbrīnoja vien uz skatuves, tur viņa bija īstajā vietā.

Un nu Valdis gāja uz mežezeru kopā ar Kristīni, savu skolnieci, kura absolvējusi koledžu, iestājusies mākslas akadēmijā un nu, vēlu rudenī, atbraukusi brīvdienās uz dzimto pilsētu, satikās ar Valdi un piekrita viņa uzaicinājumam -kaut vienu dienu izrauties no pilsētas žņaugiem. Viņi, būdami vien pazīstami kā skolotājs un skolniece, tikušies divatā bija reti un paslepus, jo aizspriedumi par šādām attiecībām, dziļi iesakņojušies, aizvien vēl pastāvēja. Taču viņi, viens otram tīkami un savstarpēji pievilcīgi, bija uztaustījuši vienu no galvenajiem viņu sarunu tematiem - dabas ietekmi uz mākslu, uz glezniecību, ko arī Kristīne studēja akadēmijā. Aizsākums šīm sarunām bija neliela Valda gleznu ekspozīcija kādā no mākslas saloniem. Kristīne to bija apmeklējusi vairākkārt, viņai bija savs spriedums, kā arī vairāki jautājumi šī sprieduma sakarā par Valda pašizteiksmi, viņa īpatnējiem gleznojumiem, kuros bija grūti un tomēr varēja atpazīt arī reālistiskus akcentus, lai gan tajos viss ārišķīgais bija emocionāla pārdzīvojuma pārveidots. Viena no gleznām saucās „Mežezers". To Kristīne bija ilgi uzlūkojusi, jutusi pārdzīvojuma spēku, ko tajā tik dīvainā izteiksmē asociatīvi un abstrakti bija apliecinājis gleznotājs. Jau toreiz viņiem aizsākās saruna par šīs gleznas modeli - mežezeru Melnaci, kurp viņi tagad devās.

Rīts bija miglains, dūmakains, tāles aizplīvurotas, krāsas apsūbējušas. Viņi gāja klusēdami, daba ar savām rudens saulē tik krāšņajām ainavām bija ierāvusies sevī, nodzēsusi visu spilgtumu un kjuvusi tik pieticīga. Un tomēr zem šī pelēcīgā sloga jautās pretestība - nepalikt augu dienu tik vienmuļai un neievērotai. Modās vējš, debesīs mākoņu blāķi plaisāja. Migla sakustējās, dūmaka sāka virmot. No kokiem pakšķēdamas uz jau nobirušajām lapām krita uzkrātā valguma lāses, mežs sāka dvašot, ainava atdzīvojās. Viņi gāja klusēdami, katrs pa savam uztverot šo dabas vēl lēno, bet aizvien straujāk jūtamo pārveidošanos, taču viņu starpā bija jaušams arī kāds tīmekļveidīgs pavediens, kas viņus, kā novilkts no smilgas uz smilgu, no zara uz zaru, saistīja kopības izjūtā. Varbūt kā gleznotājus, bet varbūt arī kā divus vientuļus ceļiniekus jau vienā pārī ar kopēju mērķi - mežezeru. Viņi bija tiktāl un katrs atsevišķi ieslīguši pašapcerēs, ka bija grūti atsākt valodas. Valdim jau šķita, ka viņš kļūst nepieklājīgs, tik ilgi klusējot. Kristīne jau apsaukāja sevi par garlaicīgu ceļabiedri, kad viņus satuvināja no zemes pacēlies un egļu biežņā iespurdzis mežirbju bariņš. Putni tik skaisti muzicēja, ar savām pikolo flautām pieskandinot mežu. Nu viņi apstājās atvilkt elpu, dalīties iespaidos par rīta cēlienu.

Kad viņi iznāca uz kalna kraujas un aiz egļu skupsnas atklājās mežezers Melnacis, saule bija izcīnījusies cauri padebešiem, tās stari cauri kādai mākoņspraugai kā šaurs kūlis izgaismoja vēl miglā kūpošos ūdeņus. Ezers bija baltu gulbju pilns.

Balss

Kur Tebra, līkumus mezdama, tek cauri Apriķu mežiem, reiz, velti izmakšķerējies pie Terpentīna dzelmes, devos gar labo krastu lejup, zivīgāku vietu meklēdams. Bija vēl agrs pavasaris, tikko kā noziedējušas lazdas un meža ceriņi, bet līdz ievu plaukumam vēl jāgaida. Dižie palu ūdeņi noskrējuši, taču upīte vēl nebija atgriezusies gultnē, un straume, duļķaina un aša, grieza vērpetes vietās, kur vasarā vīdēja vien seklas, caurspīdīgas kulkas.

Iešana pa krastā iemīto taku nesagādāja grūtības, un upīte, jo tālāk gāju, šķita aizvien vilinošāka un daudzsološāka. Acīmredzot te reti ieklīda kāds makšķernieks. Neredzēju ne nomīņātus laukumus upmalā, nedz ugunskura vietas. Atmetās silta aprīļa pievakare. Par nakšņošanu daudz neprātoju - uz to biju sagatavojies. Ja ne kādās mājās, tad pie ugunskura.

Asā līkumā, kur upe no meža iztecēja skrajākā vietā un krastmalas kraujā bija redzamas mājas, atradu tik jauku vietu makšķerēšanai, ka tūdaļ nolēmu palikt tur pārnakšņot. Līkuma ielokā straume, grauzdamās krastā, griezās nelielā, tumšā atvarā. Arī pie šīs, manuprāt, izcilās vietas nemanīja makšķernieku pēdas.

Kad atvara grunti biju izpētījis, pie kādas ūdenī neredzamas siekstas noraujot āķi, sāka kosties raudas. Ne no dižajām, bet par garlaicību vairs nevarēja sūdzēties. Un tā līdz vakara krēslai, kad jau palika drēgns un vajadzēja izšķirties -iet lūgt naktsmājas, jebšu pārlaist nakti kā Sibīrijas taigā, sakurot dižāku sārtu, pēc tam nogrābjot ogles, uzmetot sakarsušajai zemei zaru cisas, un guļammaisā - ja ne gluži kā uz krāsns, bet siltumā un ar skatienu egļu galotnēs, tieši zvaigžņotajās debesīs. Lūgt naktsmājas allaž bijis neērti - kas zina, kādi suņi, kas par ļaudīm. Varbūt pašiem šauri un siena šķūnis jau tukšs.

Mežs bija tāds, ka malkas netrūka. Un gribējās iemest arī kādu grunteni uz vēdzelēm. Naktis jau vairs nelikās garas, un līdz ar gaismiņu varēja sākties tā labākā cope.

Kad biju ieturējis vakariņas, pie ugunskura pieskrēja liels, ruds suns, ierējās uz mani. Kāda balss iz tumsas to apsauca. Tik samtaina un maiga balss - kāda sieviete iedūdojās kā ūbele, un tieši no šīs balss biju tik pārsteigts, ka tā atmiņā palikusi uz tik ilgu laiku, bet pašas sievietes tēls jau izbalējis, sajaucies ar citiem atmiņu tēliem, pārklājies svaigākiem un spilgtākiem iespaidiem. Bet viņas balss vēl kā toreiz skan no Tebras krastiem. Pirmoreiz tovakar, suni ar klasisko vārdu -Poģis - apsaucot.

Ugunskura gaismas lokā ienāca sieviete. Kalsna, gaišmataina, ne ar ko īpašu neizceļoties savā ārējā veidolā. Bet balss. Kā viņa dūdoja, šķiet, pati to nemaz neapzinādamās.

Neko sevišķu neizrunājām. Painteresējās, kas es tāds, no kurienes. Laikam likos aizdomīgs. Apvaicājos, vai lietus gadījumā nevarētu dabūt naktsmājas. Ja neesot pīpētājs, tad varot - salmu šķūnī. Promiedama nodūdoja, lai atnākot brokastīs. Viņa pasaukšot.

Otrā rītā piecēlos agri - svaigā gaisā izguļas ātri. Vēl tumsā pārbaudīju gruntsmakšķeres. Uz vienas, ko iemetu oļu braslā, bija uzkodusies branga vēdzele. Arī atvars aplaimoja kā makšķernieku. Pa nakti tajā bija sanākušas dažādas zivis. Un kodās kā nekad. Jo sevišķi pārsteigts biju par vismaz puskilogramu smagu balto karūsu. Vimbas, raudas un forelīte jau bija raksturīgas šai straujajai, toviet akmeņainajai upei.

Un tad - biju pavisam aizmirsis - krasta kraujā iedziedājās sievietes balss. Kā tāds mūzikas instruments - mežrags, oboja, fagots: „Makšķerniek! Brokastīs!" Kā dzīva radīta - ūbelīte: „U-u-ū..." Nē, tomēr sieviete ar tik zemu, samtainu un maigu altu: „Hei! Makšķerniek! Brokastīs!"

Kāpdams kraujā, nodomāju: droši vien dziedātāja. Vismaz korī. Izrādījās, mežsardze jeb, kā toreiz mēdza teikt, meža tehniķe. Bez viņas ģimenē vēl bija tēvs un māte - vecie saimnieki, brālis - mežsaimniecības traktorists. Visi sirsnīgi un laipni ļaudis. Alīda - tā sauca manu ciemos aicinātāju - pie brokastu galda bija mazrunīga, steidzīga. Vien īsu brīdi izdevās viņu pavērot - lietišķa, sausnēja sieviete, pāri trīsdesmitiem. Viņas āriene nekādi nesaderējās ar maigi dūdojošo balsi. Kalsna, taču pilnīgām krūtīm, iz kuru dzīlēm tad nu nāca zemie, samtainie, dzirdei tik pievilcīgie toņi. Pirmoreiz sastapu sievieti, kuras balss valdzināja, kamēr āriene atstāja vienaldzīgu.

Kad uzziedēja ievas, vēlreiz atbraucu makšķerēt šajā Tebras atvarā. Tad jau ūdens līmenis upē bija nokrities. Smīlāja smalks lietutiņš, un, šķiet, tieši pateicoties šim lietutiņam, atkal ķērās raudas un pat dažas izbadušas vimbas apliecināja savu klātbūtni kulkā. Alīda ar Poģi atnāca paaicināt vakariņās, piedāvāt nakšņošanai salmu šķūni. Jau iepriekšējā reizē lomu atdevu saimniecei, jo galvenais taču ir makšķerēšanas prieks, tā ka biju gaidīts viesis.

Tovakar aizsēdējāmies. Vecajam saimniekam bija dzimšanas diena. Alīda kļuva runīgāka. Viņas āriene jau bija kļuvusi saskanīgāka ar viņas balsi. Arī es lejutos ģimenē, atraisījos un atļāvos izteikties par Alīdas balsi, kas uz mani bija atstājusi tādu iespaidu. Tad atklājās, ka Alīda mācījusies dziedāšanu konservatorijā, to pametusi. Kādēļ - tālāk ne vārda.

Tovakar Alīda aizvadīja mani līdz salmu šķūnim, lai gan to varēja izdarīt jebkurš cits. Mēs ilgi stāvējām šķūņa durvīs un runājāmies par dabas uztveri un izjūtu, un, lai gan Alīda stāstīja interesanti un ar meža cilvēkiem piemītošu iedvesmu, es vairāk klausījos viņas balss skaņās un tikai pa brīžam apjēdzu, ko viņa grib man sacīt. Pirmoreiz dzīvē mulsu no sievietes balss un droši vien atbildēju pavirši, kā aizsapņojies. To pamanīja arī Alīda, jutās aizvainota - jūs manī nemaz neklausāties! - un man atkal vajadzēja atzīties, ka klausos viņas balss tembrā, ka tas mani fascinē. Šī manis izrunāšanās samulsināja Alīdu, un viņa apklusa. Brīdi raudzījāmies viens otram acīs. Tad uzdrošinājos Alīdu viegli noskūpstīt uz lūpām, un viņa aizbēga.

Vēlreiz „Ievājos" - tā sauca mājas - iegriezos, kad vasara jau bija pilnā plaukumā. Bradāju pa upi, dziļākajās vietās palaizdams ēsmu pa straumei. Biju noķēris dažus sapalus un forelīti, kad nonācu pie sava iemīļotā atvara, nopeldējos un kāpu kalnā zeltenes lūkoties. Pa šo laiku - starp ievu un liepu ziedēšanu - biju par Alīdu izsapņojies krustām šķērsām, vairākkārt noilgojies pēc viņas jau tik stipri, ka grasījos atbraukt, taču pārvarējis savas, kā pašam prātīgos brīžos likās, smieklīgās ilgas, tagad kāpu kalnā ar dalītām un pretrunīgām jūtām - sak: ko tu jaucies viņas dzīvē, tas taču ir tik vien kā makšķernieka stāsts, kā muļķīga iedoma, ka esi viņai iepaticies, ka viņa iepatikusies tev.

Alīdas nemaz nebija mājās. Esot daudz darba mežā. Pārbraukšot tikai vēlu vakarā.

Gāju atkal pie sava atvara. Tas bija caurspīdīgs un zivju tukšs. Vien bars grunduļu rušinājās grantī. Atlaidos zālē, aizsapņojos. Līdz - agri cēlies, lielu ceļa gabalu nogājis - biju aizsnaudies, un kā pa sapņiem atskanēja balss: „Makšķerniek! Vakariņās! U-ūū!"

Tas bija tik brīnumaini - tā pamosties, ieklausoties šajā samtainajā, dūdojošā balsī, kas, salīdzinot ar pirmo aicinājumu, bija daudz atraisītāka, pat tāda kā gavilējoša, tik kārdinoša un pievilcīga, ka tūdaļ lēcu augšā un tik pacilātā garastāvoklī kāpu kalnā, it kā tur mani gaidītu līgava, jau saderēta...

Tomēr viss apvērsās savādāk, kā biju sapņojis un cerējis. Vēlu vakarā pēc pasēdēšanas pie galda mēs atkal stāvējām šķūņa durvīs, un es biju Alīdu noskūpstījis kā viņreiz - viegli, viegli, saskaroties lūpām. Šoreiz viņa tūdaļ neaizbēga, piekļāvās cieši, un šķita - nupat manā dzīvē notiks kaut kas ļoti būtisks: ilgi gruzdējusi zemdegās, likās, tūdaļ izlauzīsies uguns, un liesmas mūs apņems, un... Kad brīdi tā - cieši sakļāvušies - bijām stāvējuši, Alīda atrāvās. Seja bija valga no asarām. Viņa nočukstēja: nenāc vairs; un tad jau gandrīz kliegšus: nekad vairs nenāc; nevaru, nedrīkstu... Un bija prom.

Savācu mantiņas un aizgāju mežā. Klīdu līdz rītausmai. Pēc tam nekad vairs kāju neesmu spēris uz to pusi, lai gan bieži piedomāju. Pie zivju bagātā atvara, mājām upes kraujā, Alīdas dīvainās izturēšanas. Vēl allaž, kad sēdu jau citu upju un ezeru krastos un nolaižas vakars, dzirdu iz atmiņām saucam: „Makšķerniek! Vakariņās!" Ir tādas balsis, tik apburošas, tik pēkšņi ar savu valdzinājumu ielauzušās dzīves klusumā, ka nav vairs aizmirstamas.

Iekoptā Kurzeme

Ievads

Lai gan tāpat kā mani vecāki esmu dzimis liepājnieks, kādas senas un stipras iedzimtības saiknes vieno ar Lejaskurzemi. Jo ciešāk ar vietām, kur reiz mituši senči, kur esmu dzīvojis un strādājis, kurām dažādu iemeslu dēļ esmu pieķēries ar sirdi un dvēseli. Tādu vietu ir dižā puse no pieminētajām trīsdesmit, tās jau ierakstījušās manā rakstnieka biogrāfijā kā būtiski pieturpunkti mūža raibajā gājumā, kur dzimtene jaucas ar Sibīrijas trimdu, ceļojumi un klaidonība ar ilglaicīgām apmetnēm, Latvija ar Lejaskurzemi, Liepāja ar tās rajonu. Augu mūžu šis duālisms: pilsēta - lauki. Un allaž nosliece uz intīmāku, dvēseliskāku tuvību ar dabu ārpus bruģakmeņos kaltās un asfaltā lietās Liepājas. Varbūt tās bija sešas kopš sešu gadu vecuma Kalvenē vectēva saimniecībā nodzīvotās vasaras, mans vectēvs Jēkabs kā bērnības iespaidos ietekmīgākā personība ar zemnieka dzīves izjūtu, atgādinājumu par dzimtas saknēm, kas man deva tādu ievirzi visam mūžam - tiekties no pilsētas uz laukiem, izaugt ārā no akmeņiem. Varbūt ietekmēja jau kopš bērnības lasītā literatūra - latviešu rakstnieki, kuri par lauku dzīvi rakstīja tik spilgti, romantiski, pievilcīgi. Jānis Jaunsudrabiņš, Anna Brigadere, Jānis Akuraters, daudzi citi. Un visi Sibīrijas trimdā aizvadītie trīspadsmit gadi (ar dažu mēnešu izņēmumu) tika pavadīti pirmatnējā dabā vai tās tiešajā tuvumā. Un allaž sakritība - iepazīties, draudzēties, būt vienotam dzīves un dabas izjūtā ar cilvēkiem, kuri vai nu dzīvo uz „zemēm" vai mēdz būt tiecībā no pilsētas uz laukiem. Nebūt negribu noniecināt Liepājas kā dzimtasvietas nozīmi manā dzīvē. īās ir divas dažādas mīlestības, kas sadzīvo sirdī, kas sadzīvo ar trešo - mīlestību pret dzimteni, tēviju, Latviju. Kā pašam šķiet, šī dzimtās vietas apziņa, šī pieķērība vai apmātība ar Lejaskurzemi dara aptverošu visu Latviju, dara piederošu dzimtenei. Jau ar traģiskāku, sāpīgāku un, kā pašam liekas, spēcīgāku tēvijas izjūtu, kas par tādu kļuvusi divos dramatiskos atrāvienos no dzimtenes, pārdzīvotajās ilgās un atgriešanās ceļā, kad smagi nākts, līdz esmu apzinājies sevi par svētceļnieku. Uz dzimteni Latviju, dzimšanas vietu Liepāju un Lejaskurzemi, kurai jūtos piederīgs.

Kad ātri un varbūt vietumis ar pārāk vieglu roku uzrakstīju apceri par Lejaskurzemi, pašam šķita dīvaini, ka ik vieta atšķirībā no citas ir tapusi ar savu noskaņu, kas uzvēdījusi no tur piedzīvotā un pārdzīvotā, no fenomena, ko mēdzu dēvēt par apvidus garu, kopš man par tā klātbūtni dabā un saskarsmē ar cilvēkiem, dvēseli pastāstīja vieds mežavīrs, kopš esmu to pārdzīvojis pats, izjūtot atšķirību starp daudzām Lejaskurzemes vietām. Esmu tik ļoti ietekmējies no dabas -ainavām visā to plašumā un krāšņumā, no kāda zemes stūrīša, jūras tuvuma, kāda atsevišķa koka, puķes, smilgas. No citu cilvēku dabas izjūtas - skopi izteiktas, grezniem epitetiem rotātas, dažreiz klusumā pārraidītas. Un literatūrā, mūzikā, mākslā. Fotogrāfijās. Lejaskurzeme vien viegli ieskicēta, gan dāsni apdvēseļota. Ar prātu zīmēta un triepta ar krāsām uz nebēdu, līdz apmātībai. Apdziedāta un izdziedāta, sākot ar garo saucienu Nīcā fīdz „Brīvas tautas auklētāj'”, no „Pūt, vējiņi" fīdz „Līvu" hitam „Kur zeme?". Izdejota, sākot ar „Rucavieti" fīdz skitu dančiem. Cik viens pats Jēkabs Janševskis par Kurzemi sarakstījis! Un dzejoļi. Par katru sīku vai dižu vietu. Mirdza Ķempe, Alberts Caune, Nora Kalna, Aina Pāvufite... Daudzi. Arī es esmu centies šo grāmatu ilustrēt ar dzejoļiem, kas veltīti atsevišķām vietām, cilvēkiem, kādi saglabājušies gadu gaitā. īpaši nešķirojot tos pēc literārās vērtības. Un fotogrāfijas. Cik daudz māksliniecisku uzņēmumu Hubertam Stankevičam, Visvaldim Actiņām, Alfrēdam Niedolam, Pēterim Janzemam, Varim Santam... Ļoti daudziem. Arī es, izšķirojot fotogrāfiju kaudzes no personīgā arhīva, esmu atradis nobildējumus, kas, manuprāt, cienīgi kļūt par ilustrācijām. Kur nu vēl gleznotāji! Lejaskurzeme tik daudzveidīga manos priekšstatos. Kā sena kursiete, varbūt pat baltu tautu pirmmāte no aestiem, fībiete no Līvas ciema, tautumeita, kurai pūrā tik daudz tautastērpu, zīļu un dzintara rotu. Un jau kā zemniece no citiem gadsimtiem, no klaušu laikiem. Un „brīvas tautas izauklēta" par Kurzemīti, Dievzemitī. Un nu jau - pat grūti pasacīt - kāda. Taču mīlama un lolojama.

Aizvien asāk un biežāk iesmeldzās vietumis cilvēku noplicinātā ainava. Jau padomju laikā izkropļota ar celtnēm, kas neiederas Latvijas laukos - visām šīm fermām, saimniecības ēkām, no baltiem ķieģeļiem slietajiem ciematiem. īapat upju un ezeru ūdeņi tika piecūkoti ar minerālmēsliem, jo sevišķi amonjaka ūdeni, ko noskaloja no saimniecību laukiem. Par postu Latvijas dabai ieveda jenotsuņus, savairojās bebri. Dzenoties pēc nenormāli saskrūvēto plēnu izpildes, zvejnieki ar traļiem postīja mencu nārstu vietas, izskauda pusauga menciņas, tās berot atpakaļ jūrā, par nieka atlīdzību pārdodot zvēru fermām. Draudēja atomelektrostacijas būve Pāvilostā.

Brīvību atguvušiem neklājās labāk. Padomju laikā celto sagrāva ar vieglu roku, vērtīgāko piesavinājās lunkanākie privatizētāji. Bēdīgā ainava, kāda bija redzama laukos deviņdesmito gadu sākumā, atgādināja pēckara gadus. Tas bija vien ārējās izpausmes. Sagrauts tika kas daudz būtiskāks - latviešu zemnieka Ulmaņlaiku ētiskais kodekss. Vispirms jau attieksme pret dzimto zemi, pret augsni vispār. Ar 1949. gada izsūtīšanas vardarbību, pakļaujot kolhozu un sovhozu sistēmai. Vien atsevišķi šo saimniecību vadītāji atcerējās, kas viņi ir, no kādas tautas cēlušies. Un pašreiz, kaut celtniecības ziņā lauki jau daudz sakoptāki, latviskāki, toties atmatā aizlaistās druvas dzeļ skatienu kā tajās augošās usnes un dadži.

Lai arī reizēm gribu, bet nevaru palikt vienaldzīgs pret lauku ainavu, dzimto novadu, kam dzīvoju līdz. Vēlos saskatīt labo un skaisto, pārslīdēt pāri nu jau cik gadus pierastām kroplībām, nejēdzībām, bet nevaru, jo esmu laikam kļuvis jūtīgāks dzimtenes uztverē, attieksmē pret dzimto novadu. Lejaskurzemi.

Esmu Liepājā pietauvojies kā mūža ostā, enkuru izmetis Jūrmalciemā, taču domas aizvien vēl dodas maršrutos pa Lejaskurzemes plašumiem, sapņi kā „klīstošie holandieši" pa dzimtenes ārēm. Lai gan čigāns dusmās saka: „Kaut tu lepns paliktu!", laikam jau tomēr esmu tāds kļuvis, dzīvodams Lejaskurzemē, izrakstīdams to no sevis. Paturot vēl aizvien iespēju meklēt jaunus piedzīvojumus un pārdzīvojumus Lejaskurzemes dabā un pie saviem novadniekiem.

Braucot pa dzimto novadu, šad tad aizdomājos, - kā būtu, ja mēģinātu uzrakstīt atmiņas par ik vietā piedzīvoto, parādīt, kādu redzu visu šo apvidu, aizvien vēl apbrīnas apstulbušām acīm, ar tik ciešu piederības sajūtu, ka gluži vai kauns atzīties tādā lokālpatriotismā, kad jāsalīdzina attieksme ar citviet redzēto. Daudzajos ceļojumos esmu skatījis patiešām apbrīnojamas dabas ainavas, no to skaistuma un varenības esmu bijis kā apmāts, taču ar tām apbrīnā saliedējis vien redzes iespaids, bez piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem, kas skar dziļāk un tiešāk. Ja nu vienīgi dažas vietas Sibīrijā, kas trimdas laikā un slēdzot medību līgumus ilgāk apdzīvotas. Lejaskurzeme, tā kā ieprogrammēta liktenī, jau no mazotnes, no vecāku un vecvecāku audzināšanas iekļāvusies apziņā kā tuva un mīlama. Un ne vien ar dabas ainavu, bet arī ciešā saistībā ar jo daudziem cilvēkiem, galvenokārt iezemiešiem, ar kuriem esmu ticies kopš bērnības un jo biežāk, kopš no Sibīrijas trimdas atgriezos Latvijā, kad dzimtenes izjūta kļuva stiprāka un noturīgāka.

Esmu kājām ceļojis, izbraucis pa visiem Latvijas novadiem, ne vien apjūsmojis, bet, kā pašam šķiet, iemīlējies dzimtenes ainavās, iepazinies ar sirsnīgiem, viesmīlīgiem cilvēkiem, ticis uzņemts kā Dzejas dienu viesis, bet Lejaskurzemē tas viss ir noticis savādāk - ar to jau minēto stipro piederības sajūtu šim apvidum, ar izjūtu, kas izraisa ne vien apbrīnu, bet jau iesmeldzās, atceroties un apliecinot.

Turpat četrdesmit vietas, ko esmu ierakstījis atmiņu ģeogrāfiskajā kartē, no

kurām par katru kas sakāms, centos izkārtot secībā no dienvidiem uz ziemeļiem, no rietumiem uz austrumiem, taču kā rakstnieks gribu brīvi izpausties, neierobežojot sevi kompozicionāli stingros rāmjos, necenšoties atmiņas dokumentāli precizēt, bet, pieturoties pie dažu rakstnieku un kritiķu uzskata, ka atmiņas allaž sajauktas ar iztēli, pat izkropļotas un melīgas, ļauties asociāciju plūsmai, atstāstām, ko dažs lasītājs no sava viedokļa var arī apstrīdēt

Varbūt dīvaini ir arī tas, ka esmu dzimis liepājnieks, lielāko mūža daļu nodzīvojis kā pilsētnieks, bet par dzimtasvietu daudzinu Lejaskurzemi. Neaizliedzu Liepāju, bet vienmēr licies, ka esmu cēlies no zemniekiem, ka pilsēta ir tikai viena no mājvietām, kam esmu piederīgs. Arī šogad atzīmējamā senās Kursas 750 gadu atcere, kad Ziemeļkursas dalīšanas dokumentā (1253) pavīd līdz šim laikam saglabājušies vietu nosaukumi, ir kā pamudinājums skart arī dziļākus slāņus, kur sniedzas vien apjautas un minējumi.

Nida ir pats tālākais Latvijas nostūris dienvidrietumos. Pirms atklāju to pats, izlasīju Viļa Veldres grāmatā „Dzīve pie jūras": „Pa kreisi jūra, pa labi purvs, un vidū smilšainas kāpas, apaugušas retiem kārkliem, zemām koka mājām, nelieliem labības un kartupeļu lauciņiem - tāda ir ainava pie Nidas ciema." Tālāk garš, interesants apraksts par ciema īpatnību. Un nobeigumā: „Tomēr, pirms gāju tālāk, es vēl iedomājos, vai zvejnieku dzīve nebūtu labāka, nekā viņa tagad ir, ja zvejniekmāju žogmalēs nemētātos tik daudz izdzertu degvīna pudeļu?" (1937)

Pirmoreiz ieraudzīju Nidas ciemu, kad septiņdesmitajos gados reiz sadomāju aiziet turp no Papes kājām pa jūras krastu. Kā tolaik bija noteikts, pieteicos robežsargu apsardzes štābā, un pēc garas izprašņāšanas - kādēļ? un kāpēc? (biju žurnālists) - atļāva iet pa zemesceļu starp purvu un jūru, piekodinot, lai neiedomājos nokāpt liedagā, kur patruļa varot šaut arī bez brīdinājuma, jo tiek pārkāpta PSRS robeža - jūrmalā noecētās zemes strēmele.

No daudzpusīgi gudrā novadpētnieka Jāņa Sudmaļa biju uzzinājis, ka purvmalā rodamas vairākas vietas, kur zem kūdras kārtām saglabājušās senās vētras strīpas, un kādreiz rakumi starp Ječa un Suķa mājām devuši skutulu (skutuls - bļoda) dzintara dienā. Tāpat Nidas purvā „Kanervu grāvī' atrasti prāvi gabali. Tolaik biju saulesakmens apsēsts romantiķis, kas dzintaru ar ķeseli ķēra gan jūrā, gan rakņājās pa „kabatām", kurto bija paslēpusi zeme. Vienbrīd, atgājis no ceļa, sāku kārpīties purvmalā, taču nebiju paņēmis līdzi sapiera lāpstiņu, un nācās steigties arī uz autobusu, kas reizi dienā gāja uz Liepāju. Radās vien paviršs iespaids par ciema ziemeļu galu.

Pamatīgāk ar Nidas ciemu iepazinos, kad turp vairākkārt aizbraucu jau pēc Atmodas ar uzņēmēju, kādreizējo zvejnieku Māri Stankēviču, kurš meta dižo jūras vadu arī Nidas piekrastē, gādādams preci savam zivju veikalam Lielā ielā. Tad man parādīja etnogrāfiski senlaicīgo, brīvdabas muzeja eksponātiem līdzvērtīgo ciema dienvidu galu. Diemžēl šīs unikālās zvejnieku sētas jau bija iztirgotas lietuviešiem, viņi pēc savas gaumes lielāko tiesu no tām bija pārveidojuši, taču dažas sētas vēl tika saglabātas ar pietāti pret etnogrāfiskām vērtībām, un es turp vairākkārt esmu vedis savus Jūrmalciema ciemiņus filmēt un fotografēt. Vasarnieki lietuvieši mita arī mājā pašā jūras krastā, kurā kādreiz leģendārais vecmeistars Rozenštrauhs komponējis dziesmu „Zilais lakatiņš". Mani iepazīstināja arī ar zvejnieka un dzintara lasītāja Miltiņa ģimeni, un es pie viņiem savukārt vedu savus ārzemju ciemiņus - apbrīnot dāsno vākumu Nidas oļainajā krastmalā un arī iegādāties pa īpatnam, arī ar iedzintarojumiem, saules akmenim. Nidas krastmalā esmu bijis arī Zvejnieku svētkos, izstaigājis tuvāko apkaimi (arī kapsētu), redzējis robežstabu vēl no prezidentu Ulmaņa un Smetonas laikiem, taču Nida manā lejaskurzmenieka biogrāfijā vēl neapgūta vieta, tuvāk un intīmāk neiepazīta, kaut iztēli rosinoša. Jau ar to vien, ka tur piekraste dziļāka un tuvāka dzintara iegulām jūrā, vētras strīpas dāsnākas ar saules akmeni.

Nidas ciemā

Te sajūk gadsimti - vai tiešām Tik modīgs te jau kļuvis viss,

Un cilvēks savu pirmatnību Kā vecu čaulu nometis?

Es brienu atpakaļ pa kuitiem,

Pa vigām, lankām, kamēr krasts Tik vientulīgs, ka laika zīmes No mūsdienām vairs neatrast.

Es parokos zem vētras strīpām Un tad, no laikmetīgā šķirts,

Es redzu, kādā nolemtībā Iz glūdas saules akmens mirdz.

Vēl mazliet dziļāk pirmatnībā Un es jau būšu aests^1,kurš No dzintargabaliemšaikrantē Kā malkas klučiem guni kur.

Te aiziet atpakaļ tik tālu,

Tik dziļi gadsimteņos var,

Ka vasarnieku raibais pūlis Vairs redzes nervus neaizskar.

0, kuršu mare Nidas ciemā!

Pret oļu krantigāzmas paist,

Un es te, vasarnieku vidū,

Sensens šī krasta iedzimtais.

1993

Pirms divdesmit pieciem gadiem kopa ar kinoļaudim - režisoru Arvīdu Krievu, operatoru Dāvi Sīmani, Aivu, kuras ieņemamo amatu neatceros, iebraucām Papes ciemā un, uzrādot „stiprus" papīrus, griezāmies pie robežsardzes štāba virsnieka ar lūgumu, lai mūs izlaiž kaut uz stundu jūrmalā, kur pēc sakseņa (SW) vētras vējš bija iegriezies sāmenī (NW). Papes liedags bija vienos jūras mēslos, un vietējie iedzīvotāji ar zirgu pajūgiem šo jūras svētību veda augšā krastā. Toreiz vēl dokumentālisti Arvīds un Dāvis uzņēma filmu - portretu par milicijas priekšnieku Vanagu, bijām sadraudzējušies un bieži tikāmies. Virsnieks, kā aizvien pieteicoties štābā, jo par katra „svešinieka" iebraukšanu aizliegtajā zonā tika ziņots un tā kustības izsekotas, mūs iepazīstināja ar PSRS robežu (smilšu ecējumu) un visām no tās pārkāpšanas izrietošajām sekām. Tas izklausījās smieklīgi, un mēs pie sevis smīkņājām, bet tika paziņots ar svinīgu nopietnību, liekot mums gandrīz vai apzvērēt, ka ecējumā savas pēdas neatstāsim. Reiz Dzejas dienās mūsu grupu, kurā bija arī Vizma Belševica, Saulcerīte Viese, Jānis Peters, fotogrāfs Juris Krieviņš, uzaicināja Papes robežsargi. Tad dzērām tēju ar pašu robežsargu vārītu ievārījumu, apskatījām dzintara gabalus, ko viņi kā liedaga saimnieki bija savākuši un no tiem pat Kremli izveidojuši, un mūsu sarunas bija cilvēciskas, pat sirsnīgas. Izrādīja arī robežsardzes suņus, demonstrēja to iemaņas robežpārkāpēju aizturēšanā. Vizma tajās Dzejas dienās jau reiz bija PSRS robežu pārkāpusi, kad vilkām vadu Jūrmalciemā, bet viss beidzās laimīgi - ar lamāšanos vien. Viņa aizsapņojusies bija aizklīdusi savrup, neapjēdzot, ka iekāpusi jau kapitālistiskajā pasaulē.

Tolaik mums, piekrastes iedzīvotajiem, aizliegtajā zonā bija atjauts pie jūras piekļūt tikai dienas laikā, atsevišķās vietās un ar robežsargu apsardzes atļauju (dobro!). Bija, protams, arī izņēmumi. Tagad jūrmala pēc rietumu ceturkšņa vētrām šķiet vien piedrazota ar dažādiem sadzīves atkritumiem un drazām, bet tolaik iziet neskartā liedagā, kur sakrājušies daudzu jau atšalkušu vētru sanesumi, tā saucamās vētras strīpas, bija kā piedalīties interesantā loterijā, kur visas lozes pilnas. Kinoļaudis no Papes jūrmalas atgriezās apkārušies bojām, stroderēm, ārzemju pudelēm, spilgtkrāsainiem tauvu gabaliem. Starp jūras mēsliem bija skaloti arī dzintara gruži, un mums bija pilnas ķešas ar dažāda izmēra saules akmeņiem.

Papes jūrmala mani kā dzintara ķērāju un meklētāju allaž vilinājusi ar bagātiem izskalojumiem, taču reti kad iznācis tur iegriezties īstajā reizē - kad sāmenis (SW), kas Liepājas liedagam nes aļģes un dzintara gružus garām, tos, straumēm labvēlīgi cirkulējot, Papē blietē leknās vētras strīpās. No pirmajiem Papes apmeklējumiem vēl septiņdesmito gadu sākumā atceros mazās ciema bodītes veikalniekus, kuri bija azartiski nosveķa zoķētāji. Arī kādu robežsardzes virsnieku, kurš bija aizrāvies ar dzintara tvarstīšanu sēkļos. Tolaik saklausīju arī dažādas leģendas un nostāstus, ko esmu izmantojis aprakstā par dzintaru grāmatā „Jūrmalciems". Arī par cara laiku robežapsardzes jātnieku, iesauktu par Melno Sātanu. Papē mitusi arīTrumpiku dzimta, kas izsenis apstrādājusi dzintaru. Pēdējā šī amata mantiniece Marģieta Trumpiks, dzimusi Zvīnainis (1851 - 1935), atstājusi darbarīkus Liepājas muzejam.

„Ņemot vēra ne vien ciema garumu, bet arī māju skaitu, kas Papes ciemā sniedzas pāri simtam, un zvejnieku daudzumu, kas arī joprojām turas vēl ap 60, nemaz neskaitot puszvejniekus, kas sava maizes rieciena lielāko pusi nopelna zemes darbos, mēs ar pilnu drošību varam teikt, ka Papes ciems ir lielākais zvejniekciems visā Kurzemes rietumu piekrastē." - tā rakstīja Vilis Veldre grāmatā „Dzīve piejūras" 1937. gadā.

Kopš tā laika Papē notikušas lielas izmaiņas. Sasaucoties ar Vili Veldri kā mums, piemariešiem, ļoti cienījamu rakstnieku, kas atstājis savā grāmatā tik būtiskas liecības par Lejaskurzemes piekrastes zvejniekciemiem, gribas pieminēt vēl kādu ar Papes ciemu, dzintaru un literatūru cieši sabrāļojušos īpatnēju personību - Maigoņu Valdi. Viņš dzīvoja Liepājā, Zaķu ielā, taču viņam vienlaik piederēja arī lielas lauku mājas Papē, pavisam tuvu jūrai un bākai. Valdis, kuram trīsdesmitajos gados bija grāmatiņās izdotas divas lugas, iznācis dzejoļu krājums, kurš Liepājā līdz ar vēlāk Austrālijā mītošo Arturu Plaudi bija darbojies kā latviešu literatūras propagandētājs, uzaicinot Jāni Jaunsudrabiņu, Kārli Skalbi, Kārli Krūžu u.c., arī padomju laikā bija, kā saka, tuvu stāvošs literātu aprindām Liepājā, ilgi un labi pazīstams ar dzejnieku Māri Čaklo. Par Maigoņu Valda literāro darbību liecināja afišas, fotoalbumi, viņa interesantie stāstījumi. Reiz viņš mūs ar tolaik Liepājas muzejā strādājošo dzejnieku Visvaldi Vecvagaru uzaicināja paciemoties Papes mājās, kur viņš, vecpuisis būdams, saimniekoja viens. Maigoņu Valdis tirgojās Pētertirgū ar paša apstrādātām un savērtām dzintara krellēm (atmiņā viņa „Saules krelles", darinātas no visdzirkstošākajiem zītara gabaliņiem), neapstrādātiem saules akmeņiem, aizkaru stangām. Dzintaru uzpirka no robežsargiem, kuri to u/liisija viņa uzdevumā. Valdis bija vienīgais Liepājas rajonā, kurš atteicās no pensijas - nevajag man tos ubaga grašus, lai viņi tos iebāž... Pašam bija sava (l/intara apstrādes darbnīca ar urbjmašīnu, virpu, citām ierīcēm.

Kamēr Maigoņu Valdis, Visvaldim asistējot, iepirkās tirgū - visu to labāko un garšīgāko mans uzdevums bija nolīgt taksometru līdz Papei. Jaunu, vēl neizbrauktu. Tādu, kas neklab un negrab, kā tolaik vairums taksometru parka „Pobedu".

Valdis bija kundzisks, viņam bija vēriens, un mēs, no pieticīgas algas iztiekošie, varējām vien apbrīnot viņa materiālo stāvokli un izrīcību. Plašajā vecajā Papes ciema mājā paši gatavojām ēdienu, klājām galdu, lai pēc tam, izbaudot vakariņas, jau omulīgā gaisotnē turpinātu sarunas par literatūru. Valdis mūs ieveda klētiņā, kur bija ierīkojis muzeju. Tur bija viņa sarakstītās grāmatas, literātu sarīkojumu (trīsdesmitajos gados) afišas, dažādas senlietas, zvejas rīki, viengabala koka trauki un unikāla veclaicīga vijole, ko Valdis uzskatīja par vienu no pirmajām Latvijā darinātām.

Cienasta, ko baudījām Papes mājas lielajā saimes kambarī, sakarā atceros kādu Maigoņu Valda saviesīgu sarīkojumu Zaķu ielas namā Liepājā, uz kuru viņš bija uzaicinājis Liepājas literātus. Arī daijākās literātes. No toreiz pie apaļā dzīru galda klātesošajiem atceros Egonu Līvu, Ēriku Kūli, Leonu Spingu, no dāmām, ja nemaldos, Noru Kalnu un Dagniju Dreiku. Galdā bija servēta zivju plate, sākot ar mājās sagatavotām brētliņām, reņģēm, mencām, kas, kaut arī pildītas, skaitījās ikdienišķas zivis, un beidzot ar nēģiem, lašiem, galerētiem un kūpinātiem zušiem. Pie pirmās uz viesmīlīgā saimnieka veselībām iztukšotās degvīna glāzītes ikviens no mums centās iedurt dakšiņu kādā retu reizi pieejamā gardumā. Valdis mūs atturēja: - Lēnām, zēni un meitenes! Sāksim ar prastākām, taču ne sliktākām aizkodām. Un tad pakāpeniski - pie izmeklētiem ēdieniem un dzērieniem.

Šo mācību ar humoru atcerējāmies ilgi. Maigoņu Valdis bija aristokrātisks, mazliet augstprātīgs, taču arī sirsnīgs, viņš bija tik pretrunīgs padomju īstenībai. Kad ieradās uz literātu sanāksmēm laikraksta „Komunists" redakcijā, viņam allaž līdzi bija torte.

Toreiz Papē mūsu sarunas ievirzījās arī sentimentālā noskaņā - sak, zēni, cik tad ilgi es vairs dzīvošu, bet manās bērēs kapā ieberiet dzintargraudus no šī maisiņa - un Valdis sniedza mums brangu kuļķeni. Toreiz atrunājāmies. Kad aizgāju uz Maigoņu Valda bērēm Centrālajos kapos, atcerējos viņa vēlēšanos, bet bija jau par vēlu. Maigoņu Valda kapvieta ar melno marmora plāksni allaž pa ceļam, kad dodos sērst pie saviem piederīgajiem. Tad atceros viņa tuvību literatūrai, viņa draudzīgo attieksmi pret ikvienu, kas ar to nodarbojās, un iedomājos, cik viņš būtu izpalīdzīgs un ieinteresēts mūsu pašreizējā tik tikko d/ivibu volkošā žurnāla „Helikons" izdošanā. Atceros Maigoņu Valdi kā Papes lomitmeku. I ik iederīgu sensenajā zvejnieku ciematā.

Kad Imants Kalniņš balotējās par deputātu Augstākajai Padomei, kad arī es ka viņa uzticamības persona piedalījos daudzajās tikšanās ar vēlētajiem (arī Rucavā), komponists bija sadomājis pirkt īpašumu jūras tuvumā, un mēs braucām skatīties kādas mājas pie paša Papes ezera. Dienvidu krastā. Saimniece bija ļoti laipna, piedāvāja Imantam vasarās pilnu pansiju, taču mājas nepārdeva. Bet Imants gribēja savu īpašumu.

Esmu kājām nogājis ceļa gabalu no Liepājas - Klaipēdas šosejas līdz Papei, pa ceļam novadgrāvī, kas ietek ezerā, meklējis dzintaru un arī atradis dažus gabaliņus, esmu iejuties dabas ainavā, kāda tā ir, nonākot pie ezera, kur šalc un zuz niedru biezokņi, klaigā ūdensputni, kā arī jau aiz kanāla, kas savieno ezeru ar jūru, kur ierīkotas slūžas, kur ainava jau raksturīga jūrmalai ar kārkliem un priedēm noaugušām kāpām, vigu ielokiem starp tam, augiem, kas raksturīgi Piemarei. Taču visbiežāk esmu ik rudeni gājputnu pārlidojumu laikā ciemojies pie ornitologiem uz šaurās zemes strēmeles starp Papes ezeru un jūru. Jau sešdesmito gadu nogalē, kad bija vēl svaigi stāsti par postošo 1967.gada rudens vētru. Jūra vietumis gāzusies pāri kāpām un savienojusies ar ezeru, ļaudis glābušies uz bēniņiem. (Tolaik biju Sibīrijā.) Esmu Papē sastapis dažādus ornitologus, rakstījis par viņiem un, būdams Latvijas TV Liepājas filiāles vecākais redaktors, „laidis gaisā" raidījumu. Vienīgi garīgi tuvo Jāni Baltvilku neesmu sastapis Papē, bet par putniem esam runājušies citviet un citos apstākļos. Ik rudeni kāpās starp priedītēm no tīklu linuma tika izveidots „cepelīns", kura atvērtajā „rīklē" trāpīja gājputni, nonāca tādā kā zvejas vada āmī, no kurienes tos izvilka saudzīgiem pirkstiem, gredzenoja un tūdaļ atkal palaida brīvē. Tas bija tik interesanti, ka stundām varēja klausīties ornitologu stāstos, skatīties, kā notiek dažādu pārceļotāju gredzenošana. Viengad bija daudz pūču. Tas jau tumsā ievilināja murdā, pīkstinot bērnu gumijas rotaļlietas. Man vienmēr romantisks licies mūsu pats mazākais putniņš - zeltgalvītis (esmu to vairākkārt apdzejojis), bet tikai nesen Papē uzzināju, ka šis spalvu kamoliņš drosmīgi pārlido Baltijas jūru, uz brītiņu nolaižoties atpūsties viļņu šūpās. Briesmas draud, ja pamana plēsīgās kaijas. Un tad vēl citi lidoņi - sikspārņi, kuri ar sīkajiem zobiņiem iekož ornitologam pirkstā. Gājputnu ir daudz. Gadās jau apgredzenoti, tālu ceļu mērojuši Latvijā nejauši iemaldījušies īpatņi. Nožēloju, ka neesmu savācis šos piedzīvojumus Papē ar ornitologiem un putniem vienuviet. Iznāktu konkrētāks stāstījums. Lielajai interesei par putniem šajā sakarā varu

Ak, tu mana melnā puskuitala,

Svukšķis, baltvēdera pīle.

Es kā mazais dukurītis,

Dumbru cālis tevi mīlu.

Es kāčunciņš, kalējiņš,

Pieskandinu savai mērkaziņai,

Lietuvainī iebrēcos,

Piedudzis artumšām dziņām.

Mana mazā, gaišā tilbīte,

Es jau esmu tikai dūņu šņibis,

Gugatnis, kam tavā priekšā Košām spalvām pagreznoties gribas.

Es kā ormanRis gatavs vest Putnu ceļos savu zeltgalvīti Cigļiem, tārtiņiem un trulīšiem,

Platknābainam pūslītim par spīti.

Pašreiz, kad rakstu par Lejaskurzemi, tiek atzīmēta 750 gadu jubileja, kopš senā Kursa minēta rakstos - zemju dalīšanā starp bīskapu un ordeni. Tajā dokumentā minēta arī Dovzare. Šis vārds nozīmē gan apvidu starp pašreizējo Papi un Liepāju, gan Papes ezeru toreiz, kas bija ļoti svēts ezers, un ap to atrodošajās svētvietās notikusi upurēšana jeb ziedu nešana senču dieviem. Te esot mitis krīvs vaipatkrīvu krīvs.

Ir ļoti grūti atsaukt iztēlē un acupriekšā Papes ezeru un apkaimi tādu, kāda tā bija toreiz - ar upurakmeni (vai vairākiem), svētbirzīm, svētavotiem. Tik zemā vietā daudz kas mainījies. Taču ir dažas kalves, daži akmeņi, kuri varētu būt liecinieki senatnei. Viena no tām - kalve, kur kādreiz bijis Brušvitu ciems, tajā iegūlušies akmeņi. Kādā ekskursijā, kurā piedalījās mūzikas skolu pedagogi no visas Latvijas, kopā ar komponistu Agri Engelmani pārbaudījām strāvojumus, ko raida augšup šī zeme un tajā iegūlušie akmeņi. Neesam nekādi ekstrasensi, vien pašdarbnieki šajā nozarē, bet ar pirkstiem strāvu jūtīgi, jo sevišķi Agris. Vienā vietā nāca ļoti spēcīgs negatīvs strāvojums. Kā to izskaidrot un vai tam kāds sakars ar kulta darbibam senatnē, nevaru spriest. Vien iztēloties, ka šai vietā senatnē notikuši kādi rituāli. Varbūt arī pie un uz dižajiem akmeņiem, kas ceļā no Kalnišķiem u; Papes e/era ziemeļaustrumu galu.

Cik svēts Papes ezers un tā apkaime bija mūsu senčiem, tik nesvēts padomju laika militāristiem, kuri te ierīkoja SEEP valstu ieroču izmēģinājumu poligonu, kur tika spridzinātas fosfora bumbas, no kurām fosfors sabira jūrā un vēl tagad skalojas krastā kā viltus dzintars, ar kuru jau apdedzinājušies tik daudz cilvēku. No Jūrmalciema braucot caur mežu vai ejot uz Papes ezera pusi, priekšā rēgojās uzraksti, ka šaus bez brīdinājuma, palaikam mežā notika sprādzieni, un koki gāja pa gaisu, lidmašīnas, kaucot un gaudojot, ar mācību torpēdām bombardēja pie Mietraga noenkuroto kuģu vrakus. Neesmu nekad padomju laikā uzdrošinājies tuvoties Papes ezeram no Jūrmalciema puses. Arī ezerā kā mednieki un makšķernieki saimniekoja militāristi.

Pēc Atmodas Papē esmu bijis vairākkārt. Pat kā gids, kurš tālumniekiem var ko pastāstīt par šo pusi. Vienreiz arī ar skolēnu pulciņu, kas darbojas pie Jūrniecības un zvejniecības muzeja filiāles. Tad bijām arī Papes brīvdabas muzejā (Rīgas muzeja filiāle), uzkāpām bākā.

Daļa Papes ciema Rucavas padomju saimniecības saimniekošanas laikā izpārdota lietuviešiem. Tagadējie šāspuses saimnieki gudrāki, tālredzīgāki, ar pavisam citu attieksmi pret dzimto novadu.

Pagājušovasar, kad mūspusē ciemojās A.Čaka muzeja vadītāja Andra Konste un rakstnieks Ēriks Hānbergs, gājām lūkot savvaļas zirgu - trapanu -ganāmpulku pieezera lankās. Pļavās pie ieejas liegumā ganījās arī divas dzērves, nelikdamās ne zinis par cilvēku klātbūtni. Tā man šķita ļoti laba zīme turpmākajā Papes liktenī.

***

Rucava. Šī vieta atmiņā iezīmējusies tik teiksmaini, ka arī vēlākus gadus Rucavu esmu izjutis kā novadu, pret kuru attieksme bijusi romantizēta un ko vistrāpīgāk izsaka Raiņa dzejas rinda: „Tur burvīgā gaismā viss zaigo un laistās..."

Biju vēl mazs puišelis, kad vectēvs Jēkabs paņēma mani līdzi braucienā uz Rucavu. Ar bānīti. Ja gribu ko pastāstīt par šo braucienu, tad attiecībā pret dzīves īstenību melotu vienā melošanā, jo viss atmiņā palikušais ir visai dīvaini redzējumi, kā atsevišķi uzplaiksnījumi, kas pavīd no tolaik skatītā jebšu jau vēlāk dzirdētā. Nevaru vairs sazīmēt detaļas. Atceros vien to, ka bānītis čukāja līdz Paurupei, brauca pāri Bārtas upei, mēs ar vectēvu pusdienojām kādā krogā, kur viņš kārtoja darīšanas ar kādiem tur vīriem, īpašniekiem Šventojas dzirnavās, ko vectēvs

savulaik bija rentējis. Pēc tam, kad trīsdesmit četrus gadus vēlāk biju skatījis un aptaustījis šīs dzirnavas, redzējis veco dzelzceļa tiltu pāri Bārtai, veco uzbērumu un pamestās stacijas, kad pašā Rucavā jau biju apgrozījies vairākkārt, bērnības atmiņas savienojās ar konkrētiem redzējumiem, to Rucavu, kāda tā izskatās šodien. Un tomēr, kad īstens rucavietis, ražīgs un ražens kinoamatieris vārdā Debaldis mani uz motocikla izvadāja pa sava dzimtā novada apkaimi, atkal jutos tikpat teiksmaini kā bērnībā. Mēs daudz ko redzējām, izbraukājām celiņus un pat takas, taču būtiskākais, kas palicis no šī ceļojuma, ir noskaņa. Par spīti visām laikmetīgām parādībām uzvēdīja senatnēja dvesma, apvidus gars.

Atgriezies Liepājā, tūdaļ uzrakstīju dzejoli, kura pamatā rucaviskais teiciens - alijuk ben! Mēs bijām vecajās Kalnišķu dzirnavās, mēs bijām mājās, kur maļ ar rokas dzirnām, mājās, kur manteļskurstenis vēl dūmo un mājdurvīm uz pagalmu var atvērt to augšējo daļu, kamēr apakša ciet, lai kustoņi nelien istabā. Mēs bijām pie ļoti veciem un dzīvesgudriem ļaudīm, redzējām varenus ozolus, elku liepas. Rucava kā senvieta nostiprinājās apziņā. Nāca vēl klāt novadpētnieka Jāņa Sudmaļa stāstītais par vīriešu dzintara rotu - kniepķenu, tā varbūtējo izcelsmi no senprūšiem, Rucavas apdzīvotāju ciešo, varbūt visciešāko saikni ar senajām baltu tautām, ar lietuviešiem turpat pāri Šventojas, Sventas upītei, kas izlokās kā zalkša zīme žemaiču un lejaskurzemnieku etnogrāfijā un ticējumos.

Kaut dažādu ļaužu bieži apmeklēta, ar civilizācijas atribūtiem iezīmēta, Šventojas ieleja zem kādreizējās Rucavas muižas, kur izverd svētavots, ir brīnumjauka vieta, kur, neraugoties uz civilizācijas virsslāni, pārņem senatnes izjuta. Jo sevišķi spilgti atmiņā iegaismojas kāda saulaina maija diena, kad tur aizbraucām kopā ar mazmeitu Kātiņu. Ziedošās ievas, mežābeles, stāvā senlejas krauja vienos gaiļpiešos. Upes līkumos dzelmītes, sēres un liedadziņi. Putnu balsis. Šūpoles - uzlidot augstāk par ikdienišķām sajūtām. Turēt makšķerkātu rokā - vien iegansts, lai vientulībā ieņemtu sevī šo dabas ainavu. Šaivietā esmu bijis vairākkārt. Arī vedot līdzi ciemiņus no tālām zemēm.

Uz austrumiem no Rucavas centra, pa šauru zemes celiņu braucot, citā vietā var nokļūt upītes senlejā. Turp braucām kādreizējā laikraksta „Komunists" redaktora, aizrautīga makšķernieka Riharda Rubīna vadībā. Toviet Sventajā bija granšu sērītes, kur saķērām grunduļus ēsmai un devāmies atpakaļceļā, lai, izbraucot cauri Rucavai, nokļūtu pie Sventajas dzirnavām (jau Lietuvas pusē) un dzirnavu dīķī makšķerētu līdakas. īa vieta ar divstāvu šķindeļiem apsistām, diez cik ilgi jau malušām dzirnavām atkal bija tik senatnīga, jo sevišķi, ja aizsapņojās tajos laikos, kad vectēvs Jēkabs vēl nomāja šīs dzirnavas (tagad tur kempings).

Ar Rucavu esmu sapinies dīvainiem pavedieniem, nesataustāmiem (vien mezglvietas) un neizskaidrojamiem (vien noskaņās). Aiz visa tā, ko tur esmu redzējis un piedzīvojis īstenībā, ir vēl kāda cita izjūta, ko nevar paskaidrot.

Šo iespaidu brīžiem tā kā dzēš, brīžiem tā kā vēl paspilgtina dzīvē sastaptie iedzimtie rucavieši jeb rucavnieki: tas pats pieminētais kinoamatieris Debaldis Bitenieks, Austra Pumpure, Nora Kalna (Dūrēja), Anna Eltermane... Visi viņi katrs savā veidā ir īpatņi. Un atkal tik neizskaidrojami rucaviski, katrs pa savam dulli, manuprāt, vislabākajā nozīmē. Kaut vai Austra ar savām dziesmām. No dzimtās puses (Brušvitu ciema) vissenākajām. Daža maza tautasdziesma pasaka daudz vairāk par prozas blāķos uzrakstīto. Ar Noru no Pešu ciema ilgi un draudzīgi strādājām laikraksta kultūras nodaļā rakstnieces un zintnieces (tolaik žurnālistes) Monikas Zilēs virsvadībā. Pāris reizes esmu bijis Noras dzimtajās mājās Pešu ciemā. Mežā iekšā. Nora kā personība personificē Rucavu. Ar visām svelmainajām tuksnešu ilgām. Un atceros, kā Anna reiz stāstīja par veco zintnieci, kas dzīvoja, kur ceļš no šosejas iegriežas Rucavas centrā. Annas pamatīgums, darbaspējas, savdabīgais tekstilmākslinieces talants. Allaž esmu kā pierādītu patiesību pieņēmis uzskatu, ka vide, kurā cilvēks piedzimis, ilgstoši dzīvo, viņu veido pēc savas līdzības. Un ir tāda vide, kas jo iedarbīgāka - kā kalnos, mežos, tuksnešos, ūdenstilpju krastos, senvietās, t.L, vietās, kur agrākus gadsimtus jau noticis kas nozīmīgs. Kā Rucavā.

Vairākkārt esmu vests pie teicējām un dziedātājām, Rucavā būts Dzejas dienās, piedalījos baptistu draudzes sarīkojumā, baznīcā runājos ar luterāņu mācītāju; no vidusskolas apmeklējumiem labi atceros pēdējo, kad tur bija iekārtota vasaras nometne 3x3, kurā ar priekšnesumu bija uzaicināta arī mūsu ģimene un kur iepazinos ar ASV dzīvojošo rakstnieci Laumu Kalniņu (Bankinu), ar kuru aizvien vēl sarakstos.

Rucava bieži gadījusies dzīves ceļā. Visdažādākos veidos. Taču vairāk iztēlē un noskaņās, kā tas reti gadās ar kādu konkrētu vietu, iezīmētu Lejaskurzemes kartē .Alijau ben.

* * *

Par tādām pašām lejākām Kurzemes vietām kā Duniku, Sikšņiem, Ječiem, Slamstiem nav daudz, ko sacīt. Uz Duniku kādreiz esmu braucis ar mednieku kolektīvu, kurā mani ieveda Vilberts Dālderis, draugs no laikiem, kad strādājām zvejnieku saimniecībā „Boļševiks". Tur vienvasar, gādājot mežazvēriem sienu un slotiņas, pirmoreiz Latvijā redzēju melno stārķi (otrreiz, braucot pa Abavu). Turienes mežus esmu izstaigājis arī ziemā, medībās par dzinēju ejot.

Sikšņos vismaz trīsreiz esmu uzaicināts kā dzejnieks. Ļoti viesmīlīga skola,

allaž daudz un uzmanīgu klausītāju, tāds gaišums cilvēkos par spīti nomalei.

Ječi, pirmkārt, saistās ar Noru Kalnu, viņas dzimtajām mājām. Pie kāda Noras radinieka no laikraksta redakcijas ik pavasari braucām bērzu sulas tecināt. Pēc tam, kad tur ierīkoja dārziņu kooperatīvu, tā vieta zaudēja pievilcību.

Slamsti atmiņā no laika, kad strādāju par atsveķotāju Bārtas mežos un bridu pāri upei sēņot tās kreisajā krastā. Tur bija daudz ar zāli un sūnām noaugušu meža celiņu, uz kuriem auga dažādas sēnes. Pa tiem staigājot, drīz vien varēja ķoci pielasīt. Apkārt dižas liepas. Tīkams mežs.

Tajā pusē, Bārtas kreisajā krastā, vislabāk iepazinu Liepienu, jo tur komponists Agris Engelmanis, ar kura ģimeni draudzējamies, iepirka mājas ,,Ausek|i", un, tā kā pašiem tolaik mums savu māju nebija, ciemojāmies „Ausekļos". Visbiežāk es, jo šī vieta tāpat kā saimniekam Agrim šķita pievilcīgi senatnīga un aizvien vēl pirmatnēja, reti apdzīvota. Vispirms jau pati dzīvojamā māja, labu gabalu no garām vedošā zemesceļa, bija veca, pamatīga mūra ēka ar plašu saimes istabu. Pfits, maizes krāsns, klona grīda, garš galds, pie kura saimei sasēsties. Agris gaumīgi papildināja un akcentēja veclaicīgo interjeru. Šī istaba atstāja iespaidu uz cilvēku. īpatnējāku nekā pārējie mājas kambari. Vienā no tiem stāvēja komponista flīģelis. It kā pretmetā senlaicīgumam, it kā papildinot to. Kara laikā mājai bija trāpījušas tuvumā sprāguša lādiņa šķembas, dienvidu sienā bija plaisa, un tur sev dori bija ierīkojušas bites. Ēka bija uzkalnā, no kura pavērās skats uz liekņām, meža skupsnu, kas aizsedza dižo purvu. Vienviet mežā smuidras egles, cieši saaugušas ar galotnēm, veidoja tādu kā baznīcu, kā katedrāli. Iztēle nemaz nebija jāpiepūlē, lai redzētu dievnamu slejamies.

Rakstu par to pagātnē, kad tikko iepazinu „Ausekļus" un apkaimi. Arī tagad tur ir tā. Tikai ar dažām izmaiņām, ko Agris kā rūpīgs saimnieks veic, lai saglabātu māju senatnīgo veidolu turpmākai dzīvošanai. Ir ļaudis, kas, iepērkot lauku mājas, cenšas tās pārveidot pēc mūsdienīgiem standartiem. Ar ērtībām, modernu interjeru, pagalmu, kas līdzinās pilsētā pie savrupmājām redzētiem. Agris, tieši otrādi, grib atstāt visu kā bijis, bet, ja ko papildināt, tad saskaņā ar dabu un ierašām, kādas izsenis bijušas šajā pusē.

Kādreiz, par Agri rakstot, esmu nosaucis viņu par meža dārznieku. Lai savām vajadzībām ko lietderīgu izaudzētu, netiek domāts, un raža nāk kā pārsteigums, kā „Dieva dāvana", toties cik daudz dažādu koku ieaudzēts „Ausekļu" pagalmā un apkaimē gan no tuvējā meža, gan no tik tālīnām vietām kā Kazdangas! Kopā uz Kazdangu esam braukuši sējeņus dižajā un bagātajā parkā lūkot, izrakt tos un vest pārstādīt Liepienā. Par šiem kociņiem, arī no zīlēm izdiedzētiem Amerikas ozoliem un citiem eksotiem, Agris ir rūpējies daudz vairāk nekā par dārzeņu dobēm.

Liepienas granšaina augsnē daži viņa stādītie koki izauguši lieli - kā priede, iebraucot pagalmā, kamēr citi iznīkuši, meža zvēru nopostīti. Vienbrīd Agris bija uzņēmis apsaimniekot arī tuvējā meža platības, bet laikam jau uz tādiem cilvēkiem praktiķi raugās kā uz fantastiem, nespējot izprast tik lielu tuvību dabai, tādu saskaņu arto. Arī nesavtību, dabu kopjot.

Tieši šīs komponista un meža dārznieka Agra Engelmaņa rakstura (drīzāk dvēseles) īpašības mūs tuvinājušas un, kamēr mums nebija pašiem savu māju Jūrmalciemā, iejutos „Ausekļos", iejutos Liepienā, kautākai pa nedēļai, pa dažām dienām iedzīvojos šajā apvidū un atkal, kā daudzviet, sajutu apvidus garu, kas darīja Liepienu atšķirīgu no citām vietām, uztiepa noskaņu, kāda var būt tikai tur un nekur citur.

Var iedomāties, ka liepu šajā pusē, no kā arī vietas nosaukums, bijis daudz vairāk. Varbūt pat svētbirzis un atsevišķas elku liepas, taču arī tagad Liepienā šos kokus var sastapt gan savvaļā, gan iestādītus un dižus izaugušus vēl apdzīvotās, jau pamestās sētās. Arī „Ausekļu" kuplā liepa mājgalā pie akas kā simbols vietas nosaukumam. Otra šīs puses ārējā īpatnība - grants augsne, jau izmantotās un ar ūdeni piepildījušās grants karjeras, plāni jaunu karjeru ierīkošanai, pēc kuriem, kā Agris stāstīja, „Ausekļi" paliktu uz salas. Kā ezera vidū. Viņš pats ar nelielu detaļu it kā tuvinājis šo nākotnes ainavu - mežmalā, kur agrāk bija purvaine, neliela bedre karūsām, pie pirtiņas Agris ierīkojis plašu dīķi ar vairākām saliņām. Un atkal ne jau par lietderību domājot (lai ierīkotu zivju dīķi), bet par savdabīgu niansi dabas ainavā. Ekskavatora uzbērtie krasti apsēti visdažādākām sēklām, un tās iesakņojušās par augiem un kociņiem, vietējā flora uzņēmusi pie sevis šaipusē vēl neredzētus ciemiņus. Traucē vien bebri, kas iedomājušies ainavu pārveidot pa savam.

Pati pirmatnējākā vieta šajā apvidū tūdaļ aiz meža joslas, kurā egļu katedrāle, ir plašais purvs. Ta ir atkal viena no dabas īpatnībām, pie kuras sevi piemēra cilvēks. Dažam purvs ir vienaldzīgs, dažam pretīgs - slīkšņa, akači, visas šīs baismās pasakas un teiksmas, bet laikam jau retajam tādas romantikas apdvests kā Agrim, kā arī man, kad mēs gan abi kopā, gan atsevišķi klīdām pa tā plašumiem. Daži mežazvēri redzēti vien iztālēm (alnis, jenotsuns), bet allaž bijusi izjūtama to klātbūtne šaja ainavā (arī vilku). Purvā ligzdoja dzērves, tās bieži bija redzamas debesīs, un putnu klaigas skanēja tik poētiski satraucoši:

„Pa purvu purviem dzērves kliedz: cik mēs?

Vai dzimtā puse kāsi pacelt spēs?"

„Dzērvju dziesma" - viena no vistuvākām Agra komponētām kora dziesmām ar manu tekstu. Pateicoties purvam Liepienā, mūsu sakritīgai dabas un dzimtenes

izjūtai.

Bieži pa Liepienu esmu klejojis viens. Sēņodams aizgājis līdz Bārtas upei, pa purvmali griezis rudmieses, villenes, uzgājis sēņotnes, kur rindām dīgst apšu kundziņi. Apbrīnojis pļavu puķu daudzveidību, deviņvīru spēkus, kas no granšu zemes ar lielu sparu stāvus dzenas augšup. Plunčājies pa grantsbedrēm.

Un kur nu krāšņais līgovakars, Jāņi, kad sabraukuši ciemiņi no maliņu maliņām, slieta gaisā pudele, kurināti diži sārti, augstu lidots mežmalā uzkārtajās šūpolēs, meklēts papardes zieds, bet atrastas vien naktsvijoles un dzegužpuķes, iets rotaļās un dziedāts, dziedāts līdz rīta „šausmai". Korim „Līva" sabraucot vienuviet, piedaloties komponistiem un mūzikas kritiķiem no Rīgas, mūziķiem no Ventspils un ASV, Liepājas mūzikas skolas, simfoniskā orķestra...

Pusnaktī pagāniski noskaņotie devušies pie kulta akmens tuvējā poriņā, improvizējot rituālās dejas, savākušies pie garā galda saimes istabā; kad lijis kā pa Jāņiem, vāgūzī uz izlaistā siena panta ciešā un draudzīgā barā dziedāts vēl dūšīgāk. Ne visi spējuši pieskaņoties tai vietas un svētku sajūtai, kādu paģēr Liepiena, lai saliedētos vienotā pulkā. Taču tur plašums un izvēles brīvība, ka visi jūtas labi - ļaudis ar dažādām vēlmēm un ieradumiem. Daba tur iekļauj sevī cilvēkus, nevis kā tas ir bieži apdzīvotās vietās, kad jābrucinās vienam gar otru. Un Jāņu diena leišmalē austtik spoža.

Vismaz piecreiz kopā ar Engelmaņu ģimeni esam sagaidījuši Jauno gadu „Ausekļos". Mežā pie iepriekš jau appušķotas eglītes. Gan sidraba lietutiņam līstot, gan pamatīgi piesalstot un brienot pa dziļu sniegu. Uzkurinot pie eglītes arī nelielu ugunskuru, ieejot uz brīdi „egļu dievnamā", kur zem dižajām, blīvi saaugušajām eglēm neielido ne sniega pārsliņa. Apkārt tāds klusums un miers. Liepiena.

★ ★ ★

Turpat otrpus upei Bārta. Vieta ar tādu pat nosaukumu kādreiz bijusi senprūšos. Sena vieta. Pēc daudz kā spriežot. Kā jau pie ūdensceļa, kas senatnē bijis dziļāks un platāks, savienojis ar kaimiņzemi Žemaitiju, aizvedis līdz Gaužu (Liepājas) ezeram, Līvas ciemam, Liepavai. Liepājai. Bārteniekiem savs muzejs, kura tapšanā piedalījies kolēģis žurnālistikā un literatūrā Jēkabs Rūsiņš, īstens bārtenieks, kaut dzīvoja un strādāja Liepājā. Viņa tekstu Imanta Kalniņa dziesmai „Liedagā" vēl tagad skandē ik „Liepājas dzintarā". Te Ulmaņlaika zemkopības ministra Jāņa Birznieka mājas. Ar viņu īsu brīdi biju kopā vienā lopu vagonā, kad 1941. gada 14. jūnijā sūtīja uz Sibīriju. Mamma ar Birznieka kundzi sarakstījās, esmu ticies ar viņa dēlu, māsīcām; netālu no sievas Velgas mantotā nameļa K.Ūliha ielā dāņu biznesmeņu glīti atjaunots kādreiz ministram piederējušais trīsstāvu nams. Tie caur likteņa nejaušībām ar dzimušu bārtenieku starpniecību vien tādi pieskārieni šai vietai, kuras vienu - Dūkupu ciemu - esmu iepazinis tuvāk un pamatīgāk.

Jau kādā makšķernieku stāstā iz bērnības piedzīvojumiem esmu iezīmējis trīsdesmito gadu Dūkupus, kad mēs ar tēvu laivā pret straumi uzbraucām līdz viņa iemīļotai ālantu makšķerēšanas vietai - Dūkupiem, kad tur vasarās mita mans skolasbiedrs no Čakstes pamatskolas, vēlāk emigrējis uz Zviedriju, kļuvis par rakstnieku, - Eglons Spēks. Vēl kādā visai miglainā atmiņu ainā jaušu, kā mēs ar tēvu reiz, atbraukuši ar Paurupes (Rucavas) bānīti līdz Bārtas stacijai, gājām uz upi makšķerēt, nakšņojām siena šķūnī. Kad pēc daudziem gadiem (1967) kļuvu par atsveķotāju Bārtas Ķīburu mežniecībā Dūkupu ciemā meža tehniķa Stārkā apgaitā, man, ieraugot Bārtas staciju, ejot pa taku gar upmalu uz Dūkupiem, atmiņā noplaiksnījās kādreiz jau redzētais: krūmāju ieskautais atvars, pie tērces ietekas mežābele, lielu akmeņu izveidots brasls... Vēl pēc desmit gadiem šī ainava pārveidojās līdz nepazīšanai - te zvejnieku saimniecība „Boļševiks" uzcēla tā saucamo telšu pilsētiņu „Neptūns", kas patiesībā bija stacionāru būvju komplekts ar pirti tai vietā, kur Bārtā ietecēja tērce un auga mežābele.

1967.gada pavasarī, kad aizbēgu no pilsētas, kļuvu ar Dūkupu ciema iemītnieku uz pieciem mēnešiem. Man ierādīja pašam savu nameli ar mazu istabiņu. Gandrīz visu aprīli nodzīvoju pa iekšu, jo togad pavasaris bija draņķīgs -sniga, putināja, pēc tam uznāca lietavas, uzvēdīja saltums, un tikai maijā tiku pie savām sveķa priedēm ar skrīpstu iešņāpt pirmās kairinājuma ūsas. Drēgnajā laikā, klausot pieredzējušā mežsarga padomus, uzdarbojos pie upes, iemetot kādu gruntsmakšķeri, kārdinot līdakas ar dzīvo zivtiņu ēsmu. Pie Stārku ģimenes bieži gāju ciemos un klausījos mežsarga stāstus. Viņš bija ne vien mežagudrs, bet arī upesgudrs vīrs, un es no viņa esmu daudz mācījies, kā arī dzirdējis dažādus stāstus, ko jau agrāk iepinu prozas darbos.

Kad iemanījos atsveķotāja amatā un sākās sezona, biju nodarbināts augām dienām. Kaut pa celiņiem, takām un pat pa stigām pārvietojos ar vecu divriteni, kamēr iegriezu sveķu ailes savu sešsimts priežu spoguļos, pagāja divas, reizēm pat trīs dienas. Tā vasara bija sausa un tveicīga, sveķi sažuva ķienī. Tikai, kad uznāca pērkona negaiss, kad gaiss kļuva mitrs un sutīgs, redzēju, cik strauji var sveķot priedes. Bula laikā cēlos līdz ar gaismiņu, vēl pirms saules lēkta un tekāju no priedes uz priedi līdz pusdienlaikam. Tad aizminos ar velosipēdu līdz upmalai, ilgi mērcējos atvarā, apēdu līdzpaņemto maizi, padzēros skābu putru no kanniņas un likos uz auss. Kad karstums noplaka, braucu atkal uz mežu un griezu priedes līdz tumsai. Atceros, cik rītos neganti nāca miegs, cik grūti bija pamosties, acīm līpot ciet. Cieši līdzās namelim, kurā mitu, auga dižena, plati sazarojusi kļava, un mežsargs teica, ka visa vaina tajā kļavā. Šī saldā koka apkampienos - saknes no apakšas, zari no augšas - arī miegs esot tik salds un lipīgs kā sīrups.

Priežu audzes, no kurām tecināju sveķus, nebija nekādas dāsnās. Lēni krājās kanniņās gaiši dzeltenais, valkainais „medus". Izbaudīju mežu gan agros rīta cēlienos, kad skāņi dziedāja putni, gāja gulēt nakts dzīvnieki, modās zālēdāji, gan vēlu vakaros, kad jau sabiezēja krēsla, kad biezokņos kļuva tumšs. Pa ceļam ogoju, sēņoju, satikos ar visādu dzīvo radību - nīgru alni, jenotsuņiem, āpšiem, lapsām, stirnām, briežiem, bet visvairāk uz manis iemītajām takām gadījās čūskas. Retāk ķiermini (odzes), vairākumā zalkši. Šīs slaidās, graciozās čūskas mudžēja arī Bārtmalē, tās iemājoja manis apdzīvotā nameļa pakšos, turpat pie saimnieka kūts mēslu čupas dēja olas, un no tām izšķīlās zalktēni. Ik rītus, kad vēl nomidzīspruku laukā vajadzības dzīts, bija jāuzmanās, ka neuzkāpj zalktim, kas mēdza sagaidīt saullēktu, saritinājies gredzenos uz sliekšņa plakanā akmens. Nameļa sienas bija izsistas ar riģipsi, vietumis tajā bija caurumi, un šad tad pa tiem kāds zalktis izbāza galvu, ielūkodamies istabā. Reiz vienam šķitu redzējis zelta kronīti galvā. Tā varēja būt šīs plašās zalkšu valstības pati karaliene.

Pie manis ciemos brauca draugi makšķernieki, ieradās sieva ar divus gadus veco dēlēnu (no Ķīburu autobusu pieturas jāiet labs gabals), bet lielākoties dzīvoju vientulībā. Biju jau izdevis dzejoļu krājumu, mani dēvēja par dzejnieku, bet Dūkupos, kur bija ideāli apstākļi rakstīšanai un es arī rakstīju daudz, tā arī neko jēdzīgu nespēju sacerēt. Tāpat kā vēlāk, dzīvojot rakstnieku namos - Dubultos un Pereģelkino (Piemaskavā). Vien to dzejoli - „Ogotājas":

Tādas mierīgas, klusas un līdzīgas

Dienas staigā pa sila takām:

Melleņu grozus aiznes sev līdz,

Pēc brūklenēm solās atnākt.

Ne pērkonus atnes, ne vētras.

Rāmas tvan sveķojot priedes.

Sauspūtis nokaltē mētras.

Rasā sidraba sliedes.

Un tad man kļūst vasaras žēl,

Es dienām ceļā stājos:

- Brūklenes manas, kas grozos kvēl,

Atdodiet, ogotājas!

Vajadzēja vēl daudz ko piedzīvot un pārdzīvot, lai sāktu runāt dzejas valodā. Bārta un tā viena atsveķotāja vasara atmiņā tik idilliska. Un toviet pavadītie vieni no skaistākajiem Jāņiem, kad viss Dūkupu ciems (arīMRS direktors Dūkstenieks ar savu ģimeni) sanācām zem kuplā ozola Bārtmalā. Un vēl daudzie ciemiņi, starp kuriem meitenes no zvejnieku saimniecības tīklu darbnīcām bija visdūšīgākās dziedātājas. Papardes ziedu arī toreiz neizdevās atrast, bet spīgojošu jāņtārpiņu bija pilnas meža takas.

Bārtas kultūras namā Velgai bijusi pasteļgleznojumu izstāde, tur lasīti dzejoļi, notikusi Imanta Kalniņa tikšanās ar vēlētājiem, kad viņš bija deputāta kandidāts Augstākajai Padomei, bet mēs ar Austru Pumpuri viņa atbalstītāji arī no skatuves. Bārtas etnogrāfiskais ansamblis mani sveicis un apdāvinājis 60. dzimšanas dienā, ar tā dalībniekiem esmu ticies vairākkārt. Pats vārds - Bārta - jau rada senatnīgu noskaņu. Gan centrā, kas atrodas uzkalnā, no kura paveras skats uz plašu apkaimi, bet jo sevišķi pa nomaļus lauku sētām, kuitiem un brikšņiem, tumšajiem mežiem, kur neiztramdits vēl viedais apvidus gars.

Pa Bārtas straumi uz leju un pēc daudzajām telšu pilsētiņām, kas aplipināja, kas vēl tagad turas, ieķērušās upes krastos, aiz mācītājmuižas līkuma Bārta ar kreiso krastu piekļaujas Dižās Nīcas centram. Kādreiz tā senatnē saukta par Nīcapi, Nīcupi. la sensenis nogruntējusies līdzenumā pie Bārtas. Varbūt pat no tiem laikiem, kad pāri tagadējiem polderiem vēl skalojusies jūra, jo, novadgrāvjus rokot, uzplēstas vētras strīpas ar senu mūžamežu satrunējušas koksnes paliekām, tā saucamajiem dzintara gružiem un arī pašu nosveķi. Ar biezu dēdējuma kārtu klātu, kā jau zemē rastam dzintaram, bet, šo kārtu noslīpējot, tikpat zvīļojošu kā jūras izmestajam. Nez kādi sauszemes un ūdensceļi te krustojušies, vezdami gan uz Līvas ciemu un Jūrpili, gan Dovzari (Papes ezeru) un tālāk uz leišiem un senprūšiem, gan zemes iekšienē. Nav šaubu, ka Nīca pastāvējusi sen.

No Bārtmalas, kur koka tilts pāri upei, no bērnības atmiņā saglabājies krāsaini spilgts redzējums, kā Liepājas mākslinieka, novadnieka un gleznotāja Šaumaņa dižais audekls Čakstes pamatskolā, kur mācījos. Atzēģelējuši no Liepājas ar laiviņu „Rotu" jau sestdienas vakarā, svētrītā agri sākām makšķerēt. Rīts bija bez vēja -kluss, saulains. Aiz muguras (sēdējām kreisajā krastā) iedimdējās baznīcas zvans. Pa ceļu no Otaņķiem nāca pulciņš baznīcēnu. Sievieši tautas tērpos, koši sarkanajos nīcenieku brunčos. Viņas nonāca viņpus upes krasta zaļajā pļaviņā, mazgāja basās kājas un apāvās. Daža pastalās, daža kurpēs. Notinot lielus ar autiem, uzvelkot baltas zeķes. Vīri stāvēja uz tilta, gaidīja. Skats bija tik gleznains. Tik etnogrāfiski dabīgs un raksturīgs šai vietai - Otaņķiem un Nīcai. To apjēdzu jau vēlāk, šo redzes gleznu allaž atmiņā atsaukdams.

Viena no tēva iemīļotākajām makšķerēšanas vietām bija pie Toseles ietekas Bārtā. Tur uz paša stūra atradās „Seku" mājas, kurp tēvs gāja pats vai sūtīja mani pēc piena no pusdienas slaukuma. Tas bija senatnīgas mājas, jau pabālējušas atmiņā. Tagad tur vairs tikai pamati, diži akmeņi krastmalā.

Vēl no bērnības atceros vienu braucienu ar laiviņu „Rota". Pret lēnīgo straumi pa Toseles upīti augšup. Gandrīz līdz pat jau pārpurvojušamies Meka jeb Meķes ezeram. Tolaik visapkārt upītei bija pļavas, kur nīcenieki vāca sienu. Upīte bija gleznaina. Ne tāds polderu kanāls kā tagad. Apmetāmies pie dziļa atvara, kur manai makšķerei piekodās pat tāda straujūdeņu zivs kā sapals. Nakšņojām siena šķūnī.

Atbēgot 1947. gadā no Sibīrijas trimdas Latvijā, iepazinos ar nīcenieci Elvīru. Viņa mācījās vidusskolā un dzīvoja pie mūsu ģimenes draugiem - rakstnieka Jura Kronberga vecākiem no tēva Rūdolfa puses. Vēlāk mūsu un Pelnēnu ģimene sadraudzējās, braucām uz Nīcu ciemos. Viņu mājas "Sudmaļi", sarkana ķieģeļu ēka Bārtas upes līkumā iepretī tolaik jau izpostītajai baznīcai ar nograuto torni (to izmantoja kā sporta zāli). Kā vēlāk izrādījās, aiz sienas Pelnēniem dzīvojusi Aina Pāvulīte, Liepājā labi pazīstama žurnāliste un dzejniece, tolaik vēl nieka skuķēns. Uz „Sudmaļiem" braukts gan svētku reizēs, gan apkūlībās strādāts pie kuļmašīnas. Cik nu mēs tos pāris gadus pirms otrreizējā izsūtījuma paguvām nodzīvot Latvijā.

1956. gadā atbrīvoti no Sibīrijas trimdas un nogruntējušies atkal dzimtajā Liepājā, diezgan bieži abi ar tēvu braucām uz Bārtas upi makšķerēt, kurtā augšpus Nīcai met līkumus, neizbagarēta un neiztaisnota. Tēvs mani mācīja iepazīt šo upes posmu - ik atvaru, aizstraumi, braslu ar viņa kopš bērnības iemīļotām vietām, kur ķērās ālanti (tēva visiekārojamākā zivs), raudas, vimbas, kur viņš bija reiz makšķerējis Latvijā vien Bārtas upē mītošo zivi - barbu. Augu mūžu dabas apmāts makšķernieks būdams (tikai ārā no pilsētas!), tēvs drīzumā iegādājās laiviņu, un mēs jau no Pērkones kanāla gala, kur mita tēva draugs - bocmanis no jahtkluba „Olimpija" laikiem, ezera zvejnieks Skrāmis - airējām vai burājām uz upesgalu, kur Bārta sāk tecējumu cauri Liepājas ezeram. Tur upe sazarojas vairākās caurtekās, un viena no tām, kas Reiņu meža pusē, tolaik bija tēva iemīļotākā ālantu vieta. Piestājām arī otrpus Bārtas galvenajai gultnei Ciānas salā, kur, kā tēvs zināja stāstīt, stāvējis viens no septiņiem Nīcas krogiem (tagad pamati vien) un bijis iesaukts „Pie Ciānas meitiņas", jo krodziniekam bijusi daiļa meita, kas pievilkusi apmeklētājus, kaut vai tādēļ vien, lai pamielotu acis ar viņas smukumu. Krogā pa mēriņam brandavīna, pa kausam miestiņa iemalkojuši būdelnieki, kas nodarbojušies ar akmeņu izcelšanu no Otaņķu stūra ezerā un to nogādāšanu Liepājā, garām braucošie venternieki, ziemā kamanu ceļa braucēji, vasaras grants vedēji ar liellaivām, bet plostnieki, kas laiduši plostus pa Bārtu, kad dabūjuši „cālungu" no kokzāģētavām, plostojuši pa krogu nedēļām. Kādreiz no Liepājas pa ezeru (upesvietu) un Bārtu pat kursējis mazs kuģītis līdz Nīcai (tik pilnūdeņaina vēl bijusi upe un ezers). Arī tas pieturējis pie Ciānas salas, un pasažieri iestiprinājušies. Šo romantisko ainu, kas man vēl tagad tik spilgta tēlojas acupriekšā, vienā rāvienā nodzēsa nez no kurienes uzradies laupītājs - rudu matu ērkuli un tādu pat bārdu - ilgi slēpies Reiņu mežā (esot manījuši), smalki visu izokšķerējis, līdz kādā tumšā rudens naktī ielauzies Ciānas krogā, noslepkavojis krodzinieku un nolaupījis tā sakrāto bagātību. Kur palikusi daiļā Ciānas meitiņa, tēvs nezināja stāstīt. Šo stāstu vēl esmu dzirdējis citos variantos no vecajiem ezera zvejniekiem - venterniekiem. Starp viņiem bija arī viens dzintara apstrādātājs, gudrs, ezera vēsturi zinošs vīrs - Preiss. Diemžēl ar viņu neiznāca tikties, vien dzirdēt pārstāstus par viņa teikto. Arī par Ciānas salas krodzinieka ģimenes likteni.

Visa Bārtas lejastece un ezera dienvidu gals ar niedru, meldru un donu džungļiem, putnu rezervātu, krastmalas lankām un polderu kanāliem piederīgs Nīcai un Otaņķiem. Ar Baidzeles un Reiņu stūriem, Bārtas trīsdesmitajos gados izbagarēto un iztaisnoto tecējumu, kas šķir labā krasta Otaņķus no kreisā krasta Nīcas.

Kā upes platuma tiesa ir šī atšķirība un pretišķība starp Dižo Nīcu un Otaņķiem, kas viņiem pašiem savā starpā atrisināmas vai spēkā uzturamas. Tur no malas pienācējam, kāds tomēr esmu, kaut vasarās mītu Nīcas pagastā, manuprāt, nav ko jaukties, tādēļ par katru no šīm vietām rakstu atsevišķi. Un par Nīcu jau nevartāīsti iesākt rakstīt, pirms nav pieminēts Jēkabs Janševskis, kurš licis pamatakmeni šī pagasta, šīs apkaimes apzināšanā ar savu no sērijas „Latvijas novadi" izdoto grāmatu „Nīca". Viņš arī raksturo Nīcas pagastu, kāds tas bijis pirms Pirmā pasaules kara:

„Pirmā bija tā sauktā Dižā Nīca jeb pagasta centrs, kas atrodas Bārtas upei abās pusēs un stiepjas labajā pusē līdz Grobiņas pagasta robežām, bet kreisajā pusē līdz Nīcas valsts mežam. Šis centrs sastāv no šādiem ciemiem: Otaņķu, Rudes, Žīdu, Utu, Rumbasgala, Upmalu un Lauciņu - labajā pusē, bet upes kreisajā pie centra pieder: Reiņgals, Pērkongals un Sīkles ciems.

Otru pagasta daļu sauc Lejniekus. Tie stiepjas no Liepājas - Nīcas pirmās šķiras lielceļa gar jūrmalu vien līdz pat Rucavas robežai, apmēram divi jūdzes garumā. Lejnieki sastāv no Klampju, Sīmaņu, Kvēpju, Dzirkaļu, Jūrmalnieku un Paipas ciema.

Trešā pagasta daļa sastāvēja no tā sauktiem Leitīšiem [..] Bez saimniekiem un

namelmekiem Nīcā priekš kara bija ap 35 kroņa mežsargu māju un 6 krogi."

Tagad, kā zināms, viss ir savādāk. Turpat gadsimta laikā daudz kas pārveidojies. Kā tas ir ar pašiem nīceniekiem, lai viņi spriež paši, ieklausoties kādreizējā Jēkaba Janševska raksturojumā:

„Lai gan Nīcas iedzīvotāji savās īpatnībās katrā pagasta daļā vairāk vai mazāk atšķiras vieni no otriem, tomēr ir dažas vispārējas īpatnības, kas tiem piemīt visiem un kas uzskatāmas par visa pagasta iedzīvotāju galvenajām pazīmēm. Šīs īpatnības būtu: darba mīlestība, dabiska vienkāršība visā dzīvē, dzīves prieks, bramanība, viesmīlība un uzdzīves tieksmes [..] Kā dabiska vienkāršība un vientiesība Nīcas dzīvē uzskatāma savādā parādība, ka sievietes, pirtī nopērušās, nereti kailas tek mājup, kur tad slaukās un ģērbjas [..] Grābjot vasaru lankās sienu, sievietes, svīzdamas savos biezajos, smagajos sarkanos brunčos, svieda tos nost, un, tā kā apakšsvārkus pie tautiskā apģērba nevalkāja, tad varēja redzēt grābējas vārda pilnā ziņā strādājam /rre/r/os.”

Dažiem Jēkaba Janševska raksturojumiem esmu guvis apstiprinājumu, dzīvojot un strādājot Nīcā, kā arī nu jau astoņpadsmito gadu Jūrmalciemā, taču par to vēlāk. Vispirms vēl gribas iestarpināt vairākus fragmentus no Otaņķu pagastā dzīvojošās Niedolu ģimenes man laipni atvēlētā manuskripta „Ūpapa rakstiem", ko sarakstījis Elgas Niedolas vectēvs Jānis Burkevics (1858 -1952) par uzturēšanos Nīcā pie brāļa Kārļa (1868 - 1928), kurš savulaik bijis arī Liepājas Latviešu biedrības pirmais priekšsēdētājs.

Jānis Burkevics, rakstot par saviem paziņām, toreizējo (ap gadsimtu miju) Nīcas inteliģenci - skolotājiem Krūmkalnu, Grīnberģi, Spriņģi, - pieminējis arī Klampju ciema skolotāju un rakstnieku Jēkabu Janševski.

„Iepazinos ar Janševski, jaunu dzejnieku, lielu sieviešu miesas un kailuma dievinātāju. Viņš abonēja „Die moderne Kunsf (vācu žurnāls - O.G.), kurā bija daudz kailu sieviešu attēlu. Tos un līdzīgus, ko vien varējis iegādāties, viņš savā darbistabā bija pielīmējis pie sienam. Izskatījās kā muzejā. Jaunas sievietes vīriešu klātbūtnē tur iekšā negāja, bet, kad vīrieši neredzēja, labprāt pakavējās, tik žēlojušās, ka nav izlikti tādi pat kaili vīrieši. Janševskis bijis liels reformators, gribēja un lika meitenēm skolā siet nost lakatus no galvām, caur ko iemantoja nīcenieču dusmas. Ja viņš arī visas meitenes būtu mācījis mīlas rotaļās, ko nevar teikt, jo to nezinu, lai gan valodas dažādas cirkulēja, par to Nīcas saimnieces un mātes nekā nebūtu teikušas. Būtu bijušas vēl pateicīgas, jo meitenēm tādas padarīšanas esot jāiemāca, priekš kam tad viņas sūta skolā. Bet meitenēm ar plikām galvām sēdēt skolā un vēl kopā ar puišeļiem, tas ir ārkārtīgi netikumīgi un bezkaunīgi. Ja skolotājs viens pats būtu, tad, lai arī liktu meitenēm izģērbties kailām, tas nekas, jo skolotājam meitenes esot jāapskata, kura daiļāka, varbūt pēcāk grib kādu apprecēt. Bet tādu noziegumu pret tikumību kā sēdēt klasē bez lakatiem galvā, nīcenieces necieta, griezās pie mācītāja Bražes un artā palīdzību Janševski no Nīcas skolotāja vietas izēda. Un pie to laiku skolu pārvaldes viņš arī nevarēja cerēt skolotāja vietu dabūt, tādēļ apmetās Liepājā, kur iepirka mazu namiņu, apprecējās un nodevās rakstniecībai. Nīcas inteliģence tolaik brangi piekopa iemešanu, kas nenotika tik daudz krogos, bet vairāk sestdienās pagasta namā."

Par „brangi piekopto iemešanu" vēl viens fragments no Jāņa Burkevica atmiņu tēlojuma „Mans mūžs", kas sākts rakstīt 1891. gadā, kurā runa par desmit gadus jaunāko brāli, kurš tolaik bijis salīdzis par Pērkones pagasta tiesas darbvedi.

"Pēc pāris dienām brālis dabūja no Pērkones pagasta valdes vēstuli, ka viņam svētdien jābrauc uz Liepāju, kur viņš Annas baznīcā tiks nozvērināts par Pērkones pagasta tiesas darbvedi, un ka viņam visdrīzākā laikā jāiestājas vietā. Sestdienas vakarā mēs ar Krūmkalnu (skolotāju Nīcā - O.G.) nogājām uz pagasta namu, kur bija ieradušies arī skolotāji Janševskis un Grinbergs. Brālis deva tādas mazas atvadības. Kad oficiālie svētki, kuros piedalījās viņa principāls Dr.Šmēmans un aptiekārs Bertiņš, beidzās, mēs negājām mājās, bet pakavējāmies pie alus glāzēm, kamēr piebrauca zirgus, ar kuriem brālim jābrauc uz Liepāju. Mēs ar Krūmkalnu un Janševski sēdamies pie brāļa ratos un pavadījām viņu līdz Kazu krogam, kur vēl sametām labu garu. Saulītei lecot, brālis aizbrauca mūsu laimes vēlējumu pavadīts. Janševskis gribēja, lai mēs ejam pie viņa, jo viņa skolas nams (Klampju ciemā - O.G.) turpat tuvumā, bet Krūmkalns teica, ka viņam saimniece solījusi pagatavot labas pusdienas; izšķīrāmies iet pie Krūmkalna. Viņi, kā vietējās ģeogrāfijas pazinēji, ieteica iet taisni pār pļavu, kur ved kājceliņš. Ceļā gadījās neliels valks jeb strauts, pār kuru bija pārlikta ne visai resna kārts. Pieturekļa nekāda nebija. Strauta platums tāds, ka uz kārts jāsper divi soli, lai tiktu pāri, Neatminos vairs, kurš pirmais mēģināja spert „divus soļus uz labu laimi", bet galarezultāts bija tāds, ka mēs visi trīs pamatīgi izmērījām strauta dziļumu. Nevarējām no ūdens arī tik ātri izrāpties, taču patiesībā nemaz nebija tik nepatīkams jaukā siltā vasaras rītā karstām galvām tāds svaigs atspirdzinājums.

Tālāk bija jāiet gar siena šķūni. Saulīte tik silti sildīja pret šķūņa durvīm, ka nolikāmies drusku nogūlāties. Sak, apžūs arī drēbes. Ja būtu tās noģērbuši, varbūt arī apžūtu, bet nolikāmies tāpat - ar visām. Kādu laiku gulējuši, cēlāmies un gājām tālāk. Ejot gar Nīcas baznīcu, dzirdējām iekšā tik skaisti dziedam. Sak, ieiesim paklausīties. Ieejam pa sānu durvīm un nostājamies turpat celiņā. Uznāk kancelē vecais Braže un teic dūšīgi savu sprediķi. Sāku ievērot, ka apkārt stāvošās mcenieces skatās uz mums un smīn, sāk pat cita citai piegrūst un rādīt uz mums. Nezin kā paskatos uz zemi, un ko es ieraugu - grīda, kur mēs stāvam, viscaur slapja un paliek aizvien slapjāka. Parādu Janševskim, tas piegrūž Krūmkalnam un dodamies visi laukā. Nīcenieces vēl ilgi runājušas, ka skolotāju jaunkungi sagājuši baznīcā tādā dūšā, ka laiduši biksās."

Jānis Burkevics rakstījis tik interesanti, ka gribas pastāstīt, vairākkārt citējot autoru, vēl vienu jautru gadījumu, kad viņš ciemojies pie brāļa Pērkones pagastmājā, kas atradusies pie Pērkones kanāla.

Pagasta skrīverim vecpuisim Grotam bijusi kalpone Minna, pie kuras ik svētdien braukušas ciemos smalkas draudzenes no Liepājas, ko nevarējis ciest Grota audžudēls, 15 - 16 gadus vecais Žanis.

Kādu svētdien Burkevics, Māters (Māteru Jura, kam piemineklis Kazdangā, brālis - O.G.) un Grots situši verandā trumpas. Te pēkšņi ieskrien Žanis un sauc: „Onkul, cūkas rudzos!" Sauciens esot ķēris Grotu, it kā viņam kāds būtu piešāvis uguni pie biksēm. Nosviedis kārtis, iebļāvies: „Es tiem velliem parādīšu!" un bijis pa durvīm laukā. Pārējie sekojuši, lai līdzētu cūkas izdzīt. Izdzirduši Mātera balsi: „Te viņas ir, re kur rudzi kustas!" Māters ar Grotu devušies rudzos. „Drīz Māters apstājas un tā savādi iebļaujas, arī Grots, un tad nāk abi no rudziem ārā. Nu mēs arī esam klāt un prasām - kas tur ir? - Tie teic: ej, dzen ārā! Bet Grots saka: lai jau paliek, viņām jau tā bailesJ)ija diezgan. Rudzos tupējušas divas gluži kailas sievietes. Pavisam izbrīnējies Žanis. Grots viņam uzprasa: kālab mūs iemānīji? Žanis: bet es, onkul, redzēju, ka rudzi kust."

Vēlāk Žanis izstāstījis, ka dziļā vietā, kur „kādreiz bijusi Liepājas ezera izteka uz jūru", viņš rīkojies ar kuģi, kas patiesībā bijusi no pagara resna kluča izdobta sile, kad pienākušas abas jaunkundzes un vaicājušas, vai ar tādu varot arī braukt? „Nākat, izvizināšu! Kad iedabūju jaunkundzes „kuģī', ieteicu, lai viņas nesēžas, bet stāv kājās saķērušās, „kuģis" ies lēnām un būs ļoti jauks brauciens. Atbraucu kādas 10 asis no krasta, tad notika katastrofa, „kuģis" taisīja ātru griezienu, sazvēlās uz vieniem sāniem un manas pasažieres acumirklī abas bija uz galvām ūdenī, es tik plikus apakšgalus redzēju nostirināmies. Bet drīz viņas apgriezās pareizi, izbāza galvas no ūdens, kas viņām sniedzās līdz kaklam, un sāka rīstīties. Pasniedzu viņām savu kārti, ar ko stūmu „kuģi", lai pieķeras. Izkāpušas krastā, sāka raudāt - kur nu tādas lai ejot? Viņas izskatījās ļoti spocīgas, plānās drēbītes pielipušas pie miesām. Devu padomu, lai viņas izģērbjas, izklāj drēbes saulē, kur tās stundas laikā būs sausas, un, lai viņas neviens neieraudzītu, paiet augstāk un ielien rudzos. Kad viņas ielīda rudzos, gāju pie onkuļa teikt par cūkām."

Tas visas seno dienu ainas, kas, manuprāt, tik sulīgi parāda kādreizējo

sadzīvi. Ja grib sīkāk Mīcās vēsturi izzināt, var palasīt Jēkabu Janševski.

Kad kādreiz strādāju par dispečeru zvejnieku kolhozā „Boļševiks" un pēc diennakts dežūras man divas diennaktis bija brīvas, vasarās, tikko beidzis darbu, braucu ar Mīcās autobusu līdz galapunktam un, pa Ječu ceļu aizsoļojis līdz mežam, sameklēju kādu noru vai laucīti vai arī zem priedes likos uz auss un dabā izgulēju sakrājušos miegu. Ja uzlija, apsedzos ar lietusmēteli. Sibīrijā biju tā radis. Mīcās meži vasarā bija ļaužu tukši. Miegu izgulējis, staigāju kails kā mežonis, plunčājos par novadgrāvi iztaisnotā upītē, kas ietek Bārtā netālu no Mīcās centra. Arī ogoju un sēņoju, dažreiz rakstīju dzejoļus.

Kad vāļāšanās apnika (paliku vienvasar bez darba), Ēriks Hānbergs, kam bija laba pazīšanās ar lauku ļaudīm, izkārtoja man strādāšanu Mīcās padomju saimniecībā, kad tur kā direktors rīkojās Žanis Rubezis. Viņš zināja, ka esmu literāts, bija uz jokiem un brigadierim pateica: „Šo plānā galdiņa urbēju liec pie vissmagākā darba." Tad nu brigadieris tūdaļ sameklēja man izkapti un aizveda uz Paipas pļavām, kur vīri pļāva zāli sienam. Iestājos barā. Izkapts izrādījās ne manam augumam (nācās mest kūkumu), un asmens jau bija tik biezs, ka nelīdzēja brucināšana. Skaitījos labs pļāvējs, Sibīrijā biju līks izpļāvies, bet te, starp nīceniekiem bija jāpaliek gluži vai kaunā. Pļava vienos ciņos, izkapti nācās nēsāt uz rokām, asmeņa pēdu pie zemes nepiespiežot. Kapājos izmisīgi, pļāvējs aiz manis mina uz papēžiem. Dzirdēju vīrus ne vien izkaptis vāla galā, bet arī mēles par manu pļaušanas māku trinam. Pīppauzē, kad no piepūles biju izmircis vienos sviedros, manu prestižu glāba vecāks vīrs - izkāpināja asmeni, sapravīja rokturi atbilstoši manam augumam, un pļaušanas mokas pārvērtās baudā - zāle gūla akurātā vālā, spaile palika gluda, cik nu tā gluda varēja būt tik ciņainā vietā, kādas tolaik bija Paipu pļavas, kur tagad viss līdzens, nomeliorēts, iekopts ganībās, ar labību apsēts.

Pļāvām ilgi. Sapazinos ar vīriem. Uzņēma par savējo. Dzīvošanu man ierādīja pie Māliņmātes, netālu no centra. Gulēju kūtsaugšā sienā. Brokastis, vakariņas ēdu pie kopējā galda, pusdienu tiesai Māliņmāte darbā deva līdz pamatīgas rupjmaizes šķēles ar aizdaru, kā arī pusotra litra kanneli ar skābo putru. Ik vakaru, no darba pārnācis, gāju uz netālo Bārtu peldēties.

Māliņmāte, tolaik viena no vecākās paaudzes nīceniecēm, bija vieda seno parašu zinātāja, dziesmu teicēja, dziedātāja. Viņas valoda vien bija ko vērta. Pūra lādē viņai glabājās nīcenieces tautas tērps, kādam tam jābūt visos sīkumos. Es, tolaik smagā darbā noguris melnstrādnieks, neizmantoju iespēju saņemt garīgas bagātības, ko Māliņmāte spēja dot. Toties tās novērtēja Mirdza Ķempe, atbraukusi ciemos, vēlāk Imants Ziedonis, rakstīdams „Kurzemītes" 1. daļu.

Kad Paipas pļavās zāle apkalta, ieradās nīcenieces - vālus kužināt, grābt sienu gubiņās. Mežmala atdzīvojās skaļās valodās. Kā tur bija, kā ne, vienbrīd sievas un meitas bramanibā bija nonākušas tiktāl, ka, sak, - ies ar pupiem mērīties, kurai dižāki, taču laikam jau manis, savējo pulkā ieklīdušā pilsētnieka, dēļ sakaunējās, lai gan daža jau parāva vaļā blūzi, daža dzīrās nomest kreklu. Vēlāk, lasīdams Jēkaba Janševska „Nīcu", viņa trāpīgos raksturojumus, atcerējos šo epizodi Paipas pļavās.

Paipas ciemā ierīkoja dārzniecību, lopu fermu, tur atrodas kāda slavena pirts, uz kuru brauc ievērojami ļaudis. Šis viensētās izklīdušais ciems Jūrmalciemam tuvāk nekā Dižajai Nīcai - turpat aiz Ančeļu meža strēķa, ko šķērso augstās kalves, uz kurām starp citām sēnēm lietainos rudeņos dāsni dīgst arī baravikas. Turp šad tad aizeju arī agrīnos pavasaros, lai pārlūkotu novadgrāvju uzbērumus. Kādreiz pāri Paipas ciema laukiem skalojusies jūra, un zemē no aizlaikiem sagūlušas vētras strīpas artajās rodamiem dzintara graudiem, pat gabaliem. Reiz, līdzot paipeniecei lopu bietes ravēt un retināt, atradu prāvu tumšsarkanu dzintara gabalu, biezas dēdējuma kārtas klātu. Līdz šai dienai vēl saules akmeni uziet Nīcas polderos, arumos, novadgrāvjos un to uzbērumos. Saglabājušies no aizlaikiem, kad tur pāri skalojās Svevu jūra un tās krastos mita aesti.

Dažu nakti esmu pārlaidis arī Otaņķu „Zvejaskupšu" mājās, kur vienvasar, kad biju precējies ar pirmo sievu Birutu Liedi, dzīvojām palaikam kopā ar bērniem. Tur reiz arī Jāņi nolīgoti. Dēlu Māri, kad viņam bija pieci gadiņi, no „Zvejaskupšiem" ar platdibeni, stumjamu ar dalbi, esmu izvizinājis pa Bārtu un tās ietekām ezerā, Reiņu stūra un Otaņķu stūra ūdenszāļu džungļiem. Varbūt jau toreiz, pats no iedabas klaidonis un piedzīvojumu meklētājs būdams, atraisīju viņā dziņas pēc eksotiskiem ceļojumiem, un nu viņš ar mugursomu plecos izklejojis jau Franciju, Spāniju, Portugāli, Austrāliju un Jaunzēlandi, kāpj Meksikas kalnos.

Otaņķos atceros kādu jautru piedzīvojumu Dzejas dienās.

Mūs sirsnīgi uzņēma. No rīdziniekiem piedalījās Jūlijs Vanags, Rainis Remass, Jānis Baltvilks. Pastarpu dzejoļu lasījumiem un otaņķnieču dziesmām cienājāmies pie bagātīgi klātiem galdiem, iemetām arī pa mēriņam. Vakarā bija paredzēta balle. Nakšņošanu mums ierādīja Rudes skolā, otrā stāvā. Mūsu grupas vadītājs Jūlijs Vanags bija nolēmis, ka esam pietiekoši baudījuši otaņķnieku viesmīlību un aizslēdza ārdurvis. Mēs trijatā (arī Jānis un Rainis) bijām citās domās, izkļuvām no naktsmītnes un piedalījāmies ballē, kas ilga līdz rīta gaismai. Atceros, kā Jānis Baltvilks dancojot cēla gaisā tautastērpos tērpušās otaņķnieces, cik jautri pagāja tā naksniņa. Pēc tam, protams, bija nepatikšanas.

Pirms no Veltas Štrausas nopirkām Jūrmalciema „Šeirus", gandrīz iegādājāmies mājas Otaņķos. Zinātājas pavadīti, izbraukājām plašu apkaimi, un vienas mājas Bārtmalā, kuras vēlāk iegādājās Bitānu ģimene, iepatikās. Atceros, pa ceļam iegriezāmies arī mājās, ko bija nopircis Huberts Stankēvičs. Pagalma vidū kopts un lolots auga varens deviņvīru spēks, kura iespaidā uzrakstīju dzejoli, kas, Ērika Ķiģeļa komponēts, kļuva par hītu „Līvu" izpildījumā. Iegriezāmies arī kādās meža mājās, kur bija mitušiīpatni ļaudis. Šai sakarā vēl viens pastāsts.

Mednieki ziemas medībās pamanīja mežā sniegā dīvainas pēdas - tā kā lāči būtu klīduši. Toreiz Latvijas ziemeļaustrumos parādījās pirmie lāči, taču šķita neticami, ka tie būtu izčāpojuši cauri visai Latvijai, lai apmestos Otaņķu mežos. Izrādījās: meža māju iemītnieki kailām kājām skraidījuši arī ziemā pa mežu, jo cilvēku pēdās daudz nervu mezglu, kas pastāvīgi jākairina, lai uzlabotu ķermeņa funkcijas.

Kādas mājas, diemžēl pašā ceļmalā un plikā vietā, bija iekārojamas un vēl tagad atmiņā. Ar manteļskursteni dzīvojamā ēkā un veclaicīgu klēti. Tā bija ar nojumi un trejām durvīm, kā dzied tautasdziesmā.

No Otaņķu puses atmiņā vēl pirmā priekšvēlēšanu sapulce Liepājas rajonā, kad par deputātu Augstākai Padomei balotējās Imants Kalniņš un viņu pirmie atbalstīja otaņķnieki. Arī viens no Trešās atmodas aktīvākiem dalībniekiem mācītājs Škuburs, ar kuru kopīgi jau bijām uzstājušies mītiņā Bernātos.

Un vēl dažas sirsnīgas tikšanās ar otaņķnieču etnogrāfisko ansambli, ko vada Zenta Bērtiņa, ar kuru kādreiz vienlaicīgi sākām apgūt vokālo mākslu Liepājas mūzikas vidusskolā.

Kādreiz Jēkabs Janševskis rakstīja: „Tautas dziesmu bagātība Nīcā agrāk bija tīri neizsmeļama. Zināja tur dziesmas vecs un jauns, un vēl deviņdesmitajos gados tās dzirdēja dziedam ne vien visos godos un dzīrās, bet arī pie darba ejot un no darba nākot."

Kādās citās Dzejas dienās jau šaipus Bārtas, Nīcas kultūras namā, nīcenieces mūs sāka apdziedāt, bet mūsu vidū bija tāds asprātīgs improvizācijas meistars kā Māris Melngalvs, kurš, kamēr pretējās puses dziedātājas mūs apveltīja, sacerēja atbildes peršas, un tā arī mēs toreiz neļāvām sev mutes aizbāzt. Pāris reizes esmu bijis ne vien liecinieks, bet arī līdzdziedātājs vienai no pusēm, kad gāja vaļā apdziedāšanās. Pat ar gānīšanos un salabšanu. Tas ir ko vērts!

Vēl daži īsi citāti no Jēkaba Janševska grāmatas:

„Ķupu (ķups - strups) kalnā (to var labi redzēt no mūsmāju pagalma - O.G.), kas ir augsta un mežu apaugusi kāpa jūrmalā, apmēram divas jūdzes no Nīcas muižas un kādu jūdzi no Rucavas robežām, senlaikos atradusies kāda latviešu valdnieka jeb virsaiša pils. Bet reiz tā tikusi smiltīm apputināta, un tad pavisam

pazudusi."

Šis Ķupu kalns kādreiz un dažu ģeogrāfu un vietējo iedzīvotāju uzskatīts vēl līdz šim par augstāko kāpu ne vien Kurzemē, bet visā Latvijas piekrastē, ko apskalo Baltijas jūra. Citi domā, ka tāds ir PGsēnu kalns, labā pusē ce|am, kas ved no šosejas uz Jūrmalciemu. Janševskis vairākkārt min arī teiksmaino Zībenbergu, Zībenberģi (Septiņkalni - O.G.), kurā kā augstākais bijis Ķupu kalns, ko savā ziņā pārņēma padomju robežsargi, kur tagad grozās zviedru lokators, jau Latvijas robežsargu apkalpots. Kā uzskata vietējie iedzīvotāji, kalns jeb kāpa izskatoties zemāka tāpēc, ka no tās ķupā paura nolīsts mežs. Cita teika, ko esmu minējis grāmatā „Jūrmalciems", pauž, ka uz kalna, kurš kādreiz bija sala Baltijas jūrā, atradusies laupītāju muiža, kuras iemītnieki dedzinājuši naktīs viltus ugunskurus, izvilinot kuģus krastā. Biju pārsteigts, kad Somijas karšu izstādē Liepājā uz kādas no 15. gs. kartēm ieraudzīju Kurzemes piekrastē ar vārdu „Zībenbergene" -apzīmētas vairākas salas. Kā zināms, jūra atkāpusies, salas savienojušās ar sauszemi un kļuvušas par kalniem teiksmainajā Septiņkalnē. Neesmu par to runājis ar autoru, bet, šķiet, ka arī rakstnieks Alberts Bels savā romānā „Cilvēki laivās" izmantojis šo teiksmu.

Vēl Janševskis raksta: „Cik nīcenieces ir strādīgas un krājīgas, par to minēšu še tikai vienu piemēru: Klampju ciemā nomira sieva kādam gluži nabagam zvejniekam, kam citas nekādas mantas nebija kā tikai mazs zvejas spails un niecīga būdiņa bez jebkāda zemes stūrīša, kur mita ar sievu un bērniem. Pēc sievas nāves, kad radi uzņēma viņas mantu, atrada krājumā 49 kreklus un 50. bija tai mugurā.", un tālāk apgalvo: „Nīcā dzīvi vēl ir visi sendienu netikumi, sākot ar dzeršanu un beidzot ar meitās iešanu un izkaušanos."

Nu jau apritējis vairāk ka gadsimtenis, kopš Jēkabs Janševskis šādi liecināja par Nīcu. Manuprāt, kaut kas no tā saglabājies līdz mūsdienām. Nīcenieki ir tik noturīgi savos ieradumos. Gan labajos, gan it kā peļamajos. Novada kolorīts ļaužu raksturos nav zudis. Tas jo spilgti iekrāsojas pašā Kurzemes lejasgalā un jo koši Dižajā Nīcā. Un tāpēc arī es varu līdzjust lepnumu šīs plašās apkaimes iedzimtajiem, jo mītu arī Nīcas pagasta „Šeiros", uz kuru līdzšinējo apdzīvotāju raksturiem un dzīvesveidu, kā esmu dzirdējis vataļājam (stāstām), pilnībā attiecas kādreiz Jēkaba Janševska teiktais.

Tavos magoņu laukos, nīceniece,

Es esmu apmaldījies;

Tu plaukstas kā ziedlapas

Uz acīm man liec -

Un sarkana gaisma Visus ceļus slēdz.

Neatstāj mani vienu,

Neaizbēdz.

Šajā magoņu gaismā —

Vasaras iekurtā sārtā,

Es visus ziedus Saucu tavā vārdā.

Tavs karstais magoņu vējš Apber mani ar maigumu kvēlu,

Tavos magoņu laukos Ar tevi es palikt vēlos.

Vijies kā magones kāts,

Ar augumu apkārt vijies!

Es esmu atradis tevi,

Es esmu apmaldījies.

Dažreiz Nīcas centrā esmu piedalījies dažādos sarīkojumos - gan kā dzejnieks, gan kā klausītājs koncertos un skatītājs izrādēs. Kultūras namā un skolā. Sērsts pie daiļamatnieces Bumbules. Ar kādreiz jauno un talantīgo dzejnieku nīcenieku Visvaldi Vecvagaru esam nobraukuši smailītē simtiem kilometru pa Čulimas upi Sibīrijā, no viņa kundzes Inas, iecienītas dakteres, esam saņēmuši ģimenē daudz izsmeļošu konsultāciju praktiskās medicīnas jautājumos; dzejniece nīceniece Aina Pāvufīte ieskandinājusi vēl nedzirdētu stīgu par savu dzimto pusi; esmu pateicīgs visiem tiem nīceniekiem un nīceniecēm, kas mani piejaucējuši šim īpatnajam novadam.

Esmu ar makšķerkātu rokā ilgus gadus apsēdis Bārtas krastus, kur upe sāk līkumus mest, sēņojis, ogojis mežos, izbraukājis un kājām izstaigājis Nīcas pagastu krustām šķērsām, esmu šajā novadā iedzīvojies pamatīgāk nekā citviet Lejaskurzemē. Tādēļ arī šajā apcerē par Nīcu un Otaņķiem iznācis „Garais sauciens":

Tā pļava ir nopļauta, tas lauks ir nokopts,

Un garais sauciens ir aizskanējis Pār Otaņķu lankām, pār Nīcas polderiem,

Un Bārta tek vakarā iekšā,

Noskalojusi sviedrus, izmazgājusi acis Paaudžu paaudzēm savos krastos.

Atbalsis meklējot, sarkans rīts Ceļas pār mežiem vēl nenolīstiem,

Pār dziesmām vēl nenodziedātām,

Pār mūsu dzīvošanu.

Un pūralādes ver vākus,

Un māsīna namdurvis atver Jau citai dienai, jau citam laikam.

Atbalsis sabalsojas.

Kā nītis izaužas cauri tam rakstam,

Kas šodienas stāvos top,

Un atkal tā sauciena garumu mēra Ar cilvēka mūžam pielikto olekti - darbu.

Garais sauciens.

Un atkal tek Bārta vakarā iekšā,

Noskalojusi sviedrus, izmazgājusi acis Paaudžu paaudzēm savos krastos.

* * *

Par Nīcas pagastā ietilpstošo Jūrmalciemu jau uzrakstīta un izpārdota grāmata ar Ulda Brieža fotoilustrācijām. No tai savāktajiem materiāliem vēl daudz kas palicis pāri. Galvenokārt dienasgrāmatas, ko rakstīju vairākus gadus vai ik dienas. No tām vēl jāsameklē būtiskākie liecinājumi par dzīvošanu šaivietā.

Kas tad noticis pa šo laiku pēc grāmatas iznākšanas 2001. gadā? It kā nekas sevišķs. Lēni nomainās paaudzes. Nāk klāt jauni īpašnieki iepirktām mājām, zemes gabaliem, kuru cenas strauji sakāpušas, jo nu tik daudzi grib pie jūras un, bagāti kļuvuši, var to atļauties, pat iekortelējoties it kā likuma aizsargātajā kāpas zonā. Dažs vietējais, neapzinoties liesās smilšu zemītes jau pasakaino vērtību, vēl iztirgo savus un no senčiem mantotos hektārus par „sviestmaizi". Sadala pēdējās pūstas un vigas, cenšas gūt kaimiņos draudzīgus līdziedzīvotājus. Nupat uzplaukšottūrisma industrija.

Nopietns projekta pieteikums par Bernātu un Papes dabas parku ierīkošanu. Sekoju saziņas līdzekļos šī projekta apspriešanai, realizēšanas iespējām. Neesmu dzirdējis par Jūrmalciema likteni, kas pa starpu Bernātiem un Papei. Kādreiz pirms Saeimas vēlēšanām partijas „Jaunais laiks" Liepājas nodaļā arī mani izvaicāja par attīstības iespējām kultūrā, vides saglabāšanā. Manuprāt, visam apvidum Bernāti - Kalnišķi - Pape - Nida jākļūst par rezervātu, jebšu dabas parku vai liegumu. Te Piemares daba ir unikāla, saudzējama un

pasargajarna no saimnieciskas darbības nākamām paaudzēm, gan Eiropas un pasaules mērogā propagandējama kā tūrisma objekts, kur daba vietumis vēl saglabājusi pirmatnējo pievilcību, ainavu, kāda nav nekur citur pasaulē. Šītūrisma objokta apkalpojošā sfēra ar ērtību radīšanu izlutinātajiem varētu atrasties aiz lieguma robežām, no kurienes gidi ievestu vēl civilizācijas neskartajās zonās pēc nesakoptas dabas alkstošos, kādu kļūst aizvien vairāk.

Lai cik tas paradoksāli arī neizklausītos, piejūra tik pirmatnēja saglabājusies, pateicoties padomju robežsargu stingri sargātajai PSRS robežai - smilšu ecējumam jūrmalā. Jo sevišķi posmā starp Jūrmalciemu un Papi. Tur, izņemot Pūsēna kalnu un varbūt arī savulaik norakto Balto kāpu, atrodas vēl teiksmainās Zibenbergas (Septiņkalnes) virsotnes ar Ķupu kalnu kā dižāko kāpu visā Latvijas piekrastē.

Vēl nesen, klejojot pa šo apvidu, vedot līdz arī ārzemniekus - fotogrāfu no Šveices, botāniķi no Dānijas, vairākus vāciešus, kā arī tautiešus no dažādiem kontinentiem, pārliecinājos, cik lielu interesi cilvēkos var izraisīt šāda vēl civilizācijas tikko skarta daba, ar vilku, lapsu, jenotsuņu alām, mežaputniem, dažādu sīko radību un īpatnu augu valsti. Kur nu vēl vigas un kalves, dzērveņu un lāceņu purvi, augstās kāpas, no kurām redz gan jūru, gan leišmali, sēņu bagātība, piekrastē uzskalotās vētras strīpas un, ja vēlēšanās izmēģināt laimi, atsevišķās vietās var rakt arī zemes dzintaru. Iespēju daudz. Uzskaitītas tikai dažas no tām. Kur nu vēl visi Kalnišķi, Papes (svētā) ezera apkaime, Nidas purvs...

Jābūt savam stingram likumam, nolikumiem, kas aizstāv vietējo iedzīvotāju intereses, dara objektu iekārojamu ne vien ārzemju, bet arī pašmāju tūristiem. Ir jau ģimenes, kas atklājušas šīs apkaimes pievilcību un brauc šurp no tālīnām vietām (tādas esmu saticis), taču, kā prakse rāda, nevar paļauties uz godprātību vien. Sausā laikā te viena dzirkstīte var izraisīt postošu ugunsgrēku. Ja nu vēl sāktu šīs zemes izpārdot, tad nabaga tauta vēlreiz „likumīgi" tiktu aplaupīta.

Mūsu ilggadējie kaimiņi Anna un Fjodors Muhini nu jau labu laiku kā apglabāti Virgas kapsētā, mājas un zemi iepirkuši liepājnieki, ar kuriem sadzīvojam draudzīgi. Otrs kaimiņš Imants Ritenis sīksti turas pie savas kāpas.

Mazliet tālīnākās mājās aizsaulē aizgājis vecais zvejnieks Pūču Andrejs, kuram bija tik laba atmiņa un skaidra valoda. Jūras pusē "Peldēs" nu jau vairākus gadus mūsu kaimiņi - Gravu ģimene. īstais saimnieks dēls Laris, kurš strādā Rīgā, vecāki vasarā atbrauc no Ņujorkas. Mums kopējas intereses - saglabāt šo vietu, kāda tā bijusi līdz šim. Lai vasarnieki, kas tiecas pēc jūras un cenšas tai ar saviem braucamajiem piekļūt pēc iespējas tuvāk, neizārda trauslo kāpu zemsegu, kura saknītēm satur šo irdo smilti, kas, satvaru zaudējusi, var atkal sākt plūst, vētras putināta. Ta jau dzīvojam no Būtiņģes draudiem kā zem Damokla zobena. Tfu, tfu, tfu, - jānospļaujas pār plecu. Kā vēlams viesis šim vientuļajam krastam atbrauc Imants Kalniņš ar daļu no savas lielās ģimenes. Piedāvājam viņam pleķīti no mums iemērītās zemes būdas celšanai. Bet viņš jau lepns - negrib kļūt par būdelnieku.

Zemi vairs neapstrādājam ar tādu azartu un pašatdevi kā agrāk. Kartupeļus vairs nestādām. Abi mūsu kaimiņu zirdziņi - Maksis un Aldaris ganās citās lankās un vigās. Par galveno ēku kļuvusi pirts. Tā tiek kurināta ik sestdienu vai svētdienu augu gadu, izņemot pašu ziemas vidu. Ap to vasarās arī visa saimnieciskā darbība. Pirtspriekšā, zem nojumes. Aizvien tīkama pasēdēšana verandā, salda guļa būcenī - gubenī. Kociņi, ko stādījām pagalmā pirms sešpadsmit, septiņpadsmit gadiem, izauguši lieli, iekļāvuši pirtiņu kā parkā. Viens bērzs jau trīskārt pāraudzis mani. Kādreiz Velga žēlojās - cik plikā vietā „Šeiri"! Nu tiem jau savi dzīvžogi, pavēnis un aizvēnis. Dārzs jūras pusē gan palaists savvaļā ar aličiem, smilšērkšķiem, zilajām plūmītēm (bučiņām). Vien pašu stādītās bumbieres un no Veltas Štrausas mantotā dižciltīgā plūme ražo garšīgus augļus. Arī vienīgā ābele turas braši, kamēr ogulāji panīkuši sakuplojušo aliču paēnā. Toties viss šis audzelīgais valnis pasargā veco zvejniekmāju no jūras šaustīgajiem vējiem. Karūsu un zalkšu diķītis egļu, smilšērkšķu, upeņkrūmu, mūsu stādīto un diži izaugušo vītolu apņemts. Ik vasaru aizaug ūdenszālēm, ko Velga izkāš un lieto mēslošanai. Starp ļoti daudzām dažāda izmēra karūsām dīķītī mīt arī pirms gadiem piecpadsmit ielaists asaris. Šad tad mana to sakuļam mierīgos ūdeņus.

Jūrmalciemā jau tik daudz piedzīvots. Vismaz manā skatījumā turp izbraukšana, vasarās dzīvošana ievirzījusies rāmākā, apcerīgākā gultnē. Piekrastes zvejnieka amats izbaudīts līdz mielēm, zeme apstrādāta ar lielu pašatdevi, visa tuvējā apkaime izklejota krustām šķērsām gan ogojot, gan sēņojot, gan tāpat vien, - izjūtot dabas ainavas. Ar vietējiem līdziedzīvotājiem, šķiet, sirsnīgākās tikšanās jau pagātnē, kad no paaudzēm dzirdēto un pašu pieredzēto pārstāstīja tik izteiksmīgi runātāji kā Jēkabs Cibulis, vecais Kronbergs un vecais Jūrmalis, Pūču Andrejs, Jānis Žāžis, kad jūras un zvejas mācībā mani līdzi uz ūdām un vadu vilkt ņēma zvejvietu zinātāji, kad tīklus metu ar kaimiņiem Fedju un Imantu. Manu grāmatu par ciemu, kā apliecināja mūsu ilggadējā kaimiņiene un padomdevēja zemes lietās Žūžu Kātiņā, esot lasījuši, tā pat izjukusi, bet ar mani aprunāties par to nav nācis tikpat kā neviens. Gan jau biju arī kaut kur kļūdījies, ko neredzējis, nesapratis, neievērojis. Būtu tagad kāds komentārs grāmatas sakarā. Dīvaini, ka „Jūrmalciems" bija pieprasīts no ārzemēs dzīvojošiem latviešiem, atsauksmes ievietoja laikrakstos „Brīvā Latvija" un „Laiks", bet te Latvijā, Rīgā ne vārda.

Savu misiju kā rakstnieks - jūrmalciemnieks jūtos piepildījis, kā nu prātos, uzslējis pieminekli šai īpatnai vietai. Kā kaimiņš no „Veckupšiem" Miķelis Pankoks vienu no saviem koka tēliem.

Starp visām citām vietām Lejaskurzemē, kur esmu bieži apgrozījies, dzīvojis, izjutis tuvību ar turienes dabu un cilvēkiem, Jūrmalciems tomēr ir īpaši tuvs. Ne vien fiziski turpat divdesmit gadus apdzīvots, bet mazpamazām tā iemīlēts, ka nu jau saknes ielaistas tik dziļi, lai šajā smiltiņā noturētos, līdz beigsies zemes dzīve. Kādreiz, pirms vēl nopirkām „Šeirus", biju Jūrmalciemā samīlējies, jūsmoju par to. Nu šī mīlestība kļuvusi prātīgāka un sāpīgāka. Redzu arī visādas vainas, nepilnības, un tās iesmeldzās. Un tā jau jābūt, ja esi vienai vietai pieķēries vairāk par citām.

* * *

Turpat blakus Bernāti. Cik reiz pastaigas pēc no Jūrmalciema uz Bernātiem un otrādi soļots gar jūrmalu, lai izbaudītu šīs apkaimes pievilcību. No vienas puses uzrunā jūra, no otras - priežu sili. Pa vidam liedags, baltu zīzainu smilti, bangotņu noblietēts, tvirts kā asfalts. Pa ceļam veco molu paliekas, kādreizējie valgumi, kur vietumis piekrastes zveja atkal atjaunojusies. Dažreiz gadās, ka pēc sakseņa vētras, vējam jau rimstot, dzintara gružus liedagā uzskalo sēkļos plīstošās bangotnes un pa ceļam var pielasīt kabatas ar prāvākiem vai sīkākiem zītara graudiem. Pa ceļam arī kolonija, ko apdzīvo dzēses vai gārņi. Un vieta sila ielokā, kur reiz bija namelis un iekopts dārzs, ko nopostīja viena no niknākajām ziemas vētrām. Jo tuvāk Bernātiem, jo vairāk var redzēt, kā jūra te uzmācas krastam, izskalo to.

Vasaras sestdienās un svētdienās Bernātu liedags atpūtnieku apdzīvots. Arī daudz brīvē palaistu suņu. Pa meža celiņiem ar mašīnām var piebraukt pie paša liedaga. Dižajās vigās, kas kāpu un silu ielokā, pati daba ierīkojusi sporta laukumus, allaž aizvēnis no jūras vējiem.

Kādreiz ar zvejasbiedra kaimiņa Fedjas veco gokartu (trofeju automašīnu bez numura), no robežsargiem atļauju izkaulējuši, laidām uz Bernātiem, lai uz Zvejnieku vai citiem svētkiem izstāvētu veikalā rindu pēc tolaik deficītās pudeles. Uz Bernātu piekrasti no Jūrmalciema braucām arī vadu vilkt un ūdas mest. Tur bija izdaudzinātas zvejasvietas - jūras gruntē tādas rēves un kalves, kur uzturējās zuši un citas zivis. Kādreiz vasarās pie Bernātiem ar lielo vadu vilkti tonnām diži vimbu lomi. Arī paši bernātnieki kopš laiku laikiem veiksmīgi zvejnieki.

Par Klampju ciema zvejniekiem, no kuru kādreizējās laivu piestātnes, kas pa ceļam uz Bernātiem, palikuši vien pāļi, raksta Vilis Veldre grāmatā „Dzīve pie jūras" - „Tālāk braucot, izrādās, ka piejūras ciemi te saiet cits ar citu kopā gandrīz neatšķirami, un diezgan grūti nākas redzēt un zināt, kur sākas un kur beidzas Klampji, Sīmaņi, Bernāti, Skatri... Nekur nav tukša klajuma, kur nebūtu nevienas

rnajas. [..] Šejienes zvejnieki ir galvenokārt mencu un plekstu zvejnieki. Mencas ķeras uz Odām, un tuvāk pie malas tās velk ar vadu. [..] Plekstes arī velk ar vadu, nereti makšķerē ar āķiem vai zvejo ar muteni. Ar plekstēm reizē izvelk ātes jeb akmens plekstes, īpaši maijā. Zvejo arī reņģes, visvairāk pavasaros un rudeņos, bet šejienieši tās sauc par si|ķēm. Pavasaros velk lašus, rudenī - zušus, ko vasarā zvejo ar Odām. Ar tādu pat zveju nodarbojas arī Bernātu ciema zvejnieki, tikai daudzi no viņiem jau pārgājuši zemkopjos un dārzniekos, dzīdami laivas jūrā tikai va|as brīžos, kad nav jādzen arkls pa vagu, un cilādami airus tikai tad, kad nav jācilā izkaptis vai dārza lāpsta."

Kopš Vilis Veldre pārstaigāja šīs vietas (1937), it kā nekas dižs nav mainījies. Ejot sēņot pa Bernātu siliem, ik pa gabalu kāds ciems, kādas mājas. Austrumpuses silmale līdz šosejai vienos māju puduros. Un Bernāti jau tāda pašas dabas izveidota vieta, kur jānodarbojas ar dārzniecību. Paša centra ziemeļpusē kāpa, kas, bfīvi noaugusi ievājiem (kā tie zied!), dod aizvēni izsenis iekoptām dārzniecībām. Un ceriņziedu laikā Bernāti vienās baltās un mēļās ziedu kupenās. Tad vienmēr braucam pa veco šoseju cauri Bernātiem, lai nopriecātos par tik dāsnu ziedēšanu. Vecā šoseja vēl bija un dažviet ir interesanta ar asfaltā iekusušajiem zirgu pakaviem. Tas ir ceļš, kā „laimēm" bruģēts. Kādreiz jau tikai zirdziņi klidzināja pa šo šoseju, un vasarās, kad asfalts pakusa, zirgu pēdas grima valkanajā masā un pakavi „noāvās", palikdami uz mūžiem šajā laimīgajā ceļā. Kur jaunā platā šoseja, seguma kārta jau bieza un blīva.

Ķupā kāpā, vairākkārt huligānu postīts, ir akmenī kalts uzraksts, kurā ministru prezidents Jānis Čakste apgalvojis, ka „te jābūt kūrortam". Tādi Bernāti manā bērnībā veidojās. Ar lepnām villām, ar perspektīvu arī valstij, lai šos prezidenta vārdus piepildītu. Ta bija mierīga, klusa atpūtas vieta. Tīra un sakopta, vēl ar senlaicīgu noskaņu. Nu viss ir izmainījies. Bernāti kļuvuši skaļi, dažādu ļaužu apsēsti. Ar krodziņu „Dzintariņu" pie ieejas silā.

Visvairāk liepājnieku Bernātos sarodas nedēļas nogalēs ziemā, kad kāpas apsnigušas un var izvēlēties dažādas nobraucienu trases ar slēpēm, ragaviņām, plastmasas padupšiem (padirseņiem), plēvēm. Tad visa apkaime jautri pieklaigāta, iebraucamais ceļš vienās mašīnās.

Ar ģimeni, draugiem dažādās variācijās ilgus gadus un diezgan bieži esamu braucis uz Bernātiem slēpot. Augstākais sportiskais sasniegums - trīs lēcieni (divi veiksmīgi) no tramplīna, kas tagad izjucis. Izmēģināti vissarežģītākie nobraucieni, izslēpots pa siliem un grīniem no Bernātiem līdz ceļam, kas ved no šosejas uz Jūrmalciemu. Kurināti ugunskuri, ceptas desiņas. Brīnumjauki pavadits laiks. Arī tagad vēl dažreiz līdz ar mazmeitiņu nošļūcu uz plēves no kādas kāpas. Sen nav būts ciemos pie Matīstantes, vienīgās senās paziņas (kopš izsūtījuma 1941. gadā). Viņas vīram, vectēva ģimenes draugam Paulam Matīsam, kam kādreiz piederēja velosipēdu veikals Rožu laukumā, piederēja arī lepna villa Bernātos. Pēc atgriešanās no trimdas Matīstante šo īpašumu atguva, strādāja par sardzi rūpnīcas „Sarkanais metalurgs" atpūtas nometnē. Pēdējoreiz bijām sveikt Matīstanti 90. dzimšanas dienā. Tas jau ir cits atmiņu stāsts. Vēl tikai jāpiemin, ka pie viņas vasarās mitinājies arī rakstnieks Egons Līvs ar ģimeni, rakstījis tur savu pirmo scenāriju - filmai „Kapteinis Nulle". Tāpat vasarniekos bijis pašreizējais laikraksta „Kurzemes Vārds" redaktors Andžils Remess ar ģimeni.

Kad dziedošās revolūcijas laikā pirmoreiz sanācām akcijā pie Baltijas jūras un sadevāmies rokās, Bernāti bija posms garajā ķēdē, kur arī man kā tautfrontietim no kāpas mītiņā bija jātur runa. Tur pirmoreiz dzirdēju dziesmu: „Palīdzi, Dievs, palīdzi, Dievs, mūsu latviešu tautai..."

Bernātos mana kādreizējā ceļabiedra pa Čulimas upi Sibīrijā Visvalda Vecvagara skaisti iekoptās mājas „Sīpoli", kur reiz Dzejas dienās pie visā apkaimē cienītās dakteres Innas Vecvagares ciemojos fīdz arcīravniekiem.

Piemare, uz Liepājas pusi braucot vai ejot pa piejūras siliem, no Bernātiem pāriet Skatrē, kur kādreiz bija skoliņa, un šīs skoliņas kolektīvs bija iedomājies, ka pionieru pulciņu varētu nosaukt manā vārdā. Skatrenieki nezināja, ka esmu bijis izsūtīts, un tāds pagodinājums izklausījās kā zaimi padomju iekārtai. Tajā skoliņā mācījās meitēns, kurš rakstīja korespondences skolēnu lappusei laikrakstā „Ļeņina Ceļš". Viņai bija tāds teiciens - cūka kā namelis, ko allaž atceros, gar Skatres skolu braucot. Vel Skatrē glīti un ar gaumi sakoptās viesu mājas „Gaiļi", kur nu jau vairākus gadus vasarās sanākam kopā Ulmaņlaika Čakstes skolas skolēni, kavējamies atmiņās un omulīgi pavadām laiku, viesmīlīgo saimnieku aprūpēti. Un tad jau līdz pašai Liepājas robežai.

* * *

Pērkone senatnē bijusi ievērojama vieta. Saukta arī Perkunen. Te fīdz savai grīvai pie Līvas ciema un vēlāk jau Liepājas tecējusi Līvas upe. No tās kā robeža starp pilsētu un laukiem palicis Pērkones kanāls, turpat kādreiz lielākā svētā Gaužu (Liepājas) ezera sala Pērkongalva, uz kuras atradies ziedoklis - upurakmens. Senatne aizplīvurota plīvuru plīvuriem, taču pats vārds - Pērkone - dod skaidru liecību par šīs vietas ievērojamo nozīmi.

Manā bērnībā Pērkone vēl bija veclaicīga vieta ar Cenkones ciemu un atsevišķām sētām, kurās dzīvojamās mājas un saimniecības ēkas bija jumtas spīļu (niedru) jumtiem. Tur nodarbojās ar lauksaimniecību, laukus bagātīgi mēsloja ar jūraszālēm (aļģi furcelāriju). Kā atstāsta V.Veldre un min arī JJanševskis, ar jūrasmēsliem, piejaucot tos citai ēdmaņai, barotas arī cūkas (kakājušas marmelādi). Pērkonē dzīvoja gan jūras, gan ezera zvejnieki. Venternieki tuvāk kanālam, kur stāvēja pūnTtes ar viņu zvejas spailēm. Tāpat Reiņu meža pavēnī, kur bija ērta piestātne viņu platdibenu laivelēm, kuras pa seklo ezeru stūma ar dalbi, jeb uzvilka ieliekamā mastā četrkantīgu zēģeli. Venteri stāvēja pa visu „Ābeļdārzu", aiz Maiju raga pa Melnezeru, kā arī Reiņu un Otaņķu stūrī, abpus Bārtas ietekai ezerā, kurtā sadalās vairākās caurtekās, vienai no tām apņemot arī Ciānas salu.

No agrīnām bērnudienām atceros svētdienas izbraukumus ar jahtu uz Reiņu mežu. Tolaik Reiņu stūris vēl bija neapdzīvots, mežs tīrs, ogām un sēnēm bagāts. Nu tur izveidojusies kolonija - mājele pie mājeles, mežs postīts 1967. gada lielajā rudens vētrā, ļaužu piegānīts.

Pērkone zaudējusi savdabību. Pie kanāla meteoroloģiskā stacija, jaunbūves, otrpus šosejai Jaunie kapi. Padomju laikā tās izskatu izkropļoja daudzie lokatori. Atsevišķas gfitas savrupmājas ieslēpušās piejūras silos. No man zināmām un apmeklētām ar gaumi izkoptie maestro Valda Vikmaņa un Dreiblatu - Martinsones īpašumi.

Senatnīgums vēl apņem kapsētā. Turpat pie Liepājas robežas. Kādreiz, vēl padomju laikos, rakstīts dzejolis:

Jūrmalnieki, zēģelnieki -Lasu uz krustiem veciem.

Viņi šo zemīti tur Uz saviem pleciem.

Dzintarnieki, Laivenieki -Viņiem šie cerīni uzzied.

Viņi te piederīgi Visi, visi.

Un vēl Jūrmalnieks Apsēj ar rudziem šos laukus,

UnvēlZēģelnieks Zvejnieks devītā augumā.

Dzintarnieks ābeli stāda.

Un paaudzes zeļ kā vasas.

Laivinieks pārceļ pāri Laika upei bez brasla.

Pērkones kapos vārdus

Lasu uz krustiem veciem. Viņi §o zemīti tur Uz saviem pleciem.

No Liepājas uz ziemeļiem šī apvidus posmā līdz Grīnu rezervātam, Mežainei, Sakai esmu bijis vien garāmgājējs. Ir jau būts kultūras namos un skolās Medzē, Plocē, Vērgalē, bijušas sirsnīgas tikšanās ar vietējiem iedzīvotājiem - dzejoļus rakstošo Aivaru Gravu, dārznieku, mana onkuļa Edgara Bites skolasbiedru no Bulduriem Viesturu Šternu, mežzini Andri Zaļkalnu, taču tās bijušas vien piestāšanas uz īsu brīdi. Ilgākās no tām - daži makšķerēšanas braucieni uz Vērgales dīķiem kopā ar Rīgas simfoniskā orķestra mūziķiem - nelaiķi Kārli Rugēvicu, Vilni Pelnēnu, fotogrāfu Uldi Briedi. Reiz pat piedalījāmies ugunsgrēka dzēšanā (glābām mantas) pašā Vērgales centrā. Un tad vēl atmiņā spilgti iegleznojusies aina - priežu ziedēšana Vērgales jūrmalā. Tādu sevišķu priežu stādījumu tik krāšņu ziedēšanu (jūnijā), ka to jau var salīdzināt ar eksotiskiem kokiem botāniskos dārzos. Arī kāds sarīkojums Ploces kultūras namā, emocionālāks par citiem līdzīgiem ierāmējies atmiņā. Tolaik mēs abi ar komponistu Agri Engelmani un kori „Līva" diriģenta Jēkaba Ozoliņa vadībā braucām turnejās pa visu Kurzemi, korim dziedot Agra komponētās dziesmas (daļu ar maniem tekstiem); runāju dzejoļus, lasīju bērnības atmiņu tēlojumus no topošās „Dzīves grāmatas". Plocē mūs gandarīja ļaužu atsaucība. Paši bijām „labā formā". Reiz ar Velgu aizbraucām uz Ploces apkaimi sēņot. Bija interesanti izklaiņot pa svešiem, nepierastiem mežiem. To esam darījuši arī nesen posmā no Vērgales līdz Mežainei, kur uz ceļiem aug daudz gaileņu. Sēņots arī Ziemupes mežos.

No lokomotīves skursteņa izlidojušas dzirksteles, kad vēl darbojās Liepājas -Ventspils dzelzceļlīmja, Ziemupē izdega apkārtējais mežs. Izdegumā pavasaros sāka dīgt murķeļi. No turienes veda zemi arī uz Liepāju, lai uzpildītu skvērus un parka apstādījumus. Tad nu viengad Velga skvērā pie Mirdzas Ķempes pieminekļa sasēņoja divpadsmit murķeļus, bet es citugad apstādījumos, kas Kūrmājas prospekta galā, pielasīju pilnas kabatas. Tas mums bija tāds sveiciens no Ziemupes.

Medzes jūrmala arī kādā sakarībā. Vilis Veldre rakstīja: „Prieks paskatīties uz Kārļa Bermaka saimniecību, ko sauc par Jūrmalniekiem. Tur dzīvo Bermaks ar sievu un dēlu, kam jau 18 gadi. Nesen viņi vēl dzīvojuši pussakritušā istabā, kas vēl tagad kā biedēklis rēgojas iepretī jaunajai mājai. Un tad arī var labi redzēt un salīdzināt, cik labi, ka Jūrmalniekos uzcelta jauna māja. Tur vispirms jāiet priekšnamā, tad var iet vai nu kambarī, vai virtuvē. Tālāk ir telpa ar maizes krāsni un tad vēl divas istabas. Patīk ieiet un patīk dzīvot.

Jūrmalnieku saimnieks ir arī zvejnieks. Ne nu tāds liels zvejotājs, bet tikpat jau kādu tiesu pazvejo ar. Viņam ir laiva, ir arī viena otra cita zvejas lieta, lai varētu kādreiz pazvejot plekstes, mencas vai lašus." (1937)

Kad (1964 - 1966) strādāju par dispečeru zvejnieku kolhozā „Boļševiks", Andrejs Bermaks brauca uz zvejas kuģa MRT-109 pie kapteiņa Ervīna Kibelko par traļmeistaru. Ar Andreju biju labi pazīstams; kad strādāju par žurnālistu, uzrakstīju par Andreju aprakstu. Toreiz Andrejs stāstīja arī par bērnību un jaunības gadiem Medzes jūrmalā.

Mežaine ir vieta arī jau patālāk atmiņā, visai romantiskā apgaismojumā un ar vienu piesaistes punktu - literāta un laba paziņas Aivara Vindava (pseidonīms: Vents) būceni diža meža vidū. Turp braukts sēņot, ogot, izklaidēties un makšķerēt netālajā Durbes upītē.

Atceros pavasari - maijā raudu makšķerēšanu lielā kulkā. Vienvakar, jau mijkrēslim jaucoties ar uzlecošā mēness izstaroto gaismu, sēdām krastmalā brīnumjaukās noskaņas apburti. Zied ievas, dzied lakstīgalas, kaut kur tālumā ieskanas zema, melodiska sievietes balss: „Mājās, mājās, nāc tūlīt mājās!" Raudas vairs necopē, bet mēs vēl sēdām, nespēdami izrauties no dabas noskaņas. Makšķerkāti uzlikti uz žākfīšiem. Un tad uz manējā, pašas tā spicites, uzlaižas lakstīgala un sāk vīterot. Izdzied visu savu daudzveidīgo repertuāru ar locījumiem, piesitieniem, pa brīžam plivinādama spārnus dziesmai līdz. Tas ir tik pārsteidzoši, tik dabasmīļi, ka paliek atmiņā uz mūžu. Daudz, daudz vēlāk, iejuties toreizējā noskaņā, uzrakstu stāstu „Balss".

Vienvasar Mežainē pie Aivara Vindava tiek rīkota Kurzemes zonas laikrakstu redakciju darbiniekiem radoša nometne. Ar rīdzinieku piedalīšanos. Nometnes devīze, sauklis, kas ierakstīts un plivinās pašdarinātā karogā: „Lai sadegu kā Kerems es!" (Rinda no Nazima Hikmeta dzejoļa.) Turot rūpi par ciemiņu uzcienāšanu, ieliekam upītē meteni, un tajā sapinas milzu līdaka. Nododam to tik izcilas kulināres, kāda tolaik bija Liepājas laikraksta „Komunists" kultūras nodaļas vadītāja Monika Zīle, pārziņā.

Uz nodarbībām pulcējamies meža pļavā. Dažas ideoloģiska rakstura ievirzes, un tad jau sportojam, iebaudām ēdienus un dzērienus, sapazīstamies tuvāk. Mežā uz visām pusēm ved tik daudz intīmu taciņu, pa kurām soļojot ar kolēģēm žurnālistēm var apspriest dažādas problēmas un nonākt pie secinājuma, cik būtiska ir pieredzes apmaiņa. Ogu daudz. Un saldas. Gadās arī viena otra sēne. Jau pāraugusi.

No laikraksta „Cīņa" atbraucis aprakstnieks Jānis Melbārzdis. Viņš, liela autoritāte, vēfigi izsakās par maniem Sibīrijas ceļojumu aprakstiem. Pievakarē uz tuvējām mežsarga mājām pa romantiskām stigām dodamies skatīties TV pasaules čempionātu futbolā. Atgriezušies visi dziedātāji pulcējamies siena gubenī un dziedam, kamēr lēni un dzidri aust rīts.

„Nodzisa vakara blāzma,

Nāk nakts, nāk nakts.

Šķiroties sniedzi man roku,

Draugs, līdzi nāc."

Turpat aiz Karpas upītes šosejai jūras pusē Grīnu rezervāts, kur saglabājies un tālāk izplatījies arī pa Sakas mežiem reliktais augs - sārtene. Karpas upītes kraujā kapsēta, kur apglabāti arī dzejnieka Augusta Strausa radinieki, kur esmu bijis kopā ar Augustu. Un tad jau dziļi Grīnos iekšā mežsarga Grunska mājas, kurās būts vairākkārt. Maz vairs atceros no tā, par ko tika runāts - pieradušu alni, ko nozūmēja mednieki, medni, citiem meža zvēriem un putniem, pret kuriem mežsargam bija sava īpaša humāna attieksme, bet tajās grīna apņemtajās mājās (ja grīni uzskata par meža paveidu) bija tik īpatna gaisotne kā nekur citur, kur esmu ticies ar mežiniekiem. Grunskis, kaut arī praktisks, bija pavisam citādas dvēseles cilvēks, ar savādāku dabas izpratni un izjūtu nekā vairumam meža tehniķu.

Atšķirīga gaisotne bija citās mājās, kur ar ģimeni mita Grīnu Justīns, Ulmaņlaikos ienācis no Latgales, sācis iekopt šo lieso, uz ražu skopo zemīti. Justīns bija zemnieks ar tādu zemes mīlestību, kas pārsteidz un pašam liek justies gluži kā neprašām jautājumos par zemes kopšanu. Justīns man atgādināja Knuta Hamsuna romāna „Zemes svētība" galveno varoni, viņa pārcelšanos līdz ar citiem izceļotājiem no dzimtās Latgales uz šo Kurzemes stūri, lai sāktu dzīvi no jauna, bet jau uz pašam piederošas zemītes. Justīnā varēja klausīties ar lielu interesi - viņš tik tēlaini stāstīja, kā racis pirmo grāvi Grīnos, kas tolaik vēl nebija rezervāts, kā pa to aiztecējušas pirmās rāvas straumītes, kā augsne no purva pārvērsta aramā zemē, kāda bijusi rudzu raža.

Ar šīspuses ļaudīm iepazinos, pateicoties meža tehniķim Egonam Vītolam, trīsreizējam ceļabiedram uz Sibīriju. Mūsu ģimenes sadraudzējās, un mūsējā, kamēr nebijām iepirkuši Jūrmalciema „Šeirus", sešas vasaras mita Egonam dzīvošanai piešķirtās mežsargmājās „Zīlniekos" un „Silos". Palaikam arī rudeņos. Vienlaik Egona iecirknī ietilpa arī lielākā daļa Grīnu rezervāta, un mēs tur bijām gaidīti ciemiņi. Pie Grīnu Justīna.

Salīdzinot ar jo daudziem redzētiem un piedzīvotiem Latvijas mežiem, Grīņu rezervāts ir īpatnējs, atmiņā paliekošs ne ar dižām kokaudzēm un tumšiem biezokņiem, bet daudzām skrajām vietām, dambjiem, birztalām, kas apņem mežmalas, un grīni - retām priedēm, arī pa kādam kadiķim, bērželim vai citam kAdam kociņam augošā sūnākslī vai ķērpainē, kur zileņu, melleņu un brūkleņu rnotrāji; gadās arī ciņi un purvaines, kur stīgo dzērvenāji. Šajā grīnī, no kura cēlies arī rn/ervāta nosaukums, tad lielākoties aug un zied sārtene. Rezervāta viducī Grīnu ezers, pie kura kādreiz bija katoļticīgajiem latgaliešiem nepieciešama skaista un ainavā iederīga celtne - no guļbaļķiem būvēta baznīciņa, kas tagad aizvesta. Grīnos daudz ogu un sēņu. Cūcenes pa birzīm un mežmalām klājieniem vien.

Nu jau kur tie gadi, kad trīs zvēru ķērāji un sīka auguma foksterjeriņš Pipars braucām pie Ventas un Abavas bebrus gūstīt, lai tos ieviestu arī mūspuses ūdenstilpnēs. Mani ņēma līdzi, lai no linuma gabaliem palīdzētu sadiegt ķeseli, kurā, pēc mūsu domam, bebram bija jaiesprūk. Pateicoties foksītim Piparam, viens zvērs dīķmalā pie Fabriciusa muzeja netālu no Abavas ietekas Ventā mūsu ķeselē, no alas iztrenkts, iešāvās kā bulta. To ievietojām līdzpaņemtā sprostā un, atveduši uz Grīnu rezervātu, ielaidām citā, daudz mazākā dīķītī. Atceros, kā bebrs ilgi neticēja, ka atguvis brīvību. Tad, apjautis ūdens tuvumu, atstāja būri, metās no krasta kraujas lejup un ar varenu plunkšķi apliecināja pirmā bebra klātbūtni rezervātā. Nu jau šo zvēru arī mūspusē ir tik daudz, ka varētu tos vest uz citiem bebru vēl neapdzīvotiem apvidiem.

Turpat blakus Grīnu rezervātam jūras pusē Akmensrags. Tur esmu bijis tikai reiz. Kad mums ar kolēģi rakstnieku Ēriku Kūli tolaik vēl avīzes „Komunists" redaktors Gunārs Balodis atvēlēja mašīnu, lai braucam izlūkot Akmensragu kā padomju funkcionāru nolūkotu vietu, kur celt atomelektrostaciju. Toreiz trešā Atmoda bija tikko sākusies, mūsu pretestība varai izpaudās „zaļo" kustībā. Cīnījāmies pret Kurzemes dabas piegānīšanu. Apsekojot Akmensraga, kur bāka, tuvāko apkaimi, uzklausot vietējo iedzīvotāju norādījumus, atradām kapsulu artajā ievietotu tekstu: „Te tiks celta AES!" Tas viss bija darīts slepeni, tautu neinformējot. Mums bija trumpis rokā. To Ēriks arī cirta galdā ar asu un apjomīgu rakstu. Plašā un daudzskaitlīgā demonstrācija, kad devāmies pa Kūrmājas prospektu uz mītiņu jūras krastā, bija pret šīs AES celtniecību. Un ne tikai.

★ ★ ★

Par Saku, visu tās apkaimi no Pāvilostas līdz Ulmalei, Rīvai, Salienai, gar Tebras upi, tai saplūstot ar Durbi un veidojot tāda paša nosaukuma upi, varu pastāstīt vairāk nekā par jebkuru citu vietu Kurzemē (protams, izņemot Jūrmalciemu), jo pa to esmu izklejojies krustām šķērsām. Kā ogotājs, sēņotājs, makšķernieks, dzinējs un novērotājs medībās, vēlu rudens vakaros un naktīs, izsekojot briežus auru laikā, iepazīstot jau apkārtnes mežus tikpat labi kā mežsargs Egons Vītols, vietējie mednieki.

Pēc pirmā kopējā ceļojuma ar pāvilostniekiem, tostarp Egonu Vītolu un žurnālistu Aivaru Zīli, pa Obas pieteku Čulimu, Egons piedāvāja mūsu ģimenei vasaru pavadīt viņa iecirknī ietilpstošā mežsargmājā „Zīlniekos", netālu no ceļa, kas no Liepājas - Ventspils šosejas nogriežas uz Rīvas strādnieku ciematu. Vecajā mājā viens gals bija vēl apdzīvojams. Līdz tuvākajām mājām bija vismaz kilometrs, mežs apņēma „Zīlniekus" no dienvidiem, un tikai ziemeļpusē līdz granšu ceļam, pa kuru reti aizrībināja kāda mašīna, pavērās skrajāks lauks. Dēlam Dāvim bija trīs gadiņi, un Velga turējās pie mājas, kamēr es klaiņoju pa plašu apkaimi, ogojot un sēņojot, rudens pusē piebiedrojoties medniekiem, kad tie devās staltbriežu buļļus lenkt tā saucamajā valsts fonda mežā, kur ciņainas meža noras un kuplu zāli noaugušas pļavas mijās ar kuitiem un dižāku koku skupsnām. la bija visai mežonīga vieta, un bez medniekiem tur reti ieklīda kāds cilvēks. „Zīlniekiem" tuvējais mežs ar dziļiem novadgrāvjiem un tiem līdzās uzbērtiem dambjiem, pa kuriem varēja iebraukt arī mašīnas, bija jau pakļauts cilvēku saimnieciskajai darbībai, lai gan atsevišķu kvartālu biežņas glabāja savus noslēpumus - daudz mežakmeņu un akmeņu krāvumu, kuriem nepievērsu uzmanību, bet kuri tagad rēgojas acupriekšā jau varbūt ar tādu pašu nozīmi kā Pokaiņos, kā Dunalkā, Vecpilī, kā citviet Latvijā. Tovasar, ejot pa Egona ierādīto taciņu cauri meža stūrim un pāri laukiem uz Ulmales veikalu, esam gājuši cieši garām tur vēlāk atklātajam un, pateicoties novadpētnieku „optimistu pulka" gādībai, mūspusē un Kurzemē slavenajam senču upurakmenim. Taipusē akmeņu daudz. Vai ik uz soļa. Mežā arī zem zemsegas. Kā apsūnojuši, kājām uztaustāmi puni.

Tur bija Šarlotes dambis ar romantisku vēsturi, pa kuru varēja aiziet fīdz pamestām mājām, kur ziedēja topinamburi, zaroja vareni ozoli un liepas. Aiz šīm mājām daba kļuva aizvien mežonīgāka, un es tajā ietiecos ar savu jau bērnībā meža apmāto dvēseli. Nomaskējos kādā slēpnī, lai, ja palaimējas, varētu nolūkoties meža zvēros, kas iznāca ganīties laucē. Bieži vien aizsapņojos, iegrimu pašapcerē. Tolaik biju mežinieks. Arī divos ceļojumos kopā ar Egonu Vītolu uz Tuvas autonomo republiku. Medībās Haijarlikas ciedru silos un pa Rietumtuvu.

Vēlāk divi mūsu kopējie ceļabiedri - fotogrāfs Uldis Briedis un žurnālists Ilmārs Birulis - bija bieži viesi citās mežsargmājās „Silos", kur vēlāk mitām vasarās. Dzejoju, rakstīju stāstus un aprakstus par mežiem. Ar garāku aprakstu tieši par piedzīvojumiem „Zīlniekos" briežu rudens riesta laikā piedalījos (vienīgo reizi) Rakstnieku savienības un Mežsaimniecības ministrijas rīkotajā konkursā un

ierindojos otrajā vietā. Apraksts pēc tam pazuda - iekrita kā ūdenī. Arī melnraksts nav saglabājies. Toties atmiņā varenā balle, kas notika Benjamiņa namā. Ar dejošanu līdz rītam. Ar tik jaukām dāmām kā Pētersona un Adermaņa kundzes. No Sibīrijas taigas izbridušam, no Sakas damakšņiem izlīdušam mežiniekam.

Gadījās sastapt arī vilkus. Par tiem mājās noklusēju. Sak, nav ko rosināt Velgas jau tā pārāk spilgto iztēli. Un vilki vienmēr grieza ceļu cilvēkam.

Septembrī aizbraucu piedalīties Dzejas dienās, un Velga ar trīsgadīgo Dāvi palika vieni meža mājās. Viņi ik dienas (Dāvis vēl ratiņos stumjams) gāja kādu kilometru cauri mežam uz kaimiņmājām pēc piena. Kā vēlāk Velga stāstīja, viņiem vienbrīd piesējies liels iepelēks suns. Saukts un labināts, tuvāk nav nācis. Turējies pa gabalu. Vairākas reizes tā abus pavadījis. Velga mežā neorientējas. Noklīduši no takas, apmaldījušies. Tad Dāvis, vēl ratiņos sēdēdams, norādījis, kurp ejams, un laimīgi, jau vakaram tumstot, tikuši „Zīlniekos".

Kad iegriezās mednieki, atbrauca sēņotājas no Liepājas, „Zīlniekos" gāja jautri. Sēņotājas bija manas darbabiedrenes laikrakstā „Komunists". Velgas draudzenes. Kad laukā sijāja sēņu lietutiņš vai brāzmoja vētra no kilometru attālās jūras, cik omulīgi bija vecās mežsargmājās virtuvē, kur vārījās katli ar sēnēm, izplatot tīkamu smārdu, tika jokots un smiets. Varbūt šos vakarus, būdama jau augsta ranga diplomāta kundze Ņujorkā, atcerējās arī Anita, ar kuru strādājām laikraksta korektūrā. Kad sabrauca mednieki, uzvēdīja pavisam cita gaisotne. Ar nomedīto zvēru dīrāšanu kūtiņā, aknu šmorēšanu, dūšīgu iedzeršanu un milzum daudz mednieku stāstiem, no kuriem vairākus esmu izmantojis par sižetiem prozas darbos. Dažs mednieks prata tik aizrautīgi stāstīt, no saviem piedzīvojumiem veidojot pat tādas kā mazas mutvārdu novefītes. Tovasar un palaikam arī rudenī „Zīlniekos" mītot, biju dziļdziļi iegājis mežā. Ne vien pa zvēru takām, bet arī sapņos un dzīves izjūtā.

0, takas, manis izpītās, un tās, kas mani izpin!

Cik neatrisināms vēl taku uzdevums

Šīm it kā paklausīgām kājām! Pēdu nospiedumi

Par sevi katrs, bet zvēra dvēsele

Vel dziņu varā, nepieskaitāma

Ne sava bara straujai soļu dipai,

Ne savrup ķepu zaglīgajam rakstam.

Kas zeme, krustām šķērsām izmīdītā,

Šī visugudrā dabas grāmata,

Ja zvaigznēs sapinusies nakts,

Un vējš sien mezglus, mēness samulsina,

Ar vājprātīgu gaismu šķeldams ēnas,

Un atver tādu taku bezgalību,

Ka nāsis dreb vēl neapjaustās dvakās,

Un sirds bez pēdām zvēra krūtīs joņo.

Ko muļķa kājas dīžājoties zin

Par zvēra neprātu, par nospraustajām zīmēm,

Ko pēdas nenospiedīs laicīgajā zemē!

Un nebūs šonakt takas mežā -Vien zvēra dvēselē un neizlasāmas Ne sava bara straujā soļu dipā,

Ne savrup ķepu zaglīgajā rakstā.

Un mednieks stāvēs zvēru pārejā,

Par meža dzīvi visu zinot.

Nenieka nezinot par zvēru debesīm.

Dažreiz svētdienās pa viņam vien zināmām meža takām garu ceļa gabalu atnāca kolhoza „Centība" mežsargs Ernests Ziemelis. Sēdējām sētsvidū pie dēļu galda zem varenas priedes un stundām varējām runāt par mežu vien. Tā arī es kļuvu aizvien meža gudrāks. Taču „Zīlnieki" bija tikai ievads, kaut spilgts un tēlains, Sakas mežu epopejai, ko piedzīvojām, mītot mežsargmājās „Sili". Jau citā debespusē, pusotra kilometra no Aizputes - Pāvilostas ceļa damakšņos iekšā. Tās, salīdzinot ar „Zīlniekiem", bija lepnas mājas. Ulmaņlaikā celtas. Pēc īpaša projekta. Šur tur pa Kurzemi saglabājušās visā godībā. Dzīvojamā ēka divstāvu, kūts ar klēti zem viena jumta. Lieveņa priekšā, pagalma vidū osis ar varenu zarotni. Gar iebraucamo gatvi, pa visu mežmali oši un osīši. Tik blīvi un vienkop šos kokus nekur citur neesmu redzējis.

Šīs mājas ošu apdzīvotas,

Pats patriarhs stāv pagalmā, Un apkārt tam līdz meža malai Šī plašā ošu dzimta stāv.

Pa gatvi oši aiziet projām Un atpakaļ pa gatvi nāk.

Smalks osītis pie smuidrās mātes Te pirmo lapu spēli sāk.

Tik mierīgi un cēli plešas Pār |audīm ošu debesis,

Un saule, lapu ēnas aužot,

Uz izmargotā maura viz.

Un cilvēki no ošu spēka Un ošu miera aizgūst sev.

Es augu nakti ošu vārdus Bez lapu trīsas saku tev.

Ar tādu zemes pārliecību,

It kā es būtu viens no tiem Un runātu uz ošu elpas No pašiem sakņu dziļumiem.

„Sili" dižas meža pļavas pašā malā. Ar nelielu sakņu dārželi, jāņogu un upeņkrūmiem, dažām vecām ābelēm un bumbierēm. Ar pašā mežmalā izraktu dīķi. Taciņas, celiņi, stigas uz visām pusēm. Vedoši damakšņu mitrajās biežņās, sausnējos silājos un grīnos, kur uzzied arī sārtene. Tuvākā un tālākā apkaimē paveras vēl kāda savvaļas meža pļava, laucīte, nora. Ap divi kilometri attālajām sen jau kā pamestajām „Prātiņu" mājām sentimentāli drūma aizmirstība. Un atkal meži, pilni akmeņiem. Viens netālu no mājām - milzenis, ieslēpies biežņā.

Dzīvojām pirmajā stāvā. Atsevišķā istabā. Līdzās plašajai vecmodīgajai virtuvei. Mežkungs ar kundzi Āriju bēniņstāvā. Abi stāvējuši kūmās dēlam Dāvim.

Salīdzinot ar „Zīlniekiem", „Sili" tomēr bija „dzīva" vieta, kur apgrozījās dažādi ļaudis. Vispirms jau pāvilostnieki. Vairums no vietējā mednieku kolektīva. Brauca arī tāli un svarīgi ciemiņi - republikas galvenais prokurors Laiviņš no Rīgas. Tolaik Kurzemi dēvēja par briežu klēti, un Saka, Cīrava, Apriķi, Mežaine, Grīni bija vieni no bagātākajiem tās apcirkņiem. Rudens riesta jeb bauru laikā staltbrieži klejoja pa plašu apkaimi, meklēdami cienīgus sāncenšus, vedot sev līdzi govju harēmus, šķērsojot Tebras un Durbes upītes, turoties uz izsenis iemītajām zvēru takām.

Dzīvojot „Silos", aizvien vēl biju tik dabas apsēsts, ka ne vien dienās, bet bieži arī naktīs klejoju pa damakšņiem un laukmalēm, kur kolhoza labībā nāca ganīties mežazvēri. Gan vienatnē, gan kopā ar medniekiem. Vienmēr bez ieroča. Vien ar bateriju, kas raidīja rudens tumsā spilgtu staru kūli. Ceļus, takas un stigas biju iepazinis. Acis aprada ar krēslu, orientējos arī tumsā. Medniekiem turējos aiz muguras, kad tie stāvēja uz masta, gāju dzinējos.

Apses nodziest. Egļu daktis Tumsu dūmo. Bērzu vaski Nopil zālē. Rudens naktij Mēness aukstās tirpas paskrien.

Taka viena - mežā mītā,

Ta no cilvēka līdz zvēram,

Liela meža apsolītā,

Cauri silam, cauri vērim.

Zemes valgās smakas nāsīs,

Ausīs klusums, skaņu kārais.

Nāc pie manis, biklā māsa,

Brālīt, nāc no ēnām ārā!

Dvēsele lai sevis brīnās, Taustoties pa nakti dziļu,

Kā par zvēru cilvēks cīnās Un līdz rītam nepieviļas.

Stirna pieglaužas pie sāna,

Briedis sauc pie sevis dumbrā. Unesdrebutāsīplānā,

Un es vaidu priedes stumbrā.

Mežasērdzīgs, mēnessērdzīgs, Zvērs starp miermīlīgiem zvēriem. Tumsas dzirdīgs, tumsas redzīgs Savā silā, savā vērī.

★ ★ ★

Klejodams daudz ko piedzīvoju. Noskatījos uz zvēriem savvaļā, liku lietā savas Sibīrijas taigā apgūtās iemaņas - iet pa mežu viegli un klusi. Attiecīgiem apaviem kājās. Ievērojot daudz un dažādus nerakstītus meža likumus. Sakrāju materiālus stāstiem, rakstīju dzejoļus. Šad tad rudeņos jau uz prombraukšanu „Silos" ieradās pāvilostnieki, kurus interesēja dzeja, un es lasīju atvaļinājuma laikā uzrakstīto. Daudz interesanta aizguvu arī no mednieku kaismīgajiem stāstiem. Mežkungs Egons

Vītols pats rakstīja dzejoļus. Allaž starp klausītājiem bija abi Pāvilostas dakteri.

Kamēr uzturējāmies „Silos", pēc piena gājām uz tuvējām (ap 1,5 km) mājām lielce|a malā - „Pauķiem". Tur dzīvoja brālis un māsa - Vija un Andris Pētersoni. Nemaz nevarējām iedomāties, ka šie klusie, laipnie cilvēki arī raksta dzeju.

1996. gadā pēkšņi tiku ielūgts uz viņu abu dzejoļu kopu izdevumu vienā krājumā Pāvilostā. Grāmatiņa tapa ar Latvijas Zemnieku savienības atbalstu, izskanēja Lejaskurzemē. Viena no krājuma redaktorēm Aina Pāvulīte ievadā par Vijas dzejoļu kopu „Kāpēc ziedoņi atnāk tik reti" izsakās: „Cits aiziet tālu pasaulē, cits paliek tēva mājas. Reizēm to sauc par likteni, reizēm - par izvēli. Vai par pienākumu."

Ar melnīgsnējo, kautro un mazrunīgo Viju satikos reti. Nebiju pēc piena gājējs. Nevarēju iedomāties, ka viņa vienā no savām desmit gadu laikā pierakstītajām kladēm ierakstījusi arīšādu pantu:

„Caurtumšajām mežu biežņām

Saules mūžīgais pulkstenis griežas.

Rīti apstājas vakariem pretī...

Kāpēc ziedoņi atnāk tik reti?"

Brālis Andris, kolhoza „Centība" mehanizators, 1991. gada janvārī kļuvis par „laucinieku uz Pulvertorņa barikādēm", pieņēma pseidonīmu Andris Latvietis. Viņš raksta skaudrāk:

„Mums katram ziedēšanas

Laiks ir dots

Kā ugunspuķei

Sadegšanas sods."

(No kopas „Es - sapņu notiesātais")

Pats, mežu piedzīvodams, izdzīvodams līdz mielēm, izrakstīju no sevis ne vien piedzīvojumus, bet arī pārdzīvojumus, kas gadiem ilgi jau kopš Sibīrijas un daudzo ceļojumu laikā bija sakrājušies un kurus kā dzejniekam vaļā parāva tieši Sakas meži, dzīve meža mājās.

Tādēļ gribas vēl vienu, manuprāt, pašu būtiskāko daļu (daļu no triptiha) nocitēt, jo tā vairs par mežu un zvēriem neesmu rakstījis un nerakstīšu nekad.

Kā smaržo bailes, nu es zinu,

Kā gļēvums smird, es labi atceros,

Bet neeju no savas zvēra takas,

No savas liktens takas nost.

Jā, man ir melot vieglas kājas Un dabas dota spēja - apmānīt,

Es zinu, kā no slazda, kā no cilpas Un kā no lodes krīt.

Kā dreb no suņu kaucieniem, es zinu,

No suņa ilkņiem izvairās, bet es Kā sastindzis uz zvēra takas stāvu,

Sev atklājot vēl citas pasaules.

Kā drosme drosmi lēni liec, līdz pārspēj,

Kā pašapziņa māca pastāvēt,

Kā savām melotkārām kājām,

Kā savām bailēm pateikt, nē!

Kā noliegt gļēvumu jel reizi mūžā,

Kaut tas ir drosmes zibsnis pēdējais.

(Es ilgi turēju, es negribēju Pa paša pēdām savus suņus laist.)

Bet nu, kad negribēta aizsākusies spēle,

Es gribu būt tas zvērs, kas pastāvēs Uz savas takas, zvērs, kas aklās bailes Un stulbo gļēvulību nomākt spēs.

★ ★ ★

Kamēr vasarās dzīvojām „Silos", tur ik gadus ielīgojām Jāņus. Vienmēr lielā pulkā. Pļavā, meža vidū, kur uz to laiku saziedēja tik daudz naktsvijoļu un dzegužpuķu. Viengad, jāņuzāles plūcot, Velga kārklu krūmā atrada brieža nomestu ragu ar septiņiem žuburiem, citugad Jāņu rītā, kad līgotāji jau čučēja, paskatoties pa logu, ieraudzīju lūsi tupam uz siena gubiņas. Zvēri no cilvēkiem nemaz tā nebaidījās. Turpat pie mājas no mežmalā izraktā dīķa nāca padzerties stirnas. Brieži novāca mūsu kartupeļu ražu, vienā naktī ar kājām izdangādami bumbuļus no zemes. Mežacūkas pļavā izara ķimeņu plantāciju, lai tiktu pie saknītēm. Ja gribēja ko

izaudzēt arī sev, vajadzēja celt žogus, jozt aplokus. Sīļi izlobīja zirņus. Ar tādiem zaudējumiem bija jārēķinās, meža vidū dzīvojot. Toties mums visas „meža balvas" bija turpat pa rokai - daždažādas ogas un sēnes. Jo sevišķi gailenes. Viengad ar Egonu divatā dažu dienu laikā piesāfījām ar šīm sēnēm dižu mucu. Ja apnika pa mežu, gāju uz divus kilometrus attālo Tebru makšķerēt. Upes straujajā posmā mita foreles. Dažreiz ar rokām pagramstījām arī nēģus. Mūsu ar Egonu ceļabiedrs pa Čulimas upi Osis Grīnbergs no Pāvilostas bija makšķernieks, no kura arī es vēl varēju pamācīties sapalu apmānīšanā. Arī citi ceļabiedri - Jānis Ausmanis no Pāvilostas, rīdzinieki Uldis Briedis un Ilmārs Birulis - iegriezās „Silos". Arī Jāņos, kad sabrauca ļautiņi no maliņu maliņām. No Pāvilostas dakteri, mednieki, Liepājas - mani darbabiedri no laikraksta, ik gadus un tradicionāli ieradās muzeja darbinieki, radi, paziņas. Arī Anita, vēlāk un tagad diplomāta Aivara Baumaņa kundze, komponists Agris Engelmanis, pirms bija iepircis Liepienas „Ausekļus", Māris Čaklais ar ģimeni, Imants Ziedonis, reiz arī Jānis Peters Jāņu rītā (tika cienāts ar spinātiem), daudzi, daudzi.

Atceros, kādu iespaidu uz Māri bija atstājusi meža pļaviņa pusdienlaika tveicē, kad tā visa dūkusi un sanējusi no kukaiņu rosīšanās ziedos. Starp citu, kādreiz Mārim Čaklajam Liepājā uzdāvinājām dzimšanas dienā kasti ar tajā uz kniepadatām saspraustiem kukaiņiem. „Silu" apkaimē Māris redzēja, kā rasenes rij kukainīšus. Arī bez Jāņu svinēšanas „Silos" bieži iegriezās dažādi ļaudis. Visbiežāk mednieki. Gan no Liepājas, gan Pāvilostas. Tolaik Sakā pie Pāvilostas darbojās alus brūzis. „Silos" reti kad trūka šīs dziras - dažādas šķirnes, dažādos traukos. Sākot ar tā saucamo „kungu alu". Mednieki no Liepājas mēdza pārspīlēt ar spirtotiem dzērieniem. Vai nu medības bija veiksmīgas, vai neveiksmīgas. Atceros, kā ziemā, bargā salā gandrīz nosala kāds vecāks vīrs, iestiprinājies jau pirms medībām. Pārlieku biežā un intensīvā glāzīšu cilāšana - mieles no atmiņām par brīnumjauko dzīvošanu „Silos", lai gan arī pats neesmu bijis nekāds atturībnieks.

Kad Mirdza Ķempe atklāja kā dzejnieku Augustu Strausu, kurš toreiz ar pamāti dzīvoja Sakas ciema „Dīķeniekos", braucām uz Saku iepazīties. Dzejniece un mēs, daži Liepājas literāti. Ceļš, kas pie Sakas stacijas nogriezās no šosejas, bija dubļains un izdangāts. Mūs uzņēma ļoti viesmīlīgi. Augusts, visulaik vientulībā, vien ar dažiem lauku ļaudīm tiekoties, bija gan satraukts, bet gandarīts par mūsu ierašanos, jo varēja runāt par literatūru, rādīt un lasīt savus dzejoļus. No tās reizes, kad Dzejniece mūs uzveda uz šī ceļa, pie Augusta, kamēr viņš dzīvoja „Dīķeniekos", braucām diezgan bieži. Kad Liepājas literāro apvienību vadīja Māris Rungulis, „Dīķeniekos" rīkojām pat sanāksmes (mums piešķīra autobusiņu).

Vienvasar, kad kopā ar pāvilostniekiem un žurnālistu Aivaru Zīli laivās ceļojām pa Čulimas upi, Velga ar mazo Dāvi vairākas nedēļas nodzīvoja „Dīķeniekos", vecās, pamatīgās lauku mājās netālu no Durbes un Tebras upīšu satekas jau platajā Sakas upē. Kā vēlāk stāstīja Augusts, Dāvis viņam esot palīdzējis atrast nosaukumu stāstu krājumam „Akmens otrā puse", vaicādams, kāda esot lielā laukakmeņa, kas atradās māju pagalmā, otrā puse.

Kad pavasaros kopā ar māksliniekiem braucām uz Mākslas dienu sarīkojumu Pāvilostā, vienmēr iegriezāmies „Dīķeniekos" un pavadījām tur jautrus brīžus, kas saglabājušies vēl dažās tālaika fotogrāfijās.

Augusts gaidīja ciemiņus, spēja iejusties mūsu bohēmiskajā kompānijā.

Vēl Saku atceros no rudenī pie lašu zvejniekiem pavadītas nedēļas. Dēļu būdā, pašā upes krastā, sena paziņas (no zvejnieku kolhoza „Boļševiks" laikiem) Visvalža Vistiņa uzaicināts.

Palīdzēju zvejā. Likām tīklus, aizšķērsojot Sakas upi, lašu ceļu. Likām divas jedas blakus, ar nelielu atstarpi, jo laši mēdz ieskrieties un pārlēkt tīklam (viņi to sajūt savā ceļā), taču otram ieskrējienam nepietiek jaudas, un zivs iepinas tīklā. Nozvejotās zivis laidām īkastē, kur tās uzturējās dzīvas, kamēr no Pelču zivju audzētavas atbrauca speciālisti un nozvejotos lašu izslauca. Ikrus, sajauktus ar pieņiem, kā to redzēju Baikāla krastā darām ar omuļiem, ievieto tā saucamos Veisa aparātos, kur cirkulē ūdens, izšķiļas mazuļi. Kad tie paaugas, lasēnus ielaiž „dzimtajā" upē, tie dodas jūrā, izaug par dižām zivīm un, instinkta vadīti, atrod „dzimto" upi un rudeņos dodas pret straumi augšup uz rušekļiem ikru nēršanas vietām. Šajā ceļojumā mēs lašus pārtvērām, un vairošanās process notika ar cilvēku gādību.

Mēs bijām oficiālie zvejnieki, kas pildīja šo misiju, bet bez mums ap Lejaskurzemes upēm, kas ietecēja jūrā, rosījās malu zvejnieki. Arī Sakas upē. Tos izsekoja un mēģināja notvert zivju aizsardzības inspektori. Viens no viņiem tolaik bija man labs paziņa, visai daudzsološus dzejoļus rakstošais Arčs Bensons (vēlāk viņš negadījumā noslīka jūrā). Naktīs piebiedrojos zivju aizsardzības inspektoriem. Viņu rīcībā bija ātrgaitas motorlaiva, kurā apsekojām Sakas upi. Uz tās bija uzstādīts jaudīgs starmetis. Ar gaismas kūli varēja izķemmēt piekrastes kuitus. Ar tādu pašu starmeti uz jumta bija aprīkots džips, ar kuru braukājām pa ceļiem, kas pieveda Rīvas, Tebras un Durbes upēm, pa kurām augšup gāja laši.

Gadījās izņemt malu zvejnieku tīklus, notverot arī pašus likuma pārkāpējus. Taču toreiz piekrastē saimniekoja padomju robežsargi, un viņiem bija daudz draugu, ar kuriem kopā ķēra lašus pie upju ietekām jūrā. Tur mēs nevarējām piekļūt, tur draudēja ar izrēķināšanos. Kāds inspektors stāstīja: „Piezogamies klusu un aplencam malu zvejniekus pie Rīvas. Pēkšņi uzlaižam prožektoru. Šie sastingst.

Vions apžilbušais tik liels priekšnieks, ka samulstam. Nācās atkāpties." Tolaik bija liela patvaļa - armijas daļas un robežsargi nepakļāvās nekādiem dabas aizsardzības likumiem, uzvedās kā okupanti. Priekšnieki izmantoja dienesta stāvokli. Ik nakti spēlīte paslēpēs.

Tas tomēr bija romantisks laiks. Dabai tuvs. Ar spēcīgu rudens izjūtu. Naktīs mēnesnīcā un starmeša gaismas kūlī redzot tik daudz un dažādus mežazvērus. Iepazīstot arī riska sajūtu, ar ko allaž uzlādēti dabas aizsardzības inspektori.

* * *

Ar Saku ciešā saistībā Pāvilosta - Āķugals. No tās reizes, kad biju no baptistu draudzes dievnama pārbūvētajā kultūras namā uzaicināts stāstīt par Sibīrijas ceļojumiem un pēc tam pienāca četri vīri - Egons Vītols, Jānis Ausmanis, Oskars Grīnbergs un Aldis Hausmanis - un ierunājās, vai mēs nevarētu doties kopējā ceļojumā pa Čulimas upi. No vietas, kur bijām pārtraukuši braucienu ar smailīti „Sterlete", kad laivojām divatā ar dzejnieku Visvaldi Vecvagaru. Tiem vīriem bija darīšana. Uz makšķerēšanu un medībām viņi bija apsēstāki par mani. Un viņiem bija iemaņas, kādas es, izdaudzināts Sibīrijas apceļotājs, varēju pat apskaust. Pēc atgriešanās no Čulimas bijām sadraudzējušies. Jo cieši ar Egonu Vītolu, tolaik fizkultūras skolotāju Pāvilostas vidusskolā, aktīvu sportistu. Bijām ar Velgu ievedēji kāzās, kad Ārija un Egons precējās, viņi savukārt stāvēja kūmās mūsu dēlam Dāvim. Pie Vītoliem Pāvilostas dzīvoklītī bijām bieži ciemiņi, kamēr Egons mums atvēlēja savas mežsargmājas, kļuvis par mežsargu. Viņš vēl divreiz bijis mans ceļabiedrs pa Sibīriju. Vienreiz, kad mēnesi medījām vāveres Haijarlikas ciedru silos Tuvas autonomajā republikā divatā ar foksterjeru Džeri, par kuru arī atsevišķi esmu uzrakstījis ceļojuma piezīmes un kura pīšļi pēc slavena mūža sajaukušies ar zemi „Silu" pagalmā, kapvietā zem dižā oša - patriarha. Un citādi jau nevar būt, ka vieta vien ar savu nosaukumu neko dižu atmiņai nedod. Galvenais tomēr ir cilvēki, kas piesaista zināmai vietai ar savu līdzdalību dzīvošanā, varētu pat sacīt - šīs vietas liktenī. Tā ir arī ar Pāvilostu, kur tik daudz paziņu, ka visus neuzskaitīt, ar kuriem nācies sastapties to vairāk nekā trīsdesmit gadu laikā, kamēr esmu turp braucis.

Vilis Veldre sērijā „Tēvzemes mācība" iznākušajā grāmatā „Dzīve pie jūras" tik gleznaini apraksta savu ieiešanu Pāvilostā no Akmensraga puses:

„Ir svētdienas pievakare, un, kad eju gar upes krastu, man šinī pusē nenāk pretī neviens cilvēks, jo te nav gandrīz nevienas mājas, tikai tālāk lielos kokos redzama balta ēka un sarkans dakstiņu jumts. Visa krastmala apaugusi zaļu zāli, tur ganās divas govis, un tās uzskatīt apsēdusies ostas priekšnieka māte.

Bet upes otrā krastā, tepat aiz dažus desmit metrus plata ūdeņa, stāv divmastu burinieks ar malku, un tālāk uz augšu gar upes malu pie laipām piesietas krāsainas motorlaivas, pavisam kādas 20. Turpat krastmalā zvejas riku būdas un tīklu karas. Upmalas nogāze apaugusi kārklu krūmiem, un aiz kārklu zaļuma redzamas glītas mājiņas, pat namiņi, tā ka diezgan grūti noteikt, vai ceļinieks nonācis pie liela ciema vai mazas pilsētiņas."

Gandrīz tikpat idilliski varētu rakstīt arī šodien, lūkojoties uz Pāvilostu no Sakas kreisā krasta. Ja ne daži skaudri padomjlaikā ievilkti vaibsti, kaislības, kas nupat uzjundījušas sakarā ar kāpu zonas apbūvi.

Ļoti būtiska vieta Viļa Veldres aprakstā: „Kad es ierados Pāvilostā, man bija prieks apstāties upmalā pie balti krāsota dēlīša, uz kura bija rakstīts: „Hercoga Jēkaba laikā te atradās tirdzniecības noliktava", un vēl pie otra tāda pat dēlīša, kur teikts, ka šinī vietā 1660. gadā Sakas upe aizbērta akmeņiem, lai tā vairs nevarētu būt osta. Un man teica, ka šos dēlīšus ierīkojis skolotājs Šneiders."

Turpinot ekskursus vēsturē, varu teikt, ka savulaik esmu bijis labi pazīstams ar minēto cienījamā skolotāja dēlu Gaidi Šneideru, kurš mantojis no tēva bagātīgu izziņu klāstu „Kurzemes hronika" līdz ar sievastēva, Liepājas jūrskolas pasniedzēja Adatiņa, piezīmēm. Gaidis savulaik tās licis lietā daudzajos avīžrakstos gan vietējos laikrakstos, gan Rīgā iznākošajā periodikā. Tas ir plašs kultūrvēsturisks materiālu klāsts par mūsu piekrastes kuģniecību, zvejniecību, atsevišķiem slavenajiem mūspuses jūras braucējiem. Tas ir izpētes un sakārtošanas darbs, ja gribam atdzīvināt šīs arhīvos sagulušās avīžu un žurnālu lappuses grāmatā. Esmu vienisprātis ar Vili Veldri: „Tiešām prieks redzēt, cik daudz var izdarīt viens cilvēks, kad viņš ar sirdi un dvēseli pieķēries savam darbam. Lai to varētu ieraudzīt, nemaz nevajag skatīties pēc lielām lietām. Taisni vismazākajos sīkumos parādās liela darba iezīmes [..] Tomēr, lai Dievs dod, ka visās skolās pie tik maz naudas būtu tik daudz darbinieku, cik Pāvilostas skolā!"

1937. gadā Viļa Veldres teikto pāvilostnieki, manuprāt, apjautuši un šo novēlējumu cienīgi pildījuši visus šos gadus. Iekārtodami ciemata muzeju, nodarbodamies ar novadpētniecību intensīvāk nekā citur Liepājas rajonā, lai gan, ja gribu būt objektīvs, jāsaka: ikvienā rajona pagastā ir savi vairāk vai mazāk erudīti novadpētnieki, kuri vākuši materiālus, ierīkojuši muzejus, izdevuši brošūras un pat grāmatas, taču Pāvilosta allaž izcēlusies starp citiem. Nevaru uzskaitīt un pat pieminēt visus šos ļoti daudzos, interesantos, ar novadpētniecību apsēstos īpatņus (arī sevi varu uzskatīt par tādu), jo tad būtu jārakņājas izziņas materiālos, jācitē, jāatkārto jau reiz publicētais. Tāds nav mans uzdevums, tādēļ pieminēšu vien tos, ar kuriem esmu saskāries visciešāk. Jau ar aizsaulē aizgājušajiem un dzīvē

sastaptajiem.

Pāvilosta man šķiet apbrīnojama ar savu tuvību dabai. Jūra, Sakas upe, meži un sili visapkārt. Cik tur ko paiet vai pabraukt, lai lasītu baravikas kāpās, ogotu, makšķerētu, zvejotu. Rudeņos nēģu tacis turpat centrā, ziemā līdz āliņģim, kur stintes ķert, pārdesmit soļu, piekrastes un selgas zvejai sava osta, kad var izbraukt jūrā bez cīņas ar piekrastes gāzmām, kā tas ir citos Lejaskurzemes zvejnieku ciemos. Turpat liedagā dažreiz itin dāsni pieskalo dzintaru, pludmale, kur gozēties, peldēties pēc izvēles - ar smiltiņām, akmeņiem, kāpu daudzveidīgo augu klāta vai gluži pliku smilti. Kad jūra vētrā ērģelē, viss Āķgals atbalsojas šajā mūzikā.

Viens no pirmajiem cilvēkiem, ar kura starpniecību izjutu Āķgalu, - dzejnieks Arnolds Reimanis. Ar iedzimtu skaudrumu, mīlestību pret savu dzimtasvietu. Neesam bieži tikušies, bet Arnolds prātā aizvien, kad runa par Pāvilostu.

Daudz pazīstamu mednieku, ar kuriem kopējos saietos būts. Mani Sibīrijas ceļabiedri. Osis Grīnbergs, toreiz zvejas kuģa mehāniķis, ik brīvu brīdi dabā gājējs. Jānis Ausmanis - viens no ciema darbīgākajiem vīriem, akmeņu pazinējs un kolekcionārs. Egons Vītols, varētu teikt - mežatraks. Egons neapvainotos, jo tāds jau viņš patiesībā ir, kopš no fizkultūras skolotāja kļuvis par meža tehniķi. Ar piebildi: vai no meža var atskurbt apreibinoties? Viņam Pāvilosta vien guļamistaba. Egons iedomājams vien ārpus tās. Tādēļ kādreiz tapis šis veltījuma dzejolis:

Meža balss ir runājusi,

Skaidri pateikusi priekšā.

Nu ir jāiet aizvien dziļāk Savā mūžamežā iekšā.

Nu ir jāatbalso vārdi,

Kas vēl maldās silu silos,

Damakšņos un dumbru dumbros,

Egļu padebešos zilos.

Ko tas putniņš dzied uz zara,

Ko tas briedis salnā aurē?

Sidrabota atbalstina,

Medinieka vara taure.

Iet un iet, bet mežam cauri Netiek sava mūža gājējs.

Riņķu riņķiem rudens takas,

Pašā vidū meža mājas.

Pašā vidū. Samezglojas Visas takas staigājamas,

Visi vārdi runājami,

Atbalsis un gadi krājas.

Gredzenojas mežā iekša,

Mežā iesakņojas klusi,

Jotā balss ir runājusi,

Skaidri pateikusi priekšā.

Desmitām reižu esmu bijis gan solists, gan līdzdalībnieks dažādos pasākumos, kas notikuši Pāvilostas augstākajā vietā - kultūras namā. Tur Liepājas teātra muzikālajā trupā spēlēta izrāde „Zaļā pļavā", un to diriģējis īstens pāvilostnieks Ādolfs Reinbergs, tur lasīti dzejoļi, stāstīts par Sibīriju, būts kopā ar marīnistiem sarīkojumā „Jūra un grāmata", ar māksliniekiem izstādēs un Mākslas dienās. Tur pirmoreiz ar Modri Zihmani piedalījāmies 3x3 nometnē, vēl Trešās atmodas atjausmās.

Pateicoties zvejniekiem (viņus pazina vietējie robežsargi), esam tikuši padomju laikā stingri aizliegtā zonā pie Rīvas upītes ietekas jūrā, brīnumjaukā vietā, kur upītes lejā ziedēja raudenes, stāvajās krasta kraujās sarkanas magones, oļainajā liedagā starp zvirgzdiem bija rodami dzintara graudi.

Pāvilostai esmu veltījis vairākus dzejoļus, kas iejukuši papīru kaudzē. Viens -„Pāvilostas vētras priedes" - saglabājies krājumā „Saulgrieži":

Mēs visām priedēm garām ejam Kā paši sev, kamēr tās stāv Kā visi koki mūsu silos.

Pat vētras lauzto žēl mums nav Ar tādu smeldzi. Bet, kad nākam Uz vētras priedēm lūkoties,

Mums, citu izkropļotos mūžus Kā pašiem savus redzot, ciest.

Un vējos izkaisīto spītu Tad zemu liektos stumbros krāt,

Un pašiem sevi šajā krastā Par vētras priedēm uzrunāt.

Un pašiem, lai cik taisni būtu Un lai cik skaisti zaros vējš,

Viss mūsu augsto kroņu lepnums Un stumbru stīvums jānoplēš,

Lai saprastu, ka vartikzemu,

Ka var tik ilgi - saknēm vien -Pie savas skopās smilšu zemes,

Piedzimtā krasta turēties.

* * *

Pēc brīvības atgūšanas, kad Lejaskurzemes jūrmala viscaur kļuva atkal pieejama vietējiem iedzīvotājiem, arī es vairākkārt esmu nokāpis pie jūras ceļaposmā no Pāvilostas līdz Jūrkalnei. Jau pa šoseju braucot, vairākkārt paveras jūras tāle, labības lauki vietumis pieiet līdz pašai stāvajai kraujai. Ulmalē, kur tik daudz laukakmeņu, svētnīcā - tā tiek dēvēts izdobts apaļais upurakmens lauku vidū - izjustas biostrāvas, ko izstaro šī vieta, jūras krastā lasīti gāzmu slīpētie dažādu toņu un apveidu oļi, bet vispacilātākā noskaņa allaž pārņēmusi, stāvot Jūrkalnes kraujā:

No Jūrkalnes augstā krasta Veroties Baltijas tālēs,

Tikvikingiski kļūst sapņi,

Ka īstenība bālē-Šie mašīnu piedūktie ceļi,

Šīs bodes gar ceļmalām - pēkšņi No acīm gadsimti nobirst Kā smalki ziedputekšņi,

Trauc laiva uzkuršu kratīti,

Kā pūķis snaikstās pa buru;

Un paša augums pielīst Ar kurša asinīm - stāvēt Tik cieši un stingri šaikrantē Un iziet caur tūkstoš nāvēm.

Un iesakņot dzīvību sevī,

Kas sīksti, tik sīksti turas Pie paša augstākā krasta,

Pie pašas baltākās jūras,

Kas paveras Jūrkalnē, stāvot Uz pašas augstākās kraujas,

Pirms atkal īstenībai Kā ugunskapam jaujos -Dedzināt sevi šim laikam,

Pirms vikingi piestāj krastā.

Kuršu asinis dzīslās Aizvien straujāk un karstāk...

* * *

Visnoslēpumainākais apvidus manā dzīvošanā Lejaskurzemē paša atmiņās un atmiņās, ko esmu guvis no priekštečiem, kas no mātes puses, ir plašais mežu masīvs starp Apriķiem, Adzi, Klosteri un Vilgali, kur robežojas Liepājas un Kuldīgas rajoni. Vissenākais dzimtaskoka atzars, ko pētījis mātes brālēns, Amerikā deviņdesmit piecu gadu vecumā mirušais advokāts Jēkabs Kalniņš, iesniedzas šajā apvidū, sajaucas ar bērnībā dzirdētiem vectēva Jēkaba Bites stāstiem, kurus viņš savukārt teicās dzirdējis no sava vectēva (arī Jēkaba Bites), un uzvanda dīvainas apjausmas par izcelsmi, piederību šai vietai. Tas ir kā bērnības rotaļā, kad paslēpts kāds priekšmets un meklētāju orientē, sakot priekšā: silts, karsts, auksts. Attiecībā, cik tālu meklētājs atrodas no meklējamā priekšmeta. Kad braucu pa Aizputes -Kuldīgas ceļu, tad posmā no Ķikuriem Klosteres pagastā līdz Vilgales ezeram kāda balss čukst: silts! Tāpat ir, nonākot Apriķos. Bet, kad dažas reizes pie Adzes, kur gar mežmalu līkumo Rīvas upīte, pāri klajumam var redzēt Klosteres baznīcu, esmu iegājis biežņā, tā pati balss skandē: karsts! karsts!

Dzimtas hronikā izklāstīts, ka pats tālākais apzinātais sencis Adzē bijis muižas mežsargs un bitenieks. No barona saņēmis uzvārdu - Bite. Apprecējis vai apprecināts ar muižas kalponi, baronam paturot pirmās nakts tiesības. Pirms tam šī dravnieka dzimta dzīvojusi netālu no Vilgales ezera. Kā ilustratīvs papildinājums šīm skopajām ziņām vectēva Jēkaba stāsti par dravu - dūlēm, kas bijušas izvietotas pa visu mežu, par lāčiem, kas toreiz mituši mežā un ar kuriem nācies cīnīties, ievācot medu. No visa tā dīvainā sajūta, uzturoties šajā apvidū, apjausmas, kas urda iztēli un liek aizdomāties vēl tālāk senatnē - līdz kuršiem.

Kad sakarā ar senās Kursas 750 gadu atceri, tās dalīšanu starp bīskapu un ordeni (dokumentā minēta arī Adze) publicēju rakstu „Ejam kuršos, ejam līvos",

r

243

citēju arī dažus teikumus no Ulmaņa laiku skolas grāmatas, kas raksturo senlaiku dravniecību: „Ļoti iemīļota senlatviešu nodarbošanās bija dravniecība. Viņi uzmeklēja mežos piemērotus kokus, visbiežāk ozolus, kuros bitēm izcirta jeb „izdēja dores". Pēc tam viņi šos kokus „nolīdzināja", t.i., nocirta galotnes (lai vējš kokus nenolauztu) un ar sevišķām rakstu zīmēm apzīmēja kokus par savu īpašumu. Rudenim tuvojoties, senlatvieši devās pie savām bitēm pēc medus. Kokos viņi uzkāpa ar īpašas kāpjamās ietaises jeb dzeiņa palīdzību. Tautas dziesmās senlatvieši devēja biti par „zelta nesējiņu": medus un vasks (ko daudz izlietāja kristīgās baznīcas svecēm) bija prece, ko ārzemju tirgotāji stipri pieprasīja."

To vienīgo reizi, kad tieši pie Adzes iegāju dziļi mežā, redzēju vairākus jau satrunējušus bišukokus ozolos un kāda zemē nokrituša - seniecirstu, ķērpjiem apaugušu īpašuma zīmi. Kādās meža mājās sastapts vecs vīrs vēl atcerējās Bites kādreiz te dzīvojušus.

Kad vectēvs Jēkabs saimniekoja lauku mājās Kalvenes „Pavāriņos", viņš arī turēja bites. Dzirdēju viņu sakām, ka šī vēlme - darboties ar bitēm - viņam esot no senčiem iedzimta. Daži stropi - gareni bluķi - bija ļoti, ļoti veci.

Apriķos būts daudzkārt. Vispirms baznīcā, apbrīnojot Ventspils koktēlnieka Sefrena un viņa audzēkņu kokgriezumus. Arī to, cik baznīca ar reti sastopamo koka dēlīšu pielietojumu jumtam un tornim skaisti iegleznojas ainavā. Un tad kādas gadskārtas atceres svinīgā dievkalpojumā, kuru vadīja nelaiķis arhibīskaps Jānis Gailītis. Bijām kopā ar meitu Ievu. Un atkal dīvainā sajūta, ka šajā baznīcā Dievu pielūguši jau senči.

1970. gadā savās pirmajās republikāniskajās Dzejas (Raiņa) dienās Apriķos kopā ar dzejniekiem, jau aizsaulē aizgājušiem Herbertu Dorbi, Cecīliju Dineri, Gunāru Selgu, Laimoni Kamaru, kā arī šaisaulē vēl mītošiem Jāni Plotnieku, Skaidrīti Kaldupi, literatūrzinātnieku Antonu Broku stāvējām pie Neredzīgā Indriķa kapa, pieminējām tolaik par pirmo latviešu dzejnieku uzskatīto novadnieku. (Vēlāk par tādu kļuva Ķikuļu Jēkabs.) Arī vēlākus gadus būts Dzejas dienās Apriķos. Reiz kopā ar Imantu Ziedoni, kad nakšņojām Sakas mežsargmājās „Silos", gulējām siena gubenī un klausījāmies, kā brieži bauro. Esmu makšķerējis Tebrā pie Apriķiem, vairākkārt viesojies skolā (arī tās muzejā). Atmiņā Dzintares pilskalns, kādreiz tur kuršu piedzīvotā traģēdija, zobenbrāļiem pili nodedzinot ar visiem tās iemītniekiem.

la viena pils vēl liesmo mūžiem cauri -

Deg Dzintare. Kā sievas brēc! Kā bērni kliedz!

Pirms uguns kapā pelnu kluss taps viss.

No ugunsspeltes zobenbrāļi iznākt liedz -

Lai iznīkst vēl viens kuršu midzenis! la viena pils vēl liesmo mūžiem cauri,

Kad noraugos, kā saules akmens kūst un pil.

Zaļš pilskalns Tebras krastmalā;

Zied puķītes, dzied putniņi,

Bet iztēlē vēl svilst un svilst

Tā viena pils kā milzu ugunskaps,

Un dzintarrotās uguns attēls rādās No gadsimteņiem senas pagātnes Arsūbējumu klātās.

Un plaiksnīkniepķēnā vēl ugunsgrēka blāzma.

Un pakariņā izspēlējas balsis vārās,

Kas izspraukušās vēl no aizsaules,

No sadegušās pils vēl ārā

Līdz mūsdienām. Zaļš pilskalns krastmalā.

Zied puķītes, dzied putniņi, un Tebra čalo,

Un it nekas vairs neliecina Šai Kurzemītes malā,

Ka viena pils te degusi, līdz kļuvusi Par ugunskapu, liesmodama cauri mūžu mūžiem. Tik mierīgs novakars; kaut kur vēl kūko dzeguze, Un vējiņš ziedošajos ievu ceros žūžo.

★ * *

Bērnībā viena vasara dzīvota Klosteres pagasta „Kalneniekos" netālu no Ķikuru ezera. Mammas rados. Vecās mājās, ar senām tradīcijām. Ar lielu ļaužu pulku Jāņos. Pamatā suitiem, suitenēm. Ar tik nešpetnām apdziedāšanās dziesmām, ka mūs, pusaudžus, dzina prom. Turpat Ķoniņciems, kur mita tālīnāki radi. Vectēva brālis Fricis, cik atminos, bija kalējs Basos. Tā mani arī kāda tieksme vilkusi uz suitu pusi. Vēlākos gados ar režisoru Andreju Miglu restaurējām, sakārtojām „Suitu kāzu" uzvedumu, apstaigājot mājas Alsungā, kurās mita vecās spraunās suitenes ar dziesmotu atmiņu. Tas nav tā - tikai ārišķīgi, vien iztēlē. Kāda dziļāka, noslēpumaināka sajūta velk uz suitu pusi pie zvaigžņotājiem.

•k ★ ★

Un turpat jau Aizpute - manas omîtes, vācietes pēc tautības, dzimušas Žanete Günter, dzimtā pilsēta. Tāpat dzimtā pilsēta manam otram vectēvam — tēvatēvam Jēkabam GGtmanim, cunftīgam mūrniekam, ļoti labsirdīgam cilvēkam (Guter Mann). Reiz ar Egonu Līvu, braucot cauri Aizputei, noskaidrojām, ka mūsu vectēvi no tēva puses, abi Gūtmaņi, dzimuši Aizputē. Egona sencis bijis dārznieks, bet manējais, kā jau minēju - mūrnieks.

Aizpute noplaiksnās bērnības atmiņās kā idilliska, jauka provinces pilsētiņa, kurp kopā ar mammu un omīti esmu ceļojis, braucot ar šaursliežu bānīti. Un tad jau padomju laikā, kad vienbrīd Aizpute vēl bija apriņķa pilsēta, fīdz kļuva par Liepājas rajona sastāvdaļu. Par diezgan nevīžīgi nolaistu pilsētu, neraugoties uz glezno apkaimi. Nu Aizpute atkal sakopta un glīta, taču jau pavisam svešāda, salīdzinot ar to pilsētiņu, kāda tā parādījās bērnībā, kad ciemojāmies pie omîtes Žanetes radiem, kur visas sarunas notika vācu valodā, bet, tā kā es jau vairākus gadus biju apmeklējis vācu bērnudārzu (pie tantes Grētes K.Oliha ielā), tad šī valoda man nebija sveša.

Ja man jāliecina par šiem ciltskoka zariem un atzariem, tad bez iztēles papildinājumiem jebšu izkropļojumiem varu vien pasacīt to, ka omīte Žanete bija no reiz paputējušu vācu baronu ģimenes un viens no viņas vectēviem esot bijis pēc tautības zviedrs. Omîtes māsa tante Emma, kā es viņu saucu, ilgus gadus kalpoja par guvernanti kādā krievu aristokrātu ģimenē Pēterburgā, bet atbrauca pie mums uz Liepāju no Ļeņingradas un te mūžu nodzīvoja. Arī viņa reiz kopā ar omīti brauca lūkot bērnības pilsētu Aizputi un bija vīlusies.

Vectēvs, mūrnieks Jēkabs, nomira, man vēl mazam esot, bet no viņa atmiņās mīļums, latvietība un jau vēlāk tēva stāstītais, ka arī vectēva senči piederējuši mūrnieku cunftei. Ziemās viņš mūrējis Aizputē, bet vasarās ņēmis pendeli ar instrumentiem plecos un gājis pa lauku mājām, savu amatprasmi piedāvādams. Ta viņš reiz nonācis Kalētu pagasta „Ķeizaru" mājas, noskatījis tur vienu no saimniekmeitām - Lavīzi - un apprecējis. Likuši manas vecāsmātes pūra naudu un vectēva iekrājumus kopā un Liepājā, Kungu ielā netālu no ezermalas nopirkuši mazu mājiņu, kur piedzimuši divi dēli - Toms un Indriķis. Toms izmācījies par vijolnieku, spēlējis orķestrī Vācu operā. Pirmā pasaules karā aizgājis latviešu strēlniekos un pazudis bez vēsts. Mans tēvs Indriķis mantojis mājeli, pārdevis to, apprecējies un iegādājies lielāku namu Kaļķu ielā, no kurienes tad sācies arī mans dzīves gājums.

Tik vienkārši, skaidri un lakoniski ir biogrāfiskie dati. Tagad man vēl daudz ko gribētos zināt par saviem senčiem, bet nav vairs neviena, kas varētu pastāstīt. Taču

arī viss skopi zināmais ir ar piesaisti Lejaskurzemei, un mans, rakstnieka, uzdevums, kā pašam šķiet, ir arī liecināt par visu, ko esmu piedzīvojis Lejaskurzemē, ko kopā ar Liepāju uzskatu par savu dzimtasvietu dzimtenē Latvijā.

Aizpute vislielāko iespaidu atstājusi ar tās apkaimes glezno dabu un daudzkārtējo viesošanos vidusskolā. Jau omīti Žaneti dzirdēju jūsmojam par Misiņkalnu un Štakeldangu, kur viņas jaunībā ievziedu laikā tik neprātīgi pogojušas lakstīgalas. Aizputē būts dažādos gadalaikos, tā izpriecāta greznajos rudeņos, bet atmiņā visdziļāk iegravējusies ziemas ainavās, kad kolektīvi un individuāli braucām slēpot ik svētdienu. Ja vien turējās sniegs. Ormaņkalns un tā apkaime izbaudīta, gan ainavās lūkojoties, gan izmēģinot visus iespējamos nobraucienus slēpju trasēs. Arī no Ozolkalna, kas vēl stāvāks. Tik jūsmīgu slēpošanu neatceros ne no Bernātiem, ne Vaiņodes - Liepājas rajona izcilākajām ziemas sportošanas vietām.

Kur tas laiks, kad, vēl pajauns literāts būdams, iepazinos ar Aizputes vidusskolas literatūras skolotāju Mirdzu Birznieci. Kad pirmoreiz biju uzaicināts viesoties un uzstāties skolā biju jau šo to savārsmojis, publicējis dažādos preses izdevumos. Skolotāja Birzniece visus manus, kā arī daudzu citu Liepājas rajonā mītošu literātu pantiņus bija savākusi vienuviet. Arī tagad, ja vien slinkums, paviršība, neuzņēmība nenobremzētu vēlmes, varētu palūgt atļauju ieskatīties šajos arhīvos, izcelt no tiem kaut vai ilustrācijai kādu Aizputei veltītu dzejoli.

Atceros, savulaik Mirdza Birzniece rakstīja laikrakstam „Ļeņina Ceļš" apceres, pētījumus par ik vietu rajonā, kur dzīvojuši, dzīvo rakstnieki, literāti, raksturojot ikvienu no viņiem, sniedzot ieskatu viņu daiļradē. Tolaik, septiņdesmitajos gados, ideoloģiskā cenzūra vilka striktas robežas starp publikācijās pieminamiem autoriem un no latviešu literatūras mantojuma izsvītrojamiem. Manuprāt, šis Mirdzas Birznieces pētījums, attiecīgi izrediģēts un papildināts, būtu grāmatas cienīgs.

Pateicoties skolotājas Mirdzas Birznieces prasmei bērnus ieinteresēt mācīties valodu un literatūru, papildināt zināšanas, lasot grāmatas, Aizputes vidusskolā bija „viegli” lasīt dzejoļus, jūtot skolēnu izpratni un atsaucību. To bez manis izjutuši arī citi rakstnieki un dzejnieki. Arī Dzejas dienās, kad Aizputē būts kopā ar daudziem slaveniem rīdziniekiem. Un tā ir sagadījies, ka Mirdzai Birzniecei ir iedibinātām tradīcijām cienīgas turpinātājas - skolotājas, kuras ne vien pasniedz un māca literatūru, bet tai līdzdzīvo. To jūt no skolēnu vēlmes un spējas uztvert dzeju.

Aizputē būts dažādos sarīkojumos, izstādēs, ballītēs Misiņkalna estrādē, ar teātra izrādēm, kad līdzdarbojos muzikālajā trupā. Kādreiz šķita un vēl tagad liekas, ka Aizputē meitenes smukākas nekā citās pilsētās. Prieks, ka pilsēta kļūst aizvien sakoptāka, pilsēta, kurai tik kupla zarotne manas dzimtas kokā.

★ ★ ★

Kazdanga viena no tām vietām, kura ierakstīta manā kurzemnieka liktenī jau no tās pirmās reizes, kad onkulis Edgars Bite, beidzis Bulduru dārzkopības skolu kā augļkopības speciālists, mani, mazu puišeli, paņēma līdzi no Kalvenes „Pavāriņiem" braucienā uz Kazdangu. Lasīt lekciju. Braucām baltās ķēves Mīces vilktā pajūgā. Caur Valtaiķiem, kad pirmoreiz ieraudzīju arī Valtaiķu baznīcu, kurā vēlākus gadus būts vairākkārt. Šīs bērnības atmiņas kā tādas miglas bildes, kurām tikai vietumis cauri izlaužas saules stari. Kazdangas muižas ēka, kurā jau tolaik bija skola, iegaismojās spilgti. Onkulis mani atstāja ratos pie Mīces, aizbildinoties, ka klausīties lekciju man būšot garlaicīgi. Tad nu iegaumēju krāšņo pili, dižos parka kokus visapkārt. Kā izrādījās, uz kādiem 30 - 35 gadiem, kad atkal nokjuvu Kazdangā. Kā žurnālists un literāts sarīkojumā, kurā piedarījās novadpētnieks, skolotājs, mākslinieks Jānis Sudmalis, cik atceros, arī vēl gluži jaunās dzejnieces Nora Kalna un Dagnija Dreika. (Droši vien vēl kāds liepājnieks.) Mūs sagaidīja Kazdangas skolotāji Jānis Mežsēta un Jānis Kolns. (Droši vien vēl kāds kazdandznieks.)

Ar Jāni Sudmali kopā būt vienmēr bija interesanti. Vai tas notika muzejā vai viņa šaurajā jumta istabiņā Saules ielā Liepājā, kur viņam bija ierīkota arī dzintara apstrādes darbnīca, kur vairākkārt esmu bijis un uzklausījis meistaru, allaž juzdamies kā māceklis. Vēl interesantāk ar Jāni Sudmali bija izbraukumos pa Kurzemi, kad viņš Nidas purvā vai Bernātos rādīja, kā rodamas tā saucamās ķešas (kabatas), kur uzkrājušies pirms vairākiem gadsimtiem sakseņa vētras skalotie dzintara gruži, klausoties viņa lekcijās par zemes dzintara atradumiem, iespējamām iegulām Lejaskurzemē. Par kniepķēna izcelsmi no senprūšu rotkaļiem, par arheoloģiskiem izrakumiem pilskalnos. Atceros, Kazdangā ilgās un interesantās pastaigas laikā jau vēlīnā rudenī nonācām līdz Valātes pilskalnam. Tā austrumu pusē, kur Alokstes straumi aizšķērso milzu akmens artajā iecirstu ugunskrustu, kur pļavā, domājams, bija atradusies sena kuršu apmetnes vieta, Jānis Sudmalis mūsu uzmanību pievērsa kurmju rakumiem, pacēlis no viena no tiem keramikas lausku ar zilganu glazūru. Izrādās, kurmīsi kā arheologi uzrok seno kultūras slāni un viņu rakumos bez keramikas lauskām rodami arī bultu un šķēpu uzgaļi. Toreiz mēs azartiski šķārdījām irdenās zemes ciļņus un katrs guva kādu senatnes suvenīru.

Mūsu toreizējais ekskursijas vadītājs bija Kazdangas parka pazinējs, man vēl svešais skolotājs Jānis Mežsēta. Taču vajadzēja vien ieiet no tehnikuma ēkas dažus desmitus soļus parkā, lai tūdaļ sajustu šī cilvēka garīgo tuvību, to apsēstību ar dabu, kas tik reti sastopama un kas vēl retāk izpaužas tik poētiski, nopamatota ar unikālām zināšanām par katru koku, krūmu, tikko izdīgušu dzīnīti.

Vispirms mēs iegājām parka populārajā daļā, kur aug piramidālie ozoli, kā balerīnas, brunčiem plīvojot, dejo graciozās japāņu egles (Mežsētas salīdzinājums), ar stiep|u pinumu apjozts dzejnieces Valijas Brutānes apdziedātais, neapzinīgu tehnikuma audzēkņu apskādētais korķozols un tolaik vēl dzīvais paresnu osi apskāvušais kokžņaudzējs, par kuru savukārt dzejā vēlāk izteicās Dagnija Dreika. Pirmais ieskats Kazdangas parkā bija tik poētiski žilbinošs, ka palicis spilgtā atmiņā trīsdesmit piecus gadus. Pēc tam vēl pārgājām dambim starp diviem dīķiem pie valriekstu kokiem, kur tagad piemineklis Jānim Mežsētam.

Daži fragmenti no Jāņa Mežsētas meitas E.Mežsētas manuskripta

* Kazdanga, Uliade, Madīte, Blendiena, Akmeņi visi bijuši lieli kuršu ciemi. Kursas bīskapijā par tiem aprakstu maz [..] Izlēņošanas dokumentos Kazdangas vārds pirmo reizi sastopams 1350. gadā. Ar 1520. gadu ir datēts vecākais zemes izlēņošanas pamatdokuments. Manteifeļiem - Kazdangas īpašniekiem -, kam Kazdangas muiža piederējusi vairāk kā 300 gadus. Šinī dokumentā minētas: Blendiena, Vanga, Kazdanga, Valāta, Valtaiķi, Madite, Akmens (pie Cīravas), Dzirkaļu mājas Vecpilī, augļu dārzs Aizputē un 4 mājas pie Ķikuru ezera.

(Vienas no šīm mājām „Kalnenieki" vēlāk piederēja manas mātes brālēnam Mārtiņam Kalniņam, un es tur trīspadsmit gadu vecumā esmu pavadījis vienu vasaru. -O.G.)

* Baronesei Līvenai, kuru apprec Manteifelis Kārlis VII, paticis viss skaistais, viņa gaumīgi iekārtojusi pils telpas un ķērusies pie parka. Kur agrāk bijuši vientuli veci koki, viņa izveidojusi ēnainu parku. Līdzekļi parka iekārtošanai bijuši ierobežoti, bet dabiski skaistajā Dzirnezera apkārtnē, ņemot palīgā bagāto fantāziju, ar maz līdzekļiem izveidojusi apburošas ainavas. (Ap 1840. gadu. - O.G.) Baronesei patikuši groti, soli skaistās, vientuļās vietās, laukumi meža vidū utt. Viņas laikā stādītas lielās skujrnetes gar Šefera birzi, liepas gar ceļmalām un aiz pils.

* Pēdējais Kazdangas barons Kārlis IX dzimis 1872. gadā. Mīlējis dabu, sevišķi puķes. [..] Ievedis un pārstādījis arī lielus kokus. 1904. gada 10. oktobrī pēc atgriešanās no krievu-japāņu kara dāvinājis katram mājas saimniekam vienu riekstu koku. Bijis kaislīgs akmeņu izmantotājs, tas redzams kapeņu kāpņu veidošanā, dzirnavu dambī, daudzos akmens solos gar dārzu. Manteifeļu grāmatas beigās autors norāda uz Kazdangas laimes puķi cimboļu lināriju (Linaris cymbolaria). [..] Šī puķīte ir ļoti pieticīga, izturīga ugunsgrēkā, paslēpjas mūru spraugās, pārtiek no putekļiem, kaļķiem, ataug, zied un ražo sēkliņas līdz mūsu

dienām. Bagātīgi aug arī pils otrā stāva balkonā.

* Ejot uz dambi, kas šķir Zēnu diķi no Meiteņu dīķa, ceļu satekā izveidojies trīsstūris, kuru tehnikuma audzēkņi iesaukuši par Kazdangas sirdi. 1930./31. mācību gadā, kad darbu sākusi lauksaimniecības vidusskola, direktors F. Grava noliedzis zēniem pastaigāties kopā ar meitenēm. Audzēkņi uzrakstījuši sūdzību Zemkopības ministram, kurš arī ieradies Kazdangā un nokārtojis lietu tā, ka, lūk, fīdz šai vietai centrā zēni un meitenes tomēr var iet kopā, bet tālāk jāšķiras un jādodas katram uz savu diķi. Šim „likumam" par godu tad arī tikusi izveidota „Sirds", kura daudzkārt ir nopostīta, traktoru izbraukāta, bieži nekopta, bet daudzkārt spējusi atdzīvoties no jauna, jo arī mīlestība ir mūžīga, sevišķi tur, kur dzīvo tik daudz jaunu cilvēku.

No Ernesta Treimaņa uzticētiem materiāliem

* Kazdangas pagasta teritorijā atrodas pilskalns ar 120 x 70 m lielu laukumu, 15 m augsts, ar diviem uzbērumiem un diviem grāvjiem vienā galā un 1 m biezu mītņu slāni. Pēc dažu vēsturnieku domām, te bijusi Lažas pils, ko ordenis nodedzinājis 1263. gadā. Tuvumā atrodas Baznīcas kalns un Uguns kapi, Kazdanga ar Blendienas, Valates, Ziemciema, Pūņu, Kāpšu un Vecpils pusmuižām.

* Kad Kazdangu manto Cīravas Manteifelis, uzceļ dzirnavas, uzlabo saimniecību un arī cenšas pils skaistumu atjaunot.

Barona sieva ir firstiene LTvena no Mežotnes. Dzejniece un visa skaistā mīļotāja un cienītāja. Sevišķi Līvena rūpējās par Apaļās zāles izgreznošanu. Viņas laikā tā bija trīs stāvu augstumā un kupolveidīga.

* 1840. gadā pār gravu uzceļ akmens tiltu (tautā tai laikā saukts par Vaidu tiltu), kas arī atrodas arhitektūras pieminekļu valdes aizsardzībā.

* Nākošās paaudzes barons atkal ir mežonīgs, cīņā ar lāci sakropļotu seju, nenosvērts, pat noziedzīgs, bet noziegumus varējis slēpt ar naudu. [..] Viņa laikā iekārtota diķsaimnieciba, kas ieņēmusi pirmo vietu visā cariskajā Krievijā. Šis barons ir prototips Janševska romānā „Dzimtene" baronam Šalkam.

* Parks veidots pēc arhitekta Engelharda projekta, kurš pats arī vadījis parka iekārtošanas darbus. Arhitekts Engelhards ir bijis tā laika Rīgas ievērojamā ārsta Engelharda radinieks. Bet ārsts draudzējies ar Purvīti, Rozentālu, Valteru u.c. latviešu māksliniekiem. Arhitekts Engelhards nokārtoja iespēju māksliniekiem uzturēties Kazdangā.

Nesaprotami liekas, kādēļ Purvītim bija jāprojektē kūts, (tā, bijusī pienotava un

noliktava, celta pēc mākslinieka projekta). Ja izlasa Oļģerta Saldava monogrāfiju par Purvīti, kļūst skaidrs: Purvīša tēvs ir bijis celtnieks, un zēna gados viņš gājis palīgā celtniecības darbos.

Kazdangas ainavas ir jūtamas arī Purvīša gleznās. O.Saldava monogrāfijā tiek minēta glezna „Kazdangas jumti", kas glabājas fondos. Purvīša 100 gadu jubilejas izstādē bija izstādīta glezna „Vakara saule" (Kazdanga). Tas sižets ir skaidri saskatāms no tagadējās Purvīša lejas. [..] Gleznotājs un scenogrāfs Albīns Dzenis, kādreizējais Purvīša skolnieks, atzīst, ka Kazdangā esot daudz purvītisku vietu.

★ ★ *

Par Kazdangu jau rakstījis A.Leja, par šo vēsturiski ievērojamo Lejaskurzemes vietu rodamas publikācijas periodikā. Arī Imantam Ziedonim un jo daudziem viņa līdzgaitniekiem dižkoku atbrīvošanas pulkā, kā arī māksliniekiem Kazdanga bijusi un ir mīļa un tuva. Un ne vien ar apkārtējās ainavas skaistumu, bet arī ar cilvēkiem, kuri šo vietu apdzīvojuši un vēl apdzīvo. Katram mums ir sava Kazdanga.

Kādu to rodam un izjūtam, paužam krāsās un rakstu darbos. Atmiņās un kāda tā ir šodien - ikbrīd apciemojama un turpināma.

* * *

Skolotājs Jānis Kolns ir vīrs, kurš ar savu dižo augumu un izteiksmīgo runas manieri tūdaļ atstāja iespaidu, un tas, cieņu un apbrīnu apliecinošs, saglabājas cauri gadu gadiem. Erudīcija latviešu kultūrā. Jānis Mežsēta un Jānis Kolns kā skolotāji tolaik bija milzu ieguvums tādai skolai kā Kazdangas sovhoztehnikums. To reti kāds apzinājās. Bet no gadu tāles tas skaidri ieraugāms.

Ar Jāni Mežsētu pa Kazdangas plašo parku staigāts vairākkārt. Vienreiz - augu dienu. Biju pacietīgs klausītājs, jo daba mani vienmēr interesējusi visās tās izpausmēs. Kur nu vēl koki, sīki sējeņi un milzeņi, kas lapotnēm un skujotnēm aizsedz debesis. Eksoti kopā ar pašmāju sugām. Atceros Mežsētas stāstījumu par ozoliem - piramidālajiem, kas šmaugi kā papeles, zemzarīšiem, „amerikāņiem" ar rudeņos sarkstošām lapām, ozoliem ar tik dažādi sažuburojušamies vainagiem. Par ozolu „uzvedību" Mežsētam bija savs skaidrojums: tie, lūk, nonākuši uz ziemeļu izplatības robežas, tā kā samulst, tā kā nezin vairs, kā ieaugt debesīs.

Kazdanga ir pilna ar ozoliem. Sevišķi daudz to parka biežņā, piekalnē, kas nolaižas līdz Alokstes upītei. Tur tad arī mans skolotājs uzskatāmi ilustrēja savu lekciju. Viņš bija no tiem, kas neatzina ozolu atbrīvošanu no pameža, lai izceltu tos ainavā, kā to darīja Imanta Ziedoņa grupas sakopēji. Ozols ļoti draudzīgi sadzīvo ar citiem kokiem, - vēl tagad dzirdu Jāni Mežsētu sakām. Viņā bija liela labsirdība, to

var saukt arī par mīlestību pret ikvienu kociņu. Pat pret parazītisko kokžņaudzēju. Viņam bija savi koki mīluļi - nebūt ne dižākie un izskatīgākie. Daži no tiem nomaļus no celiņiem un takām, parka nomalēs. Kāda retas pasugas kļava, kāds sarkanais skābardis, krūms ar nosaukumu, kuru vairs neatceros. Un Jānis Mežsēta nopriecājās, ka viņa mīluļi nav ceļmalās un acupriekšā, jo daudzos cilvēkos nevar ieaudzināt cieņu, - kur nu vēl mīlestību! - pret dabu; tika un tiek postīts. Tāpat cilvēki savos līdzcilvēkos mēdz izpostīt ko labu un cēlu. Aiz skaudības, nenovīdības, nesapratnes, paši raupji būdami, nespējot iejusties smalkajās sajūtās, ko izstrāvo šādi cilvēki, personības, dēvēti arī par īpatņiem, la, kā vēlāk uzzināju, bija noticis arī ar Jāni Mežsētu.

Atceros kādu ziemas vakaru, kad vakarēju Mežsētu ģimenē un mēs runājām par literatūru, tēlotāju mākslu, mūziku, ieradās mūziķi, kuri brauca pa Kurzemes dievnamiem, spēlēja tur ērģeles, dziedāja, un uzaicināja mūs uz koncertu Valtaiķu baznīcā. Tas atkal bija viens no pārdzīvojumiem, kas paliek prātā un nogulsnējas dvēselē. Spoža rietēja ziemas saule un spilgti izgaismoja baznīcas logu krāsainos gleznojumus, kamēr ērģelēs skanēja Baha mūzika. Un kas tik būtiski - vienkop ar cilvēkiem, ar kuriem tik daudz garīgi kopēja.

Kad 1970. gada augustu, pārdzīvodams dramatiskus notikumus ģimenē, pavadīju Kazdangā, Valatē, kur saimniekoja un mani viesmīlīgi uzņēma Emīlija, ar Jāni Mežsētu un Jāni Kolnu tikāmies diezgan bieži, un es iepazinu arī Kazdangas vēsturi - barona Manteifeļa laikus, 1905. gada revolūcijas notikumus, gleznotāja Vilhelma Purvīša viesošanos. No Valates centra raugoties, aiz Alokstes redzama tā saucamā Purvīša bērzu birzs, kas it kā iegleznota vairākos viņa audeklos. Nu jau kādreiz smuidrie bērzi, kas auga blīvi un cieši, pavasarī tinoties mēļā dūmakā, izstīdzējuši gari, kļuvuši par veciem kokiem jau izretinātā skupsnā, taču, uz tiem no tālienes raugoties, aizvien vēl var iztēloties, kāda izskatījusies Purvīša birztaliņa.

Viena no manām mīļākām vietām Kazdangas apkaimē - Valates pilskalns. Ar Alokstes upīti turpat ielejā, bērzu birzīm pretējā gravas krantē. (Turpat netālu rakstnieka Jēkaba Janševska sievas mantotās mājas.) Arī uz dižā plakanā akmens, kurā iecirsts ugunskrusts un kurš saspiež upītes straumi kā spīlēs, esmu sēdējis ilgi, straumes čalās klausoties, ieslīgstot pašapcerē. Vienmēr revidēju arī kurmju rakumus, razdams kādu „suvenīru" no aizlaikiem. Pa pilskalna stāvajām nogāzēm tējai lasīti gaiļpieši, ziemā joņots lejup uz slēpēm. Valates pilskalns vairākkārt rosinājis rakstīt dzejoļus:

Aiz manis rudzu lauks, un es te stāvu Par maizi vien, par maizi domājot.

Tas vārdā ceļu savu kara āvu,

Šo pilskalnu un mieru sargājot.

Aiz manis rudzu lauks, mans karapulks, ar kuru Man uzveikt sirojošos krustnešus.

Vēl es šo pili savās rokās turu,

Un pagāniskā mierā zeme dus.

Tik vien kā maizes vārda aizdomājos Un cīņu uzsāku par augsnēm šīm,

Par savu ozolu un liepu mājām,

Par mākoņbrīvām debesīm.

Aiz manis rudzu lauks, un virsaitis uz brīdi Es kļūstu karadraudzei šai,

Pa seno kuršu maizes ceļu nācis Līdz ugunskapam - saulē Kazdangai.

* * *

Šeit, Valates pusē, kā žurnālists esmu piedalījies triju Liepājas mākslinieku -Kārļa Saukas, Kārļa Lejnieka un Staņislava Diņģeļa - izbraukumā gleznot plenērā. Agrā maija rītā, vēl pirms saules lēkta, aizkožot brokastīs dažus kumosus, lai dzeguze neaizkūko.

Tas jau vēlākus gadus, kad mūsu ģimeni vairākkārt kopā ar tolaik jauno dzejnieku Māri Runguli sirsnīgi pie sevis uzņēma bibliotekāre Māra Tamsone un mēs izslēpojām visu Kazdangu, izmēģinājām an stāvākos kalnus un kraujas. Ar kritieniem, slēpju lūzumiem, jautrām atmiņām. Tikpat jautrām kā toreiz, kad Kazdangā sapulcējās Liepājas literāti, no Rīgas atbrauca Jānis Peters, literatūras kritiķes Inta Čaklā un Anda Kubuliņa. Kamanās iejūdza spraunu zirgu (Kazdangā nodarbojās ar zirgkopību), grožus uzticēja man (biju izlielījies, ka Sibīrijā esmu kučierējis), bet vizināties pa piesnigušo parku iesēdās abas Rīgas kritiķes. Kādā pārāk straujā pagriezienā kamanas sasvērās, un mēs izgāzāmies kupenā. Tas bija jautrs piedzīvojums. Vēlāk gan par mani jokoja, ka kritiķes esmu izgāzis tīšām, jo viņas, analizējot manus dzejoļus, izteikušās skeptiski. Citziem ar Māri Runguli esam kamanās švitinājuši pa šoseju, izbaudot zirga ašo skrējienu. Toreiz mūs pavadīja jātnieču eskorts. Bet tajā ziemā, kad notika literātu seminārs, otrā rītā uz ceļiem bija tāda atkala, ka ne paiet, ne pabraukt. No Kazdangas romantiskajām ziemām vēl atmiņā vēlāk uzbūvētā somu pirts. Ar atklātu baseinu uz neaizsalstošiem avotiem. Priekštelpā bija kamīns, pie kura tika rīkoti literārie vakari. Kad iztvīka pirtī, kaili metās ledainajā baseinā. Sieviešu un vīriešu sautēšanās kameras bija atsevišķi, taču reizēm ar plikiem sievišķiem gadījās sastapties ceļā vai atceļā uz un no baseina, jebšu pašā baseinā. Daža spiedza un muka kā velna plēsta, daža nemaz nekautrējās par iedzimtiem daiļumiem.

Turpat pie pirts kamīna pirms gadiem piecpadsmit, tikai pavasarī, notika viena no Kazdangas toreizējā būvstrādnieka Ulda Vanaga, arhibīskapa Jāņa Vanaga brāļa, pēcpusdiena. Uldis, tāpat kā viņa tēvs, kādreiz Liepājas Pedagoģiskā institūta svešvalodu katedras vadītājs, man bija labi pazīstams no Liepājas. Uldis jau daudz ko bija piedzīvojis - strādājis par lopu vāģu pavadoni uz Vidusāziju, bijis zvejnieks Baltijas jūrā. Viņam bija bagāta izejviela iz dzīves prozas darbiem, un viņš to prata jau meistarīgi lietā likt, rakstot stāstus, dažus no tiem publicējot arī Rīgas izdevumos. Jau no pašiem aizsākumiem Uldis Vanags aktīvi piedalījās Trešajā atmodā, bet toreiz viņš, būvstrādnieks Kazdangā, lasīja savus darbus somu pirts plašajā priekštelpā, un arī es biju klausītāju pulkā.

Vienlaik braucām uz Kazdangu kopā ar komponistu Agri Engelmani. Viņš vēl nebija iepircis Liepienas „Ausekļus", bet, iemīlējies kokos, jau noskatīja parkā sējeņus, ko pagaidām pārstādīt vien sapņu zemē. Vēlāk, kad Agrim piederēja labs strēķis Liepienas grantszemes, braucām uz Kazdangas parku eksotus nolūkot un izrakt pārstādīšanai. Vairākus Amerikas ozoliņus viņš izaudzēja no savāktām zīlēm. Agri kā kokmīli valdzināja Kazdangas parks!

Jau ļoti sen esmu pazīstams ar Ernestu Treimani, kurš, kaut dzimis cīravnieks, kļuvis par īstenu kazdandznieku. Kā mākslinieks iekārtotājs, galdnieks, fotogrāfs un pēdējā laikā arī parka apsaimniekotājs, turot godā Jāņa Mežsētas iedibinātās tradīcijas, izprotot un pa savam mīlot dabu. Kopsakarībās ar cilvēkiem. Rūpējoties par neliela parka izveidi ap piemiņas akmeni Fricim Brīvzemniekam, daudziem citiem ar īpatnu kociņu (vienreiz stādījām īves) ieaudzēšanu piemiņai. Ernests -viens no tiem kazdandzniekiem, kurš uztur spēkā šīs vietas vēsturi kopš barona Manteifeļa laikiem, tās īpatnību un jo sevišķi cieši sadarbojoties ar māksliniekiem, kuri kaut reizi bijuši šajā pusē. Kādreiz Ernests mita kultūras nama divās jumta istabiņās, no kurām viena allaž tika atvēlēta ciemiem, kurā bieži vien iemājoja Kazdangai vistuvākais mākslinieks, kādreiz Liepājas teātra galvenais dekorators Albīns Dzenis. Ernests savulaik draudzējies ar gleznotāju Zeberiņu, liepājniekiem, rīdziniekiem, starp kuriem gan slavenības, gan kādreizējie Mākslas akadēmijas praktikanti, kuri tagad kļuvuši ievērojami. Kā gleznotāja Kirke, kura reiz apgleznojusi kavalieru namiņa (tā to sauca muižas laikos) kāpņu telpas. Ernesta Treimaņa privātā gleznu kolekcija (dāvinājumi vien) plaša un daudzveidīga. Ar savu interesantu vēsturi. Jau Imants Ziedonis „Kurzemītē" raksturo Ernestu kā ļoti labsirdīgu cilvēku. Arī es vienatnē un kopā ar citiem jau cikreiz esmu izbaudījis Ernesta viesmīlību. Viņš arī viens no kādreizējās Liepājas tehnikuma audzēkņu patriotiskās organizācijas „Kursa" dalībniekiem, sodīts un sodu izcietis Sibīrijā.

Ernests ir savdabīgs stāstītājs. Nopietni, bet ar humoru zemtekstā. Viens viņa stāsts visspilgtāk atmiņā (aptuveni):

„Kad ienāca krievi un pārņēma Cīravas aerodromu, viņi rīkoja 1.maija demonstrāciju, kurā bija jāpiedalās arī skolai, kurā es toreiz mācījos. No papīra un stiepļu karkasa bija izveidota zemeslode, uz kuras uzraksts: „Visu zemju proletārieši, savienojaties!" Neviens to negribēja nest, līdz man zemeslodē iestiprināto kātu iespieda rokās. Tā sagadījās, ka mūsu, skolēnu, kolonai blakus soļoja poļitruks ar pistoli pie sāniem, vienbnd man kāds puika palika kāju priekšā, es zaudēju līdzsvaru un kritienā ar zemeslodi trāpīju poļitrukam. Tā viņam uzmaucās galvā, viņš no bailēm un apjukuma izrāva pistoli un šāva gaisā. Pēc tam bija lielas nepatikšanas."

Ļoti labestīga un viesmīlīga allaž bijusi Māra Tamsone, jo sevišķi, kad strādāja par bibliotekāri. Bibliotēka atrodas kultūras namā, tai blakus zālīte, kur vienmēr eksponēta kāda gleznotāja izstāde, kur „Māras laikos” jo bieži notika literāri sarīkojumi, kuros piedalījos arī es. la bija tāda gaisotne, par kādu var sapņot dzejnieki. Reizē pretimnākoša, ļoti labvēlīga, bet arī prasīga, ar dažu smalkjūtīgi izteiktu kritisku piezīmi, kad savu vārdu teica skolotājs Jānis Kolns, kad vēl smalkjūtīgāk savu attieksmi pret dzirdēto dzeju izteica Māra, pati rakstot dzejoļus, ko tolaik nerādīja nevienam. Pēc sarīkojuma bibliotēkā allaž notika omulīga pasēdēšana ar cienastiem, kurā piedalījās skolotāji, direktors, izrādot interesi par literatūru un, kas visbrīnumainākais, arī par dzeju. Un tā tas ir līdz šodienai. Vien mainoties skolotāju sastāvam, bet skolas audzēkņos uzturot interesi par dzejniekiem un viņu radošo procesu.

Kazdangā būts arī Dzejas dienās. Dažādu to dalībnieku vidū. Pirmoreiz, kad starp mums bija vēl Herberts Dorbe, Cecīlija Dinere, Laimonis Kamara, Gunārs Selga, kad kumelēnu Dacīti kā Pegazu uz brīdi iedabūjām autobusā. Dzeja lasīta arī Kazdangas pamatskolā, piemiņas sarīkojumos, kociņus stādot.

Ievērojams un tradicionāls notikums Kazdangā rudeņos - kartupeļu degustēšanas balles. Esmu bijis klāt, kad jānogaršo vairāk nekā 40 kartupeļu šķirņu un jābalso par kādu no tām kā visgaršīgāko. Dažs izvārītais tupenis tik miltains, ka tikko turas kopā, cits rācenis glīts, bet ar lielisku smēķi. Viens par otru labāks. Ej nu i/velies, jo sevišķi, kad degustēšana iet uz beigām, vēderā smagums no nepārtrauktās garšošanas un garšas kārpiņas jau notrulinājušās. Un kur nu vēl dažādie no kartupeļiem pagatavotie ēdieni. Pat tortes.

Esmu izklejojies pa Kazdangas apkaimi, pabijis arī Kazdangas pilskalnā, kokaudzētavā jau Laidu pusē, pie Vecpils dzirnavām, kur tik glezns, mežu ieskauts dīķis, gājis no Valates uz Kalvenes mežiem sēņot. Kazdanga iegleznojusies atmiņā ar plašiem ainavu redzējumiem, kalnainajām ārēm, kā arī sīkākām dabas detaļām -Jāņa Mežsētas rādīto koka dobumu, no kura kāda spilgti sarkana piepe izšauj „Driādu mēles", baronlaika izveidotā grota, kuras ēnā tik labi patverties vasaras tveicē, grāvmala, kur zirgiem bijusi sava kapsēta.

Ak, nebrauc tik dikti!

Vai tad nevar klusāk,

Kur tik daudz nodzītu zirgu Mūžīgā dusā?

Vai tad nevar piestāt Arī šī grāvja malā,

Kur tik daudz izbrauktu ceļu Jau galā?

Vai tad nevar no ratiem Izkāpt kaut brīdi,

Kur tik daudz bēro, salno un meļņu Jau apbedīti?

Vai tad nevar,

Vai tad nevar par spīti un tīšām Tam dullajam braucējam laikam,

Kas pašus kā kumeļus dzīšus?

* * *

Vairākkārt esmu izstaigājis kapsētu, kura tik jaukā vietā - parka nokalnē, kas nolaižas līdz Dzirnavu dīķim, līdz līcītim, kurā aug ūdensrieksti. Tur arī Jāņa Mežsētas kapvieta.

Visu laiku un arī tagad saņemu no Kazdangas apsveikumus svētkos, atskan kāds tālruņa zvans, kas aicina uz tikšanos. Iepriekšējo reizi pilī tikos ar tehnikuma audzēkņiem saulainā rudens dienā, pēc tam ar Māru un Ernestu izgājām riņķi pa parku, līdz nok|uvām ābeļdārzā, kur bija tik daudz dažādu šķirņu ābolu. Uz vietas nogaršojami un smagā nešļavā līdzi doti.

No Kazdangas vienmēr atgriežos ar gandarījuma sajūtu. Kā uzmanīgi, ar interesi uzklausīts rakstnieks un dzejnieks, arī audzēkņu un kazdandznieku iztaujāts, kā varenā, skaistā, varētu pat sacīt, cēlā dabā pabijis dabā gājējs un ar tik daudz -trīsdesmit gadu garumā - uzjundītām atmiņām par garīgi tuviem cilvēkiem, ar kuriem esmu ticies, ar kuriem satiekos vēl joprojām - atcerēs un īstenībā. Kazdangā. Vietā, kurai manā dzīvē bijusi, aizvien vēl ir tik liela nozīme.

Kad esmu apbrīnojis eksotus,

Kā, brunčiem plīvot, dejo egles svešās,

Cik muskuļainiem zariem vingro skābardis,

Kā ozolpiramīdas stutē padebešus,

Cik saldi cukurkļava un kā skujmetes Ik pavasari tērpjas smalkā zīdā Un kādās skavās satver kokžņaudzējs,

Kad sāk no saknes augšup vīties, -

Tad aizeju pie savējiem uz Valati,

Uz pilskalnu, kur pašu ķeburainie Un stiprie ozoli kāzemzarīši Stāv mūsu Kursas ainavā.

Un bērzu birzis izslējās, un alkšņi Pār Aloksti ar ievām kopā liecas;

Un veca mežābele piekalnē,

Un, cik vien tālu skatiens sniedzas,

It visur savējie, no pirmdzimtenes koki,

Ne apbrīnas, ne lētas jūsmas vērti,

Bet man par līdzstāvētājiem Kopš šūpuļa šai zemē izredzēti.

Turpat fīdzās Kalvene. Vieta, kurā bērnībā esmu pavadījis sešas vasaras vectēva lauku mājās „Pavāriņi", tagad pārdēvētās vectēva uzvārdā par „Bitēm". No Sibīrijas trimdas pārbraucis, ilgu laiku nevarēju saņemties un ieiet māju pagalmā. „Pavāriņos" bija ierīkota kolhoza lopu ferma, pagalms, no lielceļa paveroties, rādījās dubļains un izdangāts, ēkas nolaistas, lauki krūmājiem aizauguši. Pēc daudziem gadiem tomēr saņēmos, un mēs trijatā reiz rudens pusē iesoļojām pagalmā, kur pirmais mūs sagaidīja liels, laipns suns. Arī māju iemītnieki bija laipni un vēlīgi. Ieveda pat dzīvojamā mājā un izrādīja, kā tur tagad izskatās. Bet atmiņas jau nevar pārklāt ne ar kādiem vēlākiem redzējumiem. Togad bija bagāta ābolu raža, un saimnieks apbēra āboliem. No ābelītēm, kuras kādreiz no pašu kokaudzētavas laukos bija izstādījis onkulis Edgars, augļkopības speciālists. Toreiz tie bija sīki kociņi, nu jau vecas ābeles. To, kā ir ap dūšu, pēc tik ilgas prombūtnes atgriežoties bērnības vietās, latvieši zina, savulaik izmētāti pa visu pasauli. Kad dzīves īstenība sāk „rīvēt" ar redzējumiem un izjūtām, kas piedzīvotas bērnībā. Pašam sevi, jau pie večiem pieskaitāmu, grūti samierināt ar bērnu, kas vēl mājo kādā dvēseles nostūrī.

„Pavāriņu" laukus līdz kaimiņmājām mežmalā - „Skudriņiem" (jau pamestām) izstaigāju agrīnā pavasarī, kad kopā ar korespondenti un fotogrāfu aizbraucām lūkot dzērvju dejas, jo saimnieks iestāstīja, ka šie putni, labi saskatāmi, ik pavasari lēkājot pa lauku, bet ligzdojot meža stūrī pie „Skudriņiem". Bijām laikam nokavējuši īsto danču laiku, un tā arī dejojošās dzērves nofotografēt neizdevās. Staigājot pa mežmalu gar dīķīšiem, bija sajūta, ka putniem jābūt turpat, kaut kur līdzās, nupat nupat tie parādīsies. (Par to esmu rakstījis grāmatā „Dzērvju dejas".)

Uz Kalvenes ezeriem makšķerēt braukts vairākkārt. Gan Vecvagarā, kur kodās tikai mazie asarīši, gan Tīdā, kur reiz izvilku brangu līni, bet visbiežāk brikšņiem aizaugušajā, noslēpumainajā Vardenes ezerā, kas turpat pie Vīnkalna. Tur celtas arī teltenes, gūti dāsnāki vai pieticīgāki lomi un palikusi apjausma, ka šī tumšezera dzīlēs vēl varētu mājot kāda diža zivs. Gudra un neiekārdināma. Ar dzejnieku Augustu Strausu un viņa dzīvesbiedri Veltu viņu mašīnā esam piebraukuši pie paša gleznā Jaunarāju ezera un tur pavadTjuši jauku dienu. Vējdzirnavas, kas manā bērnībā griezās un mala turpat kalna galā starp Vecvagaru un Jaunarāju, tomēr vēl saglabājušas lejasdaļā laukakmeņu mūrējumu, un tur ļaužu miteklis. Dzirnakmens gan, noripināts no kalna, guļ ceļmalā, un tā viducī aug ķermeles, zied puķītes. Turpat lejā kādreiz bija smēde.

Kalnā atkal vējdzirnavas Ziemeli ar spārniem maļ;

Bet tur lejā, kalējs smēdē Senu svētvakaru kaļ.

Vēl uz palsiem dzirnakmeņiem Bīdeļmiltu pēdas plēn,

Kamēr vējš un spārni nogurst,

Kalnā nozied vakars lēns.

Novīst krāšņā vēja puķe,

Sklandarausis galdā zied,

Kalēji un dzirnavnieki Sanākuši vienuviet

Atkal vienu svētvakaru Kalna galā nosvētīt.

Divi tumši ezeriņi Bērnu zemes acīs spīd.

Kalēji un dzirnavnieki Alu dzer un rausi ēd.

No šī vējdzirnavu kalna Pusi mūža pārredzēt.

★ * *

Kalvenes kalvji izsenis slaveni. Arī kā 1905. gada revolūcijas dalībnieki. Nobendēti, un viņu pīšļi atdusas Aizporu kapsētā. Līdzās Latvijas brīvības cīņās kritušajiem kalpakiešiem no Kalvenes, kuru kapvietas tagad gfiti sapostas.

Kādreiz man jau vectēvs stāstīja, kad zirgu pajūgā braucām garām Aizporu kapiem uz Rudbāržu staciju, par brīvības cīņām, bet tolaik, kaut Čakstes skolā mācījos, vēl neizrādīju interesi par vēsturi, kas bija sākusies Kalvenē un tieši Aizporu kapos. Bija jāpienāk Trešajai atmodai, pašam jākļūst par brīvības cīnītāju, lai būtu klāt pieminekļa atklāšanā tās pašas kapsētas kalniņā, kur aug žuburotā priede, kur 1918. gadā vēlā rudenī bija ierakums, no kura prettriecienam lieliniekiem cēlās kalpakieši un sāka uzbrukumu Rīgai. Par šo būtisko notikumu vēsta piemineklis, kura tapšanu ierosināja kādreiz puišelis no tuvējām Dāvida mājām, tēlnieks Imants

I ukažs. Vairākkārt esmu piedalījies piemiņas brīžos Aizporu kapsētā. Arī piemiņas akmens atklāšanā lasīju dzejoli:

Šeit ir tā atspēriena vieta,

No kuras kalpakieši reiz Prom svešos iebrucējus trieca Pār Ventu, cauri Kurzemei.

Te, ierakušies kapu kalnā -Aiz viņiem senči, kuri vēl Te atdusas kopš piektā gada,

Kad dumpi cēla Kalvenē.

Aiz viņiem Latvija vēl brīva,

Tas zemes gabaliņš, kā dēļ Tie cēlušies bij brīves cīņai Ar karstām alkām dvēselē.

Nu mēs šai liktens vietā stāvam,

Uz zemes atspērušies šīs Par savu Latviju - totālo Vēl gadu kaujas atbalsīs,

Un piesaucam to varoņgaru,

Kas deva spēku pastāvēt Tiem, kam šai apsvētītā zemē Šis ierakums bij kļuvis svēts

Kā zvērests tēvzemei; šai vietā Uz brīdi pastāvēsim mēs Par savu Latviju, par visu,

Kas svēts mums šobrīd Kalvenē.

Un Kurzemē, ik cīņu vietā,

No kuras kādreiz un mūždien Būs noticis par blīvi kaujā,

Partēvuzemi atspēriens.

Karavīri bēdājās -Asiņaina gaisma aust...

Bet torīt sidrabota saule lēca Pār Kalveni, un no šīs vietas tieši -No kapu kalna Aizporos Uz Rīgu kaujas ceļu sāka Šeit atspērušies kalpakieši.

Vel sniegi sniga putināja,

Pie Ventas krāsojās ar asinīm;

Vēl tālu jāja, nepazina,

Vai tie bija tavi bāleliņ Vai veļi gājienā caur tumsu Tai dvēseliskā putenī,

Līdz sidrabota saule lēca Pār visu Latviju un gaiss bijtīrs No svēpekļiem un tvana Un solījās uz mūžiem karavīrs: Tēvzemes brīvestīb^1 Pirksim mēs... (ak, asiņainā gaisma, Tavs svīdums nav vēl dzisis!) lēvuzemesmīlestīb^1...

(Vēl zeltamutes vārstās Un tukšus salmus kuļ.) levuzemes mīlestību Mēs ar darbiem,

Mēs ar darbiem rādīsim.

★ ★ ★

Vienziem pēc piemiņas brīža kapos atceros turpat laukā sakurtu ugunskuru, lai sasildītos, lai malkotu kādu lāsi degvīna. Pulkvedim Vectirānam kalvenieši bija uzdāvinājuši lielu, cieti nokūpinātu šķiņķi, un viņš, visus apstaigādams, katram nošņāpa pa biezai, apetītelīgai šķēlei. Citugad visi svētku dalībnieki apmetāmies zaļā pļavā pie paša Vecvagaru ezera. Pār Vīnkalnu rībināja pērkons, bet mēs nelikāmies ne zinis, lielā pulkā uzdziedot.

Vairākas reizes saņēmām atļauju pamakšķerēt Kalvenes mednieku dīķī.

Pirmoreiz turp braucu kopā ar mūziķiem no Rīgas simfoniskā orķestra - nelaiķi vijolnieku Kārli Rugēvicu un obojistu Vilni Pelnēnu, liepājniekiem - mākslinieku Gunti Cukuru, fotogrāfu Uldi Briedi. Nokļūšana pie dīķa, kas atradās meža vidū, bija sarežģīta. Nācās braukt garām čigānu apmetnei, pa aplokos sadalītiem ganītiem, tad trāpīt šaurā meža celiņā, vairākās vietās labot tiltiņus pār strautiem un valkiem, līdz nokļuva pļaviņā, no kuras redzēja pavīdam dīķi. Tas bija plašs, it kā sadalījies divās daļās. Vienā tīrs, vien vietumis ūdenszālēm aizaudzis ūdens klajums, otrā -appludināts mežs, krustām šķērsām sagāzušies koki, lielākoties bērzi.

Ļoti romantiska vieta. Pirmatnēji mežonīga. Tur pie ugunskura pārlaidām arī nakti. Rita cope bija veiksmīga. Ķērās karpas un līņi. Pēc tam vairākkārt pie dīķa esam bijuši ar svaini Ināru. Tad dīķī bija savairojušies (kā nezāle) mazie asarīši un nepārtraukti raustīja ēsmu, nelaižot tuvumā lielās, rāmās zivis. Mums bija palaidenis, ar ko makšķerēt līdakas (arī piepūšamā gumijas laiva). Ar to noķērām vairākas līdakas, līdz ēsmas zivtiņu satvēra kāda dižāka plēsoņa un ar tādu ātrumu ierāva appludinātajā mežā, ka nepaspējām to ar laivu panākt. Lai arī loms kādreiz bija pieticīgs, pie šī cfīķa makšķerēt, raudzīties tā krastu mežonīgajā ainavā bija tik romantiski. Te nesastapa cilvēkus. Vien putnus un zvērus.

Kalvenes dižo mežu biežņās, kur bija „vārījies arī Kurzemes katls”, varēja un vēl tagad var rast noslēpumainus ezeriņus, pamestas mājas ar aizaugušiem dīķiem. Reiz pa meža ceļiem izbraucām no Podnieku ezera līdz ceļam, kas ved uz Embūti. Mežs bija pilns ar sarūsējušām karalaika trofejām. (Teic, llzikas ezera dzelmē vēl esot tanks.) Mani vairāk interesēja aizaugušie dīķi, stāsti par mežezeriem. Esmu reiz gājis vienatnē uz savu roku, reiz labs zinātājs mūs ar dēlu Dāvi izvadīja pa Kalvenes mežu ceļiem. Tad pirmoreiz redzēju arīSepenes ezeru, vēl daudzus citus. Iz Kalvenes piedzīvojumiem man gan eseja, gan stāsts par mežezeru grāmatā „Dzērvju dejas". Arī dzejoļu cikls. Viens no šiem dzejoļiem:

Es nezinu, man šķiet un reizēm liekas,

Ka vārava... Nē, nevar būt!

Es neticu - jau sen vairs neapdzīvo Tās ezerus un senās teiksmās zūd.

Bet atkal, taustot dzelmi mēnesnīcai,

Kas dziedāja? No niedrāja vēl skan...

Nē, ūpja balss šos maldus iečukstēja,

Ar tumšu jausmu pieskardamās man.

Vai ūpja balss? Starp manām melnām zivīm Ta sidrabotā! Atkal pašapmāns -Tur, mēness gaismā, atmirdzēja Vien ūdra sidrabotais sāns.

Es neticu - jau sen vairs neapdzīvo Bet kādas dziļas šaubas atkal dzeļ,

Kad manu kluso vientulību Ar zelta nazi mēness pušu šķeļ.

la no ik vietas kāds iespaids, noskaņa, pārdzīvojums, kas savulaik pārtapis literārā darbā. Daudzi no tiem jau, kā saka, nobiruši no vezuma, izkaisījušies, ievanditi papīru kaudzēs, kas sakrājušās, mūžu rakstot.

Vairākkārt esmu apciemojis Kalvenes novadpētnieku Žani Fersteru mazajā namefī dižceļa malā. Viņš par dzimtasvietu izzinājis daudz, varētu pat sacīt - visu iespējamo. Viņa savāktais būtu apkopojams grāmatā.

Kalvenes skolēni godināja mani jubilejā. Enciklopēdijā par Kurzemi, kur šķirklis „Kalvene", tā 47. punktā šāda izziņa:

„Bites" (bij. Pavāriņi). Te vasaras bērnībā pavadījis dzejnieks Olafs Gūtmanis (1927), kurš šos iespaidus aprakstījis darbā „Sešas vasaras Kalvenē"; tai veltīti an vairāki dzejoļi.

* ★ *

Uz Ventas pusi atmiņas aizsniedzas līdz Rudbāržiem. Rudbāržu stacija „Pavāriņiem" bija tuvāka nekā Kalvenes. Vien trīs kilometri. Tur tika sagaidīti un izvadīti ciemiņi. Vēl mazs puišelis būdams, vilcienam no Rīgas puses nākot, iemuku un paslēpos stacijā, kur mani atrada, piecas minūtes kavējot vilciena atiešanu. Lokomotīve tumsā no likuma iznira kā baisa parādība, un man šīs bailes no sutas rumakiem jau bija no zīdaiņa vecuma, kad mani iztrūcinājusi lokomotīve, manevrējot pa dzelzceļa līniju pie kokzāģētavām, kur Liepājā (Ālandes ielā) toreiz dzīvojām. Kā likteņa ironija: Sibīrijas trimdā, ziemeļos kļuvu par kurinātāju, maiņas vecāko, saņēmu apliecību ar tiesībām kurināt katlus ar spiedienu līdz 12 atmosfērām; piedzīvoju tvaika katla avāriju (par matu no nāves). Aizsākums šīm likstām -Rudbāržu stacija. Kad Rudbāržu centrā dzīvoja Uldis Vanags ar ģimeni, braucu ciemos; aicināja uzstāties skolā. Reiz bijām aizgājuši pie gleznotāja Jaunarāja viņa mājā (ar manteļskursteni), kas atrodas kalnā, no kura paveras jauks skats uz ieleju. No bērnības atmiņā dižais Rudbāržu kalns ar veco līkumaino ceļu, pa kuru abi ar vectēvu braucām uz Skrundu.

Vienlaik iemīļota vieta kā makšķerniekam bija kļuvusi Vecpils. Kad Liepājā vairāk nekā divus gadus pastāvēja Latvijas TV nodaļa un biju viens no tās vecākajiem redaktoriem, mums bija savs autobusiņš un mēs brīvdienās mēdzām izbraukt zaļumos. Arī uz vienu no lielajiem Vecpils zivju dīķiem, kur bija atļauts makšķerēt, jo ķērās vien baltās karūsiņas, visai mazvērtīga zivs. Bet mēs jau ne dēļ lomiem, bet sava prieka pēc, jo Vecpils reiz ir tik gleznaina vieta, ka tur gribas būt un arī pašam iegleznoties ainavā. Toreiz un arī vēlāk, galvenokārt kā makšķerniekam.

Kad mūsu TV nodaļu likvidēja, strādāju par žurnālistu laikrakstos. Abiem - gan „Ļeņina Ceļam", gan „Komunistam" bija ļoti draudzīgas attiecības ar Vecpils kolhoza „Zieds" priekšsēdētāju Pēteri Lāci. Redaktora nelaiķa Jāņa Vuškāna laikā tika rīkots plašs un pompozs žurnālistu seminārs, kurā piedalījās arī viesi no Maskavas, Ļeņingradas, Rīgas, Kurzemes pilsētām. Notika arī dažādi izklaides pasākumi. Viens no tiem Vecpilī, somu pirtī pie Pirts dīķa. Starp citu arī makšķerējām. Mēs ar žurnālistu no Maskavas bijām azartiskākie, un jau nokrēsfī mums izdevās atrast līcīti, kur copēja līņi. Starp citu, mūsu pulkam pievienojās arīfilmēšanas grupa, kura toreiz vienā no gleznajām vietām uzņēma filmu „Robiņa Huda bultas". Sapazinos ar E.Pāvulu, kā vēlāk izrādījās, arītraku makšķernieku.

Vēlāk biju ar priekšsēdētāju jau tik labi pazīstams, ka ar viņa laipnu atļauju varēju ar autobusu atbraukt pamakšķerēt Pirts vai Kantora dīķos. Atbraucu pēcpusdienā uz līņu copi, pārnakšņoju zem pirts nojumes, saulei lecot, biju atkal īstajā vietā, līdz nāca autobuss, kas aizvizināja tos 37 kilometrus līdz Liepājai. Tolaik biju azartisks makšķernieks, gluži vai apsēsts ar šo vaļasprieku, taču reizē arī apkārtējās krāšņās dabas jūtīgs, dzejnieks tās uztverē un, pludiņā raugoties, reizēm aizsapņojos, un līnis, satvēris ēsmu, ievilka to blīvi saaugušās ūdenszālēs, aptinās ap tām un velkot norāvās. Mani intriģēja šīs lēnīgās un prātīgās zivs cope - ilgā priekšspēle, pirms satvert ēsmu, visa šī pludiņa drebināšana, pavazāšana, ilgstošās pauzes starp pieskārieniem ēsmai un tad pludiņa lēnā sānis gaita un ieniršana. Un piecirtiens, jūtot galā brangas zivs pretestību. Vēlu vakaros, nakšņojot pirtspriekšā, kur visapkārt meža skupsna, kā arī pašā rīta agrumā makšķernieks daudz ko redz apkārtējā dabā. Kā aļņi un brieži nāk padzerties, pa vakarblāzmas atspulgu šiverē ūdensžurkas un ondatras, dzēse jeb zivju gārnis uzsāk medības. Reiz naktī cauna bija iedomājusies nočiept manas no vakara noķertās zivtiņas. Un nemaz negribēja atlaisties, velkot ķeseli uz savu pusi.

Dažreiz braucām vairāki makšķernieki (arī makšķernieces) no redakcijas, dažreiz ar svaini, tikpat azartisku makšķernieku. Pa rudens tumsu spīdinājām kabatas lukturīšus, lai redzētu, ko dara pludiņi. Mežā, netālu no pirts, neliela pļava, kur ērti uzcelt teltenes. Tur apmetāmies, atbraukuši arī Jāņus svinēt. Reiz aizbraucām uz Vecpili abi ar Velgu. Viņa ko uzskicēt kādam iecerētam pasteļgleznojumam, es - makšķerēt. Taču vislabāko vietu pie Pirts dīķa bija aizņēmis viens no tā saucamajiem „melnajiem pulkvežiem” ar savu denščiku. Padotais dežurēja pie iemestajām makšķerēm, kamēr priekšnieks sausākā vietā bija „uzklājis galdu”, cienājās. Aicināja arī mani. Kad zivs sāka copēt, denščiks sauca pulkvedi, un tas pašrocīgi mēģināja izdabūt zivi krastā. Cerētā divvientufība dabā izjuka, kamēr pulkvedis ieturējās, izvilka vairākus līņus un aizbrauca. Viņš bija draudzīgs un viesmīlīgs, taču tāda kopēja makšķerēšana nesaskanēja ar mūsu nodomiem. Cēlām telteni un cerējām uz rīta copi. Un ne velti.

Tolaik kolhozos trūka darbaspēka, un priekšsēdētāji uzturēja lietišķi draudzīgas attiecības ar rajonā izvietotām karaspēka daļām. Militāristi uzņēmās šefību pār kolhoziem, un ,,zo||i rukāja” pie ražas novākšanas. Ar tehniku dāsni apgādātā armija varēja arī šai ziņā izpalīdzēt trūcīgajiem. Par šo izpalīdzību armijas daļu priekšnieki saņēma graudā - arī privilēģijas makšķerēt un, galvenokārt, zvejot saimniecību zivīgajos ūdeņos. Vecpils kolhozs "Zieds" draudzējās ar kara jūrniekiem, un dīķos varēja sastapt „melnos pulkvežus” ar saviem izpalīgiem zvejojam. Retu reizi arī makšķerējam. Bet virsnieki par melnajiem pulkvežiem bija iesaukti melno formastērpu dēļ.

Kolhoza priekšsēdētājs Pēteris Lācis laipni atvēlēja somu pirti manas 50. gadskārtas jubilejas svinībām. No Rīgas aukstajā ziemas laikā atbrauca Jānis Peters (tikko atgriezies no brauciena pa Ameriku), Māris Čaklais un nelaiķis Gunārs Biezis, kurš strādāja žurnālā „Zvaigzne". No Liepājas - redakcijas kolēģi (arī redaktore Dzidra Andiņa), literāti, aktieri, paši saimnieki. Uz brīdi atvizināja arī manu mammīti.

Tā bija jautra svinēšana. Līdz rīta gaismai. Atmiņā visciešāk ieķēries Māra Čaklā veltījuma dzejolis par Kurzemes iekopšanu. To allaž esmu paturējis prātā, izjutis kā aicinājumu garīgi iekopt savu dzimto novadu.

Iekoptā Kurzeme

Olafam Gūtmanim

Atkal Kurzeme ģērbj, atkal iekopta ēdina.

Bet neaizmirstiet pa burzmu iekopt sevī Kurzemi.

Nepietiek uzartam būt, par maz, katevecīgi sāp.

Sārņus kā nāvi, kas aplīp jānokaplē ar kapli.

la bija Kurzemes balss, slēpta apvāršņa gudrība, kas čukstēja vasarās basās:

Iekop sevīpasauli.

Pēc vētras? pirms vētras? — krasts gliemežvākiem ir nosēts.

Pasaule caur smilti irdenu grib Kurzemi stipru dzirdēt.

Kurzeme jaunus ģērbj, iekopta jaunus ēdina.

Tik viņa pastāvēs burzmā, cik iekops sevī Kurzemi.

1977 v Māris Čaklais

Vēlākus gadus kopā ar ģimenes draugu Visvaldi Vistiņu, senu paziņu no laikiem, kad strādāju zvejnieku kolhozā „Boļševiks" par dispečeru, bet Visvaldis brauca jūrā par stūrmani uz MTR-109, sadraudzējāmies ar Vecpils zivjkopjiem, ik rudeni piedalījāmies zivju dīķu nolaišanā un ražas ievākšanā. Tas bija fiziski grūts darbs. Vispirms jau zivju aizganīšana pa grāvjiem līdz meniķim, stiegot šķidrajos dubjos līdz celim. Tad zivis ar ķeseli nācās sasmelt kastēs, kastes uznest līdz dambim un zivis sabērt cisterna ar ūdeni, kas ievietota mašīnas kravas kastē. Reizēm lietus, slapjdraņķis. Bet turpat zivjkopju vagoniņš ar silti izkurinātu krāsniņu, tikko kā uzceptas svaigas zivis, kārtīgs mērs „lūrloha”, kā bija iesaukts pašbrūvētais. Par darbu mums dāvināja arī zivis - varēja izvēlēties starp tūkstošiem, - bet ne tas šajās reizēs bija galvenais. Apkārtējā rudens vēl krāšņā daba, raitais darbs, ar humora izjūtu apveltītie darbabiedri patīkami izkustināja no „plānā galdiņa urbināšanas”, lika atcerēties citus laikus, kad smags fizisks darbs sagādāja baudu, un just, ka tas tādu pašu baudu sagādā arī tobrīd.

Vasarās zivkopis Jānis, pie kura bieži ciemojāmies, palaida mūs makšķerēt pie dīķa, kur zivis bija izzvejotas, palikuši vien daži dižākie eksemplāri, par ko tad sacentāmies, katrs gatavojot savu ēsmu kā slepeno ieroci šajā sacensībā. Daža karpa arī uzkodās.

Reiz pie Stroķu acs - ir tāds ezeriņš jebšu dīķis ceļmalā ceļam, kas ved no Vecpils uz Dzērvi - vairāki kolhozi (arī „Zieds") nezin ar kā iniciatīvu tā krasta ziedošā pļaviņā rīkoja dažādu Liepājas pilsētas, rajona un karaspēka daļu priekšnieku sabantuju (saietu). Piedalījās arī par Liepājas partijas komitejas pirmo sekretāru tikko ieceltais Arnolds Klaucēns. Cienastam un fīdzidošanai (pašiem augstākajiem viesiem) bija paredzētas arī zivis no doņiem izpītos murdiņos, ko katram pašam vajadzēja uziet (pēc numuriem) ezeriņa kalmēs un doņos. Tā teikt, rotaļu elementi.

Ar murdiem paredzēto zivju daudzumu notvert neizdevās, un Visvaldi Vistiņu, kā jau pieredzējušu zvejnieku, ar mums, diviem palīgiem, uzaicināja Stroķu acī diennakti pazvejot ar tīkliem. Tad mēs parādījām, ka arī tādā vietā protam tikt pie zivīm. Mums gan palaimējās, jo tobrīd tikko bija iznārstojušas zelta karūsas un, pirms flegmātiski ierakties dubļos, intensīvi barojās, šiverējot pa ūdenszālēm. Gadījās arī līņi un līdakas. Tā bija jauka vasaras nakts pie ugunskura, ik pa laikam ar gumijas laivu iebraucot mēnesnīcas pārlietajā ezerā un kādu zivi izpiņķerējot no linuma.

Dzīrēs sabrauca priekšnieki. Pļaviņā izklāja garu un platu brezentu. Tas „lūza” no ēdieniem un dzērieniem. Uz brīdi pieaicināja arī mūs - zvejniekus. Pacienāja. Komiskākais bija tas, ka Klaucēnu noturēju par viņa šoferi. Vēlāk redzēju, ka esmu kļūdījies, jo ar Klaucēnu toreizējās Pionieru ielas namā dzīvojām vienās kāpnēs. Otrajā stāvā atradās pastāvīgais pirmā partijas sekretāra dzīvoklis. Kad pēc Klaucēna aiziešanas uz Rīgu dzīvoklī ievācās Čepānis ar ģimeni, pazīstams priekšnieks no Patērētāju biedrības mēdza viņam piegādāt dažādus deficīta pārtikas produktus.

Ta nu iznācis, ka pašreiz Vecpilī pats lielākais priekšnieks - pagasta vecākais - mans brālēns Mārtiņš Bite. Iegādājies un apdzīvo Vecpils dzirnavas. Ļoti skaistā vietā. Pie paša uzpludināta dīķa, kurā arī es dažreiz esmu makšķerējis. Turpat kalnā līkumotais zemes ceļš, uz kura notiek ralliji.

Lai kas darīts, piedzīvots Vecpilī, tur allaž būtiska bijusi dabas klātbūtne -gleznainais apvidus, kurā pašam gribas iegleznoties. Kā makšķerniekam, dzejniekam, sēņotājam, jāņubērnam un izjust Kurzemītes pievilcību.

* ★ ★

Turpat Durbe. Senatnīga pilsētiņa, kuras vārds atmiņā allaž asociējas ar Durbes kauju gadā, kad apvienotie leišu, zemgaļu un kuršu pulki deva iznīcinošu triecienu zobenbrāļiem. Staignajā lankā, pa kuru Durbes ezerā ietek Trumpes upīte.

Otrpus Durbei, Lustes birzī, kas pašā šosejas malā, atmiņā komisks piedzīvojums.

Uz laikraksta „Ļeņina Ceļš" redakciju, kur 1966. gada vasarā strādāju par vēstuļu nodaļas vadītāju, piezvanīja kāds darbinieks un pavēstīja, ka Lustes birzē paslēpies pērtiķis. Tas piederējis kādam jūrniekam un izlēcis pa vagona logu. Mēs, sensāciju kārie žurnālisti ar fotogrāfu Verneru Ēvaldsonu galvenajā lomā, tūdaļ devāmies turp. Kad kādu stundu bijām ķemmējuši skatieniem birzi, ložņājuši pa kuitiem, Verners konstatēja: mēs paši mērkaķojamies kā mērkaķi, kamēr viņš tur sēd augšā, lapotnē, un ņirdz par mums. Ta mums nekas nesanāca no iecerētās eksotiskās fotoreportāžas. Vēlu rudenī, kad kļuva auksts, pērtiķis meklējis patvērumu tuvējās mājās.

Vēl kāds komisks piedzīvojums. Viengad agrā pavasarī ar fotogrāfu Uldi Briedi sadomājām piepūšamā gumijas laivā nolaisties līdz Sakai pa Durbes upīti, kas pie Rāvas iztek no Durbes ezera. No Līgutu parka pārīrāmies pāri ezeram, meldru un niedru audzēs sākām meklēt upītes izteku. Ilgi meklējām, līdz atradām (jau ezera ziemeļu galā) aizsākumu upei. īrāmies pa šauro gultni, spraucāmies cauri ar laivu krūmiem, gaidījām, ka Durbe beidzot kļūs platāka un ērtāk izbraucama. Vēl vairāk samulsām, kad radās pretstraume, kad nācās irties kā pret kalnu. Mierināju Uldi -sak, tiksim kalna otrā pusē, straume nesīs uz leju. Taču tā nenotika. Izrādījās, bijām iebraukuši Vecpils upītē, kas ietek Durbes ezerā. Kad nespējām vairs pārvarēt straumes pretestību, ņēmām laivu plecos un gājām uz Vecpils centru, kur mūs, neveiksmīgos ūdenstūristus, pie sevis uzņēma kolhoza priekšsēdētājs Pēteris Lācis. Kolēģi par šo mūsu ūdensceļojumu vēl ilgi zobojās.

Durbes ezerā un upītē, piebraucot tai jau pa zemesceļu, esmu makšķerējis vairākkārt. Vienreiz netālu no tilta vietas, kur senāk pāri upei čukāja Liepājas -Aizputes bānītis, izvilcis reti sastopamu un brangu zivi - breksim līdzīgo plici. Kad

Rāvas skolā par skolotājiem strādāja mani labi paziņas ģimenes draugi Baumerti, kādās saulainās Lieldienās Durbes upītē vilku bagātu lomu. Interesanta makšķerēšana bija no laivas pie ezera dienvidu krasta, kurtas palīdis zem krantes velēnām. Tur kodās fmi.

Kad mūsu dižajam novadniekam Kronvaldu Atim svinēja jubileju, no Krotes, viņa dzimtas vietas, pārcēlāmies uz Durbi, kur notika vairāki sarīkojumi un kuru iespaidā uzrakstīju veltījumu, ko bieži tiku lasījis Trešās atmodas aizsākumā.

Redzes mācība

Kronvaldu Atis, saukts arī par Pērkonu, licis saviem skolēniem skatīties tieši viņam acīs.

Pacel skatienu augšup no grīdas -Tur mūsu acis ar kājām mīda Tie, kam redzēt mūs gribas Stulbus un padevīgus.

Skaties acīs, skaties tieši man acīs -Tā ir redzes mācība.

Neraugies apkārt, kad jāraugās tieši -Mēs esam latvieši,

Pamodušies no gadsimtu miega.

Izberzē acis un skaties,

Kāds gaišums no mūsu Paceltiem skatieniem radies;

Kāds mirdzums no mūsu rietošām saulēm,

Kāds kvēlums no uzlecošām.

No debesīs paceltām zvaigznēm Kāds iededzies spožums Vienam pretotru; skaties tieši -Mēs esam latvieši.

Man tevī latvietis jāatklāj.

Es esmu tavs skolotājs.

Kad dzejniece Dzidra Smite strādāja par Durbes kultūras nama vadītāju, viņa bieži uzaicināja ciemos Liepājas literātus.

Mūsu dzejas vakari vairāku gadu laikā kļuva par tradīciju. Durbenieki mūs uzņēma sirsnīgi. Pēc sarīkojumiem cienāja. Reiz, atceros, Ojārs Vācietis piedalījās literārā vakarā kopā ar mums. Bijām jau agrāk pazīstami, vairākkārt tikušies Rīgā, vienreiz arī Liepājā. Nav aizmirstams, kā Ojārs lasīja savu dzeju, ar kādu intonāciju. Tiešā trāpījumā.

Arī Līgutos, internātskolā, vairākkārt būts dzejas sarīkojumos. Reiz mūs ar Noru Kalnu izvizināja kamanās pa aizsalušo, sniegaino Durbes ezeru. Lielā tumsā, vien uguntiņām tālumā mirgojot.

Esmu ciemojies mākslinieku Eltermaņu iepirktajās mājās, kalnā, Durbes ezera dienvidu krastā. Toreiz nelaiķis Jānis vēl kurināja pirti, pērāmies uz nebēdu. Pagalmu krāšņoja daudz un dažādi putni. Dzīvojamās mājas istabas kā muzejs.

Visspilgtāk, varētu sacīt, arī visgaršīgāk Durbe asociējas ar āboliem. Mēs, literāti, ik rudeni tikām cienāti ar vietējām ābolu šķirnēm. Cienātājas bija ņipras, mutīgas sievas un gluži kautras meitenes. Uzrakstīju dzejoli „Durbes āboli", ko dziesmā komponējis Valters Kaminskis.

Durbes āboli

Visapkārt ābeles, vien ābeles kā sievas Pa dārzu dārziem zied un augļus nes,

Gan kuplum kuplas, gan vēl gluži tievas Kā skolniecītes - Durbes meitenes.

Kūst baltie dzidrie vasarai uz mēles, Tvīkst rožābolu vaigos samulsums,

Kad salnas kniebj un vētras uzsāk spēles Un nogaršot pa auglim gribas mums.

Un tad no lapotnēm tik cēli un tik stalti Uz saules delnas parādās trebū Un tvirtie pepiņi un grāvenšteini saldie -Šie lepnie vīrieši, kas visur slavu gūst.

Ak, Durbe, lūdzu nekārdini mani

Ar saviem āboliem, kā Ieva pirmdzimtā!

Tie vējos dimd kā iešūpoti zvani,

Kā skūpsti atvasaras lūpās lās.

Bet, ja reiz pārkāpšu tam aizlieguma žogam,

Aiz kura slēpjas tavas ābeles,

Tad ieslēdz mani savu dārzu lokā,

Kurp domas šajās rudens dienās nes.

Vēl aizvien, braucot pa šoseju garām Durbei, atmiņās tās āboli un to devējas. Arī Liepājā Pētertirgū pie pirmās izdevības iepērkos ābolus pie durbeniekiem. Tik glezni un garšīgi un ar tādu sirsnību, arī ar šķelmību reiz dāvāti Durbes āboli.

* * *

Rolavā pie Grobiņas, kur tagad īpatnēja ainava - griežas vairāki desmiti vēja ģeneratoru -, bieži esmu iegriezies, jo tur dzīvoja ģimenes drauga Visvalda Vistiņa vecāki, vēlāk arī viņš pats. Tur uzcienāja, parunājām par dzīvi. Atmiņā Visvalža tēva stāsts, kā viņš bēdzis no filtrācijas nometnes Karēlijā. Zem vagona grīdas ierīkojot slēpni.

Kad Visvaldis jau saimniekoja viens, vecajā kūtī tika ierīkota pirts ar plašu viesistabu, birzmalē izraksts dīķis un, padomju laikiem izbeidzoties, savākta un meža ieloka eksponēta Ļeņina tēlu kolekcija, kas šķiet tik dīvaina un disonē ar apkārtējo dabu.

Plašu apkaimi - tur cieši pienāk Iļģu mežs, kurā iekļaujas vecas grantsbedres - esmu izstaigājis sēņojot, arī makšķerējot grantsbedrēs. Pirtī būts dažādās saiešanās, pat dzīrēs un kāzās. Kaimiņos dzīvo Dobelmaņu ģimene, kādreizējie tuvējie kaimiņi Kalvenes „Pavāriņiem".

Rolavā atceros arī podniecības cehu. Kad par priekšnieku „Rolavas keramikā" strādāja toreiz labs paziņa, tagad jelgavnieks Juris Svīkulis. Viņš mani aicināja, kad noliktavā bija sakrājušies izbrāķētie trauki, ļāva no tiem izvēlēties. Kā žurnālists rakstīju arī vairākas reportāžas par meitenēm, kuras ne vien gāž, bet arī veido uz virpām podus.

Visķepīgāk atmiņā ieķēries Rolavas māls. Kad tas tā pielīp pie apaviem, ka noplēš zoles, kad sausās vasarās augsne saplaisā un jānāk ilgstošiem lietiem, lai to atmiekšķētu. Māls kā viena no būtiskākajām sastāvdaļām Latvijas augsnēs, paša izjusts, kad vienvasar iekopām dažas dobes Visvalža dārzā. Tīkams ābelēm,

jo sevišķi vienai vecai ābeļu šķirnei, kuras augļus tā arī sauc par mālāboliem. Un kur nu vēl trauki, kas tika darināti „Rolavas keramikā", kuri vēl tagad top no Rolavas sīkstā, ķepīgā māla.

* * ★

Un tad jau turpat Grobiņa, kurai vēl senas galvaspilsētas slava, salīdzinot ar pajauno Liepāju. Pamatīga, laukakmeņos iekalta pilsētiņa. Gan ar vācu bruņinieku ordeņa pilsdrupām, galveno un tikpat kā vienīgo bruģēto ielu, akmeņiem pamatā, kur vien kāda pamatīga celtne celta. Arī cietums, kurā reiz ieslodzīts Jānis Pliekšāns. Senatnei no visām pusēm ar daudzstāvu namiem, savrupmājām, krāšņi iekoptiem dārziem pieslējusies jaunā, visjaunākā Grobiņa. Turpat pilsētiņas vidū pie pilsdrupām kapulauks, kur rastas sensenas dzintara rotaslietas, un mazliet tālāk celta jau gluži jauna katoļu baznīca. Jūrpils, kas sāgās par vikingu laikiem šaivietā, un jau mūsu izcilās novadnieces rakstnieces Zentas Mauriņas, dzimušas grobiņnieces, muzejs. Mani allaž mulsinājuši, un visvairāk tieši Grobiņā, šie asie pretmeti dažādu laikmetu liecību klātbūtnē. Te kultūras slānī senlietas un te jau mūsdienās sadauzītu pudeļu lauskas. Te vēl pilsdrupas, pilskalni, kapulauks un te jau ģimenes dārziņi ar plēvju būdām, dažādas banālas mūsdienu izpausmes kontrastā ar kultūrvidi, kāda reiz bijusi Grobiņā. Tomēr, salīdzinot ar padomju laikiem, Grobiņa tāpat kā Aizpute ir daudz sakoptāka. Liepājniekiem vistuvākā pilsēta. Sankt-Grobino. Ar senās galvaspilsētas slavu.

Grobiņu atceros no padsmitnieka vecuma. Visai romantiskā izgaismojumā. Un tad jau 1947. gadā, pārbēgot no Sibīrijas trimdas, kad mūsu ģimenes draugs, kādreiz lidotājs virsleitnants Latvijas armijā Ernests Kārkliņš, bija kļuvis par Grobiņas ēdnīcas - restorāna vadītāju. Viņš bija izfiltrēts koncentrācijas nometnēs, atzīts par piemērotu ieņemamajam postenim. Vismaz uz laiku, kamēr uzradās pretendents ar piederību partijai. Kārkliņu bērni Ruta un Jānis bija mani bērnības draugi. Mūsu ģimene (visi strādājām Liepājā) svētdienās ar bānīti braucām ciemos pie Kārkliņiem, kuri dzīvoja Iļģu meža ielokā. Atklāti sakot, arī to garšīgo pusdienu dēļ, ar kādām mūs pacienāja ēdnīcā, kas toreiz atradās pašā Grobiņas centrā. Bijām vismaz piecus gadus izcietušies badu Sibīrijā, tēvs jo nežēlīgāk Vjatkas nometnē, un, Latvijā pirmo gadu (no trim atvēlētajiem) dzīvojot, vēl nebijām tikuši fīdz sātam.

Varbūt, ka tā ir toreizējā bada sajūta, kas man diktē tā rakstīt, bet vienkāršie, latviski pamatīgie ēdieni šķita izcili garšīgi, salīdzinot ar mūsdienu izsmalcināto piedāvājumu. Karbonāde (ne visai estētiskais salīdzinājums: kā atejas vāks) ar ceptiem sīpoliem, piedevām miltaini vārīti kartupeļi un kaudze štovētu kāpostu - tā

!

bija ēdmaņa, par ko kādreiz trimdā bijām tik neprātīgi sapņojuši. Kur nu vēl no Ulmaņlaikiem pārmantotie saldie ēdieni: buberts ar dzērveņu mērci, peldošās salas, kaut vai mannā uzpūtenis. Arī tādas asociācijas ar Grobiņu.

Tolaik l|ģu mežs bija pilns ar dažādām kara laika trofejām. Jānis, Liepājas Pedagoģiskās skolas audzēknis, daudz ko zināja par mūsu atrasto ieroču un munīcijas pielietojumu. Spridzinājām, bet laimīgi. Pati pilsēta mūs mazāk interesēja, vairāk Grobiņas apkaime, kur trijatā ziemā arī slēpojām. Līdz Kapsēdei, Medzei, senkrasta kraujām. Pa Rolavu.

Grobiņa kā pilsētiņa piesaistīja vēlāk, kad kļuvu pārjauno literātu, tiku aicināts uz tikšanos vidusskolā, kur par literatūras skolotāju strādāja Mirdza Gūža, kultūras namā, bibliotēkā. Lejaskurzemes dzīves posmu ar apmešanos Grobiņā tikko apņemtās sievas Ievas dzīvoklī uzsāka dzejnieks Māris Čaklais. Tur svinētas kāzas, bieži braukts ciemos, līdz Čaklie pārcēlās uz Liepāju. Mārim Grobiņa patika. Viņš iejutās pilsētiņā, pats saldenieks būdams.

Vienlaik biju ieņēmies viens pats, retu reizi kopā ar Velgu, svētdienās aizbraukt ar autobusu līdz Grobiņai un izstaigāties pa pilsētiņu un tās apkaimi, pārejot Ālandes upīti pa laipu. Atcerējos, ka 1947. gadā, strādādams par transportstrādnieku artelī „Liepājas dārzkopis", biju braucis uz Augustmuižu, kas artelim tika piešķirta kā palīgsaimniecība. Pēc šīm pamatīgajām pastaigām iegriezos kādā kafejnīcā vai konditorejā, kur padomju laikā allaž bija plašāka izvēle nekā Liepājā. Pāris reizes ar Velgu esam „ķemmējuši” arī Grobiņas veikalus un vienreiz ļoti veiksmīgi iegādājāmies Islandē ražotus džemperus. Deficīta laikos mazpilsētiņās un lauku veikalos varēja daudz interesantāk iepirkties nekā Liepājā.

Tomēr atmiņās par Grobiņu visievērojamākā vieta dažādiem kultūras dzīves sarīkojumiem. Gan ikdienišķās tikšanās reizēs skolā, bibliotēkā, kultūras namā, gan Dzejas dienās, kad reiz Jāni Rokpelni, vēl gluži jaunu un svaigu, par leksiku viņa drosmīgajā dzejā „paņēma priekšā” Grobiņas vidusskolas skolotāji, un Jānim nācās aizstāvēties. Ar humoru. Jāņa tēvs, dzejnieks Fricis Rokpelnis, bija mitis mājās starp Liepāju un Grobiņu, kur viņam arītika atklāta piemiņas plāksne.

Pērn Dzejas dienu programmā bija vēsturnieka Riharda Rubīna uzvedums par Raiņa pārvešanu no Grobiņas uz Liepājas cietumu. Ar profesionālu aktieru un pašdarbnieku piedalīšanos attiecīgās lomās. Uzvedumā iejaucoties arī politiķiem. Piedaloties rīdziniekiem A.Čaka muzeja vadītājai Andrai Konstei, Rakstnieku savienības priekšniekam Valdim Rūmniekam, rakstniekiem Roaldam Dobrovenskim un Ērikam Hānbergam, arī mums ar Modri Zihmani no Liepājas.

Pēc „mītiņa” pie vietas, kur kādreiz atradās Grobiņas cietums, sēdāmies pajūgā, un zirdziņi pa šoseju klidzināja uz Liepāju. Pirmajā pajūgā štikota zaldāta (t|>sw(i/iba veda Jāni Pliekšānu". Tad pirmoreiz mūžā zirga pajūgā mēroju ceļu no (•robiņas līdz Liepājai kā laikos, kad pie Bātes, vēlāk Saulesmuižas, tagad Autobusu parka vel stāvēja upurakmens, ko sašķēla un sadrupināja, izkaļot Četrus verstes stabus ceļā no Liepājas uz Grobiņu, izlietojot drumstalas par šķebiņiem ceļa bliotēšanai. Vēsturē tam mazajam ceļa gabaliņam - desmit kilometriem - kas starp Grobiņu un Liepāju, atvēlēta plaša vieta. Sākot ar vikingu sirojumiem pa Alandes upi augšup, līdz abiem pasaules kariem jau nupat aizritējušā gadsimtā.

Vairāki interesanti sarīkojumi notikuši pilsdrupās. Arī lustūzī „Jūrpils", kur svinētas jubilejas, „aplaistīti" ievērojami notikumi. Paliekošāk atmiņā tikšanās bibliotēkās, kultūras namā, Zentas Mauriņas memoriālajā muzejā, kur reiz biju uzaicināts atcerēties laiku, kad otrajā izsūtījumā Sibīrijā, mācoties Tjuthetas rajona vidusskolā, mitu kā īrnieks zemnīcā pie rakstnieces Melānijas Vanagas. No Grobiņas nākušas un nāk aizvien jaunas dzejnieces. Tur ilgus gadus dzīvoja šīs pilsētiņas īstens patriots dzejnieks Ādolfs Gaujietis (Ādolfs Tapiņš). Literāro augsni iekopusi Mirdza Gūža.

Cik labi, ka Liepājai ir tāda satelītpilsētiņa kā Grobiņa, uz kuru var aizbēgt no tramvaja, pavasaros sasildīties pēc vēsuma, kas dvašo no jūras, izvēdināties zemes vējos. Atzīmējot šogad Kursas 750 gadu atceri, jāatceras, ka vēl pirms Uvas ciema pastāvējusi Jūrpils, ka mūsu novada apzinātā vēsture sākusies no šīs vietas, ko saucam par Grobiņu, ko tagad devējam par mazpilsētiņu.

* * *

Ceļā uz Gaviezi nevar pabraukt garām l|ģu pansionātam, tautā dēvētam par Iļģu nabagmāju. Jau pats nosaukums - Iļģi - rada mistisku noskaņu. Šai „bēdu ielejā”, kur dzīves nogali pavada veci, vientuļi ļaudis, esmu bijis vairākkārt. Kad par sociālo palīdzību Liepājā rūpējās dzejnieka Petera Jānīša tēvs. Viņš uz Iļģiem aicināja mūs, jaunos literātus. Lasījām dzejoļus. Nora Kalna paklusu. Viņai sauca: „Skaļāk, meitiņ, skaļāk!" Tolaik pansionātā mita daudz inteliģentu cilvēku, ar kuriem bija interesanti aprunāties.

Esmu jau par viņu rakstījis, bet jāpiemin viens no populārākajiem Iļģu iemītniekiem - vecais, īpatnais liepājnieks Avīžu Jānis. Viņš, Ulmaņlaiku avīžu pārdevējs, ar savu dīvaino uzvedību, aso meli bija slavens, par viņu stāstītas leģendas un patiesi notikumi, viņu atceras vēl liepājnieku vecākā paaudze. No bērnu dienām arī es. Uz vecumu Jānis kļuva par Iļģu iemītnieku. Un, kā mums izstāstīja apkalpojošais personās, iemīlējās kādā savā vienaudzē. Ta bijusi aizkustinoša, abpusēja mīlestība. Diemžēl Jāņa draudzeni pārcēluši uz Kuldīgu. Pēc tam Jānis sadudzis. Apglabāts turpat Iļģu kapsētā, kas ir skumjākā kapsēta, kādā esmu iegājis.

Atceros vēl Avīžu Jāni no Iļģu pansionāta atbraucam uz Liepāju un staigājam pa Pētertirgu. Tirgussievas viņa ubaga tarbu pieslānīja pilnu ar dažādu ēdmaņu. Avīžu Jānis ir tik piederīgs Liepājai. Un arīlļģiem.

* * *

Gaviezi iepazinu, pateicoties savam skolasbiedram, vēlāk darbabiedram pēc pamatprofesijas skolotājam Raimondam Gulbim. 1958. gadā abi mācījāmies Liepājas mūzikas vidusskolas vokālās nodaļas 3.kursā pie pedagoga Imanta Vanaga. (Par to esmu rakstījis tēlojumā „Vokālā māksla".)

Raimonds ar dzīvesbiedri dzīvoja pašā Gaviezes centrā. Abi strādāja vietējā skolā par skolotājiem. Braucu pie Gulbjiem ciemos. Ar Raimondu izstaigājām parku, centra apkaimi (viņš bija vēl ģimenē traģiska atgadījuma noskaņā). Līdzenais, tālu pārredzamais apvidus nelikās pievilcīgs. Pavisam savādāk Gaviezi iepazinu, kad ciemojāmies lauku mājās Gaviezes muzejā mežā (neatceros, vai pie Raimonda vai viņa dzīvesbiedres vecākiem). Tur daba bija krāšņa un dāsna ar ogām, sēnēm, riekstiem. Tik bagātu riekstu ražas ievākšanu kā toreiz Gaviezes mazajā mežā neatceros Latvijā piedzīvojis.

Kad abi ar Raimondu strādājām Liepājas teātra muzikālajā ansamblī, vēl šad tad aizbraucām uz Gaviezi. Nevarēju iedomāties, ka turpat Gaviezes centrā par kultūras nama vadītāju tolaik, beigusi Lietišķās mākslas vidusskolu, sākusi strādāt mana pēc desmit gadiem apprecētā sieva Velga. Visa vēlākā Gaviezes iepazīšana tad arī ciešā saistībā ar Velgas attālajiem radiem, viņas krustmāti Dzidru Zvinbergu no „Dzirnieku" mājām, kur ticis svinēts, gan piepalīdzēts lauku darbos. Atceros, kā ar saimnieku Voldi, vietējo mednieku, un viņa dēliem, iejūguši ratos ķēvīti Bebeni, kas Voldim uzticīgi kalpoja cūku fermā, braucām uz pīļu medību „atklāšanas koncertu” Gaviezes centra dīķos, uz kādu romantisku dīķīti Mazajā mežā. No vērojumiem pīļu medībās vēlāk uzrakstīju stāstu „Albinoss".

Vēl kāds piedzīvojums atgadījās Gaviezes lielajā mežā. Tolaik kursēja vilciens uz Vaiņodi. Kad sāka augt sēnes, šo vilcienu apsēda sēņotāji. Rītos Liepājā sakāpa pilni vagoni. Vislielāko baru izlaida Sustas stacijā, kur pūlis devās biezokņos un izklīda pa malu malām, lai atkal pēcpusdienā, kad vilciens nāca no Vaiņodes, būtu stacijā. Reiz trijatā - kopā ar laikraksta „Skolotāju Avīze" un žurnāla „Skola un Ģimene" korespondenti Liepājā Baibu Līdumu un režisoru Andreju Miglu piedarījāmies šajā sēņošanas akcijā. Aizrāvāmies ar baraviku meklēšanu, apmaldījāmies. Tikai dzirdējām, kā vilciens nosvilpās Sustas stacijā, atstājot mūs ar pilniem groziem uz meža ceļa. Toreiz strādāju par korektoru laikrakstā „Ļeņina Ceļš" un man pēcpusdienā bija jālasa avīze. Vientuļajā mežā laimējās apturēt motociklistu, kas mani aizveda uz autobusa pieturu Paplaka, kamēr Baiba un Andrejs pārradās Liepājā tikai vēlu vakarā.

Vēl atceros sevi gleznojam literāru portretu par Gaviezes skolas skolotāju Vilni. Katram skolotājam piederēja dārzā sava ābele. Portreta skici tā arī nosaucu -„Ābele", un to publicēja žurnālā „Skola un Ģimene".

Nelielu gabaliņu uz ziemeļaustrumiem, un ceļš laižas lejup Virgas lankā, pa kuru tek Vārtājas upīte. Šajā upītē esmu makšķerējis vairākās vietās. Visinteresantākā copes vieta agrīnos pavasaros bija lankā pie Tadaiķiem, kur upīti aizšķērsoja dambis un lejpus tā straume uzvirmoja oļainā braslā, zem kārklukrūmiem sagriezās vairākos atvaros. Svainis Inārs, ar kuru mūs vienoja makšķernieku kaislības, braucot par taksometra šoferi, no kāda vietējā bija izzinājis, ka agrīnos pavasaros līdz atvariem no Bārtas uznākot ālanti, tolaik jau reta zivs tik mazā upītē. Tad nu mēs divreiz braucām šajos atvaros makšķerēt. Pa ceļam vēl Dubeņu grantsbedres, kur spiningu izmētāties un pat kādu līdaku izvilkt.

Atceros, kā klusītēm pielavījos vienam no atvariem, atsēdos krasta augstajā krantē un ielaidu ēsmu straumes mutuļos, kas griezās ap pāri upītei nolīkušu kārklukrūmu. Copēja raudas, piekodās vairāki brangi asari, un ēsmu satvēra arī cerētais ālants. Bet visasākais pārdzīvojums atgadījās ar vismaz mārciņu (400 g) smagu foreli, ko izsviedu krastā, kur tā norāvās no āķa, lēkāja tik akrobātiski, ka nespēju zivi sagrābt, un tā no kraujas ievēlās atpakaļ upē. Biju sašutis par paša lempību - tāda zivs! - bet, kad noplaka savtības un godkārības vilnis, iejutos foreles apbrīnojami krāšņajā ādā un priecājos tai līdzi par brīnumaino izglābšanos.

Vārtājā kopā ar toreiz azartiskajiem teātra copmaņiem Bartkeviču un Albuži esam makšķerējuši posmā lejup tiltam, kas uz Bārtas - Kalētu ceļa. Reiz arī vēlīnā rudens vakarā. Uz vēdzelēm. Pie ugunskura.

* * *

Bet, pa Liepājas - Priekules ceļu braucot, bieži nācās piestāt Virgā, kur ilgus gadus ielūdza un sirsnīgi uzņēma skola, kā arī Virgas audējas savā mazajā namiņā ceļmalā, kur dzīvoja viņu pulciņa vadītāja viesmfgā Dzidra Upeniece. No Liepājas vienmēr braucām mākslinieki kopā ar literātiem. Neiztrūkstoši toreizējā Mākslinieku savienības Liepājas nodaļas vadītāja Erna Ošele. Audēju namiņā ik pa laikam bija skatāmas Liepājas mākslinieku darbu ekspozīcijas. Virga tolaik (ap 1980. gadu un vēlāk) bija kultūrdzīva vieta pilsētas un rajona sadarbības apritē, un no ciemošanās gan skolā, gan pie audējām allaž bija gandarījums. Dzidras dāvinātais pašaustais krāšņais lupatdeķis kā mīļa piemiņa no tiem laikiem. Tik iederīgs Jūrmalciema vecajā zvejniekmājā.

Tolaik biju vairākkārt izceļojies pa Sibīriju, divreiz, slēdzot līgumus, gājis vāveru medibās tālu kalnu taigā. Bieži aicināja uz skolām stāstīt piedzīvojumus, noturēt tādas kā ģeogrāfijas, kā zooloģijas stundas. Galvenokārt mazāko klašu audzēkņiem. Uzskatei bija arī slaidi, ceļabiedra Ulda Brieža izteiksmīgās fotogrāfijas. Stāstīdams aizrāvos un, kā šķita, aizrāvu līdz ceļojumos arī skolēnus. Liekas, ka Liepājas rajonā nav nevienas skolas, kurā nebūtu stāstījis par Sibīriju. Atceros, Virgas skolā bērni mani vairākas stundas izvaicāja par katru taigā mītošu zvēru, bet galvenokārt par lāčiem. Ja aptrūka paša piedzīvojumu, ko stāstīt, liku lietā saklausītos taigas mednieku stāstus. Vēlāk man nākuši klāt ļaudis, kuru bērni jau mācās skolā un kuriem vēl aizvien gvelžu par Sibīriju, atgādinot par maniem kādreizējiem „koklējumiem", kā tos nosaucis dažs no ceļabiedriem. Gadījušies arī uzņēmīgi cilvēki, kuri, šo stāstu uzjundīti, paši braukuši Sibīriju lūkot.

Pateicoties skolas direktora Haralda Strēļa un viņa dzīvesbiedres, literatūras skolotājas Zigrīdas ierosmei, Virgas par lustūzi pārbūvētajās dzirnavās nosvinēju 60 gadu jubileju. Togad, 1987. gada 10. janvārī sala -25°, putināja un pie tam vēl bija Andropova valdīšanas laiki, kad alkohola ielietotāji bija iedzīti dziļi pagrīdē un arī jubilejas tika atzīmētas „sausā". Labākā gadījumā „uzliekot kafijai jumtiņu".

Pēc svinīgās daļas Metalurgu kultūras pilī sakāpām mašīnās un cauri sala putenim braucām uz Virgu. Arī sveicēji no Rīgas - Jānis Peters, Māris Čaklais, Ēriks Hānbergs, Egons Līvs, Uldis Briedis, aktieri, mākslinieki, vēlāk arī budēļi liels pulks. Kad iegājām plašaļa, tādā nelaikā nepiesildāmajā telpā, kur kurējās vien kamīns, Jānis, pacēlis apsega stūri, ar ko bija nomaskētas dažas kastes, un ieraudzījis tajās šņabja pudeles, iesaucās: „Esam glābti!" Un patiešām, pateicoties kaut nelielai, ja izdarīja uz visiem, degvīna devai, piesildījām telpu un pavadījām jautru, omulīgu vakaru.

Tā, kaut bohēmiska un izaicinoša - dzīres čekista Andropova laikā -spilgtāka atmiņa no Virgas un tās viesmīlīgajiem ļaudīm.

★ ★ *

Priekuļi, Jāņa Petera dzimšanas vietu, esmu apdzīvojis maz. Vairāk tai cauri braucis. Bijis tur Dzejas dienās ar rīdzinieku brigādi, ciemojoties skolā. Reiz Priekules padomju saimniecības kantora ēkā Velgai bija iekārtota pasteļu izstāde, lasīju dzejoļus, Bijām uzaicināti kopā ar Elzu Radziņu un Oļģertu Šalkoni. Vizuāli iespaidīgs notikums,kuram bijām par lieciniekiem, - jaunizkaltā un apzeltītā gaiļa uzvilkšana un uzstādīšana baznīcas tornī, kad kultūras ministra portfeli nēsāja Ojārs Spārītis, dzimis priekulnieks.

Nogriežoties no Priekules pa labi uz Skodu, divas tuvāk iepazītas vietas -

Gramzda un Aizvīķi. Gramzdā pirms centra, kur ceļmalā skola, kurā mācījies Sudrabu Edžus, pa kreisi mežmalā mežsargmājās mita toreizējā meža tehniķa Egona Tiliba ģimene. Meitas - Velgas draudzenes. Braucām ciemos, un mūs uzņēma ļoti sirsnīgi. Izklaiņojām plašu apkaimi. Nedaudz palīdzējām arī lauku darbos. Visspilgtāk atmiņā trīs epizodes sakarā ar sēņošanu.

Reiz bijām pie Tilibiem aizbraukuši kādu nedēļu pirms Jāņiem. Lasot mežmalā pirmās ienākušās zemenītes, uzgājām lielu jau sačupušu baraviku. Pie pusdiengalda ieminējāmies par to mežsargam. Viņš apkaimes mežos zināja ik sēņotni, ik oguvietu. Pēc pusdienām ieveda mežā un norādīja uz ozolaini, kur varētu sēnes meklēt. Todien no meža izstiepām četrus kartupeļu grozus ar pusauga baravikām. Neko tādu līdz šim nav nācies piedzīvot. Un kādu sēņu zupu saimniece prata izvārīt!

Reiz aizbraucām uz mežsargmājām vēlu rudenī. Sēņu laiks jau it kā bija beidzies, taču oktobris sākumā vēl turējās silts, un varēja cerēt kādu sporaugu sagramsti Mežsargs mūs aizveda uz apšu audzi, kur lapas jau biezā slānī klāja zemi. Norādīja vietu - sak, te varētu būt kāda cūcene. Un atkal pilni grozi ar tvirtām pusauga cūcenēm. No šīm divām epizodēm Gramzdas mežsargs Tilibs palicis atcerē kā tāds faķīrs, gaišreģis. Taču - drīzāk jau kā ar lielisku redzes atmiņu apveltīts sava meža iecirkņa zinātājs.

Trešā epizode prozaiska. Pa ceļu garāmbraucot, mežsargs bija pamanījis kolhoza kāpostu laukā augam dažas atmatenes. Kad aizgājām turp sēņot, divu grozu nepietika, kur salikt šampinjonus, ko citi lauku ļaudis neiekāroja, noturēdami tosparsuņusenēm.

Par Gramzdu esmu rakstījis kā rajona avīzītes žurnālists. Par grants augsni -rudzu zemi. Arī dzejolis par to. Skolā būts, kultūras namā. Pavisam nesen. Vēl pērn. Kopā ar rakstnieci Sandru Vensko. Patīkamā, labvēlīgā gaisotnē. Gan bērniem, gan pieaugušajiem ne vien izrādot, kā tas mēdz notikt, bet arī jūtot interesi par literatūru.

Pēc tam mūs ar Sandru aizvizināja uz rudenīgo Aizvīķu parku, kur atkal pēc ilgiem laikiem satiku kādreiz labi pazīstamo mežavīru un kinoamatieri Egonu Keružu. Tā bija brīnumjauka rudens diena, un mēs Egona vadībā izstaigājām takas un celiņus, runājām galvenokārt par kokiem, kuru lapotnes un skujotnes slējās mums pāri.

Agrāk Egonu Keružu biju iepazinis kā mežavīru, caur kinokameras objektīvu raugāmies dabā. Romantiski un teiksmaini. Viņa filmas kādreiz piedalījās daudzos kinoamatieru festivālos, guvušas atzinību. Nu iepazinu Egonu arī kā koktēlnieku, kurš iekomponējis dabā savus īpatnējos kokgriezumus, izveidojis tūristu maršrutus pa plašo parku. Ar gaumi un taktu attiecībā pret dabu. Kā jau cilvēks, kurš izjūt sevi

par dabas sastāvdaļu. Ar prasmi runāt dabas vārdā.

No Aizvīķiem atmiņas par foreļupītēm, pa kurām esam bradājuši kopā ar fotogrāfu Uldi Briedi, lielajām meža aveņu plantācijām, kur kādreiz ogots, par deviņvīru spēku, kurš tāpat kā rudzi mīl granšaino augsni.

* * ★

Priekules ceļu krustojumā viens ceļš aizved uz Embūti, tālāk uz Vaiņodi, līdz pat Ventai, la iegadījies, ka šajā pusē, kur Lejaskurzemes ainava kļūst izteiksmīgāka kā cituviet, kur uzdvesmo senvēsture, esmu iegriezies bieži un pat uzturējies ilgāku laiku, lai gan šis apvidus tālu no Liepājas.

Vasarās, pa pieminēto grants ceļu braucot. Atceros ceļmalās ziedam lupīnas. Daudz un krāšņi. Līdz pašam Krievu (Krīvu) kalnam, augstākajai vietai Lejaskurzemē, no kura nobraucot jau centrs, Joda dambis, ko arī pirmo atceros, iepazīstoties ar Embūti.

No Krievu (Krīvu) kalna raugoties uz tāli, kur pa ieleju plūst Venta, rasta ierosme arī šim dzejolim:

Ceļš uzskrien pakalnā - visapkārt Kāpj zili meži stāvus debesīs,

No Ventas celdamās, pār laukiem,

Pār līču lankām migla klīst

Un piepilda šīs skaidrās zemes āres,

Zem spilgtas saules stariem skatītās;

Guļ Kurzeme ar smalkiem pavedieniem,

Ar nojausmām kā dzijām satīta.

Jau klusas balsis murd un laužas No miglas augšup egļu pakalnā;

Iz dziļām senlejām, iz birztalām un siliem Pa lauku takām dziedātāji nāk

Kā balti veļi. Dzirdamāk un skaļāk,

Līdz tautas koris ciešā lokā stāj,

Un dziesma atrauj miglas vālus vaļā Un atskan: ...brīvas tautas auklētāj...

Jau migla pāri mežiem uzkāpusi,

Jau Venta sidrabā no lejas pretī spīd,

Un dziesma piepilda šīs skaidrās zemes āres

Kā lūgšana par tevi, Dievzemīt.

★ * ★

Tas bija laikā (1959 - 1963), kad darbojos par koristu Liepājas teātra muzikālajā ansamblī un mēs ar operešu uzvedumiem brīvdabā apbraukājām visu Latviju. Embūtes brīvdabas estrādē izrādes parasti notika Līgo vakarā, kamēr A.Pelše aizliedza Jāņus svinēt. Atceros Joda dambi no kāda Līgo vakara, kad saulainā diena dzisa tikpat saulainā novakarē un plašo pļavu un pašu Joda dambi piepildīja no tuvienes un tālienes saradusies publika. Spēlējām Beneša opereti „Zaļā pļavā". Tas bija vien aizsākums turpmākai draudzībai ar Embūti. Pirmais papardes zieda meklējums.

Ja nemaldos, vēlākos gados Joda dambja estrādē esmu piedalījies arī „Barona Bunduļa" izrādē, uzvedumā „Skroderdienas Silmačos", papildinot dramatisko ansambli ar „dziedošu tautu”. Un vienmēr, kā par brīnumu, Jāņos bijis saulains laiks.

1970. gada rudenī mākslinieks Jānis Eltermanis ieintriģēja ar piedāvājumu uzcelt vasarnīcu Embūtē. Ļoti skaistā vietā. Briņķu ezera ziemeļpuses krastā, muižasvietā, kur reiz saimniekojis trakais barons Falks; jau Kuldīgas rajona teritorijā. Sabiedrojāmies trijatā. Vēl mākslinieks Ansis Ozoliņš. Jānis Eltermanis bija iedraudzējies ar padomju saimniecības „Embūte" direktoru, kurš mums ne vien atvēlēja zemi, bet arī visādi atbalstīja šādu kultūras darbinieku kolonijas izveidošanu. Jānim bija vecs „Moskvičs", viņam bija labi paziņas netālajā Vaiņodē, kur pēc dienas darbiem varēja pārnakšņot. Tas bija dulls sapnis, bet mēs to mēģinājām vērst īstenībā. Katrs pa savam. Jānis par mitekli gribēja iekārtot sagruvušās muižas pagrabu, Ansis celt guļbaļķu māju, es - vigvamu pie milzu lapegles, kāds Imantam Ziedonim Murjāņos (vien mazāku). Mums būtu tikai viens kaimiņš - pastnieks, kurš mita ielejā pie Briņķu ezera. Viņš arī pieskatītu mūsu sapņu pilis.

Šī vieta bija tik gleznaina. No ezera ziemeļu krasta augstās kraujas raugoties, pavērās plaša izredze uz ieleju, kur niedru ielokā zaigoja ezers, pretējo nokalni, kas lēzeni kāpa debesīs. Uz kādreizējo muižasvietu veda dižu liepu aleja, no Briņķu ezera iztecēja Dēseles upīte un meklēja Ventu tāpat kā netālā foreļupīte Dzelde. Tolaik pie Ventas kreisā krasta pietekām saimniekoja militāristi (pa ceļam no Liepājas - Rīgas šosejas uz Embūti bija pat dzeloņstieplēm apjozts tankodroms), zivis atvaros bija izspridzinātas. No tā laika pēc vairāk nekā divdesmit gadiem ar fotogrāfu Uldi Briedi piestājām pie Dzeldes. Vietumis bebri to bija uzpludinājuši dīķos. No viena atvara izvilku alatu, asari, līdaciņu.

Vasarnīcu iekārtošanas priekšdarbus uzsākām 1970. gada rudenī. Vispirms palīdzējām Jānim Eltermanim iztīrīt muižas pagrabu. (Vēlāk viņš vienīgais tur iebūvēja mitekli.) Tā kā mani kolonijas biedri bija mākslinieki un togad rudens bija tik krāšņs, arī mani izprovocēja uz gleznošanu plenērā. Iedeva krāsu kasti, molbertu, saliekamo krēsliņu, izteica dažas tēlotājai mākslai būtiskas pamācības, un devos meklēt skatpunktu savai pirmajai e||as gleznai. Kaut neliela, bet radās sajēga, kā tas ir - dabā ieraudzīto dabūt uz audekla. Pirmie skolotāji visai skeptiski nolūkojās uz manu pirmo triepumu, lai gan vēlāk no citiem dzirdēju arī dažas uzslavas. Eļļas krāsas ziedu līdzeni, plānā kārtiņā, kamēr Ansis un Jānis kleķēja drosmīgiem triepieniem. Vismaz biju izmēģinājis roku, iejuties diletanta naivista lomā.

Izstaigājām plašu apkaimi. Atradām pamestus dīķus makšķerēšanai. Laukos, no augsnes izartus, gadījās uziet cilvēku galvaskausus. Te, „vāroties Kurzemes katlam”, bija notikušas sīvas kaujas.

Ziemā vietējā mežniecībā iepirkām būvmateriālus celtniecībai. Līdām mūsu vajadzībām iezīmētos kokus dziļi mežā, atzarojām, zāģējām, savilkām kaudzēs. Jānis mūs visus izvadāja ar veco „Moskviču". Vairākas svētdienas pļāvām niedres uz aizsalušā Briņķu ezera mana vigvama jumtam, sējām kūļos, bet kūļus krastmalā sakrāvām apjomīgā statā. Arī bļitkojām, žibuļus izlaižot cauri pirmajam zālainajam ezeru dibenam. Ķērās asari.

No izsapņotā sapņa vēl atmiņā kāda idilliska aina. Esam aizbraukuši ar Velgu turp ziedonī. Pārnakšņojuši niedru statā, to iekārtojot par guļamistabu. Nākošā diena ir tik brīnumjauka, nokalne pieziedējusi puķēm. Mēs paši tik atbrīvoti no visa liekā. It kā dziļi pirmatnībā, it kā paradīzē. Apmetušies meža pļaviņā, no kuras redzams ezera līcis. Tajā iebridis alnis un barojas ar ūdenszālēm. Apkārt daba vien. Un paši tik dabiski.

Ta bija kulminācija sapnim par vasarnīcu Embūtē. Mana vigvama jumtu nosvilināja vēl neuzjumtu. Pastnieka ģimene mājiņu ezermalā pameta, un vandāļi izpostīja arī Eltermaņu mitekli. Tikai mūsu gar ceļmalu sastādītās aličas izaugušas lielas un rudeņos nober ceļu ar auglīšiem.

Vēlreiz atgriezos Embūtē, kad iepazinos ar vietējās skolas fizkultūras skolotāju Valdi Avotiņu, kurš ar savu entuziasmu aizrāva līdzi pēdējā ceļojumā uz Sibīriju. 1983. gadā. Pa Jeņisejas pieteku Podkamennuju Tungusku, pēc tam pa Jeņiseju un citu tās pieteku Kureiku līdz Polārajam lokam. Bet pirms tam pavasarīValdis aicināja uz Embūti - kopā ar skolēniem doties divu dienu ekskursijā pa plašu apkaimi, visām ievērojamām vietām. Tad izstaigāju un iepazinu Embūti no dažādiem skatu punktiem, vēlreiz un vēlreiz pārliecinājos, cik tā ir skaista vieta. Ar īpatnu „apvidus garu” - fenomenu, kas ar dabas ainavu iedarbojas uz cilvēka dvēseli, tās dziļākajiem slāņiem. Tā mani kādreiz izglītoja vieds mežavīrs, un es par šī apvidus gara klātbūtni esmu pārliecinājies vairākkārt. Arī Embūtē.

Reiz, jau pēc Sibīrijas ceļojuma, Valdis (braucām ar mašīnām) ieveda pa lauku celiņiem dižos mežos starp Embūti un Kalveni. Redzējām vairākus mežezerus, pie viena piestājām pamakšķerēt. Vēl pirmatnējas biežņas. Nemaz tik lielu starpību ar Sibīrijas taigu neizjutu.

Aizvien vēl acupriekšā gleznojas Embūte. No Krīvu (Krievu) kalna ar skatiem aptverot tāles līdz pat Ventai.

1957. gada 10. janvāra rītā Vaiņodes sanatorijā, pamodies vēl dziļā tumsā, rakstīju sev veltījuma dzejoli, sasniedzot trīsdesmito mūža gadu. Biju tikko kā divus mēnešus līdz ar vecākiem atbrīvots no Sibīrijas trimdas, otrreiz smagi saslimis ar tuberkulozi, malārijas nomocīts. Tikko biju pārdzīvojis vienu no mūža drūmākajiem posmiem, kad vienbrīd ienāca prātā pat doma par pašnāvību. Dakteri vēl nebija izšķīrušies - operēt labo plaušu, salaužot ribu galus, vai mēģināt ar zālēm aizdziedināt kavernu. Ziemassvētkos ar tikko sastaptu domubiedru Māri Libertu bijām mežā piedzērušies, un Māri izrakstīja no sanatorijas. Mani pažēloja, un es arī jutos nožēlojams, klīstot pa apkārtnes mežiem. Mitrā, allaž miglāju piedugušā ziemā. Ar Māri mēs sapratāmies garīgi, paceļoties pāri ikdienai. Mitām vienā istabiņā. Varējām stundām ilgi runāt par literatūru, filozofiju. Māris, kurš Liepājā dzīvoja Jāņa ielā, jumta stāvā virs vēlāk plaši pazīstamā Ulda Brieža vāgūža, drīz pēc tam nomira, jo, kā saka, dedzināja sveci no abiem galiem. Lai gan man bija mīloši vecāki, jutos ļoti vientuļš pasaulē, nekam nederīgs otrās grupas invalīds. Nespēju priecāties par atgriešanos dzimtenē. Tikai palēnām atguvos. Iepazinos ar Irēni, meiteni no Ventspils, kura bija slimāka un nelaimīgāka par mani. Uz brīdi sadraudzējāmies, līdz Irēne vairs neatbildēja uz vēstulēm.

Torīt, kad rakstīju veltījumu sev (tas diemžēl nav saglabājies), biju jau atguvis garīgu līdzsvaru, sadraudzējies ar sev tuviem cilvēkiem. Mūsu barā bija Gunārs Kušķis, metālkalējs, kādreizējā Ulmaņlaika ģenerāļa dēls. Ar viņu sarakstījāmies vēl ilgi pēc sanatorijas. Tā allaž iznāca, ka es, izsakoties padomju laiku terminoloģijā, buržuju atvase būdams, sapazinos ar sev līdzīgiem, pastāvošās varas ne visai ieredzētiem.

Lai gan togad ziema bija mitra un drēgna, apkārtējā daba iekļāva sevī. Tikko kā no taigas nācis, izbaudījis tās pirmatnību, meklēju un atradu patvērumu Vaiņodes apkaimes mežos. Tikko ieradies sanatorijā, klejoju vienatnē. Lielākoties lielajos mežos viņpus gravas, kur savā būdā tolaik mita slavenais „Vaiņodes indiānis" -vīrs savādnieks, vienpatis, kurš nemēdza par sevi stāstīt. Kādreiz, paņēmis līdzi cienastu, iegriezos pie viņa. Pasēdējām, paklusējām. Vēlāk pie viņa sanatorijas slimnieki devās kā svētceļojumos. Dzirdēja stāstām arī par kādu ar tuberkulozi smagi slimu vācu karagūstekni, kurš slimību izārstējis, guļot mežā šūpuļtīklā un elpojot vien dziedinošo sveķu smaržas piesātināto gaisu. Atcerējos, ka tā, kļūstot par mednieku, kurmju ķērāju, klejojot pa taigas takām, pirmoreiz apārstēju tuberkulozi, kad pa etapu aizsūtīja uz Sibīriju. Mežā jutos kā mājās. Un tolaik man mājvietu deva meži, kas iekļāva sanatoriju.

Vaiņodes sanatorijā ārstējos trīsreiz. Biju tur iejuties, ar personālu vecs paziņa. Palaikam, kā jau tas mēdz būt pie diloņslimniekiem, biju vieglprātīgs un piedalījos rotaļās (vairāk gan iztēlē), kas tika vestas ap un iekš veca autobusa karkasa, piebāzta ar sienu. Tas stāvēja „pieturā” nomaļus no celiņiem un takām. Šo autobusu visai pikanti bija apdzejojis viens no populārākajiem slimniekiem - tolaik jau dzejnieks Laimonis Vāczemnieks. Arī es tam esmu veltījis dažas vārsmas, jo šī tēma kairināja iztēli. Laikos, kad par seksu atklāti bilst nevarēja.

Sapārojušies slimnieki pievakarēs devās uz šo autobusu aizvēnī un sienā rast divvientulibu. Lai citi „braucēji" zinātu, ka autobuss aizņemts, logā iekāra kādu drēbju gabalu. Tas bija tāds romantisks piedzīvojums ikvienam, kurš kaut uz desmit minūtēm atrada partneri starp gluži nopietnām jaunavām, taču visbiežāk starp vieglprātīgām skuķēm. Arī māsiņām, kuras bija savaldzinājis kāds neatvairāms slimnieks, lai gan šāda savstarpēja tuvināšanās bija stingri aizliegta.

Jauns puisis no Rīgas ar lirisku tenoru iekārdināja mani, kādreizējo vokālistu, dziedāt duetus. Samācījāmies. Koncertējām. Dziedājām tolaik populārās dziesmas: „Bella, bella dona...", „Dieser Tango der Nacht...", „Sibonē", „Noliec man līdzās soliņu, dārgā...", par skaisto zemi Indonēziju u.c. Arī tolaik dziedoņiem bija piekrišana.

Pēc četrdesmit gadiem, kad kādreizējā mednieku pilī vairs nebija sanatorija, mani uz turieni uzaicināja tikties ar Vaiņodes skolu skolēniem. Stāvēju tieši tai pašā vietā, dzejoļus lasīdams, kur kādreiz biju stāvējis dziedādams. Savāda sajūta.

Vienvasar Vaiņodes sanatorijā, jau apārstējies, jau atradis vietu dzīvē, jutos kā vieglprātīgs vasarnieks. Sadraudzējos ar medicīnas institūta studenti Viktoriju, un mēs divatā atradām un apjūsmojām tik daudz skaistu vietiņu dižajā gravā, kur tagad esot uzpludināts dīķis, apkārtējos mežos. Apkārtnes daba iespaidoja romantiski. Mēs ar Viktoriju tolaik lasījām Knuta Hamsuna darbus. Viņa izspēlējās ar Viktorijas tēlu (no tāda paša nosaukuma garstāsta), es viņas izpratnē biju

r

leitnants Glāns no „Pana". Slimošanas laikā bijām tā apraduši ar asins analīzēm (un Viktorija taču bija topošā mediķe), ka uz kabatas lakatiņa no abu asinīm izveidojām uzrakstu: „Mīlu!" Tā bija tāda romantiska alošanās. Ļoti jaukā un saulainā Vaiņodes vasarā. Kādreiz ziemā, kad Liepājā zeme bija vēl plika, bet Lejaskurzemes augstienē jau sasnidzis sniegs, uz Vaiņodi ik svētdienas rītu devās slēpotāju vilciens. Ar to braukts, kamēr vien tas kursēja. Kopā ar ģimeni, ar darba biedriem, draugiem. Izbiruši no vagoniem gala stacijā, sējām slēpes pie kājām un garā virtenē slēpojām uz augstāko un stāvāko krauju gravas krantē, lai tad no turienes, izvēloties kopējo (visautāko, kā tagad saka) trasi, jebšu katrs savu pēc drosmes, meistarības pakāpes un vēl citiem kritērijiem. Arī nobraucienos gadījās sadursmes. Atceros, reiz pašā nokalnē man kāda dāma pagadījās ceļā, kura, kaut ar mugurpusi pavērsusies, bija tik „pievilcīga", ka nespēju laikus nogriezties un parāvu viņu līdzi nobrauciena beigu daļā, kad sasniegts lielākais ātrums. Kā par brīnumu abi noturējāmies stāvus.

Turpat ierīkoja slaloma trasi. Notika sacensības. Reiz tajās uzvarēja viens no mūsu izbrauciena visbiežākajiem kompanjoniem Uldis Briedis. Dzimis Ancē, Ventspils rajonā, kur esot diža kāpa, no kuras Uldis jau no mazotnes trenējies šajā sporta veidā. Kaut Dāvis vēl bija maziņš, ņēmām puiku līdz, un Velga viņu vizināja ar kamaniņām no gravas kraujām. Kad pagadījās jauks laiks, Vaiņode arī sniegotās ziemās šķita ļoti pievilcīga vieta. Ja apnika nobraucieni, devāmies garos slēpojumos pa gravu un piesnigušajiem mežiem, kūrām ugunskurus, pusdienojām, ko garšīgu uzcepdami uz oglēm. Vakarpusē vilciens ar nogurušiem, bet līksmiem slēpotājiem atgriezās Liepājā.

Kā ikvienā rajona vietā, arīVaiņodē būts ar dzejas lasījumiem.

Un vēl kāda atmiņa ar savu spilgtumu un, varētu pat sacīt, paliekošu estētisku vērtību ciešā sakarā ar Vaiņodes apkaimi.

Netālu no Lušas stacijas, pašā Liepājas - Možeiķu - Rīgas dzelzceļa līnijas uzbēruma malā kādreiz dzīvoja un par dzelzceļa posma apgaitnieku strādāja rakstnieks Alberts Caune. Pie viņa, pa sarežģītiem pievadceļiem braucot, esmu bijis vairākkārt, bet viena reize, kad turp braucām ar toreizējā V.Lāča Pedagoģiskā institūta Svešvalodu katedras vadītāju Miervaldi Vanagu, kad pēc tam uzrakstīju aprakstu „Zvērupīte", turas atmiņā, ieķērusies jo cieši.

Paši uzprasījušies un arī Alberta uzaicināti, ieradāmies jau no vakara, lai pārnakšņotu un otrā rītā agri, pirms saules lēkta, sava pavadoņa un skolotāja vadībā dotos iepazīt putnu balsis - visu to daudzo dziedoņu dziesmas, kas maija rītos koncertē mežā Zvērupītes krastos, tuvējās birztalās.

Rīts iegadījās dzidrs un skanīgs, putnu balsis, vismaz mums ar Miervaldi tā šķita, vienā jūklī, neatšķiramas viena no otras. Taču Alberts tās sagrupēja, klasificēja, norādīja, kuras balsis veido vien fonu un kurās vītero, svilpo, trallina priekšdziedātāji. Mums palaimējās ieraudzīt un pat sadzirdēt tādu reti sastopamu putnu kā pupuķi. Mācību stunda bija gara (arī noietā ceļa ziņā) un ļoti interesanta, manuprāt, pat aizraujoša, un vēl tagad šo to atceros no Alberta teiktā. Esmu pat iegaumējis, kā dzied daždažādi strazdi - meža, purva, mājas, dziedātājstrazds augstu egles galotnē, vēl viens otrs putns. Esmu gandarīts, un tāds teicās esam arī Miervaldis, ka kļuvām dabasgrudrāki Vaiņodes apkaimes toreiz vēl civilizācijas maz skartajā dabā tāda zinoša skolotāja vadībā.

Pēc pirmajām putnu balss atpazīšanas stundām sākās mācības botānikā. Alberts mūs vadāja gar sīkās, strautam līdzīgās Zvērupītes krastiem un kuitos, laucēs un meža pļaviņās upītes ielokos rādīja ik augu, ik puķīti, piesaukdams tās vārdos, kamēr mēs klausījāmies un iegaumējām. Par silapureni vien Alberts norunāja garu slavas dziesmu šai puķītei.

Arī tā bija Vaiņode. Dabas zinātnieka un zintnieka, dzimtenes dabu sirsnīgi mīloša cilvēka - rakstnieka Alberta Caunes - izrādīta un poētiski atšifrēta.

★ * *

Kalēti manas vecāsmātes no tēva puses Lavīzes dzimtas vieta. Esmu bijis paviršs, radurakstus meklējot un skaidrojot. Atceros, kā dzejniece Mirdza Ķempe, kuras tēvs arī bija nācis no Kalētiem, reiz, nakšņojot mūsmājās, kad dzīvojām Liepājā Vaiņodes ielā, sarunā ar manu tēvu aizrunājās tiktāl, ka mēs, Gūtmaņi, ar Ķempēm pa vienu sīku dzimtas koka saknīti esam pat radi. Lai gan tik tālīni, ka šī radniecība, vien ņemot palīgā iztēli, samanāma.

Dzejniece ar savu izcelsmi no Kalētiem lepojās, turienes skolas pionieru pulciņš bija nosaukts Mirdzas Ķempes vārdā, un Dzejniece, cik tas bija viņas spēkos, par to pastāvīgi rūpējās. Kad Dzejniece (sešdesmito gadu sākumā) devās uz Kalētiem apciemot savu pionieru pulciņu, viņa Liepājas literātu „Kurzemes bataljonā” izsludināja mobilizāciju - mums vajadzēja viņu šajā braucienā pavadīt.

Kā zināms, Rīgas tolaik jaunie dzejnieki par Mirdzu Ķempi jokoja, ka viņa esot pavēlniece diviem bataljoniem - „Kurzemes” un „Nāves”. Pirmajā ietilpām mēs, Liepājā mītošie - Egons Līvs, Jānis Peters, Imants Vanags, Gunārs Biezis, Jēkabs Rūsiņš, Nora Kalna, Leons Spinga, arī es un vēl daudzi citi, bet „Nāves” bataljonā -vecīgās paaudzes dzejnieki (lielākoties, dzejnieces), kuras atbalstīja un loloja Dzejniece.

Uz Kalētiem Mirdzu Ķempi allaž pavadīja gara svīta, kurā ietilpu arī es. Ja Dzejniecei nebūtu bijusi tik veselīga un asa humora izjūta, kā arī pašironija, šādas pompozas, kaut sirsnīgas izdarības būtu likušās smieklīgas, pat ākstīgas. Man šie daži Kalētu braucieni kopā ar Dzejnieci, Egonu Līvu, Jāni Peteru, Gunāru Biezi un citiem, par kuru klātbūtni nevaru vairs droši liecināt, atmiņā uzplaiksnī kā jauki, sirsnīgi tuvības piestrāvoti brīzi. Tiekoties ar skolēniem un skolotājiem, pastaigās pa apkaimi, interesantās sarunās.

Reiz iegājām ciemos pie maniem (no tēva puses) attāliem un vienīgajiem radiem Kalētos - Auderiem, kuri mūs sirsnīgi uzņēma un cienāja. Dzejniece ar viņiem varēja pārrunāt radu rakstus.

Mūsu ģimenei Auderi daudz līdzējuši. Kad 1947. gadā pārbēgām no Sibīrijas trimdas un mums 24 stundu laikā lika atstāt Liepāju, tēvs aizbrauca uz Kalētiem, un Auders, kurš tolaik strādāja par izpildkomitejas priekšsēdētāju, izkārtoja mums pases. (Vēlāk viņš ilgus gadus bija kolhoza klētnieks.) Tas bija nenovērtējams pakalpojums tajā baigajā laikā, kas mums deva iespēju kaut dažus gadus pavadīt dzimtenē pirms otrreiz „iemācīja dzimteni mīlēt”. Arī radiniece Zelma, iebraucot Liepājā, vienmēr mums atnesa kādu ciema kukuli.

la Kalēti ne tik daudz ar apkaimi, lai gan esmu arī to izstaigājis, bet ar savstarpēji cilvēciskām attiecībām palikuši atmiņā. Un vēl ar vienu epizodi jau 1990. gadā, kad, trešo reizi atmodušies, vēlējām Augstāko Padomi, komponists Imants Kalniņš balotējās par kandidātu Lejaskurzemē, un Imants mani bija izraudzījies par vienu no savām uzticības personām.

Bijām par Imantu, viņam uzstājoties ne vien kā politiķim, bet arī kā populāram komponistam, aģitējuši jau daudzviet, saliedējušies politiski, muzikāli un literāri vienotā brigādē: Imanta dziesmu dziedātājas Austra Pumpure, Kristīne Sudmale (Porcika), otra politiski pati aktīvākā uzticības persona Arkādijs Zēbergs un pats Imants. Gan kā politisku runu turētājs, gan kā dziesminieks. Bijām jau uzstājušies Otaņķos, Rucavā, Gaviezē, Kalnišķu trūcīgajā kultūras namā, Bārtā, kad pienāca kārta tikties ar vēlētājiem Kalētos. Atceros, kā braucām Imanta mašīnā caur Bārtu. Runājāmies par politiku, jo tolaik arī es tajā biju iekšā ar visu dzejnieka būtību kā LTF Liepājas nodaļas valdes priekšsēdētājs un Imants tikko bija komponējis LTF himnu ar manu tekstu. Kalētos piedziedāja Kristīne, muzicēja Imants, lasīju patriotiskus dzejoļus. Imantam radās labi paziņas. Pēc uzstāšanās mūs viesmīlīgi pacienāja.

Kontrastainas atmiņas par Kalētiem. Bet noturīgas.

* * *

Kāda atmiņu atlūza par Purmsātiem. Kad atbēgam uz dzimteni no Sibīrijas trimdas, izsprukuši no Taimiras pussalas lālajos Ziemeļos, biju spēcīgs, fiziski norūdījies puisietis. Arī Latvijā strādāju smagu fizisku darbu - par krāvēju. Ar patikSanu. Atvaļinājuma laikā, 1948. gada vasarā, attāli radi no mātes puses, kas mita Purmsātos, aicināja padzīvot pie viņiem kādu nedēļu, līdzēt sapļaut gotiņai sienu. Man iedeva izkapti, vecu divriteni, pusdienas tiesu un norādīja pļaujas vietu. MiRlaini atceros, ka tas bija pāri Runas upītei, augšā kalnā, kur pletās klajš līdzenums. Karalaikā tur visas mājas bija nopostītas. Rēgojās drupas, kāds visā garumā vēl saglabājies skurstenis, rets koks, izpluinīts augļu dārzs. Tur man vajadzēja rast pa zāles pleķītim, kur bija vērts atvēzēties un kādu spaili izpļaut.

Pirmajās divās dienās kapājos gar māju graustiem, kur pavēnī un kādreizējos sakņu dārzos zēla nezāles līdz ar augiem, derīgiem lopbarībai. Lielā vientulībā. Trešajā piedzīvoju dramatisku epizodi. Izrādījās, ka toviet zeme vēl bija pilna ar visādiem bīstamiem karalaika lādiņiem, tos sapieri bija savākuši vienuviet un grasījās spridzināt. Jau pielaiduši uguni Bikfora auklai, kad pamanījuši mani netālu vēzējam. Tad viens no sapieriem, nokliegdams: ložis, ložis!, metās pie manis, parāva līdz, kā vēlāk izrādījās, par laimi tuvumā augošā ozola aizsegā un gāja vaļā. Apdullinoši sprāga munīcija, šķembas gāja pa gaisu, svilpa garām ozola stumbram, kapāja tā zarus, urbās stumbrā. Tiku sveikā cauri. Pat nobīties nepaguvu. Paldies atjautīgajam sapierim.

Pēc pļaujas atpakaļceļā pie tiltiņa pār upīti nogriezos pa labi pļavā, kur kādā līKumā bija dziļa kulka, vietējā peldvieta. Tur plunčājās pusaudži, un arī es, pa dienu izkarsis un iztvīcis, ieniru starp viņiem un ilgi peldējos. Vienvakar pie atvara atnāca meiča manos gados. Sapazinos ar medicīnas institūta studenti Andu, kas bija atbraukusi pie vecākiem, kuri dzīvoja šajā pusē. Mums bija interesanti sarunāties. Mēs viens otram laikam arī patikām. Nogaidījām, kad „sīkie aiztinās” un gājām peldēties. Izģērbāmies kārklukrūmam, kas nebija sevišķi kupls, katrs savā pusē. Satikāmies atvarā. Bijām bikli. Sargājāmies viens otram pieskarties. Vien pēdējā vakarā, pirms šķīrāmies (pļauja bija beigusies), redzējām, cik esam jauni un skaisti. Spīdēja mēness.

* * *

Kādreiz rakstīju dzejoli, kurā bija rindas:

„Dun alkas Ap riķiem

Un Aizput ceļš..."

„Pa Sarkanvalku Dzērve bradā...", izmantojot vietvārdus. Dzejolis iejucis papīru kaudzēs, kas pa ilgajiem rakstīšanas gadiem sakrājušās, bet šīs vietas, vairāk vai mazāk iepazītas, atmiņā noturīgas ne tikai ar nosaukumu, pagastu centriem, bet arī plašu apkaimi, izstaigātu un izbraukātu, kas, no Liepājas dodoties, pa kreisi no ceļa, kurš savieno Liepāju ar Aizputi.

Vispirms par Cīravu, kura neietilpa pieminētajās vārsmās, bet kurai savs veltījuma dzejolis.

Cīravas mežos lazdas zied.

Sarkanas dzirkstis sprēgā.

Pumpuru pavasars aizdedzies

Purpura ugunsgrēkā.

Izput skaras un nesatrauc

Zemes mānīgie smiekli.

Aizņirb, kurp cīruļu vēji sauc,

Izput starp pazarēm viegli.

Bārkstainā krāšņuma piemānīts

Reiz jau pagāju garām

Lazdai, kur asins pilieni trīc

Sulu pārplēstā zarā.

★ * ★

Ne uz vienu vietu, pat Kazdangu, nav tik bieži braukts uzstāties kā dzejniekam. Ne vien braukts, bet arī iets kājām tos četrus piecus kilometrus no šosejas līdz centram. Arī agrīnā pavasarī, kad ceļmalās sāk ziedēt lazdas, karmīnsārtie sievišķie ziedpumpuri apputeksnējas ar vīrišķajiem, kas no dekoratīvi izkārtajām bārkstīm uzvirpuļo vēja brāzmās.

Tas varēja būt pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, kad jaunā Cīravas bibliotekāre Gunta Leja uzaicināja Liepājas literātus uz tikšanos ar Cīravas lauksaimniecības tehnikuma audzēkņiem. Braukts dažādos sastāvos. Kopā ar aktieriem. Visbiežāk ar Juri Bartkeviču. Ar dzejnieku Augustu Strausu. Reiz ar Guntaru Raču. Allaž viesmīlīgi uzņemti, cienāti un, galvenais, ar interesi un reizumis pat ar meitenīgu jūsmu uzņemti, lai gan klausītājos bijis arī daudz zēnu. Ar cīravniekiem braukts kopējās ekskursijās uz Apriķu muzeju, Ulmales upurakmeni jeb Māras svētnīcu, Nīcas pagasta „Sīpoliem" pie Vecvagariem, un „Šeiru" pagalms Jūrmalciemā bijis pilns ar klausītājiem no Cīravas, kad tur uzstājos kā saimnieks. Gunta Leja līdz ar cīravniekiem sirsnīgi mani sveikusi dažādos svētkos, jubilejās, esmu ticis apdāvināts. Visvairāk garīgi. Ar šo vietu arī cita saikne. Piedaloties tēlnieka Kārļa Zemdegas, dzimuša cīravnieka, atceres pasākumos.

Reiz Liepājā intervējot cīravnieci aktrisi Zigrīdu Stunguri. Un izjūtot šo vietu arī

kā gājējs dabā - sēņotājs un makšķernieks.

Vienurīt jūnijā vēl pirms sauleslēkta aizbraucām divatā ar mednieku Antonu no Pāvilostas Cīravas dīķī makšķerēt līņus. Un tā iegadījās, ka līņiem bija pats intensīvākais nārsta laiks un tie nepievērsa uzmanību piedāvātajai ēsmai. Dīķis murdēja un burbuļoja līņu kāzu rotaļās, visā nopietnībā - iznērst ikrus, apaugļot tos ar pieņiem. Reti gadās būt lieciniekam tādām pārošanās orģijām. Tas bija brīnumains rīts. It kā pats piedalītos zivju nārstā, aizmirsis, ka esi makšķernieks.

No Apriķiem iets un braukts pa meža ceļu līdz Tebrai. Ar laikraksta „Kurzemes Vārds" fotogrāfu Andri Gertsonu, arī cīravnieku, kā arī mākslinieku, kaislīgu makšķernieku Leonu Sēlieti. Ar karūsiņām kannelē. Uz līdakām. Būts pie Terpentīna dzelmes. Atpakaļceļš soļots līdz Cīravai, lai paspētu uz autobusu. Cauri šai viesmīlīgajai dabai laivots ar gumijas pūšļiem. Agrīnā pavasarī ļeņiniskās talkas dienā, kad vēl tikko kā uzziedējis meža ceriņš.

Un Cīravas kapos apglabāts skolasbiedrs no Liepājas mūzikas vidusskolas, Sibīrijas trimdasbiedrs, apdāvināts dzejnieks un komponists Olivers Štelbaums. Par vēlu atgriezies dzimtenē, pāragri aizgājis aizsaulē. Cīravnieks. Ievām piederējušas dzirnavas.

* * *

Turpat blakus Dzērve, vieta, ar kuru slābanāka sasaiste. Ir jau būts skolā, klejots pa apkaimi, makšķerēts vienā no dīķiem, taču Dzērve ieligzdojusi atmiņā vien ar trīs īsām epizodēm. Kā pie dīķa uz dambja, kur meniķis, vakara nokrēslī pieķērās lielākais līnis no visiem tiem daudzajiem, kādus makšķernieka gaitās esmu izvilcis. Iznāca pacīnīties; reiz rudenī pa birztalām noaugušiem pakalniem sasēņojām pilnus grozus ar pusauga baravikām, tik skaistām sēnītēm, kādas reti kad izdodas iecelt grozā vienā sēņojumā; un kā nelielā porefī, netālu no šosejas, atradu lāceņu plantāciju ar visgardākajā gatavības pakāpē ienākušamies ogām. Tas bija kā sveiciens no Taimiras tundras, kur lācenes auga klājieniem, kur tā iegaršojās šīs ogas, ka tās man pirmajā vietā ogu ranga tabulā, bet kuras ļoti reti gadās nopirkt tirgū.

★ * *

Atmiņas par Dunalku aizsakās ar pašiem pirmajiem soļiem žurnālista gaitās, kad, laikraksta ,ļeņina Ceļš" labsirdīgā redaktora vietnieka Gunāra Bieža pierunāts, no dispečera zvejnieku kolhozā "Boļševiks" kļuvu par avīzes vēstuļu daļas vadītāju. Toreiz, 1966. gada vasarā, neraugoties uz pusmūžu (39 gadi), skaitļos jaunais dzejnieks ar pirmo iznākušo dzejoļu krājumu „Stiprie mezgli", un man deva iespēju pmadlt un pierādīt spējas arī žurnālistikā. Biju jau uzrakstījis pirmo reportāžu par liiiktoristu, kad Dunalkas kolhoza „Cīņa" galvenajam mehanizatoram Ivanam SoroČinskim piešķīra Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukumu un redakcijā nolēma, ka man jāuztic godpilnais uzdevums - aprakstīt apbalvoto. Tolaik redakcijai piederēja veca, sagrabējusi „Volga", iesaukta par Matildi, tā bija samaitājusies, un os komandējumā devos ar maršruta autobusu. Ivans Aleksandrovičs izrādījās kautrs, pret slavinājumiem un cildinājumiem skeptisks darbavīrs, laipns, bet nerunīgs, un man no viņa ik dzīves epizodi, kas noderētu iecerētajai varoņepopejai, nācās izvilkt kā ar knaiblēm. Tas no manis prasīja lielu piepūli, jo biju vēl bikls un neveikls žurnālists, vēl tikko sācis mācīties, „kā no mušas izpūst ziloni”.

Rakstam atvēlēja veselu lappusi, un tas tik mazā avīzītē, ko pāvilostnieki dēvēja par runča ausi, bija daudz. Pēc sarunas ar Ivanu Aleksandroviču jutu, ka ar bloknotā pierakstīto nepietiks, lai kā to mēģinātu izstaipīt. Tad, gaidot autobusu, uzkāpu ar āboliņu noaugušā pakalnā, no kura paveras skats uz Dunalkas ārēm, un apcerēju sava aprakstāmā varoņa dzīvošanu un darbošanos tik jaukā vietā, tik piemīlīgā dabā. Šis liriskais lirinājums tad arī ievadīja aprakstu. „Domas un saknes dziļumu rod."

Pašam pēc turpat četrdesmit gadiem radās interese, ko un kā toreiz esmu rakstījis. Liepājas Zinātniskajā bibliotēkā atradu veco avīzi, pārkopēju rakstu un nu varu nocitēt arī dažus fragmentus no tā.

„Sieva ne reizi vien ieminējās, ka vajadzētu mainīt dzīves vietu. Tad saprata: ozoli ieaug Kurzemes pakalnos uz mūžu. Ne jau kārklu vieglais un paviršais sakņojums spēj izjust dzīļu stiprās sulas. Zeme jāsatver mezglainu sakņu žuburiem, zemei ozolu vajag, kam spēku dot."

„Vajag - šo vārdu no agronoma (Daces Griezītes - O.G.) nākas dzirdēt bieži. Un jo ātrāk var atbildēt: viss kārtībā, jo labāk. Galvenajam mehāniķim tā ir ne tikai goda lieta. Šajā īsajā dialogā izšķiras ražas liktenis. Jo ātrāk un kvalitatīvāk paveic sējas darbus, jo ātrāk no nezālēm atbrīvo rušināmās kultūras, jo lielākas cerības uz augstām ražām. Visus darbus padarīt laikā, neskatoties uz nelabvēlīgajiem metereoloģiskajiem apstākļiem, neparedzētām avārijām - galvenais uzdevums, kuram jāpakļauj visi spēki, visa māka."

Nobeigumā atkal lirisms: „Silts pavasara lietutiņš ar pelēku lakatu aizsedzis mežus, pakšķina ozolu cietajā lapu jumtā. Druvas kāri sūc veldzi, krāj spēkus briedumam. Vālodze remdējusi slāpes no raspodiņa sidrabainā biķera. Zeme auglības spēkā dvašo."

la iepazinu Dunalku, vairākkārt pie tās esmu atgriezies. Kā makšķernieks pavasaros, kad kādā Durbes upītes līkumā netālu no centra ķeras raudas, skolā un

kultūras namā kā dzejnieks, Sibīrijas apceļotājs. Kad Velga bija sadomājusi gleznot fazānu gaijus (Dunalkā tie tika audzēti), aizbraucām turp, atradām, un arī tapa vairāki pasteļgleznojumi. Vēlu rudenī kazdandznieks Guntars Sisenis mūs, dažus interesentus, aizveda Dunalkā uz vietu, kur purvaina meža nostūri šķērso kalves ar tajās augošiem ozoliem, skudru pūžņiem un laukakmeņu krāvumiem, kas atgādina Pokaiņus. Arī Sakas mežos redzētos, nesen Vecpilī sazīmētos. Kā zināms, ozoli aug un skudras savelk pūžņus uz krustāderēm. Roku pirksti ar spirāliskiem ādas veidojumiem jūtīgi pret biostrāvām. Man tādi ir vairāki, un, ar rokām pārbaudot akmens krāvumus, no tiem spēcīgi enerģētiski strāvojumi. Šķiet labvēlīgi, taču pārbaudāmi garāka laika sprīdī. Kādreiz cilvēku izveidota laukakmeņu krāvuma virkne, varētu pat sacīt, sistēma, kas varbūt iekļaujas vēl kādā citā sistēmā, par kuru rakstījis akmeņu pētnieks Ivars Vīks, ar kuru savulaik esam bijuši labi pazīstami un kam esmu veltījis dzejoli.

Pērn rudenī ar ģimeni (arī mazmeitu Kātiņu) braucām uz Dunalku vēlreiz šos akmeņu krāvumus lūkot. Diemžēl tosvētdien mūsu iecerēto maršrutu aizšķērsoja rallija trase un līdz akmeņiem nenokļuvām. Toties, pārbraukuši tiltam, Durbes upītes labajā krastā izstaigājām plašu apkaimi. Atmiņā diži ozoli gan kalnos, gan ielejās. Sasaucoties ar paša pirmo, kā iesācējam žurnālistam vēl neveiklo un naivo aprakstu, kurā apdziedāju Dunalkas ozolus.

★ ★ *

Pārskatot dzimtā novada ģeogrāfiju un parakņājoties atmiņās, jaušu, ka esmu aizmirsis Tadaiķus, no kuriem pirmā redzes atcere jau nobildēta pirms septiņdesmit gadiem, kad mans onkulis dārznieks Edgars Bite precēja Tadaiķu skolas skolotāju Lidiju Šturmu un kāzu viesi jokoja, ka „bitīte ieskrējusi šturmā (vāciski - vētrā)". Fotoalbūmi gāja bojā, kad mūsu ģimeni 1941. gadā izsūtīja uz Sibīriju, bet man atmiņā kāzu bilde pie Tadaiķu skolas lieveņa, uz kuras arī es zemāks par zāli starp citiem knauķiem un knīpām.

Vēl Tadaiķi ciešā saistībā ar Gunāru Biezi, labvēlīgo un viesmīlīgo draugu, kura māmuļa dzīvoja Tadaiķos. Reiz Jāņu dienā tur ciemojāmies kopā ar māksliniekiem - tēlnieku Gaumigu no Rīgas un Garokalnu, citreiz Līgo vakarā skaistā vietā zem ozoliem, upītes krastā bijām apmetušies liels pulks žurnālistu un literātu. Arī pašreizējais laikraksta „Kurzemes Vārds" redaktors Andžils Remess, toreizējais laikraksta „Cīņa" korespondents Ēriks Hānbergs, rakstnieks Egons Līvs u.c. Bijām iesiluši, sportiski noskaņoti un ciņainā pļaviņā uzspēlējām futbolu. Sagadījās, ka mēs, abi Gūtmaņi (ar Egonu Līvu), sastiepām dzīslas (katrs labajā kājā pie potītes) un jau Jāņu dienā, abi klibi, satikāmies Liepājā Rožu laukumā. Tā palikusi atmiņā kā komiska, bet sāpīga situācija. Taču Līgo vakars ladaiķos bija brīnumjauks gan laika, gan noskaņas ziņā, jo bijām sanākuši vienā draudzīgā pulkā, kādā tolaik mēdzām satikties bieži. Kā kopāsavedējam allaž uzdarbojoties mūsu sirsnīgajam kolēģim, biedram un draugam Gunāram Biezim, dzimušam tadaiķniekam.

Pašreiz Tadaiķos mīt rakstnieks Alberts Caune. Vēl neapciemots, jo citi laiki, kad starp cilvēkiem ielavījusies atsvešinātības sajūta, kad katrs esam ierāvušies savā dzīvesvietā. Arī Lejaskurzemes kā dzimtā novada izjūta nav vairs tik laikmetīgi asa kā savulaik, ja grib būt atklāts pret sevi, atzīt izmaiņas, kas notikušas, atceroties bijušo un raugoties nākotnē. Tad atskārstu, ka tā ir manas paaudzes īpatnība -piešķirt jau piedzīvotajam un pārdzīvotajam spilgtākas krāsas nekā esošajam un gaidāmajam. Taču atstāt liecības par paša saikni ar dzimto novadu liekas tik būtiski, ka jāizraksta no sevis atmiņas, ko daudzi mēdz dēvēt par miglasbildēm, iztēles izkropļotām ainām, melīgiem ekskursiem pagātnē, bet manī vieš uzticību, pat paļāvību uz to patiesumu kādā izbijušā laika sprīdī, kādā noteiktā vietā. Lejaskurzemē. Un vēl ir liecības un liecinieki, kas neļauj samelot. Un ikviens rakstnieks jau ir arī kā mākslinieks ar savu krāsu paleti, ar sev raksturīgo triepienu uz laikmeta audekla, savu kolorītu un kompozīcijas izjūtu. Par bildītēm, ko esmu samālējis, uzmetumiem plenērā un dažām portretu skicēm lai spriež lasītājs. Ja vien būs ielūkojies mana, mūsu vai citiem gluži sveša novada tēlojumos. Lejaskurzemē.

2003. gada marts - jūnijs

No klaidoņa par svētceļnieku

Ievads

Jau iepriekšējā prozas grāmatā „Dzērvju dejas" bez stāstiem un vēstulēm ievietoju arī tekstus, ko mēdzu dēvēt par apcerēm. Tā ir tāda kā dokumentālā proza, taču ne noteiktā secībā kā „Dzīves grāmata", kurā esmu izklāstījis savu Sibīrijas trimdinieka biogrāfiju, bet apceres par atsevišķām tēmām, kas dzīvē šķitušas visbūtiskākās. Tā ir mana personīgā pieredze, mana attieksme pret apcerēs paustajiem piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem jau mūža garumā. Tā ir raiba buķete, kurā sakārtotas tik daudz un dažādas tēmas; to, tēlaini izsakoties, esmu kārtojis kā savas dzīves ikebanu, izvēloties kopainai „puķes", kuras spēj liecināt par maniem uzskatiem, par manu attieksmi pret izvēlēto dzīves materiālu, nebūt ne filozofiski analizētu, bet apspēlētu dažādiem izteiksmes līdzekļiem.

Mazliet mulsina paša egocentriskā attieksme pret izvēlēto žanru, galvenokārt pašam savu dzīves pieredzi un uzskatus apliecinot, taču šī grāmata jau ir tikai piedāvājums, vēlme dalīties ar citiem, cerot, ka atradīsies lasītāji, kuri izjutuši to pašu, ko es, kuri domājuši tajos pat virzienos, un šīs apceres var kļūt kā sasaukšanās starp savējiem, tiklab noniecinātas citu lasītāju attieksmē pret šādu lasāmvielu.

Grāmatā „No klaidoņa par svētceļnieku" esmu vēlējies sevi parādīt mūža garu ceļu ejot, piedzīvojot dažādus šī ceļa posmus. Kopā ar tik daudziem ceļabiedriem. Aizvien kustībā. Arī pašreiz, rakstot turpinājumu šai grāmatai.

Olafs Gūtmanis

No klaidoņa par svētceļnieku

„Mans gads ārpus Latvijas izskatās šādi: sāku pagājušā gada jūnijā ar piligrima ce/u no Francijas robežas Līdz Santjago de Kompostela, divos mēnešos nosoļoju gandrīz 1000 km Līdz Atlantijas krastā esošajai Finisterrei (spāņu zemes mala). Par šo ceļojumu esmu rakstījis dienasgrāmatu, ceru no tās izveidot grāmatu. Tad divi mēneši Portugāles zvejnieku ciematos, strādājot un sadzīvojot ar turienes fantastiskajiem cilvēkiem un pirmatnējo okeāna piekrastes dabu; tad atkal Spānijā - Andalūzijā, kur apguvu spāņu valodas pamatus Granādā un lasīju apelsīnus Sierra Nevada kalnu ielejās; arī makšķerējot foreles Trevelesas kalnu upēs. Pēc īsas piestrādāšanas par sniega dēja instruktoru krievu tūristiem Austrijas Alpos apciemoju draugus Berlīnē un sēdos lidmašīnā uz Sidneju. [..] Vēl esmu nokārtojis nirēja licenci un septembrī ceru savas iemaņas pilnveidot īīdz profesionālam Līmenim, domājot par piepel nīšanās iespējām nākotnē, jo ne jau visur pasaulē ir viegli tikt pie normāli apmaksāta darba."

la raksta mans vecākais dēls Māris, no viņa 2002. gada jūnijā saņemtajā vēstulē. Izlasot šo vēstuli, uzvilnīja atmiņas par paša kādreizējām klaidoņa un ce|otāja gaitām, aizdomājos par iedzimtību un par tām sajūtām, kādas reiz tirdījušas mani, kad, kā sev iestāstīju pats, pārtapu no klaidoņa par svētceļnieku. Ne tik daudz vairs ārējā, ģeogrāfiskā izpratnē kā garīgos pārdzīvojumos, turpinot reiz iesākto vientuļo klaidoņa taku jau piligrimu pulkā, jau svētceļnieku korim skanot, jau dvēseles kustībā, tiecoties pēc tālāka un augstāka ceļamērķa.

Gribas atskatīties tālu senčos, gūt apstiprinājumu it kā iedzimtajām klaidoņa tieksmēm, jo tur, dzimtaskokā, starp latvju zemniekiem un amatniekiem pavīd arī vācu, zviedru un pat angļu ieceļotāji Latvijā. Mana mamma bija ceļotāja pret pašas gribu - bēgļu gaitās dzīvojusi Igaunijā Rēvelē (tagad Tallinā). Ukrainā, Poltavā, divreiz izsūtījumā Sibīrijā un tikai trīsreiz uz pašas vēlēšanos kuģī no Liepājas uz Vāciju. Uz gadskārtējo mesu Kēnigsbergā (Kaļiņingradā). Mans tēvs bija daudz izteiktāks klaidonis - nemitīgs gājējs pie dabas ar makšķeri rokā. Arīzēģelētājs. Un, kamēr sasniedzu četrpadsmit gadu vecumu, kad mūsu ģimeni izsūtīja, ar tēva

ierosmi bijām jau septiņreiz mainījuši dzīvesvietas Liepājā.

Sibīrijas trimda mūs, visus izsūtītos, padarīja par klaidoņiem. Lielākoties pret pašu gribu, gluži neprātīgās ilgās pēc zaudētās dzimtenes un mājvietas. Taču bija izņēmumi, un es - viens no tiem. Kā manī bija iesējusies klaidonības sēkla, šis ceļotāja aicinājums, izskaidrot grūti. Iztēle jau kopš bērnības tiecās vienā virzienā -lasīt par ceļojumiem, pašam tādos doties un ko aizraujošu piedzīvot. Liepājas ezera meldrāji ziemā kļuva par maniem mūžamežiem, vectēva lauku mājās Kalvenē dzīvoju mežmalā celtās būdās, pats ar sevi spēlējos indiāņos, iedomājos sevi skautu esam, jo man bija uzdāvināta ceļinieka bambusa nūja un somu duncis. Sibīrija šīs pusaudža fantāzijas vērta īstenībā.

Pirmajā izsūtījuma reizē, kad nokļuvām Talajos Ziemeļos Taimiras pussalā, trīs gadus klīdu pa dažādiem zvejas punktiem, kuri atradās viens no otra desmitiem, pat simtiem kilometru attālu. Biju zvejnieks, divus gadus pat zvejas brigadieris. Arī mednieks. Ik diena, ja netrakoja sniegavētra, bija klejojums dabā. Pārbaudot tīklus, lamatas, cilpas sniegirbēm, vedot zivis un medījumu uz ciematu, kur atradās konservu rūpnīca. īsajās polārajās vasarās tāli braucieni laivās pa toviet 8-25 kilometrus plato Jeņiseju. Vienu vasaru, strādājot par plostnieku, siena pļāvēju, transportstrādnieku, nācās desmit dienas kopā ar vēl trim airētājiem nobraukt vairāk nekā simts kilometrus augšup pa Jeņisejas pieteku Boļšuju Hetu, ceļā sastopot vienu vienīgu dolgānu zvejnieku. Kad pārcēlos uz dzīvi ciematā, kur mita tēvs un māte, biju tā pieradis pie ziemeļu mežonīgās dabas, ka nevarēju rimties. Pēc nogurdinoša darba (strādāju par kurinātāju) kaut polārajās naktīs šļūcu ar luģēm pa tundru, Jeņisejas salās liku cilpas sniega irbēm. Pa diviem gadiem iekrāto atvaļinājumu nodzīvoju medniekbūdā, tālu tundrā.

Tolaik dzīve man, fiziskā darbā norūdītam divdesmitgadīgam jauneklim, varēja iegrozīties pavisam savādāk. Vecāki slimoja, viņi, skorbuta nomocīti, bija jau otrās grupas invalīdi (tēvs kopš iznākšanas no Vjatlaga), un viņiem atļāva no ziemeļiem izbraukt uz Krasnojarskas dienvidu rajoniem. Man negribēja šo atļauju dot, un es jau biju salīdzis strādāt par matrozi uz kutera, kas vāca zivis no zvejaspunktiem pa Jeņisejas lejasteci. Taču pēdējā brīdī arī mani līdz ar vecākiem izlaida no ziemeļiem. Nokļuvuši Krasnojarskā, sadomājām bēgt uz Latviju.

Krasnojarskas staciju, plašo, papelēm apstādīto laukumu ap to atceros kā raibu dažādu tautību klaidoņu apmetni. Klaidoņu, kuri no kara izpostītajiem rajoniem brauca meklēt jaunas dzīvesvietas, kuri no nometinājuma un trimdas vietām bēga uz dzimteni. Klaidoņi, kamēr ielaidīs saknes jaunā mājvietā vai uz drupām cels jaunus mājokļus, klaidoņi uz ilgiem gadiem. Uz mūžu pa jaunceltnēm, jaunapgūstamajām zemēm, kur labāka peļņa, zaļāka dzīve. Tādu ļaužu sajaukumu vairs neesmu redzējis. Bikli un bailīgi, neiederīgi pūlī. Uzvarētāji karā, ordeņiem un medaļām rotājuSies. Starp viņiem daudz invalidu, kuri ir tik trūcīgi, ka spiesti ubagot, spēlēt ermoņikas un dziedāt. 1947. gads, bet vēl trūkums un bads. Laupītāji, zagļi, spekulanti kā mudž. Vilcieni uz rietumiem stāvgrūdām pilni. Cilvēki karājas, kur vien iespējams pieķerties. Dzelzceļa milicija bezspēcīga. Nevar „pasažierus" nocelt pat no vagonu jumtiem. Vilcienu sturmēšana. Laušanās vagonos. Sablietējušies cilvēks pie cilvēka. Līdz izkratās, izvietojas. Vecāki pat dabūja piesēst. Daudzos cilvēkos vēl bija saglabājusies cilvēcība. Bet agresīvais ļaunprātīgais mazākums allaž ņem virsroku. Līdz Urāliem lielākoties stāvēju. Naktīs stāvus snauduļoju. Pēc tam apgūlos ejā. Kāpa virsū, bradāja pāri, bet biju tā pārguris, ka sāpēja tikai pēc tam, kad pamodos no šī letarģiskā miega. Jau pārsēžoties vilcienā, kas gāja uz Ļeņingradu. Tik masveidīgus klejojumus vairs nav gadījies piedzīvot.

Pirmoreiz atgriežoties dzimtenē, klaidoņa kaislības noplaka. Dzīvojām uz vietas dzimtajā Liepājā. Centos izglītoties. Līdz izsūtīja otrreiz uz Sibīriju. Pa etapu. Katru atsevišķi. Vispirms tēvu, tad māti, pēc tam mani, slimu ar tbc. Atkal uztieptā klaidonība. Nežēlīgs etaps. Cilvēka pazemojums līdz vergam, līdz lopam. Starp varas pārstāvjiem pa retam arī kāda cilvēcības izpausme. Ap piecus tūkstošus kilometru garais ceļš līdz tēva izsūtījuma vietai Krasnojarskas novadā četros mēnešos. Ar daudzām pieturas vietām. Atkal par katordznieku, cietumnieku, trimdinieku.

Mednieks, klaidonis pa taigas takām. Ar savu pavardu, pie kura palaikam atgriezties, kuru uztur vecāki. Ģimeniskums, kas mūs visus trīs (arī šķirtus) allaž cieši vienojis, un klaidonības alkas. Citādi nenosaukt šo urdošo dziņu, kas triec taigā par vāveru mednieku, kolhozā strādājot, dzenā no brigādes uz brigādi. Nakšņošana būdās, siena zārdos, pie ugunskuriem. Apjēdzot un izjūtot klaidonību arī garīgi. Vispirms iespaidojoties no Knuta Hamsuna, viņa literārajiem varoņiem, viņa piedzīvojumiem Amerikā. Ieskandinot šo tēmu arī paša dzejā. Vēl romantiski, kā Alfrēda Kalniņa dziesmu ar Jāņa Niedras vārdiem dziedot: „Brīnos es, kad rudens diena..." Un tad jau pēc desmit gadiem, kad irst ģimenes dzīve, kad atkal ceļš kā aicinājums, klaidonība iesmeldzās asāk, dramatiskāk, kļūst par konfliktu paša dvēselē.

Ak, vecais klaidoni, jel atzīsties, ka velti Tu esi laimi ceļā meklējis,

Zem skumjām debesīm, ik domā sliedams telti Un ļaudams pavardam uz Kursas krasta dzist.

Tas bija skaistas dziesmas, kuras, ejot Aizvienu tālāk, apmāts dziedāji,

Pie sevis vientuļnieka smieklus smejot,

Kad skatam zuda dzimtie priedāji.

Pie taviem svārkiem ķeras bērnu rokas,

Un viņu acis mājup tevi sauc,

Bet gaisma neatmirdz vairs augstā logā,

Un tavi so|i gurdi naktīs klaudz.

Kam tev vairs telts un ugunskurs, kas nevar,

Pat liesmās lecot, tevi sasildīt?

Ko tev šīs skaistās ceļa dziesmas deva,

Šīs zvaigznes, kuras rudens klēpī krīt?

Ak, vecais klaidoni, jel atzīsties, ka esi Ar savām ilgām rūgti piemānīts,

Ka garus gadus, projām ejot, nesis Pa kripatai no mīlestības līdz!

Atgriežoties no trimdas, pēc astoņiem Latvijā pavadītiem gadiem, kad sakopu veselību, kad biju tik izsalcis pēc dzimtenes, ka apcejoju vai visu Latviju, lēni modās atkal klaidoņa ilgas pēc tālām un svešām zemēm. Strādājot Liepājas teātra muzikālajā trupā par koristu, četrās vasarās apmeklēju ik vietu, kur atradās kultūras nami un brīvdabas estrādes, izstaigāju plašu apkaimi ap pilsētiņām, miestiem, ciematiem, ieraudzīju Sibīrijā tik karsti ilgoto dzimteni, un tās man nebija gana, jo arī atvaļinājumu laikā kājām klīdu pa Latviju. Līdz - kā tas notika, nevaru izskaidrot, -atkal nokļuvu uz klaidoņa takas. Vispirms pa Kaukāzu un Krimu. Kopā ar iecerēto dzīvesbiedri, viņas draudzeni - rūdītām tūristēm, kuras arī mani gribēja piejaucēt tūrisma iemaņām un disciplīnai. Nebiju tā radis. Nepakļāvos, spītējos. Tad kopā ar sievu pa Kalnu Altaju. Jau 120 kilometrus pa neapdzīvoto Čelušmanas ieleju kā divi tūristi - mežoņi. Pēc gada vēlīnā rudenī divatā ar toreiz vēl iesācēju fotogrāfu Uldi Briedi pa Sibīriju - Bratsku, Krasnojarskas stabu rezervātu, gar Baikāla dienvidu krastu līdz Selengas ietekai. Lielākoties kājām, nakšņojot teltenē. Arī iesniegot dziļā sniegā. Tad jau bijām īsteni klaidoņi un varējām dziedāt: „Pie Baikāla klaidonis pienāk un zvejnieka laivā kāpj..." Atveldzējām dvēseles pie mežonīgās Sibīrijas dabas, izbaudījām sibīriešu sirsnīgo viesmīlību. Šķita, ka nu uz laiku šīs klaidonības ilgas būs remdētas, taču jau nākošajā gadā atkal gadījās ceļabiedri uz Sibīriju. Šoreiz gan ar uzņemšanu augstā līmenī - pie Tuvas APSR Ministru Padomes priekšsēdētāja, partijas 1.sekretāra un rakstnieka Salčaka Tokas. Uz viņa kabineta dārgā tepiķa ar nobristām pa taigu kedām. Tādā sabiedrībā, kam klaidonības ilgas šķita pasvešas. Taču maldījos, jo gan gleznotājai Birutai Baumanei, gan stūrmanim no zvejas kuģa Vilbertam Dālderim bija šī klaidonības izjūta, šī piedzīvot kāre, kas padara par dabas bērniem. Vienīgi mūsu ceturtais ceļabiedrs žurnālists Gunārs Biezis saskuma, nonācis taigas būdā, jo, viņaprāt, nebija par ko rakstīt reportāžas, no kā ņemt intervijas. Viennakt lācis uzrāpās uz mūsu būdas bēniņiem, tīkodams nomedītās kalnu kazas. Tad pajokojām: „Tu varētu intervēt pekaini..."

Kā to izjutu vēlākos ceļojumos, būtiski ir izvēlēties ceļabiedrus, tapt pašam izvēlētam par ceļabiedru tādā sabiedrībā, kam izvirzītais ceļamērķis nav tik svarīgs kā pati ceļošana, klaiņošana, bieži vien atsakoties no sākotnēji iecerētiem maršrutiem, ļaujoties mirkļa impulsam. Tā tas notika nākošajā, 1967. gada Sibīrijas ceļojumā, kad klaidoņa dzīvi izbaudīju no apgarotas apsēstības brīžiem līdz šķērmām mielēm. Par to jau esmu rakstījis stāstā „Ojuktāri, mani Ojuktāri" un negribu atkārtoties. Dažos vilcienos: pametu sievu un radus, ar kuriem biju uzsācis ceļojumu pa Jeņiseju augšup no Toorahemas ciemata Tuvā, sabiedrojos ar vietējo traperi, aizgāju viņam līdzi taigā un paliku viens kā vāveru mednieks būdā pie Ojuktāru ezeriem. Pirms medibu sākuma zvejojām Azasas ezerā brīvlaisto kriminālistu brigādē. Pēc divarpus mēnešiem atkal iznācām kopā no taigas. Apskretuši, noauguši, noskranduši. Es ar piepildītu sapni - mežonīgā dabā izdzīvotām brīvības alkām. Vairāk nekā mēnesi taiga nodzīvoju vientulībā, ja par kompanjonu neuzskata lāci, kurš, neiegūlies ziemas nugā, klejoja gar ezeriem un bija visai bīstams kaimiņš, no kura visu laiku nācās uzmanīties. Tomēr nakšņoju arī pie ugunskuriem un kādā no tāsīm sameistarotā būcenī, jo man medībās līdzi dots bija arī savs draudziņš -sešus mēnešus vecs kucēns vārdā Družoks, kurš gan bija vēl nemākulis medībās, taču zvērus tuvojamies saoda un laikus brīdināja.

Cik atceros no savām tolaik domām, iztēles radītiem sapņiem, vispirms attālinājos no iepriekšējās dzīves, it kā aizmirsu visu, kas saistījās ar ģimeni, apreibu no brīvības sajūtas mežonīgā un pirmatnējā dabā. It kā noārdīju visus tiltus aiz sevis, noārdīju no sevis civilizāciju, pat to kultūras vidi, kurā biju iekopies. It kā; jo tomēr līdztekus uzplaiksnīja tās dzīves ainas, no kuras biju atrāvies, tēli, kuri atgrieza īstenībā. Lielākoties biju pārguris no medībām, kas prasīja lielu fizisku piepūli, kāpaļājot pa kalnu taigu, biju aizņemts ar ikdienā darāmo, biju tiktāl notrulinājies, ka pat nedomāju un nesapņoju.

Tad, cik atceros, puteņa laikā (tas ilga trīs dienas), bezdarbībā, būdā mītot, sākās mans mājupceļš. Atsāku ilgoties pēc visa tik vieglprātīgi pamestā, aizvien biežāk sapņos sāka rādīties atgriešanās ainas. Dramatiskas un pat traģiskas. īas vēlāk izteiktas dzejolī:

Es negribēju aiziet

Ceļos, kas mani kopš bērnības sauc.-Sēt un pļaut, un ēst savu maizi,

Klaidoņa ilgas prātus lai nesajauc!

Es negribēju pamest Pavardu, kuru tik grūti aizdedzi tu, -Sapņus kā ceļiniekus Aizlaist garām pa lielceļu!

Es negribēju aizmirst

Vārdus, kuri ne jau apsmieklam doti mums,

Noslāpēt dīglīmostošos kaismi,

Uzvelt tai akmeni - pienākumu!

Un tomēr ceļi kā negudri Zem kājām lien.

Takas kā liekules svētulīgas Ļauj sevi, lai brien,

Un ilgas, stipras kā inde,

Asinis ačgārni dzen.

Jālaužas cauri klintīm -Pret krācēm, kur akmeņi sten,

Un jāsalauž solījumi Pret dzīvi kā skali pret celi.

Un, aizrijoties no skumjām,

Jākļūst par meli.

No tava pavarda oglēm Jāpagrābj pēdējais siltums.

Un jāizlavās naktī Kā zaglim ar viltu.

Es negribēju. Bet kam Vairs piedošanu lūgties,

Ja aiziets, pamests un aizmirsts Un dziesmā izdziedāts rūgtums.

★ * *

Tagad šķiet, ka toreizējai klaidonības izbaudīšanai klātpiejaukta arī bravūra un tīksmināšanās ar sevi - redz, cik es zemu spēju nolaisties, cik nevērīgs būt pret savu ārējo izskatu, citu cilvēku attieksmi. Kādreiz Tuvas galvaspilsētā Kizilā, uzņemts kā pieklājīgi ģērbies latvju dzejnieks, pēc atgriešanās no medibām šokēju savus kādreizējos kolēģus. Viņi visi vairījās no manis, un tikai Rakstnieku savienības valdes priekšsēdētājs Sagan-Ools, pats mednieks būdams, uzņēma savā ģimenē, cienāja ar tuviešu nacionālajiem ēdieniem, uzdāvināja marala sakni. Cik daudziem svarīgs bija ārējais izskats! Nopiķotā vatenī un vates biksēs, ar zivju eļļu piesātinātiem mednieka brideņiem (mokasīniem) kājās, vecā ausainē, garu, pinkainu bārdu noaudzis, bez Sagan-Oola rekomendācijas netiku ielaists viesnīcā un nakti nogulēju vestibilā uz grīdas. Tāpat kā mēs kādreiz ar Uldi Briedi Irkutskas viesnīcā pie ieejas frizētavā. Kāda mīlīga frizēties gribētāja otrā rītā paklupa pret izstieptajām kājām un ievēlās mūsu midzenī. Vilcienā ar mani, bārdainoģedušku, biedēja bērnus, taču visaugstāko klaidonības pakāpi sasniedzu, kad Rīgā iegāju pašapkalpošanās ēdnīcā un ar savu paplāti gribēju pietuvoties galdam, pie kura jau pusdienoja tautieši. Tad viens teica: „Ko tas utainais krievs lien mums virsū...", un visi aizvācās.

Tolaik vecākajam dēlam Mārim - ar citātu no viņa vēstules sāku šo apcerējumu - bija divi gadiņi. Ieraudzījis mani tādā paskatā, viņš tomēr izdvesa: tētis! (Iedomājos: varbūt te ir kāda sakarība pusmūža garumā?)

Ka tā tomēr nebija izspēlēšanās ar klaidoņa lomu, liecināja mokošā atgriešanās ģimenē, pilsētas dzīvē. Rāvos augšā no miega, kfīdu pa Jūrmalas parku. Līdz izrakstīju no sevis šo piedzīvojumu, iejutos žurnālista darbā. Kā ārštata autors. Ģimenes dzīve samežģījās. Un tomēr vēlreiz atrisinājās. Kā disonanse labskanīgā akordā.

Ar šo piedzīvojumu nebūt nebiju remdējis alkas pēc jauniem ceļojumiem. 1969. gadā divatā ar tolaik jauno dzejnieku nīcenieku Visvaldi Vecvagaru grasījāmies aizbraukt uz manām kādreizējām trimdas vietām Taimiras pussalā, bet turp mūs nelaida „drošības orgāni" Nācās mainīt maršrutu, Ačinskā pirkt smailīti, laisties Čulimas upē un nobraukt pa straumi turpat 1000 kilometru. Tā jau bija klaidonība pa ūdens ceļu. Un atkal izbaudot to līdz mielēm.

Vēl bija otrs brauciens laivā pa Čulimu, medības Haijarlika ciedru silā un garš ceļojums četratā, vēlāk, kad piebiedrojās hakass Hoha, arī piecatā pa Rietumtuvu, četru dienu pārgājiens jau vēlīnā rudenī pa neapdzīvotu apvidu, pāri divām kalnu pārejām. Ar nakšņošanu pie ugunskuriem. Hakass Hoha, ar kuru pēdējo nakti taigā divatā pavadījām pie ugunskura, bija īstens klaidonis - pa ģeologu ekspedīcijām, zeltracis. Viņš neaizdomājas pat līdz rītdienai. Viņa stāsti atraisTja iztēli. Fantāzijā var izklejoties vēl dullāk, aizraujošāk nekā īstenībā. Un es to darīju aizgūtnēm. Arī vairākos stāstos.

1983. gadā pēdējais, vienpadsmitais ceļojums, atvadas no Sibīrijas. Pats grūtākais, piedzīvojumiem bagātākais. Ar laika trūkuma dēļ neizmantotām iespējām. Tik daudziem sānceļiem no mūsu sākotnējā maršruta pa Jeņisejas pieteku Podkamennuju Tungusku. Tur arī pirmā neizmantotā iespēja - stiga, kas aicina uz Tunguskas meteorīta krāteri. Visapkārt plosās taigas ugunsgrēks.

Oskobas ciematā, kur bija apmetusies ģeologu ekspedīcija, sadraudzība ar dažāda tipa klaidoņiem. Visbezbēdīgākie „biči" (bijušie inteliģentie cilvēki). Vasarā pie ģeologiem, ziemā pilsētās katlu mājās. Krasnojarskas pazemē, kur siltumtrases. Atkal abi ar ceļabiedru Valdi Avotiņu izjutām, kā Sibīrija mudināt mudina uz klaidonību.

Pēc tam vēl izceļojāmies pa Angāru, Jeņisejas lejteci līdz Polārajam lokam. Atkal klaidoņi starp klaidoņiem. Ar piedāvājumu - pievienoties ģeologu ekspedīcijai. (Nākošajā gadā Valdis šo izdevību izmantoja.) Tik daudz pašu piedzīvots un tik daudz saklausītu stāstu. Pēc šiem stāstījumiem vēlāk uzrakstīju vairākus izfantazētus ceļojumu aprakstus, kuros kā viens no varoņiem piedalos arī es. Pirms tam piedzīvojumu žanrā esmu jau uzrakstījis un grāmatā publicējis stāstu „Ceļojums uz Zelta bļodu".

Vēl naktīs izmurgoju Sibīriju, uzrakstu dažus stāstus un tēlojumus par kādreizējiem piedzīvojumiem. Zemes ceļi sarūk. Tālākais līdz Nordkapam, Lofotu salām Norvēģijā, kurp kādreiz iztēlē tik vilinoši aicinājuši norvēģu rakstnieki, galvenokārt Knuts Hamsuns, paša ilgas pēc troļļu zemes ziemeļiem. Vēl mazliet Somijas, Zviedrijas, Anglijas, bet jau kulturāli - bez iedomām iejusties klaidoņa lomā. Un tad vairs tikai pa Latviju. Aizvien vēl klaidonis dabā. Ar jo asāku izjūtu rudenī, kad iesmeldzās dziesma-. "Brīnos es, kad rudens diena..."

Par svētceļnieku pirmoreiz sevi iedomājos, noskatoties (noklausoties) Rīgas operā Riharda Vāgnera „Tanheizeru”. Svētceļnieku koris, Tanheizera ceļaspieķa brīnumainā atzaļošana atstāja iespaidu, kam gan nepievērsu sevišķu vērību. Tā bija vien fascinējošas mūzikas radīta impresija, pavirša iejušanās Tanheizera tēlā. Kaut kur zemapziņā rosījās Emīla Zolā romānā „Lurda" kādreiz lasītais. Tad reiz ieskurbuši, tēlojot svētceļniekus un „atskaņojot” svētceļnieku un vergu korus, arī citu, kā mums šķita, piemērotu mūziku, pa putekļainu vasaras ceļu gājām no Sieksātes uz Valtaiķu baznīcu. Tolaik asi pārdzīvoju nesaskaņas ģimenē, šo ākstīgo gājienu uztvēru pat visai traģiski, un tas iestrēga zemapziņā. Pēc gada (1970.) divatā agrā rītā no Kazdangas devāmies desmit kilometrus garajā ceļā uz Valtaiķu baznīcu, lai noklausītos prāvesta Matuļa dievkalpojumu. Tās jau bija tīrākas un dvēseliskākas izjūtas, ejot cauri saullēkta atmodinātai dabai no pakalna uz pakalnu, ļaujoties noskaņojumam, ko jau varēja saukt par svētsvinīgu. Tādu pat svētceļojumu (gan autobusā braucot) atceros uz Apriķu baznīcu, kur dievkalpojumu vacfīja arhibīskaps Gailītis. Šī baznīca aicināja ne vien ar ievērojamas gadskārtas atceri, kā arhitektūras piemineklis (koktēlnieka Sefrena audzēkņu darbi), bet ar dziļo saikni, kāda bija izveidojusies, pētot dzimtaskoka atzaru, ko pārstāv mans vectēvs no mātes puses -Jēkabs Bite. Viņa dzimta cēlusies no šīs apkaimes (viņa vectēvs - mežsargs un dravnieks no Adzes mežiem), un šī bija baznīca, kurā arī mani senči reiz dievvārdus klausījušies. Tādēļ šo braucienu, kurā piedalījās arī meita Ieva, uzskatīju par nozīmīgu, iedomājos par svētceļojumu. Tik daudz un dažādas asociācijas rodas, pietuvojoties pagātnes notikumiem, kuri atstāstos ir gan skopi, gan miglaini, bet pēc kuriem tāda nostaļģija mūža otrajā pusē. Kā rakstniekam. Kā svētceļniekam. Kad īsi un strupi kļuvuši naturālie dzīvesceļi, bet aizvien garāki stiepjas gājieni svētceļojumos ar ceļaspieķi rokā, kam jau gluži simboliska nozīme garīgās izpausmēs. Vairākkārt esmu izklejojis pa Adzes mežiem, pabijis Apriķu apkaimē, iedomājoties, ka minu senču pēdās. Tas ir tādas dīvainas apjautas, kas iedarbina iztēli, ceļa meklējumi tālīnos aizsākumos, kad zināmi tikai daži pieturas punkti -vectēva vectēvam, tas varēja būt ap 18.gadsimta vidu, kā jau dravniekam, barons devis uzvārdu Bite. Devis muižas kalponi par sievu, paturot pirmās nakts tiesības. Dīvaini ir arī tas, ka vectēvs apprecēja vecomāti Žaneti, augstdzimušu vācieti, kuras vectēvs savukārt bijis zviedrs, kurš dzīvojis Norvēģijā. Braucot pa sv. Olafa ceļu, arīdzan radās sajūta, ka esmu svētceļojumā uz pagātni, kas skar arī manu izcelsmi.

„Svētceļošana - sens dievkalpojuma veids, kas ir svarīgs reliģijas izzināšanas un uz tās pamatotā pasaules uzskata izveidošanas procesā. Šis vārds izraisa divējādas jūtas - apbrīnu un līdzjūtību," tā nesen kāda svētceļniece (Oksana Jenova) rakstīja laikraksta „Kurzemes Vārds” ievietotajā apcerē „Atgriezties Aglonā”.

Uz Aglonu esmu gājis vien iztēlē. Redzēto kinokadru iespaidā, klausoties meitas Ievas stāstījumos. Viņa šo ceļu no Liepājas fīdz Aglonai veikusi trīsreiz. Nav bijusi tik būtiska tiešā līdzdalība kā šī ceļa garīgā apjēgšana. Vēlēšanās izprast, kā tad notiek šis svētceļojums cilvēka dvēselē. Censties pašam sevi piejaucēt svētceļojumiem, jūtot vajadzību pēc šāda gājiena.

Parceļamērķi balta bazilika.

Aiz tālēm zilgmainām tā acupriekšā vīd.

Bet sānis viļ ik ceļa līkums Un aplinkus grib nomaldīt No taisnās stigas. Balta bazilika -la paša uzcelta par dievnamu, kurp iet Un grēkus nožēlot - tik aicinoši Jau svētceļnieku koris dzied.

Dilst ceļš. Aug augumā tā baltā bazilika -Jau kalnā pacelta, jau torņiem debesīs.

Un cik vairs palicis no ejamā vēl ceļa.

Jau būšu klāt, jau būšu drīz Pats savā dievnamā, pats savā cellē Ar lūgšanu - tā baltā, baltā bazilika Jau izslējusies visām mūža celtnēm pār.

Vēl tikai daži soļi, tikai -

Un būšu sasniedzis jau ceļamērķi savu,

Ko pats sev uzcēlu un aizvien augstāk slēju debesīs.

Kā vīzija vēl baltā bazilika, la baltā bazilika vīd.

* * *

Vēl klaidonības ceļi jaucās ar iedomātajiem svētceļojumiem, kādreizējie iespaidi - piedzīvojumi un pārdzīvojumi - vilkās līdzi. Kā paša izjusti, jau izrakstīti biogrāfijā, kamēr svētceļojumos vēl minstījos uz vietas, liku soļus vien citu atstātās pēdās. Uzkrāju citu piligrimu garīgo pieredzi, centos to piesavināties, jo pats vairs nejaudāju noiet kaut vai fīdz Aglonai, pārliecināties, kā tas ir - par svētceļnieku būt. Kā klaidonis savās gaitās nofiksējis ik detaļu, ik sīkumu, visu to saglabājis redzes atmiņās kā filmu ruļļos, spilgtākos redzējumus centies vārdiski uzgleznot aprakstos, tēlojumos un stāstos; svētceļojumus esmu sācis gluži abstrakti, vien izmantojot dažas liecības, pašam nepūloties sameklēt ilustratīvos pierādījumus savām'domām un izjūtām. Viena no šādām liecībām manas meitas Ievas vēstuļu drauga, amerikāņu svētceļnieka Džordža turpat četrdesmit gadus Jēzus vārdā rakstītais apcerējums „Svētceļojums Latvijā ("sekošanas skola)”, no kura daži citāti:

„1998. gadā savās svētceļojuma gaitās gāju cauri Latvijai. Man bija vienreizēja iespēja dalīties svētceļojumā ar 45 latviešiem pirmajās 16 augusta dienās. Katru gadu viņi noiet250 km no Rīgas līdz Dievmātes svētvietai Aglonā. Tā bija viena no 20 svētce/nieku grupām, kuras gāja no dažādiem valsts rajoniem. Divas svētceļnieku grupas nāca no citām valstīm - Francijas un Vācijas -, lai piedalītos Vissv. Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas svētkos. [..]

Kā tas notika, ka es k/uvu par šāda svētceļojuma dalībnieku? Tā bija Dieva griba. Es biju ce/ā no Igaunijas uz Lietuvu un steidzos uz Rīgu, lai paspētu nodot pasta sūtījumu Amerikas Ekspres, pirms to slēdz sestdienai un svētdienai. Es plānoju dažās dienās nokļūt Vi/ņā, bet Dieva ce/i ir neizdibināmi. Viņš vēlējas, lai es iepazītu arī citādāku svētceļojuma veidu - nevis iet vienam, kā parasti to darīju, bet kopā ar grupu.

Mani lūdza uzņemties iet grupas priekšgalā, jo man bija krusts. Es tam piekritu, bet man vajadzēja kādu, kas man teiktu, pa kuru ce/u iet. Sākumā braucām ar tramvaju un vilcienu, lai tiktu ārpus pilsētas uz lauku ce\a. Es biju nedaudz vīlies, jo šādā veidā grupa zaudēja iespēju liecināt.

Svētce/ojums bija vairāk veltīts pašu svētce/nieku izaugsmei, nevis liecināšanai par Kungu citiem. Vēlāk daži svētceļnieki sāka sveicināt garāmgājējus, bet tēvs Augustīns sveicieniem izmantoja magnetofonu. Pārsvarā svētceļnieki lūdzās, dziedāja un klausījās tēva Augustīna lekcijas, bet es velfiju laiku meditācijām un sirds lūgšanām, kā darīju to, ejot viens, jo nesapratu latviešu valodu.

Pats svarīgākais un nozīmīgākais šai svētceļojumā man likās tas, ka katrs no mums koncentrējās tikai uz vienu lietu - tas ir Debesu Valstību. Neviens neuztraucās par to, ko ēdīs, dzers vai vilks mugurā, tas viss bija otršķirīgs attiecībā uz aiziešanu līdz Aglonai. Neviens nepievērsa uzmanību tam, kā jūtas vai izskatās citu acīs, visi saprata, ka dzīvē ir kaut kas svarīgāks, proti, izpildīt solijumu, doties uz sava Tēva mājām, lai godinātu mūsu māti Mariju. Tā bija ievērojamākā sekošanas skola.

Kā pieredze liecina, svētce/ojums ir ideāla vieta, lai sadzirdētu Jēzus aicinājumu - atstāt visu un sekot Viņam. Daudziem jauniešiem šādos svētce/ojumos rodas un nobriest aicinājumi, tā ir pašu cilvēku garīgās dzīves pieredzes veidošanās dedzīgā saskarsmē starp ticīgajiem un Dievu.

Šādos svētceļojumos izpilda Jēzus teikto, ne tikai būt Viņa sekotājiem, ieklausīties Viņa vārdos un pildīt tos, bet iet tālāk, atdodot Viņam savu gribu un brīvību, pilnīgi uzticoties Viņa gādībai, vadībai un aizsardzībai.

Kad mēs garīgi augam, es domāju, ka šāds svētceļojums ir daudz efektīvāks nekā lekciju un ierakstu klausīšanās vai grāmatu lasīšana, jo tas skar tikai domas un jūtas, kas var mainīties, mainoties apstākļiem, bet iešana svētceļojumā iesaista arī ķermeni, tas prasa pakļauties, celt somu plecos un iet atkal tālāk. Arīja iešana svētceļojumā ir personiska nepieciešamība; neviens nav piedzimis par svētce/nieku, tāpēc svētceļojums ir tik iespaidīgs, lai tā daīībnieki mainītu savu dzīves veidu.

Viena no svarīgākajām lietām svētceļojumā bija lūgšana vienam par otru.

Svētce/nieki izjuta arī nelielu vajāšanu Kristus dēj kad daži cilvēki smējās par viņiem: „Skatieties uz mu/ķiem. Jā vietā, lai brauktu, viņi iet!" Tāpat viņi pārbaudīja svētceļnieku reakciju, kad pielika pirkstu pie deniņiem, lai pateiktu: jukušie! Patiesībā šādi cilvēki bija izņēmums. Lielākā da\a mūs atbalstīja, bet tomēr kristiešiem jābūt gataviem izjust nesapratni un pretestību, kad viņi tik tieši parāda savu ticību Jēzum.

Tā bija brīnišķīga mācība, kā dzīvot kristiešu dzīvi kopā ar brāķem un māsām. Lielākoties es nedalījos ar viņiem sarunās, bet ticībā, un tas mūs padarīja par vienu ģimeni. Es lūdzos vienu Rožukroņa noslēpumu katru dienu par latviešiem. Es turpināšu pateikties Dievam par šo dāvanu un lūgšu svētīt viņus caur mūsu Māti Mariju, kura mūs visus mīl un pavadīs katru no mums mūsu svētceļojumā uz mūsu mājām Debesīs."

* * *

„Pēc dažu dienu lūgšanas Jeruzalemē svētceļnieks Džordzs sāka saprast, ka šī nav vieta, kur viņš ilgi uzkavēsies, lā nebija vieta, kur apmesties vai izveidot kādas saistošas attiecības. Ceļojums vēl nebija pabeigts. Bija kaut kas, kam vajadzēja vēl ļaut notikt. Džordžs juta Kungu sakām: „Šis svētceļojums ir beidzies, bettupaliksisvētce/nieks visu savu dzīvi." (186.lpp.)

„Visa Džordža dzīve gan lūgšanā, gan svētce/ojot, fiziskā nabadzībā norāda uz faktu, ka dzīves jēga ir meklējama ārpus šīs fiziskās pasaules un ka ar Dieva žēlastību cilvēks var pa/auties uz apsoīījumu, ka tie, kuri vispirms meklēs Dieva valstību, tiks nodrošināti ar visu, kas nepieciešamas." (189. Ipp.)

Un no Džordža 2000. gada 18. septembrī Liepājas Katoļu pamatskolas bērniem rakstītās vēstules:

„Dievs mani aicināja svētce/ot uz Svēto Zemi; lai es to sasniegtu 2000. -jubilejas gadā, tādēļ uzsāku ceļu no Aļaskas 1993. gadā. Pēc 30 000 km noiešanas ierados Svētajā Zemē 15. augustā 1999. gadā. Soļoju pa Jēzus pēdām. Pagājušos Ziemsvētkos gāju no Nācaretes uz Betlēmi, tāpat kā Svētā Ģimene pirms 2000 gadiem.

Kad es eju, uzticu rūpes par sevi Jēzum, cilvēki pa ceļam mani pabaro. Gulu laukā, teltī, nogājis 20 - 25 km dienā. Ejot lūdzos. Man līdz ir pašas nepieciešamākās mantas un labajā rokā sv. Franciska krusts, lai cilvēki zinātu, kāpēc es eju. Jēzus teica: „Kad es būšu pacelts no zemes, pie sevis es pievilkšu cilvēkus" (Jņ. 12:32). Kādu dienu maza meitenīte Meksikā redzēja mani ejot pa ceļu, pārgāja mājās un teica savam tētim: „Kad es redzēju to vīru ejam pa ceļu, sajutu Dieva mīlestību sirdī." Es jau eju 30 gadus un esmu gājis caur 40 valstīm.

Galvenā atšķirība starp svētce/ošanu ASV un Svētajā Zemē ir tā, ka ASV nav musulmaņu bērnu, kuri man mestu ar akmeņiem katrā ciematā. Šeit jauni cilvēki savukārt lieto nepieklājīgus vārdus, dažreiz, braucot garām māsiņās, met ar tukšām pudelēm. Kāds cilvēks no garāmbraucošas kravas mašīnas meta man ar pilnu alus bundžu un trāpīja tieši sejā. Parasti gan viņi kliedz dusmās, kad mīlestības, patiesības un gaismas bulta no Jēzus Krusta pāršķel viņu tumsības pilnās sirdis. Es vienmēr lūdzu Dieva žēlastību šiem cilvēkiem un sev."

Nu jau esmu sev iestāstījis, ka ik atlikusī mūža diena ietilpst svētceļojumā, kurā kustība notiok gara dzīvē, kurā mani piligrima piedzīvojumi jau turpina tās ceļajūtis, kas aizsāktas zemes ceļos, klaidoņa gaitās. Neesmu intensīvs šī ceļa gājējs. Eju pa mazam gabaliņam. Atpūšoties. Paraugoties visapkārt, piedaloties ekskursijās ari citās dzīvos jomās. Vēl aizvien lūkojoties atpakaļ, kur esmu ceļu sācis, kā esmu gājis, līdz nonācis šaivietā, no kurienes rakstu šo apceri. Daļēji tās ir iedomas - no klaidoņa par svētceļnieku, daļēji patiess, skaidri sadzirdēts aicinājums. Un arī dzejas tēls, ko esmu apspēlējis vairākkārt. Apliecinādams sajūtas, kas mani pārņēmušas savā varā, kad esmu gājējs kādā jaunā ceļa posmā. Un atskatīdamies, neņemot vērā Orfeja pieredzi. Man ir ļoti būtiska šī lēnā virzība - to es apzinos jau sen. Kad klaidonības ceļi vēl reibināja, kad tie jau bija nogurdinājuši, bet svētceļojums jau bija iesācies. Vienlaikus ar klejojumiem. Kad klaidonis ar piligrimu bija satikušies un kādu laiku gāja līdzās. Strīdoties, katrs pierādot savu taisnību par ceļamērķa jēgu un būtību. Un tad jau plecu pie pleca, draudzīgi sarunājoties. Un tad jau...

Aizvien vēl esam ceļā - svētceļnieki Uz savām lurdām, aglonām un mekām.

Kādreiz kā pagāni un ķeceri Bez grēku piedošanas sārtos degām.

Bet nu mēs, ceļu atraduši, ejam To ceļu vienīgo, kas ārā ved No visiem strupceļiem un bezizejām.

To vienīgo, kas debess gaismai pret.

To vienīgo, kas uzved augstāk Par nožēlu, par zemošanos, - kas Mums, kādreiz neticības šaustiem,

Kā ugunsceļš caur tumsu iedegas

Un atraisa no zemes putekļiem un pīšļiem;

Tas ceļš, kas mūža garumā jau kļuvis īss.

Bet mēs tik stipri jau ik solī ticam,

Ka tas visaugstāk debesīs, vistuvāk Dievam Mūs, svētceļniekus, uzvedīs.

* * ★

Pirms gada šķita, ka esmu šo apcerējumu pabeidzis, pateicis visu, kas tobrīd sakāms. Taču, kad grāmatas manuskripts, kurā ietilpst apcerējums, jau nogulējies un vairākkārt pārlasīts, radās vēl dažas piebildes, no kurām būtiskākā šķiet - tā, paša jau citētā Džordža Floriāna Valtera, no viņa izdotās grāmatas „Svētceļnieks atrod ceļu", kuru no angļu valodas tulkojusi meita Ieva.

Pie šiem atklātajiem, naivi vaļsirdīgajiem vārdiem nācies bieži piedomāt, kad pats sevi iedomājos par svētceļnieku. Vēl pašā ceļu sākumā. Vien apjaušot, kādu ceļa gabalu nogājis Džordžs. Viņa sacītais rosinājis uzrakstīt dzejoli:

Un atkal ceļa malā tie ar rokās akmeņiem.

Un svētceļnieka klusā vēlme: svied.

Svied tā, lai ievaino līdz žēlsirdībai Pret tevi, neticīgo, fīdz piedošanai -Svied! Tik ļoti pietrūkst vēl tā tava akmens,

Kas ietrieksies man krūtīs,

Lai piepildītos vēlēšanās -Būt svētceļniekam.

Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien

Šos Tēvreizes vārdus tik sen jau esmu izčukstējis vakara lūgšanās. Kā bērns, neapjēdzot šo vārdu nozīmi, un tad, Sibīrijas trimdā nonācis, jau kā mūžam izsalcis pusaudzis, kam šajā lūgšanā maize ir pats būtiskākais vārds, jo maize stāv acupriekšā, kāda tā tolaik bija - iekārojama un izlūdzama, dzīvības devēja un uzturētāja. Ar gadiem, remdējot izsalkumu, atgriežoties Latvijā, dienišķā maize Tēvreizē atkal simbolizē to artavu materiālās labklājības, ko izlūdzamies no Dieva. Bet dažreiz, izčukstot vārdus: „Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien...” - nāk prātā doma atcerēties un uzrakstīt par visu, kas piedzīvots un pārdzīvots maizes sakarā, gan izlūdzoties to kā dienišķo, gan piešķirot tai jau plašāku jēdzienu un nozīmi mūsu dzīvošanā.

No bērnības, no Ulmaņlaikiem atceros maizes šķirņu daudzveidību Pētera tirgū un patērētāju biedrības veikalā „Centība". Galvenokārt bulciņveida maizes izstrādājumus: ūdenskliņģerus ar ķimenēm, radziņus ar magonēm, veģus, rožmaizītes un no rupjiem kviešu miltiem ceptos ,,žu|ikus" ar rozīnēm. Tās visas bija garšīgas maizītes, un jo sevišķi, kad tās no veikala pāri Ganību ielai, svaigas un vēl gluži siltas, atnesa brokastīs. Akselroda veikalā uz Ganību un Ezera ielas stūra ik rītus varēja nopirkt svaigas hales - ebreju ceptas izpītas baltmaizes. Puikas gados garšoja arī lielie, apbrūninātie, uz auklas savērtie apajie ūdenskliņģeri. Kopā ar Geogingera marinētu gurķi un mūsu ģimenes draugu Jankovsku ģimenes gaļas pārstrādes darbnīcā ražotu jaktsdesu. Taču no miltu izstrādājumiem lielākais gardums pilsētā man bija mīkstais kā pūka, apaļais miežu maizes klaips, ko mamma iegādājās Pētera tirgū. Šīs maizes šķēli, tolaik ēdiena ziņā diezgan izlepušais puika, varēju vīstīt iekšā gluži pliku jeb ar sviestu vien.

Laukos, Kalvenes „Pavāriņos”, vasarās pie mammas vecākiem mītot, iepazinu, cik brīnumaini var garšot tikko izcepta rupjmaize, ja tā samīcīta un iešauta krāsnī pīlītes izskatā, ko dēvē arī par abrkasi. Rupjmaize garšoja arī noziedējusi, bet tad uz tās prasījās uzliekama gaļas šķēle vai krējums uzziešanai. Vecāmāte Žanete bija prasmīga kulināre un arī cepeškrāsnī cepa dažādas smalkmaizītes, štriceles un pumperniķeļus, bet vectēvam vislabāk garšoja rupjmaize, un tā kā es visās lietās centos atdarināt vectēvu, tad arī jau kopš agras bērnības priekšroku devu un dodu rupjmaizei.

Bads sākās jau pirmajos mūsu izsūtījuma uz Sibīriju mēnešos. Mūžīgais izsalkums turpinājās piecus gadus. Mēnesi, ko pavadījām ce|ā no Liepājas līdz Krasnojarskai, mūs lopu vāģos vēl baroja ar biezputrām, iedeva pa maizes klaipiņam. Bēdu pārņemtie, izmisušie pieaugušie par ēdienu nedomāja, šis tas no pārtikas bija paņemts arī līdz, bet mēs, pusaudži, kaut izlepuši, tomēr pirmie izbaudījām krievu ķēķi un krievu maizi - formās ceptus jēlus un sāļus rupjmaizes kukulīšus, vēlāk iesauktus par zārciņiem. Mūsu mammas šausminājās: kāda ķepala, kāda nebaudāma maize, bet mēs, jau izsalkuma piemeklēti, ēdām savu dienišķo maizīti. Vēl - cik gribējās, vēl - pilnu vēderu, vārītu ūdeni (kipjatok), ko varēja dabūt katrā stacijā, uzdzerdami.

Kad mūs nometināja Berjozovkā, Sovetskas rajona centrā, maizes deva nestrādājošiem bija 300 grami, kantoristiem - 400 grami, betmelnstrādniekiem 500 grami dienā. Bads mūs visus izdzina darbā. Ciemata vienīgajā veikalā pēc maizes ar kartiņām rokā bija jāizstāv gara rinda, lai saņemtu ikdienišķo devu. Maize kļuva aizvien jēlāka (piecepums) un ar lielāku kliju piejaukumu, toties aizvien garšīgāka un iekārojamāka.

Atceros, mēs, četri pusaudži - brāļi Krūmbergi, Leonīds Stengrēvics un es, nolīgām darbā par bedru racējiem telefona stabiem. Darbs bija grūts, jo zem mīkstās virskārtas sākās oļaina grants. Pusdienās līdzi maizes šķēle visapkārt kukulim, kāds sīpols vai gurķis un pudele ar avota ūdeni. Mēnesi izturējām. Tad kļuvām slābani un nācās meklēt vieglāku darbu pie dārzeņu novākšanas kolhozā. Lai rastos vismaz ilūzija, ka esam ēduši, piestūķējam vēderus ar kāpostiem, gurķiem, burkāniem. Turpat uz lauka, jo, ja pieķēra dārzeņus mājās nesot, draudēja tiesas darbi - vismaz pieci gadi lēģerī. Ziemā gājām skolā, kur ikvienam skolēnam lielajā brīvstundā deva papildporciju - 50 gramu maizes šķēlīti, apbērtu ar tējkaroti cukura. Vienbrīd mūsu izsalkums bija tik izmisīgs, ka tie paši četri pusaudži, sabiedrojušies barā, nolēmām uzlauzt savrup no citām kolhoza ēkām celto graudu noliktavu. Tas bija visai traģikomisks piedzīvojums, kas varēja beigties arī bēdīgi.

Uz šo avantūru mūs iedvesmoja kolhoza cūkas, kas arī ziemā klīda savvaļā, barību pašas meklēdamas. Tās (dienā noliktavu neapsargāja) bija ar snuķiem atlauzušas kādu dēli un pa šķirbu tecēja sīka, zeltaina auzu strūkliņa. Naktīs noliktavu sargāja večukiņš ar vecu „berdanku” plecā. Parasti viņš sēdēja uz klucīša noliktavai aizvēņa pusē un, aitādas kažokā satinies, snauduļoja. Mēs savai akcijai, kas saucās „Auzu ķīselis" izvēlējāmies puteņainu nakti. Par novērotāju (arī viņai gribējās ķīseļa) iesaistījām vēl pusauga skuķi Dagniju. Visu izdarījām klusi - ne čiku, ne grabu. Piebērām katrs savu kulīti ar auzām. Zaudējumus norakstīja uz cūku rēķina, jo izsalkušo rukšu ap noliktavu savācās liels bars. To nevarēja vairs nepamanīt.

★ * *

Maizes dēļ ziemā strādāju dažādus darbus. Pavasarī ar Leonīdu Stengrēvicu Jeņisejas krastmalā, kur upes caurteka tika aizšķērsota ar ragati un tās noturētos baļķus vilka malā, zāģējām malku tirdzniecības organizācijai „Seļpo” (Se/skij potrebiķef). Par smaRo darbu mums uz abiem deva kukuli dienā. Tas bija liels atspaids, taču ziemā bijām jau tā nošvakojuši, ka tikko jaudājām zāģi pavilkt.

Tolaik tik bieži un daudz domājām, sapņojām par ēdienu, jo sevišķi maizi, kas bija pamatu pamats mūsu izsalkuma uzurdītajām vēlmēm. Nokūstot sniegam, gājām kolhoza laukos vārpas lasīt. Tas skats man vēl tagad acupriekšā: ar piepilsētas vilcienu no Krasnojarskas atbraukuši cilvēku pūļi iet pāri laukiem ciešā ierindā. Tarbas kakla pakārtas, paši salikuši, lai ieraudzītu starp rugājiem ieslēpušās vārpas Mas ari tajā ierindā grūstīdamies, platāku „maizes taku" meklēdami, kūlumu vietas izrušinādami pelavas. Mājās izbrucināja graudus no vārpām, izvētīja, Izžāvēja, Tad taukšķinājām uz pannas, saberzām miltos ar pudeli, cepām ptlnkSķēnus 11/ krāsns virsmas, bet visbiežāk vārījām šķidru ūdensputru. Lai būtu pilnāks vēders

Kad 1942. Rada vasara mūs iestūķēja liellaivās un veda pa Jeņiseju uz Ziemeļiem zivis zvejot, daudzi latvju trimdinieki jau bija tik slābani, ka neturējās kājās. Slimoja ar dizentēriju un distrofiju. Pa ceļam daži nomira. Uz mūsu 6. liellaivas students Brensons

Maizes devu mums palielināja līdz 700 gramiem dienā, mēnesī izsniedza arī mazliet cukura, sviesta, divus kilogramus putraimu. Toties kartupeļus, nerunājot nemaz par citiem vitamīnus saturošiem dārzeņiem, neredzējām piecus gadus. Visi slimoja ar skorbutu (cimru)

Grūtais darbs, skarbie d/ives apstākļi izdzīvošanai no cilvēkiem prasīja daudz vairāk enerģijas nekā ta saucamajā kontinentā. Izsalkums mocīja vēl skaudrāk, un tikai retumis gadījās dzīres, kad tikām pie medījuma vai zivīm.

Jau izaudzis par jaunekli, vakaros skaitot Tēvreizi, tāpat galveno akcentu liku uz vārdiem: „Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien...", jo šī dienišķā maize vēl aizvien bija tik būtiska mūsu dzīves sastāvdaļa, ik dienas saņemama veikalā vai pašu no miltiem plinkšķēnos izcepama. Attiecībā pret dienišķo maizes vai miltu devu ikviens parādīja savu attieksmi, savu raksturu. Nesavaldīgie aprija devu vienā rāvienā, taupīgie no tās atgrieza plānu šķēlīti un sakaltēja sausiņos vēl nebaltākām dienām. Lielākoties sadalīja trijās (ik ēdienreizei) vienlīdzīgās daļās. Pirms pie mums uz ziemeļiem atbrauca no lēģera izlaistais tēvs, mammai bija vairākas „ģimenes", kurās bez mums vēl piedalījās citi ēdāji, mums tuvi un draudzīgi cilvēki. Mamma spēja atteikties no kādas maizes šķēles un sadalīt to izsalkušajiem puikām, bet viņai tik ļoti gribējās cukura, ka mēs ziedojām viņai dažas karotes no saviem cukura maisiņiem, kuros tik ātri dila 750 gramu smagā mēneša deva. Kad bijām ar mammu divi vien, viņa allaž centās mani piebarot; un tā, lai es to nemanītu. Biju tik izsalcis un patmīlīgs, ka izlikos mammas manipulācijas ar maizi neievērojam. Divus gadus dzīvoju zvejas brigādēs, tālu no ciemata, kur par vidusskolas internāta audzinātāju strādāja mamma. Tad man arī bija savs „katla biedrs” - Pievolgas vācietis Saša Šneiders, ar kuru sadzīvojām kā brāļi.

Esmu redzējis arī naidīgas, cilvēkus pazemojošas attiecības tās pašas maizes dēļ. Kā, atriebjoties par nozūmētu piesvēruma tiesu, aiziet no ģimenes, kā skandalējas par tiesībām izkasīt no katla biezputras paliekas. Varētu pat sacīt, bads un attieksme pret maizi atklāja cilvēku raksturus.

Un tad vienziem ziemeļos uz ikmēneša maizes un pārtikas kartiņām saņēmām vien amerikāņu produktus, ievestus pa dzīvības ceļu cauri Ziemeļu Ledus okeānam. Pēkšņi ķepīgās krievu rupjmaizes vietā, kad 700 grami bija vien nieka gabaliņš, sāka cept baltu un čauganu amerikāņu maizi. Kaut tāpat formās, bet augstiem, labi izrūgušiem kukuļiem un ar tik brīnumkraukšķošu, apbrūninātu garoziņu, ka, uz tādu kukuli paskatoties vien, siekalas saskrēja mutē. Kur nu vēl iekosties zobiem tādā siltā un čaganā rikā. Taču mūsu sajūsma par garšīgo baltmaizi drīz noplaka - tai nebija sāta. Deva bija divreiz lielāka par rupjmaizes ķepalu, tā ar savu garšīgumu kairināja apetīti līdz neprātam - vēl un vēl vienu šķēlīti. Pēc mēneša mēs jau gaudāmies: kaut gabaliņu rupjmaizes. Tomēr divus gadus sabijām uz baltmaizes diētas. Tāpat divus gadus no vietas putraimu devā saņēmām prosu. Kaut izbadis, šos pārtikas produktus toreiz atēdos uz mūžu.

Un tomēr mūsu, trimdinieku, izsalkums bija tikai pusbads, salīdzinot ar tālaika (1941 - 1947) lēģerizsalkumu. Kad tēvs, aktēts no Kirovas darba nometnes, 1944. gadā atbrauca pie mums ziemeļos, viņš bija tā novārdzis un izbadis, ka pagāja vismaz trīs mēneši, līdz viņš spēja iekļauties tajās normās, pēc kurām dzīvojām. Viņš bija tiktāl pazemots, ka zaudējis sāta izjūtu. To esmu pieredzējis arī vēlāk - 1950. gadā, kad mani pa etapu otrreiz sūtīja trimdā uz Sibīriju. Krasnojarskas pārsūtīšanas cietumā iepazinos ar ungāru puisi, tikko izlaistu no lēģera. Biju naudīgs un pastaigas laikā cietuma veikalā izpirku viņam trīs kukuļus maizes, ko viņš turpat uz vietas notiesāja.

Otrreizējā izsūtījumā (1950 - 1956) mēs bijām paēduši. Ko un kā - tā cita lieta. Bet par mūsu dienišķo maizi jāpastāsta, jo tā bija visai neikdienišķa un lielākoties sastāvēja no kartupeļiem vien.

Kolhozā, kurā dzīvojām un strādājām, par izstrādes dienu piešķīra dažas saujas sēnalainu graudu. Gada laikā abi ar tēvu (mamma kolhozā nestrādāja) saņēmām kādu maišeli kviešu, mazliet miežu un zirņu. No tā mazumiņa nekāda maizes cepšana neiznāca. Toties piemājas pushektārā kartupeļi auga raženi, un no tiem tad ar nelielu kviešu un zirņu miltu piedevu cepa dienišķo maizi. Iejavu uzraudzēja, sarīvēja zaļus un piemīcīja vārītus kartupeļus, līdz kukuļi turējās stingri, krievu maizes krāsnī iešaujami. Tā bija dīvaina maize, taču atdzisusi arī nogriežama. Piekožama pie ēdieniem, kuros atkal galvenais bija kartupelis. Lai cik nabadzīgas bija izejvielas šādas maizes cepšanai, tika variēts un izstrādātas dažādas receptes, pat radīti jauni nacionālie ēdieni, saukti par dienišķo maizi. Izkulakotie (1949. gadā) lietuvieši, ar kuriem dzīvojām vienā ielā un draudzējāmies, pie maizes rīvēja arī kāļus un sarkanās bietes, piešāva kādu sauju kaņepes, bagātīgi kaisīja ķimenes, kas kolhoza pļavās auga ar izkapti pļaujamas. Ieva draugi, bijušie lēģernieki indietis, armēnis un ķīnietis uz mūsmājām ciemos nākdami, katrs nesa mums nogaršot savu maizi. Un ikvienam no viņiem tā bija ļoti īpatnēja, kaut pamatā tie paši kartupeļi. Indietis un ķīnietis raka, kaltēja un rīvēja dažādas savvaļa augošas saknītes, bet armēnim bieži sūtīja pakas ar garšvielām no dzimtenes. Vienīgo reizi atceros tīru rupju kviešu maizi ēdis, kad ar savu kukuli padusē pie mums, kādas īpašas vajadzības mudināts, atnāca kolhoza klētnieks. Arī vasarās, kad strādājām siena pļavā un turpat zārdā dzīvojām, mums deva kolhozā ceptu maizi - pusi uz pusi no kviešu un zirņu miltiem ceptu. Ķepīgu, bet sātīgu. Atceros vēl divas receptes: ar ciedru riekstu un sakaltētu un samaltu ievogu piejaukumu. Ta jau bija eksotika. Krievi sijāja rupjos kviešu miltus, uz svētkiem cepa pīrāgus. To viņi prata! Saldos ar dažādu ogu (arī samaltu ievogu) pildījumu.

Kad izkļuvām no taigas un pirms reabilitācijas pusgadu dzīvojām Krasnojarskā, maize jau veikalos bija brīvi nopērkama. Gan melnā, gan baltā. No tiem laikiem un jau bērnībā ieaudzināta palika bijība un cieņpilnā attieksme pret mūsu dienišķo maizi, pret katru tās kumosiņu.

Viens no maniem kādreizējiem ceļabiedriem pa Sibīriju, kalnu zemi Zilo Tuvu, „Lauku Avīzes” tematiskā pielikuma redaktors Ilmārs Birulis par maizi raksta:

„ Maizes vārdam ir simboliska un sakrāla nozīme. Plašākā skatījumā maize

nav tikai tās rikas, ko notiesājam maltīšu reizēs. Kopš neatminamiem laikiem maize cilvēces vēsturē ir ieprogrammēta ne tikai kā būtisks fiziskas iztikas, bet arī kā garīgās eksistences avots. Tātad maize ir ne vien dzīvība, bet dzīve kopumā. Ja lūkojas šādi, tad nav nekādu pretrunu starp joti ierastiem izteicieniem, ka maize ir svēta, ka tā cepama un ēdama ar cieņu un mīlestību un Dievam pateicoties, un to, ka maize ir viselementārākās pārtikas produkts...

[..] Maizi ir piemeklējis tas pats liktenis, kas cilvēku - laba un slikta attieksme, cieņpilna un vienaldzīga nostāja, pielūgsme un noniecinājums. Varbūt arītāpēc maizes vārds mums ir tik tuvs..."

Toreiz, tajā ceļojumā 1976. gadā noejot vairāk nekā 100 kilometrus pa neapdzīvotiem Rietumtuvas kalniem, arī izjutām maizes vērtību. Mums bija līdzi Latvijā sakaltēti rupjmaizes sausiņi, un tos mēs, pieci ceļinieki, dalījām savā starpā. Starp mums, četriem latviešiem, bija arī hakass Hoha, un viņam nācās atzīt, kāds latvju rupjmaizē spēks, salīdzinot ar vietējiem no baltiem miltiem ceptiem maizes izstrādājumiem.

Gan ceļojot pa Sibīriju, gan divas sezonas strādājot tur par mednieku, maize, izkaltēta sausiņos, atkal bija lielā cieņā. Iekārojama un taupāma. Dienišķā, ne ar ko neaizstājamā.

Pašreiz, 2002. gadā, kad rakstu šo apceri, veikalos un tirgū ir tāda maizes dažādība un pārpilnība, kāda nerādījās sapņos pat Ulmaņlaikos, kad visa bija gana un pie tam vēl augstākā labuma. Katrs var izvēlēties starp desmitiem, iespējams, pat simtiem maizes šķirņu, rast savai smeķei atbilstošu kukulīti, bulciņu, klona maizi, smalkmaizīti. No dažāda labuma miltiem, ar dažādām piedevām, daudzu savā starpā konkurējošu maiznieku ceptu. Šī daudzveidība mulsina. Lūgsnas vārdi: „Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien" nav vairs attiecināmi uz šo tik ierasto pārpilnību. Dienišķā maize ieguvusi jau citu, daudz plašāku apjēgu. Tā ir gan ikdienišķā materiālā labklājība, kurai tik daudzi cilvēki piešķir izšķirošu nozīmi mūsu dzīvošanā, gan tā dienišķā garīgā barība, bez kuras mēs nevaram iztikt, lai noturētos kristīga cilvēka cienīgā ētiskā līmenī. „Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien..." Šis Tēvreizes fragments ir bijis tik nozīmīgs jau bērna mutē un pusaudža naivajā piesaukšanā gados, kad, skaitot šos lūgsnas vārdus, iedomāja vien naturālo maizi, kāda tā tēlojās acu priekšā. Nu jau, visu to atceroties, apcerot, kā pašam šķiet, esmu pietuvojies jēgai, kas ietverta vārdos: „Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien..."

Lapkritis

Ikvienam kāds no četriem gadalaikiem ir mīļākais, radniecīgākais dvēselei, rosinošākais garīgiem pārdzīvojumiem. Man tāds ir rudens. Kopš agrīnas bērnības, kopš četru gadu vecuma, kad Liepājā dzīvojām uz Dzintaru un Šķūņu (tagad L.Paegles) ielas stūra, no kurienes Jūrmalas parks ir tik tuvu, ka mani vienu laida pastaigās, un es atgriezos no parka ar pilnām kabatām kastaņu un zīļu. Man bija savas bērna intereses, uzlasot krāsainās kļavu lapas, kastaņas un zīles, no kurām, vācu bērnudārzā iemācīts, gatavoju rotaļlietas, - cik atceros, ganāmpulku ar raibām govīm (no vēl neienākušamies kastaņiem), zīļu aitiņām un ganu, kura lomā iejutos un iztēlē darbojos. Uz mani tolaik rudens galvenokārt iedarbojās praktiski, ar rudeni es gāju rotaļās, bet šī gadalaika noskaņa, redzes iespaidi droši vien ietekmēja un ar katru gadu kļuva rudens jūtīgāki. Kļavas uz Dzintaru ielas krāsojās tik spilgtas, Jūrmalas parks, tolaik kuplāks, apņēma tik romantiski. Un maniem bērnības rudeņiem ļoti būtiska bija jūras klātbūtne ar brāzmainām vētrām, kad bangotņu duna sēkļos kā ērģeļmūzika skanēja ausīs augām naktīm, jo no mūsu guļamistabas līdz jūras krantij nebija ne trīssimts metru. Kur nu vēl dzintargraudiņu lasīšana uzskalotajās vētras strīpās, aizejošie gājputni un dramatisku mākoņu pieblīvētās debesis jo iespaidīgas saulrietā virs jūras. Un pašu zemes gabalā, kur divstāvu dzīvojamā māja bija vēl nepabeigta, auga valriekstu koks un kastaņas, kuru auglīši bija cepami un ēdami.

Grūti izskaidrot, no kurienes šī asā rudens izjūta mūžam cauri, bet šķiet, ka tieši Jūrmalas parka tuvumā nodzīvotais bērnības cēliens iespaidojis visvairāk. Vēlāk, kļūdams ezermalas zēns, rudeni izjutu jau saskarsmē ar ezeru, ezermalas lankām, kur lidojumā uz dienvidzemēm apmetās mežazosu kāši, dažreiz arī dzērves. Ejot skolā, bet pēcpusdienās braucot līdzi tēvam makšķerēt gan ostas kanālā, gan ezera klaidā, izjutu rudeni uz ūdeņiem. Meklējām skrajas vietas, jo rudeņos zivis no pūstošām ūdenszālēm iznāca skaidros ūdeņos, turējās ap niedru audzēm, kur tīra grunts. Pievakarēs, laivā sēžot un pludiņu ar vienu aci vērojot, ar otru uztvēru plašo, rudenīgo ezera ainavu ar brūnējošiem un dzeltējošiem doņiem, meldriem, niedrēm

un debesīm, kad tik dažādi dzisa saulrieti, un mēs jau pa krēslu īrāmies uz krastu. Kur nu vēl ūdensputni, kas pulcējās baros, lidojumā gājputni. Un šī agrīnā tumsas iestāšanās. Smaržas, vējbrāzmas kopā ar lietavām, omulība istabās, atkal iekurinot krāsni.

Ik rudeni, jau oktobrī, abi ar tēvu braucām uz Bārtas upi makšķerēt rudens raudas. Vai nu kāds paziņa mūs paņēma līdzi motorlaivā, vai braucām ar divriteni pa Klaipēdas šoseju līdz Nīcai. Tur rudentiņš iestājās savādāk. Ar pēdējiem lauku darbiem apkārtējās druvās, galvenokārt cukurbiešu un runkuļu novākšanu, rūsganām lankām, Bārtu, kas plūda jau tumši un vēsi.

Oktobrī skolās bija brīvlaiks, tolaik iesaukts par „suņu dienām”. Tad braucu uz vectēva Kalvenes lauku mājām - „Pavāriņiem”. Dažgad, atceros, vēl ņēma kartupeļus, mēs ar vectēvu gājām sēnēs, bet citugad jau salnas bija nokodušas visas omītes krāšņās rudens puķes, izņemot mārtiņrozes, dārzā ābelēs vēl turējās vēlīnās šķirnes; mēs ar vectēvu gājām vākt maisā mežābolus, lai sasaldētu ziemai, omīte mani norīkoja lasīt puceņogas. Patika vienam klīst pa laukiem, izcelt kādu ežmalē iegūlušu zaķi, izcelt laukirbju bariņu, pašam nobīstoties no pēkšņā spurdziena. Salasījies attiecīgu literatūru, iztēlojos sevi par mednieku. Arī vectēvs skaitījās mednieks, pie sienas karājās divstobru medību bise, viņš to ņēma līdzi mūsu kopējās gaitās, taču neatceros vectēvu šaujam. Arī es to darīju vien iztēlē, it kā radīdams pamatu tam mednieka azartam, apsēstībai, kas vēlāk rudeņos pārņēma Sibīrijā.

Pirmajā trimdas rudenī šī gadalaika izjūta bija cieši saistīta ar izsalkumu. Rudenī jau bijām tā izbaduši, ka domājām tikai par vēdera piebāšanu. Palīdzot kolhozā novākt dārzeņu ražu, tas izdevās - grauzām kāpostus, turnepšus, gadījās arī pa burkānam un gurķim. Pie kartupeļiem tikt bija grūtāk - tos apsargāja, kāpšos sabērtus, ātri ieveda pagrabos. Kartupelis jau bija ļoti vērtīga uzturviela.

Mūsu acuprieksā krāšņi iekrāsojās Sajanu priekškalnes, bet mēs šo dabas skaistumu neuztvērām, lūkodami, kur un kā vien izsalkumu remdināt. Par to iedomājos jau vēlāk, kad sešu ceļojumu laikā braucām cauri Krasnojarskai, divreiz uzkāpām rezervātā „Stabi”, arfunikuleru pacēlāmies kalnājos, no kurienes varēja sazīmēt kādreizējo trimdas vietu.

Kad mūs, latvju izsūtītos, kopā ar citu tautību deportētiem aizveda uz Taimiras pussalu Jeņisejā zivis zvejot, tur pavadītos piecus rudeņus, jo sevišķi pirmo, izjutu asi un skaudri, bet ar tādu kā tīksmi, kas šo ziemeļos aiz polāra loka tik īso gadalaiku darīja pievilcīgu, ilgotu un atmiņās pat iemīlamu.

Augu vasaru, strādājot smagu fizisku darbu, sajuka Polārās dienas vakari un rīti, tik vien acu priekšā rēgojās kā desmitiem kilometru platā upe, smilšu sēre, uz kuras bija celta mūsu brigādes brezenta teltene un no kurienes metām velkamo vadu, ka ari tālumā Jeņisejas augstais labais krasts, uz kura atradās zvejas punkts Ka/anceva - mums atvēlētā dzīvesvieta. Šis darbs un šī dzīve bija verdziska un vienmuļa. Mēs kā strūdzinieki stīvējām puskilometra garo vadu no dzelmes. No agrīnas pēcpusdienas līdz pusnaktij, kad Turuhanskas siļķītes, mūsu loma galvenās zivis, atgāja no krasta. Tad, kaut ko steigā ierijuši, pārguruši likāmies uz dēļu lažām, vasarā slapjās drēbes naktī izkaltēdami uz miesas, rudens pusē mūsu vienīgās drēbju kārtas izžāvējot pie čuguna krāsniņas. No rīta zivju sālīšana, vada pārlūkošana; lāpīšana un atkal darba cēliens no sākuma. Un tā no dienas dienā. Izņemot laikaposmus, kad brāza vētras, kad slaistījāmies gar krastmalu, jo krasts aiz mums bija slīkšņains, kārklu krūmiem aizaudzis purvs.

Rudens ziemeļos sākās jau augustā. Naktis kļuva garas un vēsas, rītos basās kājas saldēja salnas, un tās varēja atsildīt upē, kur ūdens bija vēl silts. Jeņiseja garoja. Mums piešķīra brezenta apavus - brideņus, bet tie bija ūdens caurlaidīgi, ātri plīsa, un, kad augusta beigās uzsniga pirmais sniedziņš, mēs bijām visai nožēlojamā stāvoklī. Vadu vilkām, pa ūdeni vien bradādami (taču siltāk), kad izkāpām krastā, kājas iebāza kādā apavā, satuntuļoja lupatās. Septembra sākumā Jeņisejā parādījās vižņi, bet mums vēl lika zvejot, jo bez Turuhanskas siļķītēm sāka nārstot sīgas, loti vērtīgas zivis. Tikai kad vižņi kļuva biezāki, pārcēlāmies uz Kazancevu, telteni uzslējām akmeņainajā krastā, un mēs tur mitām, līdz atvestie būvstrādnieki no atvestajiem kokmateriāliem kraujā uzslēja baraku un mēs pārvācāmies uz to. Septembra beigās upe aizsala.

Apjēdzu, cik zveja bija grūts un pretīgs darbs vairumam manu tautiešu. Es to izjutu savādāk. Man bija, varētu pat sacīt, iedzimta interese par zveju, biju spītīgs un izaicinošs pret fiziskiem pārbaudījumiem. Tas rudens tik savdabīgi iezīmējās manās izjūtās. Zvejas laikā biju vairākas reizes līdzbraucējs laivās uz labo krastu, kur mita mamma, mazgāja brigadieriem astrahaņiešiem veļu, pildīja atskaišu anketas par zveju. Kad pēc ilgāka laika atkal iegāju tundrā, biju pārsteigts, cik krāšņās krāsās to bija iekrāsojis ziemeļu rudens, kas sākas jau augustā. Zileņu, visteņu, lāceņu mētras, pundurbērziņi katrs ar savu notonējumu veidoja šim plašajam purvam brīnumainu apsegu. Uzspīdot saulei, tundra, cik vien tālu sniedzās skats, zaigoja siltās krāsās. No bāli dzeltenās līdz spilgti sārtai. Pa vidu vēl zileņmētru mēļie toņi, ķērpju pelēkais un sūnu koši zaļais. Tundra mirdzēja. Un tad vēl otrais komponents, kas rudens izjūtu darīja tik smeldzīgu - pilnas debesis ar aizejošiem gājputniem, lielākoties mežazosīm, kas saklaigājās, uzņemot augstumu vai nolaižoties mazajos ezeriņos, kas tundrā bija no vienas vietas un spulgoja tik sidrabaini. Ikdienas smagajā darbā pārmāca trulums, bet, ieejot tundrā un ļaujoties rudens izjūtai, pārņēma tik asas ilgas un kaistoša smeldze pēc dzimtenes, ka man kā puišelim pat bija kauns par to, jo gribēju būt ciets un neizrādīt savus pārdzīvojumus. Gribēju būt vīrišķīgs.

Otrreizējā trimdā, mācoties krievu vidusskolā un mītot zemnīcā pie vēlāk par rakstnieci kļuvušās Melānijas Vanagas, rakstīju poēmu par ziemeļiem un, cik atceros (poēma pazuda), tieši šis kādreiz izraisītais pārdzīvojums bija veiksmīgākā vieta garajā diletanta sacerējumā, jo izdevās atsaukt kādreizējās sajūtas.

Kamēr, vižņiem aizvien ciešāk būvējoties, Jeņiseja aizsala, pagāja vismaz nedēļa. Zvejot nevarēja, un mēs klīdām pa akmeņaino krastmalu un tundru. Vācām upes izskaloto malku, gatavojām tīklus zemledus zvejai. Kuteris atveda pārtiku ziemai, apģērbu. Atvēra veikalu, ierīkoja maizes ceptuvi. Jau agrāk bija atvesta liellaiva ar būvmateriāliem, un sākās guļbaļķu māju celtniecība, lai ziemā būtu kur patverties. Pagaidu barakā, salam pieņemoties spēkā, kaut čuguna krāsniņu kurinājām augām naktīm, ilgi nevarēja izturēt. Gulējām jaunizsniegtos apģērbos -vateņos un vates biksēs, velteņos, ausainēm galvā. Vēl zem lupatu kaudzes - kāda nu katram bija tā mantība. Tas viss kopā radīja rudens izjūtu, kāda tā bija 1942. gada septembra beigās, oktobra sākumā. Solot kaut nelielas pārmaiņas pēc vienmuļās vasaras. Biedējot ar polāro ziemu. Šī izjūta bija īsa un asa. Ar gājputnu izraisīto smeldzi, ilgām pēc dzimtenes, kas uzplaiksnīja jo asāk, kad, vasarā izkliedēti pa vairākām brigādēm, atkal sanācām kopā - Pievolgas vācieši un mēs, latvieši. Par zvejaspunkta priekšnieku kļuva krievs, būvdarbus vadīja soms, par pirmajiem celtniekiem atsūtīja rietumukraiņus, uz ziemu Kazancevā apmetās divas dolgānu ģimenes.

Septembra pēdējas dienās Jeņisejas straumes plūsma apstājās, un mēs ar cirvjiem cirtām pirmos āliņģus zemledus zvejā. Oktobrī sagriezās puteņi un sākās ziema. Kā vietējie iedzīvotāji jokoja, tā ilgšot divpadsmit mēnešus.

Piecos aiz polārā loka pavadītos gados rudens aso izjūtu uzturēja spēkā gājputnu masveidīgā aiziešana, krasā laika maiņa, allaž jauna zvejasvieta, jauna zvejnieku brigāde un dažādība pārtikas devā, kad apgrozībā nāca amerikāņu produkti. Pārceļoties uz ostas ciematu Ustj-Portu, kur mita ap simts latviešu, jau kopējas sajūtas, kārtējo bargo ziemu gaidot. Iedarbojās paši primitīvākie instinkti, radniecīgi zvēriem, kas laižas ziemas guļā - ko sakrāt, ko ietaupīt, „ievilkt alā". Tos, diemžēl, apmierināt nevarējām - visu mūsu ēdmaņu izsniedza uz pārtikas kartītēm.

1947. gadā, atbēgot no trimdas Liepājā, rudens mūs vispirms apstulbināja ar savu dāsnumu. Mēs, piecus gadus kartupeļus, dārzeņus, jebkādus augļus neredzējuši, pēkšņi Pētertirgū varējām to visu iegādāties, ēst pilnām mutēm, izbaudīt. Pēc sešiem gadiem atkal iekost ābolā!... Tā sagadījās, ka strādāju par transportstrādnieku kooperatīvā „Liepājas dārzkopis”, un visa šī bagātība gāja arī caur manām rokām. Dārznieki zināja, ka esmu atmucis, vitamīnu izsalcis. Un lutināja. Kur nu vēl meža, jūras un pilsētas izjūtas rudenī, dzimtenes izjūta, kas šo atkalredzēšanos ar Liepāju darīja tik vienreizēji spilgtu un paliekošu uz visu turpmāko mūžu. Tāpat kā ar pavisam citu izjūtu gammu 1950. gada 23.novembra pēcpusdienā, kad čekists mani, jau apcietinātu, pavadīja pie vecāsmātes Žanetes, kura dzīvoja pie Centrālajiem kapiem. Trakoja jūras vētra, brāzmas šaustīja ar lietus šaltīm, kad soļojām pa Klaipēdas šoseju. Arī tā bija griezīgi asa rudens izjūta, kad atmiņā vēl kailajiem zariem šņāc Kanādas apses gar ceļmalu, kad jūra dārd ausīs: uz neatgriešanos!

Otrreizējā trimdasvietā taigas ciematā Čuļskā rudeņi mani sajūsmināja, lesvēla pat tādā kā patosā. Atpestīja no vasaras gurduma, odu un moskītu mākoņiem, vienmuļās apgaitas pa lauku un taigas ceļiem, izliekot un pārbaudot kurmju slazdus, bailēs no lāču uzbrukumiem, vientulībā, kas drīzāk mokoša nekā radoša tādam dzejdarim iesācējam, kāds biju toreiz. Turpretī taigas rudens laistījās un vēl tagad atmiņā laistās vienā zeltā. Skujkoku taigmale un lauki bija vienās bērzu un apšu birzīs, kas krāsojās tik intensīvi dzeltenās un oranžās krāsās, ka saulainās dienās tās bija kā kaparā kaltas, ka zeltā izliedētas. Sibīrijas augsnēs koku lapotnēm bija pavisam citi krāsu toņi nekā Latvijā. To ievēroju arī vēlāk citos ceļojumos pa Sibīriju.

Jau pirmo taigas rudeni gaidiju ar nepacietību. Kā mednieks. Biju tiktāl pirmatnējās dabas savaldzināts, varētu pat sacīt - apmāts, ka gribēju tajā darboties kā pirmcilvēks mednieks. Šī mana gribēšana radās no atraisītiem pirmatnējiem instinktiem, uz kuriem visspēcīgāk iedarbojās tieši rudens. Čuļskas kolhoza teritorijā mita tik daudz medījamu mežaputnu, kā nekad un nekur vēlāk neesmu matījis. Un tieši tad, kad sāka dzeltēt labība, kad, salnas dzeltas, iekrāsojās birztalas, medņi, rubeņi un mežirbes bija izperētos cāļus izlolojuši par pieaugušiem putniem. Šis bija laiks, kad, slēpjoties aiz lapotnēm, varēja pielavīties tik piesardzīgajiem rubeņiem, medņi pat ielaidās ciematā un nosēdās uz māju jumtiem. Un ikviens vietējais, lai kādu darbu kolhozā strādāja, bija mednieks.

Lai arī biju izsūtītais ar ierobežotu brīvību - ne tālāk par kolhoza robežām -taigas rudeņos izjutu garīgu pacilātību, veselīgu spraigumu domās un, instinktiem pirmatnējā dabā uzjundot iekāri medniekam būt, justies dabā kā iedzimtajam, izbaudīt lapkriti līdz mielēm. Nokopjot labības laukus, strādājot dažādus fiziskus darbus, galvenokārt gubojot salmus, kur kombains labību jau bija izkūlis. Šie lauki tālu iestiepās taigas ielokos, bieži vien dakšoju ar koka sekumiem kombaina izmētātos salmus kaudzēs, uz paša vēlēšanos palicis vienatnē. Tā es netraucēti varēju izjust dabu, iegleznoties ainavā. Divstobru mecfibu bise allaž pa ķērienam, dažreiz man piebiedrojās kāds no ciemata suņiem, kuriem nebija sava saimnieka - mednieka. Tad vēlu vakaros jau ar tumsu atgriezos brigādes mītnē (desmitiem kilometru no ciemata) pie ļaudīm. Mums vēl bija savi vakara un nakts darbi. Ja spīdēja mēness - vaktēt lāčus un censties arī kādu nomedīt, kad tie nāca nokrēsfī baroties uz auzu laukiem, izšķārdīt kombaina laukmalē sabērto graudu kaudzi, ko nepaspēja aizvest uz kalti. Tā bija asa rudens izjūta. Jau saistībā ar risku.

Kad pēc atbrīvošanas no lēģera ciematā nometināja divas inteliģentas lietuviešu meitenes - Aldonu un Zosju mums iegadījās strādāt vienkop, mēs paši nošķīrāmies. Tad rudens šķita vēl romantiskāks.

Visasāk vēfīna rudens izjūta piedzīvota, oktobrī ieejot dižajā taigā. Uz vāveru medibām. Vienreiz pat uz nedēļu, nakšņojot pie ugunskura. Kaut sals jau naktīs bija pārvilcis ledus kārtu ūdeņiem, kaut uzbiris jau pirmais snieģelis, taigmale vēl lapkoku izbālošās krāsās, bet tumšajā ciedru un baltegļu taigā vietumis kā oranžas lāpas uzblāzmo skujmetes, mīkstās skujas birdinādamas. Tā ir ļoti spilgta izjūta -no pavisam citas vides nākušam vienatnē piedzīvot pirmatnību. Iztēlei aizsteidzoties tālu priekšā ar dažādu baigu piedzīvojumu inscenējumiem -nelaimes gadījumiem, nomaldīšanos, klejotāja lāča uzbrukumu... Pārvarot bailes, piespiežot sevi pakļauties mednieka apsēstībai, kad tā izsīkst neveiksmēs, negulētās tramīgās naktīs, līdz tu, cilvēks, esi pārvarējis savas „civilizācijas paliekas”, tiec jau pirmatnējās dabas pieņemts un pasargāts no tavā psihē visa traucējošā un liekā.

Tā bija pašizcīņa un notika rudenī. Tā, manuprāt, bija iespējama vien šajā gada laikā, lai kā ļoti svarīgs pieredzējums paliktu uz mūžu. Atceros sevi, guļvietu uz nomēztās ugunskura vietas saklājušu, raugāmies ciedru galotņu ierāmētajās debesīs, kas tik dāsni nozvaigžņojušās kā jau rudenī, kā vien Sibīrijā, kur gaiss caurspīdīgāks. Šī izjūta, bieži atmiņā atsaucama, iedarbojusies uz visu dzīvošanu. Tik asa un paliekoša tā bijusi. Sibīrijas rudenī. Dziļi zemienes biezajā taigā.

Pēc diviem izsūtījumiem uz Sibīriju ceļots vēl deviņas reizes. Aizvien rudens pusē. Piecreiz vēlīnos rudeņos. Divreiz vāveru medībās, kad rudens jau vēršas ziemā. Tā sagadījies, un tā arī gribēts. Un ikreiz gluži valdonīga šī ceļojumiem pa Sibīriju vispiemērotākā gadalaika izjūta. Ar pamatā jau pirmatnējā taigā piedzīvoto, klāt nākušām neskaitāmām variācijām un niansēm. Vesela rudens izjūtu buķete. Sākot ar vērienīgiem piedzīvojumiem un beidzot ar smalkām impresijām, kas šo izjūtu uztur spēkā varbūt pat spilgtāku nekā dramatiskākie piedzīvojumi un dēkas.

Viena tāda dvēseliska saikne ar skujmetēm jeb lapeglēm kalnu taigā Tuvas autonomajā republikā, kurp ceļots četrreiz (divreiz vāveru medībās).

Skujmetes septembra beigās, oktobrī tā iekrāso kalnu taigu - visas šīs virsotnes, kores un atkores, nogāzes un kraujas, upju ielejas - kā neviens cits koks, kaut krāšņu krāsu, ko piejauc apses, bērzi, pīlādži, dažādi krūmāji, dabas ainavā papilnam. Atsevišķas skujmetes starp ciedrām un balteglēm aizdegas kā sveces, no kādas klinšu kraujas tās staro kā svētbildes zeltā, pa ielejām kāpj korēs kā piligrimu gājiens. 1as krāsojas no gaišdzeltenās līdz tumši oranžai, saulē uzdzirkstī tik spilgti, ka acis žilbst. Skujas birst lēni un maigi. Vēja brāziens tās sagriež krāšņā virpulī. Visi ūdeņi pilni skujām. Atceros Monagiras upi pie Kara-hola (Melnā ezera). Straujo, diezgan plato upi lapegju skujas bija pārklājušas tik blīvi, ka neredzēja ne bnva ūdens lāsumiņa. Plūda oranždzeltena straume, zaigodama saulē. Citviet, jau pie Kaa-hemas (Mazās Jeņisejas), jādami cauri caurspīdīgai lēni birstošai lapegļu audzei, mēs, trīs mednieki, jutāmies tik pacilāti, ka sākām dziedāt. Esmu mēģinājis izteikties dzejā:

Skujmetes izjūta rudenī...

Sajānu stāvajās kraujās Zelta meitene - Aldinkis Atkal pēc manis taujā.

Skujmetes izjūta rudenī...

Trauslas liesmiņas plandās.

Svētceļnieces uz atkores Vienās plūksnainās skrandās.

Skujmetes izjūta rudenī...

(Birsti, mīļotā, birsti!)

Kādi zeltaini augumi Irstošos apsegos dzirkstī!

Skujmetes izjūta rudenī Tik smalka, liega un maiga,

Svešāda Latvijas lapkritim Čaukstoši čabošā laikā.

* * *

Kāds spēcīgs impulss un reizēm kā tāla atbalss vēl izjūtama no mūsu ceļojuma kopā ar fotogrāfu Uldi Briedi 1965. gadā pa Sibīriju, kā tālāko punktu sasniedzot Selengas upes grīvu pie Baikāla ezera. Tur vakaros debess bija tik gājputnu pilna, ka lidoņi ar kāšiem, bariem, ierindām aizsedza rieta blāzmu pār milzīgo purvu, ko vmdoļa Selengas delta. Tas atkal bija pirmatnējais, dabai tuvs rudens - mednieku laiviņā maldoties jau pa naksnīgo ūdensputnu pieklaigāto, bizāmžurkām (ondatrām) murdošo purvu, mūsu viesmīlīgajam saimniekam burjatam Azergam upurējot uguns dievam un izsekojot leģendārās zivs - omuļa - kāzu ceļojumam. Kad atpakaļceļā Maskavā nodevām mantu glabātuvē mugursomas, pieņēmējs, vecāks vīrs, bilda: „Jūs, puiši, tik stipri smaržojat pēc zemes..."

Rāms un gleznains bija rudens pie Azasas ezera, kad mēs, trīs vīra gabali, vadījām desmit dienas kopā ar mākslinieci Birutu Baumani. Daba bija tik krāšņa un miermīlīga, kamēr mūsu starpā notika eksplozijas. Paldies par to Rutas kaismīgajam temperamentam. Uz Sibīrijas fona.

Un tad jau 1967. gada rudens, kas mani, „rimtu ekskursantu", apmāja tik dulli, ka, pamezdams ceļabiedrus (arī sievu), aizgāju klaidonī uz trim mēnešiem, izdzīvoju pirmatnējās dabas apsēstību līdz mielēm. Kļūdams zvejnieks, mednieks, klaidonis, la bija mana visdziļākā ieiešana rudenī. Iesākumā tik romantiski - Jeņisejas augštecē būdā pie Svētā kalna (idik), maralbriežu auros klausoties, un tad jau medniekam Petro Konovalovam līdzi zvejā, vāveru medībās, iznākot no taigas jau ziemā noskrandušam, iztukšotam no pirmatnības un vientulības alkām. Pārdzīvojušam rudeni tik intensīvi, ka tas laiks, pavadīts kalnu taigā pie trim Ojuktāru ezeriem, vēl smeldz atmiņā, un es pat muļķīgi lepojos arto.

Vēlreiz četratā braucām medīt uz Zilo Tuvu (Tanna Tiva), četratā klejojām, piebiedrojoties vēl hakasam Hoham, pa tās rietumu kalnājiem, izbaudījām rudeni, bet manās izjūtās tas jau bija atkārtojums. Ārišķīgi spilgts, bet bez tā dramatiskā dziļuma, pirmatnējās dabas apmātības, ko pārdzīvoju vienatnē pie Ojuktāriem.

īpatnēja bija jau vienpadsmitā ceļojumā atvadīšanās no Sibīrijas, no visiem tiem rudeņiem, ko tur biju tik spēcīgi pārdzīvojis. Ceļojums aizsākās, pa taigas ugunsgrēka dūmu piesmakušo Podkamennuju Tungusku laižoties ar piepūšamo plostu lejup. Tad, dūmiem pēkšņi izklīstot, trijatā apmetoties vecā būdā un piedzīvojot brīnumjauku rudentiņu. Un tad jau divatā (ar Valdi Avotiņu) līdz polāram lokam, pa bangu sakulto Jeņiseju, tās pieteku Kureiku. Atceros lidojumu no Turuhanskas uz Krasnojarsku. Ar lidmašīnu JAK-40. Zem mums Jeņiseja ar visām tās pietekām, taiga kā raibs paklājs. Un atmiņas, atmiņas, atmiņas. Un tikpat kā visas ar spraigu un spilgtu rudens izjūtu.

Arī tepat Latvijā lapkritis iedarbojies uz mani gana spēcīgi, lai par to mēģinātu izteikties, kā esmu to jau darījis tik daudzos dzejoļos un arī līdz šim rakstītā prozā.

Līdz apmātībai ar Latvijas dabu esmu aizdzīvojies, kad rudeņos mitu Sakas mežsargmājās „Zīlniekos" un „Silos". Tolaik, pirms gadiem trīsdesmit, tur tuvējās

apkaimes meži varēja droši saukties par vienu no bagātākajiem apcirkņiem tā dēvētajai Kurzemes briežu klētij. Riesta jeb bauru laikā, kad agrīna rudens novakari plēnēja dzidri un vēsi, mežos ap mežsargmājām dzirdēja staltbriežu bu||u balsis. Trīsreiz ceļabiedrs pa Sibīriju, meža tehniķis Egons Vītols, kura apakšīrnieki skaitījāmies, kā arī citi pieredzējuši mežavīri pēc buļ|u balsīm vien varēja komentēt apkārtnē notiekošo: tie tur ir jaunu|i, kas sasaucas, tas no izcirtuma, kur paceļ balsi jau trešo rudeni, bet tas ir vecs un varens bullis, kas, pārbridis Tebru, meklē pretinieku Salienas pusē... Klausījos runās, pagājos medniekiem līdzi, kad bija piešķirta licence kāda staltbrieža atšaušanai, bet tad kādā pilnmēness naktī jau viens pats devos mežā, lai izsekotu briedim, kas bauroja izcirtumā kādu kilometru no mājām. Ar bateriju kabatā. Zagos klusi, kā Sibīrijā medījot ieradis, ilgi sēdēju uz celma, ieklausīdamies un arī daudz ko sadzirdēdams tuvējā apkaimē. Aizgūtnēm rakstīju dzejo|us.

Apses nodziest. Eg|u daktis Tumsu dūmo. Bērzu vaski Nopil zālē. Rudens naktij Mēness aukstās tirpas pārskrien.

Takaviena-mūžu mītā, īā no cilvēka līdz zvēram,

Liela meža apsolītā,

Cauri silam, cauri vērim.

Zemes valgās smakas nāsīs,

Ausīs klusums skaņu kārais.

Nāc pie manis, biklā māsa,

Brālīt, nāc no ēnām ārā!

Dvēsele lai sevis brīnās,

Taustoties pa nakti dzi|u,

Kā par zvēru cilvēks cīnās Un līdz rītam nepieviļas.

Stirna pieglaužas pie sāna,

Briedis sauc pie sevis dumbrā.

Un es drebu tāsī plānā,

Un es vaidu priedes stumbrā.

Mežasērdzīgs, mēnessērdzīgs,

Zvērs starp miermīlīgiem zvēriem.

Tumsas dzirdīgs, tumsas redzīgs Savā silā, savā vērī.

* * *

Arī divas dziesmas spilgtinājušas manu rudens izjūtu tiktāl, ka tās, kaut greizi nepareizi, brīžam īsto tekstu aizmirstot un to aizvietojot ar paša improvizācijām, esmu dziedājis savā nodabā ik rudentiņ, pašam skudriņām tekot pa muguru, tā iejūtoties meldijās un vārdos, ka viss dziedātais tēlojas acupriekšā, skar līdz sirds dzi|umiem. Par vienu no tām - Alfrēda Kalniņa ar Andrieva Niedras vārdiem „Brīnos es, kad rudens diena..." - esmu improvizējis dzejā, otru ar Eīīnas Zālītes vārdiem - „Virši zili, virši sārti..." (mūzikas autoru nezinu) esmu vien dziedājis ar aizrautību.

Rudens izjūta palaikam savijusies arī ar mīlestību. Vairāk gan iztēlē un sapņojumos, Kā dzejolī „Rudens kāzas”;

Un vienmēr tā es esmu laulājies artevi,

Viss pārējais ir tikai optisks māns -Ne svecēm plandot, jāvārdu tev devu,

Ne tu man solījies tai akmens dievnamā.

Vien klaidonības ceļos - debess pāri Un mežs, kas tavās acīs atspulgots.

Tur kļuvām dabas izraudzītais pāris,

Tur mūsu mūžs ar sauli gredzenots.

Un kāzu nams - tā lepnā skuju būda,

Kur dzīrēm viss ar rudens ziņu posts.

Rūgts pīlādzis un rūgta laimes jūta,

Un dzērvju sveiciens augstu mākoņos.

Ar nakti apsegušies, salnas modināti,

Viens otra skaujās, zemei cieši klāt.

Un vējš, kas atrauj vaļā pūralādi,

Un rīts, kas atnāk rasu dāvināt.

Mēs esam ieausti tais tīmekļos, no kuriem Mūs citiem gadalaikiem neizraut.

Pie atvasaras rēnā ugunskura Par meitas dienām jaunā sieva raud.

Es - mežavīrs, un vienmērtā ir bijis,

Ak, neliedzies - tā vēl līdz ziemai būs,

Kad rudens, visas dienas izkaisījis,

Līdz jaunām kāzām atkal izšķirs mūs.

* * *

Tad vēl gājputnu rudens. Ik gadus uz siltām zemēm aizejošie putni debesīs, pa pazarēm; tiekoties ar ornitologiem, putnu apgredzenotājiem, Papē, rakstot dzejoļus. Gājputni rudens izjūtu dara smeldzīgu, atgādina trimdinieka likteni. Tik daudz jau ir izzināts par putnu projāmcepem - redzētas brīnumainas filmas, lasītas aizraujošas grāmatas, dzirdēti ornitologu stāsti un arī paša piedzīvoti vairāki neparasti gadījumi. Atceros stāstu par vienu no pašiem mazākajiem putniņiem - zeltgalvīšiem. Kā tie varonīgi dodas pāri Baltijas jūrai, kā tie, pagurstot cīņā ar vēja brāzmām, nolaižas atpūsties viļņu klaidā un kā tiem ļāuzmanās, lai nenokļūtu plēsīgo kaiju redzes lokā. Reiz vāveru medībās Sibīrijas taiRa jau pa pirmo sniegu uzgāju liela putna pēdas, kas veda tieši uz dienvidiem. Izsekojot tām, uzzināju, ka ievainotu, lidotnespējīgu dzērvi saplēsis sabulis, putnam ejot kājām pa dabas nosprausto maršrutu. Cik izteiksmīga ir debess, kad tā pilna ar gājputniem! Vēl smeldzīgāka allaž likusies sīko putneļu aiziešana pa pazarēm, sasaucoties biklām balstiņām.

Kur nu vēl rudens izjūta, atsaucoties atklātajai Baltijas jūrai, kad vētras to sakuļ bangotnēs un gāzmas ve|as pāri liedagam, ielaužas kāpās, skalo kārklu stādījumus, jebšu rimstot sakseņa (SW) pūtienam un atslābušiem viļņiem veļot krastā gruntij atplēstās brūnaļģes, blietējot tās vaļņos gar visu Liepājas liedagu, piedzenot pilnu molu stūri. Un pa vidu jūras mēsliem gruži un koka drazu skalojumi, starp kuriem dzalkstī dzintars. Joda dvaka apņem pludmali, ievējo pilsētā. Krasts darbīgu laužu pilns. Strādā ekskavatori un buldozeri, krauj vezumos jūras svētību, dzintara zoķētāji ar ķeselēm bradā pa sēkļiem un tvarsta saules akmeni, ko straumes lielākoties nemēdz izskalot krastā. Taču daļa dzintara gružu jau izmesta liedagā, un pa tiem rušinās pilsētnieki, la ir senierasta aina, kas atkārtojas vai ik rudeni. Daudziem tā šķiet eksotiska, tikai ne mums, Lejaskurzemes Piemares aborigēniem.

Arī es ar ķeseli esmu bridis sēkļos un zoķējis dzintaru, apreibis rudenīgās jūras, izjutis tās valdzinājumu, vienlaik pat kļuvis kā apsēsts uz dzintargraudu tvarstīšanu,

tik azartiski jūras pārņemts, ka, vētrām rimstot, agrīnos rītos trūkos augšā no miega un, apāvis ūdenszābakus, ķeseli rokā klīdu pa vēl tumšo Jūrmalas parku, gaidīdams brīdi, kad pienāks padomju robežsargu atvēlētais laiks - iziet pludmalē. Un dažrīt vējš jau bija tā sagrozījies, ka aļģes un gružus vairs nepieskaloja liedagam, un tas bija balts un tīrs. Atceros, cik grūts bija šis dzintara ķērāja darbs - vilkt krastā smagās nešļavas ar gružiem, tos izšķirot, salasīt graudiņus un gabaliņus, sabāzt tos ķešā, un atkal jūrā iekšā. Un tā augu dienu. Arī lietus sīpām kapājot, nosalušiem, stīviem pirkstiem, mugurai un pleciem smeldzot. Un ne jau lai ko nopelnītu, bet vaļasprieka aizrautībā. Ar rudens izjūtu. Arī savdabīgu un senu, paturot prātā, ka tā jau, pildot dzintara klaušas, jūrā briduši mūsu senči lūku apavos.

Piecas sezonas pie jūras esmu bijis piekrastes zvejnieks Jūrmalciemā, tā bija pavisam savdabīga - gluži fizjska un emocionāli iedarbīga rudens izjūta. Dzīvoju uz vietas vecajā zvejniekmājā „Šeiros”, biju tik cieši sajūgts ar laika apstākļiem kā nekad vēl citos rudeņos. Tīkli kopējās jedās ar pārinieku kaimiņu stāvēja noenkuroti ap puskilometru no krasta, taču, lai tos pārlūkotu, izņemtu, iztīrītu no jūraszālēm un ieliktu no jauna, vieglā laivelē, kas nebija domāta jūrai, nācās pārvarēt bangotņu joslu piekrastē, kur līgani selgas viļņi gāzmās jeb - kā vietējie teica - gāzēs, plīsa pret sēkļiem. Reizēm rudens vētras ieilga, jūra arī, vējam rimstot, nespēja tik ātri nomierināties, un mums nācās riskēt, cīnoties ar gāzmu triecieniem, jo zivis, sapinušās tīklu linumā, bojājās, un viss mūsu grūtais zvejnieka darbs tad, kā saka, vējā. Mēs ar kaimiņu Fedju un vēlāk ar otru pārinieku Imantu bijām kā tādi barometri, uz kuriem visulaik iedarbojas atmosfēras spiediens, naktīs ieklausījāmies vēja klātbūtnē aiz loga: vai švīkst kuplā ceriņu krūmā zari turpat pie verandas, vai vecos vītolus dzird iešalcamies brāzmās? Cēlos līdz ar gaismiņu, aizstaigāju fīdz priekškāpai palūkot, kas darās jūrā. Reizēm ne vēja pūsma nesadrebināja lapas, bet piekraste dunēja, kā smagsvara vilcienam joņojot. Kaut kur jūrā uzdarbojās vējš, saslēja viļņus, tie ritēja uz mūsu kranti un ar apdullinošu troksni plīsa sēkļos, un nebija ko domāt tikt selgā. Bijām jau izmēģinājušies, iroties cauri gāzmām, pāri bangotnēm. Cik reiz jau tikām atsviesti atpakaļ ar pielietu laivu, paši izmirkuši. Vienreiz pat apgāzti - labi, ka varējām kacēt (sasniegt) grunti. Mēs bijām arī spītīgi cīņā ar jūru un bieži vien pieņēmām izaicinājumu, kad riska pakāpe bija augsta. Iemācījāmies noskaitīt plīstošo bangu sērijas, pēc devītā viļņa trieciena izmantot atslābumu un, cik spēka kaulos, irties pāri trešajam, pašam bīstamākajam sēklim. Kad izkļuva selgā, viļņi bija gan diži, bet līgani un cilāja laiveli kā šūpotnēs, bez draudiem pārplīst un aprakt. Arī malā iet bija bīstami. Gaidījām izdevīgu brīdi un īrāmies atsprākleniski - ar laivas priekšgalu pret jūru, pret bangotnēm. Laiva bija piekrauta ar izņemtajiem tīkliem, izšūpotiem enkuriem,

r

smaga un neveikla. Gadījās, ka trāpīja, piegāza pilnu, pašiem nācās lēkt jau vēsajā ūdenī, vilkt laivu, kāvāt, lai nesalauž un nesadauza. Tā bija tik asa rudens izjūta, ka palikusi aizvien vēl kā iezīdusies asinīs, kā spraigākais emocionālais pārdzīvojums. Un puicisks lepnums, neraugoties arī uz to, ka tā kā smagas sekas no šīs zvejas bija jāpārcieš mugurkaula skriemeļa operācija, kam no pārpūles sabirza disks un piespieda nervu. īa varbūt ir visai prozaiska rudens izjūta, bet visasākā, ko esmu pārdzīvojis un kurai līdztekus arī daži poētiskāki piedzīvojumi Jūrmalciema vientulībā.

īa kā dzīvoju viens (ģimene atbrauca pa retam), tad no zvejas brīvajā laikā varēju piekopt savu dzejnieka sūtību un rakstnieka aicinājumu. Izsapņojos tik skurbi kā reti kādā no pilsētā aizvadītajiem rudeņiem. Visus piecus zvejā pavadītos rudeņus rakstīju arī dienasgrāmatu. Daži ieraksti:

23.IX.96. Šonakt gulēju caurā miegā. Vairākkārt modos, ieklausījos, kas darās aiz loga. Naktī vējš pierima pavisam, rīta pusē vairs nedzirdēja arī jūru krācam. Tikko sāka svīst gaisma, rāvos augšā. Paskatījos pulkstenī - pusseptiņi. Izgāju pagalmā. Visu apkārtējo māju logi jau blāzmoja. Te, ciemā, ceļas agri. Kur nu vēl tādā rītā, kad rudeņos retā izdevība - iebraukt selgā pārlūkottīklus un stāvvadus.

Nevaru sagaidi! Fedju (kaimiņu). Sāk līt. Saģērbjos brezenta mētelī, apaunos garos ūdenszābakus un eju uz „Ciestomiem". Fedja jau auj kājas. Ceļas vējš, bet zemes pusē, tā ka ir izredzes iebraukt jūrā.

Mala vēl diezgan stipra. Kaut arī pa retam, bet uz trešā sēkļa plīst varenas bangotnes. Ja tāda trāpīs laivai, nomazgās un atsviedīs atpakaļ. Tiekam pāri pirmajiem sēkļiem, kur gāzītes sīkākas. Nogaidām, kad plīstošo viļņu sērijā nogrand pēdējais - devītais, un es airēju cik dukas, lai līdz jaunai gāzmu sērijai tiktu selgā, kur viļņi gan veļas makteni, taču neplīst. Izdodas.

Ar stipro straumi, kad vējš plosījās launadzī (S), tīkli izstaipīti, arī enkuri vazāti, līdz ielašēti (ieskaloti) smiltīs. Nu tīkli pavisam vaļīgi, vietām pludiņi čupā. Fedjas jedā, kas augstāk (tālāk) jūrā, ne asakas. Manējā - sīka plekstīte. Un mēs tā cerējām, ka vakardienas saksenis (SW) kādu lasi ievilinās tīklos. Abiem tīkliem malas pusē Fedja ar lielām pūlēm uzceļ vētras jau gruntī ielašētos enkurus, un mēs nostiepjam tīklus. Airēju cik jaudas.

Malā ejam atsprākleniski - ar pakaļgalu pa priekšu. Laivas priekšgals, vērsts pretbangotnēm, augstāks, un man kā īrējam pa muguru trāpa tikai šļakatas.

25.IX.96. Lašu tīklā, kas augstāk jūrā, saķērušās medūzas un to nogremdējušas. Izkratu glumekles, un tās aizpeld pa straumi. Zivju nav. Toties smalkajā tīkla skrandā visā tās garumā sapinušās plekstes plaukstas lielumā. Pabiezas. Kā jau rudenī. Nebiju velti vakar visu dienu pucējis glīves no linuma.

Smalkais tīkls atkal attaisnojis cerības.

17.IX.97.? Šorīt ciemos ienāk kinorežisors Rodrigo Rikards ar kolēģi, un mēs kādu stundu runājam par dažādiem tematiem. Viens no tiem - filma par koktēlnieku Miķeli Pankoku. Vakar kinoļaudis no Liepājas atveda mani uz ciemu, stāstīja, ka filmēšot Pūču ģimeni, jo viņi Miķeli vēl atceras. Un Andrejs jau ir ļoti labs stāstītājs, ar bagātu valodu.

Ar Rikardu un viņa kundzi, arī kinorežisori, iznācis sadarboties jau agrāk. Kad uzņēma filmā Imanta Kalniņa Saulgriežu ciklu ar manu tekstu, kad Rodrigo te, Jūrmalciemā, filmēja epizodi no „Dzintara ceļa" un man nācās brist jūrā ar dzintara zoķējamo ķeseli un stāstīt par fosforu, ar kuru jau tik daudzi apdedzinājušies, to par saules akmeni noturēdami.

22.IX.95. Mostos pusseptiņos. Šķiet, vēja nav, jāiet tīkli lūkot.

Izeju laukā. Pūš stengrs rietenis (W). Nav ko cerēt iebraukt selgā. To var jau pēc dzirdes pateikt.

Neko darīt. Rita cēlienā nodarbojos ar saimniecību - vāru rudens ievārījumu ikdienas lietošanai. Man patīk, kā mana mamma teica, mačāt visu kopā. Smalkāk to sauc par asorti. Mana zapte top no brūklenēm, mazliet zilenēm un mellenēm, pīlādžogām, mazliet upenēm, smiltsērkšķu ogām, mazliet aronijām, āboliem, aličiem, kazenēm. Katls lēni verd uz plīts. Kad atdzisīs, liešu burkās.

Vēl varbūt jāizvāra sāļā un pikantā „vīru zapte". Izejvielu dārzā netrūkst, taču nevar aizrauties ar kulināriju, ja tik daudz cita ko darīt laukā, mežā, jūrmalā.

Esmu atradis no rakstu darbiem. Tikai šo to iešņāpt dienasgrāmatā, pa retam kādu rudenīgu dzejoli. Jāsaņemas, jo būtībā taču esmu rakstnieks, nevis dārznieks, zvejnieks, algādzis, kulinārs. Kā rakstnieks nenopelnu ne nieka, bet kā dārzniekam dāsna raža, kā zvejniekam zivis paša tiesai, kā algādzim kāda krējuma burķele no kaimiņienes, kanniņa piena, kā kulināram būs gods un slava, kad citi garšos manu asorti. Rakstu vien nenoskārstai vajadzībai.

19.IX.96. Augu nakti mocījos murgos. Apziņā konstatējums, ka vējš rimst, ka jādodas jūrā, bet zemapziņā visādas baigās ainas ar slīkšanu un klaiņošanu pa zemūdens valsti - teiksmaino Akmeniju. Netrūka arī vāravas.

Puspiecos izeju sētā un ieklausos: ziemeļu pusē jūra vareni dun, bet vējš jau zemes pusē (NO). Gaiši spīd dilstošais mēness. Spožāks par palso rīta svīdumu.

Septiņos Fedja klauvē pie loga. Bijis jau jūrmalā, domā, ka varēsim iebraukt jūrā pie tīkliem, kas sešas diennaktis nav skatīti.

Laiva ar ziemeļa vēju tā ieputināta smiltīs, ka sanesumi jāatkaš ar rokām. Laivai pārklātā brezenta malas ielašētas kāpās. Vētrām liedagā, kur vaļīga smilts, tāda pati iedarbība kā jūrā straumēm.

Pāri sēk|iem izlavierējam starp bangotnēm. Selgā lielie gludie viļņi aijā laivu kā šūpurī.

Manai tīklu jedai norauts viens enkurs, tā plivinās pa straumei. Linums piedzīts ar gfīvi un medūzām. Arī Fedjas tīkli no sārņiem pagrimuši. Jāņem ārā, jāžāvē, jāattīra. Alga skopa: dažas zivis, kas saglabājušās svaigas.

* ★ ★

13.IX.95. Naktī, gu|ot gubenī, dzirdu, kā lietus grabina, kā, uzbrāzmojot vējam, pa cauro jumtu ne vien pil, bet vietumis čurkstēdams siena vālā tek ūdens. Pavirzos nost, jo sāk pakšķēt arī uz spilvena. Tomēr kādu sausu nostūri vēl atrodu, kur iekārtoties svētlaimīgai čučēšanai, jo lietainais laiks midzināt midzina. Un vēl jau manī daudz kas saglabājies no Sibīrijas klaidoņa, kas pieradis gulēt arī zem atklātām debesīm. Pietuvojoties rudenim, jo stiprāk pārņem klaidonības ilgas, un gubenis rada ilūziju, ka esmu tālā un svešā ceļā, pavisam tuvu dabai.

Nenožēloju savus rudenīgos klaidonības ceļus, tajos mani izraidīja ar varu, padarīja par ceļinieku svešā, bargā, bet skaistā zemē, līdz pamazām iemīlēju tās dubļu skrīnes un irdenās kupenās brienamos ceļus, mežonīgās zvēru takas. Kā uzmundrinājums, kā apliecinājums manai apsēstībai allaž skanējis ausīs un apziņā atbalsojies kaut kur dzirdēts teiciens: „Ceļu pievārē gājējs...", jeb kā Māris Čaklais: „Kājāmgājējs uz mūžību."

Esmu rudens ceļos piedzīvojis ļoti grūtus, bet arī brīnumskaistus brīžus. No pēdējiem ceļojumiem Sibīrijas rudens ainas vēl aizvien kā svētbildes stāv acu priekšā.

30.IX.95. Šorīt pamostos pusčetros un nevaru vairs aizmigt. Mēģinu sevi mierināt ar tīkamām domām, intriģējoši aizsāktiem sapņiem, taču tie nesapņojas, ātri pagaist, un atkal rūpes un kreņķi vien.

Kad austrumi sārtojas un pilnais mēness strauji laižas rietā virs jūras, slienos augšā un eju uz jūrmalu. Nenožēloju, ka tik agri esmu cēlies un izdzinis sevi no siltās mājvietas. Stipra salna. Zāle čaukst. Mazgājoties pie akas, ūdens mutesbļodā bija tā aizsalis, ka ledu vajadzēja uzdauzīt ar dūri.

Tikko lec saule, mēness noriet aiz apvāršņa. Stāvu augstajā kāpu krantē pie mūsu valguma un noraugos, kā spīdekļi īsu brīdi sasveicinās debesjumā, lai tūdaļ atvadītos. Kad saule jau virs priežu sila, iestumju laivu un iros selgā. Pūš lēns zemes vējš (0).

25.IX.94. Pārnācis no jūras, metos kartupeļu vagā, rāpoju uz ceļiem un ar kašekli raušu ārā cerus. Lielos un sēkliniekus spainī, pēc tam kapsī, sīkos -kaimiņienei lopiem - mutes bļodā. Dzeltenie krievu šķirnes kartupeļi, ko aizpēm sēklai iedeva kaimiņš Zaķu Jānis, padevušies milzīgi. Daudz arī iepuvušo.

Pievakarē, kad esmu gana izrāpojies pa vagām, kāpsi apsedzu ar kartupeļu vītēm, uzmetu zemes kārtu, kas smilts vien ir, kā jau visa piejūras augsne. Mugura smeldz. Bet patīkami.

* * *

No kartupeļu rakšanas laikiem saglabājies arī kāds dzejolis:

Uz ceļiem kartupeļu laukā Ka baznīcā; cik dievnams plašs -Šī rudenīgi apzeltītā zeme Un skats, kas paveras Uz saulē debesīm; tik cieši klāt Pie valgās irdnes - kartupeļus No vagām rušināt.

Un debess izjūta tik bezgalīga,

Tāds augstums visām sīkām rūpēm pār,

Ka brīžiem šķiet - patiešām Tu esi noslīdzis uz ceļiem dievnamā Un lūdz par maizi dienišķo,

Par svētību šai zemei,

Un aizvien augstāk lūgsna tevi nes;

Jau esi aizlūdzis par dzērvju kāsi,

Kas skatam zūd aiz pamales.

Jau zilgmē ietiecies, kaut pazemībā Pie zemes cieši placis.

Uz brīdi saulē apžilbst acis Un dvēsele - vēl augstāk pacelties,

Kur tavu lūgšanu no kartupeļu vagas Varbūt šai brīdi uzklausa pats Dievs.

Tāpat ka Aleksandram Puškinam Boldinas rudenī, visi mani dzejnieka rudeņi bijuši intensīvs pantiņu rakstīšanas laiks. Daļa šo dzejoļu satilpusi krājumos, taču lielākā daļa, variējot uz rudens izjūtas, palikusi izkaisīta lapkriša vējos. Vēl tagad aust tādi rudens riti, kad izjūtu kārdinājumu rakstīt dzejoļus un reizēm arī pakļaujos šim kārdinājumam un aizrakstos līdz apmātībai. Tieši pretī rakstāmgaldam logs, aiz kura blīvas kļavu lapotnes ietiecas debesīs. Kādu mēnesi kļavas krāsojas, līdz lapas sāk birt. Kļava kļuvusi par dzejā apspēlētu tēlu. Reizēm pat ar erotisku noskaņu - šī sarkšana un izģērbšanās. Paejot pārdesmit soļus, Gulbju dīķis, kurā agrākus laikus majestātiski peldēja gulbji, bet pašreiz uzturas kāds simts meža pīļu - merceņu, atgādinot laikus, kad Sibīrijas rudeņos biju šo putnu mednieks. Un tad vēl pārdesmit soļu, un sākas Jūrmalas parks, kurā sasaucas manas bērnības un pašreizējie rudeņi, pa to ik novakari pastaigājoties. Un turpat jau arī atklātā jūra ar brāzmainām rudens vētrām, brīnumainiem saulrietiem plašajā apvārsnī, dzeltējošo kārklu un brūnaļģu īpatno smārdu, tik plašām dabas dimensijām. Viss kā radīts, lai uzturētu spēkā rudens izjūtu, ko gribas beigt ar sen uzrakstītu dzejoli:

Rudens kā augstā tiesa pār mums:

Ko jūs sējāt, ko pļāvāt?

Atsegtām galvām godīgi Ziemeļa priekšā stāvam.

Vējziedā auglis piemānīts,

Grauds starp akmeņiem kritis,

Un tas lauks, kas veldrē gāzts,

Sabērts jau apcirkņos šķitis.

Ko nu vairs par tām lietavām,

Krusām,kas pāri gāja,

Par tiem tārpainiem āboliem,

Kuri vēl nezināja...

Mūžīgais laika iztrūkums,

Parāds no mirkļiem krājies.

Ziedošais vējš jau vītumā,

Taurenī lidinājies.

Katra rika no dienišķās Divtik salda un vērta;

Katra vārpa godīgi Kulta un saujā svērta.

Daudz ko citādi varēja -Dziļāk, plašāk un skaistāk.

Salmi savrup kā sūbējis zelts Vēlīnā zaļumā laistās.

Rudens kā augstā tiesa pār mums: Ko jūs sējāt, ko pļāvāt? lādi skumji, betgodīgi Ziemeļa priekšā stāvam.

Septembris - oktobris, 2003.

Deja

Dejas māksla (ne dejošanas māksla) tāpat ka dramatiskā māksla dzejā lieto dižākos līdzekļus sava mērķa sasniegšanai (Latviešu konversācijas vārdnīca. R., 1928 -1929).

Dejotājs - cilvēks, kas dejo vai prot dejot (Latviešu valodas vārdnīca).

Kā dejotājam par deju, par visām tām sajūtām, kas radušās, pašam dejojot un citos noraugoties, jau sen bijusi vēlme rakstīt apceri, taču tas šķiet tik sarežģīti, it kā es pītos pats savos dejas soļos, pirmoreiz izejot ar uzlūgto partneri plāna vidū. Sajūk paša izdejotais arto iespaidu gūzmu, kad esmu redzējis dejam tik daudzus citus, -sākot ar ņencu šamaņa lēkāšanu danču placī, ko sauc par Taimiras tundru, līdz baleta izrādēm, ko esmu apmeklējis ar patiesu interesi par klasisko deju. Visdullāk un arī, kā pašam šķiet, visgraciozāk esmu dejojis sapņojumos, iedomās, iztēlē, tik daudz dzejoļus par dejošanu rakstot. Kā apsēsts. Jo sevišķi kopš tā laika, kad uzzināju (bērni bija pa lodziņu nolūrējuši), ka koktēlnieks Miķelis Pankoks savos Jūrmalciema „Veckupšos” vētras laikā dancojis plāna vidū, kad pats savās „Šeiru" mājās, kas kaimiņos „Veckupšu" mājvietai, vētras laikā un zvejnieks būdams, biju izjutis šo vētras valdonīgo aicinājumu uz deju. Tas nebija Vēbera mūzikas melodiskais notēlojums ar došanos pāri zāles gludajam parketam, paklanīšanās izredzētai partnerei un tad jau liegā dejas virpulī, bet vētras kā liktenīgas pretdejotājas raupjajos tvērienos, kas izrauj plāna vidū un liek izdejot no sevis kaut ko tīk dīvainu, ka metas baigi un fiksmi, kad tu pats sev liecies gan kā neveikls ķēms, gan kā iedvesmojies baleta mākslinieks. Šādas dejas, izdancātas gan ķermeņa kustībās, gan iztēlē, atstāj dvēselē pēdas un vēlmi arī turpmāk diet. Un, jo neveiklāks un stīvāks uz vecumdienām kļūsti kā dejotājs kādā naturālā danču placī, jo meistarīgāku dejas mākslā tevi padara iztēle un piedāvā aizvien plašāku iespēju diet - ar dzērvēm, puteni, dzintara graudiem sēkļos, atmiņām, pašam kļūstot par pretdejotāju izsapņotām sievietēm, par lāci ķekatnieku ceļā uz ziemas saulgriežiem. Spēlē kāda dīvaina uz deju provocējoša mūzika, dvēseliskās kustības pakļauj savdabīgi ritmi. Un tu dejo.

Jau izdejots ir mūžam cauri,

Bet pirmo mīlestību lūgt Uzdeju pāri zālei eju,

Un izdejotās dejas jūk Ar neizdejotām, vēl eju Ar maniaka apsēstību

To skaistuli no jauna griezt... Kāds augums cieši piekļāvies Pie manējā, vēl kaislē notrīs, Līdzatdevīgi skavās ļimst,

Un deju mūzička vēl spēlē,

Un kāda balss vēl nenorimst Kliegt mikrofonā: „Dancā, lācīt..." Aizvien vēl ķekatnieku laiks.

Un neesmu vēl aizdancājies Līdz „Saulgriežu mūžībai".

Aizvien vēl vētras dejā mīdos Uz dzimtā krasta, glaudis klāt Pats savu baltu dvēselīti Vēl kādu tūri izdancāt.

* * *

Dancā, Lācīt! Takā Čigāns Dīdu sevi - notās migas, Kur tik silti esi zvēlies,

Celies augšā, Lācīt, celies, Cilā ķepas - mīdies, mīdies, Līdz tev Lāča dancis sanāks Tajā kūlā, tajā klonā,

Kur mēs saulei panāksnieki! Dancā, Lācīt, neprātojot,

Vai tev saiminiece maksās. Ne jau tādēļ esi līdis Ķekatnieka maskā.

Dancā, Lācīt, stampā, kamēr Tumsa sadils plāna,

Nav ko sevi medus raušiem Gaismas ceļā mānīt.

Dancā, kamēr sagriezīsies Saulesgrieži - lāktīt Cauri ēnu biezokņiem Kluso svēto nakti.

Dancā, Lācīt, kamēr jaudā Cilāt ķepas - dancā,

Kamēr būsi ticis brīvs,

Brīvs no ķekatnieku panckām, Iedejojis tādā saulē,

Tādā gaismā, - Lācīt,

Kas no dziļumdziļas tumsas Esi dancot sācis.

Tanz, mein Bārhen! Pļaši, Miška! Dancā, Lācīt! Vēl kā Čigāns Dīdu sevi - no tās migas,

Kur tik silti esi zvēlies,

Celies augšā, Lācīt, celies...

Atceros sevi septiņpadsmit gadu vecumā, sperot pirmos dejas soļus ostas ciemata Ustj-Porta kluba zālē ar ļodzīgo, izdilušo grīdu. Biju tikko kā atgriezies no klejojumiem pa zvejnieku apmetnēm uz patstāvīgu dzīvi pie vecākiem, iekārtojies par kurinātāju konservu fabrikā, saņēmis darba drēbes - amerikāņu dungriņu. No tā bija pāršūts jau tik piedienīgs ietērps, ar kuru varēja rādīties sabiedrībā, pie kura varēja piekļaut meiteni. Līdz tam biju vates biksēs un fufaikā, briežādas apavos ieāvies zvejnieks un mednieks, asinīm notraipījies, dīrājamo kažokādas zvēru taukiem nospeķojies. Nekad vēl nebiju dejojis. Latvijā, Liepājā, Čakstes pamatskolā mācoties, maza auguma neievērojams puišelis būdams, skolas sarīkojumos sēdēju malā un noskatījos, kā dancā dižāki un ņiprāki uz dejošanu klases biedri. Meiteņu brunčiem plīvojot, kas bija tik vilinoši četrpadsmit gadu vecumā. Ari no malas noraugoties.

Uz pirmo deju mudināja darbabiedri, latviešu jaunekļi, ar kuriem draudzējos un kuri prata dejot. Daži pat apskaužami meistarīgi. Un man bija sava pirmā mīlestība - Daina no 8. mājiņas kopmītnes, kur es citu ļaužu acupriekša nevarēju viņai pieskarties, un dejojot taču bija iespēja piekļaut meiteni, izjust viņas kaut ziemīgās drānās tērpto augumu. Un Daina bija gatava mani pamācīt. Taču, cik atceros, pirmā deja - fokstrots - mums nekādu gandarījumu nesagādāja. Biju stumjams, grūžams, ar saviem 45. numura amerikāņu „tankiem" kāpu Dainai uz kājām, un arī uz piekļaušanos viņa nebija pretimnākoša. Mana pirmā mīlestība bija nelaimīga, pirmā deja neizdevusies. Vēl dažreiz uzdrošinājos pastumdīties fokstrotā. Ar meitenēm, kurām, izrādījās, es patiku un kuras gribēja mani mācīt. Pat pieglauzdamās. Bet toreiz man prātā un sirdī bija vien Daina. Nesen tikāmies represēto saietā Rīgā, televīzijā. Turpat pēc sešdesmit gadiem.

Vēl kāda deja spilgti iekopējusies atmiņā. To varbūt pat nevarētu saukt par atsevišķu deju, jo bija tikai da|a no rituāla, ko izpildīja ņencu šamanis. Un šo briežu ganu varbūt nemaz, vismaz toreiz, nedrīkstēja saukt par šamani, jo šādi rituāli toreiz, 1947. gadā, Padomju Savienībā bija aizliegti un izņirgāti kā tumsonība.

Strādājot par kurinātāju, maiņas vecāko, man bija iekrājies atvaļinājums par diviem gadiem, un to biju nolēmis kopā ar diviem krievu medniekiem pavadit mednieku būdā pie Jeņisejas pietekas Lielās Hetas. Spraudām līdz galotnēm ieputinātos kārklu krūmājos aizžogus, atstātajos vārtos likām cilpas - ķērām polārās irbes. Tas, pēc standarta sasaldētas, kravām katrs savā kaudzītē, lai pēc tam ar nartām nogādātu sešpadsmit kilometrus attālajā Ustj-Portā un par nopelnīto naudu varētu iegādāties preces, ko uz pārtikas kartītēm neizsniedza.

Viendien mūs medību nodarbībās iztraucēja ņencs, piebraucis briežu pajūgā. Sak, ja gribat nomedīt polāro vilku, tad jums to dāvinu.

Vilks, notverts lamatās pie saplosīta ziemeļbrieža, bija norāvies un ar vienu kāju lamatās paslēpies Lielās Hetas krasta alkšņu audzē, kur sniegs irdens un tā kārta cilvēka augumā. Vilkam varēja piekļūt vien ar platām luģēm, laužoties caur biežņu. Mēs veiksmīgi izplānojām medības un ieguvām vilkādu, par ko pienācās gan prēmija, gan dažādas preces, kā arī puslitrs spirta. Ar šo dziru, ko ziemeļu tautas dēvēja - u/ta, mēs ar Inokentiju, vienu no krievu medniekiem, devāmies uz briežu ganu apmetni tundrā, lai par dāvanu savukārt izrādītu pateicību.

Čumā (slietenī), kur baudījām nikno dzērienu, piekozdami skaidās sadrāztu sasaldētu ziemeļbrieža cisku, ieraudzīju šamaņa bungas un vēl kādus tur zavēšanas piederumus. Par šamaņiem biju jau dzirdējis un ar dažiem, kuri lika nojaust, ka pie tādiem pieder, biju arī ticies, tikai nekad nebiju redzējis, kā notiek zavēšanas rituāls. Kam bija šamaņu spējas dotas, baidfjās tās izrādīt, jo par šādām izdarībām varēja krist nežēlastībā.

Toreiz bijām iedvesmojušies ar u/tu, ne jau stipri iereibuši, jo šīs dziras uz visiem, ieskaitot arī sievietes, sanāca maz, un vecākais briežu gans, kurš bija arī slieteņa un šamaņa piederumu saimnieks, teicās (viņš runāja grūti saprotamā krievu valodā) izrādīt pateicību debesu (augstāko sfēru) valdniekam, ka vilka

medības laimīgi beigušās.

Bija jau aprīļa sākums. Saule ilgi kavējās pie debesjuma. Tovakar, kaut arī turējās pie sala, pūta valgs rietumu vējš. Izgājām čuma priekšā uz pakalna, no kura varēja pārredzēt tundras tāles, pa tuvējo ieplaku klīstošo ziemeļbriežu baru. Šamams, viņa dīvaino vārdu esmu aizmirsis, ietērpās sakujā, briežādas virstērpā, pie kura apakšējās apmales un platajām piedurknēm bija piešūti zvaniņi, tāpat kā pie šamaņa cepures. Satvēris bungas, tās rībinot, viņš sāka kustēties, palaikam savā valodā izsaukdams saukļus. Līdz aizvien straujāk. Pa apli lēkādams un, kā man šķita, atdarinot gan vilku, gan ziemeļbriedi, gan vērsdamies pret debesīm ar neizprotamiem žestiem. Līdz jau tik strauji un skaļi kā ekstāzē. Līdz, acīmredzot sasniedzis rituāla kulmināciju, aizelsies nokrita sniegā.

Tas ir vien šīs mežonīgās dejas ārējais apraksts, bet šis ritms, kustības, zvaniņu šķindas, iebļāvieni, tēlojums atstāja iespaidu, Iedarbīgāku nekā biju gaidījis no mazliet ieskurbušā iedzimtā, no kulta, ko dēvēja par šamanismu, ar kuru biju tikko saskāries. Šī deja bez mūzikas dīvaini savienojās ar dabas ainavu -pamalē rietošo sauli, tundru, ziemeļbriežiem, mums, šī rituāla lieciniekiem. Tas varēja likties komiski, smieklīgi, bet bija nopietni, pat dramatiski. Tas varēja likties naivi, bet šajā priekšnesumā jautās pirmatnējs spēks.

No toreizējā redzējuma pagāja divdesmit gadi, kad atkal tikos ar šamaņiņm, kuri dejoja savas rituālās dejas, bet uz iekšu, iztēlē un slepus, pielaikojot pat ateistu maskas. Tāds bija uguns dieva pielūdzējs burjats Azerga Selengas krastā pie Baikāla, tāds bija tuvietis Kara Baštiks (Melnā Galva), tuvieši pie Kara-hola (Melnā ezera), bet, kā izrādās tagad, jau brīvību atguvušajā Tuvā, visiespaidīgāk savas slepus dejas dancājis mans labs paziņa - dzejnieks Mongušs Kenin-Lopsans, pēctecis senai šamaņu dzimtai, tagad viens no varenākajiem Tanna Tivas (Zilās Tuvas) žāvētājiem. Samaņu dejas esmu redzējis arī filmās. Visiedarbīgāk kādreiz Andra Slapina demonstrētajās.

Esmu bijis nevien rituālo deju ieinteresēts vērotājs, bet tās mani skārušas arī tiešāk un dziļāk. Ar pirmatnējās dabas spēku, kas dvesmo no šīm it kā naivajām izdarībām. Neatceros sevi dabā un vienatnē fiziskās kustībās izpaudušos, bet domās, iztēlē, nomoda sapņojumos esmu dejojis bieži. Pat nonākot ekstāzē, iedvesmojoties no dabas ainavām, dabas stihiskām kolīzijām. Un dzejoļos. Kā bite uz skrejas, kā rubeņi, kā gugatņi riestā, kā dzērves purvā. Un puteņos, vētrās, piekrastes bangotnēs, izputot smiltīm, lokoties pucenēm, priedēm, egļu svārkiem plīvojot. Kādreiz pirmajā publicētajā dzejolī „Martā” vienu manu iesācēja neveiklo rindu „ar nebēdību egļu brunči plandās” asi kritizēja konsultante Mirdza Ķempe, iebilstot, ka egles esot nopietni koki un to zari nekad ar nebēdnību neplandoties. Bet manā iztēlē plandās vēl joprojām, un apstiprinājumu šim dzejas tēlam esmu guvis ari no Kazdangas baltā tēva, dabas viedā skolotāja Jāņa Mežsētas, kurš Kazdangas parka Japānas eglēs redzēja balerīnas. Jau tolaik dejas nozīme, tās vieta manā uztverē bija kļuvusi plaša un daudzveidīga, kamēr pats kā dejotājs atpaliku no iztēlē radītajiem tēliem.

Kad 1948. gadā iestājos Liepājas mūzikas vidusskolas vokālajā nodaļā, mums, topošajiem operdziedātājiem, bija arī mācību stunda - scēniskā sagatavošana, kurā ietilpa ritmika, māksla kustēties (arī dejot), ko mācīja baletmeistars Tiknuss. Liepājas operā bija sava baleta trupa, kuras mākslinieki dejoja nevien operu un operešu izrādēs, bet uzveda ari baletu „Bahčisarajas strūklaka".

Biju lempīgs Sibīrijas lācis, bet gada laikā mani iedīdīja tiktāl, ka varēju nostāties dažādās baleta izejas pozīcijās, iemācījos pat griezt apaļo - Vīnes -valsi. Manas kustības, cenšoties būt graciozam, laikam bija visai komiskas, jo baletmeistars slēpa smaidu, bet daži kolēģi atklāti uzjautrinājās. Taču biju jau ticis tiktāl, ka kompānijā ar pazīstamiem čaļiem devos uz toreiz Liepājā slavenāko danču placi - tehnikuma zāli -, kur sestdienas vakaros biezēja gaisotne, kādu vēlāk nekad vairs neesmu ieelpojis kā ballīšu apmeklētājs.

Vispirms jau, kā toreiz žargonā mēļoja, mandrāža bija jāuzdzen pašiem, lai iejustos balles atmosfērā. Mūsu kabatām tīrais alkohols bija par dārgu, un mēs parasti iegriezāmies aptiekā. Tur iegādājāmies pa pudelītei ovarina. Tas bija kāds sieviešiem domāts ārstniecības līdzeklis, taču ar tik stipru spirta devu pamatā, ka arto štimungam pietika (ovarīnu atšķaidījām ar limonādi).

Dejas zāle parasti bija stāvgrūdām pilna. Starp dejotājiem veidojās visai sarežģītas attiecības, jo tie dafījās dažādās interešu grupās. Vispirms jau pa skolām. Un tad jau pa forštatēm. Un tad jau attiecībā pret meitenēm. Deva „kurvīšus", notika greizsirdības scēnas. Kārtoja darīšanas pa malām, izkāvās arī zālē. Atceroties, viss kā kādreiz redzētā filmā. Tev „atšūta" brūte, bet tavs sāncensis ir būdīgāks par tevi. Un tu ej pie čigāna ar iesauku Mandijs (ungāru pasaules čempions boksā), kurš ir arī Latvijas PSR čempions vieglajā svarā, un par nelielu atlīdzību vai draugu būšanu attiecības ņem citu virzienu. Jau pēc ļoti ilgiem gadiem, kad Kažis (Kazimirs Kleins) vēl bija šaisaulē, allaž samājāmies sveicieniem, šad tad aprunājāmies, kā gāja pa tehnikuma ballītēm. No tiem laikiem atceros vēl diža un drukna auguma liepājnieku Āfeldu. Viņš bija izteiksmīga paskata spēkavīrs, kurš savos varenajos apskāvienos turēja meitenes viegli kā spalviņas, kā pūciņas. Atceros Āfeldu galvastiesu garāku par citiem dejotājiem, viņa dižo galvu paceļamies pāri drūzmai. Balles izskaņa lielākoties bija dramatiska. Uz pēdējo deju vajadzēja uzlūgt meiteni, ko iekāroja aizvadīt līdz namdurvīm, lai pienācīgi

atvadītos. Savstarpējās attiecības čaļu starpā bieži vien tika kārtotas uz ielas. Redzoju ari, cik nežēlīgi var izplūkties meitenes.

Kad otrreiz pārbraucu no Sibīrijas, man jau bija trīsdesmit un uz ballītēm Liepājā gāju reti, jo, dziedādams Liepājas teātra muzikālajā trupā par koristu, braukājot viesizrādēs pa visu Latviju, no ballītēm, kas notika kultūras šķūņos ik pēc izrādes, biju jau noguris. Par grandiozākām varēja saukt balles, masveida sadejošanas pēc brīvdabas izrādēm. Kā visplašāko un iespaidīgāko atceros, ja nemaldos, 1959. gadā Daugavas krastā pie Liepavota (tad vēl raudāja daiļā Staburadze). Pēc izrādes „Barons Bunduls". Dēļiem klātā estrādīte bija tikai epicentrs ballei, kas izvērsās pa zālājiem, krūmājiem, plašu apkaimi, jo vienkop bija sabraukuši tūkstošiem izpriecāties kāru dancotāju. Darbojās, kā saka, pilnas bufetes, alkoholiskie dzērieni paloja. To varēja konstatēt otrā rītā pēc tukšo pudeļu pārpilnības, ko līdz mūsu trupas aizbraukšanai nespēja vien novākt stiklinieki. Gulējām vecā šķūnī (primadonna uz atsperu ratiem, pārējie saliekamās gultiņās), un balle mūs apņēma kā bangojošs okeāns vientuļu salu. Toreiz agri atslēdzāmies no izpriecām, bet, teātrī strādājot, bez šīs tika piedzīvotas daudzas balles, kurās pēc tikko notikušās izrādes turpinājām spēlēt savas lomas balles zālē. Mūsu, lielākās daļas koristu un arī dažu solistu, privātā garderobe bija trūcīgāka par ģērbējas piešķirto izrādes laikā, kad operetēs tērpāmies kā smalka sabiedrība. Ģērbēja un arī izrādes vadītāja bija tik labvēlīga, ka ļāva mums štātēties arī balles zālē. Tāpēc mūs tūdaļ atpazina kā aktierus un mums pie meitenēm bija lielāka piekrišana nekā vietējiem kavalieriem. Un tolaik Latvijā, vismaz ballēs, meiteņu bija daudz vairāk nekā puisiešu. Kā reiz Jaunpiebalgā saskaitījām - deviņas uz vienu kavalieri. Tolaik šo starpību neizjutu. Tas, iejūtoties meiteņu lomās, bija pazemojoši un traģiski - konkurēt savā starpā, gaidīt uzlūdzam, skanot dāmu valsim, steigt uzlūgt vismaz kādu... Mēs šādā situācijā jutāmies kā runči taukos. Izvēlējāmies smukākās, piekļāvīgākās, tuvāk kultūras namam mītošās (lai nebūtu tālu jāvada). Pat iepriekš izzinot, vai dzīvoklī iespējama divvientufība. Dejošana it kā bija tikai formalitāte intīmu attiecību nodibināšanai. Un tomēr bieži vien romantika izpušķoja atkailinātās tieksmes, ar graciozu partneri sagādāja baudu. Ierasta izdejošanās, un pēkšņi tu esi uzlūdzis meiteni, ar kuru augumiem saskaroties tavējam cauri izstrāvo dīvains mulsums, iedarbojas pievilkšanas spēks. Tu kļūsti neveikls, tu kļūsti pavisam citādāks, nekā dejojot ar citām meitenēm. Tev pat negribas uzsākt sarunu, un tu centies atraisīties no stīvuma, taču reizēm tu nodejo ar partneri neatraisījies - stīvs, neveikls, nerunīgs korists, pēc izrādes nokāpis dejas zālē tai pašā uzvalkā, kādā darbojies operetē. Tu jūties izgāzies un šo meiteni vairs neej lūgt, lai kā tev gribētos. Taču bijušas arī retas reizes, kad partnere tev strāvojusi pretīartādu atdevību, ka esi bijis neparasti veikls un drosmīgs, gandrīz vai nekaunīgs, piekļaujot meiteni tik cieši, ka cauri apģērbam jūti strauji cilājamies viņas krūtis, gurnus vairs nevairāmies un neatraujamies no tavējiem. Tā ir tāda dīvaina salipšana, sakļaušanās tik cieši vienā pārī, ka tu jūties kā apmāts un tikpat apmātu jūti savu partneri. Dejai, lai kāda tā arī nebūtu, nav vairs nozīmes, un jūs vairs neesat dejotāji, bet divi viens otra apmātie, kurus uz brīdi savienojusi deja. Daža meitene pēc tam izvairījusies dejot ar tevi vēl citu deju, bet daža palikusi uzticīga partnere, kamēr balle beigusies un tu viņu esi aizvadījis mājās. Tādās reizēs neprasa, cik tālu tava uz īsu brīdi vai nakti iecerētā dzīvo. Jūs gribat izjust turpinājumu tām sajūtām, kas radās dejojot, lai kā šīs sajūtas nosauktu.

Reiz pēc tādas balles Jaunpiebalgas kultūras namā, vasaras rītam tikko austot, pavadīju savu dejā tik atdevīgo partneri līdz tās trīs kilometrus attālajām mājām. Bez dejas, bez mūzikas, bez sakļaušanās dejotāju pārī bijām pavisam savādāki -uz atvadām bikli saskūpstījāmies, meitene apraudājās un aizskrēja.

Citādāk sadejošana notika vecajā Liepājas kultūras namā. Tad, septiņdesmitajos gados, strādāju redakcijā un pāris reizes gadījās tādai kā tikumības uzraudzības komisijai, kas apstaigāja deju grīdas, doties līdzi reidos, lai pēc tam rakstītu par redzēto. Arī dzirdēto. Bet no dažām jaunākām kolēģēm dzejniecēm bija dzirdēts, ka vecajā kultūras šķūnī, kur otrā stāvā dejas grīda jau bija tiktāl izļodzījusies, ka šo iestādi taisījās slēgt, puiši dejojot tikai ar tām meitenēm, kam krūšturi noņemti un bikšeles nav vairs kājās. Tā nu tas patiešām bija, taču publiski šādas detaļas izklāstīt nepieļāva. Uzrakstīju gan dzejoli, kuru gandrīz gandrīz nopublicēja.

Vecais kultūras nams bija slavens ar deju mūziku, dziedātājiem, rokenrolu, kas tikko ieviesās. Tur, atceros, sāka jauniņais Juris Pavītols, tur, Uldim Briedim bildējot, izvaicāju Imantu Kalniņu ansambļa BBM vienā no pēdējiem mēģinājumiem, pirms izgājiena koncertā uz Liepājas teātra skatuves. Bet pirms tam ballēs uzstājās dejotāju iemīļotie dziedoņi Pēteris Lieģis, Zdislavs Romanovskis, ar kuru vienā ansamblī bijām dziedājuši mūzikas vidusskolā. Tagad, pats sevi jau apsmaidot atmiņās, atceros, ka mans augstākais sasniegums dejas mākslā, kalpojot mūzai Terpsihorai, bija tarantellas dejojums operetē „Paganīni". Tēloju vienu no trim kontrabandistiem, kuri tavernā dejo šo temperamentīgo deju kopā ar operetes galvenās sieviešu lomas izpildītāju Terēzi Dāvi (pašreizējā „Latvijas Gāzes” ģenerāldirektora mamma).

Atceros, pirmizrādi noskatīties bija atnākuši abi vecāki. Mamma visai traģiski uzņēma manu tolaik līdz apsēstībai dullo vēlmi - kļūt par dziedoni. Arī tēvam nepatika šāda mana profesijas izvēle, bet viņš to klaji neizrādīja, uzjautrinājās par manflm skatuviskām izdarībām. Kā toreiz, noskatījies mani tarantellu lēkājot, teica, ka sen neesot tik sirsnīgi smējies.

Vecškl, kamēr Liepājā pastāvēja opera un balets, gāja uz visām pirmizrādēm un ari mani pirmoreiz aizveda uz baletu „Gulbju ezers". Otrreiz šo baletu redzēju Rīgā, trešoreiz Krasnojarskā izsūtījuma otrajā gadā, kad uz Krasnojarsku bija evakuētas Odesas un Dņepropetrovskas baleta trupas. Arī man iepatikās balets. Vēlākus gadus, kad atgriezāmies Latvijā, kad biežāk gadījās uzturēties Rīgā, gāju uz baleta izrādēm. Vēl tagad spilgtā atmiņā „Pērs Gints", „Bolero”, „Pie zilās Donavas", „Spartaks”, bet visemocionālāk saviļņojusi „Žizele".

Tos piecus gadus, kamēr darbojos teātra muzikālajā trupā, mūs dresēja kāda bijusī baleta māksliniece, mākslas vingrošanas trenere Leimane. Ar mani un vēl dažiem stīvajiem viņai bija visgrūtāk. Tomēr dejas mākslā esmu ticis tiktāl, ka varu būt pateicīgs savām skolotājām, jo ir dzīvē gadījušies brīzi, kad garastāvoklis, mūzika, partnere, neliela alkohola deva iedvesmojusi uz dejošanu, un es, pateicoties iedīdītajām plastikas un ritmikas iemaņām, esmu spējis atraisīties, pārspēt lempi sevī un pēkšņi iejusties kādā raksturdejā, kustēties tā, kā man jau to diktē pēkšņā iedvesma, kura sastāv no tik daudziem savā starpā pat pretrunīgiem komponentiem. Tā, atceros, kad strādāju teātri, mājas viesībās spēju izdejot tango ar mūsu tmpas solisti Vitu Valdmani, tā allaž esmu varējis sadejot ar paša sievu, brīvi improvizējot un saskanīgi pretkustībās veidojot dejas tēlu. Rodas kustību prieks, gandarījuma sajūta, ka tu esi spējis izteikt savas emocijas dejā. Ne vien rakstot par to dzejoļus, bet ar savu ķermeni piedaloties brīnumainajā izpriecā, ko dēvē par dejošanu. Un ne vien izpriecās, bet arī dejās, ko var saukt par dramatiskām un pat traģiskām. Kuras tu pats fiziskās kustībās vairs nespēj atveidot, bet kuras citu izpildījumā atstājušas tik spēcīgu un paliekošu iespaidu, ka tu tās mēģini atdarināt dzejā, variējot šo nopietno deju motīvus.

Pirms desmit gadiem uzrakstīju dzejoli „Grieķa Zorbas motīvs”. Pēc kādreiz redzētas kinofilmas, kurā skanēja dejas „Sirtaki” melodija. Šī deja, šī melodija tirdīja ilgus gadus. Esmu pat mēģinājis intīmākā sabiedrībā šo deju dejot. Līdz atraisījos dzejofī:

Kad izdejoju zaudējumu, la ir visdīvainākā deja.

Vel raustos sāpēs, saviebusies Uz raudāšanu mana seja.

Kā sapītas vēl kustas kājas,

Bet spēlē jau, tik jautri spēlē,

Un skaņas gaisos lidinājās,

Kāds iedziedas jau grieķu mēlē -

Sirtaki - sagrābj spraigi ritmi.

Es atmetu no sevis nost Jau pašu tumšāko no ēnām,

Kas slēpjas dvēsles dziļumos.

Zem manis jau kā dejas grīda Viss pārdzīvotais zaudējums.

Pats savu mantkārību mīdu,

Līdz tā zem kājām plok un gumst;

Līdz tā kā ugunsputns no pelniem Es atdzimstu - kā skaņas dveš!

Aiz manis jau tā tumšā dzelme,

Tas maldos izmaldītais mežs.

Kad izdejoju zaudējumu,

Tā ir visdīvainākā deja.

Raud viena acs - ak, mana nauda!

Bet otra jau kā šķelme smejas;

Vēl viena kāja metas stīva,

Bet otra dej, ka smiltis put,

Un dvēsele tik brīva, brīva Kā atdzimstošais ugunsputns.

Pēc tam savaldzināja flamenko. Stils, par kuru nesen izlasīju: „Tam raksturīga spriega emocionalitāte, kaprīza ritmika, skaņkārtas elastība, ornamentikas un hromatisma bagātība" (M.Paipare. Deja kā mūzikas žanrs). Klausījos fragmentārus atskaņojumus, redzēju filmu, kurā bija akcentēta dejas ritmika kāju kustībās. Redzētais un dzirdētais mani, it kā mierīgu ziemeļnieku, iesvēla vēlmē piedalīties šajā dejā. Jo vairāk, kad sapazinos ar ģitāristu Andri Kārkliņu. Jautu, cik šī deja tautas, atsevišķa cilvēka likteni, varētu pat sacīt, nolemtību apliecinoša savā

I

dziļākajā būtībā, kādās variācijās izspēlējas spāņu temperaments. Uztvēru to pa savam un uzrakstīju dzejoli Pretdejotāja:

Tā vēl neviena kā tu Nav dejojusi pret mani,

Artādu atdevību Un patikšanu.

Katra kustība tava Kā sapņa turpinājums.

0, tavas vijīgās rokas!

0, tavas trakās kājas!

Viduklis tavs Radīts apskāvieniem, la kā tu pret mani Nav dejojusi neviena.

Artādu vēlēšanos -Raitāk, kaislāk un straujāk.

0, kā brunči

Ap taviem gurniem kļaujas!

0, kā tavas krūtis Zem ņiebura izspēlējas!

Kas no diešanas tavas Parskurbīgu vēju!

Kas par pretspēku manam Vientuļam kustību priekam!

Cik mēs tuvu viens otram Kustību priekā tiekam!

Kātu pret mani Nav dejojusi neviena.

Bez skūpsta, bez glāsta,

Bez apskāviena.

Bet allaž acupriekša Un vienmēr iedomās manās.

Artādu atdevību Bez atdošanās.

Kad Austrālijā mītošais latviešu literatūrvēsturnieks un publicists Artūrs Plaudis man atsūtīja un uzdāvināja plānu grāmatiņu par grieķu filozofu

Kazancaki, izlasīju, ka deja var būt kā lūgšana, tā ar kustībās izteikto garīgo strāvojumu var celties augšup, sasniegt musulmaņu un budistu debesis. Tas kā kristietim šķita dīvaini, iesākumā pat nepieņemami, bet, iedejojies jau vairākos dzejoļu ciklos, izpratu dvēseles stāvokli, kad ik ķermeņa kustība, skanot iekšējai mūzikai jebšu kādam pēkšņi sadzirdētam pavadījumam, ir kā ticības apliecinājums lūgšanā, ko dažkārt tik grūti pasacīt, kamēr kustības atsevišķiem dievlūdzējiem var būt tik izteiksmīgas, ka spēj izteikt to patiesāk un intīmāk. Tas arī šķiet ir augstākais un būtiskākais, ko cilvēks spēj paust ar deju.

Ne vien sakļaujot plaukstas Un pazemībā uz ceļiem;

Ne vien čukstot pie sevis Vai dziedot piligrimu pulkā,

Bet izdejojot lūgsnu kā putnam, Tik debesbrīvam augšuptieksmē, Tik atraisītam kustībās,

Mūzikai dvēselē uzvirpuļojot, Pēkšņā jūsmā, atklāsmē -Izdejot sevi kosmiskos ritmos Tik lielā paļāvībā Uz Radītāju, uz Tevi, mans Dievs. Ik kustībā, ik miesas trīsā,

Ko dvēsele ievibrē dejā.

Es dejoju uz Tevi, mans Dievs,

Kā puteklis pa saules staru,

Kā bite uz stropa skrejas,

No ligzdasvietas atraisījies putns, Ar dvēseli tik atbrīvotu Jau augšupceļā - aizsniegt Ar deju Tavu mīlestību, Dievs!

Tirgus

Nez kādēļ ilgus gadus neiziet no prāta lietuviešu meitenes Aldonas izsauciens: „Manā dvēs'lē šodien tirgus! (Monā siela šindien tirgus!) Ar Aldonu draudzējos, kad otrreizējā izsūtījumā dzīvojām taigas ciematā Čuļskā. Viņa bija no lēģera izlaista, Čuļskā nometināta, atmiņā viņai spokojās pārdzīvotais. Un tad Aldona allaž izsaucās: „Manā dvēs'lē šodien tirgus!", un man acupriekšā allaž vīdēja tirgus aina. Kādu to biju redzējis Krasnojarskā 1947. gadā, kad mūsu ģimene nolēma bēgt uz Latviju, bet pietrūka naudas biļetēm par dārgu cenu no spekulanta rokas. Tad mēs trijatā stāvējām plašā ar dēļu žogu iežogotā laukumā pie tirgus Kačas priekšpilsētā pārdevēju ierindā, kas kopgarumā saniedza turpat puskilometru, un piedāvājām pircēju drūzmai apģērba gabalus, vēl pietaupījušos sešu trimdas gadu laikā. Mammai bija dotības tirdzniecībā, viņa sīksti turējās pie cenas, bet mums ar tēvu spekulanti par nieka naudu preci raušus izrāva no rokām.

Nekad vairs neesmu skatījis tik grandiozu un daudzveidīgu tirgus ainu. Pārdevēji ar savu preci stāvēja vairākās garās špalierās, bet pircēji blīvā straumē piepildīja ejas. Karš tikko kā bija beidzies, frontinieki demobilizējušies. Un katram, mājās pārnākot, bija kas līdzi no iekarotajām zemēm. Tur bija visādas smalkas lietas - apģērbi un veļa, porcelāna un fajansa trauki, visdažādākie tualetes piederumi no Eiropu apdzīvojošo tautu garderobēm un skaistumkopšanas saloniem, bet mūs ar tēvu visvairāk interesēja vīri, kuri katrs par sevi jau bija vesels pulksteņveikals. lādu bija dučiem. Līdz pleciem kailās rokas no vienas vietas bija nosprādzētas dažādu firmu rokas pulksteņiem. Krūtis bija kā ordeņiem nospraustas ar kabatas pulksteņiem. Ar un bez ķēdēm un brelokiem. Izrādījās, ka ķešās vēl paši iespaidīgākie laikrāži - ar atvāžamiem vākiem, sudraba un zelta. Tēvs bija pulksteņus labojis, un viņu sevišķi interesēja šis plašais piedāvājums. Gadījās pārdevēji, kuri neapzinājās slavenās Šveices firmas Pāvels Burē pulksteņu atšķirību no vācu lētajiem, levs gandrīz krita kārdinājumā un iegādājās dārgu pulksteni par smiekla naudu, taču mums bija jārēķinās ar katru rubli, lai tiktu pie biļetes un varētu bēgt uz dzimteni.

la tirgus ainar iztēlē savienojusies ar Aldonas izteicienu, nāk prātā, uzplaiksni zemapziņā un atsauc atmiņā laikus, kad dzīvojām bez pirktspējas un pārdot iespējām, jo bijām trimdinieki, izslēgti no tirdzniecības sistēmas. Pusbada eksistencei viss uz pārtikas kartiņām. Izņemot dažus nožēlojamus barterdarījumus: sieviešu vasaras kostīms pret desmit litriem piena, augstpapēžu kurpes pret spaini kartupeļu. Vēlāk aiz polārā loka - mēneša tējas un tabakas deva pret litru ziemeļbriežu asiņu, dažām saldētām zivīm.

Kad nonācām Sibīrijā, kad mūs ar māti nometināja Sovetskajas rajona centrā Berjozovka (18 km no Krasnojarskas), tur bija neliels tirgus laukums ar dažiem dēļu galdiem, bet jau tukšs kā izslaucīts. Sīktirdzniecība vēl notika ciemata centrā pie unimmaga uz dēļu kāpnēm. Mērot ar glāzēm, pārdeva sautētas irbenāju un vilkābeļu ogas, ievogas (rudenī arī samaltas miltos), lapegļu sveķus - Sibīrijas košļājamo gumiju -, kādu zivteli no puišeļu lomiem Jeņisejā. Taiga bija saglabājusies vien tuvējās Sajānu kalnu grēdas atradzēs. Tās bagātības līdz mūsu ciematam nenonāca.

Ziemā (mamma reiz no darbvietas aizbrauca uz pilsētu komandējumā) Krasnojarskas tirgū puds miltu (16 kg) maksāja 1000 rubļu, spainis kartupeļu 100 rubļu. Mammas alga invalīdu kurpnieku artelī (kā grāmatvedei) bija 150 rubļu mēnesī. Kā rakstīts dienasgrāmatā, viņa cepšanai atvedusi puslitru japāņu mašīneļļas un luņķi apšaubāmas izcelsmes aknudesu.

Kad 1942. gada jūnijā mitām jau uz baržas karavānā, kam bija mūs jāaizvizina uz Jeņisejas ziemeļiem, arī es nonācu Krasnojarskas tirgū. Piecpadsmit gadu vecumā biju visai avantūriski noskaņots pusaudzis, kādā kompānijā acītes spēlē biju laimējis pāris simtus rubļu. Par tiem man nācās likt galdā tirgū pirktu reibinoša dzēriena pudeli. Tajā bija atšķaidīts ēteris jeb „baltās drapēs”, sauktas arī par čigānu šņabi. Atceros, noreibām vienā mirklī un pēc neilga brītiņa atkal atžirgām. Neiznāca nopirkt ne bļodiņu vārītu kartupeļu, pēc kuriem tā kāroju.

Pēc pieciem gadiem, jau atgriezušies Krasnojarskā no ziemeļiem, tajā pašā pārtikas tirgū Kačas priekšpilsētā, kaut arī nabagi, ar tēvu uz abiem nopirkām bļodiņu vārītu kartupeļu un skābu gurķi. Piecus gadus tādus gardumus nebijām baudījuši. Nogaršojām un bēgšus bēgām no tirgus, lai vēlreiz nekristu kārdināšanā.

Tolaik un arī vēlākos gados, kad ceļojumos uz Sibīriju ar ceļabiedriem braucām vilcienā, visa Transsibīrijas dzelzceļa maģistrāle, jo sevišķi ar mazākajām pieturām, šķita viens vienīgs tirgus. Līdzās ik piestātnes peronam galdi, uz kuriem izlikti pašcepti pīrāgi, plāceņi, skābēti gurķi, kāposti (arī veselas galviņas), zaļi tomāti, sibīriešu gaumē (bez vārīšanas) iesālītas krimildes, krievu krāsnī izsutinātais piens - rjažeņka. Ja ziema, piens sasaldēts bļodiņās un izlikts rituļos.

Kur nu vel siltumi - ciedru rieksti un ogas. Pa dienvidu atzaru (cauri Čeļabinskai braucot) vasarā un rudeņos spaini ķiršu, tomātu vai ābolu tirgoja par 3 - 5 rubļiem. Bija pieturas (viena no tām - Taiga), kur, kamēr stāvēja vilciens, turpat pie galda varēja karstu zupu nostrēbties, tikko izvilktu čugunkā no krievu krāsns, baudit karstus kartupeļus (ar piedevām). Pārdeva arī zivis. Vienlaik, kad bija modē, Rietumsibīrijas līdzenumā nomedīto lapsādu cepures. Daudz ko pārdeva. Visu nemaz nevarēja pamanit. Kādreiz ietilpīgu tāšu turzu ar lācenēm. Par smiekla naudu. Restorāna vagons nevarēja sacensties artik dāsnu piedāvājumu.

Kad bēgām mājup no Sibīrijas, mums, palikušiem bez rubļa kabatā (visu naudu ieguldījām biļetēs), šis dāsnais tirgus bija smags pārbaudījums, jo sevišķi pēc Tālajiem Ziemeļiem, kad bijām slimi ar skorbutu (cingu) un tā kārojām vitamīnus.

Svešās zemēs nekādos eksotiskos tirgos neesmu bijis. Austrumnieciskākie Hakasijas galvaspilsētā Abakanā un Tuvas metropolē Kizilā. Abakanā mūsu ceļabiedre māksliniece Biruta Baumane nopirka kažoku no Sibīrijas rudās caunas ādām. Kā mums šķita, smieklīgi lēti. Tik garšīgus dienvidu saulē ienākušos dzeltenos tomātus, pirktus par trīs rubļiem spainī, neatceros, ka vēlāk būtu ēdis. Arī melones un arbūzus.

Kizilas tirgū esmu bijis vairākkārt. Viseksotiskākās preces: marala un zelta saknes, arīžeņ-šeņ (ticējums, ka pirms šīs saknes izrakšanas jānogalina cilvēks, jo sakne atgādina cilvēka ķermeņa formu). Un marala panti. Kā pārdevēji apgalvoja, tikko pavasarī, kad tie visdziednieciskākie, briežiem nozāģēti. No šiem pirkumiem atrunāja mūsu draugi un labvēļi, tuviešu rakstnieki, mans toreizējais draugs šamaņu pēctecis dzejnieks Mongušs Kenin-Lopsans. Tā esot tūristu apmānīšana visprastākā veidā. Slepus, no azotes tirgoja arī zvērādas. Un dažam labam lētticīgajam veikli izstrādātu kaķādu iesmērēja par askiru (sabuli). Piedāvāja lāčādas, bet tad, ja gribēja pirkt, bija jāiet līdzi uz mājām. Ja gribējām iegādāties dziedniecisko klinšu darvu - mumijo - arī vajadzēja lūgt speciālistu padomus. Blēdījās pat ar čagu - melnām piepēm līdzīgiem izaugumiem uz bērziem, no kā vārīja zaļu teļu, kas līdz pret dažādām kaitēm. Bet varēja arī nopirkt tāšu turzās aromātisku akāciju ziedu medu, lāču žulti (neatceros vairs kādai vajadzībai), iežus ar zelta dzīsliņām, no „mīkstā akmens" grieztas figūriņas.

No ziemeļu tirgiem atceros Arhangeļsku, Helsinkus, Lofotu salas. Galvenokārt piedāvāto zivju dēļ. Taču tās bija tik dārgas, ka varēja vien pamielot ožu ar apetītefīgo aromātu. Vienīgi Arhangeļskā vēl padomju laikos nopirku ziemeļu lasi - semgu.

Arī Lietuva allaž bijusi un aizvien vēl slavena ar saviem tirgiem. Vēl atmiņā „dzīvības ceļš" uz Klaipēdas veikaliem un tirgu, kuri septiņdesmitajos gados un arī vēlāk glāba liepājniekus no nabadzības, kas bija iestājusies mūsu pilsētā. Klaipēdas centra tirgū vienmēr interesanti iepirkties. īpatnējākie pirkumi: pavasaros, kad esmu bijis biežs poēzijas dienu viesis, laši un garšīgi nokūpināti brekši, dažādi sieri un žāvētas cūkas kumpis (šķiņķis). Kur nu vēl plašais dažādu mantu tirgus aiz pilsētas! Un Viļņas tirgus, uz kuru vēl šodien brauc uzpircēju pilni autobusi! Šiem tirgiem vēriens, salīdzinot ar mūsu krāmu tirdziņu jeb uteni Annas tirgus laukumā.

Uteni Liepājā atceros kopš 1947. gada, kad pārbēgām no trimdas. Vecāmāte Žanete, lai palīdzētu mums pēckara gados zieme|os un abas ar māsu, Emmas tanti, varētu izvilkt dzīvību, gandrīz vai ik dienu bija tirgojusies utenī. Tas tolaik aizņēma ar dēļu žogu apjoztu laukumu skārņa dienvidu pusē, tur tirdzniecība plauka un zēla to pāris gadu laikā, ko mums laimējās pavadīt dzimtenē. Vecaimātei Žanetei reiz bija vājība uz skaistu un dārgu trauku kolekcionēšanu. Arī no laikiem, kad viņi ar vectēvu turēja krogu Rožu laukumā, bija saglabājušās servīzes. Visi šie trauki tika pārdoti. Vecāmāte aizstiepa uz uteni arī manu pusaudža bibliotēku. Vienas otras grāmatas bija žēl, bet visvairāk koka gramofona, pa kura atvērtajām durtiņām nāca tik maigas skaņas, ka es bērnībā, kā vectēvs Jēkabs smējās, kaucu tām līdzi. Šajā vecām mantām pārbagātajā utenī mani galvenokārt interesēja grāmatas. Ulmaņlaikos izdotās, no kurām daudzas nemaz nedrīkstēja izlikt atklātai apskatei, bet, tā kā vecāmāte utenī bija savējā, ar viņas rekomendāciju tiku pie sējumiem, kas interesēja visvairāk - psiholoģiskiem un filozofiskiem apcerējumiem (Raudive, H. Ortega, Unamuno, Celms u.c.), esejām (Z.Mauriņa). Šīs manas tolaik pirktās un lasītās grāmatas utenī nokļuva atkal otrreizējā apritē, kad mūs izsūtīja otrreiz, un vecāmāte, līdz nomira, atkal centās mums palīdzēt no savas Latvijas nabadzības vēl lielākā - Sibīrijas nabadzībā, izpārdodot visu mantību.

Divdesmit gadu vecumā kļuvu par pašapzinīgu, pat bravūrīgu pircēju. Līdz tam trimdinieks, kam nauda nebija vajadzīga, jo par to neko nevarēja nopirkt. Bet, Liepājā atbraucis, sāku strādāt pie privātuzņēmēja mūrnieka par palīgu, un ik pēcpusdienu pēc feirāma (darba beigām) meistars izvilka no deņķeļbuha jeb portmonē naudas zīmes 50 rubļu vērtībā, un es tās ieslidināju ķešā, pirmoreiz mūžā juzdamies bagāts un pirktspējīgs. Lielāko algas daļu atdevu vecaimātei, kura vadīja saimniecību, bet, pirms doties uz vakarskolu, uzgāju uz Pētera tirgu, lai nopirktu kādu našķi - glāzi grauzdētu sojas pupiņu, ābolu vai no cukurbiešu sīrupa ceptu plātsmaizes gabalu. Tikko atbēgušiem, mums našķis šķita arī par 18 rubļiem tirgū pirktais rupjmaizes klaipiņš, tautā tā sauktais zārciņš. Līdz atēdāmies no sešu gadu laikā piedzīvotā bada un pusbada.

Tēvs turpat pie tirgus sāka strādāt sēklu veikalā par rēķinvedi, bet mamma varēja atkal (uz pāris gadiem) likt lietā savu tirgotājas prasmi. Viņa tirgusbūdā pārdeva saknes, kļuva par bufetnieci. Atkopāmies, apģērbāmies, jau iedzīvojāmies,

fīdz atkal...

Varbūt tas ir rožainās gaismas atspulgs, kas bērnībā iekrāsoja Ulmaņlaikus Liepājā. Tomēr, ja salīdzinu, tad daudz kas tolaik bija gruntīgāks un augstvērtīgāks. Uz Pētera tirgu sacītais attiecas tik lielā mērā, ka šo starpību starp toreiz un tagad vēl izjūtu vai ik dienas, jo kopš agrīnas bērnības līdz šim brīdim esmu bijis pircējs, esmu bijis pastāvīgs tirgus apmeklētājs. Nupat Pētertirgū ir tāda pati un varbūt pat lielāka pārtikas produktu un dažādu preču pārpilnība kā Ulmaņlaikos, tirgus, kā saka, lūzt no dažādiem labumiem. Kāda izvēle! Kas var saskaitīt maizes, ga|as un piena izstrādājumu šķirnes! Un tomēr esmu gatavs apgalvot un censties pierādīt, ka trīsdesmito gadu Pētertirgū pārtikas produkti bija tīrāki, augstvērtīgāki, garšīgāki. Kaut vai laucinieku ievestais piens, krējums, siers, biezpiens un sviests, la šķiet, ka kopš Ulmaņlaikiem īsts sviests tirgū nemaz nav pirkts. Desu izvēle nebija tik liela, bet - kas par desām! Ar neskaitāmām garšvielām. Resnā Londonas desa un žīdu košerdesa ar ķiploku smārdu, jakts desas, cīsiņi, tīringeri, dūmu desa... Viskrasāk kvalitātes kritumu var izjust stendos, kur piedāvā zivis. Lielā dažādībā, bet cik tās neaptītefīgas, kaut kūpinātās ik rītus ar lupatām nospodrinātas, ar eļļu ieziestas. Un no aromāta, kas kādreiz kairināja ožu, ne smakas.

Zivju pārdevējiem bija atvēlēts tirgus dienvidrietumu stūris. Tur tirgoja svaigas zivis, tikko no jūras atvestas gan no tuvākajiem zvejniekciemiem, gan Liepājas. Atbraucēji no zirgu pajūgiem, vietējās pārkupšenes no rokas rateļiem. Mencas, izstrādātas visdažādākos veidos un kā no jūras. Šķērsu ratiem, uzkārtas pa pāriem uz bomīšiem. Arī saulē kaltētās - sažuvušas kā pastalas un vēl valkanas, viegli nodīrājamas no ādām. Tas bija gardums un ikdienas ēdmaņa cauri laiku laikiem. Nupat aptrūcies vai par tādu cenu, ka nevar vairs atļauties. Raugoties, kāds gadalaiks, reņģes un stintes kālos (30 gab.), plekstes un ātes. Arī jūrā zvejoti ālanti un zebras (vimbas), ko sevišķi garšīgi prata sagatavot žīdu (ebreju) ģimenēs. Arī zuši, galvenokārt no ezera zvejniekiem, venterniekiem. Laši jau kā liels retums un brangā cenā.

Turpat blakus ar brezenta jumtu pārvilktas letes, no kurām tirgoja auksti un karsti kūpinātas jūras zivis. Tā nu bija paradīze, kādu vairs nepiedzīvot. Vissīkākā reņģīte, užavniece, ko Liepājā ieveda no Užavas, bija nokūpināta tā, ka neviena asaciņa neatlobījās. Viss zeltains, smaržīgs, rupju sāli apkaisīts. Sīkās, druknās doršītes tik apetītelīgi nokūpinātas, palielās, ko zvejnieki sauca par kalmukiem, šķērstas - izvērstas, aukstā kūpinājumā. Tāpat plekstes. Rudeņos auksti kūpinātās tik treknas, ka tauku lāsītes spiežas cauri. Zuši plašā izvēlē - no tā saucamā zīmulīša fīdz 3 - 4 kilogramus smagiem izvērstiem milzeņiem. Ja salīdzina ar pašreiz daudz zemākā kvalitātē tirgojamiem, tad smieklīgi lēti, katram

pieejami. Un kur nu vēl kūpinātās mencu desas, ko sāka ražot vietējā zivju fabrika. Un vēl daudz kas.

Protams, nevar salīdzināt tolaik un tagad, neņemot vērā, kāds iedzīvotāju skaita pieaugums, cik zivju noplicināta jau Baltijas jūra. Bet vai tad tirgum nevar sagatavot zivis, kā to dara zvejnieki pašu vajadzībām? Vienlaik, pirms gadiem pieciem, tādas garšīgas kūpinātas zivis parādījās tirgū, un tās izpirka, par cenu nediņģējoties. Pašreiz piedāvājums plašs, bet garšīgu zivi nopirkt grūti. Ja nu vienīgi si|ķes, svaigās jūras un ezera zivis. Ja atceros, tad arī si|ķu tirgū, kas atradās Peldu ielas sākumā, bija liela izvēle. Kādas tur nepiedāvāja! No Islandes, Dānijas, Skotijas, Norvēģijas... Man visgaršīgākā šķita Zviedrijas ķēniņa siļķe, kas, sarkanu gaļu un tāda kā mazliet iepuvusi, jau lobījās nost no asakas. Par šo siļķi allaž iedomājos, kad Sibīrijas ēdnīcās gadījās nobaudīt eksotisko ēdienu alatu ar smaciņu.

Sāku staigāt mammai līdzi uz Pētertirgū, kad vēl pašam nebija pirktspējas, viss mans kapitāls glabājās krājkasitē - ģipša sunī. Asistēju mammai, taču allaž izrādīju arī savu gaumi ēdmaņu iegādē, jo strikti, pērkot maizi (tikai miežu!) un karsti kūpinātas zivis. Tolaik uz tirgu gāja tikai ar skalu vai no klūdziņām pītiem apjomīgiem groziem, kuros ērti izvietoja pirkumus. Mammai bija savs dižais ķocis, man maģīnais groziņš. Jau izaugušam padsmitniekos, man, rudeņos no laukiem pārbraucot, bija savs maks ar sapelnīto sīknaudu, un es neatkarīgi no mammas (viņa mēdza uzspiest savu gaumi) varēju iegādāties, ko pats vēlējos. Kaut vai to pašu košerdesu, kas bija pilna ar ķiplokiem, un Zviedrijas ķēniņa siļķi, kas, kā mamma izteicās, smirdēja pa gabalu. Ēdmaņas izvēlē mana garša sakrita ar vectēva Jēkaba gaumi, bet vectēvs mita laukos, un pilsētā man pašam bija jācīnās, lai tiktu pie kārotajiem gardumiem.

Tajās septiņās vasarās, ko bērnībā dzīvoju laukos (sešas pie vectēva Kalvenē), man pienācās nedēļu ilgs atvaļinājums, un tas ik gadus tika piešķirts no 8. fīdz 16. augustam, kad Liepājā notika ne vien pilsētā, bet plašā apkaimē slavenais Annas tirgus. Protams, nevaru atcerēties, kad šajā tirgū kumēdiņus rādīja pats Juris Alunāns, bet citas tirgus ainas un izjūtas atmiņā nokopējušās spilgti un aizvien vēl „ekrānā” atsaucamas. Vispirms jau tirgus troksnis, kas, izkāpjot no tramvaja, bija sadzirdams pa gabalu. Tur klaigāja tirdzinieki, spēlēja vismaz triju cirku orķestri, karuseļa leijerkaste, rēca zvēri, cits citu skaļumā pārspēja iekšā saucēji, bet par visu skaļāk dārdēja „nāves brauciens” tādas kā milzu koka mucas vēderā. Šis troksnis manī jau uzjundīja alkas pēc tirgus izpriecām, ko nupat, nupat izdosies apmierināt un piepildīt. Tik tirgus traku atceros sevi no padsmitnieka gadiem, kad Annas tirgū biju bijis jau vairākkārt, zināju, kādās izpriecās varēšu piedalīties,

kādus labumus izbaudīt un kādus brīnumus skatīt Baloža cirkā - apjomīgākajā no teltīm. Biju tikko iebraucis no laukiem, kur vasarās ēdmaņa, kaut sātīga, bija visai vienmuļa. Kārais zobs niezēja uz karsti ceptām kraukšķīgām vafelēm ar putukrēma pildījumu, svaigi skābētiem gurķiem, pēperkoka sirdīm, kvasu, limonādi. Uz daudz ko. Vecāki vedināja teltī ieturēties ar alus desām un štovētiem kāpostiem - ielikt grunti, pirms nodoties izpriecām.

Lai kā vecāki centās mani atrunāt, gribēju redzēt „nāves braucienu". Mamma nelaidās, bet tēvs mani ieveda mucā, kur rībēja un smirdēja kā ellē. Motociklists joņoja pa vertikālo mucas sienu līdz uzrāvās augšā, gandrīz pie pašiem skatītājiem. Tēvs aizbāza ausis. Arī man drīz pietika.

Brauciens ar klasisko karuseli, kurā uz riņķi skrēja zirgi, zebras, ziemeļbrieži, pat kamieļi, bet viducī leijerēja leijerkaste, man, padsmitniekam, jau šķita vien tāda bērnu spēle. Prasījos uz karuseli, kurā braucēji joņoja pa gaisu. Tēvs jau gandrīz bija ar mieru braukt un sēdināt mani blakus sēdeklī, kad pie švuncīgā karuseļa izcēlās panika - kāds pārmēru sadzēries jautrībnieks no karuseļa augstumiem apveltīja riņķī sanākušos ar šķebīgu strūklu. Vecāki uzupurējās un ieveda mani Baloža cirkā. Tēvs ironizēja, māte pukojās, bet es tolaik vēl jūsmoju par trikiem, jokiem, zvēru dresūru. No četrpadsmit gadu vecuma, pabijis Rīgā Solomonska cirkā, gan neesmu vairs dižajās teltenēs iemānāms. Tāpat kā zooloģiskajā dārzā. Cenšos saprast un novērtēt šo iestādījumu nozīmi, bet nevaru pieņemt dzīvnieku dresūru un turēšanu nebrīvē.

Pēc visiem šiem tirgus piedzīvojumiem biju tā pārguris, ka no tramvaja pieturas Siena tirgū tikko aizvilkos līdz Ganību ielai ezermalā, kur toreiz dzīvojām. Vecāki zobojās par manu tirdzinieka azartu, bet, kamēr darbojās Annas tirgus, man tur vajadzēja būt klāt. Ja ne ar vecākiem, kuri makus rokā vien turēja, tad ar ezermales vienaudžiem. Un es jau arī pats, Kalvenē onkoļa kokaudzētavā strādādams, biju sapelnījis santīmus, ko lietā likt.

Atceros vēl dažāda veida loterijas un laimes spēles, šautuves, „krupja sišanu”, viengad arī umurkumura noziepēto stabu ar balvām pie šķērskoka pašā staba galā; jauna veida karuseli, kas izvizināja „pa dzimtenes kalniem un lejām”, un kā no vaļā atstāta būra izmuka melnā pantera un tirgū sākās panika. (Annas aptiekā izpirka visus balderjāna pilienus.) Nabaga zvērs bija tā nobijies no ļaužu baiļu izpausmēm, ka to atrada (izsauca ugunsdzēsējus) paslēpušos aiz paša būra. Vajadzēja vien durtiņas atvērt un ielaist panteru viņas mājoklī. Jau tolaik izlasījušam Kiplinga „Džungļu grāmatā”, kāda varena džungļu valdniece bija melnā pantera bagira, šis zvērs šķita nožēlojams.

Pie mammas draudzenes no Amerikas bija atbraukusi ciemos radiniece ar

{

№ßt

Ar dzejnieku Juri Kronbergu

divām meitenēm. Ar vecāko Mildredu, divpadsmitgadīgu skuķi, bučojāmies un Annnas tirgū apmainījāmies pēperkoka sirdīm. Šī sirds divus gadus nostāvēja uz kumodes un nez kā bija paķērusies līdzi trimdā uz Sibīriju, kur to abi ar mammu našķojām pa sīkam gabaliņam. Šo sirdi atcerējos, kad vēlāk izlasīju Bodlēra dzejoļa rindas:

„Kā pavāram ar milzu apetīti

Man jāvāra un jāēd paša sirds."

(E.Virzas atdzejojums)

* * ★

Padomju laikos bez brīvības trūka arī daudz kā cita. Tirgos bija ieviesta blata sistēma. Deficīts ik uz soļa. Pat gaļas subprodukti, pēc kuriem sastājās garas rindas. Tā jau bija tirgus ikdiena - izstāvēt vairākas rindas, samangot preci, ko pazīstama pārdevēja izcēla no zemletes. Inteliģence satuvinājās ar tirdzniecības darbiniekiem. Teātra pirmizrādēs skatītājos dominēja pārdevējas no skārņa. Gandrīz vai katram aktierim bija sava slepus vai gluži atklāta „sponsorē”. Par to nebūt neironizēja. la bija dzīves nepieciešamība - dažādu aprindu satuvināšanās, pateicoties blata sistēmai. Tu man, es tev. Un tirgus placis bija šo slepeno izdarību arēna. Es to esmu noskatījies ne vien no malas, bet arī pats piedalījies šajā slepus tirdzniecībā. Varu pat apgalvot - kā mēs visi. Bija neērti, bet ēst, smēķēt, iedzert gribējās. Arī ko labāku uzģērbt un apaut. Varētu iedziļināties sīkumos, atsaukt atmiņā atsevišķas epizodes, bet vēl aizvien tā kā kaunos par tiem laikiem, kad kā pircēji tomēr bijām pazemoti. Izņemot tos, kuri iepirkās specveikalos, kuri ar attiecīgām apliecībām piegāja pie letes un pirka bez rindas. Kad to visu atceros, šīs pagātnes ainas Pētera tirgū šķiet visai absurdas, izmurgotas, tālas no pašreizējās realitātes.

Nu jau ilgus gadus vai ik dienas aizstaigāju fīdz Pētera tirgum ar brūno, ietilpīgo portfeli. Iepirkšanās kļuvusi par ieradumu.

Man ir savs gājiens. Vispirms cauri priekšzīmīgi sakoptajam skārnim, iegādājoties dienišķo maizi - pilngraudu rupjmaizi un tumšgraudu bulciņas. Pa retam kādu desas struņķi, bet lielākoties kūpinātas vai žāvētas gaļas gabalu. No sieriem pikantos - Latvijas, Bakšteinas, Trikātas rokforu. Kārojas, bet rocība neatļauj pirkt franču sierus, fetaki. Nokāpju pagrabā, kur tirgo zivis. Pavasaros dažreiz gadās nopirkt garšīgas kūpinātas reņģītes, rudeņos - butes. Visbiežāk tomēr „iegrābjos", un pirkumu notiesā kaķenes Ribka un Fiša. Pēdējā laikā ar izmisīgu skatienu meklēju kādu pērkamu zivi, bet visas aplūkotās - blāvas un neizteiksmīgas, vairākkārt pārbaudītas garšas ziņā un allaž ar vilšanos. Ja nu

vienīgi si|ķes, kas lielā izvēlē, un skumbrijas, laši, līdz kuriem neaizsniedzas pirktspēja. Svaigās zivis gan var izvēlēties, taču to ceļš no ezeriem, dīķiem un jūras līdz letei mēdz būt ilgstošs. Vienā vietā var dabūt arī dzīvas zuves. Ja ne Jūrmalciems, kur gadās nopirkt zivis, kas tikko no selgas izceltas, ja ne pašu iemaņas zivju pepināšanā, nāktos aizmirst, kā tad garšo tāda svaigi cepta vai alkšņu un priežu čiekuru dūmos kūpināta zivs.

Ziemā skārnī nopērku vēl kādu dienvidu augli. Tie nestāv klāt bērnībā baudītajiem. Kad Graudu ielā iegāja Vasermaņa tirgotavā, kā tur dvesmoja eksotiskie aug|i, kādu tie radīja apetītefīgu iekāri! Jaušu, ka visi šie eksoti norauti no zariem, vēl neienākušies. Taču izvēle liela, un kāds vitamīns nepieciešams.

Vislabprātāk un jau ar pieredzi kopš bērnības, kad onkolis Edgars nodarbojās ar augļkopību, iegādājos Latvijas ābolus. Sākot ar bumbierāboliem un baltajiem dzidrajiem vasaras otrajā pusē, līdz nākamam pavasarim, kad vēl saglabājušies sīpoliņi un dzelzs āboli (renetes), dažreiz pat filipi un antonovkas. Pa vidam visas sezonas garumā tik daudz dažādu vecu, pārbaudītu un gluži jaunu šķirņu, kuru augļos iegrauzies arī pa tārpiņam, liecinot, ka to sulīgās miesas nav piedraņķētas ar ķimikālijām. Ābolu aplūkošana, ejot caur pārdevēju rindām jau zem atklātām debesīm, to iegādāšanās, aprunājoties ar tirgotāju, vistīkamākās pieturas tirgus gājienā. Vienruden, kad bija bagāts ābolu gads un vietējās avīzes turpinājumos publicēja manas bērnības atmiņas, augļu pārdevēji, tās lasījuši, sauca klāt un kā dāvanu, kā atzinību iebēra portfelī pa kilogramam. Tas man kā rakstniekam bija liels gandarījums.

Pa āra tirgusplaci, kur nojumes un atklāti galdi, uz kuriem preci izvietot, izstaigājos krustu šķērsu. Jo sevišķi vasarās un rudenī, kad dārzeņu, ogu, sēņu un augļu pārpilnība. Pēdējā laikā placis sakopts - nav jāmīdās pa dubļiem un peļķēm kā agrāk. Tikai ieeja tirgū no rietumu puses, kur agrāk tirgoja pļavu un mežu veltes, kur cieši rindojās būdas, tagad individuāli šūto manufaktūras pārdevēju apsēsta. Visuzkritošāk rēgojas dažāda izmēra pagaidām vēl ar saturu nepiepildīto krūšturu grēdas. Manuprāt, šie simboli nereklamē tirgu no labākās puses. Tad jau drīzāk kāds Ulmaņlaika notikums, ko man kādreiz atstāstīja sena tirgussieva. Reiz, tas noticis karstā augusta dienā, tirgū uzradušies pliki trakie (nūdisti), kuri ar plakātiem un saukļiem aicinājuši piebiedroties šai kustībai. Tad nu, kā tantīte teica, sievas dabūjušas rokas izvicināt, nežēlojot pašaudzētos tomātus.

Tirgū nonāk saskarsmē, kaut virspusējā, ar daudziem cilvēkiem. Tur satiek paziņas, ar kuriem samājas pa gabalu, ar kuriem apmainās dažām frāzēm, ar kuriem ielaižas ilgstošā tērzēšanā. Ja tu esi mūžu nodzīvojis vienā pilsētā, ja tu esi rakstījis avīzēs un vēl turpini to darīt, tad tevi pazīst kā raibu suni (kaut varētu visus

atcerēties un pēc atmiņas uzzīmēt, kas uzrunā!). Esmu lamāts, man izteikti pārmetumi, bet arī daudz labu vārdu esmu dzirdējis tirgus drūzmā.

Vēroju pārdevējus, izvēlos, pie kā biežāk iepirkties. Ļaujos arī apšmaukties, kā saka - zobus apvārdot. Reizēm, tikai pirkumu mājās pārnesis, redzi, kas tev ir iesmērēts. Varbūt maldos, bet šis ir tāds laiks, kad saradušies negodīgi cilvēki, kad pārdod ar ķīmiskiem stimulatoriem audzētus kartupeļus un dārzeņus, kad tirgus ētika zemāka kā jebkad. Un uz šī fona izceļas tik daudzi sirsnīgie, atklātie un labestīgie padevēji, kuriem rūp savas „firmas" gods, kuriem ir tirgotāja sirdsapziņa un kuri neuzskata pircēju par apkrāpjamu muļķi. Taču kādreiz ir pamācoši arī tīšām ļauties apkrāpties un redzēt, cik gandarīts par preces iesmērēšanu ir (autiņš, kam nagi uz iekšu. Tirgū daudz ko redz, pamana un nojauš. Visa šī tirgus būšana šķiet visai virspusēja, bet viena otra „psiholoģiska etīde” ielaiž arī dziļākas saknes. Jo sevišķi, vērojot bērnus, kuriem ļauj tirgoties, Cik viņi alkatīgi uz naudu! Mūsu laikmeta uzspiests tāds kā mantkārības zīmogs.

Vienalga, kādos tirgos gadās iegriezties, vienmēr uzmeklēju nomaļās vietas, kur piedāvā preces no mežiem, pļavām, purviem. Augu gadu interesējos par zāļu tējām. Vasarā sapērku kumelītes, piparmētras, raudenes, kas neaug Jūrmalciema apkaimē un ko pats nevaru saplūkt un sakaltēt zāļu tējām. Starp zāļu pārdevējiem seni paziņas, ar kuriem aprunājos, jo mani interesē viss, kam sakars ar tautas ārstniecību. Rīgas centrāltirgū arī eksotiski augi no Kaukāza, Altaja, Sajāniem. Dažādas dziednieciskās saknes, eļļas, garšvielas. Arī tādas, ko savulaik ceļojumos pa Sibīriju pats esmu atradis dabā.

Liepājas ogu un sēņu tirgus vasarā signalizē par visu, kas notiek mežā. Tikko ieraugu čigānus tirgojam mellenes, zinu, ka arī Jūrmalciema mežos šīs ogas ienākušās. Tikko pamanu uz letēm kaut saujiņu baraviku vai apšu beku, var doties „ķemmēt” gadu gaitā iepazītās šo sēņu plantācijas piejūras silos. Ja sviestabeku „sprādziens”, tad arī mūsu Jūrmalciema kāpas ņudz no šim sēnītēm. Pa retam gadās ieraudzīt pārdodam pa litram lāceņu, no sēnēm - zemes taukus. Arī ar šī sektora pārdevējiem interesanti parunāties. Starp čigāniem gadās arī paziņas - no laikiem, kad vasarās mitām Sakas meža mājās „Silos”. Tad manam acu gaišumam pirktajam melleņu puslitram uzšļāc paviršu pamatīgu riekšavu.

Mēdzu aprunāties arī ar vīriem, kuri pārdod dzintara rotaslietas, atsevišķus gabalus. Viens no viņiem, kādreiz zvejnieks, arī pats ķer dzintaru jūrā. Tā kā pats to kādreiz esmu darījis, interesanti izzināt, kāds loms bijis vētrās, kas nupat atšalkušas Kurzemes piekrastē. Tāpat Palangas tirgū uzsāku sarunas ar tumšsarkanā dzintara pārdevējiem no Jodkrantes. Tur tas, bangotņu uzplēsts, no kādreizējām raktuvēm skalojas ar jūras vēju pāri Kuršu jomai. Pāris reizes

pārdošanā gadījušies tik skaisti gabali, ka esmu ķēris pēc maka.

Reti, vien kādai jubilejai pērku ziedus, bet puķu veikaliņus un letes apmeklēju bieži. Veikaliņos pārdodamās importa puķes, krāšņas un samērā lētas, bet nezin kādē| vienaldzīgas. To ir grūti izskaidrot - šis aizspriedums iesakņojies paša apziņā -, bet šķiet, ka šīm gleznainajām rozēm, krāšņajām neļķēm, daudzajām eksotiskajām skaistulēm nav dvēseles. Tās puķu dvēseles, kas saistībā ar latvju zemi - mežu, p|avu, dārzu, mazāk ar siltumnīcu. Tirgū pārdodamās puķes ir grieztas un plūktas, tās ir plaukumā un pilnziedā, tās ir lemtas īsu brīdi priecēšanai, tās ir kā grezni simboli labvēlīgu jūtu izpausmei. Katram jau ir savas mīļās puķes. Man to ir daudz, un par tām arī daudz esmu dzejojis. Nupat esmu iesācis ciklu „Puķu tirgū”.

Es iegalvoju sev, ka tās ir puķu sejas,

Kas manī raugās - roze apvītusī Tik skumja šķiet, tik daudz jau paspējusi No sevis izziedēt. Kā izākstās un izālējas Tas puķu zirnis daudzkrāsainais,

Kam tā vien pārgalvībā acis zib.

Ko viņš no tiklās margrietiņas,

Kas apaļīgu ģīmi smaida, grib?

0, lilijas, o, baltās, cēlās Areņģeliski smalkiem vaibstiem!

Un melnīgsnējā magone,

Kas brunčos sarkanos tik piedauzīgi skaista,

Ka nupat nobirs, vijīgu un šmaugu kātu Vien atstājot, - kaildejotāja!

Un plīvurpuķīte - cik kalsna tā un vāja No dzimtās kāpas atrauta, no sava kuplā cera. Un kā šī naktsvijole neiederas Te, bālu vaigu, daudzkrāsaino pulkā,

Kas sārtām lūpām, acīm spulgām.

Te, puķu tirgū, tik daudz mīļu seju Ar maigām atmiņām un grūtsirdīgām dvesmām, Kamēr es pats jau raibos pantiņos Par puķuzirni izālējies esmu.

Palaikam tirgus domās un izjūtās un - kā Aldona kādreiz sacīja - dvēselē, gūst plašāku, gluži vai vispārinošu nozīmi laikmeta un pasaules uztverē. Tirgošanās notiek vispirms jau pašam ar sevi. Tu, cilvēks, piedāvājies un pārdodies pat mīlestībā. Protams, pārnestā nozīmē, kad šīs jūtu izpausmes sauc cēlākos vārdos nekā tirgus leksikā. Saziņas fīdzekļos, informācijā, ko ik dienas saņemam, plašu vietu aizņem ziņas par tirgošanos. Ar daudz ko - godu, mantu, sirdsapziņu, jaunību... Pasaulē tirgojas ar valstīm, tautām, pat ticību. Nav nekā tāda, kas nebūtu pakļaujams brīvā tirgus likumiem, tā simbolikai. Kamēr tu pats, atceroties bībelstāstus par Jēzu Kristu, neiztriec visus tirgotājus no sava dvēseles dievnama. Tas nebūt nav viegli, jo cilvēks jau ir dzimis tirgotājs.

Kad tagad, vasaras vidū, ieeju Pētertirgū, vispirms izbaudu plašo preču piedāvājumu no letēm ar dārzeņiem, augļiem, meža veltēm, un tad jau prātoju par ikdienišķām vajadzībām, dzirdu pārdevēju kautros un skaļos uzaicinājumus, jūtu tirgus drūzmu, brucinoties vienam gar otru vienaldzīgiem cilvēkiem, un pēkšņi kāds paziņa ar humoristisku uzrunu, kāda ļoti laipna pārdevēja. Iepirkšanās reizēm veiksmīgais, reizēm kreņķīgais process (atkal kaut kas iesmērēts). Mājupceļā pārpilnā portfeļa smagums, aizvien vēl atsevišķas tirgusdomas par to, kā uzraksti šo tēlojumu. Un tad jau pie rakstāmgalda, tirgojoties pašam ar savu pieredzi un izjūtām - ko un kā piedāvāt lasītājam.

2002. gada jūlijs

Tur es dzēru, tur man tika...

Kas lasījis Džeka Londona autobiogrāfisko grāmatu „Džons Miežagrauds”, sapratīs manu vēlmi - izklāstīt arī savas attiecības un piedzīvojumus ar alkoholu, jo tā nu tas reiz ir, ka cilvēka dzīvē šim šķidrumam atvēlēta ievērojama vieta. Ar retiem izņēmumiem. Šo tieksmi - lietot alkoholiskos dzērienus - cilvēce jau kopš aizlaikiem mantojusi no paaudzes paaudzē visas pasaules mērogā, ik kontinentam, ik valstij un tautai izkopjot savas tradīcijas. Daudz jau rakstīts alkohola sakarā gan beletristikā, gan zinātniskos apcerējumos, un es negribu atkārtot jau citu sacīto, lai cik tas interesanti un vilinoši arī liktos, bet censties vaļsirdīgi izstāstīt savus piedzīvojumus nu jau mūža garumā, kā arī dažus vērojumus, tiekoties ar ļoti daudziem un dažādiem cilvēkiem - gan alkoholisko dzērienu lietotājiem, gan atturībniekiem.

Pirmos dzīves gadus pavadīju pusotra stāva namelī Liepājas nomalē, Kaļķu un Čaulu (Ālandes) ielu stūrī, kur mamma turēja vīna tirgotavu. No šī laika - līdz četru gadu vecumam - atceros vien atsevišķas epizodes, bet tām nav nekāda sakara ar dzērieniem, ko tirgoja veikalā. Vectēvs Jēkabs ar vecomāti Žaneti turēja otrās šķiras krogu pašā pilsētas centrā - Rožu laukumā (tur tagad viesnīca ,,Līva7 No kroga laikiem šo to atminos - kāda bija ieeja (no dienvidiem), zāle, tonbanka (lete), plaukti ar tur izvietotajām pudelēm, vectēvu aiz letes un omīti ar izpalīdzi gatavojam siltos ēdienus. Ģimenes sanākšanas reizēs Rožu laukuma dzīvokļa plašajos apartamentos sēdēju vectēvam uz viena ceļa un činkstēju, lai man arī ielej kaut lāsīti no alus pudelēm ar krāšņajām etiķetēm. Vectēvs skaidroja, ka tur rakstīts: maziem bērniem alu dzert aizliegts. Ar to es samierinājos, kamēr reiz pats tiku pie alus paliekām glāzē un nobaudīju šo dzērienu. Tas man šķita pretīgi rūgts, un es to vairs neiekāroju. Un dīvaini - pirmais alus malks iespaidoja attieksmi pret šo dzērienu mūža ilgumā: alu esmu dzēris ļoti, ļoti maz un īpaši nekad neesmu iekārojis, ja nu vienīgi augstākā labuma tumšo miestiņu. Kādreiz pie pusdienām. Alu tomēr iznācis dzert. Visdažādākā brūvējuma. No pudelēm ar ļoti dažādām etiķetēm.

Kad, jūrmalas pusē dzīvojusi trijās mājvietās, mūsu ģimene atkal atgriezās

ezermalā, vispirms vīna tirgotavu līdz ar dzīvokli īrējām Zēligmana namā uz Gintera (Ukstiņa) un Ganību ielas stūra, bet drīz vien vecāki atkal nopirka pusotra stāva māju uz tā paša stūra pretī pa diagonāli. Tur mamma atkal turēja vīntirgotavu, un es, jau divpadsmit gadus vecs puišelis, viņai izpalīdzēju, kad pārnācu no skolas un stājos mammas vietā aiz letes, kamēr viņa aizsteidzās uz tirgu iepirkties. Tad manā rīcībā bija visi tie dzērieni, kādus pārdeva Ulmaņlaikā. Mazākā degvīna pudelīte -simtsgramu „anniņa", tad kortefīši un pusstopi. Tas bija prastākais, tā saucamais zirgu brandavs. Smalkāks jau skaitījās Baltais dzidrais - pudelēs ar rievotiem kakliņiem. Vistīrākais un dārgākais degvīns - Kristāls tumšās, kantainās blašķēs. Vēl spirta kortelītis un pusstops (Ls 3,90) ar rozā „šircītēm”. Līdz ar spirtu pirka dažādas piešprices, ar ko šo jaudīgo dzērienu atšķaidīt, pārvērst liķierī - Šartrēzi, Ķiršu, Valdmeistaru, Mokku, Pomeranci u.c. Plauktos stāvēja arī vīni, liķieri, dažas pudeles konjaka. Ezermales rajons patērēja vienkāršākos un lētākos dzērienus. Pastāvīgi pircēji ar vērienu bija slakteri no tuvējās lopkautuves, raupji vīri, kuri pēc asinsdarbiem gribēja atslogoties. Iedzert turpat veikalā, kaut to nedrīkstēja -varēja uzskriet akcīznieks un sastādīt protokolu, taču slakteri neniekojās - kā lika pusstopa kakliņu pie mutes, tā līdz dibenam. Šajās izdarībās nolūkojos kā cirka numuros. Ienāca nabadziņi - melnos santīmos sagrabinājuši „anniņai” (Ls 0,45). Dažreiz arī pietrūka. Uzkodai „fefermencu kumpeti” (piparmētru konfekti). Noraudzījos, kā viņi izcukuro ik lāsīti. Pašam atbildīgajā pārdevēja postenī (uz pusstundu) ne prātā nenāca, ko nomēģināt. Kā algu saņēmu savas iemīļotās uzkodas: marinētu gurķi no Geogingera konservu bundžas, jaktsdesu, beigeli (ūdenskliņģeri) un kvasu, ko piedzert klāt.

Veikalā pieņēma arī tukšās pudeles, dažreiz pamēģināju uz mēles, kā garšo dažādas piešprices, ja kāds piliens bija palicis pudelē. Vienīgi Valdmeistars likās tīkams. Tas visas bija mākslīgi gatavotas. Alus un degvīns šķita pretīgs. Jo vairāk pēc tam, kad Ziemassvētku brīvlaikā pie vectēva Kalvenē, ķekatās ejot, reiz biju piedzirdināts ar pašbrūvētu alu.

Lauku mājas „Pavāriņus" vectēvs neiegādājās mīļuprāt. Tā bija lēmis ģimenes konsīlijs: vecāmāte Žanete, dēli Fricis un Edgars un mamma, mīļotā meita, ko vectēvs Jēkabs sauca par mergu. Biju vēl mazs, daudz ko nesapratu. Tikai to, ka vectēvs aizvien biežāk sadzer ar kroga apmeklētājiem, visbiežāk aktieriem, starp kuriem bija arī Teodors Lācis, ka viņam alkoholiskie dzērieni pārāk iegaršojušies un viņš jāglābj no pilsētas postošās ietekmes, pilnīgi izmainot dzīves veidu. Ta kā vectēvs bija nācis no zemniekiem, kuri, būdami mežsargi Adzē, suitu pusē, apstrādāja arī zemi, viņš prata visus lauku darbus un varēja apsaimniekot 100 pūrvietas (33 ha) lielo saimniecību, kur aramzemes nemaz nebija tik daudz. Nezinu, kā vectēvs īstenībā uzņēma šo spriedumu. Ar mani, tolaik sešgadīgu puišeli, kurš sešas vasaras nodzīvoja „Pavāriņos”, viņš tikai pajokojās - sak, kas tagad mums nekaiš, kad esam tikuši ārā no kvēpiem un putekļiem! Tā jau nebija, ka „Pavāriņos” valdītu sausais likums, lai gan vecāmāte par to strikti iestājās. Taču notika talkas, atbrauca ciemiņi, pienāca Jāņi un Jēkabi. Vectēvs bija sabiedrisks. Tikās ar kaimiņiem. Svētdienās „Pavāriņos" sanāca kompānija, kas sita trumpas. Uz aitasgalvām. Galdā aizvien bija aluskanna. Man arī niezēja pirksti uz kāršu spēli. Izdevība radās - spēlmaņi bieži gāja aiz stūra, un es sēdos viņu vietā. Atceros epizodi: kaimiņš Jānis no „Vecvagariem” alus dzeršanā neturēja citiem līdzi, pilnās glāzes slepus meta azotē. Viņam bija brūni, biezi vadmalas svārki, kas uzņēma šķidrumu kā sūklis. Šo noslēpumu paturēju pie sevis, jo kaimiņš bija lādzīgs - allaž atvēlēja laivu makšķerēšanai septiņpadsmit asis dziļajā Vecvagaru ezerā. Tāpat nenodevu vecotēvu, kad redzēju viņu pie bufetes pārlaistām šķidrumu - vēderzāļu spirta uzlējumu pret tīru ūdentiņu. Vecāmāte brīnījās: kā tās zāles tik ātri atlašējas?!

Arī sasniedzot četrpadsmit gadu vecumu, man nebija kāres uz alkohola smēķēšanu vai pīpēšanu. Un tad nāca Sibīrijas trimda, kad vismaz gadu par alkoholu pat neieminējās. Sādžā notika iedzeršanas, lielākoties, jauniesaucamos uz fronti izvadot, bet tās mūs neskāra. Vietējie brūvēja brāgu, degvīns (diez kādas kvalitātes) Krasnojarskas tirgū maksāja 300 rubļus pudele. Ēteris, „čigānu šņabis”, bija daudz lētāks - tikai 50 rubļi puslitrs.

1942. gada vasarā, pirms liellaivu karavāna mūs aizveda uz Jeņisejas ziemeļiem, biju iekūlies jauniešu barā, kas spēlēja acīti uz naudu. Man bija laimīga roka. Sākot spēli ar dažiem rubļiem kabatā, biju vinnējis divus simtus. Man pienācās izmaksāt. Tad nu uzliku galdā pudeli ar „baltajām drapēm”. Tas, atšķaidītas ar ūdeni, bija duļķainas un smirdēja pa gabalu. Iedzēru glāzi un tūdaļ noreibu tā, ka barakas istaba griezās riņķī. Uz brīdi pat aizsnaudos. Pēc pusstundas pamodos sāpošu galvu. No reibuma vairs ne miņas.

Taimiras pussalā, tūkstoš kilometrus aiz polārā loka, alkohola devu - 500 gramus spirta - saņēmu kā zemledus zvejas brigadieris. Tā bija velte, sagaidot 1944. gadu. Smirdīgs šķidrums, jo spirts bija glabāts benzīna mucā. To pat nepagaršoju. Tūdaļ iemainīju pie dolgāniem pret litru ziemeļbriežu asiņu, gaļu, ko ar mammu apēdām jēlu. Jau gadu abi slimojām ar skorbutu. Tā bija vienīgā iespēja tikt pie C vitamīna. Dolgāni uz u/tu (viņu valodā - spirtu) bija kā apsēsti. Arī uz presēto tēju, ko mums, sazāģējot lielu briketi, izsniedza pa 50 gramiem mēnesī.

Alkoholu sāku lietot astoņpadsmit gadu vecumā, kad, izklejojies pa zvejnieku apmetnēm, atgriezos pie ģimenes ostas ciematā Ustj-Portā un sāku strādāt par kurinātāju konservu fabrikas katlu mājā. Kompānijas pēc, jo nokļuvu inteliģentu

latviešu jauniešu sabiedrībā, biju tajā pats jaunākais.

Vienīgajā veikalā alkoholiskie dzērieni nebija nopērkami. Tos izsniedza pret taloniem. Kurinātājiem un mašīnistiem (šo smago, netīro darbu strādāja gandrīz latvieši vien) vairāk un biežāk nekā citiem. Ja bija sasniegts stahanovieša statuss. Un šīs kustības aktīvisti, kā liecina ieraksts arī manā darba grāmatiņā, mēs bijām visi. Vienīgais dzēriens - spirts, ko atšķaidījām un iekrāsojām, grauzdēdami skala liesmā maizes garozu, kausēdami uz tās cukura graudu.

Kopā ar Rogaiņu ģimeni no Valkas nopirkām vecu nameli ciemata nomalē. Tur notika mūsu saieti ar iedzeršanu un, galvenais, ar sadziedāšanos. Šķita - mēs alkoholu lietojām tikai tādē|, lai sanāktu kopā un izdziedātos. Visas paaudzes vienā korī. Pa barakām, zvejnieku apmetnēm saspiesti un kopā ar citu tautību trimdiniekiem dzīvodami, nevarējām, kā jau manas paaudzes un vecākas par mums tautieši bijām to raduši. Ne jau kādam garšoja šī pretīgā dzira. Vajadzēja vien uzdabūt „šfīmi", atraisīties un izdziedāties no sirds. Dažreiz ar savu pudeli ķešā uz dziedāšanu atnāca fabrikas kadru daļas priekšnieks, liels „šiška”, bet simpatizējošs latviešiem. Tad nācās dziedāt arī krieviski. Un vai tad krievu dziesmas sliktas? Kā tās smeldz, kad iejūtas tajās. Pašās senākajās.

Izbraukuši no ziemeļiem un atbēguši Latvijā, ar alkoholiskiem dzērieniem saskārāmies jau biežāk, la saucamās amerikankas, kur varēja dabūt ieraut simts gramus degvīna un aizkost gan silto, gan auksto, Liepājā bija vai ik uz stūra. Arī mamma vienlaik tādā, kas atradās vecā sen nojauktā Pētertirgus būdā, strādāja par bufetnieci. Mēs ar tēvu viņai palīdzējām ik pārvakarus veikt uzskaiti, bet neatceros, ka būtu iedzēruši kaut vai pa glāzītei. Nekārojās. Bijām censoņi, lai atgūtu trimdā zaudēto. Vecāki pelnīja, lai mēs varētu apģērbties, apauties kā pilsētnieki; mācījos divās skolās. Un tomēr iznāca piejaucēties alkoholam. Gluži nemanot.

Tolaik ražoja daudz un dažādus liķierus. Pat ar rožlapu piegaršu. Tos iedzert bija viegli, tie šķita garšīgi. Kā iesācējs dziedātājs un dzejnieks apgrozījos sabiedrībā, ko varēja dēvēt par bohēmisku. Mana skolasbiedrene Mūzikas vidusskolā, klases biedrene vakarskolā bija Laima Andersone (vēlāk slavena dziedātāja Andersone-Silāre). Pie viņas māsas aktrises Vilmas Melbārdes, kur Laima dzīvoja, allaž savācās kāda jautra kompānija (arī Dzidra Ritenberga, Valdis Akurāters, Edgars Zveja, Voldemārs Zandbergs). Ar Laimu draudzējāmies, un arī es bieži biju tajā pulkā. Zaļoksns iesācējs, bet jau pieradis labsajūtu uzlabot, apreibinoties ar liķieri. Tolaik iepazinos arī ar vēlāko rakstnieku Hariju Gāliņu, kurš ieteica lietot lētākus un prastākus dzērienus, ko arī satiekoties darījām. Abi vienā laikā kā tbc slimnieki nonācām lervetes sanatorijā, kur arī, kamēr paliku uz gultas ar pēcoperācijas komplikācijām, šad tad „svinējām” savu saslimšanu.

No laika, kad strādāju kooperatīvā „Liepājas dārzkopis" par krāvēju un par kalkulatoru transporta noda|ā, atceros mūsu darbvedi Kapiņu, kura plostošana ieilga uz vairākām dienām. Ar smagām paģirām atkal ieradies darbā, atsēdies pie rakstāmgalda, viņš skandēja: „Nu iet visi gali lejā/gavilēttur, Galilejā..

Viņš tādās reizēs man lasīja lekcijas par alkohola kaitīgo iedarbību uz cilvēka organismu. Viņš pats, sadudzis pie rakstāmgalda, bija dzīva ilustrācija visam sacītajam. Bet man bija tikko pāri divdesmit, alkohols, cik nu to tolaik lietoju, neiespaidoja uz sliktu, un tā tas būtu turpinājies, ja ne slimība, kas kļuva agresīvāka, ja ne otrreizējs izsūtījums pa etapu uz Sibīriju, kura laikā varbūt tieši daži malki alkohola man glāba dzīvību.

Pēc saslimšanas ar plaušu karsoni Krasnojarskas pārsūtāmo cietumā mani sūtīja pa etapu līdz stacijai Bogotolai, lai nogādātu Tjutjetas rajonā, kur jau bija aizvesti tēvs un mamma. Torīt, kad miliča pavadībā mani iesēdināja automašīnas kravaskastē, lai aizgādātu uz piecdesmit kilometrus attālo rajona centru Tjutjetu, salam pieturoties ap mīnus trīsdesmit grādu, plosījās putenis. Man mugurā rudens mētelītis, kājās kurpes. Pašam temperatūra, kā jau plaušu karsonī. Kad sākām braukt, vējš un sals ķēra līdz kaulam.

Tad milicis uzsedza man savu aitādas dižkažoku, no līdzi vedamās kravas izcēla šņabja pudeli, un mēs to divata iztukšojām. Izklausās kā pasakā. Bettā bijaīstenība. Visdrūmākajā manas dzīves laikā.

Taigas ciematā čuļska, kur atkal dzīvojām visi trīs kopā, alkoholam nebija varas pār cilvēkiem. Neviens no tā nebija atkarīgs, un tas veikalā nemaz nebija nopērkams.

Vecākā paaudze vecticībnieki - šo velna suslu neņēma mutē, jaunākā ražoja pašbrūveto. Lai gan sodi bija bargi, tecināja atklāti, visu acu priekšā. Kā jau pašu |audis. No izsūtītajiem (vairums lietuviešiem) un nometinātajiem lēģerniekiem nebaidījās. Ja no divdesmit piecu kilometru attālā ciemata, kur mita padomju varas pārstāvji, ieradās kāds priekšnieks vai milicis un „fabrika” tam rēgojās acupriekšā, tad ciemiņu ta uzcienāja, ka tas mājup brauca dziedādams. Čuļskā bija sava „republika”, kur augstāka vara piederēja kolhoza priekšsēdim, partorgam, klētniekam un traktoru brigādes brigadierim. Kāds kaut ko brūvēja, iedzēra, bet nekad nemanīja piedzērušos. Trīsreiz gadā - Lieldienās, pēc ražas novākšanas un krievu Ziemassvētkos - svinēja viss ciems. Vismaz katrā mājā divās no trim Čuļskas ielām. (Trešā bija Lietuviešu iela, kur dzīvojām arī mēs.) Bet vietējie krievi bija tik draudzīgi un viesmīlīgi, ka ielūdza arī mūs. Tad lielā barā (ermoņiku spēlmanis pa priekšu) gājām no mājas mājā un cienājāmies ar visu, kas godībām bija sarūpēts.

Sākums kolhoza priekšsēdētāja mājā bija svinīgs. Tika sacīts kāds vārds svētku sakarā. Saskandināja puslitra burkas, no kurām vienā paņēmienā iztukšoja ap divdesmit grādu stipro ļergu. Uzkoda krievu krāsnī izvārītu smaržīgu un garšīgu gaļas zupu. Ar līdzpaņemtu karoti, aizspraustu aiz velteņa stulma. Zem karotes turot maizes šķēli, lai nenopilinātu ar ķieģeļa smelknēm balti izberzto grīdu. Iereiba un izdziedāja pašas būtiskākās sibīriešu dziesmas. Par Jermaku Irtišas krastā, klaidoni pie Baikāla, katordznieku, kas izbēdzis no Sahalīnas, stepē nosalušo važoni, ievu, kas plaukst aiz loga... Dziedāja, cik vien skaļi katrs var. Dziedāja no sirds. No tā laika arī man šīs dziesmas mīļas un tuvas. Ar asu Sibīrijas izjūtu.

Pēc tam gājām barā - vai nu putenis griezās, vai sala ap mīnus piecdesmit grādiem - no sētas sētā, spēlmanim spēlējot, sadancājot uz galvenās ielas. Pagāja nedēļa, kamēr apstaigāja visas mājas. Gadījās, ka vīri saķērās un izkāvās (pa vidu jaucās sievas un suņi), bet nebija ļaunuma starp ļaudīm. Jautās kristīgs pamats šiem kādreiz izkulakotajiem šķiras ienaidniekiem, iemācītiem padomju dzimteni mīlēt attālajā taigas kolhozā, kur jau bija nomainījušas divas paaudzes.

No Žemaitijas 1949. gadā izsūtītie lietuvieši arī paretam svinēja savus baznīcas svētkus. Ar alutiņu, no sarkanām bietēm brūvētu, ar kādu lāsi pašu tecināta stipra un tīra brandava. Aicināja arī mūs. Bijām tikpat kā radinieki.

Nometinātie lēģernieki bija dažādi. Vairums inteliģentu krievu. Pie mums vienlaik mita kādreizējais Maskavas universitātes profesors Aleksejevs. Viņi alkoholu tikpat ka nelietoja. Taču ciematā bija divi narkomāni - ķīnietis, kurš audzēja opija magones, un polis pans Bulanda, kurš sēja kaņepes. Viņi nevienam netraucēja.

Ja salīdzina ar vēlākus laikus ceļojumos piedzīvoto, Čuļska bija vieta, kur alkoholu lietoja mazāk nekā jebkur Sibīrijā.

Pēdējos trimdas mēnešos, dzīvojot un strādājot Krasnojarskas priekšpilsētā, dzērāji rēgojās ik uz soļa. Metāla noliktavā, kur strādāju par pārzini, dzeršanas notika arī darbalaikā. Biju iekļuvis barā, kur nācās turēt līdzi. Atteikties - raksturs bija par gļēvu.

1956. gadā, līdz ar vecākiem atgriezies Latvijā, biju atkal smagi slims ar tbc, otrās grupas invalīds un ik pa laikam ārstējos Vaiņodes sanatorijā. Tur atkal, kā kādreiz Tērvetē, piedzīvoju, cik vieglprātīgus dara slimniekus šī nāvējošā kaite. Lai cik stingri bija aizliegta alkohola lietošana, draudot ar izrakstīšanu, savācās kompānijas, kas meža biezokņos svinēja svētkus - atzīmēja dzimšanas dienas jebšu tāpat vien aizgainīja drūmas domas, uzlaboja garastāvokli. Reibuma vieglprātīgā noskaņā sadraudzējās, sapārojās. Nomaļus no sanatorijas sētsvidus, ar sienu piepakots, rūsēja vecs dzejnieka Laimoņa Vāczemnieka apdziedāts

autobuss, kur mīlas sakari izpaudās visdažādākajos veidos, pārim nomainot pāri, par guļamistabas aizņemtību signalizējot ar kādu logā iekārtu apģērba gabalu. Mani, tikko kā no taigas iznākušu, šāda uzdzīve nevilināja. Mūsu kompānija bija romantiskāk noskaņota.

Ar zaļo pūķi, kā tolaik mēdza dēvēt alkoholu, intīmās attiecībās nonācu, kad sāku strādāt Liepājas teātra muzikālajā trupā par koristu. Tur nu mēs, kuri uzskatīja sevi par jau esošiem vai vēl topošiem māksliniekiem, bijām vienā barā, un citādi nemaz nevarēja būt, ka mūsu bohēmiskās izdarības netiktu stimulētas ar grādīgiem dzērieniem. Neatceros, ka jel kāds no trupas vīriešiem būtu bijis atturībnieks. Par dāmām labāk neizteikties. Bijām apmāti ar dziedāšanu, un iedzeršanas lielākoties arī notika par godu Polihimnijai - vokālās mākslas mūzai. Taču skatuve bija vieta, kur neatceros iereibušus uznākam. Arī izbraukumos. Un ikvienam acupriekšā vīdēja kļūmais notikums, kad, vēl trupu tikai dibinot, varoņtenors Hercoga lomā Dž.Verdi operā „Rigoleto" pēc spoži nodziedātas ārijas - tās laikā viņš manipulēja ar kailu zobenu - nekādi vairs nespēja iedabūt zobenu atpakaļ makstī, un nācās priekškaru aizvilkt un izrādi pārtraukt. Mūsu varoņtenors Edgars Čapkovskis labprāt un pie pirmās izdevības iedzēra, taču, kamēr pastāvēja muzikālā trupa, viņš turējās godam. Kad zaudēja iemīļoto darbu, - nodzērās. Edgars bija tīrradnis vokālajā mākslā, nāca no tautas, bez kādām priekšzināšanām mūzikā, bet bija dabas apveltīts ar tādu dzirdi un, galvenais, balsi, ka uzreiz tika kritiķu ievērots un slavēts. Viņa debija - dziedāt vārdabrāļa Edgara lomu J.Kalniņa operā „Ugunī’ - sakrita ar viņa paša dzīves izjūtu. Edžim nevajadzēja tēlot - viņš izdziedāja pats sevi. Pēdējā cēlienā, kad Kristīne atgriežas pie nodzērušamies un pa grāvjiem novārtījušamies Edgara (es nolieku savas vieglās dienas,), allaž stāvējām aizkulisēs un dzīvojām līdzi dramatiskajam duetam. Operā biju pavārs, viens no Edgara krogusbrāļiem. Arī dzīvē iznāca ar viņu sadzert. Visās mūsu kopējās sanākšanās, bet visbiežāk trupas izbraukumos pa visu Latviju, kad pēc izrādēm notika dejas. Tad pa vairākiem kopā nopirkām kādu pudeli un uztaisījām dūšu, lai sokas iepazīšanās ar vietējām skaistulēm un veicas sadancošana. Cik esmu dzīvē vērojis un arī pēc paša izjūtas varu spriest pirms dejošanas un dziedāšanas latviešiem allaž prasījies arī pēc iedzeršanas. Kaut nedaudz. Pēc tam jau, kad iesila dejām un dziesmām, varēja pa brīdim „uzkapināt” un varēja alkoholu arī pavisam aizmirst. Edžim pēc slodzes galvenajās lomās (arī operetēs) prasījās pēc krietnāka malka. Ar viņu mēs nevarējām sacensties viņam bija vislielākā piekrišana pie meitenēm. Kā jau izskatīgam varoņtenoram.

Lai gan tas atgadas samērā bieži un mūsdienās, atšķirībā no padomju laikiem, par šādu dzīvesveidu piekopušiem talantiem raksta plaši un vaļsirdīgi, mūsu trupā

šādu gadījumu nebija. Teātra laiki palikuši atmiņā ar biežām, bet mērķtiecīgām iedzeršanām. Gan spēku dzesējot, gan jautrības labad.

Ar niknākiem dzērājiem sastapos, kad sāku strādāt zvejnieku saimniecībā „Boļševiks” par dispečeru. Un tas jau ir izdaudzināts pa visu pasauli un visos laikos, ka zvejnieki un jūrnieki ir tie, kas iznīcinājuši un turpina iznīcināt milzīgus kvantumus alkohola. Viņu piedzīvojumi reibumā aprakstīti jo daudzās grāmatās, un Džeks Londons ar savu „Džonu Miežagraudu" ir visvairāk lasītais šajā žanrā, jo viņam arī visvairāk personīgo piedzīvojumu. Un tieši tuvplānā, kamēr citiem rakstniekiem (Hemingvejam, Ficdžeraldam, mūsu Upītim) tas ir tikai fons...

Uz saimniecības četrdesmit pieciem kuģīšiem, ieskaitot Atlantijas flotili, tolaik jūrā brauca visai dažādi ļaudis, pamatā bija vīri ar diplomiem, taču saimniecības kadri, kā arī iedzīvotāju sastāvs Liepājā pastāvīgi mainījās. Tolaik zvejnieki labi nopelnīja, un daudzi kāroja uzmunsturēties uz kuģīšiem. Kaut vai par matrožiem. Arī tādi, kuri bija nākuši no iekšzemes un no zvejas lietām nekā nejēdza. Bet kadru daļas priekšnieks Sorokins bija savējais ieklīdušajiem, un tā šie peļņās iebraukušie „kadri” maisījās starp zvejniekiem. Būdami arī dzērāji, ar biežām dīkstāvēm kavēja kuģīšu izbraukšanu jūrā. Cik mēs ar veco lunkas sargu Jēkabu Jaunskalži tādus neesam ar ķekšiem zvejojuši no lunkas (zvejas ostas) ar naftas plēvi pārvilktā ūdentiņa, kad viņi netrāpīja uz klāja. Daudzus norakstīja pēc pirmā reisa - neturēja jūru. Bija krievu kapteiņi, stūrmaņi, mehāniķi, pret kuriem varēja just cieņu kā īsteniem zvejniekiem. Jau tolaik viņi nekautrējās iemācīties runāt latviski. Viena daļa, varbūt pat lielākā, jūrā braucēju nāca no Lejaskurzemes zvejniekciemiem. Zvejnieki jau no bērna kājas, prasmīgākie no traļmeistariem. Un tad jau diženie latviešu kapteiņi. Neatceros, ka no šī bara kāds nebūtu lietojis alkoholu. Taču katrs pa savam. „Brētliņu karaļi” un mencu nozvejas rekordisti bija pārāk aizņemti ar ikdienas darbu. Kad uzpūta štākers un jūrā nelaida, dažs uztaisīja „lielo plostu", no kura nebija tik viegli nokāpt. Krājās akti par dīkstāvēm. To gadu laikā, kamēr strādāju par dispečeru un arī vēlāk, kad kā žurnālists bieži rakstīju par zvejniekiem, reti gadījās, ka nodzērās kāds no slavenākajiem kapteiņiem. Kā leģenda kādreizējā kapteiņa, romantiskā jūrasbraucēja un jūraslietu zinātāja Gaida Šneidera dzīvesgājums. Viņš kā īstens bruņinieks cīnījās ar zaļo pūķi, taču bieži vien palika^ zaudētājs. Viena no izplatītākajām anekdotēm iz dzīves bija kapteiņa Gaida Šneidera vadītā kuģa kārtējā izbraukšana jūrā. Pirmajā seansā (astoņos lītā), pa rāciju izsaukts, Gaidis atbildējis: „Ejam 500. kvadrātā ar trali. Pacēluma nav." Flotes kapteinis Grants, uz darbu kājām pāri tirdzniecības tiltam iedams, ievērojis, ka viens no viņam padotajiem kuģīšiem piešvartojies kanāla krastmalai pretītā saucamajam Jūras veikalam i—**'- - —

trali 500. kvadrātā, dzīres ritēja pilnā sparā.

Gaidis Sneiders bija un vēl aizvien atmiņās irīpatnēja personība Liepājā. Lai arī atkarīgs no alkohola, tomēr ar otru būtības pusi atsvērdams šo netikumu. Būdams īstens jūras romantiķis ar plašām zināšanām un no tēva un sievastēva mantotu plašu arhīvu par zvejniecību un jūrniecību, daudz rakstīja vietējām avīzēm, arī dažiem Rīgas izdevumiem; viņa uzrakstīto varētu apkopot interesantā grāmatā. Gaidis bija spējīgs no visprastākajiem gājieniem - paķert kafejnīcā no galdiņa svešu dzēriena glāzi - līdz visdziļākajiem un patiesākajiem cieņas apliecinājumiem latviešu jūrniecības pamatlicējiem.

Pateicoties šim līdzsvaram, Gaidis ilgi turējās saimniecībā „Boļševiks”, kur toreizējais valdes priekšsēdētājs Tālivaldis Frickauss, pats lustīgs iemetējs, novērtēja šī kolorītā jūras romantiķa labās īpašības.

Reiz man, kad strādāju laikrakstā „Komunists” par korespondentu un redaktora postenī bija Kārlis Skruzis (vēlāk izdevniecības „Liesma” direktors), atļāva rakstiski portretēt Gaidi kā pretrunīgu personību cīņā ar zaļo pūķi. Rakstu izlasījis, Gaidis bilda: „To pūķi tu būtu varējis retāk pieminēt." Bet es jau rakstīju ar labvēlību pret Gaidi Šneideru, kā esmu rakstījis par daudziem zvejniekiem, kuri iedzēra un vēlākus gadus pat nodzērās.

Neattaisnoju alkohola pārmēra lietošanu (arī attiecībā pret sevi pašu), bet pret zvejniekiem šai ziņā esmu iecietīgāks nekā pret daudziem citiem. Manuprāt, šī ir tāda profesija, kad prasās pēc malka stiprāka dzēriena. Kādos apstākļos gan netiek zvejots! Skaldot ledu no apledojušiem kuģīšiem ziemā, no aukstuma stingstot, pārciešot vētras, kad, kā tas bija agrāk, vecajos koceniekos (RB) jūra nāca pa dēļu šķirbām iekšā kajītēs, aizvien vēl riskējot ar dzīvību. Ja to tik labi nezinātu un arī pats nebūtu piedzīvojis kā Jeņisejas, Baltijas jūras piekrastes zvejnieks, varbūt spriestu savādāk.

Romantiskā migliņā tītu atceros kādreizējo krogu, iesauktu „Pie melnās Mērijas” K.Valdemāra ielā. Tur reizumis zvejnieki sanāca bariem, līksmība sita augstu vilni. Līdz krogā iebruka zvejnieku sievas un uztaisīja tādu traci, ka pati melnā Mērija labāk turējās aizvēnī. Dažu kapteiņu sievas bija varen kareivīgas, un noplīkšķēja pat daža laba pļauka. Taču uzdzīvotāji atrada intīmākas vietas dzīvoklīšos, kur viņus no jūras pārnākam gaidīja atplestām rokām. Tolaik pašu nozvejotās zivis neļāva mājup nest, tādēļ nodarbojās ar fenderi (čiepšanu), apgāja caurlaidi un sargus. Bija uzpircējas, kas apkalpoja zvejniekus jebkurā diennakts laikā. Ne vien tikai zivis uzpērkot. Man kā vīri vīram zvejnieki stāstīja par saviem piedzīvojumiem. Tādēļ par šiem piedzīvojumiem, kas ciešā sakarā arī ar paštecināto, rakstu vispārināti, nepiesaucot nevienu vārdā.

Visbiežāk alkoholu esmu lietojis, strādājot par žurnālistu, apgrozoties draugu un paziņu sabiedrībā, kuri Liepājā padomju laikā pārstāvēja radošo inteliģenci. Biju viens no bara, kas pastāvīgi apmeklēja mana trīskārtējā ceļabiedra pa Sibīriju fotogrāfa Ulda Brieža nu jau par leģendu kļuvušo „Vāgūzi”. Tā kā par to pašreiz tiek rakstīta kolektīva grāmata, kurā apkopot laikabiedru liecības apņēmies Ēriks Hānbergs, aprobežošos vien ar dažām piebildēm par šo savdabīgo iestādījumu. Nav vajadzības taisnoties - mēs tur dažādās kompānijās iedzērām, un reizēm pat dūšīgi, bet man „Vāgūzis" atmiņā vairāk asociējas ar radošiem strīdiem dažādu mākslu pārstāvju starpā, asprātīgām izdarībām un mūziku. Vispirms tā bija „Vāgūža" tiešo kaimiņu, simfoniskā orķestra altista Roņa un vijolnieka Šrādera, bagātās skaņuplašu kolekcijas klausīšanās. Bieži uzstājās, toreiz vēl liepājnieki, bardi Māris Putniņš un Miervaldis Kalniņš, ciemos brauca Haralds Sīmanis ar Arvīdu Ulmi. Absolūtais atturībnieks Raimonds Pauls spēlēja uz Ulda Brieža zvanu kolekcijas. Dziedāja aktieri (D.Milgrāvis, V.Zandbergs), muzicēja arī daudzi citi mūziķi. Starp viņiem ar brīnišķīgu humora izjūtu un vijolnieka talantu apveltītais Kārlis Rugēvics. Tas viss notika, ja var tā sacīt, - zem alkohola zīmes. Vairāk vai mazāk ielietojot dažādus dzērienus, la nu tas bija ierasts padomju laikos, kad alkohols, manuprāt, palīdzēja noņemt arī ideoloģisko stresu, kam bija pakļauti visi citādi domājošie radošie mākslinieki. Barā pulcējās arī partijnieki, dažreiz pat drošībnieki un viņu slepenie aģenti, notika „šķiru cīņa”. Pretišķības bieži vien nonivelēja kopēja alkohola lietošana. Dažreiz nonāca līdz asumiem. Kā vienā no Ulda Brieža dzimšanas dienām, kad cienasts sastāvēja no vārītiem kartupeļiem ar visiem mundieriem, mazsālītām brētliņām un šņabja. Bija ieradušies arī divi komjaunatnes līderi. Starp viņiem radās nesaskaņas. Izcēlās masveidīgs kautiņš (kā kovboju krodziņā mēs, daļa viesu, turpinājām dziedāt). Nez kādēļ kopā ar rakstnieku Ēriku Kūli un toreizējo Ulda dzīvesbiedri Mirgu nokļuvu milicijā.

Tādus un līdzīgus piedzīvojumus varētu atcerēties daudz. Ar paša līdzdalību un klīstošus citu nostāstos.

Plašs bija to kolēģu un paziņu loks, ar kuriem vai ik dienas iznāca saskrieties dažādās darīšanās, un šīs darīšanas tika kārtotas kādā no tolaik Liepājā visbiežāk apmeklētām kafejnīcām: „Teikā” (pie saspertā zirga), „Kaijā”, „Pie Jānīša” (Jāņa ielā pretī „Vāgūzim”/ Visus šos sešdesmito, septiņdesmito un astoņdesmito gadu Liepājas bohēmiešus neuzskaitīt. Viskolorītākie, manuprāt, fotogrāfi Verners Ēvaldsons un Uldis Briedis, mākslinieki Oļģerts Keterliņš un Visvaldis Garokalns, Albīns Dzenis, aktieri Daumants Mīlgrāvis, Valdemārs Zandbergs, žurnālisti Ēriks Hānbergs, Leons Spinga, Andžils Remess, Voldemārs Birznieks (ģaģa Kostja), Leons Buls, Gunārs Biezis, Aivars Zīle, rakstnieki un tolaik vēl literāti Egons Līvs,

Ēriks Kūlis, Fredis Foršu, Māris Rungulis, Ēriks Kanders, laikraksta „Komunists” redaktori Kārlis Skruzis un Jānis Vuškāns, no sportistiem desmitcīņnieks Jānis Pakalns un reizēm arī pilsētas mērs Kārlis Strautiņš. Un vēl daudz un dažādu profesiju pārstāvji. Kompāniju varianti mainījās. Visciešāk kopā turējās literāti un redakcijas (audis. No sievietēm vienīgās kā visai pasīvas līdzdalībnieces atceros Olgu Lapuķi, Moniku Zīli, Noru Kalnu, dažas no aktrisēm. Tolaik rakstnieki un literāti bija cieņā un godā, bieži notika dažādas tikšanās - „zilās uguntiņas”, literārie vakari, pat konferences. Visur un vienmēr, agrāk vai vēlāk jebšu pašas tikšanās laikā piedāvāja alkoholiskos dzērienus. Kā pašu par sevi saprotamu piedevu radošajām atskaitēm un liriskajiem priekšnesumiem. Šāda cienāšanās jau bija kļuvusi par padomju laika dzīves sastāvdaļu. Dzejas dienās vismaz gadus piecpadsmit esmu piedalījies dažādās brigādēs, kas brauca pa Latvijas novadiem, un visur notika cienāšana visaugstākajā līmeni. Reizēm pat tik intensīva, ka vakarā dažam dzejniekam bija grūti izšļupstēt dzejoli. Zinot un arī pašam izbaudot šādu no visas sirds nākošu viesmīlību, nemaz tik neticams neliekas stāsts par diviem dzejniekiem, kuri uz sarīkojumu vietējā kultūras namā ieradušies rāpus.

Un pēkšņi Andropova laiki, kad alkoholu publiski vairs ne piliena. Taču arī šo pussauso likumu apgāja ar dažādām piešpricēm un „jumtiņiem”.

Pašam pēc sevis spriežot, tā jau bija atkarība no alkohola, ieradums, kuru pārvarēt nācās aizvien grūtāk. Gadījās atrāvieni no šāda pilsētnieka dzīvesveida -atvaļinājuma laiks laukos, ceļojumi, reizēm paša gribas uzplaiksnījumi - pārtraukt šīs gandrīz vai ikdienišķās iedzeršanas. Taču Sakas mežos, mežsargmājā, kur mitām, sabrauca mednieki ar alus mučelēm no Pāvilostas brūža vai kasti degvīna no Liepājas, aicināja barā. Sibīrijas ceļojumu laikā no alkohola izbēgt varēja, vien paslēpjoties pirmatnībā - cik vien tālu var no civilizācijas. Bet pirms aiziet tālu kalnos, dziļi taigā, nācās pārvarēt visai augstas viesmīlības barjeras.

Sibīrijas mednieku ciematu veikalos pārdeva tikai spirtu. To piegādāja ar vienīgo transportlīdzekli - divplākšņa lidmašīnu AN-2. Ar piebildi, ka ūdens, ar ko atšķaidīt spirtu, rodams turpat uz vietas. Taču gadījās, ka spirtu arī neatšķaidīja.

Kā toreiz, kad Hamsāras ciematā, Tuvas autonomajā republikā, biju saposies līdzi vietējam medniekam Petro Konovalovam uz medniekbūdu pie piecdesmit kilometrus attālajiem Ojuktāru ezeriem. Vēl gaidījām ziemeļbriežus atdzenam no kalnu ganībām, lai saņemtu trīs apsolītos nastu nesējus. Tuviešu gani ar ganāmpulku iebrāžas ciematā kā viesulis. Viņi, augu vasaru prom no civilizācijas, bija tik izslāpuši. Mājā, kur mitām ar Petro, apmetās divi briežu gani. Galdā parādījās spirta pudeles, salēja pilnas tējas glāzes. Viens no ganiem Karabaštiks (Melnā galva) bija tik fascinējoša personība - kā šamanis, kā zintnieks ka ļāvos

pierunāties iztukšot glāzi spirta vienā paņēmienā, elpu aizturot. Ar smeļamo trauku no mucas uzdzērām ūdentiņu, kurā peldēja ledus gabaliņi. Reibums pārņēma lēni un, kā atmiņā nofiksējies, visai tīkami. Abi gani dziedāja. Tas bija apbrīnojams priekšnesums. īa, it kā divām balsīm, spēj dziedāt vien tuvieši, un abi gani, kā vēlāk atzinās, ganot briežus kalnos, bija sadziedājušies. Tik pirmatnēju reibumu un visu, kas ar to sakarā, pārdzīvoju pirmo un, šķiet, pēdējo reizi. Taču pirmais iespaids, pirmās garšas, dzirdes sajūtas saglabājušās turpat četrdesmit gadu garumā, atsaucamas atmiņā bez iztēles izkropļojumiem. Pēc tam, protams, bija paģiras. Ar to īpatnību, ka otrā rītā vajadzēja uzdzert vien glāzi ūdens, lai atkal apreibtu. Ganu un mednieku dzīres ieilga. Kļuva apnicīgi pat Karabaštika stāsti par tuviešu tradīcijām, klejojumiem pāri Mongolijas robežai. Reibums kļuva par ierasto stāvokli, pēc daudzu domām - par ideālu stāvokli, pēc kura allaž tiekties. Tad veikalā izņēma spirtu no plauktiem, un ciemā sākās paģiru agonija, līdz mednieki bija gatavi doties ceļā uz savām desmitiem, pat simtiem kilometru attālajām ziemas mītnēm.

Otrreiz, kad četratā medTjām Haijarlikas ciedru silos tajā pašā Tuvas autonomajā republikā, ar sibīriešiem piemītošo viesmīlību plašā dzeršanas tūrē arī mums pazīstamu puisi vairākas dienas vadīja armijā. No mūžameža iznākot, gribējās atslogoties pēc saspringtajām medībām, fiziskās pārslodzes. Ik pēc ceļojuma prasījās noreibt. Pārdzīvojums bija tik liels, ka nevarēja tā pēkšņi piezemēties ikdienā. Atceros, ceļojumu un medību laikā izvārtījušies pa apskretušām lažām, nakšņojuši salā zem klajām debesīm, Tuvas galvaspilsētā Kizilā viesnīcā iekārtojāmies luksusa numurā ar vannu, iegādājāmies lepnus dzērienus, iekārojamas aizkodas un ieskurbuši atcerējāmies tikko kā taigā pārdzīvoto.

Kad kā latviešu dzejnieks iepazinos ar tuviešu rakstniekiem, viss bija godam -vietējie baltos kreklos un šlipsēs, an es daudzmaz solīdi apģērbies. Kad pēc diviem mēnešiem iznācu no taigas kā mežonīgu bārdu apaudzis, noskrandis klaidonis, rakstnieki no manis vairījās, un tikai Rakstnieku savienības valdes priekšsēdētājs Sagan-Ools, pats mednieks būdams, uzņēma kā brāli, un mēs, iemalkojuši tuviešu nacionālo dzērienu araku, viens otram stāstījām piedzīvoto un pārdzīvoto.

Pēdējā ceļojumā pa Tuvas autonomās republikas rietumiem mūs, četrus latviešus un mums par ceļvedi piebiedrojušos hakasu Hohu, stepē pie Kara-hola (Melnā ezera) savā jurtā nakšņot uzaicināja tuviešu gans. Nosēdināja ap pavardu. Kad gribējām iekārtoties ērtāk, izsēžoties retāk, piekodināja: jums ir ierādīta ciemiņu vieta un to jūs nedrīkstat mainīt, jo, tiklīdz kāds pavirzīsies sāņus, viņš būs bildinājis manu meitu, bet, tiklīdz kāds pavirzīsies uz labo pusi tuvāk ieejai, viņam

ziema pie manis būs jānostrādā par kalpu. Gans to sacīja it kā pa jokam, bet izrādījās, ka Rietumtuvā senās tradīcijas vēl ievēro diezgan strikti. Vismaz toreiz, 1976. gadā. Arī cienāšanas rituāls ar araku, dažādiem sieriem un zupai līdzīgo tēju (ar pienu un sviestu) bija visai savdabīgs, ievērojot ieņemto vietu apaļajā jurtā un noskaidrojot vecumu. Araks bija līdzīgs mūsu paštecinātajam. No dažādu lopu -jaku, govju, kazu un aitu - piena raudzējuma pārtvaicēts. Patīkamu garšu. Vīna stiprumā. Viens no eksotiskākajiem dzērieniem, kādi tika baudīti Sibīrijas ceļojumos. Uzlējumus uz maralbrieža un žeņšeņa saknēm vairs nevar saukt par alkoholiskiem dzērieniem.

Kādreiz pārmetu sev gļēvulību - nespēju atteikties no iedzeršanas, kad pats to nevēlējos, kad man nebija interesanti ar pudeles brāļiem un vēlāk nožēloju, ka esmu pakļāvies. Manuprāt, lai attaisnotu sevi alkohola lietošanā, jābūt domubiedru lokā, lai izrunātu lietas, kas uz sirds, jābūt starp savējiem, kad var atraisīties un justies brīvi un kad iedzeršana ir iemesls vai sekas kopīgai sadziedāšanai. Tik daudzi un dažādi alkohola lietošanas gadījumi pagaisuši no atmiņas vai sablīvējušies vienā neizteiksmīgā atmiņu blāķī, bet dziedāšanas reizes atceros turpat vai mūža garumā. Vēl izsūtījumā ziemeļos, Sibīrijas ceļojumu laikā (pie Baikāla omuļu zvejniekiem 1965. gadā), kādos Jāņos Jūrmalciemā, kad pie brokastu galda notika apdziedāšanās, pie Ulda Brieža „Vāgūzī’, Dzejas dienās, ciemojoties Klaipēdā, ceļojumos jau pa Eiropu, visbiežāk kopā ar Austru Pumpuri. Vēl daudz, daudz reižu.

No alkohola neesmu ne uz brīdi kļuvis atkarīgs, taču jāatzīst, ka vienlaik esmu bijis atkarīgs no vēlēšanās, drīzāk tieksmes būt draugu lokā, labu paziņu sabiedrībā, kur iedzer un biedrojas.

Reibumā izdarītas arī aplamības, kuras vēlāk jānožēlo, par kurām jākaunas. Atskatoties padomju laiku pagātnē un nesenajā, pašam brīnums, cik bieži tomēr dzerts pa bišķim vien un retu reizi arī pamatīgāk. Vienbrīd gan tikai skābulīšus -sausos vīnus. Visādi draņķi dzerti. Sākot ar to pašu valsts degvīnu. Pudeli griežot virpā, uz tās malām nosēstas visās tās nogulsnes, ko ieņemam organismā. Neomulīgi atcerēties. Taču negribu moralizēt. Tikai atskatīties, kā reiz bijis, kad dziedājām: „Tur es dzēru, tur man tika..."

Kad sākās Trešā atmoda, tika atmestas pat domas, ka varētu apreibināties, uzkurinot eiforiju, atslogojoties no nervu spriedzes, la vismaz bija to ļaužu pulkā, ar kuriem tikos LTF Liepājas nodaļā. Kā atvadas no vecajiem laikiem bija manas 60. dzimšanas dienas svinības Virgas dzirnavās. Tas bija Andropova laiks, kad nedrīkstēja ne pilītes. Pateicoties vietējo iedzīvotāju un jo sevišķi skolas direktora un viņa kundzes atbalstam, dažas kastes ar šņabi tika sagādātas. Toreiz, 1987. gada 10. janvārī, salstot -28°, plosījās putenis. Pēc svinīgās daļas Metalurgu kultūras

pilī braucām mašīnās un autobusā uz Virgu. Arī kādreizējais kaimiņš no Žurku ciema, toreiz rakstnieku priekšnieks Jānis Peters, Māris Čaklais, Egons Līvs ar kundzēm, Ēriks Hānbergs, Uldis Briedis, daudz citu viesu (visus nenosaukt!). Kaut lielajā kamīnā kurējās dižas šķilas, plašā telpa bija vēsa. Ieraudzījis kastes ar šņabi, Jānis iesaucās: „Esam glābti!" Toreiz, pateicoties ugunīgajai dzirai, vakars un daļa nakts, kā izteicās Ēriks Hānbergs, pagāja lielā omulībā. Un tad jau dziedošā revolūcija un Atmoda - laiks, no kura nav saglabājusies atmiņā ne aina ar alkohola glāzi rokā. Līdz 1991. gada 21. augustā, kad asā nervu saspringumā bija pavadītas vairākas dienas, pēkšņi nāca atslodze. Pēc mītiņa un Ļeņina pieminekļa demontāžas Rožu laukumā pirmo reizi pēc ilgiem laikiem atļāvāmies uzdzert tostu izcīnītajai brīvībai.

Pēc tam jau atkal pa piņģerotam, pa glāzei, pa glāzītei krodziņos, kuros tika, kur bija daiļas nesējiņas, un jau kopā ar tautiešiem, kuri atgriezās dzimtenē. Vispirms kā ciemiņi no savām trimdas zemēm un nu jau daudzi no viņiem kā saimnieki pašu tēvijā. Viens tāds saiets, ko organizēja LTF Liepājas nodaļa, notika Jūrmalciemā, mūsmājās. Piedaloties arī liepājniekam, nu jau bijušajam Latvijas TV ģenerāldirektoram Uldim Grāvām. Alus muca zvilnēja ceriņkrūmā, stiprāku dzērienu pudeles staigāja no rokas rokā, pašu vadā izvilktās zivis (vairums ālantu) tika karsti kūpinātas turpat uz vietas. Vēl ilgi dziedājām pie ugunskura.

Esmu uzrakstījis vien mazu daļu no tā, kas piedzīvots saskarsmē ar zaļo pūķi, dažādiem alkoholiskiem dzērieniem. Tas ir drīzāk improvizācijas par tēmu. Nemoralizējot, neparādot un arī nepierādot, kādu postu alkohols nodara cilvēcei, mūsu tautai.

Alkoholisko dzērienu lietošana kopš aizlaikiem, cauri visai cilvēces vēsturei šķiet tik parasta un ierasta parādība, ka to traģiski uztver vien mediķi, narkoloģijas dienesti, tie, kuri visā nopietnībā apzinās šo postu, - kad cilvēki kļūst atkarīgi no alkohola. Tai pašā laikā tik daudz poētisku cildinājumu, slavinošu tostu, pievilcīgu iedzeršanas tēlojumu pasaules un arī latviešu literatūrā. Sākot ar tautas dziesmām. Šī tēma ir tik aktuāla, plaša, ietilpīga un katra individuālajā pieredzē tik savdabīga un daudzveidīga, ka jūtos vien aizskāris kā vijolnieks picikato kādu stīgu. Pieliekot punktu ar variāciju par latviešu tautasdziesmu:

Tur es dzēru, tur man tika.

Jo vairāk dzēru, jo vairāk tika,

Un, jo vairāk tika,

Jo sarkanāks alus,

Jo baltāka kanna,

Jo daiļāka nesējiņ.

Līdz patikšana jau tik liela, Ka izdzer alu, sasit kannu; Tik traka patikšana,

Ka nobučoju nesējiņ Tai mazai krodziņāi,

No kura jau kuro reiz Iznāku dziedādams,

Cik smeķīgs alus Līdz pat kannas dibenam, Cik daiļa līgaviņa -Līdz pašami vecumam-,

Tik liela patikšana,

Tik traka patikšana,

Dzert tur, tikai tur,

Tai mazai krodziņāi.

Un citur nekur,

It nekur.

2003. gada janvāris

Smaržas

Ožas sajūtu skalā jebšu buķetē ir tik liela dažādība, ka var izvērsties, aprakstot, kādas dvesmas, dvakas, aromātus, smaržas, smārdus u.c. kairinājumus mūža gaitā uztvēris deguns, tos klasificējis sev tīkamos, mazāk tīkamos un pretīgos, jo šai ziņā cilvēki ir tik dažādi, un ikviens var liecināt par to savdabīgo iedarbību uz vienu no maņu orgāniem - ožu. Ik dienas, varētu pat sacīt ik brīdi, degunā iesitas kāda smarža vai smaka, un mēs to fiksējam kā gluži ikdienišķu vai piešķiram tai sevišķu nozīmi aromātu buķetē. Un, ja atskatās un atceras mūža gaitā nāsīs ievilktos smārdus, tad ir, ko šķirot, atlasīt, klasificēt - paust asākās sajūtas, piedzīvojumus un pat pārdzīvojumus, kas radušies, ožot un šņukurējot.

Vispirms gribas atcerēties bērnības Liepāju. Tolaik mūsu ģimene lielākoties dzīvoja ezermalei vistuvākajos kvartālos, un ezera dūņu dvaka bija pati jūtamākā gaisa piedeva, ko ieelpojām. Jo sevišķi vasarā un rudeņos, kad pūta austrumu jeb zemes vējš, no dūņām, pūstošām ūdenszālēm, ezermales dūkstainām lankām, meldriem, niedrēm, doņiem un vēl citām šī asā smārda piedevām veidojās gaisotne, ko ikdienā nemaz neievēroja, bet vien pa reizei, kad stiprāk uzbrāzmoja vējš, konstatēja, ka tas ir ezers, kura birga dvesmo pār priekšpilsētu. Tolaik reti kāda mašīna, pa ezermales galveno - Ganību - ielu braucot, uz brīdi samaitāja gaisu. Tad jau drīzāk tie bija smago un vieglo fūrmaņu zirgi, kas birdināja „ābolus” uz bruģa. Par prieku žveģiem (zvirbuļiem), par kreņķiem sētniekiem. Kad iepūta āzenis (SO), ezera ierastajai dvakai pievienojās dvinga, kas atvirmoja no lopkautuves; tā toreiz atradās pie paša ezera, Salmu ielas galā. Kad vējš griezās launadzī (S), jo sevišķi uz rudens pusi, iesmaržojās sakņu dārziņi, kas toreiz sākās tūdaļ aiz Salmu ielas un dienvidu virzienā aizņēma platību līdz pat pašam Žurku ciemam. Taču viens varens un visus ezeramles kvartālus aptverošs smārds tvanēja ik agrīnu rudeni, kad darvoja ar papi klātos namu un šķūnīšu jumtus. Daudzām mājām ar papi bija apsistas arī ārsienas. Tad šī dukņa piesātināja gaisu tik blīvi, ka to juta nedēļām ilgi.

Man šīs kādreiz bērnībā baudītās smaržu sajūtas uzjunda nostalģiskas ilgas. Es tās ieodu ar kāri, un tās manās smaržu atmiņās ir tik noturīgas kā viss, kas

saistās ar bērnību un Liepāju.

Pašā agrīnajā bērnība, kad mūsu ģimenei bija savs namelis uz Kaļķu un Čauļu (tagad Ālandes) ielas stūra, pavisam tuvu darbojās sērkociņu un ādas fabrikas, kokzāģētavas ar materiālu piekrautajiem plačiem, no Bārtas un Otaņķu mežiem atpludinātiem plostiem, kas, koku dārzos izvietoti, iestiepās ezerā. Tad ziemeļu ceturkšņa vēji jauca gaisā tīkamo sūtošo un žūstošo kokmateriālu smārdu ar smaceni, kas izvirda no fabriku skursteņiem. Vecāmāte Lavīze, augu mūžu dzīvojusi laukos, tad šķendējās, ka smird kā ellē. No šī teiciena radās priekšstats par elles dunsti un fīdz šai dienai garo skursteņu izvirdumi asociējas ar pekli. Turpretī smārds, ko ziemās kūpināja priekšpilsētas nameļu skurstenīši, kad dūmi uz sliktu laiku noplaka ielās, šķita baudāms, jo sevišķi, ja tam piejaucās dažādas pavardos gatavojamo ēdienu smaržas. Iepretī mūsu namelim bija Vanaga zivju kūpinātava. Toreiz zivis kūpināja tik gardas, ka arī no dūmu smārda vien jau siekalas saskrēja mutē, karsti kūpinātu zuti iedomājoties.

Renītes, kas no fabrikām izvirda notekūdeņus ostas kanālā, daudziem smirdēja, bet man jau no bērnības šo dvaku tika ievilkt ar pilnu krūti un izbaudīt kā īpatni kairinošu izvirtīgo smaržu buķetē. Pie šīm citiem pretīgām smakām, bet man tīkamiem smārdiem piederēja arī kanalizācijas ūdeņi, dvakas, kas virmoja ostmalas piestātnēs, kur izkrāva un piekrāva kuģus, kur zvejniekostā smirdēja pēc vecām zivīm, pēc trāna.

Manā bērnībā Liepājas ezera ziemeļrietumu (NW) stūris bija vispretīgāko smaku perēklis. Tur pāri Sūdu tiltam uz Zirgu salu izveda pilsētas gružus un fekālijas. Gružus aizdedzināja, un tie sīvi dūmoja, fekālijas smirdēja. Kad vējš iegriezās sāmenī (NW), tam vēl pievienojās drāšu fabrikas skursteņu dūmu šleifes, un elpu rāva ciet, ja iekļuva šos izgarojumus saturošās gaisa strūklās. Taču ezermale, kāda tā bija bērnībā, man miļa ar šo atmiņā atsaukto smārdu un smaku buķeti. Tā smaržoja vecā Liepāja, Vecliepājas austrumpuse.

Kad bērnībā dzīvoju jūras pusē - uz Saules, Dzintaru, Jūrmalas ielām - tā bija galvenokārt jūra, kas šai pilsētas pusei uztiepa savus izgarojumus. Pie katra no četriem galveno virzienu un četriem ceturkšņu vējiem jūra dvakoja savādāk. Arī atkarībā no gadalaikiem. Vissmaržīgākās bija un aizvien vēl ir rietumu un rietumu ceturkšņa vēju saceltās vētras, to lēnākā vai straujākā norimšana. Tad dvesmoja viss atklātās jūras klaids, atvāzās dzelmes, sēkļos plīstošās gāzmas. Dvesmoja sāļi un sūri.

Krastmalā jūras elpa sajaucās ar kāpās augošo kārklu duku, Jūrmalas parka koku aromātu un ieplūda pilsētā kā šo dažādo smaržu un smaku kokteilis. Tīkams ikviena liepājnieka nāsij. Jo sevišķi vēlīnos rudeņos, kad jūra elpoja dziļāk, kārkli

tvanēja stiprāk un parks bija lapkriša smārdu piesātināts. Taču īstenās ožas orģijas sākās, kad pēc sākseņa (SW) vai jūrnieka (W) brāzmainiem pūtieniem no grunts atplēstās brūna|ģes jebšu furcelārijas vai jūras mēsli bfīvējās sēkļos, viļņu izskalotas, krāvās vētras strīpās. Dažreiz tik dāsnās, ka bija piedzīts pilns viss mola stūris, aļģes biezā un mīkstā slānī klāja visu pludmali, kā sēru lente aizstiepās pa liedagu uz dienvidiem, cik vien tālu saredzēja acis. Tad tvanoja un dvakoja visa šī jūras svētība - vēlāk izejviela agaram, bet galvenokārt kā jūrasmēsli, jūrassūdi, ar ko mēslot lieso Piemares zemīti. Tagad ar moderno tehniku liedags ātri vien tiek atbrīvots no auglīgās vētras strīpas, bet kādreiz, kad jūras sūdus veda ar zirgu vezumiem, tie ilgi suta jūrmalā un tvanēja aizvien stiprāk. Jo sevišķi vasarās. Tad pa īstam gaisā juta virmojam jodu. Tad dažam peldviesim elpa aizrāvās no veselīgā piejūras klimata. Un kur nu vēl visa tā bangotņu izmestā draza, kas ar savām smakām jaucās klāt aļģu smārdam - beigtas zivis un reizēm arī kāds ronis, bet reiz pat veselas un sadauzītas sviesta mučeles, kad strandēja kuģis „Baltimors”. Un starp dienvidu mola betona bluķiem un akmeņiem allaž vētras laikā iesprūda jūras mēslu vīkšķi un dvakoja augu gadu, līdz satrūdēja un izplēnēja. Bērnībā un līdz šai dienai spēcīgi un kairinoši dvako jūra. Atklātā Baltijas jūra. Un, kā nekur pa visu tās Latvijas piekrasti, - Liepājā.

Bagāts smaržām arī Jūrmalas parks. Jau no paša pavasara, kad dvesmas vēl liegas un tikko jaušamas. No pērnajām lapām, atvilgušajiem pumpuriem, pirmajām uz aroma izpausmēm vēl kautrīgajām puķītēm. Kad asno jau zāle, plaukst bērzi, sāk ziedēt kļavas un tvanēt ievas, parks arī pilsētai uzvēdīja smaržas, jo ielās vēl neducināja automašīnas, kas tagad ar smirdoņu nomaitā maigos aromātus. Toreiz arī parks bija bagātāks ar kokiem un krūmiem, parkam piekļāvušies kvartāli privātmājās loloja skaistus dārzus. Vecā Liepāja tolaik jūras pusē smaržoja savādāk. Tā kā inteliģentāk. Pat aristokrātiskāk. Vismaz man - plebejam no ezermales - tā šķita.

Kad uzplauka ceriņi un tūdaļ arī jasmīni, kad uzziedēja liepas, tad jau smaržoja visa Latvija.

Tās sešas vasaras, ko bērnībā nodzīvoju vectēva lauku mājās Kalvenes „Pavāriņos" (tagad „Bites”) smaržoja pavisam savādāk nekā Liepājā. Tur ik vēja pūsmā bija kāds smārdu un dvesmu kopums, kas nāca no tuvējā meža, pļavām, laukiem, dārza, kūts - nemaz neuzskaitīt visus komponentus, kas ietilpa šajā smaržu buķetē, kura mainījās ar gada laikiem, ar katru diennakts stundu, ar to, kādi darbi tika veikti druvā, pļavā, saimniecības ēkās un mājā, kurā atradās virtuve.

Vispirms jāpievēršas dabai, jo tā bija mana pirmā iepazīšanās ar augiem. Omīte Žanete bija gudra un stingra skolotāja. Viņas virsvadībā iepazinu zālītes un

puķītes, kuras vācām tējām, ko rudeņos omīte izdalīja visiem pilsētas radiem, lai dzer uz veselībām. Šīs zināšanas ar nedaudz papildinājumiem vēl tagad pamatā manai attieksmei pret dažādiem augiem.

Visas tējai plūcamās zālītes, puķītes dvesmoja katra savu aromātu, un līdz ar redzes atmiņu par tām veidojās arī smaržu atmiņa. Tā es uz mūžu iepazinu vīgriezes, vībotnes un vērmeles, tītarenes un ķērmeles, asinszāles un deviņvīru spēku, zubra zāles stiebriņu un balderjāni - visus tējām un uzlijām derīgos ziediņus, lapiņas, saknītes, sēkliņas. Un vēl daudz ko citu. Sākot ar kultūraugiem omītes dobēs un nezālēm, ko arī man nācās ravēt, un beidzot ar kairi smaržojošām mežapuķēm, kādas ir kreimenes un naktsvijoles. Kamēr ar omīti vācām augus tējām, daudz un dažādus aromātus nācās ieelpot un izjust. Sākot ar pašiem liegākajiem un tīkamākajiem, līdz šķebenajiem - kā smirdēja velnābols un driģene. Un kā klētī dvesmoja pušķos sasietās zāļu tējas, kad tās apšūta, žuva, līdz izkalta sausas un birstošas. No tiem laikiem atmiņā viena no man tīkamākajām smaržām, - aromāts no vīstošu meža zemeņu buntītēm! Ik vasaru saplūcu vismaz dažus pušķīšus un piekaru tos pie sienas vai griestiem gultas tuvumā, lai kaut dažas naktis justu šo brīnumaino aromātu.

Vēl viena no manai nāsij vistikamākām lauku smaržām ir kūtsmēslu dunsta. Kūtsmēslu izvešanas talka no „Pavāriņu" dziļās kūts uz papuvi bija kā tāda varena smaržas (citiem smakas) orģija, kas ilga augu dienu un nenorima pat vakarā, kad talcinieki, nomazgājušies un citās drānās saģērbušies, sēdās pie mielasta galda. Kūtsmēslu dvaka garoja pār pagalmu, visu apkaimi, spiedās istabā pa katru šķirbu, un pat ēdienu smārdi nespēja nomākt šo vairākuma nopelto smaku, par kuru es gluži atklāti jūsmoju un manu kanti turēja arī vectēvs un kaimiņš Vecvagaru Jānis, kamēr smalkais gals ar vecomāti priekšgalā rauca degunus un iesvaidījās ar odēri. Esmu pelts un nievāts par savu izvirtušo gaumi, dažreiz esmu nodevīgi izlicies, ka man šī sūdu birga riebj tapat ka patiešām pretīgā dvinga, kad pilsētā ķemberķēnus (sausās atejas) naktis ar virlakiem asenizatori smēla koka mucās un veda pāri Sūdu tiltam uz Zirgu salu, bet, ja bez klīrēšanās, tad es šo smārdu salīdzinu pat ar rožu dvesmu. Ar laiku esmu apzinājis tādus pat ožas partnerus ar tādām pat izjūtām pret kūtsmēslu dukņu. Šajā buķetē man vēl iederas tikko slaukts piens un kā smaržo govslopi, kad, ganiņš būdams, tu esi to vidū. Reizēm, saltākos rītos, tikko kā „izceptā” kletenē iebridis basajām kājām. Lai gan kā gans maizi neesmu pelnījis, ar lopiņiem esmu bijis tuvs, un visas smaržas un smakas, kas nāk no tiem (pat cūkām), man kopš bērnības tīkamas.

Vēl jāpiemin dažus no tik daudzajiem smārdiem, kādi bērnībā dvesmoja laukos, kļūdami par sastāvdaļu tam tīrajam gaisam, kāds, ieelpots ar pilnu krūti, palicis vien

atmiņā. Ir jau vēl vietas, kur it kā nejūt mūsu laikmeta izplatītos tvanus un dvingas, bet tā ir ilūzija - tāds gaiss, kādu elpojām Ulmaņlaiku Latvijā uz zemēm, vairs neieskaus dzimtenes āres. Vēl šur tur pa tīram malkam, pa svaigam guldzienam, bet lielākoties jau ar visu to sārņu piejaukumu, kas raksturīgs tehnikas un ekonomikas attīstībai.

Atceros, kā iešauta maizes krāsnī, sāka smaržot rupjmaize. Jau cepoties. Gruzdot uz tīri no pelniem izmēztā klona zem kukuļiem paliktām kļavu lapām. Cietējot garozai. Un jau pirmajam kukulītim, abrkasim parādoties galdā. Tas iesmaržojās tik stipri un kairinoši, ka siekalas saskrēja mutē. Ar tādu joni un iekāres sajūtu, kāda nav bijusi ne uz kādām tortēm, kūkām, citiem izslavētiem gardumiem. Rudzu maizes svētīgā smarža, ko tagad jau tik retam nākas ieost. Manuprāt, tik raksturīga tai ceļamaizei, ko saņemam bērnībā visam mūžam. Tik nepieciešama, lai neapmaldītos smārdu, dvaku, birgu un dvingu jūklī, ko ieodīsim, ko iešņukurēsim, ieelpojot pasauli. Gluži latviska smarža.

Un tad jau eksotiskais aromāts, kas nāca no vectēva Jēkaba „tabakas fabrikas”, kurā es kā puišelis piestrādāju, lai nopelnītu kādu santīmu kārumiem, kad mani kārtējo reizi sūtīs uz kilometru attālo veikalu.

Vectēvs pats audzēja tabaku, lapas un kaulus, kā sauca cietos stublājus, kaltēja uz bēniņiem. Viņam bija sava tabakas smalcināmā mašīna - ar roku darbināms ass asmens, kas sagrieza lapas sīkās šķipsnās, sasmalcināja kaulus. Pie šīs pašaudzētās tabakas piejauca kādu paciņu ar aromātisku ārzemju šķirni, piepilināja vēl kādu smaržīgu šķidrumu, un visu šo nu jau eksotiski dvakojošo mistru varēja štopēt čaulītēs, jo vectēvs smēķēja papirosus. Pie šiem darbiem allaž biju izpalīgs, un tabakas aroms man bija tīkams. Tāpat kā kuplā dūma smārds, kad vectēvs iesprauda papirosu zobos un aizdedzināja ar šķiltavu.

No bērnības atmiņu daudzajām smaržām un smakām vēl jāpiemin vienreizēja, nu jau vēsturiska dvaka, kas apņēma, kad iegāja mazajā lauku veikaliņā (nostrinkšķēja zvaniņš) pie Vecvagaru ezera. Tā nu bija smaržu un smaku buķete, kādu vēlāk vairs nekad netiku ieodis. Tur bija pircējam lauciniekam viss nepieciešamais, un šis nepieciešamais, no šodienas smaržu izjūtām vadoties, dvakoja tik vēsturiski, tik senatnīgi. Visstiprāk petroleja, ko iesūknēja no mucas, un ratu smēre. Šīm raupjajām smakām pretstatā visādas garšvielas, vaļēji saldumi. Pievienojās no ādām darinātās zirglietas, desas, sieri, dažādas citas pārtikas preces, siļķu mucas. Neatceros, kur citur esmu tik blīvu un dažādu smaržu un smaku buķeti ieodis.

Kad aizveda trimdā uz Sibīriju, pirmajos pašos spiedīgākajos izsalkuma gados viskārdinošāk smaržoja maize. Veikalā, kur pilni plaukti kukulīšiem, iesauktiem par

zārciņiem, bija jāstāv garā rindā pēc dienišķiem 300 vai 400 gramiem, raugoties pēc tā, vai esi strādājošais vai piedzīvotājs (ižģeveņec). Tas bija smags pabaudījums -ieelpot vien šo brīnišķo smaržu (formas, kurās cepa maizi, iezieda ar japāņu mašīneļļu) un saņemt garšošanai vien nelielu ņuku.

Pirmā spilgtākā smaržu orģija trimdā atmiņā no piedzīvojumiem ziemas zvejā Jeņisejas lejastecē aiz Polārā loka. Jau vasarā un rudenī brigādi, kur mums, izsūtītajiem, par brigadieri bija nozīmēts astrahaņietis, speciālists, āmī, kad to pievilka krastam, smaržoja tur iekļuvušās zivis - Turuhanskas siļķītes, sīgas, stores, čiri, neļmas, glumās, gļotainās vēdzeles. Brigadieris bija cilvēcīgs un atvēlēja brigādei zupas tiesu, bet ēst gribējās vienmēr. Sevišķi mums, pusaudžiem. Tad arī mēs kā kaijaki (Jeņisejas kaijas) treknās siļķītes rijām dzīvas, turot kabatā kādu šķipsnu sāls, ko uzkaisīt zivtelēm.

Ziemā pats kļuvu par brigadieri nelielai internacionālai brigādei zemledus zvejā. Dažādas zivis, ieķērušās tīklos, smaržoja joprojām, kad tās piņķerēja no linuma. Dažreiz jau smirdēja, kad nedēļām ieilgušās sniegavētras neļāva iziet uz upes. Mēs tās tomēr vārījām, zinot, ka ar vārītām zivīm saindējas retāk.

Bijām zvejojuši augu ziemu. Pienāca aprīlis, kad ledus biezums jau pārsniedza divus metrus. Un tieši šajā laikā labestīgs dolgāns mums pavēstīja, ka nupat, nupat no Karas jūras pa Jeņiseju augšup došoties zubatku (tāda pati zivtiņa kā mūsu stinte) bari. Astoņu kilometru platajā upes galvenajā tecē parādīja šo zivju baru aptuvenu ceļavietu.

Lai ieliktu vienu divdesmit piecus metrus garu tiklu (divi tik smalkacaini tīkli mums bija), jāizcērt četri āliņģi. Bijām vien divi puiši, kas prata rīkoties ar vergām. Pa sausu ledu aizcirtāmies aptuveni līdz ūdens līmenim. Āliņģa malā stāvēja glābēji - ja gadītos pārcirst ledus kārtiņu, kas atdalīja no upes straumes, ūdens caurumā šļāktos kā strūklaka un mēs būtu slapji (vēl stingri turējās pie sala). Kad sausās ledus smelknes no āliņģa tika izgrābtas, ar vergu trīs metrus garā kātā āliņģa caurums ap metru lielā diametrā izcirsts, no āliņģa uz āliņģi ar ķekšiem stūma garu, lokanu kārtī, kurā bija iesieta aukla. Kad aukla bija nostiepta četru āliņģu garumā, ievilka un ar lieliem akmeņiem nostiprināja tīklu.

Mēs bijām slābani un paguruši pēc garās polārās ziemas, mēs visi seši, toziem tikai latviešu zvejnieki punktā Hetskije Peski, slimojām ar skorbutu (cingu), un šo tīklu ielikšana mūs nomocīja līdz spēku izsīkumam. Otrā dienā uznāca baltais pavasara sniegputenis, kad debesīs jauta spīdam sauli, bet pa upi un salu, uz kuras atradās mūsu zemnīca, vētra uzrāva sniega virpuļus vismaz desmit metru augstumā. Trīs diennaktis neizlīdām no aizputinātā mitekļa. Ziemeļos visas durvis vērās uz iekšu un, iešķūrējuši sniega blāķi zemnīcā, paši izkļuvām žilbinoši spilgtajā

saulē. Trīs dienas gavējuši, salikuši vajadzīgos instrumentus uz ragavām, pa irdo sniegu vilkāmies uz tīklu pusi. Tik tikko sazīmējām ieputinātos orientierus. Kad no āliņģa uznira pirmā tīkla gals pilns ar sudrabainām zivtelēm, nāsīs iesitās tik spēcīga svaigu gurķu dvaka, it kā visapkārt mums mizotu šos dārzeņus. Tas bija tik negaidīti, ka no priekiem sākam klaigāt. Gan par to, ka nu pieēdīsim pilnus vēderus, gan par šo kādreiz dzimtenē vasarās un rudeņos tik ierasto gurķu smaržu. Tur, ziemeļos, kur jau trešo gadu nebijām pat kartupeli redzējuši. Latvijā tik ierastā gurķu smarža aiz polārā loka šķita tik eksotiska, tik brīnumaina, piepildīja aprīļa saules žilbinoši izgaismoto dienu, ka palikusi atmiņā kā smaržu orģija, kas tik negaidīti pārsteidza mūsu degunus.

Vēlāk Latvijā ziemās esmu makšķerējis stintes no āliņģiem, sajutis no izvilktām zivtiņām gurķu aromātu un allaž atcerējies to aprīļa dienu uz sniegotās Jeņisejas, kur ledus iešanu upē varēja gaidīt vien maija beigās vai jūnija sākumā.

Kāda gluži pretēja dzīves aina piedzīvota nedēļas laikā Krasnojarskas pārsūtīšanas cietumā, kādreizējā sieviešu klostera katakombās, kamerā, kurā bijām sabāzti vairāk nekā trīssimt ieslodzīto. Gar vienu kameras sienu bija izvietoti konteineri, tā saucamās paraškas, kur cietumniekiem nokārtoties. Dažai paraškai bija nolauzts vāks, un izgarojumi no tur sakrājušamies šķidruma tvanēja telpā, kur ļaužu bija tik daudz, ka vietas nepietika uz divstāvu lažām un nācās iekārtoties uz grīdas līdzās paraškām. Dažas naktis nācās pavadīt šajā smirdoņā, kamēr mani, saslimušu ar plaušu karsoni, pievāca un aprūpēja tautietis, vijolnieks Miķelsons. Neilgi pirms tam Tervetes sanatorijā, kur ārstēju tbc, biju lasījis Dantes „Dievišķo komēdiju”, un Krasnojarskas pārsūtīšanas cietumā pārdzīvotais atgādināja vienu no elles lokiem. Ieelpojot drausmīgo smirdoņu, kas cēlās no paraškām, nokārtoties gribētājiem, kas naktīs kāpa man pāri, turpat degungalā izčurājoties un izkārnoties. Bija izsistas visu šauro, restoto lodziņu rūtis, pa caurumiem telpā iestrāvoja tobrīd niknais Sibīrijas sals, bet parašku un trīssimt cietumnieku izgarojumi bija tik spēcīgi, ka elpu rāva ciet. Šīs dažas diennaktis, ko pavadīju slims, iespiests ejā starp lažām un konteineriem, atceros kā pašas drūmākās līdzšinējā mūžā. Ciešā saistībā ar smirdoņu, ko ieelpoju.

Pēc diviem mēnešiem nāca atpestīšana. Jau nokļuvis līdz rakstnieces Melānijas Vanagas zemnīcai rajona centrā Tjutjeta, kur bija apmetusies pirms manis pa etapu sūtītā mamma, daudzmaz apārstēju. slimības, un mūs ar mammu pa ragavu ceļu marta beigās veda pajūgā uz otrreizējo trimdas vietu - Čuļskas ciematu, kur jau dzīvoja aizvestais tēvs. Šis ciemats bija pēdējais 180 kilometrus garajā ceļā no stacijas Bogotolas līdz apvidum, kur visi ceļi beidzās un sākās zemienes taiga. Tur atveseļojos bez jebkādām zālēm, jo ciematā nebija pat feldšera,

nerunājot nemaz par dakteri. Toties mūsu iepirktā guļbaļķu mājele atradās pašā dižas taigas malā, biju kļuvis par kolhoza mednieku un ik dienas ieelpoju pavasara saule atvilgušo skujkoku smārdu, ārstniecības līdzekli, kas izrādījās iedarbīgāks par tolaik tbc ārstējošām pašām modernākajām zālēm - pashu un streptomicīnu. Divas koku sugas - baltegles un ciedrus - izjutu kā glābējas no plaušu kaites. Ārstējoties ar elpošanu vien.

Pirmoreiz dižajā skujkoku taigā iegāju aprīlī. Pa sērsnu, kas naktīs sakala jau kust sākušās divmetrīgās sniega kārtas virsmu cietā ledus garozā. Aizgāju līdz medniekam, lai palīdzētu uz nartām izvest nomedīta aļņa gaļu, bet biju vēl tik vārgs, ka paliku pusceļā gaidām mednieku. Bija dzidra, saulaina diena. Iekārtoju midzeni nesen vētras izgāzta ciedra skujotnē. Gozējos, un, jo augstāk kāpa saule, jo tās jau gluži karstajā starojumā stiprāk atvilga skujotnes un uz stumbriem lāsojošie sveķi, un pusdienlaikā taiga jau dvesmoja tik spēcīgu ķieņainu smārdu, kādu nekad nebiju jutis Kurzemes piejūras silos, lai gan arī tur tveicē tvanēja priedes. Vienīgi vēlāk, kad kļuvu par atsveķotāju Bārtas mežos, atkal ieelpoju sveķu dvaku, taču ne tik stipru un ne tik nāsij tīKamu kā taigas biežņā. Satiku taigā smagās eļļas tecinātājus no baltegļu skujām, viņu dāvinātā pudele ar šo smaržīgo eļļu tvanēja mūsu mitekļa vienīgajā istabā. Ziemās, kad lielā salā līdz ar mūsu ģimeni istabā vēl uzturējās teliņš, sivēns, vistas un truši, sveķu smārds pārspēja visas tās dvakas, kas nāca no dzīvniekiem. Vasarās, ejot pa lauku ceļiem un taigas takām, pieelpoju pilnu krūti šī dziednieciskā gaisa. Veselība uzlabojās, nostiprinājās, līdz sadzēla malārijas ods, un kā tai dziesmā - sākās viss no gala.

Vēl Sibīrija smaržu atmiņā ar palienes pļavām, kad piedalījos siena pļaušanā, vākšanā, vēlāk ziemā arī vešanā uz lopu fermām. Tad kopā ar tēvu - viņš no kantora bija atsūtīts talkā - apdzīvojām vienistabas dzīvoklīti Čulimas prospektā 1. Mūsu māja bija šīs garās un straujās Obas pietekas kraujā uzbūvēts garš siena zārds. Tajā katra ģimene (bija arī kopmītnes) izpina no kārklu klūgām un nostiprināja ar mietiem savas dzīvokļu sienas un griestus. Kad apkrāva ar sienu, sanāca sava apdzīvojamā platība kā ala, kā midzenis. Dažiem pat ar durvīm, logu, pa kuru redzēja plūstam Čulimu. Tikai virtuve - ugunskura vieta, kur pusdienām vārījās dižais kopējais katls - drošības apsvērumu dēļ atradās patālu no mūsu vasarnīcas. Jau tur, šajā miteklī, visulaik tvanēja zārdā sakrautais siens. Un „pēļus”, uz kuriem uzgulēt, katrs izvēlējās savus. Kurš grīsli, kurš balderjāna stiebrus, kurš kādas smaržīgas zālītes klēpi, kas auga vien Sibīrijā. Nakšņošanu uz smaržīgāka „pēļa” atceros vien tūristu bāzē Sočos, kur pa dienu bija apzāģēti eikaliptu zari, un mēs, trīs tūristi, tos teltī parausām zem sevis.

Esmu jau vairākkārt atmiņās pieminējis Čulimas palienes pļavas. Kā tās

dvesmo ziedu laikā, kā smaržo žūstošais, jau sakaltušais siens, la ir tāda vasaras smārdu buķete, kāda nav izjusta vairs nekur. Vienīgi pēdējā ceļojuma laikā pa Sibīriju (1983), braucot kuģī pa Jeņiseju uz ziemeļiem un tuvojoties Osinskas krācēm, vietā, kur upe izplešas un šajā platumā teic tūkstoti salu esam, tik skurbinoši iesmaržojās no pļavām liellaivās transportētais siens, ka visi pasažieri, kas tobrīd atradās uz klāja, teicās nekad un nekur tik tvīksmainu dvaku nav ieoduši.

Ziemās, kad ar zirgu pajūgiem braucām divpadsmit kilometrus garo kamanu ceļu uz palienes pļavām, tad, zārdu no sniega atrakuši un sakrāvuši vezumus, ierakāmies pārpalikušajā sienā (zārds bija līdz 10 tonnām) un pusdienojām. Pēc tam iesnaudāmies un kādu brīdi pat nogulējām, siena aromāta ieaijāti. Atpakaļceļā, uz vezuma zvilnot, varēja ieelpot Čulimas palienes tvanīgo vasaru, izsapņoties par to.

No mūža daudzajiem ceļojumiem atceros, kā smaržoja Kaukāzs vēlīnā rudenī, kā Kalnu Altajs augusta tveicē, Sajāni skujmetī, Čulima, pa to divreiz kuģojot, cik pretīgs ožai un smacīgs bija sākums braucienam pa Podkamennuju Tungusku, kad tās krastos taigā plosījās ugunsgrēki, dūmu dvinga rāva elpu ciet. Kā dvako Atlantijas okeāns, kad tas paisumā atkāpjas no Norvēģijas fjordiem, Lofotu salām, kāda dukņa Zviedrijā un Somijā...

Daudz un dažādu smaržu ieosts. Dažas pat ļoti intīmas. Kādas izdvesušas sievietes īslaicīgā saskarsmē, kādas virmojušas tuvībā ar mūžam izredzēto. Tas ir tik brīnumaini, ka šīs izjūtas nav iespējams atstāstīt tik kairinoši, kādas tās ir brīžos, kad tu ieelpo sievieti, kāda viņa ir jau no dabas un kāda viņa ir, kad lieto kādu no neskaitāmiem parfīmiem, kas izgudroti, lai apmātu un valdzinātu. Un ikviens ģimenes cilvēks zina, kā smaržo bērni, jo sevišķi zīdainīši. Zinām, kā ož nabadzība un kā dvesmo (vai smird) bagātība. Pilna pasaule visdažādāko smārdu, duku, smaku, birgu. Ne velti tik daudz sinonīmu vārdam smarža.

Vēl tikai gribas pieminēt Jūrmalciemu. Kā vietu, kur ilgi dzīvots un līdz arto dziļi ieelpotas dažādas dvakas, raksturīgas zvejniekciemam pie atklātas Baltijas jūras. Un, pirmkārt, jau smaržas un smakas, kas ieostas zvejā, kad piecus gadus biju piekrastes zvejnieks, kad mani zvejas biedri bijuši jūrmalciemnieki.

Pavasara jūrai, kad martā izliek pirmos lašu tīklus, jau ir savs smārds, la bieži vien garo dūmakās un miglās, vētrai uzmutuļojot, ūdens iztvan jodu, sāli, jūraszāļu dunstu. Pavasaros upes līdz ar ledu sanes selgā doņus un niedras, dažādas drazas un atkritumus, ko bangas izmet vētras strīpās. Dvesmo atvilgušie vēji, nesdami līdzi pa ceļam savāktās dukas no lieliem tālumiem. Ziemelis (N) pat no Ledus okeāna. Taču visdvingainākie rietumu (W) ceturkšņa vēji no Atlantijas. Somu un Botnijas jūras līčiem. Pie atklātas jūras vējiem varens vēriens un pavisam cita smaržu

buķete nekā citviet.

Un tad jau tīklos pirmās zivis. Katra suga ar savu smārdu. Vissavdabīgāk dvesmo plekstes un akmens butes. Pārējo jūras un bieži vien jūrā izgājušo ezeru un upju zivju aramu grūti atšķirt. Vien tās jau uzšķēržot. Kādreiz ciems pavasaros smaržoja, un tā bija īstena Kurzemes piekrastes smarža - pēc saulē uz striķiem izkārtāmmencām, kas kaltējās dāsnās virtenēs. Kamēr vēl nebija pamodušās zilās mušas. Šis smārds vēl nāsīs kā romantiska palieka no laikiem, kad Liepāju dēvēja par Mencavu un Lejaskurzemes zvejniekciemos menca augu gadu bija galvenais pavalgs. Tagad dažs vēl apkaltē viegli iesālītas reņģes saulē, liek uz sviestmaizes vai iemarinē un sauc tēs par zaķīšiem. Toties zivis aizvien vēl kūpina, pepina, žaudē, un tad ciems smaržo tik garšīgi un apetīletīgi. Lai auksti nokūpinātu lasi, vajadzīga jau pieredze un māka. Pa retam un kairinošāk par citām zivīm iesmaržojas karsti nokūpināts zutis. Visbiežāk Jāņu priekšvakarā.

Ziedēšanā pirmais smaržu vilnis pārveļas ciemam, kad uzzied ievas, ziedputekšņos jau pūpoli. Tas nav raksturīgs Jūrmalciemam, jo citur ievas zied kuplāk un dvesmo rūgtenak. Kad plaukst ceriņi un pucenes (pīlādži), tad gan visa Piemare ir tvanīgu dvesmu sabangota. Tad jūt, kā, jaucoties jūras un zemes smārdiem, spēcīgāk elpo zeme.

Vecie zveji, kuri vel zeģeļlaivās braukuši mencas kaut uz tālīniem zvejas plačiem, pat uz ta saucamo Iprītu (tur nogremdētas kastes ar šo indi), atceras, kā maijā, kad uzpūtis zemnieks (0), zemes smaržas atpūstas tālu jūrā. Arī priedēm ziedot. Un vēlāk jau tvanot plivurpuķēm. Šis raibais tvans, kas apņem kāpas un pūstas, kur kuplos ceros aug šīs sīkziedainās kairi dvakojošās puķes, kas piepilda lankas un vigas, pat ietiecas pagalmos, ir pats izteiktākais visas kuršu Piemares un tieši Jūrmalciema savdabīgais aromāts.

Ieožot šo dvesmu, kas dažam šķiet kā kaķu čuras, bet dažam kā arams no paradīzes dārza, rakstīti tik daudzi dzejoļi. Un vai tad šleijerpuķes, kas izraisa tik dažādas asociācijas, nav to vērts?

Un kur nu vel rudens smaržas! Tas garšīgais smārds, kas nāk no sakņu dārza, kur nobriest mani mīļie garšaugi pētersīļi, puravi, selerijas, vēl lapo baziliks, majorāns, kaķu mētra, jau otrreiz sētās dilles. No sētsvidus un apkārtējām pūstām pievienojas kāpu flokši, vībotnes, biškrēsliņi, bet galvenokārt vērmeļu ceri, kas, izziedējuši dzeltenās pogaļās, dvesmo tik rūgteni, apetīti rosinoši. Un tad jau visas tās dižciltīgās puķes sētsvidus dobēs, kurām it kā visatbilstošāks vārds: smarža. Tikai nezinu, kā tas ir - varbūt atrofējusies oža, - bet bērnībā šķita, ka dārza puķes tvano spēcīgāk, jo sevišķi rozes. Liepājā, Rožu laukumā. Nu tikai retā un it kā negribīgi izdveš aromātu. Nerunājot nemaz par ievestām tirgus preci. Smaržo jau

visas vai ikvienā dārzā sastopamās rudens puķes - flokši, asteres, dālijas, mārtiņrozes. Daža stiprāk, daža tikko ar smārdu iezīmē savu īpatnību. Vecāmāte „Pavāriņos" pie loga vienmēr dēstīja smaržotajās - lefkojas, rezēdas, puķu tabaku. Nu pienācis laiks, kad puķu dvēseles - smaržas - daiļuma izpratnē nav vairs tik būtiskas kā ziedu ārējais izskats. Dažām „ārzemniecēm” tik pārsteidzoši eksotisks. Tad nu jubilejās sveicēji sacenšas - kurš pasniegs efektīgāku ziedaugu no pasaules dārziem.

Vēl atmiņā jāuzvēda smaržas rudenī, kad vai ik dienas sēņots pa Jūrmalciema siliem, damakšņiem, jaunaudzēm, tīreļiem. Dramaturgs Gunārs Priede vienu no lugām nosaucis „Smaržo sēnes”. To allaž atceros, kad griežu un ceļu ķocī dažādu sugu sēnes. Cik tās tomēr dažādi dvako. Manuprāt, visasāk alksnenes un cūcenes. Baravikas tik aristokrātiski. Zemes taukus jūt smirdam pa gabalu. Ziedoši virši, birstošas lapas, mētrāji, vaivariņi - viss kopā rada šo stipro rudens dvaku, ko var ieelpot ar tīksmi līdz pašiem plaušu galiem. Piesātināt sevi ar rudens izjūtu.

Varētu vēl atsaukt atmiņā dažādus ožas iespaidus, taču nu jau aromātu un smirdoņu buķete, visas tās nianses, kas starp šīm galējībām, ir pietiekoši plaši un daudzpusīgi no manas pieredzes izklāstītas. Ikvienam citam šīs apceres lasītājam būs atkal sava gaume, liekami savi akcenti smaržu buķetē. Esmu vien rosinājis sevi un citus atcerēties un apzināties, cik smaržu ziņā daudzveidīgs ir katrs elpas vilciens, ko esam ieelpojuši mūža gaitā, ko ieelpojam ik dienu, ik mirkli...

2004. gada marts

Kulinārija

Mēs, protams, ēdam, lai dzīvotu un nevis otrādi, tomēr ēdieni un to attiecīga sagatavošana kā arī pati ēšana mušu dzīvē aizņem ne vien daudz laika, bet nodarbina arī domas un rosina iztēli. Šajā jomā ir daudz un dažādi speciālisti un, kā šķiet, viņu k|ūst aizvien vairāk, jo citās profesijās un amatos strādājošie arī vēlas kļūt par radošiem kulināriem un izdot savas pavārgrāmatas. Daudzi kulinārijā liekas zinoši, un daudzi neapšaubāmi tādi arī ir, gan sasniedzot pavārmākslas augstākās virsotnes, gan turoties ierindā kā ēdienu gatavotāji pieticīgās ēdināšanas iestādēs un ģimenēs. Un kur nu vēl katra ēdāja kulinārā pieredze mūža garumā, gaume un garšas izjūtas! Nemaz nedrīkst laisties vēsturiskos rakursos, mēģināt aptvert kaut vai latviešu pavārmākslas tradīcijas un jaunradi, tādēļ strikti pieturēšos pie savas porsonigas līdzšinējā mūža pieredzes, papildinot to vien ar piedzīvojumiem, kuros esmu piedalījies pats. Gan kā ēdājs, gan kā kulinārs.

Par kādu dīvainu atgadījumu agrīnā bērnībā kādreiz pastāstīja mamma. Vecāmāte Lavīze, man vēl zīdainim esot, paslepus devusi sūkāt kūpinātu zuša ādu, jo, to čāpstinot, esmu bijis kluss un mierīgs. Mamma vecomāti šai grēka darbā pieķērusi un bijusi ļoti sašutusi par šādu rīcību. Vecāmāte taisnojusies, ka uz laukiem (viņa bija no Kalētiem) zīdaiņiem arī dodot sūkāt speķa kamaras. Tā kūpināta zuša garša iezīdusies atmiņā uz mūžu un allaž esmu kārojis šī gardā kumosa, kas tik pieejams bija bērnībā un tik reti nogaršojams mūsdienās.

Kamēr līdz pirmajam izsūtījumam 1941. gadā dzīvojām Liepājā, tajās septiņās dzīvesvietas, ko piedzīvoju līdz četrpadsmit gadu vecumam, mamma vienmēr turoja veikaliņu, lielākoties vīntirgotavu, un pusdienas gatavoja mājās. Viņa sevi neuzskatīja par labu saimnieci, taču viņas gatavotie ēdieni mums ar tēvu garšoja. Cits vairak, cits mazāk, bet mēs bijām apmierināti, un nekādi kašķi ēdiena dēļ nenotika, ka tas atgadījās citās ģimenēs, kur vīriem bija augstas prasības un bērni ņērckājās gar ēdmaņu. Man bija tikai viens ēdiens - trinīšu biezputra -kuru māga nepieņēma. Vismaz tā biju sev iestāstījis, un ap šo ēdienu allaž notika stīvēšanās. Vēl man negaršoja krēzu zupa. To vārīja no zosu tā saucamajiem

liekumiem. Tajā vēl satilpa grūbas un kartupeļi, kā obligāta piedeva šīs zupas receptē bija ābols. Atceros, ka ēdienkarte, kaut arī daudzveidīga, bija visai konservatīva - ar skābo kāpostu zupu pirmdienā, zirņu ēdieniem ceturtdienā un biezputru, lielākoties kartupeļu, sestdienās. Reti kad pēc sātīgajām zupām vēl nāca gaļas ēdiens. Taču saldais vienmēr. Kaut konservēta ananāsa ripa no kārbas. Ar putukrējumu. Bieži dzērveņu ķīselis (arī piena), kompoti, melleņu ķiļķēnu un maizes zupas, debesu mannā. Retāk buberts (bet tas bija ko vērts!), vēl retāk „peldošās saliņas". Ja gaļas ēdieni, tad tie bija pamatīgi - karbonāde ar štovētiem skābiem kāpostiem, sīpolklopsis, befstrogonovs, cūku ribiņas u.c. Arī jūras zivis ēdām bieži. Mencas mamma pildīja. No īpatnākiem ēdieniem atceros siļķi, ievīstītu papīrā un ceptu krāsnī uz oglēm, biešu zupu ar klimpām un jēru gaļas zupu ar ķiļķēniem, vectēva Jēkaba mīļāko ēdienu. Pie pamatēdieniem allaž piedevas. Saskaņā ar gadalaikiem. Vasarā svaigumi, ziemā dažādi marinējumi.

Pieminot ēdmaņu un salīdzinot tos laikus ar pašreizējiem, gribas pievienoties tiem, kas apgalvo, ka tolaik zāle bijusi zaļāka, debess augstāka, to pašu attiecinot uz ēdieniem. Šodien kafejnīcās, kurās agrāk nekad ēdienus nepārdeva, restorānos un ēdnīcās kartēs ir garu garie saraksti ar ļoti dažādiem smalku un izsmalcinātu ēdienu nosaukumiem, taču retu reizi patrāpījies kas tāds, ko var dēvēt par ļoti garšīgu. Drīzāk otrādi. Ja nu vienīgi Rīga pie Rītiņa, kur vienreiz gadījies pusdienot. Kāzās, kad precējās brālēns no Amerikas. Tad ēdienu kartē pirmoreiz ieraudzīju, ka viena izsmalcināta ēdiena porcija maksā 20 latus un vēl dārgāk. Vēl šur tur Liepājā, bet it bieži Klaipēdā ēsti patiešām garšīgi ēdieni no rīvētiem zaļiem kartupeļiem. Vispirms jau „cepefīni”. Arī dažās mazpilsētu un lauku ēdnīcās vēl pamatā jūt tradicionālo latviešu kulināriju, mantojamu no saimniecēm, kas baroja plašas saimes, ķēkšām, kas baronu kukņās pārņēma vācu ēdienu gatavošanas tradīcijas. Tagad Latvijā tāda ārzemniecisku recepšu invāzija, tāds sajaukums gaumēs un ēdienos, ka var uzticēties vien savai mājsaimniecei. Un arī tad - vai tie vairs ir tādi pārtikas produkti, kādus savulaik pirka tirgū mūsu mātes un vecmāmiņas?

Manas mammas mamma omīte Žanete bija izcila kulināre. To ģimenē atzina visi, un arī man tas jāapstiprina, lai gan, kad sešas vasaras Kalvenes „Pavāriņos” biju viņas maizē, omītei, lai pierādītu savu talantu, pietrūka izejvielas, bet, neraugoties uz to, viņa prata pārsteigt. Līdzībās runājot, no cirvja kāta izvārot tādu zupu, ka nenostrēbties.

Kā mazs puišelis atceros omīti Žaneti saimniekojam pa 2.šķiras restorāna virtuvi, kad šī iestāde ar nosaukumu „Pie Bites” atradās Liepājā, Rožu laukumā, pašā pilsētas centrā. Kad pie Bitēm notika viesības vai mūsu ģimene tur ciemojās,

omīte cienāja ar ēdieniem, ko gatavoja restorāna jeb, kā toreiz teica, šeņķa apmeklētājiem. Tur bija cīsjeni, tīringeri, sardeles - ātri pagatavojamas desiņas ar štovētiem skābiem kāpostiem, taču omîtes pavārmākslas virsotnes bija pildītas zivis - mencas un līdakas, akmens butes receklis, cūkas cepetis, kura dēļ pusdienot restorānā mēdzis aktieris Teodors Lācis, pa ebreju modei sagatavots sakņu sautējums cimes, un tad jau dažādi saldie ēdieni un aukstās uzkodas. Vienlaik ar omîtes pagatavotiem ēdieniem vectēvs Jēkabs turējis bufeti arī Latviešu biedrībā. Tas viss no mammas atstāstiem, jo biju maziņš un atceros vien dažādus kārumus - kā omîtes ceptās bezē kūkas, kas man ļoti garšoja.

Mamma bija dāma, kura bieži kopā ar draudzenēm apmeklēja kafejnīcas. Lai gan bērnībā kā makšķernieks vairāk turējos pie tēva un mēs braucām uz copi ne vien darbdienu pēcpusdienās, bet arī svētdienās, tomēr gadījās būt arī man tolaik garlaicīgajā dāmu sabiedrībā, kad tika tērzēts par notikumiem, kas mani neinteresēja. Dāmas bija no smalkām aprindām, un man vajadzēja smalki uzvesties. Dāmas kafiju malkoja un ēda arī smalkmaizītes tā, ka mazais pirkstiņš tika graciozi atstiepts. Bet dāmas nobaudīja arī dažādas kūkas, no kuru plašā klāsta arī man piedāvāja izvēlēties. Man vislabāk garšoja tā, kurai bija piešļākta kāda ruma lāse, taču mamma centās no šādas izvēles atrunāt, jo šī kūka neesot nekas cits, kā vienā masā samuļļātas nostāvējušās kūku paliekas, kas atsvaidzinātas ar aromātisko rumu. Šāda mana izvēle blamējot viņu draudzeņu acīs. Ar Aleksandra kūkām man neveicās. Tās bija tik cietas, ka, mēģinot nokniebt gabaliņu ar tējkaroti, tas, kā ar katapultu izšauts, ielēca kādai dāmai klēpī. Ar drupenajām Napoleona kūkām atkal nobirdinājos, tā kā bija jāpaliek pie bezē kūkas, ko drīkstēja ņemt ar roku. Tolaik kafejnīcās varēja pasūtīt arī kakao un šokolādi; šokolādi ar putu krējumu. No putu krējuma jau kopš bērnības izvairījos, aizbildinādamies, ka tas kutina kaklā.

Tolaik kafejnīcas Liepājā bija tikpat smalkas kā to apmeklētāji. Atmiņā visnoturīgākās Dirberga un Petera kafejnīcas Graudu ielā. Tad Pētersona kafejnīca Brīvzemnieka ielā (padomju laika krogs „Pie Melnās Mērijas", tagad veikals), Jūrmalas parka paviljons, lidostas un pilsētas viesnīcas kafejnīca, kur varēja pasūtīt arī gabaliņus (par 20 santīmiem) no dažādām tortēm. Tad nu manā garšas atmiņā kā augstākās virsotnes visām kūkām un smalkmaizītēm pāri paceļas kādreiz nobaudītie gabaliņi no mokas un ananāsu tortēm. Pēc tam kādas vien tortes nav ēstas - lielā nabadzībā veidotas un no izšķērdības treknas un sātīgas, brīnumaini garnētas un izskata ziņā pieticīgas, kūstošas uz mēles un ilgi pa muti muļļājamas, līdz ar mokām norijamas, pirktas, pasūtītas, dāvinātas un pašu mājās tapušas; pat sāļās tortes, bet neviena nav pielīdzināma tām, kas izkusa uz

mēles pilsētas viesnīcas kafejnīcā uz Lielās un Teātra ielas stūra. Vecāmāte Žanete bija specializējusies uz cietajām tortēm - no bezē, kokovāra, šokolādes, nez kādām vēl sastāvdaļām, un arī tās man bērnībā garšoja, un šī garšas sajūta saglabājusies uz laiku laikiem, apliecinot to jubilejās, kad esmu pircis vien „Družbu” (pat garās rindās Rīgā stāvējis), pērku vien „Draudzību” un „Cielaviņu”. Par saldumiem varētu rakstīt vēl un vēl - ar tiem pilna bērnība, bet kulinārijā tas nav mans „žanrs”. Jau no bērnu dienām (zušādu sūkājot) esmu vairāk kārojis sāļos un pikantos ēdienus nekā pieminētos citiem tik būtiskos saldos gardumus. Šai ziņā ar dāmu sabiedrībā kafejnīcās pavadīto laiku pretmetā bija dzīve laukos - sešas vasaras vectēva Kalvenes pagasta vecsaimniecībā „Pavāriņos”. Jau pats māju nosaukums sasaucās ar kulināriju; kad dzinu ganos, kaimiņu skuķis mani mēdīja: „Hei! Kur tad tava karote?" Un omītei, kura patiešām pārvaldīja pavārmākslu, šis nosaukums piederējās. Tikai viņa ar savām kulināres dotībām bija atrauta no pilsētas vides, kur varēja daudz spožāk apliecināt sevi pavārmākslā. Laukos ēdieni bija gaužām vienkārši, un, lai kā omīte centās tos dažādot un uzfrišināt, vienmuļība ēdienkartē tomēr bija izjūtama. Viņa bija atvedusi līdzi no Liepājas lielākas un mazākas bundžas ar dažādām garšvielām un citām ēdienu piedevām, viņai bija receptes, pēc kurām gatavot ēdienus arī tik spiedīgos apstākļos, un omītei bija iztēle, bez kuras, manuprāt nevar iztikt neviens radošs kulinārs.

No tām sešām vasarām atceros sātīgos un vienkāršos lauku pamatēdienus. Ar biezputrām samierinājos. Pat arto, ko omīte vārīja no tīriem rudzu miltiem. Kad rīvēja kartupeļus, tad sanāca trīs ēdieni: piena zupa ar klimpām, pankūkas ar speķa un sīpolu mērci jebšu pankūkas ar ievārījumu - kas nu katram labāk gāja pie dūšas. Vislielāko pretestību, lai kā centos, sagādāja sakņu piena zupa un piena zupa ar balandām, kuru mīkstās galotņu lapiņas man bija jāpalīdz omītei saraut. Daudz tika ēsti zirņi un cūku pupas, pa retam katlā celts kāds gailēns vai uz dēšanu slinka vista. Brokastīs un bieži vien arī vakariņās omīte padeva ruhrei (olu kulteni), kā viņa, pēc tautības vāciete būdama, to dēvēja, kamēr vectēvs šo paēdienu sauca par pautu jukumu. Mans vismīļākais ēdiens, dažreiz arī brokastīs un pusdienās, bet visbiežāk launagā, bija rupjas maizes rieciens ar skurstenī nožāvētu šķiņķa šķēli, kam speķa kārtiņa šauriņa, toties liesums plaukstas platumā. Kā jau laukos, allaž svaigs krējums un sviests, rūgušpiens un paniņas ar sīkiem sviesta pikucīšiem. Visus šos pamatēdienus omīte atsvaidzināja ar dažādām dārzeņu, salātu un garšvielu piedevām no sakņu dārza, ko iekopa tik neparastu lauku apstākļiem, ka kaimiņienes nāca lūkot, ko tā Bišu māte visu sastādījusi. Tolaik tomāti laukos vēl šķita gluži eksotiski dārzeņi, nemaz nerunājot

par kolrābjiem, ribiņām, puķu kāpostiem, melniem rutkiem, arī redīsiem un spinātiem. Kur nu vēl daudzās garšvielas, kas auga omîtes dobēs un ar kurām viņa sevišķi lepojās, piesaukdama savu Aizputes vecomāti, kura viņai kā bērnam mācījusi pazīt pētersīļus, selerijas, puravus, baziliku, majorānu... Es savukārt biju omîtes palīgs dārza darbos, un šo ieradumu - audzēt garšvielas - pārņēmu uz mūžu un tiklīdz tiku pie zemes un sēklām, tā atcerējos omīti un turpināju viņas „Pavāriņos" aizsākto garšvielu audzēšanu.

Vectēvam jau bija pāri sešdesmit, un viņš viens nejaudāja apstrādāt vecsaimniecību (100 pūrvietas) laukus. Ik vasaru līga darbiem puisi un meitu. Lielākoties lietuviešus un poļus. Viņi omîtes galdā pasniegtās dārzeņu un salātu piedevas nogaršoja visai piesardzīgi, dažs atteicās tādu zaļbarību vēderā bāzt, bet bija arī tādi, kas rudeņos aizveda omîtes dāvātās sēklas līdzi. Arī ķimenes, ko griezām, sējām buntēs, kaltējām paklētē, uz palaga izbērām un vētījām stiprā vējā, omīte bārstīja gan pie biezpiena, gan maizes un pat pie dažām zupām. Un no tā laika arī es tiku piejaucēts ķorrneles brūķēt.

Ēdienkarti bagātāku darīja omîtes obligātie saldie ēdieni. Sākot no paša vienkāršākā - rūgušpiena ar kanēli un cukuru - līdz peldošām saliņām un bubertam, svaigi ceptai plātsmaizei. Ķīseļi bija dažādi. Atbilstoši sezonai. Pirms ienācās ogas un augļi, tos vārīja no rabarberiem, piena, kakao. Pirmoreiz garšoju ieskābeno auzu ķīseli. Palaikam omīte lutināja ar pīrāgiem, ķimeņu maizēm, sklandaraušiem.

Svētku reizes ēdienu baudīšanā bija, kad mamma atveda no pilsētas svaigu gaļu un svaigas jūras zivis (no Liepājas līdz Rudbāržu stacijai kādu stundu brauciens), kad tēvs ar saviem draugiem makšķerniekiem ieradās un Kalvenes ezeros vilka bagatus lomus. Kad tika rīkotas talkas un nācās kaut kādu jaunlopu. Tad nu ēda gan. Ka vectēvs omitol par dusmu mēdza teikt: kamēr sūds beņķī duras. Kā omīte žēlojas, vectēvs Jēkabs mani bija samaitājis ar savu raupjo zemnieku valodu, ko labprāt piesavinājos, ne vien izpatikdams vectēvam, bet pats jūtot vajadzību pēc stipriem izteicieniem vēl līdz šai baltai dienai. Tā reiz mēslu talkas pusdienās omîtes „peldošas saliņas" salīdzināju ar notiekošo kūtī (starp mēslu kaudzēm pludo virca) un tiku aizraidīts no galda. Kā pirmās dzīres mūžā atceros braucienu ar ķēvi Mici uz divpadsmit kilometrus attālo Skrundu, lepnas pusdienas krogā, piedzerot alu no šņabja glāzītes, kamēr vectēvs pēc ilgiem laikiem atcerējās, kā garšo „Baltais dzidrais".

Vēl kā pēdējo ēšanas orģiju, pirms mūs ar mammu izsūtīja uz Sibīriju, tēvu iedzina Vjatkas lēģeri, atceros to pusgadu, kad dzīvojām divās dienesta istabiņās Lielā ielā 1, un mamma bija lielas ēdnīcas vadītāja. Jau padomju laikos. Pirmajā

okupācijas gadā. Ēdnīca vēl tika bagātīgi apgādāta ar izejvielām, par galveno pavāri strādāja latvisku ēdienu prasmīgā gatavošanā pieredzējusi liepājniece. Varējām izvēlēties, ko vien kārojām no plašā dažādu ēdienu klāsta. Un tad šīm buržuāziskajām izvirtībām pienāca gals - tikām pārorientēti uz ce|amaizi, kas iesākumā nemaz negāja pie dūšas, bet ko jau vēlākus gadus pieminējām kā garšīgu un iekārojamu. Kad mums pirmoreiz lopu vāģī iegrūda pa porcijai prosas biezputras ar vārītas desas šķēli, ēdienam nepieskārāmies. Katrai ģimenei vēl bija kas paķēries līdzi no mājām, bēdas bija tik lielas, ka par ēšanu nedomājām. Pirmie krievu kosti nomēģinājām mēs, allaž izsalkušie pusaudži. Arī sāļo formās cepto rupjmaizi.

Pirms sākās karš, mūs, puiše|us, stacijās izlaida pēc vārīta ūdens un kioskos, kas atradās uz perona, varējām nopirkt arī kaut ko ēdamu. Arī dažādus maizes izstrādājumus un pīrāgus, kuri izrādījās pildīti ar kartupeļu biezputru. Kad sākās karš (mūsu ešelons vēl nebija sasniedzis Urālus), pārtikas produkti no kiosku letēm un plauktiem pazuda. Padomju Savienībā ieviesa kartīšu sistēmu. Sākumā lēni, uz rudens pusi aizvien straujāk valsti pārņēma bads.

Kad mūs nometināja Krasnojarskas novada Sovetskas rajona centrā Berjozovkā, astoņpadsmit kilometrus no novada galvaspilsētas, jau izbaduši, tomēr nobaudījām vēl delikateses. Mūs ievietoja vidusskolā (pirms sākās mācības), bet skolas pagalms bija vienās atmatenēs (šampinjonos). Kamēr mēs, sešas ģimenes, tos izcepām, pagāja gandrīz nedēļa. Daļa vietējo iedzīvotāju, kuriem mēs bijām iestāstīti par fašistiem, jau nopriecājās, ka atstiepsim kājas indīgās sēnes (pogannije gribi) saēdušies. Vēl ēdnīcas plauktos bija palikuši krabju konservi (tādus draņķus neviens sevi cienošs sibīrietis neēda), un mēs, kam turējās vēl no mājām līdzpaņemtie rubļi, tos izpirkām un aprijām. Un tad jau vairs, kamēr vēl nestrādājām, uz kartiņām pa 300 gramiem maizes dienā un ko nu uz ātru roku no līdzpaņemtām drēbēm varēja iemainīt pret kādiem litriem piena vai spaini kartupeļu. Sākās bada režīms ar savām kulinārijasīpatnībām.

Rudenī gandrīz visi strādājām pie ražas novākšanas vietējā kolhozā. Maizes deva palielinājās par 100 gramiem, vēderus varēja piestūķēt ar dārzeņiem, speciāli uzšūtās kulēs, ko nēsāja zem apģērba, kabatās varēja iebāzt kādu kartupeli vai sīpolu. Pieradām pie izsalkuma, mūžīgās bada sajūtas. Kulinārija tika novienkāršota līdz ūdens zupām, kurās peldēja kāds kartupeļu krikums, kāds dārzenis, ko bija palaimējies nozūmēt. Dažreiz gājām uz labības laukiem kādu vārpu zagt, taču laukus drīz sāka apsargāt, jo arī izsalkušie pilsētnieki devās sirot. Graudus taukšķināja uz pannas, saberza ar pudeli un bēra zupā, lai būtu kāds miltums.

Mamma pārvaldīja krievu valodu, viņa bija dabūjusi darbu ēdnīcā par virtuves strādnieci. Viņa šad tad šo to katlā liekamu pārnesa - kādu kaulu, ga|as kristīti, putraimu sauju; mazā pudelītē japāņu mašīneļļu, kas nesmirdēja un arī dikti nekaitēja veselībai. Daži izsūtītie ēdnīcā pasūtīja kādus 10-15 šķīvjus ar rasoļņiku (vienīgo visbiežāk piedāvāto ēdienu), izkāsa no tā biezumus - gurķus, kartupeļu šķēlītes, retu putraimu, vēl retāku gaļas krislīti un tad šo koncentrātu notiesāja. Mēs, pusaudži, līdz ar savvaļā klīstošām kolhoza cūkām dežūrējām pie mājas, kurā uz vairākstāvu lažām nācināja vēl zaļos tomātus. Iepuvušos meta laukā, un mēs cīnījāmies ar cūkām kurš pirmais pagūs pakampt vēl lietojamu dārzeni, ja izgrieza puvumus. Mājā siltumam kurināja skārda krāsniņu, un no tās skārda skurstenis bija izlaists caur loga rūti. Starp rāmi un skursteņa cauruli bija šķirba, pa kuru, iebāžot garu maiksti ar naglu galā, uzdūrām tomātus un vilkām laukā. Viens no mūsējiem stāvēja uz vakts. Vēl gājām Jeņisejā (tā tecēja gar ciematu) makšķerēt, taču pa retam ķērās vien sīkas zivteles.

Ziemā tiktāl tikām badināti un spīdzināti, ka sākām zagt. Kā tas bija ierasts pa visu plašo valsti. Moža tuvumā nebija, malku mums nedeva un, lai nenosaltu, nācās to gādāt, postot un zogot. Kad izlauzām pirmo kolhoza riku žogu (ar visiem mietiem), gaidījām, ka mūs par to sodīs. Taču neviens nelikās ne zinis, un mēs turpinājām lauzt. Naktis. Kad bija apmācies un putināja. Un mūsu istabā starp astoņiem pieaugušajiem (par tādiem kļuva arī pusaudži) mita vēl nepilnu gadu vecā Silvija, satuntuļota lakatu lakatos. Krievi, it sevišķi tie, kuri paši kādreiz tikuši izkulakoti un izsūtīti, bija žēlsirdīgi un atnesa bērnam pa piena lāsei. No Latvijas līdzpaņemtās drēbēs, apavus, rotas lietas, pat laulības gredzenus mainīja pret ēdmaņu.lai izvilktu dzīvību

Mamma, pateicoties krievu valodas prasmei, vēlāk iekārtojās kurpnieku -invalīdu artelī par grāmatvedi. Kā citās darbvietās, tā arī artelī reizēm izsniedza kādu pārtikas devu. Krasnoļarskas tirgū toziem puds miltu maksāja 1000 rubļu, spainis kartupeļu 120 rubļu. Mammas mēnešalga - 150 rubļi. Mums, septiņiem pusaudžiem, nebija ziemas drēbju un apavu, un mēs varējām piedalīties vien īslaicīgos reidos, zogot malku, sanesot ūdeni.

Kulinārās izdarības mūsu istabā, kur mitām četras ģimenes, bija novienkāršotas līdz pašiem trūcīgākajiem ēdieniem, ar kādiem iztiek cilvēki, lai izdzīvotu. Pavasarī nāca klāt dažas jaunas receptes. Vispirms jau zaļumi, kas asnos spraucās no zemes. Atkal dažādi graudi, jo nu bija atļauts vārpot pa vēl neapartajiem kolhoza laukiem. Pilsētnieki ik svētdienu, garās ķēdēs izvērsušies, ķemmēja rugājus. Mums, pusaudžiem, visdāsnākā raža tika no auzu laukiem. Kur tās uz lauka bija kultas, zem pēlām gadījās atrast brangu kaudzīti tīru graudu. No

mizām cepām arī plinkšķēnus. Kad graudi bija sašķaidīti un cietie apvalki daudzmaz izlasīti. Taču šis ēdiens sagādāja mokas, no tā atliekām atvadoties.

Ar draugu jau no bērnudārza laikiem - Leonīdu Stengrēvicu - kļuvām par malkas zāģeriem Jeņisejas krastā, kur palu straumei šķērsām bija noenkurots baļķu aizsprosts (rogatka) un pa upi peldošā malka aizķērās aizsprostā, un to ar ķekšiem izvilka malā - baļķus, zāģmateriālus, ar visām saknēm izplēstus kokus. Mēs visu šo izejvielu zāģējām, klučus sacirtām un krāvām kubikmetru lielās kaudzēs. Divi izbaduši piecpadsmitgadīgi pusaudži. Dzīvojām būdelē Jeņisejas kraujā, paši bijām saimnieki.

Mūs šad tad piebaroja, atvedot pa kukulim maizes, jo darbs bija smags. Reiz kā lielu atspaidu mums piešķīra nenodīrātu zirga galvu. Lai cik bijām izsalkuši, šo ar sevišķu labvēlību doto ēdmaņu tūdaļ samainījām pret spaini kviešu graudu. (Zirga galva vēl ilgi rēgojās acupriekšā.) Graudi, ko izvārījām un saēdāmies, izrādījās kodināti. Divas dienas mocījāmies ar vēdergraizēm un caureju.

Tad mums sasodīti laimējās. Uz gruntsmakšķerēm, uz kurām kodās tikai ķīši un akmeņgrauži, kādurīt bija uzķērusies ap kilogramu smaga sterlete. Zivs -delikatese. Redzējām šo zivi pirmoreiz, tā mums no izskata nemaz nelikās apetītelīga, bet, kad izvārījām notās zupu un iestrēbām pirmās karotes...

Vēl jāatceras izbadušo ēdiens, ko negribas atcerēties. Ar kasti, uzstutētu ar vienu malu uz puļķa, pakaisot zem tās sauju graudu, pievilinājām pavasarī atlidojušās sniedzes. Kad putnēni palīda zem kastes, parāvām puļķi aiz tam piestiprinātās auklas, un sniedzes bija rokā. Uz pannas - sīki gaļas pikucīši. Norijami vienā rāvienā.

Vēl jāatceras kāds kauna darbs, iztopot kurkstošajam vēderam. Dienā noskatījāmies, kur vietējie iedzīvotāji stāda kartupeļus, un naktīs iestādītos bumbuļus (aiz taupības sagrieztus vairākās daļās) izkašņājām un vārījām. Sen jau arvisām mizām.

* * *

Kad mūs aizveda zvejot uz Jeņisejas ziemeļiem Taimiras nacionālajā apgabalā, kulinārijai nāca klāt jaunas nianses. Kaut aizvien vēl badā un izsalkuši, mūsu pārtikas deva uzlabojās: maize 700 grami vai 390 grami miltu dienā, mēnesī 800 grami sviesta, 750 - cukura, 2 kilogrami putraimu, 50 grami tējas un četras paciņas (pa 50 g) mahorkas. Tāda deva pienācās zvejniekam, kurš augu gadu jebkuros laika apstākļos zvejoja zivis, ko armijas vajadzībām konservos pārstrādāja Ustj-Portas konservu fabrika. Pašiem lietot uzturā nozvejotās zivis bija aizliegts. Ja nu vienīgi dažreiz. Ar brigadiera atļauju un uz viņa atbildību. No

šiem it kā stingrajiem noteikumiem, kuru neievērošana beidzās arī ar tiesas darbiem par valsts apzagšanu, tomēr bija gluži cilvēciskas atkāpes. Plašajās aizkulisēs (pirmatnējā dabā) notika dažādi darījumi, un praksē tika panākti kompromisi starp tiklab izsalkušo brigadieri - brīvcilvēku un ierindas zvejniekiem - izsūtītajiem. Zvejnieka pārtikas deva, kad maizi aizstāja milti, jau bija kā pamats kulinārijai, kad kaut pieticīgi, bet varēja ļauties iztēlei un ēdienus dažādot. Un ziemeļiem, aizgūtas no vietējām tautām - dolgāniem un ņenciem -, jau bija savas receptes un riktes, kuras pielietojām un izbaudījām arī mēs.

Tolaik vismaz da|a dolgānu un ņencu maizi vēl nelietoja. Arī putraimus ne. Toties pēc tabakas un jo sevišķi tējas bija lielāks pieprasījums, nekā valsts varēja to apmierināt. Līdztekus pārtikas kartiņām medījumus un kažokādas atprečoja (attovarivali) pēc citiem noteikumiem: par katru nodotās ādas vai medījuma vērtības rubli pienācās daži grami attiecīgu produktu. Ta kā mednieki bija galvenokārt vietējie iedzīvotāji, tabakai un tējai, kā arī spirtam (u/tai) bija lielāks īpatsvars.

Pirmie vietējās kulinārijas izstrādājumi mūsu ēdienu kartēs (arī kā ārstniecības fīdzek|i) parādījās, kad sākām slimot ar cingu (skorbutu). Cilvēka organismam tik nepieciešamais C vitamīns bija rodams vien jēlās zivīs, jēlā gaļā un asinīs. Šādu pārtiku izsenis lietoja tautas, kas apdzīvoja Taimiras pussalu, kas tundras ganībās pārvaldīja ziemeļbriežu barus, zvejoja alatām bagātajos tundras ezeros. Šad tad viņi savos ziemeļbriežu pajūgos iegriezās arī zvejas punktos un ostas ciematā Ustj-Portā, kur bija nometināti izsūtītie. Tad sākās maiņas tirdzniecība, jeb, ka tagad teiktu, - barterdarījumi. Pa vairākiem mēnešiem sakrāto presēto teju, nesmēķētāji arī tabaku, mainīja pret C vitamīnu saturošiem produktiem. Ka ragā sasalušo ziemeļbriežu gaļu, tā arī zivis, tām noplēšot ādu, drāza skaidās, skaidas iemērca sālī, dažreiz arī atšķaidītā etiķī un izsūkāja, izjūtot gan tīkamu, gan pretīgu garšu. Kā nu kurš! Bet ar apziņu, ka šāds kumoss palīdzēs pret neganto slimību, no kuras vieglākā vai smagākā formā cieta visi izsūtītie. Iemainīja arī ledus tilkās sasaldētās ziemeļbriežu asinis, atkausēja un dzēra. Vēl tagad atceros to salkano garšu. Maiņas tirdzniecība parasti notika žestikulējot, jo reti kāds dolgāns vai ņencs prata krievu valodu. Kad mamma strādāja par audzinātāju vidusskolas internātā un starp viņas aprūpējamajiem bija arī tundras bērni, vecāki naktīs mēģināja gan bērnus nolaupīt, gan reizēm kā dāvanu atveda kādu zivi vai ziemeļbriežu gaļas klumšķi. Mammai iegaršojās strogaņina (ēvelējums) no zivīm, jo pie jēlas gaļas viņa tā arī nepierāda un, slimojot ar cingu, pazaudēja visus zobus.

Es, trīs gadus zvejojot dažādos Jeņisejas lejteces zvejas punktos, biju kā

uzburts uz iezemiešiem. Līdu viņu čumos (slieteņos), interesējos par medībām, zveju, viņu ierašām. Tikpat kā visiem izsūtītājiem bija aizspriedumi pret vēl pirmatnību saglabājušo klejotāju mežonību, kamēr man šī mežonība šķita pievilcīga. Starp dolgāniem bija plašā Palkinu dzimta, kuras čumos allaž ielīdu paciemoties. Arī sarkanajā čumā, kas bija tas pats vien sarkanais stūrītis, kur saimniekoja Ļeņingradas ziemeļu tautu institūtu beigusī daiļā Ņina Palkina. Kā jau dabas cilvēki, dolgāni sajuta manu labvēlību pret viņiem un atbildēja ar to pašu. Arī pacienājot ar čumos gatavotiem ēdieniem. Kā pavārmākslas īpatnējāko redzējumu atceros namamāti, satvērušu sasalušu stori aiz astes, ar strupo kaula degunu zivi nostiprinājušu klonā un apstrādājam ar cirvi, atcērtot ap desmit kilogramus smagajai zivij muguras un sānu asos dzelkšņus. Tad viņa veikli noplēsa storei ādu un sāka tēst trekno liemeni rupjās skaidās. Mēs, bars ēdāju, pavisam sīkus bērneļus ieskaitot, ņēmām pa skaidai, to sūkājām, košļājām mutē, izjūtot šī vienreizējā garduma brīnumaino garšu, līdz to ar baudu norijām - sātīgu, treknu, pašu iekārojamāko zivi, ko varēja atļauties vien izcili mednieki, kuri apgādāja valsti ar zelta vērtām kažokādām.

Viengad mēs brigādē bijām seši latvieši. Skaitījos brigadieris, atbildīgs par katru zemledus zvejā tīklos nozvejotu zivi, cilpās noķertu polāro irbi, jo bijām arī mednieki, kam jāpilda plāns, ik dienu atskaišu ailēs ierakstot guvumu. Tas, ka bijām visi savējie, palīdzēja mums vieglāk izdzīvot, atlicināt kādu lieku kumosu kopējam katlam. Liels atspaids mūsu taukvielām nabadzīgajā ēdmaņā bija polārās pūces, ko ķērām ar lamatām. Tas dēvēja par ziemeļu zosīm, jo no daža vecāka putna iztecinājām litru un pat vairāk dzeltenu garšīgu tauku. Taukvielu trūkuma dēļ savu dienišķo maizi - miltu plinkšķēnus - cepām, uzkleķējottos uz čuguna krāsniņas karstās virsmas. Tikuši pie taukiem, varējām no kaimiņiem, diviem vietējiem krievu zvejniekiem un medniekiem, aizņemties pannu. Lai plinķēnu no dienišķās miltu devas (390 g) iznāktu vairāk, mīklu arī raudzējām. Taču raudzētie plinkšķēni, ko jau varēja saukt par pankūkām, bija pārāk garšīgi, un visa dienas deva prasījās uzreiz noēdama.

Kad laiks bija saulains un rāms, kaut arī sala līdz -60° C, no upes pārvedām tīklos sapinušās zivis, no garos aizžogos izliktām cilpām sniega irbes, reizēm arī pa cilpā notvertam polāram zaķim un kopējā katlā vārījām sātīgu viru, bet, kad nedēļām ilgi plosījās sniega vētras, bijām jau tik izbaduši, ka rakņājāmies pašu „labos laikos" izmestajos atkritumos un no ķidām un irbju galvām vārījām „štokarello zuslu”, kā izteicās viens no mūsu brigādes - kādreiz topošs mūziķis Saša Birznieks. Pārtikas deva, salīdzinot ar bargā salā strādājamo fizisko darbu, bija niecīga, un mēs allaž izsalkuši.

Vienziem mūsu brigādes mītne bija veca guļkoku mājele divu ceļu krustcelēs. Zvejas punkts tā arī saucās: Kresti. Viens ceļš, pa kuru aerokamanās vai suņu pajūgā veda pastu no simts kilometrus attālās Dudinkas uz Ustj-Portu, otrs šķērsoja toviet divpadsmit kilometrus plato Jeņiseju, aizlocījās pa tās pieteku Boļšuju Hetu vēl astoņus kilometrus augšup, kur tundrā atradās naftas meklētāju ekspedīcijas apmetne. Populārā krievu polārpētnieka Papaņina vadībā. Pa šo otro ceļu notika visai dzīva satiksme - nedēļā vismaz kādi desmit cilvēki aizgāja garām mūsu būdai, kas atradās krasta stāvajā kraujā. Dažs nogriezās no ceļa, pēkšņi uznākot sniegputenim, uzsmēķēt, atpūsties, iemainīt kādu zivi un ienāca mūsu būdā. Vienā istabelē bijām saspiedušies deviņi iemītnieki. Mana brigāde: divas māsas latvietes no Zlēkām, divas māsas rietumukrainietes, mēs ar Pievolgas vācieti Sašu un uz ziemeļiem atkomandētais Melnās jūras zvejas speciālists Ivans Ivāničs ar divām civilsievām, Pievolgas vācietēm. Šajā raibajā kompānijā bija sagadījies tā, ka no viena katla ar Ivana Ivāniča ģimeni ēdām mēs ar Sašu, bet māsas atsevišķi. Toziem mūsu katli un katliņi (dalījām visu kristīgi) pieredzēja dažādas zupas un viras. Bez mūsu ikmēneša devām, dažām zivīm, ko atļāvos piešķirt brigādei, medījumiem, ko toziem nevajadzēja nodot valstij, katlos un katliņos iemaisījās arī pa amerikāņu konservam, ar kādiem apgādāja naftas meklētāju ekspedīciju. Pēc trim ziemeļos pavadītiem gadiem atkal jutām, kā garšo kartupelis un sīpols (kaltēts), konservētas kāršu pupiņas, olas un piens pulverī. Riskējām, mainot zivis (ar medījumiem bija drošāk), tomēr kāre pēc ilgi nebaudītā ņēma virsroku, un kaut niecīgās devās izbaudījām labumus, ar ko bija bagāti brīvie ļaudis.

Mēs pieci, kas ēdām no viena katla, strēbām savas dienišķās zupas no vašbļodas (mutesbļodas). Pirmais savu koka karoti kā vecākais un cienīgākais piesmēla Ivans Ivāničs, karstu cēla pie lūpām, papūta un ar skaļu strēbienu ievilka mutē. Man kā brigadierim (tolaik septiņpadsmit gadu vecam) otrajam bija kārta. Tad Sašam un abām māsām, kuras darbojās kā virējas. Ivans Ivāničs, viņam jau bija pāri sešdesmit, ēšanu vērta svinīgā rituālā. Mēs cilājām karotes tīk saskanīgā ritmā, artik nopietnām sejas izteiksmēm, līdz kādam no mums, jaunajiem, sanāca smiekli. Tie tika aizturēti, norīti līdz ar ēdienu, taču reizēm izlauzās, un tad Ivans Ivāničs kļuva bargs pret sievām, pat roku paceldams, tāpēc centāmies strēbt savu dienišķo zupu, acis nolaiduši, grasoties ik smēlienā notvert vairāk biezumu.

Kad atgriezos Ustj-Portā pie vecākiem, sāku strādāt par kurinātāju konservu fabrikā. Mums, melnajiem, vienīgajiem no visiem strādniekiem, divreiz nedēļā izsniedza pa puslitram piena. To nebijām baudījuši trīs gadus tāpat kā kartupeļus. Mamma ar pienu iebalsināja ūdens zupas. Vasarās, kad sākās navigācija, no

kurinātāja maiņām brīvajā laikā gāju piepelnīties - izkraut liellaivas. Bez 70 kilogramus smagajiem miltu un simts kilogramus smagajiem cukura maisiem no rūmēm uz krastu gadījās nest arī finiera muciņas ar amerikāņu piena un olu pulveriem. Tad kādam no mums kāda muciņa novēlās no pleca un izšķīda. Sarijāmies pulverus, uzdzērām Jeņisejas ūdentiņu. Mājup ejot, piebērām arī cepures un uzsēdinājām galvā tā, lai pulveris turas matos, ierausām ar kabatās. Uz šādām nebēdnībām, kad krāvēju trūka, priekšniecība piemiedza acis. Kā tolaik lielāko gardumu atceros sterilizācijas procesā piepūtušās konservu kārbas (bombāžu), ko pa ceha logu pasvieda mums, kurinātājiem. Karsto bundžu vajadzēja notvert krekla pastotē, jo tā bija tik karsta, ka varēja apdedzināt pirkstus. Dažādu augstvērtīgu zivju konservus tomātu mērcē, jau atdzisušus, ēdām ar pirkstiem, pieaicinot maltītē arī mašīnistus, kas apkalpoja tvaika mašīnas.

1947. gada vasarā, iebraukuši no ziemeļiem Krasnojarskā, tik ļoti iekārojām kartupeļus un dārzeņus, ko nebijām piecus gadus lietojuši uzturā, ka vienreiz mēs, visa ģimene, tos nolēmām saēsties cik uziet, un pēc tam, lai cik liels arī nebūtu kārdinājums, vairs ne nieka, jo visa mūsu bagātība bija ieguldāma trijās dzelzceļa biļetēs no Krasnojarskas līdz Rīgai, jo nolēmām bēgt no trimdas uz dzimteni. Rudenī, jau Latvijā pārbraukuši, nevarējām vien atēsties visus tos gardumus, ko piedāvāja Liepājas tirgus.

Dzīvojam pie omītes (vectēvs jau bija aizsaule), un viņa bija mūsu saimniece un virēja. Tolaik ēdmaņa vēl bija visai pieticīga, taču, salīdzinot ar Sibīrijas trimdu, mēs pieēdām pilnus vēderus sen nebaudītiem gardumiem (augļi, dārzeņi). Kur nu vēl no cukurbietēm vārītais sīrups, ko varēja triept uz maizes rikas, piena produkti! Pēc sešiem bada gadiem izsalkums bija pārvarēts, bijām tikuši pie sāta. Taču ne ilgi, jo ar otrreizējo izsūtīšanu viss atkal sākās no gala. Tomēr vairs ne tik badīgi kā pirmoreiz. Pēc nežēlīgās spīdzināšanas, pārsūtot mūs katru atsevišķi pa etapu, attapāmies taigas kolhozā, tālu prom no civilizētās pasaules. Tur sešu gadu laikā pamatu pamats visām kulinārajām variācijām bija kartupelis. Ar to atbiruma tiesu, ko uz izstrādes dienām graudos izsniedza kolhozs, izdzīvot nevarēja. Toties katrai ģimenei bija iedalīts pushektārs auglīgas Sibīrijas zemes, kur izaudzēt bagātīgu kartupeļu ražu, un no tās galvenokārt iztika augu gadu. Pat dienišķās maizes, ko paši cepām krievu krāsnīs, lielākā sastāvdaļa bija zaļi rīvēti un saspaidīti vārīti kartupeļi. Sarūpēt piedevas šiem pamatēdieniem bija pašu ziņā.

Visi vietējie, sen kā izsūtītie krievi un ukraiņi, kā arī tikko kā (1949.gadā) no Žemaitijas izsūtītie lietuvieši, turēja govis, un katram bija sava piensaimniecība. Mēs, pilsētnieki, līdz iedrošinājāmies no telītes izaudzēt govi Kamolīti un

iemācīties to slaukt, pienu pirkām, taču lietuvieši un vietējie iedzīvotāji bija tik labsirdīgi un nesavtīgi, ka bieži vien pienu nesa pārvelti. Pie tam es vēl biju kolhoza mednieks, kurš ik dienas no pavasara līdz vēlam rudenim nostaigāja garus ceļus, ķerdams kurmjus, burundukus, ūdensžurkas, šad tad pārnesdams pa medījumam - visbiežāk meža irbes, retāk rubeņus un pūces un tikai dažreiz medņus, kādu zaķi. Dārzeņus audzējām paši, arī tomātus, ogas varēja salasīt (pat spaiņiem) tuvākā apkaimē. Nepietika salduma - cukuru varēja iegādāties reti, konfektes („ķisenīšus” ar ievārījuma pildījumu) tikai augstos svētkos. Arītaukvielu trūka.

No otrreizējā trimdā mammas gatavotiem ēdieniem atceros ikrītus lielo čuguna pannu ar zaļi ceptiem kartupeļiem, kam pārkaisīti sīki sagriezti ķiploki un nedaudz rupjāk - sīpoli. Bieži vien šie kartupeļi „cepās” zem tiem palietajā ūdentiņā. Taču šīs paēdiens nav apnicis līdz pat šai dienai. Nu jau ar eļļā vai taukos apceptu brūno slāni.

No manis pārnestajiem medījumiem zupas bija sātīgākas un ļoti garšīgas, kā jau no meža putniem. Visur un vienmēr bagātīga kartupeļu piedeva. Ļoti bieži arī kartupeļu biezputra ar kādu krējuma pikuci, līdz paši sākām audzēt arī cūkas. Lietuvieši, mums ļoti draudzīgā Kazlausku ģimene, pacienāja ar savu nacionālo ēdienu - cepelīniem. Toreiz tos nogaršoju pirmoreiz. Pēc tam un līdz pat šai dienai pie pirmās izdevības ēdnīcās un restorānos pasūtu cepelīnus. Tik garšīgus, ar kādiem tikām cienāti taigas ciematā Čuļskā, kādus likuši galdā mani kolēģi rakstnieki Klaipēdā un Nidā, neesmu baudījis. Nacionālā ēdiena oriģināls tomēr nav atdarināms.

Vēlāk Čuļskas ciematā nometināja dažādu tautību sodu izcietušos no lēģeriem. Starp viņiem bija tēva draugs armēnis, kuram uz Lieldienām no mājām sūtīja pashu un no kuras viņš nesa mums nogaršot lielu gabalu. Tas atkal bija gardums, kas kusa uz mēles, tajā bija tik daudz dažādu austrumniecisku garšvielu, ka visas nemaz neatpazīt. Indietis atnesa īpatnēji ceptu maizi, krievu lēģernieki, nozūmējuši kādu ciemata laiku, cienāja ar suņagaļas kotletēm. Kad vietējie iedzīvotāji pēc ražas novākšanas un pareizticīgo Lieldienās rīkoja dzīres un ielūdza arī mūs, kārdināja un apetīti tracināja dažādi apbrīnojami ēdieni, kuri bija tapuši, pateicoties vietējo lielākai labklājībai un krievu krāsnij, kurā sibīrietes prata gatavot tādus kulinārijas šedevrus, kādus vairs nav gadījies nobaudīt. Ja nu vienīgi dažos vēlākos ceļojumos pa Sibīriju. Zupas un sautējumi, kas tapa, ēdieniem tvīkstot čuguna katlos, nav salīdzināmi ar ēdieniem, kas gatavoti uz gāzes pavardiem, plītīm, pat šauti cepeškrāsnīs. Arī mums, kā visās ciemata mājās, bija sava krievu krāsns, tajā daudz kas tika cepts un sutināts, bet ēdieni nekad nepadevās tik gardi kā saimniecēm sibīrietēm. Kur nu vēl pīrāgi! Ar ko gan visu tie

nebija pildīti! Pats par sevi - gaļas, kāpostu, sēņu pīrāgi. Arī ar kartupeļu biezputru, kas bija īpaši sagatavota, ar veselām mīklā ieceptām zivīm un ar sibīriešiem vien raksturīgo pildījumu - ievogu miltiem krējumā. Saldajiem pīrāgiem ar biezpienu, kaltētām upenēm, mērcētām brūklenēm mēdza pievienot arī izlobītus un saberztus ciedru riekstus, kas piedeva garšai īpašu maigumu un eksotiku. Vēl viens no krievu ķēķa, manuprāt, garšīgākajiem ēdieniem - pelmeņi. Ja tie mājās gatavoti un tajos kā pildījums vēl mežazvēra gaļa.

Čuļskas ciematā ik pavasari sērsnu laikā turīgākie mednieki izpirka licences aļņu nomedīšanai. Šādās medībās esmu piedalījies, un tās man šķiet nežēfīgas un slepkavnieciskas. Lielo gaļas kvantumu sagriež kubiciņos un pavasara saulē izkaltē, saber kubiciņus maisos, piekar pie sienas sausā vietā un glabā vasarai. Šos aļņa gaļas kubiciņus arī sasmalcina, sajauc ar garšvielām un krējumu un lieto kā pildījumu pīrāgiem un pelmeņiem.

Siena pļaušanas un vākšanas talkās Čulimas upes palienes pļavās tālu no ciemata, kur pulcējās visi darba spējīgie, pusdienas gatavoja virēja. Milzīgā čuguna katlā Čulimas augstajā kraujā. Kolhozā kāva kādu jaunlopu, katlā ar putraimiem un kartupeļiem zupā izvārītā gaļa tika kristīgi sadalīta, un katram iznāca pa kumosam. Kad gaļas pietrūka, zupu ar krējuma karoti vai kausēta sviesta pikuci no tāšu cibas uzlaboja katrs individuāli, cik nu bagāts bija ar šādu pavalgu.

Kad mums apnika visi šie ēdieni, lai cik bijām noguruši pēc dienas darbiem, gājām naktīs zvejot. Ar brideni, ko paši bijām sameistarojuši. Dažreiz veicās it labi, un pārnesām pilnu spaini ar dažādām zivīm. Vienreiz arī divas sterletes. Tad katlā virda karaliska zivju zupa, un mēs to strēbām, sēdēdami augstajā krasta kraujā un nolūkodamies uz mums labvēlīgo upi.

* * *

Daudzajos ceļojumos pa Sibīriju (uz Tuvas autonomo republiku vien četras reizes) bijuši arī dažādi kulinārie piedzīvojumi. Gan kā vietējo iedzīvotāju cienasti, gan kā pašu ceļotāju radīti, nonākotgan spaidīgos izdzīvošanas apstākļos, gan pie bagātīgi klāta galda.

Pirmajā pēctrimdas ceļojumā pa Kalnu Altaju (1964), kad divatā soļojām gar mežonīgo Čelušmanas upi uz Teleckas ezeru, mūsu uztura galvenā sastāvdaļa bija manis bez sevišķām pūlēm izmakšķerētās alatas, gan vārītas zivju zupā, gan ceptas uz pannas. Saldajā - smiltsērkšķu ievārījums, jo visa dziļā un vietām plašā Čelušmanas upes ieleja bija pilna ar smiltsērkšķiem un ienākušamies ogām. Vēl ceļā gadījās tik daudz bekveidīgu sēņu, ka cepšanai izvēlējāmies vien

pašas izskatīgākās. Tad vēl ilgi ganījāmies kādā piekalnē, kas bija sarkana no spradzenēm.

Viseksotiskākās ēdmaņas piedāvāja Tanna Tivas (Zilās Tuvas) kulinārija. Kad mūsu, triju bārdainu vīru, ceļabiedre bija gleznotāja Biruta Baumane un mūs, pirms doties taigā un pēc tam, uzņēma vietējā priekšniecība un pat valsts galva rakstnieks Salčaks-Toka, ar iekāri atceros svaigi (bez vārīšanas) sālītas jebšu skābētas krimildes (gruzģi), ko mums kā uzkodas pie atšķaidīta spirta pasniedza Toora-hemas rajona partijas komitejas otrais sekretārs Bondarevs, uzņemdams mūs savā mājā. Tad pirmo reizi nogaršoju šīs, manuprāt, ar izcilām garšas īpašībām sagatavotās sēnes. Pēc gada mūs, četrus latviešus, pie sevis mājās atkal cienāja viesmīlīgais sekretārs, un sālītās krimildes šķita vēl garšīgākas. Kad vēlāk trīs reizes pa Sibīriju ceļoju ar fotogrāfu Uldi Briedi, viņš bija kā uzburts uz šādi pagatavotām sēnēm. Arī pīrāgiem, notiesādams tos neiedomājamos daudzumos. Kad vēlāk vasarās, arī rudeņos, dzīvojām Sakas mežā „Silu” mežsargmājās pie mana arī trīskārtējā ceļabiedra pa Sibīriju Egona Vītola, pats sāku gatavot svaigi sālītas vai skābētas sēnes, izvēloties galvenokārt villenes un rudmieses, jo klasiskās šāda sālījuma sēnes - krimildes - apkārtējos mežos neauga. Zinot, ka villenes ir arī mazliet indīgas, tās mērcēju divos ūdeņos, kamēr rudmieses liku podā gluži zaļas. Pievienoju smalki sagrieztus ķiplokus, pētersīļu un upeņu lapas, ķimenes, skabojumu noslogoju un apraudzīju vien pēc divām nedēļām. Cēlu galdā nogaršošanai savu kulinārijas izstrādājumu. Pieaicinātie sadalījās divās pretējās nometnēs. Vieni sēnēm pat nepieskārās, viebdamies un apgalvodami, ka tās smird pēc sausās atejas, kamēr otri, starp kuriem bija arī izsmalcināti kulināri, augstu novērtēja svaigi skābēto sēņu pikantās garšas īpašības. Vēl vairākkārt esmu sālījis vien nomērcētas sēnes un tās baudījis ar apetīti, jau Jūrmalciemā mitot, un grasos to darīt arī šoruden.

Viseksotiskāko ēdienu un dzērienu klāstu mums, pieciem ceļiniekiem par Rietumu Tuvu (1978), sava jurtā, kur bijām uzlūgti ciemos, servēja kāds aitu gans, kura vārdu vairs neatceros, bet kurš izrādīja viesmīlību, uzzinājis, ka mums ir ieteikuma vēstule no galvaspilsētas muzeja darbinieka Monguša Kenin-Lopsana, kurš, cēlies no šamaņu ģints, bija liela autoritāte nacionāli noskaņotā Rietumu Tuvā, pie Karahola (Melnā ezera).

Vispirms jau ļoti būtiska bija mūsu, ciemiņu, izvietošana apaļajā jurtā ap pavardu kā šīs mītnes centru. Ja mēs apsēstos uz izklātajām aitādām un kazādām metru tālāk, mēs ar savu novietošanos (bez vārdiem) būtu bildinājuši saimnieka meitu, bet, ja būtu palikuši tuvāk ieejai, augu ziemu būtu saimnieka kalpi, kuri uzirdina cieto sērsnas kārtu, lai lopiņi tiktu pie barības - sausās par kūlu

savītušās stepes zāles, kas sātīgāka par savākto sienu, ar ko piebaro vien jaundzimušos. Saimnieks pārvaldīja aitu un kazu, govju un jaku ganāmpulkus, no kuru tesmeņiem izslauktais piens tad bija galvenais produkts, ar kura izstrādājumiem tikām cienāti. Nogaršošanai piedāvāja dažādus sierus, arī pavarda dūmos kvēpinātus un kūpinātus, saulē kaltētus. Visgaršīgākais bija kazas siers. Vairāku šķirņu. Viena no tām brinza, kas jau bija ar lielu apetīti patērēta, apceļojot Kaukāzu. Pa retam pirkta arī Latvijas veikalos un tirgos. Vēlāk, ceļojot pa Norvēģiju, par bargu naudu pirkts brūnais kazas siers ar brīnumainu garšu. Pialās pasniedza arī biezpienu. Arī no jaku piena. Šie dižlopi ganījās savvaļā un nemaz nebija tik viegli izslaucami. Tad nāca dzērieni - no dažādu lopiņu saraudzētā piena izdzītais araks, ieskābena patīkama dzira, ne stiprāka par 20°. Alkoholiskais pašbrūvētais dzēriens, ko, vismaz Tuvas rietumos, lietoja ikdienā. Un pats īpatnējākais cienasts - lielā katlā tuviešu tēja, kas man dažādo piedevu dēļ allaž likusies kā sātīga zupa. Kad katlā uzvirda ūdens, tajā iemeta no dižas presētas zaļās tējas plāksnes (vismaz kvadrātmetra lielumā) atskaldītu vai ar rokas zāģīti atzāģētu lapu kumšķi. Kad tas bija pavārījies, zaļi uzmutuļodams, tējai pievienoja pienu, kausētu sviestu, cukuru un sāli. Tad šī tējas zupa bija gatava, pa pialām izlejama un ar baudu strēbjama, neliekoties ne zinis par skaņām, kādas izdvesa katrs šī svinīgā rituāla dalībnieks.

Kamēr ceļojām pa Rietumtuvu, ciemojos vairākās jurtās. Vienmēr kopē ar mums, četriem latvjiem, pievienojušos hakasu Hohu, kurš prata arī tuviski un kādreiz kā strādnieks ģeologu ekspedīcijā bija pārstaigājis šos mežonīgos kalnus un plašās ielejas, kur vietējie iedzīvotāji nodarbojās ar lopkopību. Tajā ceļojumā (1978) makšķerējām arī alatas, lielākoties ēdām tās mazsālītas. Kad nedēļu gājām caur neapdzīvotu kalnu apvidu, ēdām mūsu mednieka Egona nomedītās mežirbes, arī pūci un pāris desmitus vāveru liemeņu. Vāveru gaļu jau bijām ēduši un par garšīgu atzinuši, kad 1972. gadā medījām šos zvēriņus, noslēguši līgumu ar zvērsaimniecību un apmetušies Haijarlikas ciedru silos. Medībās vāveres dīrāja jau tikko nomedītas, ādu kamoliņus glabāja somā. Kad pārliecinājāmies, cik smeķīga ir pēc ciedru riekstiem garšojošā vāveru gaļa, nesām uz mednieku būdu, kur vārījām un cepām liemenīšus. Sibīrijas ceļojumā pa Čulimas upi, iespaidojušies no Ziemeļamerikas indiāņu pavārmākslas, cepām arī nomedītās bizamžurkas jeb ondatras. Garšas ziņā līdzīgas nūtrijām, purva bebriem, kuru liemeņus vienlaik pārdeva arī Latvijas tirgos, to saldeno pēc muskusa smaržojošo gaļu bāza desās. Kā lielāko gardumu no visu to eksotisko ēdienu klāsta, ko piedāvāja Sibīrija, atceros alatu ar smaciņu. Harius s duškom - tā ēdnīcās un pat vienā Krasnojarskas restorānā sauca šīs aizkodas, šo specifisko ēdienu -

uzšķērstu alatu, iztīrītu no asakām, ar iesārtu miesu un jau dvakojošu tā, it kā zivs būtu samaitājusies un ārā metama. Bet alata bija meistarīgi iepūdēta, piešķirottai to pikanto garšu, kas šķita pretīga (kāda smaka!) vairumam garšotāju, bet likās brīnumaina dažiem gardēžiem, kāds attieksmē pret šo ēdienu biju es un lielākoties arī mani ceļabiedri. Šādu iepuvušu zivi ēst man jau bija pieredze no bērnības, kad iekāroju Ulmaņlaika tirgū un pārtikas veikalos nopērkamo tā saucamo „Zviedrijas ķēniņa siļķi”. Kā abas manas omītes izteicās, tā bija smirdoša maita, kas varēja smēķēt vien tādiem garšas izvirtuļiem, kādi bijām ar vectēvu Jēkabu.

Sibīrijā ēsta vēl lāču, maralbriežu, āpšu un zirgu gaļa. Lielā badā un jau pārticībā, meistarīgi sagatavota par garšīgiem ēdieniem. Dzerts ķēvju, kamieļu, ziemeļbriežu piens.

Dzīvojot Latvijā, īpatnējākie ēdieni atšķirībā no ģimenē ierastās ēdienu kartes baudīti, uzturoties Sakas meža mājās „Silos" un mūsu pašu Jūrmalciema „Šeiros”. Mežsargmājās bijām dzīru dalībnieki, kad mednieki pēc veiksmīgām medībām gatavoja tradicionālo aknu sautējumu, cepa mežazvēru pautus. Rudeņos bieži tika galdā celti ēdieni no tā saucamās meža gaļas, kuras vērtība bija augstāka par mājdzīvnieku gaļu galvenokārt ar to, ka mežazvērs izvēlējās barību pēc vēlmes un instinkta, kamēr mājas lopam bija jāēd tas, ko tam deva saimnieks.

Jūrmalciemā, piecus gadus liekot tīklus jūrā kā licencētam piekrastes zvejniekam, ne zivtiņu neesmu pārdevis. Visi lomi vai nu pašu patērēti vai atdāvināti. Un dažreiz, jo sevišķi pavasaros un rudeņos, lomi gadījās brangi. Tad nu Velga vai pats, kad ciemā dzīvoju viens, varējām pagatavot zivju ēdienus, kādi vien kārojās. Velgas kulinārā virsotne bija no dižajām akmensbutēm jeb ātēm savārīts galerts. To augstu novērtēja tādi ar dažādiem kulinārijas brīnumiem lutināti ārzemnieki kā Marsels Bertholds no Šveices, Ivars Sīlis no Grenlandes, daudzi citi, kuriem gadījās mūs Jūrmalciemā apciemot maijā, kad piekrastē nārstoja ātes. Nozvejotos lašus parasti apēdām mazsālītus. Uz sviestmaizēm vien. Kad gadījās vairāki uzreiz, tos karsti kūpinājām. Kā visās jūrmalciemnieku mājās, arī mums bija sava neliela kūpinātava, kurā no kurtuves pa resnu cauruli mutuļoja garšīgie alkšņu malkas un priežu čiekuru dūmi līdz aizsniedza kasti, kurā uz kāšiem iekārtas zivis. Arī šos mūsu kulinārijas izstrādājumus ar labu apetīti uz tiem atzinīgi vērtēja ciemiņi. Pašu dižāko nozvejoto lasi (ap 20 kg), ko Velga nodēvēja par patoloģiski lielu zivi, dažādos veidos ēdām gandrīz mēnesi. (No galvas vien kas bija par zupu!) Bez lašiem un ātēm viena no garšīgākajām zivīm bija zandarts. Un garšas ziņā jau ir tā: jo zivs ceļš no jūras līdz katlam vai pannai īsāks, jo tā garšīgāka, saglabājusi visas savas labākās garšas īpašības. Pēdējā laikā zivis, pirktas no Jūrmalciema zvejiem vai līdzvestas no Liepājas tirgus, pepinām čuguna

katlā ar vāku. Zivis izķidātas, vēderi piebāzti ar garšvielām sūt un apdūmojas uz restēm, zem kurām gruzd priežu čiekuri. Zem katla kuras uguns. Šo pepināšanas mākslu jau piekopa nelaiķis žurnālists Aivars Zīle, kad braucām ar gumijas laivām pa Sibīrijas upi Čulimu un uz spiningiem kā aptrakuši kodās diži asari un līdakas. Smilšu sērē izrakām bedri, tajā izkurinājām ugunskuru, virs oglēm uzstutējām zivis un bedri nosedzām. Šādu kūpināšanu - pepināšanu praktizēja arī mūsu Jūrmalciema kaimiņš Jānis Žāžis. Kad vienvasar pirms Jāņiem uz ūdām palaimējās notvert 22 zušus, kad tos gluži karstus izcēlām no bedres, sadalījām savā starpā un dažus tūdaļ nogaršojām, atkal atcerējos bērnību, kad vecāmāte Lavīze deva sūkāt zuša ādu.

Vienu īpatnēju, kaimiņienes Ciestomu Annas gatavotu ēdienu vēl atceros no agrākiem laikiem Jūrmalciemā. Ta bija cērpu (ciņu) biezputra. Pašķidrā no grūbām vārītā biezputrā ar speķa un sīpolu mērci bija vēl ielaisti rīvēti kartupeļu ķiļķēni. Tie tad kā cērpi, kā ciņi pacēlās no staignā un rāvainā biezputras purva. Līdzēju savam kaimiņam un zvejas biedram Ciestomu Fedjam arī sienu dakšot, un pēc tāda grūta lauku darba allaž bija apetīte kā vilkam, un cērpu biezputra ar piestrebjamu rūgušpienu garšoja lieliski.

Vēl Jūrmalciems kulinārās izdarībās, kad uz rudens pusi no apkārtējiem mežiem, siliem un kāpām sākām stiept mājās sēņu ķočus. Dažugad bija tāda sēņu pārpilnība un dažādība, ka mēnešiem ilgi galvenokārt pārtikām no sēņu ēdieniem. No sporaugiem dažādos veidos. Viengad pēc rasmīgiem Jāņu lietiem kāpās sadīga sviestabekas, citugad pirmās vigās un pūstās, pat pagalmā izauga saulsardzenes, uzsprāga sēņotnēs baravikas un apšubeku micēlijs, varēja sagramstīt pa sūnām dažas saujas gaileņu.

Vispopulārākais ēdiens, protams, bija sēņu mērce (pie novārītiem jaunajiem kartupeļiem), taču arī šai mērcei bija daudz variantu, raugoties, no kādām sēņu sugām tā tapusi un ar kādām piedevām. Tāpat sēņu zupa. Ja tā tika vārīta no svaigām baravikām, tad tas bija viens no garšīgākajiem ēdieniem, ko piedāvāja sēņu kulinārija. Brīnišķīgas garšas īpašības piemīt arī sviesta beciņām. Ja tās sacep sviestā uz pannas, maigi iemarinē. Ik rītus un vakarus mūsu ēdienkartē „Šeiros” rudens pusē mēdz būt Velgas gatavotie sēņu salāti. No jau viegli apsālītām vārītām sēnēm, lielākoties bērzlapju podiņiem. Kā asākas un pikantākas garšas cienītājs nobaudu sēnes, kuras visizteiktāk saglabājušas meža garšu - cūcenes un jo sevišķi alksnenes. Kur nu vēl aristokrātiskās saulsardzenes, uz sviestmaizes liekamas svaigas un cepamas šķēlēs uz pannas kā šniceles, kā karbonādes, arī garšas ziņā atgādinot gaļu. Un mani eksperimenti ar nevārītām, vien mērcētām sēnēm.

Kad rudeņos zvejodams dzīvoju „Šeiros" viens, stipriem vējiem pūšot, kad jūrā nevarēja iebraukt tīklus lūkot, klīdu pa mežiem, nesu mājās pilnus ķočus ar sēnēm. Virtuve un arī istaba, kurā mitu, pārvērtās par sēņu pārstrādes fabriku. Vārīju un kāsu, liku zem sloga un sālīju ziemai. Siltummūrītis istabā, kas iekarsa no plīts kurināšanas, bija noklāts ar bekveidīgo sporaugu smalki sagrieztiem krikumiem, kas tvanēdami žuva, kalta, līdz tie, kļuvuši kraukšķīgi, tika samalti sēņu pulverī, ko ziemā kā piedevu piešļāca zupām un mērcēm.

Par kulināriju un ēdieniem varētu rakstīt vēl, jo, kā pats dzīvē esmu pārliecinājies, vīrieši grib un daudzi arī spēj izpausties pavārmākslā. Ja pāršķirsta Latvijā iznākušos žurnālus, arī avīzes, redz, cik lielu vietu aizņem kulinārais žanrs. Kādas vien receptes netiek piedāvātas! Pat visas pasaules mērogā. Cik daudz grāmatu veltīts kulinārajam žanram! Cik daudz par to tiek runāts ikdienā! Un tas, manuprāt, nemaz nav tik mazsvarīgi - dalīties pieredzē ar dzīvē pieredzēto, izbaudīto un izgaršoto. Vismaz man tā šķita, atceroties visas tās garšas sajūtas, kādas nācies sajust uz mēles pretmetiem bagātajā mūžā.

2004. gada aprīlis

Čūskas

Jau rakstot šo vārdu - čūska - vecaja drukā - tchūska, pārņem dīvaina sajūta, un tu, cilvēks, sāc atcerēties visu, kas piedzīvots ar šiem rāpuļiem. Ne vien dabā, bet arī dažādās asociācijās, kas saistībā ar šo tēlu, jau sākot ar paradīzes dārzu un beidzot ar zalkšu zīmi, tik raksturīgu Lejaskurzemei. Pa vidam visa šī čūsku eksotika - anakondas Brazīlijas mūža mežos, klaburčūskas Amerikā, pitoni Āfrikā, kobras un gjurzas Āzijā. Tik daudz filmās un fotogrāfijās redzēto, grāmatās izlasīto, no kurām visiespaidīgākā milzene Kaa no Rijarda Kiplinga „Džungļu grāmatas". Dzirdēti citu ļaužu nostāsti, piedzīvojumi, bet, ja pašam jāčamdās atmiņā, tad ar čūskām iznācis tikties pareti, jo cik tad Latvijā to čūsku?! Vien trīs sugas, no kurām gludā čūska liels retums. Tomēr zalkšu un indīgo odžu pietiekoši, lai tādam dabā gājējam kā man šie rāpuļi atgadītos ceļā. Taču ir tādi cilvēki, kam čūskas rādās bieži, vai ik uz soļa, kā arī tādi, kas tās vien retu reizi ierauga. Reiz ar tādu čūsku redzīgu īpatni man nācās staigāt pa Jūrmalciema piejūras kāpām un vigām. Tajā pastaigā redzēju vairāk čūsku nekā ciemā nodzīvotajos nu jau astoņpadsmit gados. Šķita, ka kārklu krūmu pazares čum no odzēm, bet divus zalkšus redzējām pat liedagā pie pašas jūras atlocījušos. Pie tam ceļabiedrs vēl stāstīja, kā viņš, odžu kosts, glābts, vests vairākkārt uz slimnīcu. Viņš gan būtu varējis uzrakstīt garu pastāstu - Čūskas manā dzīvē, taču bija pēc profesijas zvejnieks un vislabāk jutās jūrā.

Sibīrijas trimdasvietās tundrā un taigā, kur nometinājumā pavacfiju trīspadsmit gadus, čūskas nedzīvoja, un tikai vienreiz kā lielā brīnumā gājām skatīties uz palu izskalotu beigtu čūskiņu. Vistuvāk ļoti indīgas čūskas dzēlienam un varbūt pat savai pēdējai stundiņai biju, apceļojot Kalnu Altaju. Mēs ar ceļabiedrēm tikko kā bijām nokāpuši no kalnu pārejas pie putojošās Čelušmanas upes (atradāmies vismaz četrdesmit kilometrus no apdzīvotas vietas). Lai noķertu pusdienām Sibīrijas foreles alatas, upmalā basām kājām medīju siseņus, ko uzspraust par ēsmu āķim, kad kāja, sperot soli, sastinga gaisā; ja to būtu licis uz zemes, uzmītu čūskai, kura jau bija pacēlusi galvu un saspringusi dzēlienam. Kā mums vēlāk altajieši stāstīja, šī

čūska, kuras nosaukumu neatceros (tas bija 1964.gadā), esot |oti, ļoti indīga.

Vēlreiz līdzīgs piedzīvojums gadījās Jūrmalciema silā.

Paši kūpinājām nozvejotās zivis, un biju ar stumjamiem rateļiem aizbraucis uz priedēm noaugušo kāpu salasīt pilnu vezumu čiekuru. Grābu tos, četrrāpus nometies, kad roka, jau izstiepta kārtējam grābienam, apstājās gaisā it kā pati no sevis. Vietā, kur gribēju sagramstīt čiekuru sauju, saritinājusies gulēja odze, tik ļoti ar savu ādas krāsojumu piemērojusies apkārtējai videi, ka nebiju to pamanījis un pat nedzirdējis šņācam, jo todien brāza vētra un priežu skujotnes dobji šalkoja. Vēl viens visai dīvains gadījums notika ar sievu Velgu, mums laivojot pa Abavu. Viņa gāja uz upi pa taku iesmelt katliņā ūdeni un uzmina pēkšņi uz takas izlīdušai brūnai odzei. Čūska neiedzēla. Varbūt tādēļ, kā mums šķita, apskatot odzi jau paslēpušos krūmājā, tā bija piebriedusi resna. Vai no ierītās barības vai dzemdību gaidās.

Jūrmalciemā „Šeiros”, kopš dārzmalā eskavators izraka mazu, ap divus metrus dziļu dīķīti, tajā iemitinājusies zalkšu ģimene, kas kļūst aizvien kuplāka. Kad no Veltas, dzejnieka Augusta Strausa atraitnes, nopirkām veco zvejniekmāju, tās pakšos mitinājās varens zalktis. Apakšējie guļbaļķu vainagi bija sapuvuši un gulēja bez pamatiem uz smilts, un mēs tos ar kaimiņa Žāžu Jāņa zināšanu un palīdzību nomainījām, četrus apakšējos baļķu vainagus aizstājām, pamūrējot zem tiem kaut nelielu pamatu. Dižais zalktis jutās iztraucēts un pameta mūsmājas.

Vienbrīd pagalmā manīja odzes. Tās nekad nedzīvojot vienā apvidū ar zalkšiem. Velgas patēvs Tedžis reiz bija apsēdies saulītē uz soliņa pie vecās pirts. Uzrunāts, šķita tāds kā sastindzis, kā paralizēts. Izrādījās, viņam starp kājām saritinājusies odze un arī sildās rudens sauīītē.

Ļoti agrīnā bērnībā, kad sevi tikko atceros, reiz Liepājā zvērnīcā uz Rīgas ielas mani bija ievedusi tēvamāte omīte Lavīze, un tur pašreiz uz skatuves kāds vīrs „cīnījās” ar žņaudzējčūsku. Šis skats manī izraisīja paniskas bailes, un vecaimātei mani, skaļi aurojošu, nācās vest laukā. No tā laika cauri visai bērnībai un vēl ilgāk manī bija saglabājies riebums un bailes no čūskām. Biju pat gatavs čūskas sist. Taču tad, gudras grāmatas lasot un prātīgus cilvēkus uzklausot, nāca apskaidrība, ka čūska ir tāds pats Dieva radījums kā visi, ar savu vietu dabā, ar savu īpatnu uzdevumu, kas iederas dzīvības apritē. Sāku ievērot, cik čūskas mēdz būt skaistas. Cik slaids un graciozs kustībās ir zalktis, kādiem rakstiem izmargota odze.

Kādreiz mūsu vecā kaķene Fiša labprāt ieturējās ar manis no dīķa izmakšķerētām karūsiņām. Sēdot ar makšķeri rokā krastā pie ūdenim pārlīkušā kārkla, bieži gadījās pavērot arī zalkšus, kā tie šiverē pa ūdenszālēm, pazūd kādā pakrantes alā, piepeld pavisam tuvu. Reiz noskatījos, lai gan tas nebija tīkams skats,

ka dižais zalktis ierij vardi.

Kaķenes Fišas meita Ribka karūsiņas neēd, un es šad tad pie dīķīša sēdu tāpat vien, lai pavērotu zalkšus. Tie jau mums kjuvuši tādi kā mājas dzīvnieki. Esam saraduši. Kad plūcu tējai dīķmalā iestādītās un kuplā audzē savairojušās piparmētras, zalktis plunčājas turpat līdzās, lodā starp piparmētru saknēm. Kad Velga, apģērbusi gumijoto zvejnieka spectērpu, iebridusi līdz jostasvietai, tīrīja dīķi no pārāk blīvi saaugušām ūdenszālēm, dižais zalktis viņai piepeldēja klāt un gribēja uzsākt tādu kā rotaļu, izlokoties ap vidukli.

Ar zalkšiem tuvu un draudzīgi sapazinos, kad strādāju par atsveķotāju Bārtas Ķiburu mežniecībā un dzīvoju Dūkupu ciemā man atvēlētā namelī netālu no upes krasta. Tā vieta, varēja droši tā izsacīties, mudžēja no zalkšiem. Ne vien upmalas brikšņos, bet arī pļavās, uz takām un ceļiem tos bieži redzēja lodājam. Tolaik zalkši man vēl bija neiepazītas čūskas, un es tos vēroju ar lielu interesi, uzklausīju stāstus par tiem. Viens visai bēdīgs: starp mežstrādniekiem bija viens čūskēdājs, kurš ķēra zalkšus, cepa tos un teica gardākus par zušiem.

Mana pirmā iepazīšanās ar Bārtmalas zalkti arī bija visai traģikomiska. Namelim, kurā mitu, durvis bija pret dienvidiem, un pie tām par slieksni ieguldināts plakans laukakmens, kas sasila saulē. Izrādījās, ka uz šī akmens, jau saulei lecot, mēdza gozēties zalktis. Par to pārliecinājos, kad, dabisko vajadzību dzīts, rīta nomidzī spruku laukā no nameļa un uzkāpu ar kailo pēdu čūskai. Abi pārbijāmies. Zalktis, no bailēm un pašaizsardzības instinktiem nostrādājot, iekoda kājā un palaida riebīgu smaku, taču, kā izrādījās, man ar zalkšiem, kuri dēja olas turpat netālajā kūtsmēslu čupā, bija viena mājvieta - namelis, kura vienīgo istabu apdzīvoju es, bet kura guļbaļķu sienās un pakšos mājoja zalkši. Istabeles sienas bija apsistas ar riģipša plāksnēm, kurās vietumis rēgojās kāds robs. Viens tāds caurums bija pie elektrības slēdža. Vienvakar, kad izslēdzu gaismu, pa šo caurumu galvu izbāza čūska, it kā novēlot man labu nakti. Iedomājos, ka zalkši varētu ielīst arī istabā, taču neļāvos no šīs domas traucēties un pēc darba cēliena mežā biju arī pārāk noguris, lai aizdomātos līdz tādiem sīkumiem.

Pavisam citu nozīmi un jēgu šī mana sadzīvošana ar zalkšiem ieguva, kad ieradās ciemiņi, un es vaļsirdīgi izstāstīju par apakšīrniekiem. Draugi makšķernieki manus stāstus, kā saka, neņēma galvā, bet reiz pagadījās tāda nakšņotāju kompānija, kad man laikam būtu vajadzējis iekost mēlē, nevis plātīties ar saviem čūsku stāstiem.

Tālākajā vēstījumā, par pamatu ņemot faktus, kaut nedaudz līdzdarbojusies arī iztēle.

Jau rudens pusē ar draugiem mašīnā izbraucām sēņot pa man labi zināmiem

Bārtas mežiem. Trīs daiļas, mums labi pazīstamas sievietes un mēs, kā mēdz teikt, divi veči. Diena pagadījās jauka, sēņu daudz. Atbraucām uz manu mitekli pilniem groziem, jaukā noskaņojumā. Vakarā lielā omufībā vārījām sēnes, ieturējām vakariņas, iedzērām pa glāzītei, mēļojām kā jau savā starpā labi pazīstami, kuri var atļauties viens pret otru arī kādu jociņu. Tad nu es ar saviem zalkšiem. Un laikam tik tēlaini, ka dāmas uzreiz pieklusa, bažīgi raudzījās apkārt, un viena pat ieteicās, ka nakšņot tomēr labāk vajadzēja braukt uz Liepāju. Jāsaka, ka draugam bija liela patikšana pret vienu no sēņotājām, taču viņa allaž izturējās noraidoši - bija tāda kā augstprātīga, vīzdegunīga. Brīžiem koķeta, bet varēja arī apliet kā ar aukstu ūdeni. Tada nakšņošana piecatā tomēr šķita romantisks piedzīvojums, kad stāstu par čūskām biju vērtis jokā.

Istabele bija tik šaura, ka kopējo guļasvietu varēja paklāt visai knapu, tā ka sagulēt nācās cieši, kas nebūt nebija nepatīkami mums pārējiem, izņemot jau pieminēto daiļavu Elfrīdu, kura alojās, negribēdama gulēt blakus draugam, pieprasot atsevišķu segu, kamēr mēs citi zem kopējiem pārklājiem, sāns pie sāna.

Nodzēsuši gaismu un izģērbušies, nakšņotāji pierima, un šķita, ka sagulēsim kā senie romieši ar savām matronām, iedomās liekot starpā kailu zobenu ar asmeni uz augšu, lai rūdītos tikumībā. Dāmas arī nebija izaicinoši atkailinājušās, lai gan pēc lielās sēņu vārīšanas istabele bija izkurināta karsta. Abas manas blakusgulētājas (gulējām pamīšus) bija uzgriezušas man muguras, iestājās klusums, un šķita valdām gaisotne, kāda bija Paradīzes dārzā, pirms idillē iejaucās čūska. Un šajā klusumā pēkšņi varēja dzirdēt, kā pa nameļa sienu gar riģipsi šļūkā zalktis. Varbūt pat vairāki. Iespējams, ka šie ciemiņiem nepazīstamie trokšņi būtu uztverti neziņā par to cēloņiem un klusuciešot, taču draugs iesaucās, ka viņam šķietot - viens zalktis esot ielīdis istabā. Tad nu sākās panika. Iededza gaismu. Dāmas, kuras tumsas aizsegā bija intīmāk atkailinājušās, rāvās stāvus, purināja segas, meklējot drauga iztēloto rāpulīti. Centos ciemiņus mierināt, apgalvodams, ka čūskas istabā nav manītas, draugs atzinās, ka pajokojis. Pēc šīs starpspēles, kuras laikā, sieviešiem glābjoties no iedomātās čūskas, pavīdēja ne viens vien pikants skats, gulētāji savā starpā kļuva draudzīgāki, varētu pat sacīt - mīļāki. Dāmas it kā atvilga sievišķībā un maigumā. Arī man tvīksmaini pieglaudās abas blakusgulētājas, taču zināju, ka tās ir vien viņu bailes no čūskām. Draugs vēlāk stāstīja: „Kā jau tas bija gaidāms, Elfrīda tinās savā segā un vairījās no manis -sak, noņem rokas, neskaries man klāt! Es tā mierīgi tik tuvu blakus viņai nevarēju nogulēt, un kā par laimi - tie tavi zalkši sāka čabināties. Tad nu es iebļāvos, un sākās tracis. Un tu vari iedomāties, - Elfrīda pēc tam pati pielipa man klāt. Tik karsta, ka šķita nupat izkusīs. Un izkusa arī..."

loruden aizbraucu uz Sibīriju vāveru medībās un atgriezos jau ziemā. Draugs ar I llrīdu bija saprecējušies. Tad atkal aizdomājos par čūskām, kas savu lomu bija nospēlējušas ne vien Paradīzes dārzā, bet arī Dūkupu ciema namefī, kur reiz mitu kā atsveķotājs Ķīburu mežniecībā.

20.-21. oktobris, 2003.

Kaki

Pirmā no kaķu dzimtas manā dzīvē mīkstām ķepiņām ienāca vecāsmātes Žanetes mīlule - Angoras kaķene Flora. Biju vēl maziņš un pelēko Floru no tiem laikiem, kad mammas vecāki turēja krogu Rožu laukumā, kur tagad viesnīca „Līva", atceros kā pa miglu. Kaķene bija vecāsmātes aprūpē un audzināšanā, un, tā kā vecāmāte pēc tautības bija vāciete un skaitījās smalka dāma, tad viņa tramdīja arī Floru, kurai smalkums un iznesīgums piemita vien mīlīgajā izskatā, bet citādi, kā bieži dzirdēju omīti izsakāmies, kaķene bija patvaļīga un ar sliktām manierēm. Šīs sliktās manieres izpaudās faktā, ka Flora bija sapārojusies ar prastu tēviņu un apbērnojusies.

Notās reizes Flora cieši palikusi atmiņā. Pateicoties kādam komiskam skatam, kas vēl tagad vīd acupriekšā.

Flora izlaista pastaigā, bet kaķēni pīkstēdami ņurcās pa tiem iekārtoto midzeni. Vilku suns Rolfs, jau no bērnības saradis ar kaķeni, izmanto situāciju: kaķēnus vienu pēc otra (cik to bija, neatceros), uzmanīgi satvēris ar zobiem aiz čupra, pārnes uz savu matraci, kur tam iekārtota guļvieta. Kad visi atnesti, pats izlaižas garšļaukus un kaķēni rāpo sunim gar vēderu, zīst meklēdami. Lielais muļķis, kā omīte izsakās par Rolfu, ir svētlaimē. Viņš ar priekšķepām saudzīgi ķibina mazuļus, stumda tos ar purnu, ņem mutē un viļā kā ķiļķēnus. To viņš dara tik uzmanīgi, ka kaķēni pat neiepīkstas. Mēs (pasaukts arī vectēvs) notiekošajā noraugāmies kā cirka izrādē, līdz Flora ir atkal klāt, rūkdama nes bērnus atpakaļ uz midzeni, un, ja Rolfs vēl cenšas kādu no tiem paturēt sev, tad iešņācās itin pikti un gatava cirst pat pliķi savam draudzīgajam kompanjonam.

Kad krogu pārdeva un mammas vecāki pārcēlās uz lauku mājām „Pavāriņiem" Kalvenē, vecāmāte, vismaz ārišķīgi, zaudēja savu pilsētniecisko smalkumu -strādāja visus parastos saimniecības darbus, kamēr nu Flora bija tā smalkā, kas ilgojās pēc pilsētas, nevarēja pierast pie lauku dzīves. Tikko atvesta „Pavāriņos”, viņa nozuda uz trim dienām. Kā vectēvs domāja - devusies meklēt savas vecās mājas.

Kad gājām ar vecomāti pretī kādam ciemiņam (visbiežāk mammai) uz trīs kilometrus attālo Rudbāržu staciju, Flora tecēja līdzi kā sunītis. Ar mammu bija norunāts, ka viņa Florai atvedīs kādu gardumu - svaigu jūras zivi. Tad mēs apmetāmies grāvmalē un runājāmies, līdz Flora notiesāja cienastu. Kaķene pēc maltītes allaž prata pateikties cienasta devējam, pieglaužoties un pamurrājot.

Mēs ar Floru bijām vienā vecumā - abiem pa desmit gadiem -, kad kaķene pēkšņi pazuda. Viņa nemēdza iet tālāk par pagalmu, lauku peles un žurkas nemedTja, ēda vien cilvēku barību. Vecāmāte prātoja: kāds ce|a braucējs paķēris viņas mīlīgo skaistuli, pret cilvēkiem tik laipno Floru. Vectēvs domāja kādu lapsu vai lūsi vainīgu esam, jo lielais Kalvenes mežs sākās turpat netālu no mājām.

Kad dzīvojām savā privātmājā Liepājā uz Ganību un Ukstiņa ielas stūra, mums piederēja no kaķēna izaudzināts pilnīgi melns runcis Miķelis. Viņš bija varen brangs miesās, labi mitis, slinks un tēva dēvēts par ezermales pašpuiku, jo naktis lielākoties pavadīja laukā, lai piedalītos dažādos kaķu saietos, visbiežāk runču kautiņos. Tēvs vairāk pieķērās suņiem, mamma tolaik bija pārāk aizņemta, lai pievērstu uzmanību mājdzīvniekiem, man puišeļu darīšanas, tā ka Miķelis auga savā vaļā, un lielākoties atceros viņu dienā guļam. Viņam bija pat savi ēdinātāji -slakteri no tuvējās lopkautuves, kas vai ik dienas iegriezās mammas vīna tirgotavā. Miķelis, kā mēdza teikt, tika barots kā uz kaušanu ar dažādām delikatesēm. Uz mūsu ar tēvu samakšķerētām zivīm viņš pat nepaskatījās. Tad nu mūsu runcis bija kļuvis par īstu spēka mitriķi, viņam, kā zinātāji mēļoja, neradās cienīgi pretinieki tuvējā apkaimē.

Viss izmainījās, kad pārcēlāmies dzīvot uz Lielo ielu 1, kur mamma strādāja par ēdnīcas vadītāju. Miķelis atteicās mainīt dzīvesvietu. Atceros, tēvs nesa Miķeli azotē, cieši aizpogājis mēteli. Runcim galva vien laukā. Zaļās krizdoļacis izvalbītas. Kā par nelaimi pie Dzelzs tilta gadījās lokomotīve, kas no kokzāģētavām vilka vagonus ar baļķiem. Ta nosvilpās, un tēvam mētelī vairs nebija nevienas pogas, -Miķelis kā melna strīpa aizzibēja gar dzelzceļa uzbērumu uz ezermalu. Miķeli labināja, spundēja, bet viņš atgriezās dzimtenē, atgriezās pie savējiem.

Atceros vēl vienu epizodi ar Miķeli. Vecāsmātes mani mazotnē bija pieradinājušas uzpilināt balderjāna drapēs uz cukurgrauda un pasūkāt. Ta teikt, lai pasargātu no trakošanas, kas bieži vien vakaros piemeklē pusauga puišeļus. Arī vēlāk pie izdevības iebaudīju šīs „narkotikas”. Reiz, pilinot no pudelītes uz cukurgrauda, korķītis izkrita no rokām. Tam tūdaļ kā pelītei uzklupa Miķelis un to norija. Parīstījās, parīstījās, tad nelabā balsī iebļāvās, izlēca pa atvērto logu un aizjoņoja pa šķūnīšu jumtiem tādā kā amoka skrējienā. Nobijos, ka runcis aizkorķēsies, taču šīs balderjāna dzīres beidzās laimīgi.

Mūs izsūtīja. Miķelis palika savā vaļā. Kā daudzi mājdzīvnieki, kuri piedereja 1941. gada 14. jūnijā aizvestajiem.

* * *

Pirmos gadus Sibīrijā nebija i doma par kāda mājdzīvnieka turēšanu. Paši tikko vilkām dzīvību. Un lopiņiem klājās vēl grūtāk nekā cilvēkiem. Sevišķi nelietderīgajiem - arī suņiem un kaķiem. Labi, ka šie dzīvnieki prata par sevi gādāt.

Pie kaķa, iesaukta pasaku varoņa laupītāja vārdā par Karabasu Barabasu, tikām tikai 1945. gadā, kad bijām nometināti uz dzīvi ziemeļos ostas ciematā Ustj-Portā. Jau sagaidījuši atbraucam tēvu no Vjatkas nometnes; ar Karabasu kā ceturto ģimenes locekli.

Karabass bija pārmantots no krievu ģimenes, kura saņēma atļauju izbraukšanai no ziemeļiem, bet viņš uzreiz mūs visus trīs atzina par saviem saimniekiem. Ne jau ar suņa sirsnību, bet to distancēto pieklājību, ar kādu vēl nepiejaucēti kaķi izturas pret saviem aprūpētājiem un pajumtes devējiem. Lai gan Karabass bija ieradis lemingot (ķert tundras žurkas lemingus), viņš tomēr gribēja zivis, jo viņa iepriekšējais saimnieks bija zivju pieņēmējs. Ziemeļos pienu no konservu fabrikas vienīgās govs saņēma zīdaiņi, lieli priekšnieki un tvaika katlu kurinātāji (nedēļā puslitru). Tā kā es arī biju kuriķis, reizi nedēļā vārījām piena zupu, taču Karabass no šī ēdiena atteicās - ziemeļu kaķi pienu nepazina.

Karabass izskata ziņā bija visai dīvains kaķis. Trīskrāsains - oranžiem, melniem un baltiem lāsumiem. Apbrīnojami garām ūsām, biezu apspalvojumu un, kas pats dīvainākais, - kuplu vaigu bārdu. Kad Karabass apsēdās un izslējās graciozā pozā, viņš izskatījās tik komisks, ka bija vismaz jāpasmaida.

Pēc tam, kad tēvs Karabasu bija paņēmis līdz (runcis klausīja) uz raudinu makšķerēšanu Jeņisejas krastmalā, viņš bija tēva kaķis. No agra pavasara līdz vēlam rudenim, tos dažus mēnešus, kamēr upe bija brīva no ledus, viņi, abi bezdarbnieki, vai ik pāris dienas devās uz upmalu un tur, kā tēvs mēdza izteikties, viņš Karabasa vēderu pieštopēja ar svaigām zivīm kā konservu kārbu. Runcis bija brangs, labā maizē un lādzīgu raksturu. Partādiem saka: miera Mika.

Arī mūsu ģimenei atļāva izbraukt no ziemeļiem, un Karabass palika Ustj-Portā pie labiem ļaudīm.

Kaķis ir kā tāds mierīgas un pastāvīgas dzīves simbols. Jau ar omufibas piedevu. Mēs, no trimdas atbēguši Latvijā, dzīvojām, kā saka, vienai dienai. Pie sava kaķa tikām tikai tad, kad bijām jau iekārtojušies uz dzīvi otrā izsūtījuma vietā -taigas ciematā Čuļskā. No kāda aizbraucēja par Latvijā iekrāto naudu nopirkām guļbaļķu mājeli. Pašā lielās taigas malā. Aiz mums simtiem kilometru vien mūžamežs. Tā kā iekopām savu dārzu un bez kartupeļiem audzējām arī sakņaugus un pākšaugus, mūsu ražu rudeņos apdraudēja dažādi grauzēji. Arī ziemā tie gribēja ievākties pagrabā un dzīvot uz mūsu rēķina. Tad nu nekas cits neatlika, kā iegādāties kaķi. Šoreiz tas bija tumšpelēks kaimiņu dāvināts runcēns, ko iesaucām par Tarzānu, jo kaķēns jau trešajā dienā pazuda un tikai pēc lielas meklēšanas atradās taigā, žēli ņaudot.

Tarzāns savu iesauku attaisnoja. Viņš izauga par lielu un spēcīgu runci, gāja medībās un tik vien prasīja no cilvēkiem kā kādu lāsi piena un ziemā lielo miegu izgulēt, iekārtojoties gultā vai uz krievu krāsns. Tarzāns bija lādzīgs, ļoti ģimenisks kaķis, draudzīgs ar visiem.

Uz pavasara pusi mūsu vienīgā istaba kļuva arī par kūti. Kaktā pie durvīm stāvēja piesiets tikko atnesies teliņš, zem krievu krāsns mita vistas ar gaili, būros truši, bet divi no kolhoza paņemtie sivēntiņi steberēja pa gndu. Vakaros visu saimi palaida brīvībā, lai izloka kājas, izvicina spārnus. Tad gāja jautri. Paši sēdējām, kājas uzrāvuši gultās, sekojām dzīvnieku un putnu improvizētajiem priekšnesumiem plāna vidū. Arī Tarzāns šajās spēlēs allaž piedalījās. Smalkjūtīgi, varētu pat sacīt - ar takta izjūtu, nevienam nenodarot pāri.

Toreiz mēs abi ar Tarzānu bijām taigas mednieki. Abi par vēdera tiesu. Tikai burunduki un citi grauzēji Tarzāna vēderā nokļuva uzreiz, bet man bija jāgaida, kad rudenī par nodotajām ādiņām ieskaitītās izstrādes dienas atalgos ar graudiem.

Atceros, reiz abi tikāmies uz medību takas. Ausa dzidrs vasaras rīts. Devos kurmju ķērāja gaitās, bet Tarzāns atgriezās no nakts medībām. Izmircis rasā līdz pēdējai vilnas plūksniņai. Tāds viņš man visspilgtāk palicis atmiņā - taigas mednieks Tarzāns.

Kad dzīvojām atkal Latvijā un mamma viena pati mita mājiņā pie Centrālkapu žoga, viņai bija runcis Miķelis II. Kaķis kā kaķis. Bez īpašām iezīmēm. Vienīgi dzejniece Mirdza Ķempe, kura mīlēja kaķus un kaķi mīlēja viņu (arī Miķelis II), reiz kādā kartiņā izteicās, ka Miķelis II ziedot kā krāšņa puķe, kā tāda trekna ģerānija mammas dienvidpuses logā, kur runcis allaž mēdza gozēties.

* * *

Brīžiem par savējo esmu varējis saukt kaķeni Fišu, kura nu jau četrpadsmit gadus ir mūsu saimes locekle. Viņa ir ģimenes kaķene, lādzīga ar visiem, bet reizēm viņa man pievērsusi lielāku uzmanību nekā citiem. Kā mēs ģimenē visi to atzīstam un kam piekrīt arī mūsu radi un paziņas - Fiša ir personība. Izskatā gluži parasta - pelēkbrūna, melniem lāsumiem. Tādus kaķus tautā dēvē par tīģērīšiem. Bet cik izteiksmīga „seja” un kādas acis! Protams, arī kaķiem ir ģīmīsi, pēc kuriem var pateikt, cik inteliģents ir dzīvnieks. Ir kaķenītes kā skaistuma karalienes un runči ar burlaku ģīmjiem. Kā deģenerējas kaķīši - bomži, kuri slapstās pa pagrabiem un pārtiek no atkritumiem gružu kastēs, cilvēku žēlastības, un cik aristokrātiski ir prestižie lolojumi, izstāžu dalībnieki, labā maizē un sirsnīgā gādībā nonākusi kaķu vidusšķira. Pie tam kaķis ir visai patstāvīgs mājdzīvnieks, egoists, kurš apvilcis ap sevi tādu kā astrālo loku. Cilvēks pakārtots viņa vajadzībām, nevis otrādi. Taču kaķiem arī bieži uznāk maiguma lēkmes, un tad viņi ir tik aizkustinoši savā uzbāzīgajā mīlestībā.

Fiša bija vēl kaķēns, kad četrstāvu mājā, kuras pirmajā stāvā dzīvojām, augšstāvā izkrita pa logu, salauza ķepiņu uz dzelzs restēm un, savu iepriekšējo saimnieku pamesta, nonāca sievas Velgas gādībā. la kā Velgai piemīt iedzimta mīlestība uz bērniem un dzīvniekiem, jo sevišķi slimiem un nelaimīgiem, kaķenīte tika pieņemta ģimenē, saradināta ar jau gadu veco takšeli Piču. Kāja sadzija, un drīz vien, iesaukta par Fišu un paaugusies, parādīja spilgtākās rakstura, iezīmes. Viena no tām bija tīģera cienīga drosme saskarsmē ar suņiem. Pat ar visraženākajiem augumā un visniknākajiem. Mazos šunefīšus Fiša apstrādāja kā rotaļājoties. Viņa bija veikla kā pantera, un viņas cīņas paņēmieni atgādināja dižos džungļu kaķus. Lielajiem suņiem viņa lēca mugurā un ieķērās skaustā. Tie apstulba no tādas kaķa pārdrošības.

Pēcpusdienās es biju takšeļa Pica staidzinātājs pa Jūrmalas parku, un vienlaik Fiša nāca mums līdzi. Taču tā es varēju sanākt naidā ar citu suņu īpašniekiem, ar kuriem man, pateicoties takšeļa lādzīgajam raksturam, bija labas attiecības. Fiša - tās viņai bija tādas kā sporta nodarbības - kaustīja sunīšus un, pats nelādzīgākais, savās avantūrās iesaistīja arī Piču un mani - dzīvnieki kļuva mežonīgs tandēms, bieds mazo sunīšu staidzinātājiem, jo lielajiem Fiša deva pretsparu tikai tad, ja viņu pašu aiztika. Mūsu daudzstāvu mājas pagalmā atkal Pica interesēs abi vajāja kaķus. Mūsu istabā tik draudzīgie un mīlīgie mājdzīvnieki citu suņu un kaķu sabiedrībā kļuva huligāni, pat noziedznieki, jo acupriekšā, pirms paguvu iejaukties, saplēsa novārgušu pagraba kaķīti. No tā brīža no Fišas pavadonības atteicos, un takšelis Pičs atkal bija laipns, mīlīgs sunītis.

Vēl vienu mežonīgas cīņas ainu atceros no „Šeiru” pagalma Jūrmalciemā, kad zem vecā vītola savas īpašuma zīmes uzšpricēja liels vilku sugas suns. Fiša tupēja vītolā. Lēciens, un kaķene bija sunim skaustā. Šis tā nenobijās un nekauca, kā to bija darījuši pat dogi, bet centās kaķeni nopurināt un, kad tas neizdevās, sāka vārtīties. Nu Fiša pret lielo agresīvo suni bija aci pret aci. Ja nebūtu gājis kaķenei palīgā, kas zina, kā cīņa beigtos, jo netiku redzējis, ka Fiša no kāda suņa būtu bēgusi. Kad pataustīja kaķenes kažoku, tas bija vienās rētās. Arī mugurkauls ar asu izaugumu.

Kas zina, kādas cīņas viņa bija izcīnījusi, mums neredzot!

Fiša ir azartiska medniece. Vēl pavisam jauniņa būdama, iedomājās, ka notvers vārnu, kas kaut ko knābāja dārzā. Pielavījās, uzklupa vārnai, tā ieķērcās nelabā balsī un cēlās spārnos. Fiša neatlaidās, apķērusies vārnai ap kaklu. Vien uzrauta jau metrus trīs no zemes, palaida vaļā laupījumu. No tā laika vārnu pārim, kas mita priedainē līdzās mūsmājām Jūrmalciemā, pret Fišu bija respekts. Tiklīdz ieraudzīja kaķeni, sacēla brēku.

Fiša ķēra peles, cirslīšus, zemes žurkas, Jūrmalciemā sauktas par ūrvilkiem. Žurkas nokoda uzreiz, pati neēda, bet atdeva Picām, kurš, kā jau dzimis medibu suns, notiesāja tās ar baudu. Ar pelēm un cirslīšiem, nomurkātiem, pusdzīviem, ilgi spēlējās. Pat meta tos augstu gaisā. Kad redzējām, iejaucāmies, lai izbeigtu dzīvnieciņu mokas. Arī uz putniem bija nadzīga. Veco vītolu dobumos perēja strazdi. Fiša bāza ķepas dobumos, bet putnēnus neaizsniedza. Es, pats kādreiz mednieks būdams, ar sapratni noraudzījos, kā darbojas kaķenes instinkti, bet Velga Fišu audzināja. Un ne bez panākumiem.

Kaķenei patīk izrādīties ļaužu priekšā. Ja „Šeiros" atbraukuši ciemiņi vai ieradusies ekskursantu grupa, Fiša grozās laužu vidū, pēkšņi rāpjas vienā no vītoliem, balansē uz tieva zariņa, kas šūpojas no viņas ķermeņa svara. Ļaudis brīnās. Fiša to jūt un ir gandarīta. Reizēm nokrīt plaudeniski zem kājām un vārtās. Ja gadās kāds suns, tad atrakcijas jo iespaidīgākas.

Cik reizes Fiša apbērnojusies, nav vairs saskaitāms. Ko prasījusi daba, viņa devusi ar dāsnu auglību. Pilsētas kavalieri un lauku brūtgāni mainījušies kā kaleidoskopā - kupliem kažokiem un īsspalvaini, pieklājīga izskata un gatavie huligāni, ģimenēs lolotie ar lentītēm ap kaklu (lai kaķu ķērāji varētu atšķirt) un runči bomži nosaldētām ausīm, klibi, vienacaini, kraupaini, visādās krāsās un nokrāsās, dažādiem rakstiem un raibumiem rotāti. Brīžiem, kad runču varzas apsēdušas pilsētas sētu un „Šeiru” pagalmu, esam Fišu dēvējuši par palaistuvi, bet viņa bija un vēl ir mīloša, gādīga māte saviem bērniem, dzīvo pēc dabas likumiem, kas mūsu cilvēciskajā egoismā attiecībā pret dzīvniekiem reizēm šķiet tik amorāli un nepieņemami.

Kad zvejoju un mēs ar Fišu „Šeiros" bieži vien dzīvojām divatā un viņai bija pārošanās laiks, tiklus tīrīdams un lāpīdams, neviļus noskatījos, kāda tad ir tā kaķu mīlestība, kaķu sekss.

Agrāk man pret to bija aizspriedumi - šī runču aurēšana un plēšanās, primitīvisms, ar kādu kaķenes apgājās. Taču, kad stundām ilgi biju lūkojies kaimiņmāju „Ciestomu” runča un Fišas kāzu rotaļās, uzskati mainījās. Redzēju, cik smalkas un maigas nianses ir šajās it kā prastajās kaķu izdarībās, cik viņi ilgi un romantiski viens otram tuvojas, kādu koķetēriju piekopj kaķene un kā savu runcību demonstrē kavalieris un mpkais. Tolaik ar Fišu divatā sadzīvojām visdraudzīgāk, un, kā šķita, viņa mani gribēja iesaistīt arī savā intīmajā dzīvē. Vismaz kā apbrīnotāju.

Kad tuvojās dzemdību laiks, ar Fišu bija negals. Lai gan Velga viņai bija iekārtojusi savu mīkstu un intīmu vietiņu (vislabāk kumodes atvilktni), kur apbērnoties, kaķene meklēja vēl ko labāku. Uz gultām sarāva čokurā pārsegus, izvandīja spilvenus un segas, atrāva skapīšu durvis, par visu varu gribēja iekārtoties lielajā drēbju skapī, naktīs pa caurumu līda manas guļvietas - saliekamā dīvāna - iekšpusē, terorizēja Velgu un Picu, kas gulēja pie savas saimnieces. Cilvēkiem bija jābūt klāt dzemdībās, jāglāsta, jāmierina. Ar kaķēniem varen lepojās. Par to liecināja kaķa ģīmīlis un iezaļgano acu starojums, visa Fišas būtne.

Izcilākie pēcnācēji atrada saimniekus gan Liepājā, gan Jūrmalciemā. Daudzi aizgāja jūrskolā. Un atkal sākās viss no gala.

Vēl mums ar Fišu kopējs muzikālais moments. Kad esmu viens, mēdzu atlaisties gultā un padziedāt, kas ienāk prātā. Arī operu ārijas. Tad nu, kad esmu tā iedziedājies, uz muguras atlaidies, Fiša uzguļas man uz krūtīm, pēc iespējas tuvāk mutei, no kuras izverd skaņas, un „spēlē klavierītes” - ar priekšķepām mīca manu krūtežu, palaikam, kad esmu plānāk ģērbies, ielaizdama nagus pat miesā. Tad iebrēcos, bet Fiša neliekas zinis - viņa tikai murrā un spēlē. Tas šķiet tik dīvaini, ka brīžiem sanāk smiekli. Bet Fiša savā izdarībā irtik nopietna, pat tādā kā ekstāzē.

Jūrmalciemā kaķene mani pavadīja līdz liedagam, kad braucu jūrā, un vienreiz pat sagaidīja no jūras atgriežamies. Esmu viņu paņēmis līdzi laivā, un viņa nekādas bailes nav izrādījusi. Ne ar vienu mājdzīvnieku neesmu savulaik tik draudzīgi sadzīvojis. Ja nu vienīgi ar kucīti Muzgarku, bettas jau cits stāsts.

Un pēkšņi šovasar mūsu ilggadējā un uzticīgā Fiša pamet mūs un aiziet dzīvot kaimiņmājās. Ko kaķis izdomājis savā prātiņā, kādu instinktu vadīts, varu vien minēt.

Vasarās Fišu iekārtojam uz dzīvi „Šeiros”. Verandā izņemam rūtiņu, lai kaķene var brīvi staigāt iekšā, ārā, piekļūt barībai, izgulēties gultā. Paši atbraucam vien nedēļas nogalēs. Turklāt šovasar Fiša mita kopā ar ģimenes aprūpē paņemto meitu Ribku, vēl gluži jaunu un, kā saka, izspļautu pēc mātes, kaķenīti. Lai arī Fiša rīkojās kā saimniece - veda ciemos kaimiņrunčus, un atstātās sausās barības kalni ātri noplaka, kāds aizvainojums par mūsu nodevību tomēr kremta kaķa sirsniņā. Kaimiņmājas nopirka jauni saimnieki, pirmoreiz kāpjot pāri slieksnim, pagadījās svešs kaķis, kurš tā arī palika dzīvot kopā ar amatnieku, kam māja bija jāsaved kārtībā, la stāstīja jaunie kaimiņi un priecājās - kaķis, jaunā vietā iedzīvojies,

nesot laimi. Kaimiņiem bija arī dobermanpinčers, taču tas tika saģērēts jau pirmajā tikšanās dienā. Ko mēs tur varējām teikt! Fiša šad tad atnāca ciemos, bet bija atturīga un noraidoša pret glāstiem un pielabināšanos.

Mēs bijām ļoti izbrīnīti un pukojāmies par kaķenes neuzticību, taču ar varu tai īsteno saimnieku gribu neuzspiedām. Uz rudens pusi Fiša atgriezās. Tad vēl iedomājos, ka viņai varēja uznākt nostaļģija pēc mājvietas, kur kādreiz mita viņas draugs un mīļākais, vismaz triju metienu bērnu tēvs - dižais, melnais „Ciestomu” runcis. Tādu draudzību starp kaķiem nebiju redzējis. Arī laikā, kad kaislības bija rimušas. Jo tuvāk iepazinu Fišu, jo vaļsirdīgāk jāatzīst, ka tomēr ļoti maz zinu par kaķu rīcības motīviem, jo sevišķi, ja šis kaķis ir tāda izcila personība kā kaķene Fiša. Viņas meita Ribka ir parasta kaķenīte: smuka, sprigana, bet bez to īpatnību iezīmēm, ar kādām izcēlās un vēl četrpadsmit gadu vecumā izceļas viņas māte. Palaistuve pagalmā, gādīga māte, allaž mīlīga ar cilvēkiem un vēl aizvien bieds suņiem, kuri iedrošinātos ielīst mūsu sētā.

Skolas gaitas

Līdz šim rakstu darbos reti kad esmu pārcilājis atmiņas, kas saistās ar skolas gaitām. Biju sev iestāstījis, ka mācību laiks, pavirši aizķeries atmiņā, nav tā vērts, lai tam veltītu atsevišķu apceri, taču nu jau pēc sešdesmit, septiņdesmit gadiem, tiekoties ar kādreizējiem skolas biedriem, atmiņas atplaiksnās aizvien spilgtāk. Kaut tie ir tikai atsevišķi uzzibsnījumi, ko nevar sakārtot kopainā, tomēr tie šķiet apraksta vērti, lai gan lielākoties personīgi un intīmi, jo sevišķi iz pašām tālīnākajām un blāvākajām bērnības atcerēm. Un, lai gan, guvis vien vidējo izglītību, esmu mācījies tik dažādās skolās un, ja tām vēl pieskaita bērnudārzu, tad pat trijās valodās.

Pirms četru gadu vecumā spēru pirmos soļus izglītības laukā; ģimenē notika lieli strīdi starp mammas un viņas radu frakciju un tēva piederīgajiem. Mammas mamma, omīte Žanete, pati būdama pēc tautības vāciete, pastāvēja, ka puikam līdztekus latviešu valodai jāiemācās arī vācu, kas dzīvē ģeldēs (noderēs). Tēvs un viņa vecāki domāja, ka pietiks, ja runāšu latviešu mēlē. Pārsvaru ņēma mamma ar omīti, un četru gadu vecumā, kad dzīvojām L.Paegles ielā (toreiz Šķūņu), mani sūtīja vācu bērnudārzā pie tantes Grētes. Līdz šim bērnudārzam, kas atradās Oliha ielas sākumā pie jūrskolas, bija tālu ko iet, bet, tā kā uz turieni veda arī manu pirmo bērnības draugu Leonīdu Stengrēvicu, tad piebiedrojos viņam. Stengrēvicu ģimene dzīvoja netālu - Dzintaru ielā lepnā savrupmājā ar lielu dārzu. Abiem dēliem, Normundam un Leonīdam, bija sava bērnu meita, katram sava rotaļistaba. Pie viņiem ciemojos bieži, un Leonīds bija mans draugs un bērnudārza biedrs. Kas to varēja paredzēt, ka arī turpmākā dzīvē mūsu likteņi krustosies. Līdz pašām vecumdienām. Bet toreiz mēs sākām lauzīties vācu mēlē. Cik atceros, viss notika vienās rotaļās, interesantās praktiskās nodarbībās, kad izšuvām, krāsojām, griezām ar šķērēm. Tikām sēdināti uz podiņiem un čurājām vāciski. Lai gan biju vēl knīpa, atceros, ka patvaļīgi bez saskaņošanas ar vecākiem uzlūdzu uz savu piekto dzimumdienu meiteni, kura man vislabāk patika. Viņu ciemos pie mums Šķūņu ielā atveda tēvs (arī atnāca pakaļ), un viņa, ja nemaldos, vārdā Alma, uzdāvināja man paciņu žāvētas vīģes. Tanī laikā gāju vēl vācu svētdienas skolā, kas atradās turpat Šķūņu ielā, un līdz sešu gadu vecumam jau biju iemācījies izteikties vāciski. Bērna valodā, kādu atceros līdz pat šai dienai. Vēlāk, mācoties jau Čakstes pamatskolā, mani sūtīja vēl vācu valodas stundās pie Išreitjaunkundzes, kur apguvu gramatiku. Skolā no otrās klases skolotāja Štrausa kundze mācīja angļu valodu.

Čakstes pamatskolā sagatavošanas klasē pie Švānberga kundzes sāku iet sešu gadu vecumā. Mana pirmā skolotāja bija maza auguma, un viņas jau iesirmie, kuplie mati bija ieveidoti ondulācijās (ko šis vārds nozīmē, nezinu vēl līdz šai dienai). Ģimenē dzirdēju sakām un arī pats to izjutu, ka Švānberga kundze ļoti mīl bērnus, ka viņa ar mums ir kā perētāja vista ar saviem cālīšiem.

No sagatavošanas klases varu uzšķilt atmiņā tikai dažas ainas - kā mani ar muti uz krēsla atzveltnes uzgrūda kāds klasesbiedrs, kā mani piena priekšzobi deformējās un mamma sašutusi gāja uz skolu skaidroties. Sagatavošanas klasi beidzot, mūs, knauķus un knīpas, izveda ar Aizputes bānīti fīdz Lieģu stacijai un palaida drašķoties puķu pieziedējušā zaļā pļavā.

Tālākās gaitas Čakstes pamatskolā atmiņā diezgan juceklīgas. Jo sevišķi pirmajās klasītēs, no mācībām kurās neatceros nevienu ievērības cienīgu notikumu, nevienu skolasbiedru un pat nevienu skolotāju, ko attēlot un pieminēt. Ja nu vienīgi skolas pārzini Ulriha kungu - gara auguma, baltā ķitelī, ar olveida skūtu galvu un brillēm zeltītos ietvaros. Vēlāk viņš pārdēvējās par Upīti. Trešajā klasē, kad man palika desmit gadi un mūsu ģimene atkal mita ezermalē Ganību ielā, jau biju pazīstams ar zēniem, kas dzīvoja manā forštatē, ar kuriem gāju kopā mājup un ar kuriem sagājos vienā barā, ko sauca par ezermales šaiku. Tomēr arī tajā laikā skolas gaitas bija tikai blāvs atspulgs no kolorītajiem piedzīvojumiem, ko esmu aprakstījis jau tēlojumu ciklā „Ezermale". Taču viena otra kontūra iezīmējas. Vispirms latviešu valodas skolotāja Silbriede, kura, izlasījusi manu domrakstu (blīvais temats) par Liepājas ezeru, neticēja, ka to esmu rakstījis es, un sauca mammu uz skolu. Viņai bija jāapliecina, ka patiešām es, tēva vazāts pa ūdeņiem (mammas izteiciens), esmu pats visu to savārstījis. Sacerējums mudžēja no dažādu vietu nosaukumiem - kā Putnu kalve, Mālu danga, Maiļu rags, Melnezers, Ābeļdārzs, Baidzeles stūris, Ciānas sala, Sūdu tilts u.c. Skolotājai laikam bija neērti vēstījumu paslavēt, jo viņa bija maldījusies manī - vienā no nevīžīgākajiem skolēniem, kas gramatikā bija jāizvelk uz trijnieku. Arī domraksts tika vērtēts ar divām atzīmēm: saturs 5, par gramatiku 3= (troika ar divām šinām).

Skolotāja Silbriede bija dūšīga sieva un disciplīnas labad mēdza puišeļus arī iepļaukāt. Pirmā kolorītā personība starp skolotājiem.

īpatns šķita arī mūsu klases audzinātājs (3. un 4. klasē), vingrošanas skolotājs Moleriusa kungs. Bijis reiz praporščiks cara armijā, pakjāva mūs stingrai disciplīnai, gribēja ieviest priekšzīmīgu kārtību zēnu varzā, jo tolaik meitenes un zēni mācījās atsevišķi. Moleriusa kungu, visai spalvainu vīrieti (ko visu tie bērni neievēro!), atceros tumšzilā treniņtērpā ar kastanjeti uz rokas, vingrošanas stundās un dažreiz arī, papildinot savu lauzītā latviešu valodā sakāmo, to ritmiski klaudzinām kā takti sitot, pēc kuras mums jādancā. Lai gan viņš bija bargs uz sodīšanu, ja kādu pieķēra, mēs viņam ķēmojāmies aiz muguras. Tagad vismaz cenšos būt kārtīgs, bet tolaik šai ziņā biju pavisam izlaidies, un mana uzdevumu burtnīca bija vienās piezīmēs par dažādiem pārkāpumiem - nošļukušām zeķēm, notraipītu ķiteli, nepiedienīgām izdarībām pie kopējo pusdienu galda. Jāpiebilst, ka toreiz garo vilnas vai bomeļa zeķu nēsāšana bija visai sarežģīta. Apakšā bija paģērbta borste (līdzīga sieviešu zeķturim), pie kuras bija piepogātas (baltām ar drēbi apvilktām pogām) štrumbantes, kas zeķes nostiepa pienācīgā augstumā vai, pavirši piestiprinātas, ļāva tām noļekt. Visnepatīkamāk bija ziemā uzaut kājās jaunas, tikko kā veikalā pirktas vilnas zeķes. Vienmēr protestēju, ka tās kož, bet vai tad puišeli kāds uzklausīs! Tādēļ reiz skolā ziemas laikā noāvos basiem lieliem. Kāds nosūdzēja Moleriusam, un tad pat māte tika saukta uz skolu. Tajā laikā, kad mācījos no trešās līdz piektajai klasei, biju visai palaidnīgs puišelis. Radis savvaļā, ezermales šaikā, kur dažus no mūsējiem saukāja pat par huligāniem. Tik augstu neuzdienēju, bet vecākiem, jo sevišķi mammai, kura galvenokārt turēja rūpi par manu audzināšanu, nepatikšanas sagādāju bieži. Pagrieziens uz labo pusi notika pēc kādaincindenta.

No skolas man bija iedota pārziņa Ulriha vēstule, kurā, mammai izlasot, izrādījās - abi vecāki tiek saukti uz skolu, lai pārrunātu par iespēju man turpināt mācības tik prestižā iestādē kā Čakstes pamatskola. Todien, kā atceros, pusdienās bija abu vecāku iemīļotā trinīšu biezputra, kurai es nepieskāros. Tēvs bija grūti sakaitināms, bet toreiz viņš jau raisīja siksnu nost no biksēm, kad ziemas laikā vienā skolnieka ķitelī, pliku galvu spruku laukā un jozu pie sava labākā drauga Priednieku Haralda, kas dzīvoja Baidzeles ielā - lielu gabalu pa Ganību ielu uz ostas pusi un tad vēl uz ezermalu. Tur, Priednieku ģimenē, mani paēdināja, mēs ar Haraldu mierīgi rotaļājāmies, kad atnāca vecāki un mani savāca. Abi bija par mani ļoti nobēdājušies, un tas laikam iedarbojās. No tās reizes centos būt savaldīgāks. Un no piektās klases tas jau arī izdevās. Atskatoties šķiet, ka pie šīm manām pārvērtībām „vainīgi” divi skolotāji, visai dažādu priekšmetu pasniedzēji: ticības mācības skolotāja Kalējas jaunkundze un jaunais vingrošanas skolotājs, kurš nomainīja Moleriusu, - Grienvalda jaunskungs.

Kalēja jaunkundze, tikko absolvējusi teoloģijas fakultāti universitātē, bija jauna, glīta un tik aizkustinoši labestīga skolotāja, ka uzreiz visu puišeju varzu, no kuras dažiem sākumā likās, ka šī freilene ka radīta apcelšanai, pakļāva savam iespaidam. Tā nebūt nebija bībelstāstu un katķisma, ko mēs sākām tik cītīgi mācīties, ietekme, bet tāda kā savstarpēja sacensība - kurš iegūs šīs jaunās skolotājas ievērību un atzinību. Kalēja jaunkundze bija smuka un mīlīga, un es domāju, ka ikviens no mums sapņoja par viņu arī kā sievieti. Protams, bērnišķīgi, bet savos divpadsmit, trīspadsmit gados jau ar noslieci uz erotiskām, no kurām pats kaunējos, ilūzijām. Ticības mācībā mums visiem bija piecinieki, un par to brīnījās gan vecāki, gan pārējie skolotāji. Atceroties Kalējas jaunkundzi, atmiņās gaismots uzplaiksnījums. Cik maz vajag cilvēkbērnam, lai viņu apdāvinātu visai dzīvei!

Skolotājs Grienvalds (viņam nepiestāv ne kungs, ne jaunskungs) bija pavisam savādāks. Aizsargu sporta biedrības sportists, Latvijas čempions diska mešanā. Stalta auguma, veselīgi sārtiem vaigiem, melnmatains. Ne visai runīgs, bet tiem puikām, kurus interesēja sports, kuri paši sportoja, viņš bija acupriekšā kā paraugs, daudziem pat elks. Viņš mūs galvenokārt iesaistīja sporta spēlēs -tautas bumbā un basketbolā. Čakstes skolas sporta zālīte - zemiem griestiem, šaura, bet mēs tur darbojāmies ar entuziasmu, kādu ar savu līdzdalību spēja izraisīt šis atlētiskais, labsirdīgais skolotājs. Kā viens no mūsu bara. Kā savējais. Pat es, augumā mazs puišelis, tā uztrenējos basketbolā, ka iekļuvu skolas komandā. Gan tikai rezervistos.

Tas bija laiks, kad mēs, puišeļi, bijām tādā sportiskā pacēlumā, ka visu brīvo laiku, domas un sapņus aizņēma sports. Dažas vingrošanas stundas skolā, basketbola treniņi bija nieks, salīdzinot ar izpausmēm, kādas gribējām piedzīvot, darbojoties dažādos sporta veidos. Mēs, kuri ik brīdi no skolas un mācīšanās brīvajā laikā savācāmies ezermales šaikā, tiklīdz aizsala ezers, ik pēcpusdienu spēlējām hokeju, tiklīdz pavasarī apžuva pļavas ap lopkautuvi, „ecējām" tuteni (spēlējām futbolu). Mums bija sava komanda, izlase no labākajiem, kas šajās sporta spēlēs sacentās ar jūrmalniekiem - zēniem, kuri dzīvoja Liepājā jūras pusē. Par hokeju nav dzirdēts, bet futbolā vairāki ezermalieši vēlāk spēlēja Latvijas meistarkomandās.

Pavērsiens skolas dzīvē bija padomju izglītības sistēmas ieviešana pēc Latvijas okupācijas. Lai kāda bija mājinieku attieksme, mēs, bērni, iekļāvāmies jaunajā kārtībā bez pretestības. Mums viss jaunais pat šķita interesants.

Vienreiz jau 6. klasi biju pabeidzis, nu iznāca mācīties otru gadu tajā pašā klasē. Vispirms aizrāvāmies ar dziedāšanu. Jaunās dziesmas bija tik skanīgas un brašas - „Varen plaša mana zeme dzimtā...” Pirms gada vēl dziedājām „Svēts mantojums šī zeme mūsu..." Taču ne artādu entuziasmu kā visas šīs maršējamās dziesmas. Mācīties kļuva interesantāk, iesaistījāmies pat tādā kā sociālistiskajā sacensībā. Klases priekšā (atkal mācījāmies kopā ar meitenēm) pie sienas bija tabula, uz kuras kvadrātiņos iekrāsoja katru ikviena skolēna saņemtu atzīmi: pieciniekus sarkanus, četriniekus zaļus, trijniekus zilus, divniekus melnus. Šīs tik acīm redzamās sekmes iespaidoja. Kādreizējie sliņķi centās. Arī es.

Mūsu klases audzinātāja bija kreisi noskaņotā dzejnieka Andreja Kurcija māsa Aleksandra Kuršinska. Stalta auguma, iesirmu zēngalviņu, sarkanu dzīsliņu izstīgotiem vaigiem. Barga. Tik barga, ka nācās iestāties pionieros. Un vecāki, kurus skolotāja reiz bija nodēvējusi par buržujiem (tēvs bijis aizsargs), baidījās iebilst. Ta mani līdz ar daudziem pamatskolniekiem teātrī svinīgi uzņēma pirmajos pionieros. Kā vēlāk noskaidrojās, tai pašā reizē par pionieri ticis uzņemts arī aktieris Valdemārs Zandbergs.

Agrāk bērnudārzā un jaunākajās pamatskolas klasēs savu patikšanu pret atsevišķām meitenēm izrādīju atklāti. Tad nāca laiks, kad ar meitenēm tikai ķildojās vai arī tās bija vienaldzīgas, līdz atkal gribējās ar kādu, starp daudzām izredzētu, draudzēties. Šie tuvoties mēģinājumi bija tik dīvaini, pretrunīgi izpausmēs. Nedrīkstēja izrādīt, ka meitene patīk, tuvoties mēģināja pa aplinkus ceļiem - dauzoties savā starpā, drašķojoties. Aizskarot, pat aizvainojot. Un tikai pie sevis sapņojot par daiļo būtni. Trīspadsmit gadu vecumā pubertātes laikā jau ar erotisku ievirzi, interesi par plikumiem, kas paslēpti zem brunčiem, ar kuriem daža straujāk nobriedusi meiča jau prata izspēlēties. Taču, ja salīdzina ar mūsdienām, tolaik mēs, pusaudži, fiziski attīstījāmies lēnāk, un, cik atceros, sestajā klasē vēl reti kādai meitenei iezīmējās krūtis. Arī es savos četrpadsmit gados biju no sīkajiem zēniņiem, kuriem klases skaistules nepievērsa uzmanību. Bet es par viņām jau sapņoju aizgūtnēm.

Pēc ilgiem gadiem, pēc Trešās atmodas mēs, skolas biedri no Čakstes pamatskolas, kas bijām izmētāti pa visu pasauli, atkal satikāmies Liepājā. Tas bija tik dīvaini - šķīrāmies kā bērni un atkal satikāmies jau pēc vairāk nekā piecdesmit gadiem, centāmies viens otru atpazīt, atcerēties. Sabrauca no četriem kontinentiem, tik dažādus likteņus izdzīvojuši. Un tomēr ar tik spēcīgu garīgu piesaisti pilsētai, pirmajai skolai, tai gaisotnei, kas mūs reiz bija vienojusi vienā kolektīvā un ko mēs katrs sevī bijām saglabājuši pa šiem ilgajiem gadiem. Savā starpā tikpat kā no jauna sapazīstoties, atceroties, nācām pie atziņas, ka Čakstes pamatskola mūsu dzīvei, lai kā un kur tā vadīta, ielikusi tik stiprus pamatus, ka tos esam izjutuši mūžiem cauri, palikdami uzticīgi tiem ideāliem, kas mums ieaudzināti, mācoties pamatskolā ar Čakstes vārdu.

Reiz, kad mūsu skolasbiedre Astra Upīte (dzimusi Putna) skolas aktu zālē mūs sirsnīgi uzrunāja, bija klāt arī prezidenta Jāņa Čakstes mazmeita Barbara Radinga no Stokholmas. Tas bija aizkustinošs brīdis, kas it kā sasēja kopā abus mūža galus - mūsu patiešām saulaino bērnību un jau vecumdienas, kad atcerējāmies un novērtējām ceļamaizi, ko mums bija devusi dzīvē līdzi šī Jāņa Čakstes vārdā nosauktā skola.

* * *

Kad 1941. gada 14. jūnijā izsūtīja uz Sibīriju, mūs ar mammu un vēl kādas desmit izsūtīto ģimenes pirmajā trimdasvietā Berjozovkas ciematā ievietoja pa vasaru tukšajā skolā. Mūs sāka mācīt, kā būs dzīvot jaunajos apstākļos. It kā humāni, piešķirot tādu pašu maizes devu kā vietējiem iedzīvotājiem (300 - 400 gramus) un tai pašā laikā nežēlīgi - saucot uz NKVD (čeku) mūsu mātes, cenšoties pret viņām celt apsūdzības, lai sodītu kā valsts nodevējas. Rudenī, kad sākās mācības, mūs pārvietoja uz divām guļkoku mājelēm. Ciemata nomalē. Tur mitām arī astoņi bērni vecumā no deviņiem mēnešiem līdz piecpadsmit gadiem. Biju atkal kopā ar Leonīdu Stengrēvicu un viņa brāli Normundu. Nevienam no mums nebija ne ziemas drēbju, ne apavu, un mēs, kad iestājās lielie sali, tupējām uz krievu krāsns. Kad atmetās siltāks, sanesām mucā ūdeni no kilometru attālā avota (ar nēšiem), gājām naktīs lauzt kolhoza riku žogus, lai nenosaltu. Sazagto malku glabājām pagrabā.

Iestājās bads. Izsalkums jau sen kā vairs nebija apmierināms. Tad no skolas direktora nāca priecīga ziņa: mēs, kas jaudājām līdz skolai aiziet, varējām sēdēt piektajā klasē un klausīties stundās, ar mums nodarbojās, lai iemācītu krievu valodu un, pats galvenais, garajā brīvstundā mums bija tiesības iestāties rindā un saņemt piecdesmit gramus lielu rupjmaizes gabaliņu, kas bija apbērts ar tējkaroti cukura. Un skolā bija silts. Daudz siltāks nekā mūsu mitekļos.

Sēdējām solos, klausījāmies, snauduļojām, maizes kumosu gaidīdami. Vien vēstures stundās, ko pasniedza sīka auguma ebrejs ar pērkondimdošu balsi, tikām iesaistīti mācību procesā. Kad viņš kliedza: „Kogda bila bitva pri Grjunva/ģe?" (Kad notika Grīnvaldes kauja?), arī mums šo gadu skaitli vajadzēja zināt. Lai cik pavirša un īslaicīga bija mūsu krievu valodas mācīšana, tomēr sarunvalodā jau jutāmies drošāki. Mēs ar Leonīdu pat sākām ņemt grāmatas no skolas bibliotēkas.

No tā laika mana izglītības apgūšana pārtrūka uz sešiem gadiem. Lai nopelnītu dienišķo maizi, strādāju visdažādākos darbus. Kā melnstrādnieks. Dažus gadus ar aizrautīgu darbaprieku kā zvejnieks un mednieks. Ziemeļos, ostas ciematā Ustj-Portā skolā strādāja mamma. Gan par audzinātāju internātā, gan par vācu valodas skolotāju. Tik vien, kad retumis atšļūcu ar luģēm ciemos pie mammas, iznāca saskarsme ar skolu, kā cīnīties ar ņenciem un dolgāniem, kuri gribēja nolaupīt savus bērnus no internāta. Lielākoties gan iztikām bez vardarbības. Vēlāk mamma dzīvoja ar skolotājām vienā barakā, vienā istabā. Tur stāvēja laža pie lažas. Tur uz brīdi iejutos skolas gaisotnē. Tur nācās arī pārnakšņot. Reiz pamostoties, ieraudzīju jauno un smuko dabas mācības skolotāju līdz jostasvietai kailu. Polārā naktī. Tauku ploškas izgaismotu.

Kad 1947. gadā pārbēgām uz Liepāju, tūdaļ iestājos darba jaunatnes vakarskolā astotajā klasē. Nevarēju taču palikt melnstrādnieks ar nepabeigtu vidējo izglītību. Iesākumā mācībās nevedās. Dienās strādāju par mūrniekmeistara izpafīgu. No mājas, kur pie omītes dzīvojām, līdz skolai bija trīs kilometri. Reizēm nogurums tā pārmāca, ka stundās aizmigu. Tāpat kā citi mani klasesbiedri, tādi paši censoņi kā es. Un skolotāji mūs nemodināja, ļāva pasnaust. Man palīdzēja klasesbiedri, arī skolotāji. Kamēr līdz otrreizējai izsūtīšanai mācījos darba jaunatnes vakarskolā, izjutu labvēlību. Nebija neviena skolotāja, kurš mūs ideoloģiski audzinātu. Un starp mums, vismaz mūsu klasē, nebija neviena komjaunieša. 9. klasē mācījās topošais dzejnieks Harijs Gāliņš, ar kuru vēlāk sadraudzējāmies, Anna Auce, vēlāk Hānberga. Ar klasesbiedriem man bija daudz kopēju interešu. Jo sevišķi ar sola biedru Gunāru Dirnēnu, kurš dzejoja un mudināja arī mani pamēģināt. Gunārs Klaiše aicināja piebiedroties viņam uzņemšanas eksāmenā mūzikas vidusskolā, lai paralēli vakarskolai mācītos vokālajā nodaļā. Ar Robertu Rugēvicu kopā burājām. Ar viņu kā laivas kapteini viengad kļuvām par Liepājas čempioniem. Ar Ilmāru Neibartu, mūziķi un arī literāri apdāvinātu jaunekli, sapazinos vistuvāk. Kad vecāki bija jau otrreiz izsūtīti, dzīvoju Ilmāra ģimenē. Arestēja viņu dzīvoklī. Pirms doties uz vakarskolu, vēl kaļot trigonometriju. Ar meitenēm rīkojām kopējus vakarus, sagaidījām jauno gadu. Taču savstarpēji nesamīlējāmies. Brūtes netrūka, bettās bija no citām aprindām.

Mūsu skolotāji lielākoties bija no vecākās paaudzes. Tādi savdabīgi kā dziedāšanas skolotājs Zīmelis, kurš vijoli neizlaida no rokām. Palaikam meta pie pleca un spēlēja līdzi mūsu dziedāšanai, lai to uzdabūtu uz tīrāka koptoņa. Mīlestību pret latviešu literatūru kultivēja skolotājs Kancāns, allaž laipns un nesakaitināms, par atsevišķiem latviešu rakstniekiem un dzejniekiem (JJaunsudrabiņu, K.Skalbi, J.Akurateru u.c.) stāstot gari un plaši, lai gan viņu darbi neietilpa mācību programmā. Kad pēc pāris gadu ilgiem vingrinājumiem, rīmējot pantiņus, sāku vārsmot nopietnāk, mēdzu sacerējumu burtnīcā uz dzēšlapas kādu no tiem ar zīmuli pārrakstīt. Tad skolotājs man par šiem dzejoļiem lika atzīmes, lielākoties pieciniekus. Dažus pantiņus vēl atceros:

Lēni sniedziņš zemē krita,

Vēja dziesmas pavadīts,

Un viss gaišāks, līksmāks šķita,

Kad pār zemi ausa rīts.

Visas zemes grumbas, rievas Sedza sniega maigais grims,

Koki ziedēja kā ievas,

Likās, drūmais rudens rims...

Dabas zinātņu skolotāja Salnāja bija jauna un pievilcīgi krāšņa sieviete. Vien dažus gadus vecāka par mums. Izlikās barga, taču bija arī sasmīdināma. Mēs ar solabiedru Gunāru viņu apdzejojām visā viņas daiļumā un reiz pat uzdrošinājāmies savus veltījumus atstāt uz katedras. Izlasījusi skolotāja nosarka un kļuva sevišķi barga. Tā kā no mulsuma, tā kā no dusmām.

Kad bijām jau otrreiz Sibīrijā, vakarskolas direkcija atsūtīja izziņu, ka ar ļoti labām sekmēm esmu tur mācījies 11. klasē un uz tās pamata mani divdesmit piecu gadu vecumā uzņēma Tjutjetas rajona vidusskolas 10. klasē.

Kompānijas pēc aizgāju klasesbiedram Gunāram Klaišem līdz uz iestājeksāmeniem Liepājas Mūzikas vidusskolā, un pašam par pārsteigumu tiku uzņemts. Vokālās nodaļas pirmajā kursā pie pasniedzējas operdziedātājas Ārijas Širmanes-Majores. Tāds pagrieziens iecerētā dzīves mērķa sasniegšanai man pašam šķita negaidīts. Biju rīkojies impulsīvi, nedomājot, kādas varētu būt sekas. Bet līdz tam biju iedomājies pēc vidusskolas beigšanas studēt vienīgi bioloģijas fakultātē, visas pārējās intereses pakļaujot interesei par dabu. Kļūstot par vokālās nodaļas audzēkni, vēl aizvien mēģināju sev iestāstīt, ka blēņošanās ar pantiņu sacerēšanu un balss izglītošana ir vien dzīves piedevas. Taču izrādījās, ka pievēršanās mūzai Polihimnijai ir tik fascinējoša, ka drīz vien nokļuvu tās kalpībā. Un, kā tagad atskatoties šķiet, uzskatu maiņā būtiska nozīme bija gaisotnei, kāda tolaik valdīja mūzikas skolā, par kuras audzēkni tik negaidīti kļuvu.

Tik draudzīgi ar skolotājiem nebiju vēl sadzīvojis. Lai arī vakarskolā skolotāji bija pretimnākoši un mūsu grūtības saprotoši, tomēr tika ieturēta distance starp mācību spēkiem un izglītībā aizkavējušamies skolēniem. Mūzikas vidusskolā šis attālums saruka. To, kā man šķita, paveica mūzika, apvienodama mūs vienā draudzē - gan tos, kuri piejaucēja šai mākslai un mācīja apgūt pirmās iemaņas, gan mūs, kuri bija jau izvēlējušies kādu no mūziķu profesijām, kuri lēni, bet neglābjami „saindējās” ar šo apsēstību mūziķim, dziedonim vai diriģentam būt. Šādu sadzīvošanu vienā saimē veicināja skolotāji, spilgtas personības, tādi kā ilggadējais direktors Valdis Vikmanis, ar kuru vēl tagad pēc tik ilgiem gadiem sasveicinos kā draugu, mācību daļas vadītājs Jānis Dreimanis, mana skolotāja Ārija Širmane-Majore, viņas vīrs Elmārs Majors, dziedātāja Herta Strausa, mūzikas literatūras pasniedzēja Velga Kļaviņa, ļoti daudzi. Velga Kļaviņa bija ārēji vienkārša un neuzkrītoša kā personība, bet tieši viņa, kā ilustratoram stundās piedaloties pianistam Honem Blūmentālam, manī iesēja to dīgtspējīgo sēklu, ko varu dēvēt par mīlestību pret mūziku, palaikam pat apsēstību ar to.

Tolaik, dažus gadus pēc kara, teritorija starp Ausekļa ielu, uz kuras atrodas E. Melngaiļa Liepājas mūzikas koledža, un Vītolu ielu bija gruvešiem klāta. Atceros, ar kādu entuziasmu iekopām savu iekšējo pagalmu, stādījām kokus un krūmus. Atmiņā ekskursija pa Kurzemi pēc pirmā kursa beigšanas, kad direktors un skolotāji brīžiem bija nerātnāki un pārgalvīgāki par saviem audzēkņiem. Tas garīgi tuvināja. Un, kā izrādās, uz mūžu.

Kad mani vecāki jau bija otrreiz izsūtīti uz Sibīriju, bet es vēl biju „aizkavējies”, pārciezdams operāciju lervetes sanatorijā saslimis ar tbc, mūzikas skolā turpināju mācīties kordiriģentos. Ārija Širmane-Majore uzņēma savā ģimenē, allaž aicināja uz pusdienām, klavierskolotāja Bahmane apgādāja ar medu, Jānis Dreimanis iespieda saujā materiālu pabalstu. Tādas lietas mūžā neaizmirst, lai arī nav vairs to cilvēku, kam pateikties. Tādēļ, kad otrreiz un pavisam atgriezos no Sibīrijas trimdas, atkal, vēlreiz apārstējis tbc, stājos mūzikas vidusskolā un turpināju dziedāt. Šoreiz jau pie pasniedzēja Imanta Vanaga, ļoti draudzīga un labu griboša, bet bez izredzēm savaldīt manu mežonīgo balsi, iedabūt to vokāli kulturālos rāmjos. Taču direktors aizvien vēl bija Valdis Vikmanis, un gaisotne skolā bija tāda pati, kā pirmoreiz to apmeklējot. Pēc sešiem Sibīrijā fiziskā darbā pavadītiem gadiem atkal uzturējos mūzikas piestrāvotā gaisotnē, atkal kļuvu apsēsts ar vēlmi kļūt par dziedoni. Bet tas jau ir cits stāsts. Varu tikai piebilst, ka ar manu kādreizējo dziedāšanas skolotāju Imantu Vanagu esam kolēģi un censoņi literatūrā un visbiežāk tiekamies simfoniskās mūzikas koncertos.

Pie vidējās izglītības tiku Sibīrijā. Pabeidzot Tjutjetas vidusskolu. Mācību laikā kļūstot par vēlāk labi pazīstamās rakstnieces Melānijas Vanagas īrnieku. Zemnīcā liela kalna pakājē. (Vecāki dzīvoja 145 kilometrus dziļāk taigā.)

Tā bija vēl viena cerība - divdesmit piecu gadu vecumā atsākt izglītību un to turpināt trimdinieku „galvaspilsētā” Krasnojarska. Man atsūtīja no Latvijas divus svarīgus dokumentus - ka esmu kā teicamnieks mācījies mūzikas skolas otrā kursa vokālistos un vakara vidusskolas vienpadsmitajā klasē. Otrais dokuments deva tiesības iestāties rajona centra vidusskolā, pēc kuras beigšanas sapņoju mācīties Krasnojarskā - vai nu mūzikas skolā, vai Meža tehniskajā institūtā.

Lai spētu sekot mācībām, nācās krietni papūlēties. Jo sevišķi krievu valodā. Diktātus rakstīju uz vieniniekiem, labākā gadījumā divniekiem. Sacerējumus rakstot, centos lietot vārdus, par kuru pareizrakstību nešaubījos, un tiku pat pie četriniekiem. Noturējos no skolas neatskaitīts tādēļ, ka lielākā daļa skolēnu savas dzimtās valodas gramatiku zināja tikpat slikti kā es. Un skolotāji bija iecietīgi, klasesbiedri izpalīdzīgi. Es savukārt varēju izpalīdzēt matemātikā, ķīmijā un jo sevišķi vācu valodā. Šajā mācībā pasniedzējs, Pievolgas vācietis, runāja vāciski ar krievisku akcentu. Izdzirdis mani lasām un tulkojam, atbrīvoja no vācu valodas stundām.

Mūsu klases audzinātāja un literatūras pasniedzēja bija tikko kā Gorkijas skolotāju institūtu absolvējusī Ņina Pavlovna. Divus gadus par mani jaunāka. Izskatīga jaunava. Ar kuplu tumšbrūnu bizi, apvītu ap galvu, lielām izteiksmīgām acīm. Bikla, no jaunekļu nerātnībām mulstoša. Sarkstoša, tvīkstoša.

Reizēm līdz asarām, kad izskrēja no klases. Pēc laiciņa atgriezās noraudājusies. Mēs Ņinu Pavlovnu vairs tīšām nekaitinājām. Sibīrijas krievi bija labestīgi. Mūsu klasē neviena ļaunprātīgā. Starp mums arī Tjutjetas rajona Drošības komitejas priekšnieka dēls. Septiņpadsmit gadus vecs. Sēdēja vienā solā ar izsūtīto - Pievolgas vācieti Martu, daiļāko meiteni mūsu klasē. Konfliktēja ar vecākiem. Mans solabiedrs bija lāga zēns Ļoņa Aņisimovs no desmit kilometrus attālas sādžas. Dzīvoja internātā kā daudzi. Sapņoja iestāties Čitas lidotāju skolā. Sadzīvojām ļoti draudzīgi. Vairākas sestdienas gāju Ļoņam līdz ciemoties pie viņa vecākiem.

Vienīgais skolotājs, kurš uz mani raudzījās ar neuzticību, pat aizdomām, bija militārās mācības pasniedzējs. Viņš apgalvoja, ka es maršējot kājas cilāju kā fašists, kaut iebildu, ka fašistu dzīvē vēl neesmu redzējis. Tikai padomju filmās. Viņam nepatika, ka laboju dažus skolas rekordus vieglatlētikā. Ziemā centās man izkārtot sliktākās slēpes no skolas inventāra. Lika laisties no stāvākām kraujām, bet kā slēpotājam man jau bija ziemeļu rūdījums.

Rajona priekšniecība aizbāza muti kā dziedātājam. Ar klasesbiedru Dimu, skanīgu tenoru, bijām samācījušies vairākus duetus un uzstājāmies skolas vakaros. Kad gribējām dziedāt ciemata klubā, priekšniecībai šķita, ka izsūtītais nebūtu pielaižams sniegt tādu priekšnesumu - dziedāt padomju komponistu dziesmas (Eh, dorogi, pil da tuman...).

Tas nemainīja skolasbiedru attieksmi. Lūdza uz večerinkām, kur līdz ar sibīriešiem iedzēru un lecu kazačoku. Internātā vakaros bieži un ilgi dzērām tēju no patvāra, runājāmies. Kad stāstīju par savu Ulmaņlaiku bērnību, sibīrieši to uztvēra kā pasaciņu.

Cik labi, ka varēju atgriezties pie Melānijas šaurajā zemnīcā, kur bija pavisam cita, latviska gaisotne, kur mēs dzīvojām citā pasaulē - lasījām latviešu grāmatas, katrs savā kaktā ielīduši, rakstījām katrs savu rakstāmo. Kad noliku eksāmenus, vienīgais trijnieks atestātā bija krievu rakstos. Pēc atvadu ballītes vēl klīdām pa plašo priežu silu, kas piekļāvās skolai. It kā nejauši, bet laikam jau tomēr būsim viens otru meklējuši, satikāmies ar Ņinu Pavlovnu. Augu mācību gadu starp mums bija veidojusies kāda dīvaina saikne, kas mums lāva izjust vienam otru par draugu. No attāluma. Tāda dīvaina savstarpēja patikšana, kura nevarēja un nedrīkstēja izpausties starp skolēnu un skolotāju, izsūtīto un komjaunatnes sekretāri. Nu, kad devāmies katrs uz savu pusi, varējām atļauties viens otram tuvoties. Un iniciatore izrādījās allaž biklā Ņina Pavlovna. Viņa, tāpat kā mēs visi, bija iedzērusi, sasārtušiem vaigiem, neparasti runīga un tai pašā laikā arī kautrīga, jo, kad saņēmu viņu aiz kailā elkoņa, lai novadītu pa stāvu taku līdz upītes krastmalai, Ņina Pavlovna atkal nosarka. Taču neizvairījās no pieskāriena. Arī tad, kad atsēdamies upītes krastā un es paturēju viņas roku savējā. Tikai pieklusa un pēc brīža pieglaudās. Tas bija tik neparasti - sēdēt cieši līdzās savai klases audzinātājai, sievietei it kā no citas pasaules, un just, ka viņa vēlas atvadīties sirsnīgāk un intīmāk, nekā biju uzdrošinājies par viņu sapņot. Un sapņojis par Ņinu Pavlovnu biju daudz!

Nevarēju iedomāties, ka no dažiem paviršiem atvadu skūpstiem, augumiem saskaroties, Ņina Pavlovna tā atraisīsies, ka viņa tik temperamentīga savā biklajā sievišķībā. Un nevajadzēja jau izlikties - Ņina Pavlovna man patika.

Ar tādu spilgtu, varētu pat sacīt eksotisku atmiņu beidzās manas vidusskolnieka gaitas.

Atgriezos taigas kolhozā pie vecākiem un, sarakstoties ar attiecīgām iestādēm, gribēju saņemt atļauju izbraukšanai uz Krasnojarsku, lai tur kārtotu iestājeksāmenus Mežu tehniskajā institūtā, taču atļaujas izsniegšanu acīmredzot tīšām novilcināja, un es vēl uz pieciem gadiem paliku kolhozniekos.

Kad atgriezāmies Latvijā, vēl vienbrīd biju sasparojies iestāties universitātes bioloģijas fakultātē neklātienē, taču nabadzība, tbc un izsūtītā statuss šīm cerībām, kā saka, pārvilka strīpu. Un tad jau vēlreiz, apsēsts ar vēlmi kļūt par operdziedātāju, pievērsos vokālai mākslai, līdz atskaitīja no mūzikas vidusskolas trešā kursa un teātrī likvidēja muzikālo ansambli, kur, sapņodams par dziedoņa slavu, piecus gadus nostrādāju par koristu, dziedot dažas nelielas lomas arī operās.

Cik zinu, tikpat raibas ir daudzu izsūtīto un lēģernieku biogrāfijas, kad ir runa par izglītību. Kā Maksims Gorkijs reiz rakstīja par savām „universitātēm”, tā mēs varam liecināt par dzīves skolu, kurā esam bargi eksaminēti. Tos iespaidīgos papīrus, kas padomju laikā deva priekšrocības darba tirgū, kam vēl tagad būtiska nozīme, savās rokās neesam turējuši, taču pašmācībā augu mūžu turpinājuši izglītoties. Vismaz tik, cik nepieciešams, strādājot izvēlētā profesijā, lai vispārējās zināšanās neatpaliktu no ļaudīm ar augstāko izglītību. Un mierinot sevi ar domu, ka augstākā izglītība nav inteliģences pazīme un amatieri daudzējādā ziņā neatpaliek no profesionāļiem.

Vēl var piebilst, ka tāds - pakļauts nežēlīgai varai, bez cilvēktiesībām - ir bijis mūsu paaudzes, kas dzīvoja tautu draudzībā, liktenis. Arī manējais.

2004. g. februāris

Dāmu kalendārs-1940.

Viena no pēdējām relikvijām, kas saglabājusies no trimdas laikiem Sibīrijā -mana tēva Indriķa mātei Irmai dāvinātais dāmu kalendāriņš ar ierakstu titullapā (Valsts papīra spiestuves un naudas kaltuves izdevums): „Atmini visu gadu un vēl drusku savu R.” Tēvs un māte viens otru mīlināmos vārdos dēvēja par runčukiem. Pirmie ieraksti kalendārā izdarīti 1940. gadā, kad nekas vēl neliecināja par mūsu ģimenes traģisko likteni: "Braucu pie vecā (tēvs strādāja Dobelē); sauļojos pilsdrupās; pieminekļa atklāšana Ķesteru mežā; braucu ar laiviņu pa Bērzi; Liepājas ezerā, Putnu kalvē, laiviņa „Forele”. Pēdējais mammas ieraksts izdarīts 1963. gada 19. martā: „Nomira mans mīļais runčuks. Vieglas smiltis, mans dārgais!" Pa vidam divdesmit trīs gadu garumā, galvenokārt no 1941. gada līdz 1947. gadam, kad visi trīs pirmoreiz atgriezāmies Latvijā, mammas, manējie un arī daži tēva ieraksti, kad viņu kā invalīdu izlaida no Vjatkas nometnes un viņš atbrauca pie mums uz Ustj-Portu Taimiras pussalā.

Esmu jau „Dzīves grāmatā” uzrakstījis savu trimdinieka biogrāfiju, bet, pēc ilgiem laikiem atrodot un pāršķirstot šo kalendāru, atskatījos un tuvplānā ieraudzīju tik daudz agrāk neievērotu biogrāfisku sīkumu, no kuriem kā no krāsainiem stikliņiem var salikt atmiņu mozaīku. Tāpat gribējās ko tuvāk un intīmāk pastāstīt par saviem vecākiem, kuri, kā sapratu, neraugoties uz vairākām asi pārdzīvotām ķildām pat manā, puišeļa, klātbūtnē, mīlēja viens otru, un es biju vienīgais viņu mīlestības radītais bērns. Sibīrijas trimda un tēva atrašanās Vjatkas nāves nometnē bija smags pārbaudījums mūsu ģimenei, bet mēs, galvenokārt pateicoties mammas neatlaidībai, rakstot dažādām instancēm, uzzinājām tēva atrašanās vietu, varējām vēstulēs izsekot viņa gaitām, līdz tēvs 1944. gada vasarā slims, nomocījies un izbadis atbrauca pie mums ar pirmo kuģi uz ziemeļiem. Tomēr, manuprāt, visbūtiskākās tēva glābējas no bojāejas (nometnē apmira ap 95 % latviešu ieslodzīto) bija mūsu ar mammu lūgšanas - manas vēl bērnišķās un mammas ar tādu dedzību un paļāvību uz Dieva žēlastību vai ik vakaru skaitītās. Kaut vienā istabā vairākus gadus latvieši vien, bet ne visi ticīgi, ne visi kopējās lūgšanās, bet savrup naktīs katrs savā migā, ar savu lūgšanas izpratni, ar savu ticību un paļāvību Dievam.

Nojautu, ka mamma lūdz neatlaidīgi un kvēli, bet par to pārliecinājos tikai viņas dienasgrāmatās, rakstītās tajā pat dāmu kalendāriņā. Sīksīkiem burtiņiem.

30.1.43. Laiks ir auksts un purga (sniega vētra, O.G.), garastāvoklis slikts. Arī nākotne neko nesola, visas manas cerības ir tikai uz Tevis, mans mīļais Dievs! Manu vīriņ, mīļo!

24.11.43. Esmu vesela, Olafs arī, bet nekā tik nezinu par savu mīļo. Dieviņ, lūdzu palīdzi!

1.111.43. Tik smaga sirds. Vakar atnāca Spektora k. (izsūtīta ebrejiete no Liepājas, O.G.) un teica, ka saņēmusi vēstules no sava vīra, raksta arī par manu mīļo, ka esot slims un nezinot, kur palicis. Mīļo Dieviņ, paglabā man viņu, jo esmu viņu atkal pazaudējusi, savedi mūs kopā!

2.111.43. Un tomēr Dieviņš man atkal palīdzēja un saņēmu no sava mp vēstuli. [..] Cik nu es atkal esmu laimīga un tik ļoti pateicīga Mīļajam Dieviņam. Nu tik kopā vēl tikt.

Mamma latviešu skolās maz bija gājusi. Meiteņu ģimnāziju beidza Poltavā bēgļu gaitās. Pirmā pasaules kara laikā. Latvijā atgriezās jau 20 gadus veca jaunkundze. Viņai bija grūtības ar gramatiku - garumzīmēm un komatiem. Gramatiski pareizāk viņa rakstīja vāciski un krieviski, savulaik bija mācījusies arī franču valodu. Šīs valodu zināšanas viņai noderēja, kad mammu Ustj-Portas vidusskolas internātā pieņēma par audzinātāju un uzticēja bērniem mācīt arī vācu valodu (viņas māte, mana vecmāte Žanete, bija vāciete). Augu mūžu mamma lasīja grāmatas latviešu, krievu un vācu valodā. Krievu valoda lieti noderēja, kad jau no pirmajām trimdas dienām vajadzēja sākt strādāt. Mamma pat kļuva par grāmatvedi invalīdu kurpnieku artelī, trimdinieku pārvietošanas laikā uz Jeņisejas lejteci par karavānas priekšnieka sekretāri - kārtoja zvejas brigāžu sarakstus. Viņas vācu valodas zināšanas, kā vēlākus gadus mamma izstāstīja, pēc viņas domām, iegrūda postā mūsu ģimeni.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā mammai piedāvāja kļūt par lielas ēdnīcas vadītāju Lielā ielā 1 (kur tagad deviņstāvu nams, O.G.) nacionalizētajā viesnīcā „Olimpija". Līdz tam dzīvojām Ganību un Ukstiņa ielu stūrī, kur mamma turēja vīna tirgotavu. Pēc ilgas šaubīšanās viņa piedāvājumu pieņēma, un mēs

pārvācāmies dzīvot divās nelielās istabiņās blakus ēdnīcai.

Plašajā ēdamzālē pusdienoja dažāda publika. Arī dažādu tautību jūrnieki, kuru kuģi ienāca Liepājas ostā. Starp viņiem vācu virsnieki, jo tolaik padomju Krievijas un fašistiskās Vācijas attiecības bija formāli draudzīgas un atsevišķas karaflotes vienības apmainījās draudzības vizītēm. Tad nu čeka ar mammas starpniecību gribēja izzināt šo virsnieku vaļsirdīgākos nodomus attiecībā pret padomju Krieviju. Tas bija parasts pretizlūkošanas paņēmiens, taču mamma nebija uz to spējīga - viņa nebija tas cilvēks, lai gan nebūt nesimpatizēja Hitlera Vācijai. Mamma bija pārliecināta, ka tas tad arī bijis īstais iemesls mūsu izsūtījumam uz Sibīriju.

Par šo pretvalstisko rīcību pirmajā trimdas gadā Berjozovkā mammu vēl naktīs sauca uz nopratināšanu, un, tā kā gulējām uz vienas lāvas, izjutu, kādas mocības viņai bija jāpārdzīvo. No tā laika šis ieraksts:

9. augustā 1941. g. Selo Berjozovkā (Berjozovkas ciems, O.G.) pīkst. 8 vakarā. Milzīgs nervu sabrukums, nepatikšanas, dzīves apnikums. Manu mī]o, manu dārgo!

Divas dienas pēc izsūtīšanas, 16. jūnijā, vagonā mammai palika 39 gadi. Es, puišelis, tolaik to neapjēdzu, bet viņa bija vēl pajauna izskatīga sieviete. Mammai radās pielūdzējs. Pirmais vietējās ēdnīcas direktors. Bija jau sācies bads. Maizi, valkanu formā ceptu ķepalu, strādājošie saņēma 400 gramus dienā. Ēdnīcā kaut ko vēl vārīja, izsniedza uz taloniem. Mamma tur iekārtojās darbā par virtuves strādnieci, nesa mājās ēdiena atliekas. Ēdām kopā ar Matīsa kundzi, kurai bija nepilnu gadu veca meitenīte Silvija. Lai varētu izdzīvot, mamma amzierējās, bet tiklīdz direktors kļuva uzbāzīgs, no darba ēdnīcā aizgāja un iekārtojās par grāmatvedi invalīdu kurpnieku artelī. Tur viņa ar priekšniecību sadzīvoja draudzīgi. Gandrīz visa garderobe, steigā sasviesta netīrās veļas grozā, tika iemainīta pret pienu, miltiem un kartupeļiem. Pateicoties mammas perfektajām krievu valodas zināšanām un spējai iedraudzēties ar cilvēkiem, viņai ciemā bija labas paziņas un pat draudzenes, kuras mūs abus reizēm uzlūdza pie sevis. Tad, cik to atļāva pieklājība un pašcieņa, centāmies ieturēties gruntīgāk. No vienas tādas reizes šis ieraksts:

16. augustā 1941. g. Saņēmu avansu 50 R, bijām viesos pie Šuras, labi paēdām. Ak dzīvīte! Puisis (tas esmu es, O.G.) brauc uz lauka strādāt; bija slims, ļoti vājš!

Tolaik es, četrpadsmitgadīgs, tikko sācis ielauzīties krievu mēlē, pietriepu kalendāra rudens mēnešus ar saviem tintes zīmu|a plašajiem un nemākulīgajiem ierakstiem, kuriem vēlāk jau citgad mamma rakstīja pāri savus iespaidus sīki, taupīgi un ar tinti: „Огурцы 4 ведра; 100 galvas kāposti; Работал в капустахКараулил Коровы; Кирпичи тоскал; возил глину и песок..." Та es iemūžināju savus pirmos darbus kolhozā.

25. augustā 1941. g. Apmainījām grāmatas skolas bibliotēkā. Dabūju 4 grāmatas: Suvorovs, 2 dzeju grāmatas un Minhauzens.

1. novembrī 1941. g. Mamma aizbrauca komandējumā no kurpnieku arteļa „Trieciennieks".

2. novembrī 1941. g. Vakar mamma pārbrauca no pilsētas, pārveda zāles, mašīneļļu cepšanai, aknu desu un kumelītes. Maza, netīra pilsētiņa ir Krasnojarska pēc mammas stāstījuma.

6. novembrī 1941. g. Visi gatavojas Revolūcijas svētkiem. Maizes veikalā liela rinda. Visi krievi cep bulkas. Sarkanā armija grib atsviest vācu karaspēku no Maskavas.

7. novembrī 1941. g. Pīkst. 7.00 sāku stāvēt rindā pēc cukura.

8. novembrī 1941. g. Pīkst 13.05 sākam iet padomju skolā.

Lasīt krieviski un lasīto arī saprast man pa vakariem pie trūcīga gaismekļa (elektrības nebija) mācīja mamma. Viņa bija mana vārdnīca, no kuras tūdaļ saņēmu atbildes. Reizēm nomocīju mammu tā, ka viņa pati netika pie lasīšanas un sāka rāties.

Cukura rindā stāvot, man laimējās. Kad pēc triju stundu grēnēšanas cukurs (cietais, skaldāmais) gāja uz beigām un mana kārta vēl bija tālu, kāda krievu meitene palaida mani sev priekšā, un es tiku pie 400 g salduma. Tas bija tik brīnumaini kā sapnī, un neviens no rindas pat neprotestēja.

Mans darba stāžs sākās no 14 gadu vecuma, un esmu strādājis tik daudz dažādu darbu, galvenokārt fizisku, ka visus nemaz neuzskaitīt. Specialitāti (oficiāli) esmu gan ieguvis tikai vienu - atestēts kā tvaika katlu kurinātājs ar tiesībām kurināt katlus līdz 15 atmosfēru spiedienam. Kopš 1973. gada, kad tiku uzņemts LPSR Rakstnieku savienībā, skaitos arī rakstnieks.

Par to, ka esmu jau no mazotnes radināts strādāt jebkuru fizisku darbu, varu būt pateicīgs saviem vecākiem un vecvecākiem. Un pat lepoties arto. Arī mamma, Latvijā smalka dāma būdama, nekaunējās strādāt virtuvē, nest baļķus, mazgāt netīro veļu zvejas brigadieriem.

1942. gada 21. un 22. novembra ierakstiem, kuros vēstīts par bargu sniegavētru un pirmo saņemto ziņu no tēva Vjatkas nometnē, cauri vīd atzīmes par mammas braucieniem uz Rīgu guļamvagonā, Otto Švarca kafejnīcas apmeklējums...

Pēc tām nedaudzajām fotogrāfijām, kas vēl saglabājušās no Ulmaņlaikiem, mamma patiešām bijusi dāma. Ne vien savā ārišķīgajā veidolā, bet kopš jaunības dienām izkopjot arī garīgās intereses. Tā kopš jaunības, pavadītas Poltavā, mammai bija biezs albūms ar krievu dzejnieku Severjaņina, Baļmonta, Bloka, Tjutčeva u.c. dzejoļu ierakstiem rokrakstā. Arī šajā dāmu kalendārā, lai cik tur bija maz vietas, mamma ierakstījusi sešus dzejoļus un dziesmu tekstus. Starp tiem atpazīstu vien Fr.Bārdas dzejoļus. Daži mums tolaik bija tik būtiski, ka gribas nocitēt:

Ir dzīvē daudz saulainu dienu Un arī daudz ciešanu.

Sirds ilgojas laimes arvienu Un lūpas čukst lūgšanu:

Dievs, dod, ka tik daiļi es jūtu,

Ka mīlēt un piedot var,

Lai daiļākas domas man būtu.

Par citiem lai lūdzu es ar';

Par baltām un nebaltām dienām No sirds liec man pateikties,

Lai nebūtu šaubu nevienam,

Ka mīla un gaisma ir Dievs.

★ * ★

...Dievs Tēvs, mēs lūdzam Tevi Jel vadi aizvestos.

Ver tēvu zemes vārtus Un sauci mājās tos!

Dod viņiem savu mieru,

Ko pasaule tiem liedz,

Un savu svēto roku

Tiem mīļi pretim sniedz!

(Autoru neesmu atšifrējis.)

Mani vecāki apmeklēja visas operas, teātra un baleta izrādes toreiz mākslas notikumiem tik bagātajā Liepājā. Arī koncertus. Mamma bija mācījusies klavierspēli pie komponista Ābeles Tautas konservatorijā. Viņa bija pilsētas dāma, kas apgrozījās smalkā sabiedrībā, kamēr tēvs ik brīvu brīdi no darba Apgabaltiesā gribēja būt pie dabas ar makšķeri rokā.

Trimda uztiepa savu dzīvesveidu. Tam mūs pakļāva ar varu. Vismaz pirmajos trijos četros gados nebija izvēles.

Izraksti no zvejas apmetnes Kazanceva.

10. novembrī (Mārtiņos) 1942. g. pārgājām jaunā mājā, bet visi ceram, ka uz īsu laiku. Mūs vilina tikai dzimtene.

20. novembrī 1942. g. Ļoti auksts. Pīkst. 9 vakarā spēlējām zolīti savā mazā būdiņā. Šodien jūtos ļoti slima, sāp visas iekšas notās lielās baļķu nešanas. Mīļo Dieviņ, palīdzi!

26. decembrī 1942. g. mīļie, dārgie Ziemassvētki sagaidīti ļoti draudzīgi un sirsnīgi mazā zvejnieku būdiņā uz augstā Jeņisejas krasta. Suņu eglīte, zivju eļļas ploška, bet sirsnīgi un pat jautri.

29. decembrī 1942. g. ejot no Tolstij Nos uz Karaulu (7 km) lielā purgā nosala 12 g.v. zēns Ļoņa Zabrodins.

31. decembrī 1942. g. Esam ielūgti sagaidīt Jauno gadu pie Jekaterinas Pavlovnas (pie Pievolgas vāciešiem no Engelsas pilsētas, O.G.). Jaunais gads iestājas ar bēdām, lai arī ne mūsu personīgām - priekšniekam Zabrodinam nosala dēls. Kārtējais Ziemeļu upuris.

Divu mēnešu laikā, ko aptver šie skopie ieraksti, mamma strādāja būvbrigādē. Kopā ar trim brāļiem Freibergiem, izsūtītiem no Zlēkām, prasmīgiem amatniekiem, kuri kopā ar rietumukraiņiem un Zīvertu no Liepājas slēja tundrā ciematu -15 saliekamās mājiņas. Arī pārējie mūsu istabas sievieši (bijām pavisam 12) strādāja būvbrigādē. Es vienīgais zvejoju.

Mammu žēloja. Ar visu to viņa bija nomocījusies, apsaldējusies un slimoja ar skorbutu - asiņoja smaganas, vēlāk izkrita visi zobi.

Kāda tolaik mana mammīte izskatījās! Vienos kankaros, apģērbs vienos ielāpos. Bet viņa nezaudēja dūšu. Gatavoja, ja bija no kā gatavot, arī pusdienas mūsu ģimenei: Laimonim Zīvertam no Liepājas (viņa māti nošāva Krasnojarskā), ventspilniecei Emmai Lakstīgalai un mums abiem.

Turpinājām draudzēties Liepājā. Jau kā brīvlaistie. Ar Laimoņa meitu Silviju, dzimušu Sibīrijā (viņš apprecējās ar Emmu Lakstīgalu), pašreiz, atguvuši privātīpašumus, dzīvojam blakusmājās. Tiekamies arī ar Laimoni, apmetuši plašu likteņa loku.

Nosalušais Ļoņa - mūsu zvejas iecirkņa priekšnieka Zabrodina vienīgais dēls. Atceros Zabrodinu kā komunistu ideālistu, kurš komunisma mācību centās saskaņot ar praktisko dzīvi. Noraidīja jebkādas priekšrocības sev kā priekšniekam. Viņa sieva pēc dēla zaudējuma kļuva ticīga un nāca pie mūsu sievietēm paslepus Dievu lūgt.

* * *

Un tad jau ieraksti no 1943. gada pirmās puses Kazancevā un Ustj-Portā, uz kurieni mūsu brigādi vēlāk pārcēla.

17. janvārī 1943. g. Šausmīga purga, tādu vēl nekad neesam piedzīvojuši, laukā nav iespējams iziet. Jau trīs dienas kā nestrādājam. Olafs slimo. Tumšs, auksti, ne nosmēķa galiņš. (Tolaik mamma smēķēja - mahorku, sajauktu ar lāceņu mētrām,O.G.)

25. janvārī 1943. g. (krievu valodā) Mūsējie aizbrauca pēc malkas uz otru krastu (ap20 - 25km, O.G.). vāru pusdienas, rakstu vēstules un mazgāju veļu. Paliek tā kā gaišāks. 6 dienas plosījās purga. Aizbrauca mana Emmuška (Lakstīgala no Ventspils, O.G.) uz Karaulu (rajona centru, O.G.), paliku atkal ar saviem zēniem viena. Ļoti sāpīgi! (Emmas tante bija \oti laba šuvēja un viņai piedāvāja darbu darbnīcā, siltumā, O.G.)

25. aprīlī 1943. g. Lieldienas Ziemeļos, tundrā. Nestrādājam. Ļoti bēdīgi svētki. Bez maizes, produktiem, naudiņas.

10. maijā 1943. g. mana mp Runčuka dzimšanas diena. Mp Dieviņ, pasargā viņu no visa ļauna, dod mums drīz satikties.

11. maijā 1943. g. Šausmīga purga, īsta „maija vēsmiņa", vārās kā raganu katls. Nestrādājam. Dzimtenē zied ievas un ceriņi!

27. maijā 1943. g. Sākās ledus iešana pa vareno Jeņiseju, pīkst. 2 naktī. Visi bijām nomodā un krastā novērojām. Ļoti interesants skats!

31. maijā 1943. g. Māmuliņas dzimšanas diena. Mana dārgā māmuliņa, Tava meitene Tevi arvien atceras, lolo cerības atkal būt pie Tevis, Tevi mīļi mīļi noskūpstīt un pie Tevis piespiesties. Lai Debesu Tēvs dod Tev veselību, lūdzu par Tevi! Daudz laimes dzimšanas dienā!

3. jūnijā 1943. g. Šodien slimoju, sāp pleci no milzīgās dēļu nešanas. Olafs strādā pie jumta kopā ar Zanderu (izsūtītais no Ventspils FricisZanders, O.G.)

10. jūnijā 1943. g. (mans ieraksts O.G.) Dzīvojam ar mammu Ustj-Portā. Ledus tikko kā izgājis. Tundra vēl pilna ar sniegu. Ļoti auksts.

29. augustā 1943. g. Sestdiena. Dežūrēju krastā. Drūma un auksta rudeņa nakts, klusums visapkārt. Domas nesas līdz arvēju uz mp dārgo dzimteni.

19. septembrī 1943. g. Dzīvojam Ustj-Portā. Esam abi ar Olafu atspirguši. Saņēmu no Runčuka 2 kartiņas, esmu ļoti laimīga. Ar savu darbu (naktssardze, O.G.) ļoti apmierināta. Olafs izlādē ogļu baržu. Šeit daudz latviešu un latvju valoda visur dzirdama.

No Kazancevas mūs aizveda. Tur dibināja zvejnieku kolhozu, bet mūs līdz ar citiem izsūtītajiem gatavojās pārvest uz citas ziemeļu upes - Hatangas baseinu. Pirmā karavāna, kurā mēs vēl nebijām, atgriezās, jo pie Diksonas salas, pašā Jeņisejas deltā, tai uzbruka vācu kreiseris.

Mamma tā arī palika dzīvot Ustj-Portā, kur 1944. gada vasarā sagaidīja atbraucam tēvu. Strādāja par audzinātāju vidusskolas internātā, bufetnieci (bērniem lielajā brīvstundā katram izsniedza 50 gramus maizes, apbērtu ar tējkaroti cukura vai apziestu ar marmelādi), vēlāk mācīja arī vācu valodu. Dzīvoja internātā ļoti šaurā istabiņā, bet bija laimīga, salīdzinot ar laiku, kad mitām Kazancevā.

Man divas ziemas un vienu vasaras sezonu nācās nostrādāt par zvejas brigadieri dažādās no daudzu tautību izsūtītajiem un pārvietotajiem izveidotās brigādēs. Zvejas punkti atradās Ustj-Portas tuvumā (tālākais 20 km), un es mammu varēju diezgan bieži apciemot.

2001. gada 14. jūnijā konferencē, veltītā deportāciju 60. gadadienai, man pienāca divi „zēni”, kuri kādreiz bija mituši Ustj-Portas internātā, un atgādināja: vai atceries, kā ņencu bērni bija aizbāzuši internāta skursteni, un tu ar slēpi vilki ārā no skursteņa lupatas?

Ņenci un dolgāni, brīvie mednieki, zvejnieki, briežu gani, negribēja mācīties skolā. Spītēja, bēga, bieži vien ar vecāku palīdzību. Kad biju atnācis pie mammas, man šad tad iznāca cīnīties ar viņiem, lai gan ar dažiem, tiekoties tundrā un viņu čumos, biju labos draugos.

Ustj-Portā patiešām bija daudz latviešu. Starp pazīstamākajiem grāmatnieka Rozes kundze un meita Aina, ar kuru esam tikušies arī Latvijā. Vēlāk, kad atgriezos no zvejas un arī dzīvoju Ustj-Portā, iekļāvos latviešu sabiedrībā, pateicoties cilvēkiem, ar kuriem sadraudzējos, guvu ierosmi garīgai attīstībai. Tagad, atskatoties pāri turpat 60 gadiem, redzu, cik viegli un neatgriezeniski varēju palikt zemcilvēka līmenī, pat pārkrievoties. Pateicoties maniem vecākiem, Ustj-Portas inteliģentajai latviešu sabiedrībai, paldies Dievam, tā nav noticis.

Ieraksti no 1944. līdz 1947. gadam, kad saņēmām atļaujas izbraukšanai no ziemeļiem un atbēgām no trimdas uz Latviju.

1. janvārī 1944. g. Gadumiju sagaidījām ar Olafu 18. barakā, kur jau dzīvojam daudzmaz pieklājīgi.

24. februārī 1944. g. Šodien rāvos pa skolas ķēķi - cepu bērniem pīrāgus. Vakar biju klubā. Daudz tautas, arī Āboltiņa dziedāja „Starinnij vaļs”, man ļoti patika. Esmu vesela, Olafs arī, bet nekā tik nezinu par savu mīļo.

3. aprīlī 1944. g. Neesam par diviem mēnešiem naudu saņēmuši. Stāvoklis bēdīgs, nav ar ko maizīti izpirkt. Trīs dienas slimoju, spēka nemaz nav. Mīļo Dieviņ, palīdzi lūdzu!

Ustj-Portā, salīdzinot ar pirmatnējiem apstākļiem Kazancevā, dzīve uzlabojās. Sākumā visa brigāde mitām vienā no 18. barakas plašākajām istabām. Tad mamma pārcēlās uz internātu.

Nauda mums bija vajadzīga, lai izpirktu maizes devu (700 g) veikalā un uz pārtikas kartītes mēneša pārtikas devu vienam cilvēkam: 2 kg putraimu, 800 g taukvielas, 750 g cukura, 100 g mahorkas un 50 g presētās lapu tējas. Uz jaungadu zvejniekiem izsniedza pa 0,5 litriem benzīna mucā glabāta spirta.

Tirgus Ustj-Portā nebija. Vienīgā tirdzniecība ar vietējiem iedzīvotājiem -dolgāniem un ņenciem - mahorku, tēju un spirtu mainot pret zivīm, briežu gaļu un asinīm - vienīgajām zālēm pretskorbutu (cingu).

3. maijā 1944. g. (mans ieraksts). Šodien esmu atnācis Ustj-Portā. Laukā stipra purga. Vēl aizvien zvejoju točkā Mazā Heta. Zvejojam zubatkas. Tā ir zivs no 1030 cm, līdzīga mūsu stintei (salakai). Galvas smaržo pēc gurķiem.

5. maijā 1944. g. (mans ieraksts). Šodien jau otro dienu slimoju ar gripu. Guļu Ustj-Portā pie mammas. Mūsu točka (zvejas punkts) likvidējas. Šodien saņēmām papa telegrammu no Berjozovkas.

9. maijā 1944. g. Vakar paglabājām Sproģa k. Laiks bija jauks, daudz tautiešu pavadīja mīļo aizgājēju. Nodziedājām trīs dziesmas. Kapu dabūja spridzināt, jo zeme stipri sasalusi (mūžīgais sasalums, O.G.). Saldu dusu svešajā zemē!

22. maijā 1944. g. Nomira Juris Petrovs 17 g.v., arī liepājnieks. Bez tēva un mātes. Saldu dusu Tev, mīļo zēn, tālu no mūsu dārgās dzimtenes!!!

5. jūnijā 1944. g. (mans ieraksts). Šodien sākas ledus iešana lielajā Jeņisejā (Ustj-Porta atrodas pie caurtekas). Mums stāv tīkli zāberegos (zāberegi - gar krastu platā joslā uzplūdušais ūdens, kamēr upe vēl aizsalusi.).

21. jūnijā 1944. g. Slimoju. Sāp zobi, galva. Temperatūra. Tik nospiests garastāvoklis. Gaidu tik ļoti savu mīļo. Nav nekādu ziņu. Laukā auksts, vēl daudz sniega. Nav vasaras. Dzimtene mīļā!

22. jūnijā 1944. g. (mans ieraksts). Šorīt ļoti auksts un lietus. No rīta tīklos 4 līdakas, 3 sigi, vēdzele, 2 čiri (viens 8 kg) un sarkanā zivs (store). Gaidām, atbraucam papīti. Šodien jābūt „Nordvikam” (kuterim, kurš uzturēja satiksmi ar Dudinku).

22. jūnijā 1944. g. (vakarā) Sagaidījām savu mīļo pašā vēlā vakarā. Tā nu gan bija laime! Nu mēs atkal visi trīs kopā. Paldies, mīļo Dieviņ!

* * ★

Tēvs atbrauca slims, izkāmējis līdz nepazīšanai. Atceros, kā centos kādu zivi nozūmēt, lai tēvu pacienātu. Ustj-Portas ostā to izdarīt bija grūti. Lai arī skaitījos brigadieris, zivi paņemt man nebija tiesību.

Tēvs bija tik izbadis, ka naktīs cēlās (bija jau baltās naktis) un noēda mūsu kopīgo maizes devu. Labi ļaudis centās palīdzēt. Sanāca tautieši, klausījās tēva šausmu stāstus par Vjatkas lēģeri. Viņš atkopās ļoti lēni, fīdz par nelielu samaksu un bieži vien graudā sāka no koka un tāss darināt tabakas dozītes, pūdernīcas, sienas šķīvjus. Tēvam bija uz to ķēriens. Varēju ar savu papīti pabūt kopā tikai nedēļu. Tad mūsu brigādi nosūtīja uz 30 km attālo zvejas apmetnīLoginskije Peski. Tikāmies atkal tikai septembrī, kad upe sala ciet.

Vēl daži ieraksti ziemeļos:

1. aprīlī 1945. g. Lieldienas Ustj-Portā. Visa ģimene reiz kopā. Atnāca Andrejs Viktorovičs (vidusskolas direktors Preobraženskis, nometināts krievu inteliģents, aristokrāts, ar kuru mamma draudzējās, O.G.), papļāpājām un - visas ilgas atkal nesas uz dzimteni.

4. aprīlī 1945. g. Ļoti auksts, stipra purga. Mazā istabiņā silts. Olafs pārnāca no darba - ogļu vilkšanas. Runčuks guļ pēc nakts dežūras. Dzīvojam!

12. maijā 1945. g. (mans ieraksts). Vakar gar upes krastiem parādījās ūdens. Igarkai (700 km augšpus) jau aizgājis garām ledus. Dudinkā ūdens pacēlies par 5!/2 metriem. Šeit visi strādā pie glābšanas darbiem - ved sāli no krasta kraujā. No 14. V. būšu atkal brigadieris malkas ķeršanas brigādē Krestos.

14. decembrī 1945. g. Biju uz otro ārstu konsīliju. Vesefības stāvoklis nav uzlabojies, sirds vāja un kājas stipri pampst, arīkreisā kāja vēl aizvien tek.

15. decembrī 1945. g. Esmu tik ļoti laimīga, ka saņēmu vēstules un naudiņu no saviem mīļajiem vecākiem. Mīļo Dieviņ, lūdzu palīdzi viņiem!

9. martā 1946. g. Biju atkal pie ārsta. Jūtos ļoti slikti. Sirds vājums, arī kājas sāp vēl aizvien. Ieteica izbraukšanu (uz Krasnojarskas novada dienvidiem, O.G.), bet nezinu, kā būs ar Olafu - baidos, ka viņu nelaidīs. Tā gribētos tikt prom no ziemeļiem.

3.aprīīī 1947. g. Mp, neaizmirstamā mana papīša miršanas diena.

★ ★ ★

Pēdējos divus gadus zieme|os, kamēr 1947. gada vasarā saņēmām atjauju izbraukšanai, nodzīvojām visi trīs kopā Ustj-Portā. Sarakstījāmies ar mammas vecākiem, saņēmām no viņiem materiālu atbalstu, arī grāmatas, līdz nomira mans mīļais vectēvs Jēkabs, tā arī nesagaidījis mūs no trimdas (pārbēgām gadu vēlāk). Dzīves un darba apstākļi uzlabojās. Visi trīs strādājām konservu fabrikā -mamma par laboranti, paps par naktssargu, es biju diplomēts kurinātājs spēkstacijā. Kopā ar Rogaiņu ģimeni no Valkas nopirkām mazu mājiņu. Tēvs jau bija invalīds, kopš viņu atbrīvoja no Vjatkas nometnes, māte par tādu kļuva ziemeļos; arī man izbraukšanai nepieciešamā ārsta diagnoze bija - cinga.

Ziemeļu epopeja, kaut fragmentāri un īsi, varbūt pat vienveidīgi, bija nofiksēta mazajā dāmu kalendāriņā, nobružātā un padilušā. Vēl tajā, mammas ierakstītas, daudz un dažādas adreses. Dažas no tām:

flļo Волосница, Кайский район, Кировская область, почтовый ящик 231/11. Вятлагеръ. Начальнику НКВД. Барак231/1-15.

Красноярский край, Рибинский район, пос. Заозерьное, Районная больница. Др. К.Скалдерс.

Ar Dr. Skalderu mamma strādāja kopā karavānas administrācijā, kad mūs 1942. gada vasarā veda liellaivās uz Ziemeļiem.

Председателю Верховного Совета Лат в.ССР, Профессору Кирхенштейну. Гор. Москва, Красная площадь, здание. Г.У. М-а, помещение Nr. 80.

Leonīds Stengrēvics. Berjozovkā, Kirova ielā Nr. 55, dz. 1. (Mans bērnības draugs un trimdas biedrs, miris Liepājā 2000.g.)

Катерина Карповна Лорай. Красноярский край, Ермаковский район, ул. Карла Маркса Nr. 116. (Mammas draudzene Kazancevā, Pievolgas vāciete no Engelsas, O.G.)

No otrreizējas trimdas taigas kolhoza „Ču!skajagarj”\iien divi ieraksti:

15. augustā 1951. g.Čuļskā

Naktī bija stipra salna. Mani vīri aizgāja zivis ķert un sienu savākt Štāliem. Rudens. Cepu maizīti. Iznāca laba.

16. decembrī 1951. g. Kolhozā ,,Čulskajagarj”(Ču!skasizdegums, O.G.).

Bijām šodien vēlēt, bet pēc tam pie kalējienes Bučienes. Cienāja ar alu un

žāvētu trušu gaļu. Jau otrie Ziemassvētki kā atkal prom no mājām.

* * ★

Esmu citējis vien daļu no ierakstiem kalendārā, manuprāt, raksturīgākos tam laikam un noskaņām. Plašākos aprakstos, kāda ir arī 1992. gadā izdotā „Dzīves grāmata”, toreizējās trimdas īstenība atmiņās guvusi tēlaināku izteiksmi, notikumu izklāsts ar plašāku vērienu. Tajā arī mana kā rakstnieka attieksme pret pārstāstāmo trimdas laiku bijusi savādāka, jo grāmata rakstīta vēl padomju laikā, kad necerēju uz tās izdošanu. Ieraksti kalendārā - vistīrākā veidā saglabājusies dokumentālā proza. Pašam vēlreiz atsaucot sajūtas, kas gadu gaitā jau bija pabālējušas, piedāvāju lasītājam mūsu ģimenes trimdas dzīves hroniku. Kā mozaīku, pa stikliņam saliktu, no kuras tomēr rodas kopaina, kā esmu cerējis, „Dāmu kalendāru - 40” pāršķirstot, izrakstot un komentējot, manuprāt, būtiskākos ierakstus.

2001. gada novembris

Puķes

Ievads

Cik redzu un jūtu, puķes ikviena cilvēka dzīvē irtik būtiska parādība, ka partām runāts daudz, tās tiek pieminētas bieži, un to vizuālie attēli allaž acu priekšā visdažādākos pasniegšanas veidos. Puķes mūs it kā ieņem savu krāsu, formu, pat smaržu lokā, mēs dzīvojam starp puķēm, puķu sabiedrībā. Tāpat var teikt, ka mēs sevī ieņemam puķes. Ne vien ar vizuāliem un maņas iespaidiem, bet arī kā simbolus, kā izteiksmes līdzekļus savām domām un jūtām. Mēs dažbrīd un palaikam puķēm piešķiram tik lielu nozīmi savā dzīvē, ka tās jau izveidojas par tēliem, ka tās jau cilvēciskojas, kļūdamas par kristāmiem vārdiem. Un tomēr šīs domas nevar izteikt visas pasaules tautu vārdā, jo ir uz Zemes vietas, kur puķes neaug, bet kuras tomēr apdzīvo cilvēki. Un ir vietas, kur puķes aug tik daudz un tik bīTvi, ka tās kļūst par kultu un rituālu neatņemamu sastāvdaļu. Kā tas ir Havaju salās un vēl citviet. Ikvienai tautai ir sava attieksme pret puķēm, savas tradīcijas to uztverē. Mēs daudz ko zinām, un mums aizvien ir interesanti uzzināt, kādas puķes zied dažādās pasaules malās, kā artām apietas un kāda tām vieta dažādu tautu kultūrā, medicīnā, pat zinātnē, to cilvēku dzīvē, kuru profesija vai aicinājums ir dārznieks, puķkopis, florists.

Mans nodoms nav aptvert visu ziedošo pasauli, paust zināšanas un iespaidus par eksotiskām puķēm, citēt jau citu pasacīto, bet pastāstīt par ziediem, kas izplaukst un nozied Latvijā, kas augu mūžu acupriekšā, izraisot tik daudz dažādu iespaidu un sajūtu. Sākot ar to dziļo dvēseliski intīmo apbrīnu par Radīšanu, kas ar tādu daudzveidību un smalkumu, manuprāt, apliecinājusi Radītāja klātbūtni arī šajā brīnumjaukajā dabas parādībā, ko saucam par puķi. Dzīvē gadījies arī ilgi un diezgan bieži pabūt svešās zemēs, galvenokārt Sibīrijā. Arī tur īpatni un krāšņi ir ziedējušas puķes, kas prasās aprakstāmas. Varu vien nožēlot, ka manas zināšanas botānikā ir visai aprobežotas un nevarēšu daudzas puķes nosaukt to zinātniskajos vārdos, vien tautas valodā. Ļoti gribējies iepazīties ar botāniķi Sibīrijas ceļojumu laikā, dzīvojot Jūrmalciemā. Ar ciemos atbraukušo dāņu botāniķi diemžēl nespēju tik niansēti sazināties. Guvu vien apstiprinājumu domām, ka mūsu kāpu zonas

augu valsts ir unikāla.

Reiz, kad rakstnieks Alberts Caune vel dzīvoja Leišmalē, Zvērupītes krastos, kādā maija rītā viņš pļaviņā starp upītes līkumiem mums, diviem interesentiem, „nolasīja lekciju” par tur sastopamajiem augiem. Tik izsmeļošu un praktiski nopamatotu, ka ilgi atcerējos daudzu ziedu vārdus. Arī izdaudzināto silpureni -Alberta mpkopuķi.

1. Pirmās pavasara vēstneses

Nu, kad Liepājā dzīvoju kādreizējo bagāto kungu rajonā netālu no Gulbju diķa, kur vai pie katras vasarnīcas tipa savrupmājas bija savs puķu dārziņš, ik priekšpavasarī ikdienas pastaigās sekoju piesaulē no atkusušās augsnes izspraukušamies asniem. Kaut arī žogi jau citu varu pārstāvošu biedru nopostīti, iemīditas „ziloņu takas”, tomēr košumkrūmu aizsegā un puķmīļu pažēloti saglabājušies sniegpulksteņu un krokusu sīpoliņi, kuri ik gadus februāra beigās vai marta sākumā - kāds nu padevies pavasaris - sāk sacensību - kur no sazēlušajām smailajām lapiņām pa vidu izšķilsies ziedpumpurs un iezvanīsies pirmais sniegpulkstenis. Sacensība gan drīzāk ir cilvēku izdomāta, jo puķes ir savā vaļā un tām nav daļas par tām nepacietīgajām ilgām, kas urda cilvēku - ieraudzīt šo pirmo pavasara apliecinājumu dabā. Jo sevišķi bērnībā un sasniedzot mūža nogali. Tirgū un puķu veikalos jau bijuši pērkami gan sniegpulksteņi, gan krokusi podiņos un pušķīšos, bet tas nav tas, kas pašam pirmoreiz pēc ilgstošās ziemas, vēl cīruļputeņiem samēžot kupenas, atklāt pirmo uzziedējušo sniegpulksteni. Kādā labvēlīgā, no asiem vējiem pasargātā piesaulē, kur pērno lapu klājums sildijis un mudinājis uz dīgšanu sīpoliņus. Tas jau ir tāds nieks, bērnišķība - ieraudzīt ziedam sava pavasara pirmo sniegpulksteni -, bettomēr aizkustinoši un uzmundrinoši. Ja tu, cilvēks, gribi un vari iejusties dabas atmodā arī caur šādu simbolu - vienu no pašām sīkākajām un trauslākajām puķītēm.

Gandrīz ik pavasari esmu rakstījis dzejoli par pirmo uzziedējušo sniegpulksteni. Agrāk vietējie laikraksti ievietoja kādu puķainu fotogrāfiju ar pantiņiem apakšā, tā rosinot arī savus lasītājus aizdomāties, varbūt pat aizsapņoties par šo simbolisko dabas atmodu. Tagad ar tādiem sentimentāliem niekiem vairs nenodarbojas. Puķubērnu laiks ir pāri. Tagad plaukst citas velmēs un zied citas tieksmes un iegribas. Taču manā dzīvē tā iegadījies kopš bērnības -uztrāpīt brīdi, kad uzziedēs pirmais sniegpulkstenis, pirmais krokuss un šo brīdi sevī nosvinēt. Vismaz atzīmēt kā būtisku notikumu dabas atmodā.

Pēc tam Jūrmalas parkā un jau ik dārzā, ik dobē sazied dažādi sniegpulksteņi un krokusi, parādās citas pavasara puķes, un pirmais, it kā aizvien vēl brīnuma gaidās, laiks ir pāri. Vismaz pilsētā. Mežā un laukos dabas atmoda ir pavisam savādāka, un man tā vispirms saistās nevis ar puķēm, bet diviem krūmiem -lazdu un zalkteni, jebšu arī sauktu par meža ceriņu un drudža liepu. Zalktene ir pirmā vēstnese. Ar mēļiem, tvanīgiem ziediņiem. Kad visapkārt sniegs, vietumis kupenas vēl grūti izbrienamas. Tas ir dekoratīvs tik agrīnā laikā ar savu ziedēšanu skurbīgi krāšņs krūmiņš, kamēr dižā lazda tik pieticīga: zaru padusēs pa sīciņam, toties tumšsarkanam ziediņam. Tādu ziedu atrast, kad visapkārt jau karinās bārkstis, nav nemaz tik viegli. Bet tas ir viens no ziediem, ko visvairāk apbrīnoju.

Strauji un pēkšņi māllēpeņu mazās saufites uzaust pār sapinkājušos pērno kūlu. Grāvmalu aizvēņos, mālainos, atmatā atstātos tīrumos. Puķīte, viena no pašām pirmajām lauku pavasarī, der arī zāļu tējai.

Mežā, uzvēdot siltākiem vējiem, saplaukst baltās vizbules jeb anemones. Tās pa mežmalām un skrajākām audzēm klājumiem - zieds pie zieda. Ļoti trausla, glezna puķīte, ko plūkt un vāzē likt vairāk gribas bērniem. Manuprāt, ar savu diezgan ilgo un dāsno ziedēšanu iederīga vien meža ainavā. Tāpat palazdites vai zilās vizbulītes. Tādēļ tautā iesauktas par palazditēm, ka aug lazdienās, spraucas cauri biezajai pērno lapu kārtai. Spilgti zilie ziedi harmonē ar brūngano zemsegu. Šī puķīte jau izturīgāka. Sacenšas ar anemonēm - kura pirmā uzziedēs? Dzeltenās vizbules gadās retāk.

Un tad jau sākas dzelteno puķu laiks, ko ar krāsās vēl pieticīgu vadmotīvu aizsāk kāda pilsētas pienene, izspraukusies starp bruģakmeņiem, izlīdusi no asfalta spraugas, pieplakusi dienvidpusē nama pakšiem. Tas ir kā signāls visām Latvijas pļavām, ik zemes pleķītim, kur pērn nolaidusies sēkliņa ar izpletni, zaļganos blīvos pumpurus vērt pretī saulei, uzziedot pēc tās līdzības, kad tā pakāpusies debesu zilgmē. Šo puķi apbrīnoju ne vien kā dzejnieks, bet arī, ravējot dārzu, jo dobē cūkpiene ir arī nezāle. Cik tā pamatīgu sakni iedzinusi dziļi irdnē, cik tai daudz vajag zemes spēka, lai tik krāšņi ziedētu! Un kā pienene savu rūgto sulu, kas gluži kā piena lāses sūcas no pārlauztā kāta vai sakneņa, spēj pārvērst tik medainā ziedā? Ar pienenēm pieziedējusi bērnība, pienenes zied gadiem cauri. Kādreiz teātrī strādājot un pa visu Latviju viesizrādēs braukājot, atceros maijā Daugavas ziemeļpuses krastus, nogāzes pie Skrīveriem. Cik tur blīvi un cik lielās platībās ziedēja cūkpienes! Un Abavas ielejā, pa Lejaskurzemi. Un cik dīvaini garšo pieneņu vīns!

Dzelteno puķu laikā bez pieneņu saulīšu miriādēm grāvjus, lankas, palienas, upju, strautu un ezeru malas piezied purenes. Gaļīgas, sulīgas, valguma piesūkušās. Atsevišķos ceros, puduros, klājieniem. Pusplaukušas, tvirtiem pumpuriem un jau bālganas, izziedējušas savu daiļumu. Arī no tām puķēm, kas nebūtu atraujamas dabai. Zaudējušas saskarsmi ar ierasto vidi, noļekst un novīst.

Lauki, arī pļavas pērkonenēs. Vietumis tās aug tik blīvi, it kā būtu sētas kā kultūraugi. Kā rapsis, kurš arī tik spilgti dzelteni zied. Teic, kādreiz no Krievijas ievesta un iesējusies šīmūsu pērkonpuķei līdzīgā nezāle.

Pa krūmmalām jau ēnainākās vietās un garākā zālē saulpurenes, sviestapikas, buļļupauti. Man pielipis no bērnības šis pēdējais skaistās un noplūkt iekārojamās puķes nosaukums. No šķelmīgā vectēva. Viņa lauku mājās Kalvenē dziļā gravā meža ielokā saulpurenes ziedēja lielā platībā un cieši - galviņa pie galviņas.

No dzeltenā puķu laika apliecinātājiem ziediem vēl gaiļpieši. Tie atmiņā visspilgtāk un visbfīvāk ieziedējuši no jūras senkrasta, gar kuru pie Medzes un Kapsēdes vijas Liepājas - Ventspils šoseja. Ik gadus gaiļpieši vākti arī tējai. No pļavām, kas patālāk no automašīnu piesmirdinātiem ceļiem. Kādreiz uzrakstīju dzejoli:

Ir atkal dzelteno puķu laiks.

Bet tālu, vēl tālu līdz vasarai.

Tik naivas purenes - liekņā brien Tās paceltiem svārkiem, bet pieneņu piens Tik medaini rūgts, un atmiņā nāk Aizvien vēl tas brīdis, kad ziedēt sāk Jau pērkonpuķes un gundegas,

Kā pļava un lauks tad liesmo un deg!

Kļūst aizvien karstāka krāsa tā -Saules krāsa zeltainā,

Līdz svilst un kūst, un versmaini kaist.

Aizvien vēl ir dzelteno puķu laiks,

Un aizvien kaismīgāks - putekšņi līp Pie drīksnām un auglenīcām -Ik zieds taču sēkliņu izauklēt grib,

Ik zieds uz rudeni ticīgs!

Un pieneņu pūkas paceļas,

Un aizlido vasarai pretī.

Nu ko tu, krustziede, raugies vēl Manītik zeltainām acīm?

* * *

Pamīšus un vienlaicīgi plaukstot, dzeltenās puķes ir kā galvenā tēma maija simfonijā, ja ziedēšanu salīdzina ar mūziku. Ir jau vēl citi notonējumi un nokrāsas, citi ritmi un instrumentācijas - vecrozā sveķenes, bezdelīgactiņas, dažādas baltas puķītes, ko nezinu saukt vārdā, sarkanais āboliņš un, jo sevišķi dārzos kā atsevišķā simfonijas da|ā, spilgta un krāšņa ziedu mūzika ar narcišu modulācijām, hiacinšu krāsu gammām un maigo smaržu, bet visskaļāk un viskrāšņāk sevi apliecina tulpes - ik mazdārziņā un laukos, kur audzē to sīpolus. Tulpes jaunavīgi un tvirti zied, pēkšņi nobirst. Tās izmoka no siltumnīcām un puķu podiem, tās kādreiz svinētajās Starptautiskās sieviešu dienās ieskanējās kā parodija par mākslīgu uzziedināšanu un tūlītēju nobiršanu. Maijā ir tik daudz puķu, ka visas neapzināt, neietvert atmiņu lokā. Vien akcentēt pašas raksturīgākās šim pēdējam pavasara mēnesim. Kā dzeltenās un zeltainās. Lai pēc tam, jau uzkāpušam Saulgriežu kalnā, iedziedātos:

Visa laba jāņuzāle,

Kas zied Jāņu vakarā...

* ★ *

2. Puķu poēzija

Šis laiks ir izšķirošs: vai paspēsi no sēklas Līdz asnam izkļūt zemes tumsai cauri.

Viss likts uz spēles tavā dīgtspējā,

Šai čaulā, kurtik cerīgi, bet šauri.

Var sajaukties ar irdnes trūdiem vien,

Var turpināties, spurgaliņām taustot

Šo lekno zemzemi. Kāds būs tavs stiebrs un stumbrs,

Kāds būs tavs sasniegtais pret sauli augstums?

Un ziedpumpurs? Ar kādu krāsu reiz Tu ieziedēsi dabas varavīksnē?

0, tā navtikai zaļošana vien Un lapošanas bezbēdīgā tīksme.

Pat auglis tavs būs tikai pašapmāns,

Ja jaunās sēkliņās tu neienāksies;

Jo - kā gan citugad uz Zemes pavasars No kādas saknes, kāda asna sāksies?

Šis laiks ir izšķirošs: vai atraisīties spēs No šaurās čaulas, kurai pirmsākumu devis Pats Racfītājs, lai parādītu dīgtspējā,

Lai pierādītu ziedēšanā sevi.

* * *

Mūžu dzīvojot, tik daudz un bieži esmu aizsapņojies, aizdomājies, iztēlē izklejojies pa dabu un, kā pašam šķiet, saņēmis mantojumā vai ieņēmis to zemapziņā, no kuras tad palaikam uznirst dziņa - izteikt šos savus garīgos piedzīvojumus dabā kādā dzejolī. Un īpaša vieta kā viskrāšņākiem dabas simboliem atvēlēta puķēm. Par tām rakstīts ilgus gadus. Ļoti dažādās noskaņās, izvēloties puķes par simboliskiem tēliem savām vēlmēm, sapņiem un iegribām, kā arī, un jo sevišķi pēdējā laikā, kādas prātnieciskas domas, dzīves uzskata atklāsmei. Kā nupat citētajā dzejolī.

Pats sevi apzinos tik puķainu, ka, vīrišķībā rūdītam, gandrīz vai kauns, ierindojot sevi starp rakstniecēm un dzejniecēm sievietēm, kurām it kā būtu lielākas tiesības uz tuvību ar puķēm. Taču ir arī starp vīriešiem daudz radošu personību un vispirms jau mākslinieki, kuri tiekušies izteikties caur puķēm. Vispirms redzes atmiņā pavīd Vinsenta van Goga „Saulespuķes” un tad jau tik daudzi, ka visus neuzskaitīt. Starp rakstniekiem, viņš arī ievērojams kā dzejnieks, Vladimirs Solouhins un aiz viņa atkal daudzi citi. Atceros, kā, izlasījis viņa dzejoli par ziedu kārtošanu pušķī jeb buķetē, pavisam citām acīm paraudzījos uz dabu. Un pirmoreiz aptvēru, cik savdabīgi krāšņas un vitālas ir estētu nonicinātās nezāles. Solouhina prozu par dabu esmu lasījis, pārlasījis un atsaucies tai, kā saka, - ar sirdi un dvēseli. Ir ļoti būtiski apzināties gara radiniekus dabas uztverē un interpretācijā. Un tomēr meklējot un, kā pašam šķiet, atrodot tikai sev raksturīgu intīmu saskarsmi ar dabu. Un vispirms jau caur puķēm kā spilgtāko izteiksmes līdzekli.

Jūnijā, kad augu valsts visdaudzveidīgākā, ziedēšana visdāsnākā, kādreiz ieskanējās senais Saulgriežu motīvs:

Visa laba jāņuzāle,

Kas zied Jāņu vakarā...

Tas atbalsojās tālu bērnībā Kalvenes pusē, tas ievibrējās Sakas mežos kādā tvīksmainā meža pļavā, kur skurbi ziedēja vīgriezes, dūca, spindza, sanēja kukaiņu spieti, tas maigi iedvašojās Liepienā, mežmalā, kur ziedēja tik daudz naktsvijoļu, un neatstāja Jūrmalciemā, kur daba savās audzelības izpausmēs šķita skopāka, taču spītīgāka, kamēr uz šīm divām rindiņām tapa poēma. Kā variācija par šo tēmu. Kā būtiskākais, ko esmu gribējis teikt par puķēm. Neizstrādāta, varbūt arī neveiksmīga, publicējot vien dažus fragmentus, bet pašam mīļa un tuva, kā tas mēdz būt ar neizdevušamies rakstu darbiem. Daži fragmenti.

...Dieviņš devis, cik vien tālu,

Cik vien dziļi acis raugās,

Visu labu jāņuzāli Tādā vasariņā jaukā,

Kad es esmu ziedu vidū Ieņemts, kad starp smalkiem stiebriem Mana rudzupuķe rudzos Tā kā nezāfīte iebrien,

Pati nezinot, ka viņa,

Piesaukta tik trausli zila Nezālē; kāds siena pļāvējs Izkapti jau pļavā cilā,

Spailē iecirties, un pļava Notrīs, nodreb, gāžas vālā,

Un kāds smejas: te tev bija Visa laba jāņuzāle.

Bet es turos vēl pie saknes,

Bet es tveros vēl pie sēklas-Kas šie viengadīgie stiebri,

Ik vasaru piemeklētie

Pļaujas laikā, ja vēl pilna Sakņu saknēm velēntiņa,

Ja jau sēkla laista vējā Savā vaļā, savā ziņā;

Javēlvisašaizemite Cerību un ilgu pilna -Ik vasaru jāņuzālēs Pāršļākt pļavu ziedu vilnī,

Ieskanēties kā par spīti Siena gubeņiem un vāliem Tajā dziesmā: visa laba,

Visa laba jāņuzāle

Visa laba, cik vien laba Tāda zālīte var būt,

Kam ne sakne, kam ne sēkla Šaizemitē nepazūd.

* * *

Ir noziedējusi jāņuzāle, tik daudzas puķes jau pārziedējušas jūlijā, nobirušas, ienākušās sēkliņās. Vispirms gribu liecināt par Piemari, kur pēdējos astoņpadsmit gadus vasarās mītu. Par to ceļa gabaliņu no Liepājas līdz Jūrmalciemam, par Lejaskurzemes piekrastes kāpām, pūstām un vigām, kur visus šos gadus vasarās esmu bijis ieinteresēts liecinieks dabas izpausmēm. Jau braucienā no Liepājas uz ciemu ar skatienu izsekoju pļavās, laukos, grāvmalās ziedošās puķes. Jūnija nogalē aizvien pārsteidz un priecē, iesveļ dāsnuma sajūtu suņuburkšķu masveidīgā ziedēšana. Visas krūmmalas un grāvmales balo suņuburkšķu trauslo ziedu čemuros. Tas ir varens skats, un rakstu dzejoli: „Zied suņuburkšķi, satrakojušies no pašu šķērmām sulām..." Kad šis ziedēšanas vilnis pāri, Jūrmalciema kāpās un vigās apbrīnoju smilgas. Tās ir tādā daudzveidībā - vēl pilnas ziedputekšņiem, jau zīzainas un atraisījušās no sākotnējās zaļoksnības. Stingriem stiebriem, stīvām vārpām, iz dzelkšņuzāles dziļi smiltīs lodājošiem sakneņiem izdzenas kāpu mieži, jūras rudzi. Zilganzaļi ainavā iekrāsojas dzelkšņuzāles puduri un klājieni, tik raksturīgi Piemares krantij. Turpat blakus vigā sīciņa zubra zālīte ar īpatnējo garšu, ja sakošļātās stiebru (notās degvīns ,,Zubrovka”J. Vietumis dižbārkstainas smilgas aug tik blīvi, ka pūstai šķiet pārsegts zīzains lakats. Smilgas, plūktas kuplā pušķī, ziemojušas vāzē, Velga tās gleznojusi.

Un tad nāk Piemares ziedēšanas devītais vilnis, kad plīvurpuķes jau izpletušās kuplos ceros un piesaulē sāk vērties sīkie ziedi. Saplaukst jau daži ceri, saldeni uzsmaržo glāsmainā vēja pūsmā, līdz iestājas bula laiks ar tvīksmainu karstumu, un simtiem ceru, miljoniem ziediņu jau pilnziedā, un visa Piemare dvako. Kam saldi, kam salkani. Mūsmāju „Šeiru" pagalms vienās plīvurpuķēs, tās blīvi aug apkārtējās pūstās, bet no augstākās priekškāpas mūsu celiņā uz jūru saskaitu septiņdesmit cerus, līdz skaitīšana nojūk. Tas ir jūlijā ierasts skats jau astoņpadsmito gadu, bet šī šleijerpuķu ziedēšana ir tik simboliska, tēlaina, aizkustinoša, ka ik gadus uzrakstu dzejoļus par to.

Met! Met - es tevi lūdzu - nost Šos plīvurus, kas kairina un māna.

Man jāredz, kas aiz tās Tik dullās ziedēšanas;

Kas aiz tiem kupliem ceriem,

Aiztvanēšanas saldās...

0, kādi karsti vēji Starp plīvurpuķēm maldās

Un pinas smaržu viļņos.

Un plīvurojas paši.

0, kāda maiga mute Ar medus kairo dvašu!

Kāds augums - viss vēl vienos Tik smalkos ziedpumpuros!

Pie kādas trauslas saknes Vēl turos, turos, turos...

Nokalst plīvurpuķēs, un jau rudens pusē vējš izpluina un izlauza sausos cerus, vētra tos saveļ kamolos un ripina pa vigām, ja tā pūš no austrumiem, triec kamolus pāri priekškāpām, iedzen jūrā, kurtie ieķeras piekrastē lašiem ieliktajos tīklos, grūti izpiņķerējami. Reiz, ziemeļvētrai pieaugot spēkā, gāju uz valgumu uzvilkt augstāk zvejas laivu. Pēkšņi redzu: pa liedagu no ziemeļiem tuvojas kaut kas spocīgs un neiedomājams, ka metas bail. Nepaspēju nobaidīties, kad pa jūrmalu garām aizripoja milzu blāķis no muškufī savēlušamies plīvurpuķu ceriem. Mājas augstumā.

Ik rudeni vētras noplēš no sakņuvietas nokaltušos plīvurpuķu stublājus, un ik pavasari sakņu vietās uzzaļo jauni dzinumi.

Mazliet vēlāk par plīvurpuķēm gar ce|malām, p|avās un vigās sazied biškrēsliņi, taču vēl krāšņāk par tiem saplaukst kāpu flokši. Savvaļnieki, bet tikpat daiļi kā dārza puķes. Lefkojām līdzīgie ziedi maigā mēļumā, liegi vecrozā. Smaržo. Mēs pret tiem pagalmā tāpat kā plīvurpuķēm, vērmelēm un vībotnēm izturamies kā pret kultūraugiem. Vērmeles turu cieņā. Par tām esmu dzirdējis tik daudz laba, un man arī patīk kuplie sudrabotie ceri ar sīkiem dzelteniem ziediņiem. Patīk rūgtuma dvesma. Esmu pēries arī ar sasietu no vērmeļu stublājiem pirtsslotu, āda piesātinājusies rūgtuma, un tāds sūrs, apmierināts ar sevi, esmu staigājis vairākas dienas, taču vērmeļu pagalmā nav tik daudz, lai ar tām pērtos ik sestdienu. Un tad jau piejūras silos virši - „pēdējie tie godavārti, vasarai kur cauri iet", kā tajā sirdsmīļajā dziesmā ar Elīnas Zāfītes vārdiem. Vietumis tie, iznākuši no meža, sazied arī kāpās, taču tikai silos tie kā jūra san un zied. Kā atsevišķas salas priedājos; skrajās vietās no vietas vien, bet Lāvas un Krusta kalnu, kas no Jūrmalciema uz Mietraga pusi, dienvidu nogāzēs virši sniedzas līdz viduklim, kādus nekur citur neesmu redzējis. Dažs saka, ka viršu pušķis vāzē nesot nelaimi, citam no sakaltētiem siliem garda un veselīga tēja. Kādreiz uzrakstīju dzejoli par viršiem:

Viršu skrejuguns gar sila malu,

Plikā grīnī, priežu jaunaudzēs.

Un mēs stāvam, liesmās iebriduši,

Nespēdami rudentiņu dzēst,

Kas starp zaļām mētrām ielavījies,

Atbridis pa sūnu paklājiem.

Mēļas dzirkstis sprakstēdamas spieto Un pa bērzu stumbriem augšup skrien,

Sausas lapas notraucot no zariem,

Ieklausāmies, kā tā uguns rūc,

Aizsvilinot zaļoksnējo silu,

Aizdedzinot liesmās arī mūs Skrējienā tam gadalaikam pretī,

Kas vēl ilgi sūrkstēs zemdegās,

Kad jau salnas palsās pelnu plēnēs Kādreizējo ugunsvietu klās.

* ★ *

Kopš iepazinos ar sievu Velgu kā jaunu mākslinieci, esmu plūcis lauku ziedu pušķus, un viņa tos gleznojusi. Jau Sakas mežos un visus šos gadus Jūrmalciemā.

Bija laiks, kad Velga aizrāvās ar puķu gleznošanu, pēc šiem darbiem bija liels pieprasījums.

Man jau kopš bērnības paticis puķes plūkt un kārtot tās vāzēs. Tas no vecāsmātes Žanetes, pēc tautības vācietes, kura allaž vāzēs turēja gadalaikiem atbilstošus ziedus. Arī Kalvenē, lauku mājās „Pavāriņos" (tagad ,,Bitēs”J. Un es, draisks puišelis, biju šo ziedu plūcējs, dažādu augu lasītājs zāļu tējām. Vecāsmātes uzraudzībā un tad jau savā vaļā, ar savu gaumi un izjūtu, kas ne vienmēr saskanēja ar vecāsmātes ieskatiem.

Jaunekļa gados sakaunējos puķes plūkt, tā šķita izteikti sievišķīga nodarbe, taču tēvs mani atkal ierosināja. Atceros trimdā, taigas kolhozā, reiz abi klīdām pa taigmales pļavām, bērzu birzīm un veidojām ziedu buķeti, kurā būtu visi iespējamie starptoņi no sarkanā līdz zilam.

Par puķu plūcēja atbilstību vīrišķībai mani pārliecināja krievu rakstnieks Vladimirs Solouhins. Vēl ilgi pirms tam, kad lasīju viņa dabasgudro un poētisko grāmatu „Zāle". Kādā dzejolī viņš kā puķu plūcējs iejūsmojas par leknām, audzelīgi vitālām nezālēm, saliek tās pušķī kopā ar košajām, trauslajām puķītēm un priecājas, cik dabas daudzveidību un harmoniju apliecinoša ir tāda buķete. Un tad jau japāņu ziedu kārtošanas māksla - ikebana - ar simbolisko nozīmi atveidot kādu noteiktu dabas vai cilvēka dvēseles izjūtu, pasaules ainu ar puķu debesīm, tik daudzu un dažādu sapņu izpausmes ziedu valodā. Ir tādas iespējas - no sīkstam ziediņiem līdz milzu augiem, tik dažādos toņos un nokrāsās, tik daudzos veidos paust savu sakāmo ziedu valodā. Un allaž pamatā doma par Dieva esamību un klātbūtni kā par šīs unikālās dabas Radītāju.

Kad Līgo vakarā izeju Jūrmalciema pļavās, vigās un kāpās, jau zinu, kur kāda puķīte rodama, lai sakārtotu pušķi, kas atbilstu nosaukumam „Visa laba jāņuzāle..." Pašā viducī allaž jūras rudzi, kāpu mieži uz saviem stiegrajiem stiebriem ar vārpām vēl pilnām zeltainu ziedputekšņu. Un tad jau apkārt visi tie ziedošie un vēl pumpuros augi, ar ko bagāta Piemare. Arī skābenes, zirgskābenes, suņuburkšķi, dadži un nātres. Kāds sudrabots vērmeles dzinums. Un ļoti vēlama kaut viena sarkani ziedoša magone un dažas margrietiņas, kas pļavās liels retums.

Brīžiem aizdomājos par augiem kā dzīviem organismiem, kuri spēj just pat mīlestību. Atkal Vladimira Solouhina iespaidā, kurš raksta: "Augiem mīlestības laikā paaugstinās temperatūra. īpaši tiem augiem, kas zied krāšņiem, prāviem ziediem.!..] Bet arī vienkāršajam ziediņam, jebkurai mūsu pļavu, mežu. lauku puķei vērojams uzbudinājums ar paaugstinātu temperatūru, kaut gan ne tik vētrains kā tropu skaistulēm.

Teiciens par augu mīlestību nepieradušai ausij liekas vulgārs, skan kā metafora vai dzejiska vaļība. Ir pat tāds termins - antropomorfisms. Tas ir cilvēku īpašību un cilvēku jūtu piedēvēšana dzīvniekiem un augiem.

Tomēr runa nav par antropomorfismu, bet par notiekošā būtību."

Solouhins ar daudziem piemēriem šo būtību arī visai pārliecinoši pierāda savā grāmatā.

Kas lasījis grāmatas no Megrē sērijas „Skanošais ciedrs” un ir kaut nedaudz ticīgs dabas cilvēka Anastasijas paustajam par augiem, kurš pats kaut nedaudz eksperimentējis, iedarbojoties ar biostrāvām uz augiem, neuztvers manis sacīto kā absurdu fantāziju.

Un vēl no visa plašā izziņu klāsta, kas publicēts par augiem, ļoti gribas nocitēt dažus izteikumus no Ženijas Kostadinovas grāmatas par bulgāru gaišreģi Vangu.

„Plaši pazīstama bija Vangas mīlestība uz ziediem. Viņa par tiem priecājās kā par bērniem, maigi tos glāstīja un uzrunāja nepazīstamā - varbūt puķu? - valodā. Pareģei tuvie cilvēki zināja, ka viņa ziedus un vispār augus uztvēra savā īpatnā veidā un ieteica tos neplūkt. Viņa bieži atkārtojusi: - Katrai puķei ir sava zināšana un sava dzīve.

Lūk, ko Vanga sacīja kādai mātei par viņas mirušo dēlu: - Re, kur viņš stāv pie manis, bet es gribu puķi, dzīvu puķi vai sveci... Es negribu naudu, es negribu ēdamo un dzeramo, man ir viena dvēsele. [..]

- Kāpēc jūs nenesāt puķu podus? īā informācija par mirušajiem, ko jūs raidāt ar savu klātbūtni, ieplūst puķēs un glābj mani no sliktuma, lēkmēm un krišanas transā! -

Lai uztvertu un piesavinātos nupat citēto, manuprāt, nepieciešamas daudzpusīgas zināšanas par augiem, vajadzīga dabas cilvēka apjausma un ticība Radītājam. Aizvien vēl mulstu, lasot šādu informāciju par puķēm, jo - noplūkt ziedu

- tas šķiet tāds sīkums, nieks. Un cik puķu nesagulst vālos, pļaujot sienu, cik ik dienas netiek grieztas dārzniecībās, kur ziedus audzē tirgum! Iedziļināties šajā mācībā par augiem ir tik intriģējoši, bettik grūti to respektēt paša attiecībās ar dabu.

Cilvēka un auga saskarsme, manuprāt, visintīmāk izpaužas attiecībās ar dārza ziediem, jātos neaudzē pārdošanai, un podu puķēs. Neesmu nekāds puķu audzētājs

- to Liepājas dāržeļos un Jūrmalciema pagalmā vienmēr darījusi sieva Velga -, taču par līdzdalībnieku gan varu sevi dēvēt, jo allaž esmu ne vien interesējies un šad tad augus arī aprūpējis, bet, ja tā var izteikties, ar dvēseli bijis klāt puķu plaukšanā un ziedēšanā, man bijušas un ir savas favorītes starp dārza puķēm, un es tām esmu veltījis tik daudz dzejoļus, lielākoties paša priekam rakstītus.

Tajos, nupat jau astoņpadsmit gados, kamēr mums pieder Jūrmalciema „Šeiri”, pagalma dobēs un arī sakņu dārzā sētas un stādītas dažādas puķes. No dzejnieka Augusta Strausa ģimenes pārmantoti ķeizarkroņi, kas ik gadus uzzied augustā un iztēlē liek justies kaut brīdi kā valdniekam savā galmā pagalmā. Ar ķeizarkroņi galvā.

Kad sadraudzējāmies ar rakstnieku Modri Zihmani, viņš bija arī aizrautīgs rožu audzētājs un savā plaši pazīstamajā labvēlībā gribēja ar dažādām rožu šķirnēm izdaiļot arī mūsu toreiz vēl ziedu ziņā pieticīgo pagalmu. Atveda desmit rožu stādus. To iestādīšana izrādījās visai sarežģīta, jo visu pagalma velēnu un zemzemi bija izpinušas bfīvā mudžeklī ceriņu, vītolu un ozoliņa saknes un spurgaliņas. No to uzmācības - izsūkt katru valguma lāsi, katru trūdu pikucīti - rozes nācās pasargāt ar norobežojumiem no pārējās augsnes - izrūsējušiem bleķa spaiņiem un vannelēm, un arī tad izsalkušās saknītes atrada caurumus, pa kuriem ielīst rozēm radītajā leknajā augsnē. Tad pirmoreiz apjautu, kāda cīņa šajā liesajā irdnē notiek zemzemē. Turpmāk, stādot puķes, jau rēķinājāmies ar šo koku un krūmu blīvās sakneņu sistēmas iebrukumu dobēs, apliekot tās ar laukakmeņiem. Lai kā žēlojām un lolojām puķes, tomēr apbrīnas vērta bija un ir koku un krūmu cīņa par savu eksistenci šajā sausajā, pielīdzinātajā pūstā, uz kuras 1900. gadā bija celti „Šeiri”, kuru pagalms ik vasaru izdega un izkalta līdz zemzālīšu saknītēm un atspirga vien vēlu rudeņos, kad uzšļāca lietavas. Bet mēs - fantasti! - gribējām ieaudzēt rozes. Pa brīžam, kad bija lietainākas vasaras un es, zvejnieks būdams, ilgstoši mitu „Šeiros", tas arī izdevās, un rožu ceri sakuploja, uzziedēja gan krūmveidīgās, gan individuāli dižciltīgās. Pat tik dāsni un krāšņi, ka rozītes varēja apbrīnot par labvēlību, ko tās izstaroja pret mums, kas nemaz nebija tik cītīgi rožu kopēji, vien dažu nešļavu jūrasmēslu novēlēdami ziedētājām.

Rozes „Šeiru” pagalmā zied arī pašreiz (4. augustā), kad rakstu šīs rindas. Ciemu piemeklējis kārtējais sausums. Viss izkaltis, lapas no tveices un sausuma sačokurojušās. Pagalmā smiltis kā palsi pelni. Bet piecas rozes dobē pie verandas un viena durvju priekšā zied. Sīciņiem, apvītušiem ziediņiem. Mocīdamās svelmē. Vien tā, kas durvju priekšā pie paša akmens sliekšņa, zied krāšņi un dāsni, jo no pusdienlaika tveices pasargā ēna. Vecrozā rozīte. Ar ziedu sakārtojumu - pa desmit, divpadsmit uz viena kāta rozetēs. Mūsu labvēlības apstarota. Un ar tādu atdevi.

Visbiežāk stādītas samtenes. Ta jau ir tik pieticīga un pateicīga puķīte, tik ilgi ziedoša krāsu toņos no*tumši brūnā līdz bāli dzeltenam. Pretmetā kādas tur lillīgas un lielziedainas ārzemju divgadīgās princeses, kas uzzied otrajā gadā, toties kupli un krāšņi, un visi ciemos iebraukušie vaicā: kur jūs tādas ņēmāt? Bet tās tā kā no

Austrālijas, tā kā no Kanādas Veltas Tomas sēkliņās atsūtītas. Velta vēstulēs daudz rakstīja par puķēm, mīlēja tās, loloja. Atsaucos ar tādu pašu ieinteresētību, un varējām salīdzināt mūsu puķu dārzus Toronto un Jūrmalciemā. Viengad draiski saziedēja čigānietes, citugad ešolcijas. Šie oranžie, trauslie ziedi uz smalkajiem graciozi izlocītajiem kātiem man iepatikās tikpat ļoti, kā visu mūžu patikušas tām līdzīgās magones. Ešolcijas pāris gadus dāsni ziedēja „Šeiru" pagalmā. Cik strauji savairojās, tik ātri iznīka, un nu jau nevienas. Žēl. Toties dārza magones ik jūnijā plaukst koši sarkanas, lielziedainas. Ar tādu kā baudas sajūtu nolūkojos, kā sprāgst pušu tvirtie, zaļie pumpuri, kā veidojas ziedlapu kausi. Kāti tik vijīgi un vienās sudraba pūciņās. Ik gadus rakstu par magonēm dzejoļus. Viens rakstītais pirms desmit gadiem:

Kad magoņu pumpuri plīst,

Es atkal esmu tik dedzīgs,

Zem zaļajām lapām redzīgs,

Kāds skurbums tev asinīs līst.

Pats jau tā apskurbis esmu,

Ka jaužu tvanīgu dvesmu,

Kur tikai vēl ziedlapas pieskāriens.

Un tirpas caur augumu skrien,

Kad tu man pretītik zaļoksna;

Vien sarkanas lūpas smaida Un notrīs kā skūpstu gaidot.

Līdz zieds veras strauji vaļā,

Un tad jau fīdz drebošai drīksnai,

Līdz pēdējam ziedputeksnim.

0, kādā pilnziedu līksmībā Mēs kaisīsim, kvēlosim, degsim,

Līdz nobirs pēdējā ziedlapa Šim trakajam magoņu laikam,

Līdz zaļās un tvirtās pogaļās Nobriedīs mūsu maigums.

Un viena trioleta no sešām šogad (2003.) uzrakstītām:

Līdz noreibumam aizziedējis

Tavs pumpurs, ziedam ilgi posts

No atvēršanās dziņām spējām.

Līdz noreibumam aizziedējis

Tavs magoņkrāšņums - nemet nost

Vēl ziedlapas, kas plīvo vējā.

Līdz noreibumam aizziedējis...

Ak, nemet, nemet, lūdzu, nost

Vēl ziedlapiņu pēdējo.

* * *

Viengad pavasarī sapirku dažādu magoņu sēkliņas un izkaisīju gar dīķmalu, pļavmalu, pagalmā. Saziedēja raiba sabiedrība dažādās nokrāsās. Cita kupla un kruzuļaina, cita vienkāršos sarkanos vai mēļos bruncīšos. Bija ko nopriecāties. Kā allaž, ieraugot magones ziedam kādā grāvmalē, pļavā vai laukā starp rudzu vīriem. Ar laiku cimperlīgākās, kurām nepatika smilgu un nezāļu sabiedrība, iznīka. Palika dažas vienkāršākās, spilgti sarkanās. Un vēl pašreiz krāšņo pļavas, nostūri pie dīķīša, manuprāt, tik ļoti iederoties ainavā.

Ir mums savi īrisi (skalbes), daži dekoratīvi augi, raksturīgi vien smiltājiem, kreimenes, zili ziedošs vītenis, apiņu mudžeklis ap verandu, mežavīns gar šķūneli. Bijušas dažādas tirgū pirktās un stādītās puķes: flokši, dālijas, asteres... Savulaik Velgas māsa Brigita audzēja dobēs sausos ziedus - salmupuķes un vēl kādu daudzkrāsainu un ļoti dekoratīvu puķi, kultivētos dadžus. Daudz kas ziedējis „Šeiru" pagalmā un zied vēl joprojām.

Man patīk, ka kultūras augi ciešā saskarsmē ar savvaļniekiem, ka dabā (mūsu pagalmā) vienā draudzē gan cilvēku lolotie, gan pļavu augi un tie, ko mēdz saukt par nezālēm. Kāpu flokši ar dārza flokšiem vienuviet. Ap ziedošām rozēm kā šķidrauti pfīvurpuķes. Un magones tik demokrātiskas, ka saknes gatavas savīties ar savvaļniekiem - vībotņu un vērmeļu saknēm. Ik pavasari „Šeiru'’ pagalmu pirmās piezied kādus piecus centimetrus garas baltas puķītes. Noklājas kā paklājs. Tas ir tik aizkustinoši, lai gan cilvēki neizrāda, ka tādiem niekiem pievērš uzmanību. Bula tveicē, kāda ir pašreiz, žēlojam augus, jau kuro vasaru bēdājamies par izkaltušo pagalmu, bet palīdzēt nespējam - aka jau līdz dubļiem izsmelta, dīķītis tā izžuvis, ka tur savairojušās karūsas kā zupas katlā, dižajam zalktim vairs nav kur apmest līkumu. Vissausumizturīgākie šķiet vērmeļu ceri. Tie kuplumkupli un taisās jau ziedēt dzelteniem ziediņiem. Tad nu arī iztēlē jātveras pie šī auga. Rūgti, bet veselīgi. Apetīti rosinoši.

★ * *

Reizēm atsaucu atmiņā puķes, kas ziedējušas Sibīrijas trimdā.

No pirmā izsūtījuma gada Berjozovkas ciemā netālu no Krasnojarskas neatceros nevienu puķi. Tikai ēdamo, gremojamo, jo bijām lielā badā. Nekā no dabas skaistuma. Vien Sajānu atradzes tālumā.

Kad mūs aizveda pa Jeņiseju turpat tūkstoš kilometru aiz polārā loka, izsēdināja zvejas punkta Kazanceva akmeņainajā krastmalā, nevarēja ienākt ne prātā, ka ar smagajām paunām plecos, kāpjot pa šauro taku stāvajā krasta kraujā, ieraudzīsim ziedam puķes. Tas ikvienu no mums - divās brigādēs sadafītus zvejniekus (Pievolgas vāciešus un latviešus) - tā pārsteidza un izbrīnīja, ka gājām vairākkārt palūkoties uz puķēm, kas ziedēja toreiz tik sūrā „mūsu dzīves celiņā". Atceros, ka dažas bija līdzīgas magonēm. Vēlāk tundrā un Jeņisejas krastmalā puķu vairs neredzēja - vien mēļi ziedam savvaļas lokus. Vēlākus gadus ziemeļos, kad vienvasar pļāvu uz salām sienu, starp grīsli, zosu un meldra zāli ievēroju arī dažas dzeltenas un mēļas puķītes. Ziemeļos visdāsnāk ziedēja ledus puķes. Tas, kas no stikla lauskām sameistarotos mūsu mājokļu lodziņos, tās, ar kurām rudeņos kā vižņiem pieziedēja Jeņiseja, tās, kas uzziedēja mūsu vaigos, kad asinis vairs nespēja sasildīt.

Toties pēdējos sešus trimdas gadus, kad dzīvojām taigas ciematā Čuļskā, savvaļas puķu visapkārt bija tik daudz, ka par dažām gribas pastāstīt. Vispirms par izcilāko - tumšzilu orhideju, ko vietējie bija iesaukuši par dzeguzītes asariņām. Maijā, kad bērzu birzīs ziedēja šīs puķes, dzeguzes ar skaļu kūkošanu pieskandināja visu apkaimi. Sibīriešiem ir teiksma, ka dzeguze nemaz nav tik bezsirdīga - apraud savus pa svešām ligzdām izkaisītos bērnus, bet viņas asaras pārvēršas zilajās, gleznajās orhidejās.

Bijām izbrīnīti, ka Latvijas dārza puķes - pujenes, kurpītes, lilijas, arī kallas - .tikai sīkākas, Sibīrijā aug savvaļā. Vietējie iedzīvotāji pie mājām ne kokus, ne puķes nestādīja, teicot, ka kokos jau apnicis skatīties taigā un puķes vasarās esot ik uz soļa. Un patiešām - tādu ziedu bagātību kā Čulimas upes palienes pļavās, kur kolhozs pļāva sienu, vairs savvaļā neesmu pieredzējis. Un tā jau bija zāļu tēja, ne siens.

Kādreiz tur lielās platībās bija degusi taiga, un kolhozu tā arī sauca -„Čuļskaja garj". Izdegumos ziedēja mēļās vēja kaņepes. Hektāriem no vietas, it kā tās būtu sētas. Un tā medoja, ka bitenieks ievāca bagātīgus ienesumus. Medus bija balts, bez izteiktas garšas.

Taigas laucēs un ielokos vietumis Sibīrijas zeme bija tik lekna, ka puķes, kas pie mums parasti aug līdz jostasvietai, tur stiepās pāri galvai. Tu, cilvēks, ej kā pa puķu mežu un pār tevi līgojas lāču stabules, biškrēsliņi, balderjāņi, vēja kaņepes, deviņvīru spēks... Taču puķes Sibīrijā nesmaržoja.

Sava īpaša vieta podu puķēm. Jau no bērnības abas manas vecāsmātes un mamma noņēmās artām. Laikam pirmā puķe mūžā, kurai pievērsu uzmanību kā bērns, bija omītes Lavīzes mp rānte, kā laikam sauc ģerāniju. Kad man sāpēja ausis, viņa tajās štopēja rānītes lapas. Un it kā palīdzēja.

Tēvam patika kaktusi. Tie toreiz bija modē. Pie lielā viesistabas loga Kaļķu ielā, kur dzīvoju līdz četru gadu vecumam, bija īpašs plaukts, ko varēja saukt arī par etažeri, kaktusiem. Tik vien atceros, ka to bija daudz, tie bija tik dažādi, bet atmiņā cieši palicis ziedošs Ziemassvētku kaktuss, jo tas bija tiešā sakarā ar man jau tolaik mpjiem svētkiem.

Tik daudz podu puķes saņemtas kā apsveikumi, kā veltes, kā dāvanas. Prīmulas, cinerārijas, alpu vijolītes, acālijas... Esmu centies par tām visām parūpēties, bet ilgāk par ziedu laiku nav iznācis. Esmu pret tām centies izturēties arī kā pret dzīvām būtnēm, jo sevišķi pēc tam, kad izlasīju V.Solouhina grāmatu „Zāle”. Tajā (62. un 63. lappusē) rakstnieks stāsta par mēģinājumiem, kas pierāda, ka augiem ir atmiņa, ka augi jūt. Neliels citāts, kad rakstnieks pārnācis no viesībām, kur par šiem jautājumiem runāts ar akadēmiķiem un profesoriem:

"...Sacīju sievai un meitām:

- Vai zināt ko? Vai nu rūpējieties par puķēm kā nākas, vai labāk tās mājās neturēt.

- Mēs jau tāpat viņas kopjam. Laistām, pārstādām, darām visu kā pieklājas, - man atbildēja sieva.

- Vajag tās kopt vēl labāk. Vajag tām tuvoties nevis steigā un starp citu, bet ar mīlestību, vajag apmīļot un žēlot, vajag tām tuvoties labā garastāvoklī. Vārdu sakot... viņas ir dzīvas!"

Par šādu attieksmi pret podu puķēm, pret puķēm vispār esmu lasījis vairākās gudrās grāmatās, dzirdējis cilvēkus to apliecinām. Tas viss mani ietekmējis, un es neturu savā istabā podu puķes, ja nevaru tām sagādāt labvēlīgus augšanas apstākļus, visulaik rūpēties par tām.

Kāds pasen uzrakstīts dzejolis kā veltījums logu puķēm:

Tās irīpašas sarunas Caur necaurlaidīgām rūtīm.

Ak, ja tu neesi kā gaismas stars,

Tad tev būs saprast grūti.

Kā acu stars, kas līdzi jūt.

Tik maz tā prieka ir viņām -Ar saknēm podā atdurties,

Ar zelt un kuplot dziņām.

No sevis ziedu parādīt Kā mēli tiem, kas garām.

Kā dūri tiem, kas secen iet —

Tā logu puķes dara.

Bet ne aiz prieka izsmiet mūs Un piedraudēt; it bieži Kā slimi bērni lūkojas Tās mūsu acīs cieši

Un kaut ko lūdz — kā sauHti,

Kā malku svaiga gaisa,

Un nebēdnīgas grimases Aiz logu rūtīm taisa.

* * *

Izņemot ziemu, kad letes tukšas, diezgan bieži iegriežos puķu tirdziņā, kas Liepājā ietilpst plašajā Pētera tirgū pie Sv. Annas baznīcas. Reti kad, lai, vajadzības gadTjumā vai pēkšņa impulsa vadīts, iegādātos ziedus, bet tā - sava prieka pēc, lai palūkotos uz puķēm, žilbtu no krāsām, reibtu no smaržām un aizvien vēl kā dzejnieks meklētu tēlus, gaidītu atklāsmi kādai tēmai mūža garākā dzejoļu ciklā „Puķu tirgū”, no kura gan ne pantiņu neesmu ievietojis astoņos grāmatās izdotos dzejoļu krājumos. Tie visi ar vieglu roku rakstīti pantiņi, tāda kā saspēle starp mani un puķēm, iedomu rotaļas ar ziediem ka tēliem, atslodze no nopietnām, pat traģiskām izjūtām sarunās ar puķēm:

Ar kādām balsīm uzrunā

Šīs pļavu puķes, noplūcamas visas?

Vai mātes čuksti pēdējie Starp asinszālēm neizdzisa?

Un vai tā deviņvīru spēka stiebrs Nav liktens žēlastības lūdzies?

Un kā tās bālušās un vītušās Par savu nevarību sūdzas.

Kliedz aizlauztās, un nolīkušās klanās,

Ik ziedu šķinot, vaidus dzirdu.

Tik bezjūtīgs pret puķu ciešanām Ar spilgtu krāsu iejūsmotu sirdi.

Un vēl, un vēl, līdz manā vaiņagā Ir visas balsis kādreiz skanējušas Kā cilvēkiem, ko roka plūcēja,

Ko izkapts pārgriezusi pušu.

Bet spēle aizvien savādāka kļūst.

It kā es pats pēc zieda sniegtos,

Kas piesauc manu vārdu, noplūcams,

Starp citām puķēm sevi neaizliegdams.

Šādā nopietnībā rakstīta arī poēma „Visa laba jāņuzāle...", dzejoļi, kuros dabu izjūtu kā svētnīcu, kā dievnamu. Taču puķes ir arītik izaicinošas uz rotaļām, tās sevī ietver tēlus, kurus vien jāatšifrē, kuriem var piešķirt vai visas sievišķīgās īpašības un kuros var apliecināt arī vīrišķību -"...no zemes izšaujos kā rēgs.

Es esmu pasakains un teiksmains,

Es esmu deviņvīru spēks."

Kamēr vien atceros sevi par dzejnieku, esmu rotaļājies ar tēliem, ko simbolizējušas dažādas puķes.

Urkšķ cūkpienes, vaukšķ suņuburkšķi.

Un vālē vilkuvāles, lāčauzās kāds lācis Ir ielavījies klusi; lauvmutītes vārstās Un lapsasastes luncinās, briest buļļu pauti; Pa meža ēnām zaķskābenes slapstās; Zviedz zirgskābene; kaķpēdiņa mīksti Min sūnu paklājus. Draud visiem zvērkāvis, Pats izstīdzējis tādā trauslā smilgā.

★ * *

Esmu raudzījies uz puķēm tirgū, runājies ar tām, guvis un pārnesis mājās iespaidus, lai no tiem darinātu dzejolīšus. Laikam jau arī, ilgu mūžu dzīvojot, esmu tā pieradis pie puķēm, ka nemaz nevaru iztikt bez tām, bez viņu sabiedrības ik dienas, jo sevišķi gadalaikos, kad ziedu pārpilnība, kā pašreiz, augustā. Vēl nav izziedējušas vasaras puķes - lilijas, puķuzirņi, frēzijas, kad jau pilns tirgus ar asterēm, flokšiem, dālijām. Tagad gan, kad puķu tirgus pilns ar siltzemju ārzemniecēm, sajukuši ziedu laiki, kam agrāk bija noteikta secība, pašas dabas iedibināta, un tikai dārznieki vienu otru puķi pavasaros pasteidzināja uz ziedēšanu. Nu arī puķu tirgū valda brīvā tirgus ekonomika, un ārzemnieces izkonkurē vietējās, pašaudzētās. Atlidojušās no siltām zemēm, kur tās mēdz augt savvaļā, ir tā kā daudzveidīgākas košumā, daža visai eksotiski eleganta un pārsteidzoši efektīga ar vēl neredzētu puķes ārējo veidolu, taču, manuprāt, mūsu dārzos audzētās puķes tādas kā dvēselīgākas, ar smaržu buķeti, kas jau iepazīta no bērnu dienām. Puķes dažādām gaumēm, dažādiem svētku gadījumiem un... bērēm. Un tā - gluži vienkārši - savam priekam, izgreznojot dzīvošanu. Puķes latviešiem ar latvisko dzīves izjūtu, no paaudzes paaudzē pārņemto tradīciju to izvēlē dažādos gadalaikos, pušķu un buķešu sakārtojumā. Un cittautiešiem. Jau ar citiem akcentiem kosmopolītiskās un patriotiskās puķes. Arī politiskās. Ar kurām prinčiem noglāstīt vaigus. Puķes, puķītes.

Tik daudz esmu sarakstījis pantiņus par puķēm. Tos pat nesaucu par dzejoļiem, un tikai ļoti reti kādu no tiem esmu ievietojis krājumos, jo jaužu, ka tie izkrīt no tematikas, kādā apliecinu sevi kā dzejnieku. Negribas izrādīties sentimentālam, būt tik pārlieku puķainam. Šajā apcerējumā varu būt vaļsirdīgāks un iestarpināt dažus pantiņus no ļoti daudzajiem, kas krājušies ilgus gadus.

Tas sīkziedainās pļavu puķes Pie manis sapnīciemos nāk,

Kad iežņaudz ikdienišķais bruģis Šai akmens cietā pilsētā.

Tik trauslas viņas, slaidiem kātiem,

Tik smalkām ziedu actiņām.

Es kādreiz gāju basām kājām Pa leknu pļavu pretītām.

Nu viņas nāk pie manis - koši,

Tik koši ziedot atmiņā;

No kādreiz bērnu dienu lankām,

No Jūrmalciema vigām nāk.

Tās sīkziedainās, nepaspētās,

Pa bruģakmeņiem soļojot,

Tik bērnišķīgi iecerētās Reiz noglāstīt un apmīļot.

* * ★

Daži dzejoļi no jau gadiem ilgi rakstītā cikla „Puķu tirgū’

Ko tās vairs zina par saknēm,

Kas atgrieztas nost;

Ko tās var zināt par sēklām,

Ko rudens reiz izlolos.

Tikvien kā pilnziedā krāšņā,

Kā spējā plaukumā;

It kā vēl smaidīgām sejām,

Vēl staltas augumā.

Bet jau tik novīstošas,

Tik novīstošas, ka bail.

Kā vēl tai sīkziedu puķītei Actiņas gail!

Kā vēl tā roze turas Tik braši uz ērkšķainā kāta; Kā lilija dvesmo Vēl jaunības aromātā!

Kā viņas vēl runā, kā mēļo Puķuvalodiņā.

Kāds muļķīgs žēlums Smeldz par viņām -

Ne jau kādām tur preilenēm, Jauņuvēm un dāmām -Tikai par puķītēm puķu tirgū Grieztām un nopērkamām.

* ★ *

Un vēlreiz puķes mani uzrunā Par garāmgājēju, par pircēju - tik ilgi Tās klusējušas jau, kad Jūrmalciemā Es esmu glāstījis vien smilgas.

Nu roze novēl man, lai uzduros Uz ērkšķa, skaudams viņas slaiko kātu Nu lilija grib mani reibināt,

Lai viņas dēļ es kļūstu kā bez prāta.

Un pujene, o, pilnziedainā pujene,

Grib mani slēpt zem sava krāšņā zieda lā esot pati maigākā Un intīmākā puķu tirgū vieta.

Bet es uz savu plīvurpuķi atskatos,

Kas uzzied kāpās tādās saldās ilgās Un glāstu vēl joprojām un aizvien Tik smilgas, Jūrmalciema smilgas.

Par puķēm domājot, tās izjūtot dabā, prātā nāk un dvēselē atsaucas arī dramatiski un pat traģiski pārdzīvojumi, rodas filozofiskas atziņas un ticības apliecinājums Radītājam. Ar puķītēm var būt gan rotaļīga izspēlēšanās, gan liela nopietnība, to apbrīnojamo smalkumu un daudzveidību apcerot. Līdz sēkliņām aizdomājoties, fīdz saknītēm. Meklējot un atrodot tik daudz interesantu, savdabīgu zinātniski gudru un iztēli kairinošu izteikumu par puķēm. Viens no tādiem, manuprāt, ir Vladimira Solouhina apcerējums par vienu no Meterlinka grāmatas „Puķu saprāts” aspektiem: - Meterlinks izsakās, ka atsevišķi augi vai viens augs var kļūdīties un izdarīt kaut ko nepareizu. Vai nu nelaikā uzziedēt, vai neīstā vietā izsēt savas sēklas un pat aiziet bojā. Taču suga kopumā ir saprātīga un gudra. Suga kopumā zina visu un dara, ko vajag.

Viss ir gluži tāpat kā mums. Atsevišķa cilvēka izturēšanās var brīžiem likties nesaprātīga. Cilvēks nodzeras, zog, slaistās, var pat aiziet bojā. Atsevišķs indivīds var nezināt kaut ko gaužām svarīgu, sākot ar vēsturi un beidzot ar puķes nosaukumu. [..] Bet tauta kopumā saprot un zina visu. la ne tikai zina, bet arī uzkrāj un glabā savas zināšanas. Tālab tauta ir bagāta un gudra neatkarīgi no atsevišķu tās pārstāvju acīmredzamas zināšanu nabadzības, lālab tauta paliek nemirstīga pat tad, ja iet bojā viņas labākie dēli. -

la ir tikai viena tēlaina paralēle puķu sakarā, lādu ir daudz. Jo sevišķi pasakās. Arī es esmu apcerējis šo mūžseno un aizvien jauno tēmu. Līdz šim vien dzejā:

Tas notiek dziļi manā tumsas zemē -Tur iekrīt sēkla, dīgst un saknes laiž,

Un asns caur augsni izspraucas un meklē,

Kur saulessilts un saulesgaišs.

Un sakne aizvien alkatīgāk irdni Tver taustekļiem - kā spurgaliņa stīdz,

Līdz zemzemē viss asna vārdā,

Viss dzieta vārdā sakņu iztaustīts.

Vienalga, kas es kļūšu - dārzenis vai puķe,

Vai nezāle-viss notiek tā,

Kā ierakstīts jau mūžu mūžiem Irvisugudrā dabas grāmatā.

Vel strīdas savā starpā saknes, asni, dzieti:

Kur pirmsākums? Vel strīdas stāds Ar savu zemzemi, bet man vienalga,

Ja vien es esmu atkal sēkliņā

Un strādāju caur augsnes kārtām Uz virszemi, uz debesīm;

Un vēl tik daudz ir iespēju te, manā tumsas zemē, Te, manā dīgtspējīgā dvēselē.

★ ★ *

2003. gada jūlijs- augusts

Latvijas āboli

Augļkopība ieņem īpašu vietu manā biogrāfijā, jo onkolis, mammas jaunākais brālis Edgars Bite, trīsdesmitos gados beidza Bulduru dārzkopības tehnikumu kā augkopības speciālists un vectēva lauku mājās Kalvenes „Pavāriņos” iekārtoja tā saucamo koku skolu, kurā par apkopēju puikas gados strādāju arī es, kaut iztēlē iedomājos sevi arī par vienu no šīs skolas audzēkņiem esam. Kā jau Liepājas zēnam pirmā profesija, ko izvēlējos sapņos par nākotni, bija kapteinis. Ar to biju apmāts, un vectēvs Jēkabs, kuram savus sapņus izklāstīju visvaļsirdīgāk, sauca mani par kapteini. Taču onkoļa Edgara uzsāktā darbošanās „Pavāriņos”, kur pavadīju sešas vasaras, izmainīja ieceres, un es pēkšņi pārsviedos uz dārzniecību. Tieši augļkopību, jo onkolis bija atvedis sev līdzi vairākas krāšņas grāmatas, kurās bija attēloti augļi, kādi briedīs „Pavāriņu" laukos stādītās ābelēs, kad tās, kā mežeņi uzpotētas, izaugs par ražojošiem augļu kokiem. Krāsainās ilustrācijas mani tā iespaidoja, ka bieži šķirstīju šīs grāmatas un aizsapņojos līdz grāvenšteiniem, trebū sēklaudžiem, suislepiem - visām tām skanīgajām un smalkajām šķirnēm, kādas briedīs ābelēs, kad „Pavāriņu” lauki būs pārvērsti vienā lielā ābeļdārzā.

Bet tolaik sapņa par jaunu profesiju dzimšanā biju vien nokalnē sastādīto mežeņu rindu apkopējs - kaplēju nezāles un irdināju cieto māla augsni ap trauslajiem kociņiem (par diviem santīmiem rindu). Un „Pavāriņos” jau bija savs vecais ābeļdārzs dzīvojamās mājas priekšā, kur pazinu katru ābeli, zināju, kad un ko no tām varēja gaidīt.

Mana pirmā cerība tikt pie augļiem bija veca ābele, jau dzeltena ķērpja apsēstiem zariem, kas tomēr un dažu gadu pat ļoti dāsni ražoja sīkus, neizskatīgus ābolēnus - cukuriņus. Taču zināju, kas par vērti šim auglītim, kad tas jau jūlija beigās, tārpa iegrauzts, novēlās zālē. Cukuriņš kusa uz mēles, un līdz ar šīs ābeles sezonas atklāšanu „Pavāriņos” sākās augļu laiks, jo nevarēja ņemt vērā tos dažus Kazdangas ķiršus, kas auga gar olnīcu. Un tad jau ābele ar kuplo zarotni, kas ražoja baltos dzidros. Līdz ar lapsenēm izsekoju gatavākajiem āboliem un biju tik pacietīgs, ka dažam ļāvu ienākties pavisam dzidram, līdz tam redzēja cauri līdz pašai serdei.

Tādus ābolus, puiciski lielīdamies ar savu nesavtību, nesu omītei un vectēvam, iepriekš jau labi zinādams, ka lauvas tiesa tiks pašam. Vēl no agrīnākajām šķirnēm bija vien citronāboli un rožāboli. Ja labi ienācās, sulīgi un garšīgi. Arto smēķi, kāda ir vien māla zemē augušas ābeles āboliem. Taču bija arī dažādas likstas, kas piemeklēja veco ābeļdārzu. Viengad cukuriņiem uzklupa no meža uzradušās vāveres. Nē, mīkstums kuplastēm negaršoja - viņas šķēla auglīti uz pusēm un no serdes izēda vien sēkliņas. Uznāca vasaras vētras, un dārzs, kaut arī pasargāts no rietumiem, kur garām gāja zemes ceļš, ar blīvu ceriņu dzīvžogu, tomēr tika tā pluinīts, ka negatavu ābolēnu bija pilna zāle. Nerunājot nemaz par neražas gadiem, kad agrīno šķirņu ābeles bija augļu tukšas. Viengad manu kārību pēc Latvijas āboliem apmierināja dižā un staltā Rēveles pienābele. Ta auga nokalnē pie karūsu dīķa, āboli ripoja pa nokalni lejup un bija rodami kalmēs, kas auga ap dīķi. Augļi gan nebija kārotā saldumā, toties, ja iekoda sarkanbalti svītrotā ābolā, sula, pienbalti putodama, šļācās aumaļām.

Ābeļdārzā brieda mālāboli, pepiņi, tā saucamās zaķu pieres un vēl kādi tur tumši sarkani ziemas āboli, bet tie mani tobrīd neinteresēja, jo līdz ar skolas sākumu bija jāpārceļas uz Liepāju un pie tiem, pagrabā noglabātiem, tiku vien oktobra brīvlaikā - suņu dienās, kad apciemoju „Pavāriņus”.

Kad pirmoreiz vectēvam ieminējos, ka gribētu kļūt par dārznieku, viņš tikai attrauca: āzis arī gribēja. Izrādījās, ka viņš savā zemnieka izjūtā nebija gluži vienisprātis ar dēla sapni par aramzemes apstādīšanu ar augļu kokiem, kaut ne jau blīvā dārzā, bet atstatu kociņu no kociņa, lai laukus varētu arī apart. Vectēvam mīļš bija vecais ābeļdārzs, kur stāvēja viņa bišukoki, kur viņš dienasvidos mēdza atgulties kādas ābeles pavēnī.

Pārsviedies uz augļkopību, pastrādāju arī blēņu darbus. No ķezas ar veselu ādu izkūlos, vien pateicoties vectēva aizstāvībai, kad piepildījās viņa pravietojums un es izrādījos tā āža lomā, kas gribēja kļūt ar dārznieku.

Mežeņi koku skolā bija tiktāl izauguši, ka onkolis Edgars tos uzpotēja par dižciltīgiem augļu kokiem. Šī potēšana, kurā aktīvi piedalījos, palīdzēdams uzacotos potcelmus nosaitēt ar rafiju (tolaik bija tāds apsienamais materiāls), kamēr onkolis izdarīja operāciju: ar dārznieknaža līko asmeni pāršķēla krusteniski mežeņa mizu un šķēlumā ievietoja potzaru. Šī uzpotēšanas procedūra tik spēcīgi iedarbojās uz manu puišeļa iztēli, ka iedomājos uz savu roku veikt dažus eksperimentus, par kuriem priecātos arī pieaugušie.

Pa kluso nozūmēju potzarus un pusdienlaikā, kad mājas ļaudis devās pie miera, iejutos dārznieka lomā. Kādēļ gan nevarētu uzpotēt ,Suislepu' šķirnes ābolus olu plūmju atvasītēm, kuras bija tādā pašā smuidrumā kā mežeņi koku skolā? Savās drosmīgajās fantāzijās (par Mičurinu vēl nekā nezināju) gāju vēl tālāk - sak, kas varētu iznākt no oša vai kļavas atvases krustojuma ar .Grāvenšteina^1 vai Jrebū' sēklaudzi? Uzdarbojos, manuprāt, veiksmīgi, jo biju labi iegaumējis onkoļa demonstrēto. Viss bija godam, kamēr atklājās potzaru iztrūkums, un man nācās atzīties pašdarbībā. Onkolis bija mēms no pārsteiguma un dusmām, omīte lasīja morāli kā no grāmatas, un vienīgi vectēvs visu ārkārtējo notikumu dārzniecībā vērta humorā, mēģinādams pat attaisnot manu spontāno iztēli un atgādinādams - vai es tev neteicu, - un pieminēdams to pašu āzi, kas nu bija kļuvis par grēkāzi.

Pēc ilgiem, ilgiem gadiem, kad „Pavāriņi" jau bija pārdēvēti vectēva uzvārdā par „Bitēm”, kad no bērnības taku meklēšanas bija atbaidījusi tur ierīkotā liellopu novietne, reiz saņēmos un kopā ar diviem ceļabiedriem iegriezāmies māju pagalmā, kur pirmais mūs sagaidīja liels, laipns suns. Arī māju apdzīvotāji bija viesmīlīgi. Ieveda vecās dzīvojamās ēkas istabās, aizveda pie laukos sastādītajām ābelēm un, tā kā bija augusts un ražīgs gads, piebēra mums pilnu mašīnas bagāžnieku ar āboliem. Pusauga ābelītes, ko onkolis ar vectēvu izstādīja „Pavāriņu” laukos, bija jau vecas ābeles, bet ražoja dāsni. Visas tās smalkās šķirnes, kas tagad Latvijā kļuvušas ikdienišķas, bet toreiz, manā bērnībā, onkoļa Edgara grāmatās nobildētas, izskatījās tik iztēli rosinošas, ka vismaz uz vienu vasaru profesijas izvelē grasījos kļūt par dārznieku.

Tas sešas vasaras, pavadītas Kalvenes „Pavāriņos”, ielika pamatu manai cieņai, apbrīnai pret Latvijas āboliem, vēlmei tos allaž nogaršot. Jau no agras bērnības esmu kodis dažādās Latvijas ābolu šķirnēs, kad tām pa vidu vēl nejaucās gleznie, tārpu (ķīmijas dēļ) nicinātie ārzemnieki un Liepājas Pētera tirgū pārdeva vien augļus no Kurzemes ābeļdārziem.

Sibīrijas trimdas trīspadsmit gados atceros vien vienu vienīgu ābolu nogaršojis. Kādu rudeni, kad bija beidzies karš, no Latvijas pakā uz Ustj-Portu Taimiras pussalā atsūtītu un uzdāvinātu mūsu ģimenei. Antonovku. Kā mamma to grieza trijās līdzīgās daļās, un katrs savu tiesu izbaudījām atcerēdamies, kā reiz ēsti Latvijas āboli.

Uz Tālajiem Ziemeļiem caur Ledus okeānu līdz ar citām pārtikas precēm no Amerikas pienāca arī āboli, bet tie bija nogaršojami vien polārpētnieka Papāņina naftas meklētāju ekspedīcijas dalībniekiem un augstākai priekšniecībai.

Pie Krasnojarskas audzēja Sibīrijai piemērotas ābeļu šķirnes, kas ražoja mazus ābolīšus, bet mēs tos tolaik neredzējām. Mūsu „āboli” pirmajā izsūtīšanas gadā bija kaulainie ar nelielu miltumu vilkābeļu auglīši. Tikai vēlāk, apceļojot Sibīriju un uzkāpjot Krasnojarskas Stabu rezervātā, tā saimniece Jeļena Krutovskaja mūs pacienāja ar šiem Sibīrijas ābofīšiem, kuru ziemcietīgo šķirni bija selekcionējis

viņas tēvs, slavens dārznieks.

1947. gada rudenī, pārbēguši uz Latviju, atkal nokļuvām Liepājas Pētertirgū, atkal pirkām un aizgūtnēm kodām Latvijas ābolos. No tiem laikiem iemācījos apēst ābolu ar visu serdi, la, lai paliek pāri vien kātiņš.

Mans onkolis, dārznieks Edgars, bija kļuvis par tomātu un puķu audzētāju, apsaimniekoja siltumnīcu un blokmājas. Arī es kādu gadu, atcerēdamies sapni -kļūt par dārznieku - nostrādāju kooperatīvā „Liepājas dārzkopis". Bet jau bez romantiskas attieksmes pret šo nozari.

Kāda spilgta atmiņa no toreizējām bēgļa gaitām Latvijā, kas drīzāk līdzinās kādreiz nosapņotajam sapnim - tik tāls no īstenības šķiet šis notikums, tik romantiskas jūsmas aizplīvurots.

Kad biju vēl transportstrādnieks kooperatīvā „Liepājas dārzkopis”, vēlīnā rudenī mūs, trīs vīrus, aizsūtīja palīgā noņemt kāpostus kādā saimniecībā Sustas pusē, kas atradās meža ielokā un kam piederēja liels ābeļdārzs. Tolaik, 1947. Gadā, kolhozi tikai dibinājās, saimniecība, kaut milzu nodokļiem aplikta, piederēja vēl īpašniekam, kurš tika dēvēts par budzi. Vakarā pēc darba pie vakariņu galda aizsākās sarunas - piesardzīgas, neatklājot savus patiesos uzskatus. Mani darbabiedri bija gados vecāki vīri. Noguruši un siltumā atvilguši viņi agri aizgāja pie miera, un pie galda paliku viens ar saimnieka ģimeni. Viņiem bija vēl divas meitas, no kurām ar vecāko, tumšmati Alīsi, bijām saskatījušies, kā tas mēdz būt, kad izjūtama savstarpēja patikšana, taču tā nav izrādāma citu klātbūtnē.

Uzzinājis, ka esmu izsūtītais, kas tikko pārbēdzis no trimdas, saimnieks kļuva atklātāks un vaļsirdīgāks. Pacienāja ar gadiem nostāvējušos ābolu vīnu. Sarunas kļuva sirsnīgākas. No trimdas pārradies, divdesmit gadu vecumā biju visai stīvs un kautrīgs jauneklis, taču tovakar atraisījos, sāku stāstīt savus trimdinieka piedzīvojumus. Laikam visai tēlaini un aizkustinoši, jo vienbrīd redzēju Alīsi notraucam asaras no vaigiem.

Kad posāmies naktsguļai, man piedāvāja guļvietu neapkurinātā plašā istabā, kur bija ierīkoti plaukti ābolu uzglabāšanai. Tie bija pilni nobriedušiem un vēl briestošiem augļiem, ābolu smarža bija tik spēcīga un tīkama, nekad vēl nejusta tādā blīvumā.

Afīse man ierādīja guļvietu, solīja atnest apsegam vēl kažoku, lai nenosalstu. Divatā palikuši, tomēr bijām tik kautri, ka, sabučoties gribēdami, sabakstījāmies vien deguniem. Afīse atraisījās no apskāviena.

Kad viņa atgriezīsies ar kažoku un būšu jau atgūlies uz dīvāna, apņēmos būt drosmīgāks. Uz to mani, kā tagad iedomājos, iedvesmoja arī tik spēcīgā un tīkamā ābolu smarža, it kā tai būtu kāds sakars ar Alīsi, mūsu savstarpējo patikšanu, ko

nebijām spējuši viens otram izrādīt.

Tādi iepriekš sapņojumi un iztēlojumi parasti nepiepildās un īstenībā apvēršas pavisam savādāk, taču toreiz viss notika brīnumaināk, nekā varēju iedomāties. Varbūt pateicoties tam, ka tik spēcīgi, tīkami, pat reibinoši smaržoja āboli! Afīse atgriezās ar kažoku, uzsedza man to, nosfīga pār mani un nobučoja uz lūpām karsti un saldi. Apskāvis viņu, apjautu, ka Afīse ģērbusies vien naktskreklā, ka tas priekšā paveras un skūpstiem atsedzas viņas krūtis. Kā tai tautasdziesmā, kad no pieciem maziem ābolēniem māsīna trīs atdevusi brālīšam, bet divus pati paturējusi, ar ko puišus kaitināt... Taču Alīse nekaitināja un nekairināja mani. Pieglaudās cieši, cieši, apraudājās, noskūpstīja vēlreiz uz lūpām un aizbēga. Un šķita, ka āboli dvesmo vēl spēcīgāk, kairāk un saldāk.

Vēlreiz satikos ar Alīsi, kad viņa bija jau precēta sieva ar diviem bērniem, atbraukusi uz Vaiņodes sanatoriju apciemot kādu radinieku, bet es pēc otrreizējas atgriešanās no trimdas tur smagi slims ar tbc ārstējos. Toreiz mums abiem saskatīties jau bija bīstami, un mēs ātri vien viens no otra novērsāmies. Atmiņā uzvilnīja ābolu smarža, tāpat kā tagad, atceroties šo īso, romantisko dzīves fragmentu, kad redzes iespaidi vien noplaiksnās kā vīzijas, bet ābolu smaržai un pieskārieniem tumšajā istabā tik paliekoša vieta atmiņā. Pat liktenīga, kā, visu to atceroties, reizēm iedomājos, apcerēdams Latvijas ābolus.

Kad strādāju (dziedāju) Liepājas teātra muzikālajā trupā par koristu, ar viesizrādēm apbraukājām visu Latviju. Reiz, atceros, kādā ļoti dāsnā ābolražas gadā mums, ja nemaldos, Madonā uzdāvināja visus kultūras nama izstādē apskatei izliktos ābolus. Tāpat kā reiz Jēkabpilī slavenā puķu audzētāja Orehova izstādē eksponētās gladiolas. Kas tie abos gadījumos bija par priekiem -dažādu ābolu šķirņu garšošana un pašu sev uz skatuves organizēta ziedu pasniegšana. Pompoza izdarība, kamēr gladiolas turējās frišas, pašiem par to uzjautrinoties.

Arī Dzejas dienas sakrīt ar ābolu laiku. Cik neesam cienāti, cik līdzi veduši grozus, pilnus ar āboliem! Un cik romantiski ar kādu kolēģi dzejnieci jebšu tavas dzejas cienītāju, pieceļoties no dzīru galda, iziet vēfīnā rudens vakarā ābeļdārzā, nostāties zem ābeles, raudzīties zvaigznēs un klausīties, kā ik pa brīdim nobūkš pret zemi kāds no zara atraisījies ābols.

Plaši ābeļdārzi visspilgtāk atmiņā no Kazdangas un Medzes. Pērnruden Kazdangā zem ābelēm bija tik daudz nobirušu, jau iepuvušu ābolu, ka ne soli paspert. Allaž tāds kā žēlums, īgnums, pārmetums par to, ka nespējam savākt un apstrādāt visus ābeļdārzu saražotos augļus, kaut sulu izspiežot no tiem.

Uz Medzi apskatīt Šternu ģimenes stādito ābeļdārzu mani kādreiz paņēma fīdzi onkolis Edgars, kad brauca pie sava skolasbiedra no Bulduru dārzkopības skolas - Viestura Šterna. 1949. gadā Šternu ģimeni izkulakoja, dārzu paņēma kolhozs. Omskas apgabalā, kā toreiz dzirdēju stāstām, vecais Šterns atkal izveidojis tādu dārzniecību, ka saņēmis ordeni no paša Hruščova rokas. Tolaik jau brālēns Andris Bite (Edgara vecākais dēls) bija beidzis institūtu Mičurinskā un strādāja par augļkopības (pundurābefīšu ieaudzēšana) speciālistu Pūrē. Tā teikt, gāja tēva pēdās un iet vēl šodien.

Skumīgi atcerēties pamesto māju ābeļdārzus, kur ābeles savā va|ā, tās neviens neapkopj, purina tik nežēlīgi, ka aplauž zarus. Atceros meža vidū pamestās „Prātiņu" mājas Sakā, kur auga un ražoja vecas ābeles - vēl tādu šķirņu, kuru nosaukumus aug|u savācējs nemaz nezina nosaukt. Tad nu konkurencē ar staltbriežiem un mežacūkām varēja tikt pie tāda ābolēna, kas nav vairs tirgū nopērkams.

Savādāka, taču ne mazāk cieņu apliecinoša attieksme pret mežābelēm. Tās, manuprāt, tik ļoti iederas mūsu lauku un mežu ainavās, tās tik mīļi un skaisti apdziedātas. Viena notām allaž rēgojas acupriekšā.

Jūrmalciemā, kur taka gar pļavmali un pa vigu ved uz jūru, jau pa vafīgu smilti uzrāpjas priekškāpā, vēl pirms četriem gadiem auga kupla mežābefīte, un vienruden tā bija tik augļu pilna, ka vairākas riekšavas nobirušu iedzeltenu ābolēnu sabēru stumjamos rateļos, lai tos saglabātu līdz pirmajam salam un sasaldētu, kā to „Pavāriņos" darīja vectēvs. Ziemā, kad tos ienes istabā, ābolēni atkūst un ir tik sufīgi un garšīgi. Kādā rudens vētrā, kad vaļīgā smilts gāja pa gaisu, mežābelīti ieputināja līdz viduklim - tikai galotne laukā no kāpas. Nu vairs no tās neredz ne zariņa, bet priekškāpā kļuvusi platāka un augstāka.

Man, ja šo lietu ņem juridiski precīzi, piederējusi un vēl aizvien pieder tikai viena ābelīte - pusaudze .Antonovka' Jūrmalciema „Šeiros”. Kad mājas iepirkām, kociņš bija pagalam nonīcis, un vietējie iedzīvotāji klāstīja, ka ābeles, jo sevišķi jūras pusē, kur augsts gruntsūdens, nepadodoties atšķirībā no bumbierēm, plūmēm, ķiršiem, nerunājot nemaz par aličām, kuru auglīšus nespēj vien savākt. Ābeles stādot, tām esot īpaši jāsagatavo augsne, ar māla kārtu saknes jānorobežo no gruntsūdens. Mantotā .Antonovka^1 ilgus gadus mocījās, lai kā to aplikām kūtsmēsliem, jūrassūdiem, ierakām zem saknēm ilgi nepārlūkotos tīklos sabojājušos lašus. Savairojās kaitēkļi, pavasaros grauza ziedpumpurus, červelēja lapas. Ābelīte tomēr saņēmās, izrādīja pateicību par mūsu rūpēm un dažugad nobirdināja pat pārdesmit ābolēnus. Tad atkal nāca sausuma rudeņi, kad pietrūka valgmes, ar ko pat sakņu dārzu apliet, taču nu jau .Antonovka', kas ieaugusi dārza stūrī kopā ar ceriņiem, meža plūmēm un no kāpas pārstādītu kuplu bārbeles krūmu, izveidojusi ābeles cienīgu zaru vainagu, sola mūs pacienāt ar dzelteni ienākušamies ābolēniem, kad kāda no turpmākajām vasarām būs bagāta ar valgmi un atmetīsies ražens rudens.

Vistautiskāk un ar tādu kā lepnumu Latvijas ābolus izjūtu tirgū. Jau augusta sākumā, kad parādās pirmie baltie dzidrie un bumbierāboli. Vēl tvirti, īsti neienākušies, bet jau iekārojami kā pirmie mūsu pašu zemītē izaudzētie pēc visām tām importa šķirnēm, ko, ieraduši ēst ābolus, esam iegādājušies veikalos un tirgus stendos. Tie visi ir bijuši cienījami aug|i gan izskata, gan garšas ziņā, taču allaž turēti aizdomās, ka audzēti ar ķīmijas līdzdalību, audzēti tā, ka ne tārpiņš nav izrādījis vēlēšanos ielīst tādam ābolam serdē. Uz pavasara pusi, kad tirgū izbeidzas pepiņu, sīpoliņu, dzelzsābolu (Renetes) piedāvājums, esmu pat ļāvies apmānīties, lai daža veikla pārdevēja iestāsta „moldāvus” vai „poļus” par Latvijā briedušiem āboliem.

Interesantas ir attiecības tirgū, ābolus pērkot. Jūt, kuri tos paši audzējuši un kuri ir vien noalgoti pārdevēji. Tad arī sarunas, augļus pērkot - ko jau zināmu apstiprinošas un arī ko jaunu atklājošas izzināt vēlmē par Latvijas āboliem. Starp daudziem daži bioloģiski tīru lauksaimniecības ražojumu pārdevēji. Viens - Jānis Pakalns no Liegiem turpat pie Durbes, pazīstams vairākus gadus - vienmēr pasaka ko interesantu par piedāvājamām šķirnēm. Jaužu, ka viņš par augļkopību var papildināt manas zināšanas. Tirgū, kur piezemēta gaisotne, sarunāties neērti. Uzaicinu Jāni tikties mājas apstākļos, un viņš piekrīt. Runājam pāris stundas, un man rodas priekšstats par to, kas augļkopībā notiek Liepājas rajonā, Kurzemē, Eiropā. Izrādās, ka mūsu Kurzeme ar savu pauguraino reljefu un augsnēm ir piemērota vieta ābeļdārzu iekopšanai, stādot tos dienvidrietumu nogāzēs. Par aizsargstādījumiem poētiska atklāsme: vēju nevajag nokaut, bet nomierināt. Simpātiska ir Jāņa Pakalna dabas romantiskā izjūta, pat par gluži praktiskām lietām runājot un rakstot. Kā žurnālā „Vides Vēstis”, kurā viņš pērnruden raksta par ābeļu stumbru barošanu: „Kad novākta dāsnā ābolu raža, es gatavoju ābeli ziemai -mērcu spainī, šļakstu šķidrumu uz stumbra, uz resnajiem zariem, to padusēs, iedobēs, spraugās. Es ietērpju ābeli gaišbrūnā pavasara kleitā, tajā viņa sagaidīs no sevis izlienam pirmās lapas, kāds ziediņš šķelmīgi paraudzīsies uz mātes drukno stāvu un pačukstēs citiem: mūsu paugurs arī varen glīti nomēslots."

Ja cilvēkam tāda attieksme pret savu profesiju, darāmo praktisko darbu, tad var runāties ilgi un ar patiesu interesi. Arī daudz ko uzzinot.

Kad vaicāju par pašām senākajām ābolu šķirnēm Latvijā, Jānis min ,Reinas pupu ābolu^1, kas esot neizskatīgs, bet ilgi glabājoties, ,Māla ābolu^1 (Serinku), ko viņš pats vēl izaudzē savā dārzā kā vienu no 120 šķirnēm, kas tur rodamas. Un tad jau tautas selekcijas šķirnes, atrastas pa visu Latviju, tās meklējot. Kā .Baltais dzidrais', .Cukuriņš', .Piena^1 un .Ničnera zemeņu' (vīna) ābols. Arī .Burtnieku ziemas', .Bērsis*.

Tagad Latvijā audzējot aptuveni 400 šķirnes (pirms desmit gadiem saskaitītas ap 300). Par dažādām šķirnēm un to īpašībām varētu spriedelēt ilgi. No Jāņa sacītā minēšu vien, ka vecie dārznieki par Latvijas skaistāko ābolu (šo uzskatu augstumu arī nepārsniegt) izraudzījušies .Gaiziņu'. Kad vaicāju par viņa paša iemīļotām šķirnēm, jūtu, cik grūta tāda izvēle augļkopim, kurš samīlējies tik daudzās. Nosauc ,Raju', kam asinīs mālābols, ,Agru', .Ausmu', .Rambužu'; .Stars' esot pārāk salds. Ir mums arī kopēji mīluļi. Kā .Signe' ,Tiliš', ,Trebū sēklaudzis'. Viena šķirne saucoties .Pelnrušķīte'. Slimojot ar kraupi, bet esot brīnišķīgs ābols.

Tad Jānis Pakalns salīdzina no ārzemēm ievestos skaistuļus ar Latvijas augļiem un saka: „Ābols ir labs, kamēr viņš dzīvo, bet ievestie āboli ir mūmijas." Arī es to esmu apjautis jau sen, to apjauš aizvien vairāk Latvijas iedzīvotāju un tirgū prasa pēc vietējām šķirnēm. Man šķiet, ka Latvijas āboli varētu būt pieprasīti un iecienīti Eiropas tirgū, jo, cik esmu cienājis ārzemniekus ar tiem, viņi slavējuši, bet Jānis saka, ka konkurence Eiropas tirgū esot tik skaudra, ka mūsu augļkopjiem tur grūti, pat neiespējami iespraukties. Bioloģiski tīru produkciju daudz augstāk nekā Liepājā novērtē Rīgā. Te, Pētertirgū, pārdodot ābolus, gadoties visādi komiski gadījumi, kad neuzticība tīram un garšīgam ābolam ņem virsroku, un pircēju apžilbina laistīgie, ievaskotie augļi. Kā izteicies kāds viņa kolēģis: nomazgā kilogramu vīnogas un ar šo šķidrumu varēsi nomiglot hektāru ābeļdārza.

Jānis Pakalns ir saimnieks nevien savā „Sproģu” māju plašajā ābeļdārzā, kur viņš rudeņos novēl ievākt ražu ikvienam, kurš grib mieloties ar dzīviem āboliem, bet viņam ir arī interese par citiem aug|u dārziem, jo sevišķi Liepājas rajonā, kur viņš izpalīdz ne vien ar padomu, bet arī strādā, tos apkopdams. Viņam pret ābeli kā koku ir sevišķa attieksme. Jau pieminētajā rakstā par ābeju stumbru barošanu ziemā Jānis īsā, praktiskā noda|ā par bioloģisko miglošana ziemā piebilst: „Jā, visi koki Dieva doti, bet uz ābeli manam sencim Dievs esot vēlējis vien lūkoties un nevis baudīt tās augļus, tāpēc tu esi man īpaša. Un es nevēlos, lai mans dārzs līdzinātos rūpnīcas ceham. Dvēselei vajag skaistu koku."

Arī es, pieminot bībelstāstu, domājot tikpat nopietni kā Jānis Pakalns, esmu rotaļīgāk apspēlējis šo tēmu dzejolī „Latvijas āboli":

Top rudentiņš par paradīzi,

Un atkal kāda slava dārzā

Zem ābeles ar Balto dzidro stāv

Un kārdina. Cik ābols caurspīdīgs -

Tam serdi cauri redz ar visām sēkliņār

Cik sulots tas! Kas nezin,

Kā lūpas mizai maigi pieskaras

Ka zobi auglī iecērtas, kā sulas šļāc Un ka pa kodienam līdz pašai serdei.

ū, grēkā krišana!

Tik latviska šai Kurzemītes dārzā

Kaut kur starp Ēdoli un Embūti.

Un Ādamam ir septiiī dēt,

Un visi tajā auglīkodēji.

Un atkārtojas bībelstāsts jau kuro reiz * Balto dzidro kādas sievas rokās.

Jau dziļi rudenī

Aizvien vēl Kurzemē,

Tik saldi vēl pirms izdzīšanas Tur-ārā pasaulē.

2003. gada septembris-decembris

Akmens uz akmens

Kā lai neuzraksta par akmeņiem! Ar tiem pilna atmiņa, tie ik dienas rēgojas acupriekšā, tēlojas dažādās nozīmēs, piedāvājas izsakāmi, kā tos uztveru savā skatījumā ar savu izjūtu, savu attieksmi. Augu mūžu kā pilsētnieks uz bruģakmeņiem, it kā tos nemaz neievērodams zem kājām, bet ietekmējies, ai, kā ietekmējies no šīs akmens pasaules, no šiem pieskārieniem akmenim. Ne vien ar kājām un skatienu, bet jēgpilnos apskaidrības brīžos arī ar dvēseli, arto radnieciski simbolisko sajūtu, kas dara par liepājnieku ne vien šodienā, bet arī tajā vēsturiskajā aspektā, kad pirmās aitasgalvas, kā izsenis dēvēja bruģakmeņus, sagula Liepājas smilšainajās ieliņās. Mūžu dzīvodams šajā pilsētā, tu nevari nebūt līdzdalībnieks tās tapšanā. Un galvenokārt no akmens. No plašas apkaimes savestajos laukakmeņos, kas salikti pamatos, ielās, ostmalā, molos, jo tu pats esi palaikam dzīvojis vietās, kur lauki un meži pilni ar akmeņiem un to krāvumiem, iztēlojoties, kā Liepājas ezera Otaņķu stūri klomeri celti no grunts, krauti laivās un vesti uz pilsētu. Šī romantiskā aina jau ilgi acupriekšā un prasās izrakstāma. Un cik daudz viedu dabas un vēstures pētnieku ir stāstījuši par akmeņiem, rakstījuši par tiem, rosinot arī manī dziņu - izteikties. Un kur nu vēl Sibīrija, kas daudzpusīgi iepazīta un vietumis vienos kalnos un klintājos šķiet kā milzu akmens, pret kuru tik daudzi apdauzījušies, kalnos rāpdamies, Straujupes izbraukdami, trimdā un katorgā vergojot. Tā šķiet kā akmens lauztuves, kur ar dabas vitālo, taču brutālo spēku samērojies cilvēka gara spēks.

Kā noslēpums dažu kilometru attālumā un cieši pietuvojoties smilšu liedagam Kurzemes piekrastē, Baltijas jūras dzelmē slejas teiksmainā Akmenija. Vesela valstība, kas pagaidām apdzīvojama vien iztēlē. Tā turpinās pa Vidzemes jūrmalu, Igaunijas salām, tā izslējās no dzīles ziemeļos un kļūst par klinšu zemi Skandināviju. Tur akmeņos izcirstas rūnu zīmes, kas vēstī par senčiem un viņu dieviem. Tāpat kā mūsu kultakmeņos. Nu cilvēki grib vēstīt par akmeņiem. Arī es. Kā liecinieks savam „akmens laikmetam".

Arheologs Juris Urtāns 1990. gadā izdotās grāmatas „Pēdakmeņi.

Robežakmeņi. Muldakmeņi” ievadā raksta: „[..] Cilvēka rašanās ir saistīta ar uguni. Bet cilvēks ir saistīts arī ar akmeni.

Ja nebūtu uguns, nebūtu cilvēka. Bet, ja nebūtu akmens, tad cilvēks būtu pavisam savādāks nekā mēs tagad esam.”

To var apjēgt, vien tālu aizdomājoties cilvēces pagātnē, visilgākajā tās attīstības posmā - akmens laikmetā. To var iztēloties, lasot akmeņos atstātās zīmes un pašus akmeņus kā zīmes, kas liecina par kaut ko ļoti senu ne vien cauri gadsimtiem, bet pāri laikmetiem un ērām. „Ūdentiņis, akmentiņis - tie dzīvoja saules mūžu”.

Kā jau pilsētnieks, Liepājas iedzimtais, nācu pasaulē, kā mēdz sacīt, uz akmeņiem. Ari pirmos soļus spēru uz Liepājas bruģa. Ne tolaik, ne arī tagad, Čauļu (Ālandes) iela nebija bruģēta, nedz ar asfaltu pārlieta. Tā bija tāds kā zemes ceļš gar ezermali. Lai nejustu purvaini spiežamies cauri, iela bija pieblietēta ar šlagu no Drāšu fabrikas (tagad „Liepājas Metalurga”). Taču turpat blakus Jaunā iela bija bruģēta, un pie mūsu toreizējās mājas, kas atradās uz Ālandes un Kaļķu ielas stūra, kur kādreiz bija arī ūdenspumpis, vāļājās vairāki diži akmeņi, kas noderēja suņiem par robežstabiem teritorijas iezīmēšanai. Akmeņu tolaik un tagad Liepājā, cik uziet - kur vien paskaties, kur vien kāju sper, neraugoties uz to, ka ielas brauktuves un ietves, galvenokārt centrā, pārklātas ar mākslīgu segumu.

Puikas gados jau akmeņus ievēro vien tādēļ, lai ar tiem mētātos, vai plakanos slidinātu pa ūdens virsmu. Oļus un sīkākos klomerīšus, kā manā bērnībā dēvēja akmeņus. Tikai laukos, Kalvenē, vectēva saimniecībā vadot vasaras, sāku ievērot atsevišķus akmeņus.

No ciešā māju pudura, kurā ietilpa no laukakmeņiem un ķieģeļiem mūrētā dzīvojamā ēka, klēts, šķūnis, pirts, no māliem kleķētais laidars, patālāk nost atradās veca, sagruvusi rija. Ta bija celta no tik skaistiem akmeņiem, kas lielākoties jau bija atdalījušies no mūriem un noripojuši savrup zālē, ka pat es bez vectēva rādīšanas šo skaistumu ieraudzīju. Dažam stīdzēja cauri mirdzošas vizlas dzīsliņas, dažs bija raibs kā dzeņa vēders, bet viens, pats dižākais, bija ar ugunszīmi pierē. Kā vectēvs stāstīja, mošķu atbaidīšanai.

Rijas viena siena, kas vēl slējās pret ziemeļiem un deva aizvēni, ziemelim pūšot, kā arī cieši sablīvējušies akmeņi, bija viena no manām mīļākajām rotaļu vietām. Akmeņi pievilka, un es artiem spēlējos, iztēlodamies tos dažādās lomās.

Kā savas bērnības dižāko un romantiskāko atceros Melnezerā no dzīlēm izslējušos milzeni (Melnezers - Liepājas ezera dienvidu daļa starp Maiļu ragu un Bārtas upes ieteku). Vientuļš ūdens klaids ar retiem donu puduriem, un pēkšņi tikpat melns kā Melnezers, viļņu apskalots akmens. Mēs ar tēvu bijām ūdensvīri, cik reiz uz šī akmens izkāpuši. Arī fotografējušies. Vēlāk to saspridzināja, jo traucēja plostus dzīt pa upesvietu.

Liepājas ezers kādreiz bija svēts un akmeņu pilns. Viena no romantiskākajām atmiņu lappusēm iz tālas bērnības, ar iztēli izpušķota un dažu vēstures faktu nopamatota, - akmeņu izcelšana no seklā ar tvirtu grants grunti Otaņķu stūra. Tagad jau pašam jūk - vai tie bija bērnības redzējumi vai iztēles gleznojumi -Ciānas sala, ko, ietekot ezerā, apskāvusi Bārtas caurtece, un viens no septiņiem Nīcas krogiem uz šīs salas iesaukts - „Pie Ciānas meitiņas”, jo krodziniekam bijusi daiļa meita, kas apkalpojusi viesus - plostniekus, venterniekus, kādu ieklīdušu makšķernieku un Nīcas pagasta namelniekus, kuri vasarās piepelnījušies ar akmeņu izcelšanu no ezera, lai tad tos savās ietilpīgajās laivās nogādātu Liepājā, nokrautu grēdā ostmalā, un akmeņu pārkupšis, tos izmērījis, samaksātu skaidrā naudā. Kā Jēkabs Janševskis min savā grāmatā „Nīca”, sapulcējušies namelnieku jaunieši, paši kļuvuši par būdelniekiern uz neliela zemes strēķa, ezerā, akmeņus cilājot, pavadījuši medus mēnesi. Šis fakts kādreiz tā iekairināja iztēli, ka uzrakstīju scenāriju un Liepājas tolaik (sešdesmitajos, septiņdesmitajos gados) slavenie kinoamatieri Lūsēns (seniors), Kerve un Šmits uzņēma filmu, kas guva ievērību un vēl nesen tika demonstrēta. Kopš agras bērnības biju tā iejuties Liepājas ezera vasaras noskaņās, ka viss - gan paša skatītais, gan veco venternieku un tēva stāstītais, kā arī Jēkaba Janševska paustais - uzbūra redzes gleznas, kas prasījās izteicamas arī vārdos. Uzrakstīju poēmu, bettā netika līdzi iztēlei.

Pēc nostāstiem krodzinieka saimei uz Ciānas salas uzbrucis sarkanbārdains laupītājs, kas slēpies Reiņu mežā. Ģimeni aplaupījis, noslepkavojis un pazudis bez pēdām. Kad pēdējoreiz izkāpu uz Ciānas salas, tur vēl bija saglabājušies pamati no kādreizējā kroga ēkas.

Ne visi svētā Liepājas jeb Gaužu ezera dižie akmeņi nogrimuši dūņās un aizmirstībā. Viens no tiem, upurakmens, kas atradies pie kādreizējās Saules muižas, vēl tagad, šķembās saplēsts, guļ pamatos Liepājas - Grobiņas šosejai, la ir viena versija. Otru, varbūt pat ticamāku, min Juris Urtāns grāmatā „Pēdakmeņi. Robežakmeņi. Muldakmeņi": „lēli bijuši iecirsti arī Bātas Pērkona akmenī (Liepājas rajonā) un Rudbāržu Dievakmenī (Kuldīgas rajonā). Bātas Pērkona akmens saspridzināts jau 1841. gadā, kad būvēja Liepājas - Grobiņas šoseju. Tas atradies Liepājas ezera ziemeļaustrumu krastā Bātas muižas robežās. Gan pēc formas, gan pēc izmēriem akmens atgādinājis lauku pirtiņu. Tā apkārtmērs bijis lielāks par 100 pēdām (vairāk nekā 30 metru), bet augstums sasniedzis 14 pēdas (apmēram 4 metrus)."

Dižie Liepājas apkaimes akmeņi - tas, kurš Kapsēdē, un tie, kas pa ceļam uz

Rucavu, it kā sasaucas savā starpā. Vēl esoši, saglabājušies. Liecinieki laikiem, kad te, Lejaskurzemes piekrastē, pletās pieci apjomīgi ezeri, starp kuriem Papes un Liepājas bija svētie. Dzirdēti, galvenokārt no vecajiem venterniekiem, nostāsti, ka uz Liepājas ezera salām - Putnu un Pērkona kalvēm - arī kādreiz bijuši upurakmeņi. Pērkona kalvi saukuši arī par Pērkona galvu (tā pieslejas tagadējai Nīcas pagasta apdzīvotai vietai ar senseno nosaukumu - Pērkone). Visas šīs sakarības var tikai minēt un iztēloties. Tāpat atsevišķu akmeņu un akmeņu krāvumu vietas Lejaskurzemē, kas vienojas kopējā sistēmā ar Pokaiņiem, Eiropu, pa visu zemeslodi. Par to viserudītāk savā grāmatā „Trejdeviņi Latvijas brīnumi" raksta Ivars Vīks, un nav vajadzības atkārtoties. Tomēr daži citāti: „Senatnē akmeni uzskatīja par dzīvības veidu, ar kuru var palīdzēt cilvēkam atgūt veselību, caur kuru gūt Dieva padomu [..] īpaša vērtība bija akmeņiem, kas likti bioģenētisko plūsmu tīkla krustpunktos. Tos arī uzskatīja par svētakmeņiem

Kā izrādās, bioenerģētiskās plūsmas spēju uztvert ari es, atrast āderu atrašanās vietas, krustpunktus, uz kuriem novietoti atsevišķi akmeņi, to krāvumi, izjust šo plūsmu pozitīvo jebšu negatīvo enerģiju iedarbību. Atceros, pirmoreiz kādas ekskursijas laikā Rucavas pusē Brušvitos (Brošvitos) kopā ar komponistu Agri Engelmani, kurš spēcīgi izjūt strāvojumu iedarbību, pabaudījām vairākus akmeņus. Daži no tiem, atrazdamies āderu krustpunktos, strāvoja visai negatīvu bioenerģiju. Nospriedām, ka tie varētu būt upurakmeņi, uz kuriem ziedoti arī asinsupuri, lai gan pastāv uzskats, ka balti nav upurējuši putnus un dzīvniekus. Agra Engelmaņa lauku mājās Liepienas „Ausekļos" tuvējā dumbrājā dziļi iestidzis kāds īpatnējs akmens, kam labvēlīgs starojums un ap kuru ik Jāņu nakti saiet jāņubērni no maliņu maliņām, lai parotaļātos ar atmiņām par senatni.

* * *

Kad 1941. gada jūnijā atrāva no dzimtajiem akmeņiem, nonācu zemē, kur akmeņi bija izslējušies kalnu grēdās, kļuvuši par klintīm, vīdēja iežu atsegumos. Sajānu atkorē mūsu ģimenei kādreiz bija jau citu it kā iekopts, par naudu pirkts kartupeļu lauciņš, kurā kartupeļu asni spraucās starp akmeņiem, zeme bija tik akmeņu blīva, kādu vēlāk vairs nekur neesmu redzējis.

Turpat līdzās atradās Stabu rezervāts, kurā arī es reiz biju klinšu kāpējs. Atceros, 1. Staba virsotnē slējās milzīgs ieapaļš akmens, kurš vējā šūpojās. Stabs ar iesauku „Pankūkas" sastāvēja no plakaniem dižakmeņiem, kurus var dēvēt arī par klinšu bluķiem.

Jeņisejas labais krasts tās lejastecē bija augsts un vienos akmeņos. Dolgāni un ņenci, kuri savus aizgājējus mēdza apglabāt koka kastēs augstajā upes kraujā līdz ar visu iedzīvi, uznesa augšā pa akmenim, lai pasargātu aizgājēju mirstīgās atliekas no polārajām lapsām un vilkiem. Tuvieši (četrreiz esmu ceļojis pa šo zemi) savu mirušo kapvietās uzslēja akmens stēlas. No Tuvas kādreiz esmu pārvedis skaistus akmentiņus, dažus ģeologu dāvātus. Dzirdējis un mazliet arī piedzīvojis leģendu par Aldin kis Zelta meiteni. Haijarlika ciedru silā, kur, mednieki būdami, smēlām ūdeni no oļaina avotiņa, uzvirda pa kriksītim tīra zelta. Gadījās sastapt mednieku, kurš teicās redzējis laistāmies klinti tīrā zeltā. Mednieka gaitās par akmeņiem gan vairāk esmu šķendējies, nekā tos apbrīnojis. Pa akmens nogruvumiem ir tik nogurdinoši kāpaļāt. Dažās kalnu pārejās, kur kā pateicību par labvēlību kalnu gariem ceļinieki krauj akmentiņus kaudzē, šādās gūrijās esmu ielicis arī savējos. Tāpat kā skrandu no apģērba piesējis šādam nolūkam domātam mietam. Akmeņu kalnos bijis daudz, pārāk daudz, lai kādu noteiktu no tiem atcerētos. Un tie jau nebija mūsējie. Tāpat upēs. Oļu pārvēlumos un krācēs; visspilgtāk atmiņā Bakurētainā krāce Hamsaras upē, Jeņisejas pietekā. Kāds puskilometrs mutuļojošas straumes vienos akmeņos. Divatā ar vietējo mednieku cīnījāmies, atgrūžoties ar kārtīm, atgrūžoties ar rokām no akmeņiem, pret straumi. Līdz spēku izsīkumam. Jau vēlu rudenī, vižņiem čaukstot. Gluži cilvēcisku jūtu vadīti - lai paziņotu kādam traperim, ka viņa māte mirusi un jābrauc uz bērēm.

Un tad pēdējoreiz Sibīrijā. Piepūšamā plostā pa upi, kuras nosaukums -Podkamennaja Tunguska - jau liecina, kāds bijis šis ceļojums.

* * *

Viens no dižakmeņiem ar iecirstu ugunszīmi, uz kura diezgan bieži esmu sēdējis, daudz ko pārdomājis un izsapņojies, guļ Alokstes upītes labajā krastā, gandrīz aizšķērsodams straumi. Blakus pļaviņai zem Valātes pilskalna, kur kādreiz bijusi sena apmetnes vieta, kur kurmju rakumos var atrast bultu un šķēpu akmens uzgaļus, keramikas lauskas. Šis akmens sēdeklis kā radīts pārdomām, pašapcerei. Visapkārt krāšņā Kazdangas daba ar ozoliem, mežābelēm, bērzu birztalām pakalnos; čalo Alokste, uzvēdot vēsumu, bet akmens tik saules silts un enerģiju strāvojošs.

Kad mūsu ģimene vadīja vasaras Rīvas un Sakas mežos, mežsargmājās „Zīlniekos" un „Silos”, kur saimnieks bija mans trīskārtējais ceļabiedrs pa Sibīriju Egons Vītols, redzēju, ik dienas pa apkārtnes mežiem klīstot, dižus mežakmeņus, akmeņu krāvumus kalvēs un laukmalēs, jo sevišķi ceļā no „Zīlniekiem” Rīvas ceļa malā līdz Ulmales veikalam, kurp pa Egona ierādītu taciņu devāmies iepirkties. Netālu no šīs taciņas vēlāk atklāja tā saucamo Māras Svētnīcu, kas guvusi lielu ievērību senvietu izpētē, par kuru jau daudz rakstīts, ko apmeklē gan ekskursanti, gan zinātnieki. Daži izziņas fakti no Daces Balodes raksta avīzē „Kursas Laiks" „Pētījumos grib atminēt Māras Svētnīcas akmeņu miklu" (2000. g. 24. VIII): „Pagājušā nedēļā Māras Svētnīcā izpētes darbus veica Latvijas Vēstures muzeja speciālisti un Kultūras pieminekļu aizsardzības darbinieki. [..] Projektu fīdzfinansēja Gotlandes komūnas administrācijas kultūras pieminekļu aizsardzības departamentsU

„Šo mīklu varētu nosaukt arī par akmeņu mīklas minējumu. Daudzi cilvēki izbaudījuši šīs vietas labvēlīgo auru un ārstniecisko ietekmi. Izskaidrojums tam bijis visdažādākais - gan tas, ka tur līdzās bijuši senkapi vai arī kādreiz atradusies apmetne. Mums vienkārši jātiek skaidrībā, kas šajā vietā atradies,” projektu pamato Ī.Kurčanova (Pāvilostas novadpētniecības muzeja direktore)."

Kad mitu meža mājās „Zīlniekos" un „Silos”, vēl maz ko zināju par akmeņiem, par to iespējamām liecībām senvēstures izzināšanā, bioenerģijas strāvojumiem. Vien nobrīnījos par dīvainiem krāvumiem kalvēs vai osās, atsevišķiem biezokņos ieslēpušamies dižakmeņiem. Vienu netālu no „Siliem”, pašu dižāko, Velga uzgleznoja, es uzrakstīju dzejoli. Tagad šie akmeņi jau guļ atmiņā ar citu jēgu un nozīmi, kas meklējama plašajās kopsakarībās, kādas akmeņiem, to krāvumiem Kurzemē, Latvijā, jo sevišķi Pokaiņos, piešķir Ivars VTks. Varbūt šiem krāvumiem, kas atrodas arī Gotlandē, citviet Zviedrijā, Norvēģijā, Tibetā, Japānā, daudzviet pasaulē, ir kāda kopēja saistība, vienota sistēma? Par šīm kopsakarībām jau itin droši var runāt Kurzemes mērogā, par centru ņemot Pokaiņus, par kuriem Ivars Vīks saka, ka tā ir „viena no izcilākajām Zemeslodes vietām, pati lielākā Latvijas republikas nacionālā vērtība”.

Pērnziem kazdandznieks Gundars Sisenis mūs, dažus interesentus, aiz Dunalkas centra pāri dūksnainai pļavai ieveda mežiņā, kuram cauri stiepās kalve, uz kuras auga ozoli, skudras bija izveidojušas pūžņus un ik pa gabalam atradās akmeņu krāvumi, kuri tāpat kā ozoli un skudru pūžņi izvietoti uz krustāderēm (nāk ļoti spēcīgs strāvojums). Daži krāvumi bija veidoti kā sēdekļi, kas nepārprotami liecināja, ka tas ir cilvēku roku darbs.

Nesen laikrakstā „Kurzemes Vārds” izlasīju Pētera Jaunzema rakstu „Vai atklāti Vecpils Pokaiņi?". Tajā starp citu teikts: "Aizvadītajā sestdienā un arī šosestdien Vecpils pagastu apciemo cilvēki, kas interesējas par vietām ar pastiprinātu enerģētisko lauku. Šoreiz viņu uzmanību piesaistījis mežainā apvidū izvietotais Kupšu Kieģeļnieku elku kalns. [..] 60 cilvēku lielajā lietpratēju grupā no Rīgas bijis pazīstamais enerģētisko lauku un kosmosa saikņu ar zemi pētnieks Ivars Vīks, Jurģis Skulme un citi. Viņi atzinuši, ka vieta esot uzmanības un izzināšanas vērta, jo tās enerģētiskais strāvojums ir spēcīgs, turklāt pārsteidzoši kontrastains, jo vietām tā iespaids ir izteikti pozitīvs, turpretī citur - negatīvs [..] Rīdzinieki izteikuši versiju, ka senatnē te gluži kā svētvietā pulcējušies daudzi cilvēki, uz ko norādot amfiteātrim līdzīgā kalna nogāze."

Neuzskatu par savu uzdevumu pārstāstīt un komentēt zinātnieku un pētnieku jau apkopotos materiālus par akmeņiem un to krāvumiem, intervēt viņus par jaunākajiem atzinumiem šajā jomā. Vēlos likt lietā vien savu nebūt ne plašo pieredzi akmeņu apzināšanā, savu attieksmi un izjūtas saskarsmē artiem.

Allaž interesējuši jūras akmeņi. Pa visu Latvijas piekrasti un arī Igaunijas salās (visspilgtāk atmiņā Abruka), bet jo sevišķi Kurzemes piekrastes posmā no Akmensraga līdz Jūrkalnei. Dižie akmeņi un sīkie olīši, un šķembas, ar kurām noklāts viss liedags. Pie Ulmales un Labraga esmu stundām ilgi klaiņājis pa jūrmalu, vākdams dažādus akmentiņus. Galvenokārt laimes nesējus ar caurumiņiem. Starp oļiem gadījies atrast arī kādu dzintara graudu, kas jau arī ir tikai tāds jūras akmenītis. Kur nu vēl iztēlojoties, kādi akmeņu krāvumi iestiepjas tālu jūrā, pat līdz Zviedrijas krastiem. Kad strādāju par dispečeru zvejnieku saimniecībā „Boļševiks”, no zvejnieku stāstiem man bija priekšstats, kāda varētu izskatīties Baltijas jūras grunts ar smilšaino piekrastes joslu, dubļainajiem un smilšainajiem plačiem, kur droši varēja zvejot ar traļiem, un akmeņu valstību, kur traļi, lai zvejotu, bija jāaprīko ar bobinciem - tādiem kā rateļiem, kas brauca pāri akmeņiem, pasargājot tīklu no saplēšanas. Eholoti rādīja grunts reljefu. Arī kādi krāvumi un grēdas palaikam gadījās ceļā. Kā vecie zveji teica - veselas daudzstāvu pilsētas. Šajās „pilsētās" ritēja sava zemūdens dzīvīte. Tur uzturējās zivju bari, auga aļģu - furcelāriju -plantācijas, pa „ielām" no sensenām iegulām uz piekrasti, vētrām un straumēm saviļņojot jūru, skalojās koksnes smelknes no kādreizējiem mūža mežiem, starp tām nosveķis - dzintars. Kādreiz redzēju etnogrāfa, dzintara pētnieka un mākslinieka Jāņa Sudmaļa gleznu, kurā nirējs, meklējot dzintara gabalus, ieniris šajā akmeņu valstībā. Kopš tā laika pat sapņos rādās teiksmainā Akmenija.

* * *

Smilšainajā Jūrmalciemā, kur veco zvejniekmāju „Šeiru” sētā saimniekojam jau astoņpadsmito gadu, akmeņu pilns pagalms. Tie par sliekšņiem gan namdurvīm, gan pirtspriekšai. Tie ap puķu rundāļiem un dobēm, tie iemūrēti pirtiņas rietumu sienā, uz tiem, nokaitētiem, uzmet garu. Visi gan atvesti no augsnēm, kas patālāk no jūras. Kaut vai no tiem pašiem Kalnišķiem, kur akmeņu pilns, kur esmu skatījis divus dižakmeņus. Vienu ar saknēm bija aptvērusi egle.

Skaists akmens kādreizējo „Veckupšu" pagalmā par piemiņu koktēlniekam Miķelim Pankokam, kurš kalis arī akmenī (mātei veltītais piemineklis Virgas kapsētā). Kur ceļš no „Veckupšiem” ved uz jūru, kādās krustcelēs zālē ieslēpušos pamanīju nelielu akmeni ar ugunskrustu pierē. Nodomāju, ka tas varētu būt Miķeļa Pankoka iecirsts. Nu tas pazudis.

Nekur akmeņu klātbūtne nav tik cieši, tik ikdienišķi izjūtama kā Liepājā. Lai gan brauktuvēs un ietvēs iestrādāts jau mākslīgais segums, bruģakmeņu ik dienas ceļā vēl cik uziet. Tiklīdz paej no centra sānis, atkal kāda ieliņa punainā bruģī. Un tās, kas vēl palikušas centrā, klātas ar kaltiem zviedru akmeņiem.

Nav daudz izziņas materiālu manā rīcībā. Pašus būtiskākos gribu minēt. Arī par Rīgu no nesen publicētā Gunitas Nagles raksta „Giljotinēto akmeņu ceļi Rīgā” laikrakstā „Diena”: „Akmens bruģis Rīgas ielas klāj jau vairāk nekā piecus gadsimtus, un Rīgas vēsturiskajā centrā tas kļuvis par daļu no pilsētbūvniecības pieminekļa - tikpat vērtīgu kā gadsimtiem vecas mājas vai zem to pamatiem atrastas seno rīdzinieku lietas - kā stāsta satiksmes departamenta direktora vietnieks Edgars Strods, granīta akmens bruģis esot mūžīgs, tā kalpošanas laiks esot tik ilgs, ka nav salīdzināms ne ar vienu citu ceļu segumu. Pirmo reizi tas Rīgas dokumentos minēts 1413. gadā kā tagadējā Rātslaukuma segums. Līdz pat XIX gadsimta vidum ielas bruģis veidots no neapkaltajiem apaļajiem akmeņiem, un tikai 1847. gadā Rīgā sākts izmantot no Somijas ievestos kaltos akmeņus, no 1873. gada - arī Zviedrijas un Beļģijas granītu." Kā rakstā minēts, bruģis ievests arī no Čehijas, Polijas un Ukrainas.

No Valijas Beluzas raksta „Šogad bruģa labošanas darbus veiks četrās ielās” 2000. gada laikrakstā „Rīta Ekspresis”, Nr.94 uzzinu, ka „pašlaik mūsu pilsētā ar bruģakmeņiem klāti 158964 m^2 platības." Rakstā ir pat definīcija: „Par akmeņu bruģi sauc ceļa segumu, kas izbūvēts no atsevišķiem dabiskiem apaļiem vai pieskaldītiem akmeņiem". Tajā arī interesanti fakti:

„Kā liecina vēstures izziņas materiāli, Liepājas bruģis ir ap 300 gadu vecs. 1697. gadā, kad hercogs Ferdinands apmeklēja mūsu pilsētu ar nolūku pārliecināties, kā sokas ostas izbūves darbi, viņš secinājis, ka tie maz pavirzījušies uz priekšu arī smilšaino un putekļaino ceļu dēļ. Tāpēc 1699. gadā hercogs pavēlējis veikt Liepājas ielu bruģēšanu.

Vispirms nobruģēja tirgus laukumu pie Sv. Annas baznīcas un deviņas no tā izejošās ielas. 19. gs. iznākušajās avīzēs lasāms, ka 1829. gadā vietējais policijmeistars ziņo par noslēgto līgumu ar mūrniekmeistaru Kristiānu Hermani, kurš apņēmies veikt Liepājas ielu bruģēšanu.

1839. gadā Liepājā pavisam esot bijušas 22 ielas un 63 šķērsielas - 44 no tām klātas ar bruģi. Tāpat bruģēti divi pilsētas laukumi (vecais - pie Sv. Annas baznīcas un jaunais - tagadējais Rožu laukums).

19. gs. vidū lielākā da|a Liepājas ielu bija segtas ar apaļajiem laukakmeņiem, un tikai 19. gs. otrajā pusē ieviesa jaunu bruģēšanas metodi - ar kaltajiem akmeņiem."

Vēl 1933. gadā laikrakstā „Kurzemes Vārds" var atrast ziņu, ka „ielu bruģēšanas vajadzībām pilsēta nopirkusi no Ženijas Gerens 19700 gab. kaltos zviedru akmeņus par 40 sant. gabalā, kopsummā par Ls 7880". Ne velti ļaudis kādreiz runāja, ka zviedru akmeņi ir zelta vērti. Nu tie, tikpat kā no visām pilsētas centra ielām izlauzti, tiek pielietoti dekoratīvu sienu un žogu būvei (estrādē „Pūt, vējiņi!"). Padomju laikā tiktāl noniecināja bruģa vērtību, ka akmeņus pat neizlauza, bet aplēja ar asfaltu.

Jau sen bruģakmeņi mani saista kā dzejas tēls, kā simbols dabiskajam raupjumam pretmetā mākslīgajiem kaut gludajiem ielu segumiem, kuri savā kvalitātē mēdz būt tik īslaicīgi, bet, kopš sāku vākt materiālus un rakstīt par akmeņiem, ik dienas ciešāk ielūkojos bruģakmeņu pierēs, no pilsētas centra pa vairākām bruģētām ielām dodoties mājup. Kādos smalkos pasteļtoņos iekrāsojušās šīs pieres, kā tās kā nolakotas laistās pēc lietus. Nenoskatīties. Cik glīti un akurāti ar iegareniem aptēstiem akmeņiem ielu brauktuves atdalītas no ietvēm (trotuāriem). Kā izbruģētas rensteles! Cik pamatīgi akmenī ietērpta Liepāja! Sākot ar namu pamatiem, ielām, laukumiem, ostmalu, turpinoties molā visapkārt reidam. Tāpat Rīga, jebkura Latvijas pilsēta. Akmeņu viedums vien pa retam uzplaiksni mūsu apziņā, mūsu vēsturiskajos ekskursos pagātnē, akmeņu skaistums skar nejauši, skar it kā zemtekstā - burtiski zem kājām un pamatos visām tām celtnēm, kas veido pilsētu, un gluži abstrakti, kad cilvēks aizdomājas līdz akmenim, kad sajūt to iegūlušu arīsavā mūžā.

Dīvaini, ka divi mani ceļabiedri pa Sibīriju (Čulimas upi) - nīcenieks Visvaldis Vecvagars un pāvilostnieks Jānis Ausmanis kļuvuši par laukakmeņu kolekcionāriem. Tādu, manuprāt, Latvijā ir daudz. Akmens ir to vērts. Vēl spilgtā atmiņā Mosēdas akmeņu muzejs Lietuvā, urdoša vēlēšanās to apmeklēt vēlreiz.

Esmu bijis labi pazīstams ar tēlnieku Vasiliju Liekni (strādājām kopā teātrī). Viņa Liepājas aizstāvju piemineklis vēl tagad rēgojas ostmalā. Viņa kaltam pieder arī poētiskais piemineklītis pie daktera Zandberga kapvietas. Vasilijs arī man reiz iedeva rokās kaltu un āmuru. Lai atskaldu lieko viņa iecerētajam kapu piemineklim. Tas ir grūts darbs, un šajā darbā jābūt zināšanām - paredzēt, kā plīsīs akmens šķiedras. Tā jau ir liela uzdrošināšanās - uztiept akmenim savu gribu. Jābūt dabas aicinātam, lai kļūtu par tēlnieku un par akmeni varētu teikt, „ka tam ir savs vizuļojums un struktūra, kurā ir jāietiek iekšā. Bet vairāk par krāsām vēroju, kā ar akmeni spēlējas daba: kāds tas izskatās, kad ir aplijis, apsnidzis, kāds tas ir spožā saulē un kāds mijkrēslī vai rasainā rītā. Tas ir burvīgas spēles, kuru laikā akmeņi pārmainās. Muzejā tā nenotiek, bet mani akmeņi stāv ārā. Pats savus akmeņus paņemu no dabas, izviļāju un dodu dabai atpakaļ, lai turpat arī paliek, lai cilvēks iet garām, lai redz un savā izpratnē ap tiem dzīvojas - bērni rāpuļo pa virsu, darba cilvēks sajūt, kas tur izdarīts, bet citam atkal rodas romantiskas noskaņas, jo tēlos mēģinu ielikt dvēselisku strāvojumu". Ta Ģirta Kondrāta rakstā „Akmeņus nevar pagrūst malā" „Lauku Avīzes" pielikumā „Mājas Viesis" pirms diviem gadiem izteicies tēlnieks Indulis Ranka.

Par tēlnieku Induli Ranku, fīdz tikos ar viņu personīgi, zināju nedaudz. Galvenokārt sakarā ar Dainu kalnu. Arī to, ka japāņu tēlnieks Naboro Jošida, kad latviešu vecmeistars simpozijā Nanao kūrortpilsētā izkala skulptūru „Sapnis”, nosaucis viņu par latviešu Mikelandželo. Un arī to, ka viņa pirmie mēģinājumi tēlniecībā bija kalt bruģakmeņus, ko viņš turējis uz ceļiem spilvenā.

Izlasīju viņa teikto („Latvijas Vēstnesī”! saņemot Raiņa balvu: ,ļoti gribētos, ka es tiešām varētu skatīties pāri pasaulei un, nepametot mūsu pašu nepieciešamību un vajadzību, nebūt sīki provinciāls. Pacelties pāri, lai varētu aptvert zemeslodi."

Cilvēcīgi tuvs šķitis Induļa Rankas izteikums: „Akmens tēlniecība ir ļoti lēna. Ta kā es pats arī esmu lēns, visu daru lēni un nevaru jaunajām vēsmām līdzi izskriet."

Kādā saltā aprīļa novakarē filozofs Edgars Mucenieks aizveda apskatīt Induļa Rankas skulptūras, izvietotas Mārupītes līkuma aptvertā pļavā blakus tēlnieka mājai un dārzam Amulas ielā. Visspēcīgāk iespaidoja - ilgi stāvēju tās priekšā -Jēzus Kristus tēls ar pavērtām plaukstām, rādot neticīgajam Tomam asiņojošās naglu brūces no krustā sišanas. Jau pēc augšāmcelšanās.

Meistars, neraugoties uz auksto vēju, strādāja savā dārzā, kaļot simbolisku bumbu Sanda Ozoliņa ierīkotajam golfa laukumam. Turpat līdzās aizsākts akadēmiķa Jāņa Stradiņa portrets. Attālāk piemineklis aizvestajiem - Induļa Rankas variants.

Edgars iepazīstināja. Brīdi patērzējām. Visa redzētā, dzirdētā, ar sirdi un dvēseli apjaustā iespaidā radās vēlēšanās uzrakstīt par akmeņiem. Paša dzīvē piedzīvotiem. Tikai nedaudz citējot, manuprāt, pašu būtiskāko no citu teiktā un uzrakstītā. Ta radās šis vēstījums. Kā akmeni noveļot no sirds.

2002. gada maijs - jūnijs

Ziemassvētki

Apzinīgās dzīves paša aizsākuma atmiņās noplaiksnās kāda Ziemassvētku egfīte, kad dzīvojām Kaļķu un Šauļu (tagad Ālandes) ielu krustojumā un man varēja būt kādi trīs gadiņi. Pirms tam vecāki bija braukuši nelielā ceļojumā uz Kēnigsbergu (tagad Kaļiņingradu), tur arī iepirkušies un man kā svētku dāvanu atveduši rotaļu vilcienu, kas joņoja pa sliedēm apkārt eglītei. Šī brīnumainā dāvana tad arī no atmiņu mijkrēšļiem izceļ manus pirmos Ziemassvētkus, dara tos neaizmirstamus. Vēlākos gados atceros sevi kā pantiņu uzteicēju, alkatīgu dāvanu iekārotāju, kurš reiz, sadzirdējis papīrus čabam, apstājās pusvārdā un vaicāja: „Kas tev tur ir priekš manis?" Vectēvs un krusttēvs Ziemassvētku vecīša lomās, kamēr tika atmaskoti un vairs tādām blēņām neticēju.

Vēl no bērnības atmiņā gājieni uz Sv. Annas baznīcu un ik reizes, ja vien turējās sniegs, braucieni mājup uz ezermali, kad jau mitām Ganību ielā, ormaņa kamanās, zvārgulīšiem skanot. Un Ziemassvētki skolā ar gadskārtējo sarīkojumu, uz mūžu iemācītās Ziemassvētku dziesmas.

Vēl uz mani kā pilsētas bērnu lielu iespaidu atstāja toreiz tik dažādā un gaumīgā svētku atribūtika. Sākot ar eglīšu rotājumiem līdz dažādām šokolādes figūriņām. Un Jēkabsones puķu veikala, kas atradās Tirgoņu ielā (pretī tagadējam antikvariātam), skatlogs. Pie tā (turpat aiz muguras garām rībināja tramvajs) varēju nostāvēt ilgi un vērties tur uzburtajās ziemas ainavās ar baznīcu kalnā, piesnigušiem mežiem, lauku mājām, kur mirgoja uguntiņas, braucējiem uz dievkalpojumu pajūgos un zvaigžņotu debesi, kurā spīdēja arī mēnestiņš un Betlēmes zvaigzne. Šīs Ziemassvētku noskaņas kopš agras bērnības palikušas uz mūžu. Pamatā daudz kam. Arī naivai un apskaidrotai ticībai uz Kristus bērniņa piedzimšanu.

Vēl atceros kādus Ziemassvētkus, pavadītus vectēva lauku mājās Kalvenē. Kā no kaimiņmājām sanāca ķekatnieki, kā es pievienojot viņu baram. Kā vectēvs jūdza kamanās balto ķēvi Mīci un vizināja mūs ar vecomāti pa meža ceļiem. Un kur nu vēl garšīgie svētku ēdieni, uz kuru gatavošanu vecāmāte bija tik prasmīga. Kā par visu

vairāk man garšoja siltumā ienestie sasalušie un atkusušie mežāboli.

Tik daudz idillisku svētku redzējumu no bērnības - atsevišķas ainas, pat detaļas un vienā blāķī saplūduši atmiņu miglāji. Un tik žilba gaisma dvēselē, ka no tās pieticis visam mūžam. Lai izgaismotu Ziemassvētkus arī tad, kad apkārt šķitusi plešamies viena vienīga dziļa, uzmācīga un atbaidoša tumsa.

Neatceros pirmos Ziemassvētkus trimdā, ciematā Berjozovka. Taču jau kaut kā atzīmējām, jo dzīvojām četras latviešu ģimenes vienā šaurā istabiņā. Toties otrie, 1942. gadā Taimiras pussalā pie Jeņisejas Kazancevas zvejnieku apmetnē, vēl šaurākā istabiņā, kur mitām vienpadsmit latvieši, atmiņā iezīmējušies spilgti. Kā ziemeļblāzmas izblāzmoti.

Ar sūnām apliekot un apsaitējot tundras pundurbērziņa zarus, tapa „eglīte", zem tās svecīšu vietā liesmoja zivju tauku ploškas. Bija ari savi rotājumi, visai eksotiski - kaltēti un izkrāsoti zivju peldpūšļi. Mamma noskaitīja Tēvreizi, padziedājām Ziemassvētku dziesmas, atcerējāmies dzimteni un laikus, kas jau līdzinājās kādreiz nosapņotam krāšņam sapnim, salīdzinot ar īstenību, kādā eksistējām. Liepājnieks Laimonis Zīverts, kurš kā svētku līdzdalībnieks var vēl liecināt, ka šī aina nav manis izmurgota, sagādāja vislielāko pārsteigumu: no sava apbružātā koferīša izvilka Ulmaņlaika kortefīti spirta (ar rozā etiķeti - šircīti) un paciņu papirosu „Sports". Tas bija tik brīnumaini apstākļos, kad par alkoholiskiem dzērieniem jau bija aizmirsts, bet smēķētāji vilka vienalga kādā papīra strēmelē ievīstītas mahorkas (uz pusēm ar kaltētām lāceņu mētrām) dūmu. Man, piecpadsmitgadīgam pusaudzim, gāja garām šīs baudas, bet toties tika lielāka porcija no Ziemassvētkiem ilgi taupītā saldā ēdiena - rīsu biezputras ar lāceņu ievārījuma mērci. Vēl galdā bija kāda zemledus zvejā nozūmēta zivs - sīga, ko sasalušu nodīrāja, sadrāza plānās šķēlēs un izgaršoja, skaidiņas sālī un atšķaidītā etiķī mērcēdami. Tas bija vien ziemeļos pasniedzams ēdiens - strogaņina

Pēc šiem ēšanas priekiem (dzīvojām pusbadā) devāmies vizināties ragavās no Jeņisejas labā krasta augstās un stāvās kraujas. Freibergu ģimenē, izsūtītā no Zlēkām, bija trīs puiši (arī mamma un divas meitas), kuri pieprata namdaru un galdnieku darbus. Viņi no būvmateriāliem, kurus atveda rudenī pa upi un no kuriem uzcēla ziemas apmetni, palu malkas un žagaru vešanai bija darinājuši platas, izturīgas ragavas ar jumta dēlīšiem kā sliecēm pamatā. Kailās kraujas sniegs puteņos bija noblietēts gluds kā asfalts. Tas bija tāds nobrauciens, ka elpa aizrāvās un ragavas uz Jeņisejas izlidoja kā putns. Sasēdāmies pa pieci, pa seši, kā nu kuro reizi. Arī manu mammu pierunājām. Vien Freibergu māte Ede atteicās. Gadījās trāpīt arī grumbuļos un apvelties. Šī izprieca liecināja par mūsu vēl saglabāto dzīvesprieku. ArīZiemassvētku vakarā.

Kā atceros, pirmajos Ziemassvētkos putināja, uz upi tīklus lūkot brigadieris mūs neizdzina. Arī būvbrigāde nestrādāja, un mēs gājām ciemos pie Pievolgas vāciešu brigādes, izsūtītas no Engelsas pilsētas, kura arī mitinājās vienā šaurā istabiņā. Viņi bija ticīgi ļaudis un arī svinēja šos svētkus.

Mēs, bariņš pusaudžu un jauniešu, gājām rotaļās. Ar ķīlu izpirkšanu. Vācu meitenes, saģērbušās kleitās, bija tik smukas. Ikdienā darbā uz upes vates biksēs un fufaikās, satuntuļojušās lakatu lakatos, viņas nemaz neatgādināja sieviešus. Bet nu tik pēkšņi - kā izkūņojušies tauriņi.

Krievu Ziemassvētkus mamma un Pievolgas vāciete Katerīna Fricevna gāja svinēt pie vienīgās seldjuku - vietējo krievu - Perefiljevu ģimenes, kura izsenis dzīvoja apmetnē Kazanceva. Šo ģimeni savā ceļojumā pa Jeņiseju aprakstījis arī norvēģu polārpētnieks Fritjofs Nansens. Pats Perefiljevs (bērnu viņiem nebija), par kuru esmu rakstījis stāstā „Rūķa viltība”, īgns vīrelis, šajos svētkos nepiedalījās. Toties viņa diža apmēra sieva Olga bija pati viesmīlība un īstena vecticībniece. Kā mamma stāstīja, viņas trīs tik dažādas sievietes savā starpā esot ļoti labi sapratušās.

* * *

Vēl vieni Ziemassvētki ziemeļos apmetnē Hetskije Peski atmiņā ar negaidītu veiksmi zemledus zvejā - polārajā dienā, kas gan vairāk līdzinājās naktij, tieši pirms Ziemassvētku vakara mūsu brigādes (bijām seši latvieši) tīklā bija iepinies ap pudu (16 kg) smags taimiņš. Pirms tam plosījās puteņi, mēs badojāmies, nespēdami aiziet līdz 12 kilometrus attālajai ostai Ustj-Portai, lai saņemtu miltu devu, noķert iztikai kādu zivi vai sniega irbi. Un pēkšņi pašā Ziemassvētku vakarā šī krāšņā, visās varavīksnes krāsās zaigojošā zivs. Tikai pateicoties apstāklim, ka bijām draudzīga tautiešu brigāde, ka dzīvojām atsevišķi zemnīcā - pirtī varējām taimiņu piesavināties. Ja par šādu mūsu svētku maltīti būtu uzzinājusi priekšniecība, man kā brigadierim būtu klājies plāni.

Toreiz mūsu vidū bija nesen aizsaulē aizgājušais mūziķis, viens no fonda „Sibīrijas bērni" dibinātājiem, dedzīgs Latvijas patriots Aleksandrs Birznieks. Viņš bija mūsu Ziemassvētku vecītis, kurš mūs muzikāli apdāvināja garīgām un laicīgām dziesmām, uzturēja jautrību mūsu šaurajā, piekvēpušajā zemnīcā.

Kad uz nepilniem trim gadiem atbēgām no trimdas Latvijā, Ziemassvētku vakarā atkal gājām baznīcā. Svinēju gan ģimenē, gan kopā ar skolasbiedriem no darba jaunatnes vakarskolas, līdz 1950. gada novembra nogalē apcietināja un caur pieciem pārsūtīšanas cietumiem aizsūtīja atpakaļ Sibīrijas trimdā.

Togad Ziemassvētkus atzīmējām, varbūt pat svinējām uz austrumiem ripojošā lopu vāģī. Rietumsibīrijas līdzenumā. Kaut kur aiz Urāliem. Jau Āzijā. Tie Ziemassvētki atmiņā kā miglas bilde, kurā spilgti izgaismojas tikai dažas detaļas. Vispirms jau vijolnieks Miķelsons, kuram bija līdz instruments un kurš spēlēja Ziemassvētku dziesmu meldijas. Vagona vidū starp lažām blāzmoja skārda krāsniņa. (Malku mums sargs iesvieda pa klēpītim, laukā stipri sala un putināja, vāģis bija šķirbains). Blāzma no krāsniņā kurošās malkas bija arī vienīgais apgaismojums. Vijolnieks Miķelsons, kurš mani kopa, kad Krasnojarskas pārsūtāmā cietumā, ar tbc slims būdams, vēl saslimu ar plaušu karsoni, man bija atmiņā palicis kā sapņu tēls, līdz kādā literārā vakarā Literatūras muzejā, apcerot „Dzīves grāmatu”, uzrunāja vijolnieka Miķelsona meita un izstāstīja par tēva likteni. Bet toreiz viņš muzicēja Ziemassvētku vakarā, un mēs, vēl seši pa etapu pārsūtāmie latvieši, dziedājām līdz. Viens no tautiešiem bija laucinieks, paspējis paķert līdz ēdmaņu, vēl zeķu neaptīrīts. Viņš tad mums, pārējiem, pie cietumnieku plānās maizes šķēles piegrieza pa brangam speķa gabalam.

★ * *

Otrreizējā izsūtījumā Ziemassvētkus svinējām kopā ar lietuviešiem, kuri bija izsūtīti no Žematijas. Dziedāšana mums nesakrita - viņiem bija savas katoļu, mums luterāņu dziesmas. Viengad gājām pat budēļos. Arī pie krieviem, kuri lielākoties bija ticīgi un savus Ziemassvētkus divas nedēļas vēlāk svinēja ar plašu vērienu. Parastās egles vietā svētkiem allaž saposām balteglīti - biezāku, smaržīgākām skujām.

Mūsu ciematā Čuļskā dzīvoja dažādu tautību sodu izcietušie nometinātie, dažādu reliģisko konfesiju pārstāvji. Arī divi budisti - indietis un ķīnietis. Krievu vecticībnieki. Un evenks, piederīgs vēl šamanisma kultam.

Mūsu vienīgā istaba, kuras lielāko daļu platības aizņēma gultas un krievu krāsns, Ziemassvētku vakarā atgādināja gan Betlēmes avju ganu kūtiņu, gan Noasa šķirstu, jo ap eglīti, kas bija piepacelta uz taburetes, pulcējās mūsu mājdzīvnieku saime: spriņģēja teliņš, lēkāja truši, steberēja ruksīsi, samulsis no kņadas, iedziedājās gailis; vēl suns Šariks un runcis Tarzāns. Ziemassvētku vakarā visiem tika pa gardākam kumosam. Bet turpat aiz sala aizmūrētā loga piesnigusi taiga, nozvaigžņojušās debesis. Un ilgas pēc dzimtenes Ziemassvētku vakarā divtik stipras un smeldzīgas.

Atbraukušiem jau uz palikšanu dzimtenē, Ziemassvētki svinēti dažādi. Padomju laikā ļoti klusi. Ģimenes lokā.

Drūmākos Ziemassvētkus atceros 1956. gadā Vaiņodes tuberkulozes slimnieku sanatorijā. Tikko ieradies no Sibīrijas, atkal savārdzis ar tbc, tiku iemitināts vienā istabā ar Māri Lībeku, jau neglābjami slimu. īsajā laikā, kamēr satikāmies, sadraudzējāmies un kļuvām garīgi tuvi. Bet tajā pievakarē aizklīdām līdz Vaiņodes miestam, nopirkām pudeli vislētākā, visriebīgākā šņabja, kādas tur aizkodas, „uzklājām galdu” mežā uz celma un apcerējām savu nejēdzīgo dzīvošanu. Abi nepilnus trīsdesmit gadus veci, bez nākotnes izredzēm, nežēlīgās slimības varā. Novakare bija drūma - mežs miklas miglas piedudzis, ceļi un takas vienos dubļos. Arī reibums bija riebīgs - neatbrīvoja no drūmām domām, darīja tās vēl smagākas un bezcerīgākas.

* * *

Lēni un diezgan mokoši topot par dzejnieku, meklēju izteiksmi dzīves izjūtai, tēlus, lai pateiktu ko nopietnāku par ikdienišķo liriku, romantisko dabas apjūsmošanu. Un nonācu līdz „Saulgriežiem” - krājumam, ko 1985. gadā atzina par republikā labāko. Biju iejuties pagānisma tēlos, ar kādiem mūsu folklora tik bagāta, tik poētiski pievilcīga. Kaut aplinkus, kaut dziļi zemtekstos varēju apliecināt arīZiemassvētkus, dziļākā būtībā aizvien ticīgs uz Jēzus Kristus piedzimšanu.

Es nākšu fīdz ar Sauli atpakaļ

Pa manu sentēvu reiz iestaigātām takām -

Caur bluķu vakariem - kā ķekatnieks,

Kā budēlis uz saviem Saulgriežiem.

Un dejošu, kad tumsas pinekļi no kājām risīs,

Un dziedāšu ar muti pilnu senu dziesmu.

Es pats kā Saule uzausīšu,

Pats gaismā iznākšu...

(Pagāna dziesma)

Trijās variācijās, ko komponējis Imants Kalniņš, šķiet, esmu spējis pateikt ko būtisku par Saulgriežiem:

- Mēs tie, kas ilgi tumsā dzīvojuši Un dziedājuši sauli debesīs,

Kad tā no mēness blāvi atstarojas,

Kad citas tālas zvaigžņu saules viz.

Ta dziedājuši, it kā mūžam Mēs saulē silcfTjušies būtu,

It kā ne nakts un saltie spīdekļi,

Ne smagās ēnas, tumsas grūtums.

It kā mēs būtu iecelti tai gaismas lokā,

Kas pat ar blāzmu nav mūs skāris,

It kā mēs ne ar skaliem rokā,

Bet trejdeviņām saulēm mirdzot pāri.

Tā dziedājuši savu mīļo sauli,

Ka vēl ikvienā mazā dziesmā viz Ar gara gaismu apstarotās Tas mūsu tumšās debesis.

(III. variācija)

* * *

Un kur tad vēl ķekatnieki un budēļi kā tēli, ko par saviem izteiksmes līdzekļiem izvēlējušies latviešu dzejnieki (J.Peters, M.Zālīte u.c), caur kuriem tolaik varēja pateikt daudz un tik dziļi iešifrēt, ka cenzūra un idejiski modrie kritiķi neuzņēmās šos dziļumus pētīt, kamēr lasītāji savās apjausmās uztvēra sacīto.

* * *

Cik pagāniski bieza tumsa Un cik mēs ticīgi uz sauli -Mēs, spīgulīsi, jāņtārpiņi,

Mēs paši savā gaismā prauli.

Mēs - zvaigznes bezdievīgi tālās,

Mēs - malduguņi klīstošie;

Tik pagāniski bieza tumsa,

Tik krēslas pilns un ēnu biezs.

Bet ticība kā vakarblāzma,

Kā rīta ausma debesīs -Mēs atkal saulē atspīdēsim No tumsības pavisam drīz.

Mēs - jāņtārpiņi, spīgulīši,

Mēs - prauli, paši savas gaismas.

Stās malduguņi, nemirkšķinās

Vairs bezdievīgi tālās zvaigznes.

It visas blāzmas, uguntiņas,

Kas slapstās tumsā, kopā līs.

Tik ļoti esam ticējuši

Uz saules griežiem debesis.

★ * *

Ik svētvakaru tāpat kā daudzi citi kaut uz brīdi iegriezāmies kādā no pilsētas baznīcām. Tās bija stāvgrūdām ļaužu pilnas. Nāca ticīgie un neticīgie, ziņkārīgie un tādi, kuriem bija dots uzdevums vērot, kāda publika apgrozās ateisma kā ideoloģijas noliedzēju citadelēs. Lielākoties tie bija skolotāji, kuri pret pašu gribu bija spiesti rūpēties par saviem audzēkņiem. Bija arī labprātīgie. Neticībai ticīgie. Tolaik, izvaicājot bērnus, centās izzināt arī vecāku uzskatus: „Vai jūs mājās eglīti dedzinājāt?"

Atmodas laikā Ziemassvētkos, ja neaizgāja stundu agrāk, jebkurā dievnamā nebija vairs iespējams iekļūt. Brīvība un alkas pēc garīguma darīja par nepieciešamību šos masveidīgos baznīcu apmeklējumus.

Ari pēc tam un aizvien Ziemassvētku vakarā ejam uz baznīcu. Šī kopējā noskaņa, ticības apliecinājums, uzklausītais svētvārds šķiet ar katru gadu būtiskāks. Un ticības bērnišķais naivums, kas saglabājies cauri mūžam.

Ziemassvētku vakars kā allaž jauns brīnums, kad ārējie šī vakara noskaņai radītie apstākļi harmonē ar garīgo izjūtu, kura atsaucama no pašiem pirmsākumiem - tālās un laimīgās bērnības.

Ziemassvētki sagaidīti arī mežā pie appušķotas eglītes zem zvaigžņotām debesīm. Tie sagaidīti arī Jūrmalciemā vientulībā, apcerot visus iepriekšējos Ziemassvētkus. Kā pašreiz, par tiem rakstot un cerot dalīties savās izjūtās arī ar citiem, kuriem ikvienam ir savas atmiņas, savs stāsts par Ziemassvētkiem.

2002. gada septembris

Vokālā māksla

Atceros sevi dziedošu kopš četru gadu vecuma. Vācu bērnu dārzā. Pie tantes Gretes. „Weist du wieviel Sternlein stehen an die blaue Himmelzelt.." Pirmā ievirze dziedāšanā izteikti vāciska.

Vecaimātei Žanetei piederēja liels sarkankoka gramofons, kam skaņa nāca pa atvērtajām durtiņām. Tā kā vecāmāte bija vāciete, viņai piederēja arī diezgan daudz plašu vācu valodā. Galvenokārt tā laika šlāgeri. Tos es centos atdarināt, velkot līdzi meldijas un iegaumējot tekstus. Arī vectēva Jēkaba gaume bija pārstāvēta skaņuplašu kolekcijā, un tā aptvēra plašu amplitūdu, sākot ar brāļu Laivenieku kuplejām un beidzot ar operu ārijām Artura Priednieka-Kavaras un Marisa Vētras izpildījumā. Cik atceros no pieaugušo runām, liepājnieks Arturs Priednieks, tāpat kā aktieris Teodors Lācis, vectēvam bija labi paziņas kopš laikiem, kad viņš turēja krogu Rožu laukumā un bufeti Latviešu biedrībā. Kad krogu pārdeva un mammas vecāki pārcēlās uz laukiem Kalvenē, arīgramofons aizceļoja līdz. la kā, sākot no sešu gadu vecuma, ik vasaru pavadīju Kalvenes „Pavāriņos”, gramofons turpināja mani skolot vokālajā mākslā, un es jau varēju izdziedāt līdz tādus šlāgerus kā Ich hab geküsst ein Kind von Rein... (Skūpstīju reiz meiteni no Reinas...), Es wahr einmahl ein treuer Husar... (Reiz bija uzticīgs huzärs...), Du bist verückt, mein Kind, du must nach Berlin... (Tu esi dulls, mans bērns, tev jātiek uz Berlīni...). Vectēvs viegli nicināja šo vāciskās mūzikas līniju un par manu līdzdziedāšanu platēm izteicās: „Tu esijāds pats kā tas suns, kas uzlīmēts uz plates viduča un kauc līdzi patafonam." Šis teiciens uz laiku mani apklusināja, bet tad uz „Pavāriņiem" par meitu atnāca strādāt vācu koloniste Anhene, un es atkal sāku vīterot vāciski.

Svētdienas rītos garajā guļamistabā, kur vienā galā gulēja saimnieki, bet otrā Anhene, vecāmāte uzkurbulēja gramofonu, uzlika kādu no savām iemīļotajām platēm, un sākās rīta koncerts. Man, sešgadīgam puišelim, atļāva paciemoties pie Anhenes, un es, ielīdis viņai blakus gultā, izdziedājos Anhenei par prieku. Viņa bija meitietis, par kādiem mēdz teikt - piens un asinis, no viņas nāca tāds maigs siltums un labvēlība, kas mani iedvesmoja, kā pašam likās, uz jo sevišķi dai|u dziedāšanu. Vectēvs gan tūdaļ cēlās un gāja laukā ievilkt rīta dūmu, teikdams, ka tādā kaķu koncertā nevarot klausīties.

Šīs pavieglās vācu dziesmiņas gan bija tikai tāds vecāsmātes untums, kas noderēja vectēva kaitināšanai. Viņa pati bija ļoti laba dziedātāja, koloratūrsoprāns, savulaik dziedājusi Jāzepa Vītola vadītajā Pēterburgas latviešu korī, un viņas repertuārs bija apbrīnojami plašs. Sākot ar vācu ziņģēm un dažādu tautu, galvenokārt latviešu, tautasdziesmām un beidzot ar operu ārijām - Džildas un Violetas dziedājumiem no Dž.Verdi operām „Rigoleto” un „Traviata". To visu apjēdzu vēlāk, kad sāku dziedāt līdzi vecaimātei nevis gramofonam.

Omīte Žanete bija dāma no smalkām aprindām, taču strādāja arī visus prastos darbus kūtī, sakņu dārzā, virtuvē. Un allaž dziedādama. Atceros viņu ķēķī ar klona grīdu pie plīts uz klucēna sēžam, kartupeļus laupām (mizojam) un Džildas āriju dziedam: „Kā viens maziņš taurenīts..." Tas bija tik jocīgi, un man nāca smiekls, bet, tiklīdz viņa sāka dziedāt ziņģes un tautasdziesmas, tā es no viņas ar savu balsi vairs neatstājos un vilku līdzi, kamēr mūs kāds iztraucēja vai omītei savukārt sanāca smiekli par manu uzcītību, mēģinot pielāgoties meldijai, cenšoties iegaumētvārdus.

Kad kļuvu padsmitnieks, kautrējos omītei līdzi dziedāt, bet tad jau man pašam bija savs repertuārs, ko iztrallināt savā nodabā. Tad jau drīzāk dziedāju līdzi vectēvam, kad svētdienās sanāca kaimiņi, iedzēra alu un reizēm uzdabūja tādu štīmi, ka prasījās pēc dziesmas. Tad arī samācījos visas tās ziņģes, ko omīte sauca par piedauzīgām un bezkaunīgām, un kaunināja vectēvu, ka viņš samaitājis puiku. „Saimnieks bulli pārdevis../', „Šņāci, Minna..." „Pēterdienas vakarā, kad gulēju uz ežas...” - tās un vēl citas drastiskās vienlaik man bija.pašas mīļākās, arī skolas biedriem iemācāmās ziņģes.

Skolā, kā jau skolā mums bija savas dziedāšanas stundas, no kurām tik vien atceros kā Ulmaņlaikus, kad ar pilnu krūti dziedājām:

Sveiks, tautas vadon',

Sveiks, saulainais maijs,

Tu tautisko ilgu

Piepildītājs.

Un padomju laika skolas gadu, kad rāvām vajā Internacionāli un:

Fašistu armija, buržuju bars

Cīnās, lai tronī reiz atgrieztos cars.

Pasaulē tomēr visvarenākā

Strādnieku armija sarkanā.

Brašās dziesmas iespaidoja. Līdz tās ieskanējās jau pavisam citos toņos. Kad sliežu salaidumos klaudzēja lopu vāģu riteņi, vizinot uz Sibīriju. Pretī brauca ešeloni ar sarkanarmiešiem, kuri dziedāja: „Ja rītu būs karš, ja rītu būs karš, mēs šodien jau gatavi iet." Tas rīts bija pienācis.

Pirmajā Sibīrijas trimdas gadā, kad četras latviešu ģimenes mitām nelielā istabelē, no kuras gandrīz pusi aizņēma krievu krāsns, reti kāds iedziedājās. Vienīgi Matīstante, savu gadu veco meitiņu Silviju midzinot, reizēm mēs, pusaudži, ziemā uz krievu krāsns uzlīduši. Blakusmājelē dzīvoja Stengrēvicu ģimene, un, kā atceros, Stengrēvica kundze reizēm iedziedājās, atdarinot Kavaradosi no Pučīni operas „Toska”: „Nekad, nekad tā nemīlēju dzīvi..."

Krasnojarskas novada dienvidu rajonos nometinātos darbaspējīgos latvju trimdiniekus vienkop pulcināja 1942. gada pavasarī, lai vestu zvejā uz ziemeļu rajoniem, galvenokārt Taimiras pussalu Jeņisejas lejtecē.

Kamēr izveidoja liellaivu karavānu, dzīvojām barakās Krasnojarskas labajā krastā. Vairāki jaunieši sadomājām (kopā ar mammām) piepilsētas vilcienā aizbraukt uz pilsētas centru, mēģināt iekļūt Puškina vārdā nosauktā teātrī. Tas mums divreiz izdevās, piekukuļojot visai nevērīgo apsardzi. Tikām uz operetes „Korneviļas zvani" izrādi, evakuētās Odesas operas trupas izpildījumā. Pirmoreiz dzirdēju no skatuves dziedam. Šīs operetes uzvedums vēl ilgi plaiksnījās acupriekšā, ausīs skanēja melodijas. Tas bija ievērojams piedzīvojums, pārdzīvojums, kas vēl tagad nav izbalējis atmiņā. (Nākošo muzikālo izrādi redzēju pēc sešiem gadiem.)

Trimdas atmiņās to jau vairākkārt esmu pieminējis, visspilgtākais pārdzīvojums bija, kad latvieši, jau liellaivās sakāpuši, vakarā, pirms karavānas atstāja no Krasnojarskas kuģu piestātnes, sarīkoja „Dziesmu svētkus”.

Mēs bijām pirmo trimdas gadu dzīvojuši izklaidus pa visu plašo Krasnojarskas novada dienvidaustrumu teritoriju, mitinājušies kolhozu ciematos un sādžās, pa vairākām, pat pa desmitiem latviešu ģimeņu (bez vīriem) vienuviet. Kaut kur un palaikam tika arī dziedāts - kāds korālis, tautasdziesma, pašsacerēts teksts kā parodija uz meldijas „Varen plaša mana zeme dzimtā”:

Jauka dzīve mazā sādžā Beļskā.

Apkārt meži, vidū būdiņas.

Pelēkas un zemē iegrimušas,

Tas ir mūsu jaunās mājvietas.

Karavānā, uz liellaivām sakāpuši, atkal bijām tik daudz latviešu vienuviet, un nemaz citādi nevarēja būt, ka neiedziedas kāds, ka viņam neatsaucas cits, ka visus, pat uz dziedāšanu kūtros, nepārņēma dziesmu gars, kas vienotu tik spējā un smeldzīgā sava likteņa, tautas un dzimtenes izjūtā. Atceros, ka vispirms dziesma „Ak, teci jel, saulīt...” pacēlās kā spārnos no 15. lihtera pūpes, visaugstākās vietas visā garajā liellaivu karavānā, un aizskanēja pāri piestātnei, pāri Jeņisejai. Tas bija kluss vakars ar spilgtu saulrietu pāri Sajānu atradzēm, pāri pilsētai un upei. Dziesma aizskanēja tālu un tūdaļ atbalsojās visos latviešos, kas bija sanākuši uz savu liellaivu klājiem, kas kāpa augšup no kravas rūmēm, kur bija iekārtotas trīsstāvu lažas gulēšanai. Karavāna bija tik gara, ka dziesma nespēja noturēties vienā ritmā. Dažas tālīnākās kopkora grupas atpalika, dziesma kā rudeņos dzērvju kāsis debesīs sajuka, bet tūdaļ atkal saslēdzās vienā ritmā, vienā tiecībā. Dziesma sekoja dziesmai. Tas izvēlējās un tām toni piedeva dziedātāju pulks uz 15. lihtera pūpes.

Esmu dziedājis koros, kā klausītājs piedalījies daudzos Dziesmu svētkos Mežaparka lielajā estrādē, juties pacilāts un aizkustināts, bet tā kā toreiz, nekad vairs mūžā. Kaut biju vēl tikai piecpadsmitgadīgs pusaudzis. Uz mani šī toreizējā trimdinieku sadziedāšanās, pirms atkal izklīst pa Tālajiem Ziemeļiem, atstāja tik spēcīgu iespaidu, ka tā augu mūžu skan ausīs un arī vizuāli stāv acupriekšā un nevis ar gadiem apsūbē un bālē, bet gūst aizvien spilgtākas krāsas. Jau iztēlē, jau ar tiem izteiksmes līdzekļiem, kas rakstnieka rīcībā. Kā varens impulss. Mani pirmie dziesmu svētki.

Ziemeļos, sadalīti brigādēs, aizņemti zvejā, nemitīgās rūpēs par izdzīvošanu, reti kad iedziedājāmies, Ziemassvētku vakarā Kazancevā pie sūnu eglītes. Tur atceros arī Freibergu māti no Zlēkām (viņai bija pieci pieauguši bērni) pa retam uzvelkam:

Tad esi tu kā puķe laukā,

Kas tiek no vēja locīta.

Vai arī klints, ko nespēj auka

Nedz jūras viļņi sadragāt.

Viens pats mūsu zemnīcu pieskandināja un arī mūs, pārējos piecus zvejniekus, uz dziedāšanu izprovocēja Aleksandrs Birznieks jeb Sašiņš, kad zemledus zvejā un sniega irbju medībās bijām nometināti uz salas Hetskije Peski un es skaitījos šīs latviešu brigādes brigadieris. Sašiņš bija konservatorijā mācījies kompozīciju pie profesora Jēruma, viņam bija bagāta muzikālā atmiņa, laba balss (tenors) un apbrīnojamas instrumentu atdarināšanas spējas. Viņš bija no tiem, kas nevarēja nedziedāt, kas muzicēja ar balsi par prieku sev, par prieku mums. Tā bija mana pirmā muzikālā izglītība, kad radās priekšstats par instrumentāciju (kā viņš spēlēja Rosini „Seviljas bārddziņa” uvertīru!), par operām un simfonisko mūziku. Ta bija skaista rotaļa drūmajā līdz skurstenim ieputinātajā zemnīcā, Polārās nakts tumsā, izsalkušiem un no visas pasaules atšķirtiem. Atceros, kā, sniega vētrai plosoties, Sašiņš dziedāja Tenku āriju no tā paša „Seviljas bārddziņa”. Toreiz man, apzinīgam brigadierim, ar zveju un medībām aizrāvušamies jauneklim, ne prātā neienāca, ka tā dullā Sašiņa kaisītā sēkla uzdīgs arī kādreiz manos sapņos un es pat piecus gadus kļūšu par profesionālu dziedātāju.

Pērn, noskatoties Dzintras Gekas iespaidīgo filmu „Sibīrijas bērni”, redzēju un dzirdēju Sašiņu - Aleksandru Birznieku - pie klavierēm sēžam, pašam sevi pavadām un dziedam seno, smeldzīgo krievu važoņu dziesmu: „Odinoko gremit kolokoļčik..." jau pēc piecdesmit septiņiem gadiem, kopš mitām zemnīcā uz salas Hetskije Peski un dzirdēju Sašiņu šo dziesmu dziedam pirmoreiz. Pēc tam arī es šo dziesmu iemācījos, esmu dziedājis to mūžam cauri, bet tā kā Sašiņam nav skanējis nekad.

Kad ostas ciematā Ustj-Portā jau vairāk nekā simts latvieši dzīvojām vienuviet, kad kopā ar Rogaiņu ģimeni no Valkas bijām no aizbraucējiem lēti nopirkuši vecu nameli, pie mums sanāca jauni cilvēki dažādus godus svinēt. Uz padomju valsts svētkiem jau izsniedza pa puslitram spirta, mēs to pietaupījām savām saiešanām. Un mūsu pulkā allaž bija arī Sašiņš, kā arī bijušais korporelis Indriķis Dzintarnieks no Pērkones - puiši, kuriem tādās viesībās izdziedāšanās bija galvenais. Viņu dziedātprieks pārņēma arī citus, un mūsu vecā būda skanēja tik daudzu un dažādu dziesmu ievibrēta. Un ar latviešiem mēdz būt arī tā, ka vajadzīgas, pat nepieciešamas dažas glāzītes stiprāka dzēriena, lai pēc dziesmas prasītos.

Tad nu mēs atkal izdziedājāmies, kā saka - līdz rīta šausmai. Bijām no dažādiem Latvijas novadiem un pa visiem kopā zinājām tik daudz tautas dziesmu, ka pietika līdz rītam. Un kur nu vēl ziņģes un dziesmas, arī viss korporeļu repertuārs. Atceros, bija mums tāda plata taburete, uz kuras kā gaiļi laktā mēdza uzlēkt gan Indriķis, dziedot „Baudi za|o jaunību, nedomā par rītdienu...", gan Sašiņš artoreadora kuplejām: „Pēkšņi kluss, viss bailēs raujas..." Tolaik es vēl biju vien līdzdziedātājs, bez tieksmēm uz solo priekšnesumiem. Tajās sadziedāšanās reizēs samācījos dziesmas visam mūžam.

Pārbēguši uz Latviju, arī uzdziedājām savējo kompānijās, kur mūsu ģimeni uzlūdza; dziedāju, draudzējos ar klases biedriem no vakarskolas. 1948. gada rudenī viens no maniem klasesbiedriem Gunārs Klaiše, liels dziedātājs un vīru kora „Dziedonis” korists, iedomājās, ka jāstājas Liepājas mūzikas vidusskolā balsi izglītot un ka es varētu viņam kompānijas pēc piebiedroties. Man negribējās, bet pierunāja. Aizgājām. Gunārs nodziedāja: „Redz, kur jāja div' bajāri...”, es -„Bandinieka rudzi auga...”. Pārbaudīja ritma izjūtu, balss diapazonu, muzikālo atmiņu. Toreiz viss bija vienkārši - vokālā māksla Liepājā plauka un zēla, pie četriem pedagogiem mācījās dziedāšanas entuziasti ar dažādām balss dotībām, tieši no tautas nākuši. Gunāru noraidīja, mani, ilgi apspriežoties, pieņēma, paskaidrojot, ka esot perspektīvas diapazonu paplašināt un skaļo bļāvienu (no bailēm dziedāju ar pilnu krūti) iedabūt vokālās mākslas rāmjos. Iedalīja pie pedagoģes, toreiz arī operdziedātājas, Ārijas Širmanes-Majores, un paralēli darbam kooperatīvā „Liepājas dārzkopis” un mācībām darba jaunatnes vakarskolas devītā klasē sāku apgūt vokālās mākslas pamatus un dažādus citus mācību priekšmetus, no kuriem uzreiz samīlējos mūzikas vēsturē. Tolaik Liepāja, nebūt nenoniecinot šodienas sasniegumus, patiešām bija muzikāla pilsēta ar savu operu, opereti, daudzajiem koriem, operas un mūzikas skolas simfoniskajiem orķestriem. Mūzika bija prestiža māksla. To cienīja plašās aprindās, koncerti un izrādes allaž kupli apmeklēti. Arī mana pašapziņa ar katru mūzikas mācībās pavadītu mēnesi auga un nostiprinājās - būšu operdziedātājs.

Pedagoģe vokālā mākslā Ārija Šīrmane-Majore pati pēc balsu klasifikācijas bija dramatiskais soprāns un arī mani skoloja par dramatisku baritonu. Viņa dziedāja operā un uz izrādēm ar viņas piedalīšanos saviem audzēkņiem izgādāja brīvbiļetes, un mēs varējām savu skolotāju novērtēt arī kā klausītāji un skatītāji. Viņas balsī, visā viņas augumā, varētu pat sacīt - mākslas un dzīves uztverē jautās spēks, ko viņa centās atraisīt arī savos audzēkņos. Man tas šķita visnotaļ pieņemami, jo pats biju fiziski attīstīts jauneklis, kurš naktīs vēl gāja piepelnīties, Liepājas ziemas ostā izkraujot vagonus. Un tomēr manas skolotājas spēka paņēmieni atsevišķos vingrinājumos bija tik iespaidīgi, ka nokautēja mani to izpildījuma laikā, un es nostiepos garšļaukus pie pedagoģes kājām. No tādas reakcijas abi nobijāmies un kādu laiku kā vīrietis vīrieti mani pirmoreiz pareizi elpot mācīja skolotājs Elmārs Majors. Taču, neraugoties uz šīm vokālās mākslas apguves grūtībām, lēni progresēju un pirmo kursu beidzu godam, nodziedādams Dēmona āriju no Rubinšteina tāda paša nosaukuma operas un Varjaga āriju no Rimska-Korsakova operas „Sadko". Gaisotne mūzikas skolā, ko tolaik jau kā direktors vadīja Valdis Vikmanis (mācību daļas vadītājs Jānis Dreimanis), sabiedrība, kurā apgrozījos, bija tik labvēlīga vēlmei muzikāli izglītoties, ka pametu novārtā mācības vakarskolā, darbu kooperatīvā „Liepājas dārzkopis”. Saņēmu stipendiju, piepelnījos naktīs kā krāvējs ostā. Vecāki centās mani atrunāt no šī, viņuprāt, kļūmīgā soļa profesijas izvēlē, bet es jau biju tiktāl samaitāts ar mūziku, ka redzēju nākotni rožainās krāsās, dzirdēju brīnumainās skaņās.

Ārija Širmane-Majore bieži uzņēma mani savā ģimenē (stundas notika pie viņas mājās), abi ar vīru Elmāru stāstīja par savām operdziedoņu gaitām, pazīšanos ar komponistu Norvili, piedalīšanos vokālos konkursos. Mana klasesbiedrene vakarskolā un skolasbiedrene mūzikas vidusskolā bija Laima Andersone (vēlāk Silāre, slavena dziedātāja, mecosoprāns), pie kuras komunālajā dzīvoklī Skolas ielā (līdzās teātrim) jutos kā mājās. Tur bez Laimas māsas aktrises Vilmas Melbārdes mita vēl aktieri Dzidra Ritenberga, Valdis Akurāters, ciemos nāca Edgars Zveja, Voldemārs Zandbergs, Alfrēds Puķe, vēl citi jauni un talantīgi bohēmieši.

Tad viens pēc otra atgadījās divi smagi pārdzīvojumi: 1950. gada pavasarī saslimu ar tbc, rudenī pa etapu aizsūtīja otrreiz Sibīrijas trimdā. Nācās pamest abas skolas, trīs mēnešus gandrīz guļus vien nogulēt fervetes sanatorijā. Pa to laiku abi vecāki jau bija izsūtīti. Un tomēr, apārstējies un atgriezies Liepājā, atkal atsāku mācīties Mūzikas vidusskolā. Kordiriģentos ar obligāto dziedāšanu pie savas skolotājas Ārijas Širmanes-Majores. Taču ne ilgi. Jau novembrī vizināja pa pārsūtīšanas cietumiem, līdz nokļuvu taigā pie vecākiem. Šajos pārsūtīšanas cietumos atceros divus koncertus. Ļeņingradā, kur biju ievietots kamerā starp igauņiem, kurus sūtīja uz Vorkutu, dziedāja Tallinas operas solists - bass. Kamēr apsardze sacēla trauksmi, centās apklusināt. Krasnojarskas pārsūtīšanas cietumā kādreizējā sieviešu klostera katakombās dziedāja vīru koris - ap trīssimt ieslodzīto, vairums krievu. Tas bija vareni, un šos vīrus apklusināt nevarēja. Dziedāja vecās sibīriešu katordznieku dziesmas, no kurām arī es dažas zināju un, kaut slims ar plaušu karsoni, paslējies lažā uz elkoņiem, dziedāju līdz - tas bija spēks, kam nevarēja pretoties, tas aizrāva kā mutuļojoša straume. Dziedāja skaļi, raupji, daži pat šķībi, bet ar pilnu atdevi, no sirds. Tirpas gāja cauri kauliem, skudriņas tecēja pa miesu. Dziedāja par māti, kas dēlam uz cietumu atnesusi sainīti, bet dēls jau nošauts, par katordznieku, kas izbēdzis no Sahalīnas, par klaidoni pie Baikāla, važoni, kas nosalst stepē... Murgaina aina: zemā, velvētā telpa divstāvu lažās, uz kurām augums pie auguma - guļus, puszviļus, sēdus; reta spuldzīte režģī pie griestiem; nokrēslis, apsardzes uzbrēcieni - apklust, apklust! - un dziesma kā rēcieni, žēlabas, gaudas.

Sibīrijā dziedāja. Visai pirmatnēji. Kad svētkos sanāca pulkā, iedzēra, tūdaļ prasījās pēc dziesmas. Katrs palaida balsi, cik stipri vien varēja. Gadījās muzikāli dziedātāji, varenām balsīm. Sievas varēja izspiegt apbrīnojami augstas notis. Būdams tādā barā, arī es aurēju cik dukas, un man patika šī sacensība - kurš ar balsi gūs virsroku? Pie kulturālas un publiskas dziedāšanas nepielaida. Kad rajona centrā mācījos vidusskolas pēdējā klasē, mēs ar klasesbiedru, labskanīgu tenoru, bijām sagatavojuši vairākas dziesmas un gribējām ar tām uzstāties Tjuhtjetas ciema klubā, taču čeka man kā izsūtītajam publiski dziedāt aizliedza. Biju sarakstījies ar Krasnojarskas mūzikas vidusskolu, un viņi bija gatavi mani uzņemt, ja nokārtošu eksāmenu dziedāšanā, taču atkal čeka aizbāza muti. Tā piecus gadus nodziedāju pa taigas kolhozu, braukdams ziemā garo ceļu uz palienes pļavām pēc siena, vasaras vakaros sēdot Straujupes Čulimas krastā. Tad jau kolhozā bija nometināti brīvlaistie no lēģeriem, starp viņiem bija arī labi dziedātāji, un rāmajos vakaros mums skanēja it jauki. Izkulakotajiem no Lietuvas bija savs koris, un arī es tam pievienojos, iemācīdamies meldijas un dažai pat vārdus: „Mamitkaip obele palinka..." Dziedāju savā nodabā, kaunēdamies pat no tuviniekiem, jo manā repertuārā bija tāds operu āriju popūrijs, tāds pazīstamu melodiju saputrojums, ka varēju kļūt smieklīgs vai izraisīt sašutumu, ja šo priekšnesumu noklausītos kāds opermākslas pazinējs. No tiem laikiem šis ieradums vēl saglabājies - atdarināt slavenus dziedātājus, populāras operu ārijas, kaut ko izlaižot, pieliekot no sevis un izkropļojot, jo neesmu apveltīts ar sevišķi labu muzikālo atmiņu. Pie tam atdarināju arī sieviešu balsis - gluži kā smējējstrazds lakstīgalas. Un tas viss no lielas un aizturētas dziedātgribēšanas, kas manī vēl kņudēja un rosījās visu otrreizējās trimdas laiku, kamēr praktiskajā dzīvē biju mednieks un kolhoznieks.

* ★ *

Kad mūs 1956. gada rudenī palaida no trimdas uz dzimteni, biju atkal ļoti slims ar tbc, kam pievienojās purvainajā taigā saķertā malārija. Ilgi mitu Vaiņodes sanatorijā, notās izkļuvis, divus gadus skaitījos II grupas invalīds. Dažiem ārstiem un maniem vecākiem tas šķita, kā tagad saka, pilnīgs nonsens jeb ārprātīgā murgi, bet es iestājos mūzikas vidusskolas vokālās mākslas nodaļā pie pedagoga Imanta Vanaga un atsāku mācīties dziedāšanu. Bija ārsti, kuri uzskatīja - un viņiem izrādījās taisnība -, ka dziedāšana bez piepūles ne vien nekaitē veselībai, bet pat veicina sarētošanos plaušās.

Jau sanatorijā biju pasācis (kopā ar slimu tenoru no Rīgas) uzstāties vietējos koncertos, dziedot duetus no tolaik populārām kinofilmām, jau atkal aizsapņojies līdz dziedātāja karjerai, savu skaļo balsi izskolot cerēdams. Godkārības bacilis -būšu operdziedātājs! - bija iekapsulējies zemapziņā visdrūmākajos un nelabvēlīgākajos apstākļos, lai atkal iekļūtu apziņā un inficētu mani jaunam slimības uzliesmojumam. Ar jaunu sparu izglītojos vokālā mākslā, visu pārējo atstādams novārtā.

Ar pedagogu Imantu Vanagu sadraudzējāmies un sapratāmies jebkurā dzīves jomā. Tikai ne manas aizvien vēl mežonīgās un vokālai mākslai nepiejaucētās balss izglītošanā. Protams, klausīju skolotāja norādījumiem, padomiem, ieteikumiem, pacietīgi atkārtoju balss vingrinājumus, taču jutu, ka saspringstu, izdziedātā skaņa nerod pamatu elpā, balss saites ievibrējas, precīzi neuztverdamas izdziedamo noti. Ar muzikālo dzirdi nevaru lepoties, tomēr saklausīju, ka vīlēju šķībi. Arī Imants Vanags to visu pārdzīvoja, bet es jau biju tiktāl novirzījies no dabīgas balss attīstības, samākslojis dziedāšanas manieri, ka skolā mani uzskatīja par neperspektīvu un atskaitīja no III kursa. Taču arī šis fiasko, šis nežēlīgais un taisnīgais novērtējums manām vokālista spējām neatvēsināja kaismi turpināt dziedātāja karjeru.

Tieši tolaik Liepājas teātrī (1959.) organizējās muzikālā trupa, pieņēma darbā dziedoņus, koristus, orķestrantus. Liepājā atdzima sensenā tradīcija -uzvest operetes un operas, no atpalikušas provinces kļūt par otru lielāko mūzikas centru Latvijā. Arī mani pieņēma par koristu ar viszemāko atalgojumu (60 rubļi mēnesī), un mēs ar draugu un kursabiedru no mūzikas skolas Raimondu Gulbi iejukām raibajā vokālistu barā. Tur jau bija solisti - pirmā latviešu estrādes dziedātāja Valija Butāne, bass - Zigurds Niedra no Rīgas operas kora, tenors Jānis Spīgulis un daudzi citi, kuri savu profesionālo darbību vokālajā mākslā uzskatīja par dzīves aicinājumu. Mēs ar Raimondu bijām naivi un atpalikuši, salīdzinot ar vokālās mākslas korifejiem, kuru pirmie iznācieni uz Liepājas skatuves bija paredzēti operā „Rigoleto" un dziesmu spēlē „Barons Bunduls”. Mēs ar Raimondu bijām dīvains pāris (turējāmies kopā) - vīri, kuriem jau pāri trīsdesmit, kuri jau mazliet smieklīgi ar savu vēlmi mācīties dziedāt. Arī skolotāji, kuri atsevišķos priekšmetos bija jaunāki par mums, nezināja, kā ar mums apieties. Atceros kādu obligātās diriģēšanas stundu pie pedagoģes Skaidrītes Znotēnas (Kuplās). Pavadītāja spēlē dziesmas melodiju, mums abiem uz sienas ar rokām jāvelk ritmiskais zīmējums. Grābstāmies kā divi lāči. Skats, acīmredzot, ir tik komisks, ka abas mūsu citkārt bargās skolotājas neiztur - sasmaidās un smejas kā kutinātas. Kad no 1958. gada laikrakstā „Komunists” sāka parādīties mani pirmie dzejoļi, teātra direktors Lange allaž apsveica Raimondu Gulbi kā autoru, bet es stāvēju maliņā un skaudīgi noskatījos.

„Dzejot vajag, tad arī tevi ievēros direktors,” mani pamācīja Raimonds. Tas bija smejams joks visai trupai. Aizkulisēs smīkņāja arī izrāžu vadītājs Jānis Peters, kurš tolaik varbūt jau arī kādu pantiņu bija uzrakstījis.

Raimondam Gulbim ar spēcīgo dramatisko tenoru un aktiera dotībām izdevās piepildīt savus muzikālos sapņus - dziedāt galvenajās lomās operetēs un arī operās. Jo sevišķi Rīgas kritiķi viņu uzteica Sutkas lomā J.Kalniņa operā „Ugunī”.

Ar tenoriem muzikālai trupai sākumā neveicās. Jānis Spīgulis operā „Rigoleto" pēc hercoga ārijas, kuras laikā viņš braši manipulēja ar zobenu, ieroci vairs nespēja iedabūt atpakaļ makstī, un izrādi nācās pārtraukt. Tad šo pašu lomu dziedāja tēlnieks Vasilijs Liekne. Viņš arī bija viens no vokālās mākslas apsēstajiem. Diemžēl ne ar tādu balsi, kādu prasīja no profesionāla dziedātāja. Operetēs dziedāja Askolds Alviks (vēlākais Rīgas operetes teātra direktors), Visvaldis Aiše, Kārlis Kiršteins, saukts ar Čarli, bet operai vajadzēja varoņtenoru. Un tāds atradās. No pašu koristiem - Edgars Čapkovskis. Un jau pirmajā lomā sasniedza slavas zenītu - kritiķi viņu slavēja vienā mutē. Edžis, kā mēs viņu saucām, bija viens no četriem skanīgi dziedošiem brāļiem Čapkovskiem (otrs -Leons dziedāja korī). Viņš bija kā radīts Edgara lomai J.Kalniņa operā „Ugunī”, ar kuru kā režisors Liepājā debitēja Oļģerts Kroders. Ar kādu būtnes daļu Edžis jau dzīvē bija Edgars. Viņam bija jānospēlē pašam sevi. Bet ar balsi viņš darīja brīnumus. Koristi, kuri no uzgājieniem uz skatuves brīvajā laikā izklīda pa ģērbtuvēm, slaistījās pa aktieru foajē, stāvēja aizkulisēs un līdzdzīvoja Edgara dziedājumiem. Bija neveiklības tēlojumā, bet ar balsi Edžis fascinēja. Publika gan Liepājā, gan Rīgā bija sajūsmā, no pielūdzējām ne atkauties. Vēl Edžis itin labi iederējās azarta apmātā Hermaņa lomā RČaikovska „Pīķa dāmā", kā arī titullomā J.Ķepīša „Minhauzena precības", bet kā operešu varonim un hercogam „Rigoleto” izrādē pietrūka elegances un spožuma.

Visnoturīgākā atmiņā visas trupas pirmā kopēji iestudētā un iemīļotā izrāde

- Jāņa Kalniņa opera „Ugunī". Oļģerta Krodera režijā, ar Daiļa Rožlapas dekorācijām un diriģentu Kārli Bunku pie pults. Arī man bija tikusi pirmā - Pavāra

- loma, kas varbūt ir mans augstākais sasniegums vokālā mākslā uz profesionāla teātra skatuves. Galvā uzmauca plikpauraina veča parūku, vēderu uzpolstereja ar spilvenu. Pēc īsas orķestra priekšspēles, priekškaram atveroties, tieši Pavāram bija jāuzsāk dziedāt šī opera ar izbrīnās pilnu izsaucienu uz diezgan augstas nots: ,,0-jā!” Allaž biju nobijies, lampu drudža kratīts, un šī muzikālā frāze, sastāvoša no divām notīm, skanēja kā palīgā sauciens. Kāds krievu tautības klausītājs izrādes sākumu komentēja šādi: „Pavārs krieviski nolamājās, un sākās opera." Biju mācīts dziedāt uz elpas staba, un, kad elpa lauzās aizgūtnēm, skaņai radās krieva saklausītā h pieskaņa. Kad tūdaļ nodziedāju otru frāzi: „Kristīne Avotiņ un Egars Bērzkoks - saderinājušies”, jutos kā varoņdarbu paveicis. Trešajā cēlienā, no kroga kopā ar Edgaru, Vīskreli un Sutku nākot, nodziedāju savu āriju: „Un tad nāca divpadsmit ēdieni, un neviens nebij nošķiebies. Zandkūkas bij tādas, ka uz mēles kusa laukā.” Pēc tam jau kvartetā dziedājām bravūrīgu dzērājdziesmu.

Vēl diezgan liela - Mūka - loma man bija Pučīni operā „Toska”. Kad Kavaradosi dziedāja savu skaisto āriju: „Cik līdzīgas šīs gleznas...”, pa vidam pātaroju uz vienas nots. Kad šajā lomā Liepājā viesojās Miķelis Fišers, man nojuka uznāciens ar kora zēniem. To Miķelis vēl ilgi atcerējās un smējās, kad bijām jau tuvāk pazīstami citā - dzejnieku sabiedrībā. Miķeli Fišeru kādreiz kā baritonu Liepājā un vēlāk jau kā tenoru Rīgā allaž esmu apbrīnojis. Viņa vīrišķīgo vitalitāti. Vienmēr atceros, ka Miķelis nācis no būdelniekiem tepat netālu no Jūrmalciema. Viņš man tāds pat garīgi tuvs kaimiņš kā Jēkabs Janševskis un Miķelis Pankoks.

Mēs, muzikālās trupas vīru balsis, bijām tik apsēsti ar dziedāšanu, ka nemitīgi, tā vismaz pašiem likās, cēlām savu kvalifikāciju, gan dodami viens otram padomus, gan viens otru asi un izsmējīgi kritizēdami. Kādas vien metodes un paņēmieni netika izmēģināti, kādas sajūtas fiksētas un attīstītas, kādi vingrinājumi ieteikti un pielietoti! Dziedāt - kā karstu kartupeli valstīt pa muti -jau bija vecs paņēmiens. Bezdibenim bija jāpaveras zem kājām, lai paņemtu augstākās notis, aizdegunei bija tā jāievibrējas, ka deguns pat sāka kustēties. Elpas stabam pamatnē bija jābalstās dzimumorgānos, dziedonim vajadzēja justies kā sugas ērzelim ķēvju barā. Tik daudz un dažādi rezonatori bija izmantojami aizdegunē un mutes dobumā. Pat saules pinums bija lietā liekams, ja gribēja, lai viss cilvēka ķermenis kļūst par instrumentu.

Mēs sanācām kopā lielākoties mūsu basa Zigurda Niedras dzīvoklī, lai praktiski pārbaudītu visas šīs teorijas. Zigurda tēvs Jānis Niedra, slavens dziedātājs, arī dēlam bija atstājis mantojumā pieredzi vokālā mākslā; Zigurdam bija plaša fonotēka ar tolaik labāko pasaules dziedoņu iedziedātām skaņu platēm, viņš bija autoritāte mūsu trupā. Klausījāmies plates, iemalkojām pa glāzītei, līdz paši sākām viens otram rādīt, ko spējam, salīdzināt sevi ar pasaules slavenākajiem dziedoņiem. Un tad jau uzvirmoja tāds balsu jūklis, ka nezin, kā to spēja izturēt kaimiņi, ja cilvēki apstājās uz 1905. gada ielas, kur Zigurds dzīvoja, un prasīja viens otram: vai tur kādu kauj?

Jau toreiz māksla bija komerciāla, un, lai mēs, teātra muzikālā trupa, attaisnotu savu eksistenci, ik vasaru (un ne tikai) pavadījām izbraukumos pa visu Latviju. Palaikam notika brīvdabas izrādes, kas uz tādiem kases gabaliem kā „Barons Bunduls”, „Zaļā pļavā" pulcēja tūkstošiem skatītāju. Kur vien bija kāds kultūras nams vai namelis, bijām klāt ar izrādi. Pat ja tas atradās meža vidū, kā kādreiz Rankā. Toreiz mēs visi - gan skatītāji, gan teātra spēlmaņi - bijām lieli entuziasti, un vokālā māksla zēla, jo sevišķi, ja kolhozniekiem pieveda klāt viņu iemīļotos mūzikas gabalus. Viens no tādiem, bija Beneša operete „Zaļā pļavā”. To izbraukumos vien izrādījām vairāk nekā simt reizes. Uzvedumam amizantu noskaņu piešķīra arī aktieris - suns, kurš tika jau iepriekš sarunāts vietā, kur vakarā spēlējām izrādi. Suni, pēc iespējas augumā mazāku, jau laikus atveda ar šādu ievērību pagodinātais īpašnieks, un aktieri, kuriem ap suni bija jādarbojas, piejaucēja to izrādei. Gadījās „aktieri”, kuri godam nospēlēja lomu un iepriecināja savu saimnieku, bet gadījās arī lempji, huligāni un pārēdinātie, kuri sabojāja asprātīgo operetes ainu, pievērsdami skatītāju uzmanību savām suniskajām izdarībām. Bija sunīši, kas jāuzvelk aiz siksnas uz skatuves, bija tādi, kas dialoga laikā tik skaļi rēja, ka neko saklausīt, un bija pat tādi, kas iekoda mežsargam Štetivecam (operetes personāžs), un nācās iejaukties suņa saimniekam no publikas. Taču visnepatīkamākos brīžus sagādāja pārēdinātie, kuri kārtojās aktieriem turpat zem kājām, bet aktieri, tā aizrāvušies ar asprātīgo dialogu, ka to pat nepamanīja, kā arī to, ka publika jau smejas par ko pavisam citu. Liepājā stacionārajās izrādēs bija savs štata „aktieris”, bet izbraukumos ar suņiem gadījās dažādi piedzīvojumi. Tas gan neattiecas uz vokālo mākslu, bet tomēr -dažs suns bija tik jūtīgs, ka gaudoja orķestrim līdz.

Man, nesen no Sibīrijas trimdas pārbraukušam, šie ceļojumi pa visu Latviju šķita kā brīnišķīgi piedzīvojumi. Nedēļām ilgi un ik dienas jaunā vietā; miestā vai pilsētiņā, kur vakarā jānotiek izrādei, iebraucām jau priekšpusdienā. Tūdaļ viens vai kopā ar kolēģiem devos dabā - pie upēm, ezeriem, klīdām pa mežiem, apskatījām apkaimes ievērojamākās vietas. Solisti taupījās vakara izrādei, bet mēs, koristi, vakaros bijām tā noguruši no dienas piedzīvojumiem, ka kļuvām uz skatuves mazkustīgi, neievērojām režisora norādījumus. Un pie tam vēl ik vakarus kultūras namos, kur spēlējām izrādes, notika balles. Un bieži vien balles zāle bija mums paredzētā guļamistaba, kur izvietot saliekamās gultiņas, tā kā nācās arī balli nodancot līdz pēdējam valsim. Mūsu apģērbi nebija ballei piemēroti, bet mums bija ļoti lādzīga ģērbēja, kura mūs saposa teātra tērpos, un mēs uzreiz atšķīrāmies no vietējiem kavalieriem. Kā papagaiļi no parastajiem gaiļiem. Uzkrītoši, mazliet ākstīgi, bet ar lielu piekrišanu starp vietējām skaistulēm, kuras it viegli sazīmēja mūsos aktierus, kas piedalījušies izrādē. Mēs bijām arī mazliet ciniķi, jo nevar jau iemīlēties aizvien citā meitenē tik daudzus vakarus no vietas. Pirms pēdējā valša, kad meiteni vadīt uz mājām, centāmies noskaidrot, cik tālu mūsu vienam vakaram izredzētā dzīvo, lai nebūtu jādodas kilometriem garos pārgājienos pa lauku ceļiem, Piedzīvojumi gadījās dažādi, un, cik atceros, dažas meitenes tā iepatikās, ka arī atvaļinājuma laikā braucu pie viņām ciemos. Tas bija tāds laiks - sešdesmito gadu sākums - kad ballēs meiteņu bija vismaz divreiz vairāk nekā puišu. Jaunpiebalgā aplēsām, ka tur ballē bijušas astoņas dāmas uz vienu kavalieri.

Tam gan nav tieša sakara ar vokālo mākslu, bet, teātrī strādājot, izlutinājāmies kā vīrieši, kļuvām ārišķīgi jūtu (drīzāk gan simpātiju) izrādīšanā, meitenes, kā mēdz teikt, skrēja mums pakaļ. Tas bija tāds eiforisks laiks, kad reibu no šī ārēji krāšņā, bet būtībā patukšā dzīvesveida. Mani vecāki, atnākuši uz pirmizrādēm, kur piedalījos gan kā solists, gan korists, katrs pa savam jutās vīlušies dēlā, no kura bija cerējuši pavisam citu profesijas izvēli. Mamma traģiski pārdzīvoja manu ākstīšanos, tēvs uztvēra ar humoru, centās parādīt, kāds izskatos, no malas raugoties.

Muzikālo trupu kārtējo reizi nolikvidēja. Mani atlaida vienu no pirmajiem. Lai gan pa pieciem uz skatuves nodziedātajiem gadiem biju jau gandrīz atguvis savu dabīgo balsi, sapnis par solista karjeru bija izsapņots. Pēc tam esmu vēl dziedājis koros un vokālos ansambļos, bet vairs tikai sava prieka pēc. Un sava prieka pēc dziedu vēl līdz šim. Lielākoties vientulībā, lai nenobiedētu citus cilvēkus, nekļūtu smieklīgs ar savām patvaļīgajām improvizācijām. Taču tas laiks, kad gribēju apgūt vokālo mākslu, likt to lietā kā operdziedātājs, manuprāt, palīdzējis izglītoties kā mūzikas klausītājam, kā vokālās mākslas patriotam, kurš spēj novērtēt, apbrīnot un izbaudīt visas tās balsis, kādās dzied latviešu solisti Baltajā namā un visā Eiropā.

Mūža gaitā nācies būt līdzdalībniekam dažādās viesībās, svinībās, sarīkojumos un kompānijās - sabiedriskajā sadzīvē, kur ticis arī iedzerts, dejots un uzdziedāts. Un - cik dīvaini! - atmiņā saglabājušies vien tie gadījumi, kad dziedāts no sirds - ilgi, saskanīgi un ar patikšanu, varētu sacīt - pat ar iekāri, la vairākkārt noticis laukos (arī Jūrmalciemā) un galvenokārt Jāņos. Un kādreizējā fotogrāfa Ulda Brieža Vāgūzī Liepājā Jāņa ielā, kur savulaik ar ģitārām sanāca vietējie bardi Māris Putniņš, Miervaldis Kalniņš, ciemos atbrauca Haralds Sīmanis un viņa sacerēto dziesmu tekstu autors Arvīds Ulme. Tur dziedāja arī aktieri ar varenām balsīm - Daumants Mīlgrāvis un Valdemārs Zandbergs. Un tad jau fīdzdziedāt Imanta Kalniņa dziesmas un tautasdziesmas aicināja Austra Pumpure. Ar Austru esam izdziedājušies ne vien Liepājā un Latvijā, bet arī

Klaipēdā un Helsinkos. Un, ja nav ilgi gadījies izdziedāties pulkā, tad Jūrmalciemā nolienu gubenī vai Liepājas dzīvoklī nogaidu, kad neviena nav mājās, un izdziedu dziesmās, ziņģēs un operāriju improvizācijās sajūtas, kas tobrīd uz sirds. No pašām traģiskākajām un sērīgākajām līdz drastiskām, dzīvesprieku apliecinošām. Neesmu nekāds muzikālais, bet esmu atguvis savu dabīgo cilvēka balsi, un man pašam mana dziedāšana sagādā gandarījumu, pat baudu. Pēc tādas izbļaustīšanās dvēselē jūt atslodzi no sadzīves vienmuļības un likstām, tu, cilvēks, esi kādu lieku smagumu nometis no sevis, kādu brīdi paplivinājis spārnus. Un iztēlē atgriezies laikos, kad gribēji kļūt par dziedoni, izglītoties vokālā mākslā.

Lai gan nekad neesmu stāvējis kā dziedātājs uz Mežaparka lielās estrādes Dziesmu svētkos (Doma baznīcas luktā gan, līdzdziedot Mocarta „Rekviēmu”), tomēr mana vokālā pieredze un dziedātdziņa ļāvusi man tik |oti iejusties kopkorī, ka esmu skanējis dziedātājiem līdzi. Un tas, ka trīsreiz Dziesmu svētkos skanējušas dziesmas ar maniem tekstiem, ka reiz esmu pat saukts uz estrādes un Leonīds Vfgners paspiedis roku, kā pašam liekas, mani tā pietuvinājis naivajam jaunības sapnim par vokālo mākslu, ka varu justies ja ne kā operdziedātājs un solists, tad vismaz piederīgs visiem tiem, kam balsij, dziesmai un gluži latviskajai dziedātdziņai dzīvē bijusi tik liela nozīme, ka mūžs šķiet kā nodziedāts.

Grāmatas

Sākot rakstīt par grāmatām, prātā ienāca salīdzināt lasītāju ar dzirnavām, kas sevī pārmalis tik daudz no literārās ražas, ar ko pilni pasaules grāmatu apcirkņi. Tā laista caur emocionālās un intelektuālās uztveres gaņģiem, bīdelēta iztēlē. No visa mūžu ilgā maluma kas sakrājies, kas palicis pāri? To ir ļoti grūti loģiski izklāstīt noteiktā secībā, iezīmējot dažādus attīstības posmus savā lasītāja biogrāfijā, bet, cik un kā atmiņa saglabājusi iespaidus no izlasītā, gribas apcerēt, jo tas šķiet tik svarīgi, tik būtiski cilvēka kā personības veidošanā, ka šai tēmai vismaz jāpieskaras, jāmēģina izlikt uz papīra dzīvē novērotais, kā arī paša pieredze.

Tāpat kā daudziem cilvēkiem arī man, kad rakstu šo apceri, visapkārt grāmatas - gadu desmitiem pirktas un krātas plauktos, kaudzē uz grīdas, uz naktsgaldiņa, kā arī tepat pa rokai uz rakstāmgalda - pašreiz vajadzīgās, no kurām ko pārlasīt, nocitēt. Grāmatas juku jukām, lai gan mēģināts ik palaikam sarindot plauktos noteiktā kārtībā un secībā, bet atkal sajaukušās, un, ja kāda dažbrīd ļoti vajadzīga, ilgi un neatlaidīgi meklējama. Šī spēle paslēpēs ar grāmatām ilgusi jau gadiem, tā spēlējama ikreiz, kad pašam, kādu savu grāmatu vai avīzrakstu rakstot, ievajagas tajā teiktais. Un kur nu vēl grāmatas, kas aizvestas uz lauku mājām Jūrmalciemā un tur veido nelielu krātuvi. Tādas, kuras nekad vairs netiks ņemtas rokā, jo bijušas viendienītes un savu mūžiņu nodzīvojušas. Kā arī vecas grāmatas, dažas pat vecā drukā, taču jau tik intensīvi lasītas, ka nolietojušās, tomēr godā un cieņā turamas. Jāpiebilst, ka neesmu ar antikvāra nosliecēm un nekrāju grāmatas kā eksponātus. Man ir dāvināti veci un vērtīgi sējumi, un es tos savukārt esmu atdāvinājis cilvēkiem, kuriem tie vairāk bijuši vajadzīgi. Taču man, kā iedomājos to esam ikvienam, ir tādas grāmatas, ko neizlaidīšu no rokām. Varbūt pat tajās vairs neieskatīšos, bet tās stāvēs plauktos kā pieminekļi kādam laikposmam manā galīgajā dzīvē, kad tās bija man nepieciešamas, īstajā brīdī izlasītas. Un ir jau tādas, pēc kurām bieža vajadzība, ņemot vērā, kāda ir manis paša rakstnieka nosliece. Vispirms jau tās, kad attiecas uz Liepājas un Kurzemes vēsturi, par dzintaru, dabu, pasaules uzbūvi, tādas, kuras apliecina un stiprina ticību Dievam.

Lai skaidrāk un patiesāk izstāstītu savu attieksmi, mijiedarbību ar grāmatām, atkal jāsāk vēstījums no bērnības. Aizbildinoties, ka atmiņa nav tik visaptveroša, lai precīzi atcerētos visu, kas saistībā ar grāmatu autoriem un to nosaukumiem.

Pirmā grāmata, protams, bija ābece ar gaili uz vāka, no kuras mamma, gan arī vecvecāki mācīja mani bokštierēt. Taču no četru gadu vecuma mani laida arī vācu bērnudārzā pie tantes Grētes, lai puika iemācās kādu svešvalodu, un tad man brīžiem bokštierēšana sajuka, un tā arī īsti nezinu, vai vispirms iemācījos lasīt latviski vai vāciski, jebšu abās šajās valodās reizē. Kad sešarpus gadu vecumā sāku iet Čakstes pamatskolas sagatavošanas klasē pie audzinātājas Švānberga kundzes, kļuva skaidrs, ka galvenokārt lasīšu latviski.

Vistālāk atmiņā neliela formāta brošētas grāmatiņas no sērijas „Jaunības tekas", ko pirku un lasīju ar lielu aizrautību. Tajās bija stāsti par dažādu tautību bērnu piedzīvojumiem. Tagad, atskatoties uz tām, sakrātām manā puišeļa bibliotēkā, kas gāja bojā kara pirmajās dienās, aviācijas bumbai sagraujot māju, no kuras mūsu ģimene tika 14. jūnijā izsūtīta uz Sibīriju, šīs grāmatiņas ar krāsainiem attēliem uz vāka šķiet kā pamatakmeņi tai savstarpējas draudzības celtnei, ko esmu slējis gadiem ilgi, iepazīstoties ar dažādu, galvenokārt Sibīrijā mītošu tautu rakstniekiem, medniekiem, zvejniekiem, ziemeļbriežu ganiem. Tāda dīvaina sasaukšanās. Uz vienas mazās grāmatiņas vāka atceros krāsainu ilustrāciju, kurā redzams, ka liels, pinkains lācis aposta zem koka starp tā saknēm aizmigušu tungusu (evenku) meiteni, kura nes savam tēvam medniekam pārtiku. Ko līdzīgu esmu vēlāk piedzīvojis taigā. Tikai lāča vietā biju es. Šīs mazās grāmatiņas bija kā priekšvēstneši tam, ka liktenis mani savedīs kopā ar dolgāniem, ņenciem, ketiem, Sibīrijastatāriem, hakasiem, tuviešiem...

Citā sērijā, no kuras iegādājos visas grāmatas, atceros Zila Vēma „Mazo kapteini", „Uz Ziemeļpolu"; vēl „Islandes zvejnieks", „Zulusi nāk...” Kad, laipni uzaicināts, vairākkārt Rīgā nakšņoju pie literatūras zinātnieka Ilgoņa Bērsona, kam ir plaša latviešu literatūras krātuve - personīgā bibliotēka, varēju aplūkot savas bērnības iemīļotās grāmatas, kādas tās bija izdotas Ulmaņlaikos. No tām nāca tāds aizkustinošs mīļums. Un atkal atziņa: cik liela ietekme tām bijusi manā garīgajā attīstībā, manā ievirzē uz tuvību ar dabu, ceļojumu un piedzīvojumu kāri. To saturiskā sakritība ar manu likteni. Visbiežāk ar aizrautību lasītajos Džeka Londona darbos. Kad kā trimdinieks nonācu Taimiras pussalā, tālu aiz polārā loka, dzīvoju Džeka Londona ziemeļu stāstos attēlotajā vidē, tikai sižeti veidojās citi. Īstenībā; bet jo spilgtāk iztēlē. Un divas grāmatas, kā jau to agrāk savās atmiņās esmu minējis, pusaudža gados ietekmēja ilgi un paliekoši. Varētu pat sacīt: uz mūžu. Abas biezas, apjomīgas, vairākkārt pārlasītas. Setona-Tompsona „Rolfs mūžamežos” un

Arseņjeva „Taigas grāmata” (par Dersu Uzalu). Kas mani kā puišeli lasot aizrāva šajās grāmatās, vēlāk, kad kļuvu par mednieku un ceļotāju, piepildījās. Ne gluži sižetiski, bet ar to dabas līdzdalību manā dzīvē, kā tas bija ar indiāni Kuonebu un goldu Dersu Uzalu. Gāju viņu pēdās un centos piesavināties viņu gudrību. Atskatoties, tas viss šķiettik brīnumaini un liktenīgi.

Bija jau arī cita literatūra, ko tāpat kā citi puišeļi, „riju kaudzēm". No tās visciešāk atmiņā romānu sērija par Fantomasu, Jāņa Vanaga un Mārtiņa Kraujas piedzīvojumi franču ārzemju leģionā - „Īrel-Maras cietoksnis", „Rifkabiļi nāk” u.c. Aizlasījos pat līdz Lipam Tulianam. Ietekmēja tolaik visas izdotās un ar lielu interesi lasītās Ērika Kestnera grāmatas. Dikenss šķita garlaicīgs. Vēl viena mīļā grāmata -Z.Lāgerlēvas „Nilsa Holgersona brīnišķīgais lidojums ar meža zosīm”.

Latviešu literatūru mācīja Čakstes pamatskolā. Kā mācīja, vairs neatceros. Vien to, ka diktātos bieži diktēja tekstus no E.Virzas „Straumēniem” un K.Skalbes „Kaķīša dzirnaviņām”, ka abus šos tik atšķirīgos darbus biju lasījis un iztēlojies, ko nevar teikt par Dr. K.Ulmaņa rakstu krājumu, no kura mums, skolēniem, atsevišķi fragmenti bija jāmācās no galvas. „Skaista ir mūsu tēvzeme...", „Es ticu darbam un darba svētībai...” Tomēr jāatzīst, ka šie didaktiskie patriotiskie gabali ietekmējuši, esmu audzis to iespaidā, un tie kļuvuši par manas morāles sastāvdaļu. Bērnībā lasīti vai visi latviešu rakstnieku sacerējumi bērniem un pusaudžiem, mūsu literatūras klasika, ko nav vajadzība pārskaitīt, taču viens rakstnieks jau tolaik piekļuva tuvāk manai puišeļa sirdij. Galvenokārt arto, ka bija makšķernieks. Lasot viņa grāmatiņu „Ar makšķeri”. Jānis Jaunsudrabiņš. Un tad jau „Balto grāmatu”, un tad citas Jaunsudrabiņa grāmatas, kas zēna uztverei vēl nemaz nebija piemērotas. Ta žurnājā „Atpūta” turpinājumos lasīju „Jaunsaimnieks un velns”, „Neskaties saulē”. Šis žurnāls padsmitnieka gados šķita tik pievilcīgs, ka katru tā numuru gaidīju ar ilgošanos un nepacietību. Jo sevišķi, kad vasarās dzīvoju laukos.

Mani vecāki, cik atceros, vienmēr lasījuši grāmatas, tās stāvējušas uz viņu naktsgaldiņa. Tēvs vislabprātāk latviešu literatūru. Arī pašu jaunāko. Vizuāli skaidri atminos vienu no viņa lasītajām grāmatām - biezo brošēto sējumu - Jāņa Sārta romānu „Kad strauti runā". Mamma bija unikāla lasītāja. Viņa to darīja četrās valodās. Pamatā gan latviešu, vācu un krievu. Franču valodā pa retam, lai pavisam neaizmirstu šo bērnībā mācīto valodu. Viņa ņēma grāmatas lasīšanai no grāmatnīcas-bibliotēkas, kas Liepājā atradās Graudu un Brīvzemnieku ielu stūrī. Viņa lasāmvielu, kā pati mēdza izteikties, aprija. Mamma lasīja ļoti dažāda satura grāmatas, sākot ar klasiku un beidzot ar tolaik modernajiem bestselleriem. Mamma tā lasīja visu mūžu.

Mūsu ciešo saikni ar grāmatām pārrāva 1941. gada deportācija, tēvs nonāca

Vjatkas lēģerī, mēs ar mammu Sibīrijas sādžā. Un tomēr nepagāja ilgs laiks, kad mamma atkal ņēma grāmatas no ciema bibliotēkas, un es drīz vien viņai piebiedrojos. Par šo manu vēlmi - pēc iespējas ātrāk iemācīties krieviski, lai atkal lasītu, mamma gan nopriecājās, gan bija nelaimīga, kad vakaros, lasot petrolejas lampas gaismā, es viņu izmantoju kā krievu valodas vārdnīcu, no kuras tūdaļ varēja saņemt atbildes. Brīžiem mamma errojās un aizliedza sevi traucēt. Bet cik ilgi? Otrajā trimdas gadā, kad mūs, latviešus, līdz ar citiem izsūtītajiem veda uz Jeņisejas lejasteci zvejot, varēju krieviski lasīt jau itin tekoši. Atceros, ka izurbos cauri pat tādam biezam vēsturiskajam romānam kā A.Tolstoja „Pēteris I”.

Dzīvojām maizes un grāmatu badā. Zvejas punktā Kazanceva, kur nometināja zvejai, mūsu rīcībā bija tikai divas grāmatas: A.Lāča kundzei no Rīgas līdzi paķērusies Mičelas „Vējiem līdzi” un „На краю света” (Pasaules malā), ko man bija uzdāvinājis liellaivu karavānas, ar kuru mūs veda uz ziemeļiem, velkoņa „Kuibiševs” otrais stūrmanis, kurš gribēja draudzēties ar mani, piecpadsmitgadīgu puišeli. Mamma, pateicoties valodas zināšanām, kalpoja karavānas kantorī pie brigāžu sarakstu sastādīšanas, kur bieži iegriezās stūrmanis. Mēs spēlējām šahu, un viņš mani, izbadušo, pabaroja un uzdāvināja šo grāmatu par polārās ekspedīcijas ziemošanu salā Novaja Zemļa. Tad nu šīs grāmatas tika lasītas un pārspriestas.

Pec Kazancevas vēl divus gadus nostrādāju par zvejas un vienziem arī par mednieku brigādes brigadieri, dzīvojot apstākļos, kādos par lasīšanu bija jāaizmirst. Dažreiz mēs, vienā brigādē kopā sagadījušies latvieši, pārstāstījām viens otram kādreiz lasīto. Ar A.Čaka un E.Ādamsona dzejoļiem, kad seši latvieši mitām zemnīcā zvejas punktā Hetskije Peski, mūs iepazīstināja jauneklis Aleksandrs Birznieks no Rīgas. Tagad jau viņsaulē. Apdāvināts mūziķis, atraktīva personība, kuru komponists A.Maskats sauc par savu audžutēvu.

Pēc grāmatu bada atgriešanās uz dzīvi pie vecākiem miestiņā ar ostu Ustj-Portā bija kā pacelšanās no elles paradīzē, jo tolaik Vidzemi un Rīgu jau bija ieņēmusi Sarkanā armija, no turienes radiem un draugiem Ustj-Portā pienāca sūtījumi. Arī grāmatas. Tā kā inteliģentu tautiešu ar garīgām vajadzībām miestiņā bija daudz (ap simtu), grāmatu sūtījumi pienāca bieži. Sējumi gāja no rokas rokā. Starp grāmatu saņēmējiem bija arī Vjatkas lēģerī bojā gājušā grāmatnieka Jāņa Rozes kundze un meita Aina.

Mūsu ģimene aizņēma ļoti mazu istabiņu lielajā 18. barakā. Telpā bija trīs lažas gar sienām un vidū galds, kura malas sniedzās līdz guļvietām. Virs galda vadā karājās elektriskā spuldze, kas dzisa pusnaktī un atkal iedegās astoņos no rīta. Logu istabai nebija. No trim šajā cellē pavadītajiem gadiem vizuāli visnoturīgāk atmiņā nofiksējusies aina: sēžam katrs uz savas lažas un lasām grāmatas. Vakariņās iekožam katrs savu 200 - 300 gramus smago maizes gabalu, piedzeram kopējā virtuvē izvārīto tēju un atkal ar deguniem grāmatās.

Strādāju maiņās par kurinātāju konservu fabrikā pie tvaika katliem. Ja iegadījās vakara maiņa, lasīju no rītiem. Viens, kamēr vecāki strādāja. Iepriekšējos trimdas gadus pieradis darbā būt, lai izkustētos un ikdienas putraimu virai pusdienās būtu kāds aizdars, polārajā ziemā sēju luģes pie kājām un šļūcu uz septiņus kilometrus attālo salu Jeņisejā, lai līdz galotnēm ieputinātās kārklu audzēs liktu cilpas sniega irbēm. Tad turp un atpakaļceļā pārdomāju izlasīto vai iztēlojos sevi kāda grāmatas varoņa lomā. Tolaik vistuvākais no grāmatu personāžiem bija jaunais Dāgs no norvēģu rakstnieka Trigves Guldbransena triloģijas „Un mūža meži šalc”, kuras viens sējums saucās „Bjerndāles mantojums”. To grāmatu izdzīvoju ilgāk par daudzām citām. īa bija trāpījusies īstā reizē un vietā. Ziemeļu daba mani apņēma tāpat kā Dāgu viņa klejojumos pa kalniem un mežiem, nonācu viņa pārdzīvojumu iespaidā, pats piedzīvojot ko līdzīgu vai iedomājoties piedzīvojam. Kad pēc ilgiem gadiem jau otrreizējā 1988. gada izdevumā otrreiz lasīju šo romānu, tas atsvieda atpakaļ jaunībā un vēlreiz smeldzīgi lika just gan jaunā Dāga, gan paša kādreiz trimdā pārdzīvoto. Rakstnieku ziemeļnieku grāmatās lasītais veidojis mani, mīcījis kā māla piku, kalis kā akmenī raksturu, pakļāvis savai dzīves uztverei, tik ļoti sakritis ar manām vēl tikko apjaušamām vēlmēm, aizsapņotiem sapņiem, ka līdz pat šim brīdim esmu tiecies lasīt ziemeļniekus, arī pašus modernākos autorus, un ļoti reti esmu vīlies viņu darbos. Izstrādājies tāds kā komplekss - tieksme pēc ziemeļnieciskas literatūras. Tolaik ar „Badu”, kad bijām to jau skaudri izjutuši, kad izjutām to joprojām, sākās iepazīšanās ar Knutu Hamsunu, Seimu Lāgerlēvu, Sigrīdu Unseti, Gunāru Gunnarsonu, Bjernsonu (lasīju arī Ibsena lugas krieviski), Hedbergu... Pirmā man trimdā dāvinātā grāmata - Aksels Munte „San-Mikēla”. To laiku varu nosaukt par apvērsumu dvēselē. Par revolūciju garīgajā attīstībā. Draugos ar cilvēkiem, kuri izstaroja mīlestību un gudrību. Otrā dāvana - Elzas Ķezberes „Vēstules Pērām Gintam” (Jānim Grotam) rokrakstā. Trešā^Raiņa „Talas noskaņas zilā vakarā”, ceturtā - Romēna Rolāna „Žans Kristofs”. Šīs grāmatas, tumšzila audekla iesējumos, jau pajukušas no biežās lasīšanas, vēl tagad plauktos kā piemiņa no dāvinātājas - rīdzinieces Irēnes Dumpes, kura izsūtīta, tikko kā beigusi universitātes literatūras fakultāti ar diplomdarbu par V.Gētes „Faustu”. Atskatoties - apbrīnojams pavērsiens liktenī. Ar tik būtisku grāmatu ietekmi, lasīšanas azartu, iespaidu uz visu mūžu.

Ziemeļnieku literatūra Sibīrijas ziemeļos - tikai viens, kaut arī pats galvenais atzars tajā lasīšanas apsēstībā, ko piedzīvoju tajos traģiskajos gados, kamēr mitām

Ustj-Portā. Kad lasīšanai aptrūka latviešu grāmatu vai rinda pēc kādas no tām vēl nebija pienākusi, ņēmu grāmatas no vidusskolas bibliotēkas (mamma skolā pasniedza vācu valodu). Atceros, izlasīju biezus sējumus ar V.Šekspīra lugām, Ļ.Tolstoja „Karu un mieru”, sāku urbties Dostojevska romānos.

Mamma lasīja visintensīvāk. Viņa vienmēr bija grāmatu badā. Mēs ar tēvu daudz lēnāk. Arī izvēlīgāk.

Tolaik tika ne vien lasītas grāmatas, bet arī pārspriests to saturs. Man, tikko nākušam no dabas, tas bija garīgs apvērsums. Biju kā apstulbis no šīs pēkšņās literatūras gūzmas, ko nācās uzņemt sevī.

Līdz tam laikam neinteresējos par dzeju vairāk kā to prasīja pamatskolas programma. Zināju no galvas Ē.Virzas, K.Skalbes, R.BIaumaņa dzejoļus („Talavas taurētāju”). Ziemeļos dzejai mazliet piejaucēja Raiņa „Tālas noskaņas zilā vakarā”, jau iespaidīgāk Elzas Ķezberes „Vēstules Pērām Gintam”, un Ļermontovs krieviski, bet jūtīgāks pret dzeju kļuvu, izlasot krieviski Longfello „Dziesmu par Haijavatu”. To pārlasīju vairākkārt.

Kad pārbēgām Latvijā, lasīšanai neatlika laika. Mācījos divās skolās, strādāju. Vakaros biju pārguris. Tik vien kā apguvu obligāto literatūru, mācoties vakarskolā. la gandanjumu kā lasītājam nesagādāja. Kad tuvāk sapazinos ar sev garīgā ziņā fīdzījgiem censoņiem, piekļuvu tīriem literatūras avotiem - Ulmaņlaikā izdotajām gudrajām grāmatām, no kurām atceros Z.Mauriņas pirmos izdevumus, K.Raudives apceres par spāņu filozofiem, profesora Celma grāmatas, Freida tulkojumus u.c. LasTju maz, bet, manuprāt, pašu labāko, ko tolaik varēja dabūt no privātiem krājumiem ar draugu starpniecību. Literatūru, pēc kuras izjutu vislielāko vajadzību.

Kad saslimu ar tbc un trīs mēnešus pavadīju Tērvetes sanatorijā (ilgu laiku gultā), atkal lasīju kāri un intensīvi, kas vien bija pieejams. Slimības grūtākajā posmā, kad pēc operācijas jutos pavisam vārgs, ar istabas biedru gādību tiku pie Dantes „Dievišķās komēdijas” un nolaidos viņa tēlotajā ellē, lai, izgājis cauri tās lokiem, celtos šķīstīšanas kalnā. Starp citu mani 212. istabas biedri bija vēlākais Latvijas TV galvenais inženieris grobiņnieks Inārs Jēkabsons un vēsturnieks Ivars Baumerts, kuri rūpējās par manu garīgo veselību. Tāpat dzejnieks Harijs Gāliņš, kurš mani, jau pašu vārsmojošu, apgādāja ar, viņaprāt, visiespaidīgāko liriku. Harijs, atsēdies uz gultasmalas, lasīja priekšā arī savu „Sifilitiķa grēksūdzi”.

Otrreizējā izsūtījumā, pārvietots uz Sibīriju pa etapu, biju paķēris līdzi biezu grāmatu, paņemtu lasīt no skolas biedrenes Laimas Andersons (vēlāk pazīstama kā slavena dziedātāja Laima Andsersone-Silāre). Kopš tiem laikiem neesmu ar Laimu ticies, neesmu viņai atvainojies par Puškina jubilejas reizē (krieviski) izdotās apjomīgās izlases nozūmēšanu. Tas grāmatas sakarā, kura nākošos sešos trimdas gados taigas kolhozā kļuva man par vislabāko draudzeni, atceros arī visiespaidīgāko līdz šim mūžā pieredzēto skatu, kad ir runa par publiskiem lasījumiem. Šo skatu jau savos iepriekšējos tēlojumos esmu aprakstījis, tomēr arī šoreiz gribu to pieminēt. Krasnojarskas pārsūtīšanas cietumā, bijušā klosterī, vienā kamerā uz divstāvu lažām bijām sabāzti ap trīssimts ieslodzīto. Viens no ieslodzītajiem, Maskavas literatūras institūta 3. kursa students Mihails, pamanījis manā paunā Puškina grāmatu, palūdza to palasīt priekšā. Vakarā, kad iededza ar drāšu režģi apņemtās spuldzes, pie vienas no tām novietojās Mihails ar grāmatu. Izdevās pieklusināt tik dažādo publiku - starp politiskajiem arī daudzus recidīvistus, un Mihails skaņā balsī sāka lasīt Puškina poēmu „Laupītāji". Jo ilgāk lasīja, jo lielāks klusums iestājas. Tas ieilga arī pēc tam, kad poēma bija izlasīta.

Biju slims ar plaušu karsoni, redzētais un dzirdētais šķita pēc murga. Taču tā bija viena no drūmākajām, bet arī visaizkustinošākajām dzīves īstenībām, ko nācies piedzīvot sakarā ar grāmatu un tās publisku lasījumu. 1950. gada decembri.

Taigas kolhozā, kur dzīvojām otrreizējā izsūtījumā, atkal bija grāmatu bads. Vien dažas līdzpaņemtās grāmatas, ko man atstāja urkas - mazgadīgie noziedznieki - nolaupot visu pārējo mantību, piedraudot ar žiletes asmeņiem sitienam savilktā dūrē. Mans garīgais balsts bija Puškina „Izlase”, ko pārlasīju vairākkārt, no kuras vingrinājos atdzejot, arī „Jevgeņiju Oņeginu". Ciemā bija vien četrgadīga skola ar attiecīgām mācību grāmatām, daži izdevumi lietuviešu valodā, ko mūsu trimdas biedri bija līdzpaņēmuši no dzimtenes. Grāmatas, izņemot dažus izsūtītos, neviens nelasīja. Rajona un Krasnojarskas novada avīzi „Krasnojarskij Rabočij” varēja šķirstīt kolhoza kantorī, kad to pēc nedēļu ilga ceļojuma atveda pastnieks. Ar šo pastnieku, veco Petroviču, nodibinot labas attiecības, pa retam tiku arī pie dažām grāmatām krievu valodā, ko viņš man, paņēmis bibliotēkā uz sava vārda, atveda no divdesmit piecu kilometru attālā ciemata Čindatas, kur atradās mašīnu traktoru stacija (MTS) un līdz ar to neliela bibliotēka. Dažas no manām Liepājā iepazītām draudzenēm un vienreiz arī Harijs Gāliņš atsūtīja pa kādai grāmatai. Pati vērtīgākā no tām, mana, topošā dzejnieks, rokasgrāmata - „Franču lirika” Elzas Stērstes un Edvarta Virzas atdzejojumos. Kad mira Staļins, no lēģeriem atbrīvoja sodu izcietušos, un dažus desmitus no viņiem nometināja mūsu kolhozā „Čuļskaja Garj”. Ieguvu pārrakstīšanai divas nosmulētas burtnīcas ar Jeseņina dzejoļiem, mēs savā mājā par īrnieku uzņēmām deviņpadsmit gadus lēģerī pavadījušo Maskavas universitātes profesoru Aļeksejevu. Sākās interesantas sarunas, dedzīgi strīdi par literatūru. No Jeseņina dzejoļiem biju kā apmāts.

Savrup no pirmatnēji mežonīgās dzīves taigā tas gads (1951-1952), ko pavadīju rajona centrā Tjutjetā, lai pabeigtu vidusskolu, kļūstot par īrnieku vēlāk pazīstamās rakstnieces Melānijas Vanagas zemnīcā. Tad atkal, neraugoties uz mācībām veltāmo laiku, tika lasīts ilgi un aizrautīgi. Vispirms latviešu grāmatas, kādas bija rodamas pie Tjutjetā dzīvojošām tautietēm, un nelielā krājumā, kas Melānijai glabājās kastē zem lažas. Tajā gadā izlasīju daudz krievu literatūras klasikas, kas bija pieejama gan skolas, gan ciemata bibliotēkā. Par izlasīto bieži pārrunājām ar Melāniju. Dzīvoju atkal garīgi spriegā gaisotnē.

Pārbraucis Latvijā, slimoju artbc. Trīsreiz ārstējoties Vaiņodes sanatorijā, atkal daudz lasīju. Visdažādākās grāmatas. No tā laika ieradums - lasīt vakaros gultā. Latvijā nu jau bez garāka pārtraukuma nodzīvotajos turpat piecdesmit gados esmu lasļis nemitīgi. Pie rocības ticis, pirku padomju laika lētās grāmatas, pieblīvējot ar tām speciāli pagatavotus plauktus, dzīvojot grāmatu ielenkumā. Bieži aizdomājoties, kā šīs grāmatas, kas apņem rakstāmgaldu, pie kura strādāju, iespaido mani ar savu ciešo klātbūtni, kad neviļus uzlūkoju to muguras, izlasu nosaukumus un autorus. Tā ir „sabiedrība”, kurā jūtos labi. Ar daudzām grāmatām draudzība slēgta uz mūžu, dažas ir sevišķi tuvas, gluži nepieciešamas. Ir arī daudz tādu grāmatu, ko nepaņemšu vairs rokā, neieskatīšos starp vākiem, jo kādreiz pirku visu, kas kaut nedaudz interesēja. Vai visus tolaik pieejamos Padomju Savienībā iznākošos dzejoļu krājumus. Dažus - Jevtušenko, Vozņesenski, Roždestvenski u.c, kā lielu deficītu. Nespēju grāmatu noniecināt, kur nu vēl iznīcināt. Nevajadzīgās nobāztas aiz skapja durtiņām, kamēr ar interesi lasītās, kaut otrreiz to vairs nedarīšu, stāv plauktos goda ierindā. Kā sērijas „Ievērojamu cilvēku dzīve”, „Stāsti par dabu”, „Stāsti par vēsturi" u.c. Esmu kādreiz pircis visu pieejamo literatūru par dabu latviešu un krievu valodā. Sākot ar piedzīvojumiem dabā līdz zinātniskiem pētījumiem. Tik daudz garīgi tuvu, cienījamu, apbrīnojamu autoru. Nosaukšu tikai dažus, kuri ietekmējuši visspēcīgāk: Darels, Gržimeks, Setons-Tompsons, Solouhins, Prišvins, Akimuškins, nesen arī labs paziņa, dāniski rakstošais Ivars Sīlis... Deviņi ceļojumi (par savu naudu) uz Sibīriju daļēji arī šo grāmatu iespaidā, vienreiz, atceros, pat paņemot līdz Darela „Trīs biļetes līdz Edvenčerai”.

Nakšņojot Krasnojarskas upju stacijā, nenāca miegs, un lasīju šo grāmatu, palaikam paskaļi iesmiedamies. No miega uztrūcinātie gulētāji raudzījās manī kā jukušā. Šīs un daudz citas grāmatas arī mani izaicinājušas un iedvesmojušas uz piedzīvojumiem dabā, uz vēlmi tos aprakstīt. Kopš 1964. gadā divatā ceļojām pa kalnu Altaju, un es pēc tam uzrakstīju pirmās liriskās skices. Vēl tikai gribas pieminēt divas grāmatas par dabu, ko turu godavietā un mēdzu palaikam pārlasīt -Bodsvorta „Svešinieku" un Koljēra „Trijatā Čilkontīnas mežos".

Vēl kāda novirze - iegādāties visu iespējamo literatūru par dzintaru, vienalga, kādā aspektā. Kā lielāko dārgumu glabājot filozofa Edgara Mucenieka dāvināto

Arnolda Spekkes „Senie dzintara ceļi un Austrum-Baltijas ģeogrāfiskā atklāšana” (Zelta Ābeles, 1962. gada izdevums). Grāmatas un brošūras, lielākoties krievu valodā. Viss pieejamais par dzintaru, arī uz pieprasījumu no Krievzemes bibliotēkām. Lai uzrakstītu īsu nodaļu grāmatā „Jūrmalciems”.

Pats dzejnieks būdams, esmu pircis visu grāmatnīcās pieejamo dzeju latviešu un krievu valodā. Meklējis tajā sev radniecīgo. Tagad šīs grāmatiņas, sakrājušās kaudzēs, zinu, ka vairs nepārlasīšu. Vien dvēseliski tuvu dzejnieku krājumus, kuri ievietoti augstajos plauktos. Taču nespēju būt vardarbīgs pret grāmatām - tās plēst un dedzināt, izmest konteineros, kā esmu redzējis citus darām; rakņājoties izmestajās grāmatās, esmu atradis arī kādu paša sarakstītu brošūriņu - ceļojuma aprakstu pa Sibīriju. Rakņāšanās vecās grāmatās - tā ir tik aizraujoša nodarbe kā zelta meklētajam, skalojot iežus. Pa pamestu māju bēniņiem, otrreizējās izejvielas pieņemšanas punktiem, sekojot uzaicinājumam pārskatīt kādu aizsaulē aizgājuša lasītāja bibliotēku. GadTjušies tādi tīrradņi, kas celti godavietās un allaž pāršķirstāmi, un attiecīgās jubilejās citējami. Kā sagaidot Kursas 750 gadu atceri, kad katrs raksta galiņš sakarā ar šo notikumu bija, kā saka, zelta vērts. Liepājas, Kurzemes, Latvijas, Baltijas vēsture vienmēr uzmanības lokā. Rakņājoties grāmatu krājumos, atsevišķos izdevumos.

Kamēr daudzi padomjlaikā bija iedibinājuši blatus glaunos veikalos, kolēģis rakstnieks Egons Līvs maksāja meslus otrreizējo izejvielu pieņēmējiem, lai piekļūtu nodotajai makulatūrai. Par šo sadarbību nemēdza gari izteikties. Vien apgalvojot, ka tā esot auglīga.

Tik ļoti dažādas ir grāmatas, kas apņem ciešā lokā, izvietotas plauktos, sakrautas skapīšos, kaudzē uz grīdas, jau dēlam mantojumā, lauku mājās; kas ņemtas lasīšanai no bibliotēkām, kad cenas grāmatām sakapā tik augstas, ka tās vairs nevarēju un līdz šim nevaru atļauties pirkt. Vien dažas, tik iekārojamas, ka ar naudu vairs nerēķinās. Vislielākās grūtības šajā apcerē būtu, ja sāktu visu to rakstnieku un viņu sarakstīto un lasīto grāmatu piesaukšanu, jo pasaulē ir tik daudz izcilu rakstnieku - jau atstājušu mums savu literāro mantojumu, gan sen jau kā iepazīti, gan tikko kā atklāti, gan vēl atklājami. Tik dažādu tautību, stilu, žanru, nacionālo īpatnību un uzskatu apliecinātāji, garīgo vērtību pārstāvji. Vismodernāko literāro virzienu kultivētāji un klasiķi. Manā lasītāja pieredzē jau ir tik daudz autoru, kuru vēl nelasītās grāmatas ņemu bibliotēkā bez šaubīšanās. Ir rakstnieki, kuri, lai par ko rakstīdami, ir tik apbrīnojami stilisti, ka bauda lasīt viņu tekstus. Ir rakstnieki-gleznotāji - kolorīti ainavisti, meistarīgi portretisti, kuri lasītāja iztēlē gaismo tik spilgtus atspulgus, ka lasītais eksponējas kā uz ekrāna. Tā ir mūsu katra - lasītāja - spēja ieraudzīt lasāmvielu pārtopam kā miglas bildēs, kā filmā.

Redzes tēlos. Ikviens var rast ierosmi, atsaukt atmiņā savas uztveres īpatnības, lasot grāmatu. Man tās ir nepārtrauktas redzes gleznas. Un, jo rakstnieks talantīgāks, jo šīs redzes gleznas spilgtākas un aprisēs izteiktākas.

Varu atzīties, ka kopš pusaudža gadiem tikpat kā nelasu kriminālromānus un fantastiku. Esmu sevi pārbaudījis pie izcilāko šo literāro žanru pārstāvjiem. Atzīstu, cienu, apbrīnoju, bet mani interesē kas cits. No šī cita - cilvēka un dabas attiecības, savstarpējā mijiedarbība - pati būtiskākā tēma. Tāpat sevis, pasaules izzināšana, kristīgās ticības vēsture, grāmatas, kas stiprina pārliecībā ticībai Dievam. Starp tām grāmatu grāmata „Bībele”, kurā palaikam palasīties. Divas rakstnieka Ērika Kūļa dāvinātas „Bībeles" vecā drukā, izdotas 1825. un 1877. gadā, kuras turu godavietā. Urbjoties tādos izdevumos kā Andra Buiķa „Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam", Stīvena Hokinga „Visums rieksta čaumalā”.

Cenšos izsekot arī latviešu literatūrai, kas tapusi, top pēdējā laikā. Ielūkojoties žurnālā „Karogs”, ja bibliotēkā pieejama kāda no gados jaunāko autoru grāmatām. Lai būtu priekšstats par tiem, par kuriem daudz runā. Allaž vairāk interesējusi literatūra, ko saraksta sievietes, sevišķi jaunākās paaudzes latviešu prozaiķes un dzejnieces. Ja bibliotēkā plašāka izvēle, tad tomēr izvēlos rakstniekus, kuriem vairāk uzticos. Piedāvājums ir tik daudzveidīgs, ka var lasīt grāmatas, kas garīgi vistuvākās, atgādinot sev, ka laika lasīšanai nav vairs atlicis daudz, ka to nedrīkst izniekot. Agrāk nekad tā nedarīju, bet tagad, aizsācis lasīt grāmatu, kas nesagādā gandarījumu, mainu to bibliotēkā pret citu. Un cik pie sevis esmu novērojis, cilvēks pret lasāmvielu ir dīvaini jūtīgs un mainīgs savā jūtībā. Atkarībā no garīgā stāvokļa arīgrāmatas uztvere. Kādreiz pat kādas kaprīzes vai untuma dēļ atsakoties no labas grāmatas, aizraujoties ar lubeni.

Tad vēl kā literāram konsultantam lasot īsprozu un arī apjomīgus romānus. Pašam sev pārmetot, ka esmu vieglprātīgi uzņēmies tādu slogu, reizēm pat mēģinot atšifrēt ar grūtībām salasāmos rokrakstus. Bezcerīgu literāro mēģinājumu virkne un pēkšņi atklāsme: talantīgs autors. Prieks un gandarījums. Kā nupat, izlasot kultūrvēsturiska romāna „Mūži kā zvaigznes krīt Kurzemē" manuskriptu.

Un tad jau paša sarakstītās grāmatas, kam sava neliela pārstāvniecība grāmatu plauktā. Pašapziņa, ka arī es esmu piepulcējies rakstniekiem, strādāju profesijā, kuras apliecinājums ir grāmata, ka dažās starp septiņpadsmit izdotajām esmu pateicis ko būtisku par savu dzīvošanu, uzskatiem, bez paša dzīvotās iztēlojies vēl citas dzīves, radījis tēlus, kas palaisti pasaulē.

Esmu izjutis un izjūtu joprojām, kā manu garīgo attīstību veidojušas, joprojām veido lasītās grāmatas, kā tās jau ar savu klātbūtni vien atstāj iespaidu, liekot apjaust, ko lasot esmu guvis no tām. To nemaz nevar izstāstīt, kā tas ir, kad dzīvo grāmatu vidū, noglāsta to muguriņas ar acīm, pieskaras, kādu izvelkot no plaukta, pārlasot ko ievajadzējušos, gluži nepieciešamu rakstu darbam, ko pašreiz strādāju. Tie ir milzīgi atmiņu blāķi, no kuriem palaikam neviļus uzšķiļas un iegaismojas kāds prozas teksts, dzejas rinda. Gadās, ka dažas grāmatas saturs ilgi vajā iztēli, no ievērojamu cilvēku dzīvēm uzrunā šie ievērojamie cilvēki, acupriekšā vēl, kādreiz lasot, spilgti uztvertas dabas ainavas, grāmatās lasītais sasaucas ar sapņiem, uzvirdušiem no zemapziņas.

Tas, ko šajā apcerē esmu pateicis, ir tikai pieskāriens tām ļoti daudzajām grāmatām, ko līdz šim esmu izlasījis. Neliela improvizācija par ļoti būtisku strāvojumu cilvēka garīgajā pasaulē. Gluži individuāls mēģinājums ielūkoties savā savrupā lasītāja biogrāfijā. Taču ar vēlmi - izaicināt jebkuru citu lasītāju un grāmatnieku atsaukties savām atmiņām, izjūtām, attieksmei pret garīgām izpausmēm, ko provocē pasaules literatūra, ikviena grāmata lasītāja biogrāfijā.

Zvani

Izlasīju, kā kolēģis Modris Zihmanis rakstījis par zvaniem, un arī man iegribējās izteikties par tiem dažiem visai nozīmīgajiem notikumiem, kad atsevišķu zvanu skaņas un jau zvanu spēle atstājusi tik spēcīgu un paliekošu iespaidu, ka esmu vairākkārt atsācis par šo tēmu rakstīt dzejoļu ciklus, esmu bijis kā apsēsts no domas, kas savieno zvanītāju ar zvanu, sajūtām, kas rodas, iesaistoties zvanu spēlē, līdz tam zvaniķa dvēseles stāvoklim, ko mēdz apzīmēt par apsēstību. Un, kā esmu lasījis, zvaniķi bieži nojūkot prātā.

Pirmais atmiņā palicis skolas zvans Čakstes pamatskolā. Un tad jau baznīcas zvani svētdienas rītos. Tālu sadzirdami. Pat uz ezera laivā sēdot un makšķerējot. Un Klosteres pagasta dievnama zvans, kas sauca uz dievkalpojumu, kad visu vasaru dzīvoju pie mammas brālēna Mārtiņa Kalniņa „Kalneniekos”. Baznīca kalnā, mājas ielejā. Tās ir tālas un idilliskas skaņas, kas tā iederas dzimtenes ainavā.

Izsūtījumā zvanīja zvārgulīši. Pie šamaņa tērpa un bungām dolgānu apmetnē Taimiras pussalā. Virs ņenca kapvietas Jeņisejas kraujā. Uzvērts uz stieples zvaniņš starp diviem mietiem. Vēja skandināts. Lai aizbaidītu ļaunos garus. Tiem dažiem važoņiem aizjūgam pie ilkss, ar kuriem nācās vizināties pa taigu un sniega klajumiem. Un tad jau važoņu dziesmās, kurām visām cauri skan zvaniņi zvārgulīši:

„Однозвучно гремит колокольчик..." (Ceļā vienmuļi kland zvaniņš...). Un dvēseli saviļņojošāks notikums. Kad 1947. gada vasarā kopā ar vecākiem izbraucām no ziemeļiem un Krasnojarskā nolēmām bēgt uz dzimteni, ilgi nācās gaidīt biļetes, jo vilcieni uz rietumiem bija pārpildīti. Pilsētas nomalē Kāčā, kur atradās tirgus, mēs ar mammu izpārdevām pēdējos saglabājušos drēbju gabalus, kad izdzirdām baznīcu zvanām. Tas likās gluži neticami padomju laikā. Tā bija maza pareizticīgo baznīciņa, ko atradām pēc zvanu skaņām. Stāvgrūdām ļaužu pilna. Dziedāja vīru koris un varena auguma ar melnu pilnbārdu solists - oktāvists. Kontrasts ar tirgus drūzmu bija tik spējš un negaidīts, ka abi ar mammu bijām aizkustināti līdz asarām. Mūzikas iespaidā pirmo reizi mūžā nonācu katarsē. Un tas viss notika, pateicoties zvana skaņām, kas aicināja uz šo ticīgo saliņu visapkārt neticīgo bangojošajā okeānā. Mums pastāstīja, ka šim dievnamam esot kāds augstu stāvošs labvēlis, melomāns.

Jau esot otrreizējā izsūtījumā, uzzinājām, ka oktāvists ar apbrīnojamo balsi, kas skanēja kā ērģeles, dzied Maskavā. Kad otrreiz 1956. gadā nokļuvām Krasnojarskā, baznīciņa vēl darbojās. Un, kaut pieklusināti, uz dievkalpojumu aicināja zvans.

Šie skancfīkļi varbūt neiederas zvanu cēlajā kategorijā, taču pieminami, jo arī veic savu uzdevumu - ziņot par govju vai citu lopu ganāmpulka atrašanās vietu. Arī lopiņiem ir savs vadonis jebšu barvedis, un tā kaklā tad karājas un dimdina vai nu skunstīgi atliets zvaniņš vai vietēja kalēja izkalts kareklis (botala) ar prastu mēli, kas drīzāk žvadzina nekā skandina. Kopš bērnības, vismaz vizuāli, atmiņā šveiciešu govis Alpu pļavās ar dzidri skanošiem pulksteņiem kaklā. Un tad jau vectēva iemīļotajam lopam - melnai govij, kas bija iesaukta bulliskā vārdā par Puntūzi -zvaniņš, kurš vēstīja, kur šis nešpetnais lops atkal aizmaldījies. Un tad jau trimdā, taigas kolhozā, kur kalēja kaltās botalas bija kaklā pat cūkām, jo tās neturēja aizgaldos un aplokos, bet laida savā vaļā - pašām barību meklēt, izrokot saknītes. Kā mežacūkām. Pēc botalu truli dobjajām skaņām, kuitos ganāmies, kaujoties ar moskītiem un dunduriem, vajadzības gadījumā varēja sameklēt braucamos vēršus; pastāvēja uzskats, ka lāči, ar kuriem bija pilna apkaime, zvanītājus neaiztika.

Par zvanu liešanu pirmoreiz aizdomāties lika Tarkovska filma „Andrejs Rubļovs”. Tas bija grandiozs skats, kā atlēja dižo Krievzemes zvanu, palicis atmiņā un aizvien vēl acu priekšā. Jau savienojies ar zemapziņu, kur esmu lējis savus zvanus kā tēlus dzejoļiem. Pēc Arhangeļskas brīvdabas muzejā dzirdētās zvanu spēles, kas uz mani tāpat kā filmas epizode atstāja vēl spēcīgāku iespaidu, un vienbrīd biju kā apmāts, izrakstot no sevis šīs sajūtas.

Uz Arhangeļsku piedalīties marīnistu seminārā kā dzejas konsultantu uzaicināja PSRS Rakstnieku savienība. Pirmās dienas pievakarē mūs aizveda ekskursijā uz ārpus pilsētas izvietoto brīvdabas muzeju, kur apskatījām dažādas meistarīgi un īpatnēji celtas guļkoku būves, raksturīgas pomoriem (piemariešiem) jau kopš seniem laikiem. Arī baznīciņu. Ja gribot dzirdēt zvanu spēli, lai uzkavējoties - zvaniķis mēdzot ierasties saulrietā. Daļa semināristu aizbrauca, bet mums, dažiem interesentiem, gids pačukstēja, ka nenožēlošot, ka tas esot to vērts, lai dzirdētu, kā šis apmātais zvaniķis spēlē.

Bija novembra novakare. Jau uzkritis pirmais sniegs. Krēsloja, bet virs Barenca jūras vēl dzisa rietošās saules atspulgs, kad tomēr iešķindējās, cik varēja apjaust, mazākie zvani ar smalkām balsīm. Tā bija tāda kā priekšspēle, kā iedimdināšana, taču jau tik īpatnēja un fascinējoša, nekad mūžā vēl nedzirdēta, ka biju pārsteigts pats par savām sajūtām no šis tikko sāktās spēles. Un tad jau zvanīšanai pievienojās aizvien skaļākas un dobjākas balsis, tā likās pat juceklīga un haotiska - zvani it kā kliedza viens caur otru bet klausoties šermuļi gāja caur kauliem, izraisītais pārdzīvojums bija tik spējš un spēcīgs, ka jutos šo skaņu apmāts, nonācis šīs spēles varā. Klausoties zvanos, arī apkārtējā ainava ar senatnīgo koka pilsētu, debesīs plēnošo saulrietu iezīdās atmiņā, un arī tagad, rakstot par šo pārdzīvojumu, vajag vien pievērt plakstus, un es atkal esmu tur, tajā pirms astoņpadsmit gadiem skatītajā ainavā. Zvanu skaņas nevaru atsaukt dzirdes atmiņā - tas bija varens, disonējošu zvanu balsu un balstiņu jūklis, kas vienbrīd sasniedza kulmināciju un tad noplaka, bet noplakdams vērta zvanu skaņas harmoniskas un melodiskas, it kā atšķetinot savilktos mezglus, kliedējot saspringto gaisotni. Izskaņā atkal mazie zvani smalkām balstiņām.

Zvanu spēle, kas bija ilgusi pusstundu, pagāja kā viens mirklis. Mūs gribēja iepazīstināt ar zvaniķi, konservatorijas trešā kursa studentu, bet viņš aizskrēja, ne no viena neatsveicinājies. Par viņu stāstīja leģendas. Visas sakarā ar zvanu spēli.

Pēc tam esmu dzirdējis spēlējam zvanus Klaipēdā, ierakstus no Holandes, mums Liepājā ir savs zvanītāju ansamblis (M.Ziemeļa vadībā), bet toreiz Arhangeļskas brīvdabas muzejā pārdzīvotais ieskandināja zvanus, kurus pats kā dzejas tēlus esmu lējis, cēlis torņos, un kļuvis par zvaniķi, tos raustot iedomu spēlē.

Pirmo dzejoli uzrakstīju sen, un tas kļuva par dziesmu „Līvu” (Mucenieks) izpildījumā.

Tie norimuši svētku lītus Un svētvakarus iezvanīt.

Zem sūbējuma varš un sudrabs Pār klusumu un mieru spīd.

No skaņām apreibušās mēles Ne kādu aicina, ne sauc,

No savu zvanītāju spēlēm Viss senais mirdzums jānotrauc.

Vēl kāda nemākuļa roka No miega modina, lai skan,

Un iekliegdamās mēle mokās,

Un spalgās trīsās nodreb zvans.

Kā pieminekli, gadus skaitot,

Ar skaitļiem pierē zvani rūs Un, savus zvanītājus gaidot,

Ar mēmām mutēm izsmej mūs.

Esmu pieredzējis izpostītas baznīcas, nolaupītus zvanus, zvaniem izrautas mēles; Ziemassvētku vakarus un Lieldienu rītus, kad zvani klusēja vai drīkstēja vien īsu brīdi atgādināt par svētbrīžiem augstajos torņos. Zvani ir nievāti, aizmirsti, pārkausēti. Un spītīgi saglabājušies. Un kopš Fr.Šillera „Zvanu dziesmas” kļuvuši par simboliem, kuri ceļ trauksmi par stihiskām parādībām, vēsta par sēru un svētku brīžiem un palaikam, kad tos iešūpo kāds Kvazimodo, kāds Svētā Gara iedvesmots vai paša dvēseles pārdzīvojumu apmāts zvaniķis, rāda, cik daudz tie spēj pasacīt iz sevis, kad virves nonākīstajās rokās un zvanu mēles saskandinās ar lējumiem, kuri pauž tik daudzas un dažādas balsis.

Fotogrāfs Uldis Briedis, kad dzīvoja Liepājā, kādreiz skandalozi slavenajā „Vāgūzī”, kolekcionēja zvanus. No vissīkākā zvārgulīša, ko makšķernieks piekabina pie gruntsmakšķeres, līdz dižiem baznīcu un kapu zvaniem, kurus dimdinot riskēja ar izraisīto vibrāciju sagraut veco graustu, kurā atradās „Vāgūzis”. Kolekcijā bija daudz un dažādi zvani. Par katru Uldim bija savs stāsts - kā to ieguvis, kāda tā biogrāfija, sākot ar „pierē” iegravēto atliešanas gadaskaitli. Daudzreiz būts šo zvanu sabiedrībā. Kādreiz arī tiem pieskandināts. Uz tiem savas melodijas esot spēlējis maestro Raimonds Pauls.

No visiem šiem piedzīvojumiem, gan tieši saskaroties ar zvaniem, gan dzirdot stāstām partiem, radušies dzejoļi.

Vēl ciešāk virvēs ieķeros, vēl straujāk iešūpojos,

Un spēle pārgalvīga kļūst.

Kā, zvanus lejot, metāls kūst;

Kāds zvans jau ieplīsis iet bojā.

Kāds iekliedzas, kā trauksmi ceļot,

Un kāds tik svētsvinīgs - man bail,

Ka pārskanēs tas pāri mūžībai,

Tik pacilātus skaņu viļņus veļot.

0, kā es izraustos jau pats kā zvans,

Kā sabalsojos arto varenumu,

Kas izplatās pa visu debesjumu.

Kā dimd un dun, kā san un skan,

Cik spēcīgi skar dzirdi un kā ielīksmo Šī spēle dvēseli, līdz atdarītas vaļā Ir visas lūkas baznīctornī, - skaļāk Un aizvien skaļāk; netieku vairs nost No spēles, nezinu vairs, kā Lai apstādinu iešūpotos zvanus,

Jau spēle augstāka par saprašanu...

* * *

Trešās Atmodas laikā jau varēja atraut lūkas vaļā baznīctorņos, lai svētkos zvani dimd pāri pilsētai. Atceros, kā Ziemassvētkos, no Sv. Annas baznīcas iznākot, caur atvērto lūku līksmoja zvani, sludinot Jēzus Kristus piedzimšanu. Arī pašā, piedaloties mītiņos, kongresos, turot runas, rakstot un lasot dzejoļus, bija šī modinātāja zvana sajūta, šī zvaniķa apsēstība, kad sasaucāmies savā starpā pa visu Latviju, visu Baltiju. No tiem laikiem dzejolis „Zvani Lietuvai”:

Mēs izlejamies zvanos, paceļamies augstāk Pār saviem tirgus laukumiem un dzimtām ārēm,

Un, zvanu virves satvēruši plaukstās,

Mēs paceļamies darba dienām pāri

Līdz baznīctorņiem, katedrāļu smailēm,

Līdz apvāršņiem, ko aizsniedz zvanu mēles,

Pār savām šaubām, rūpestiem un bailēm,

Kad mūsu liktenis ir likts uz spēles,

Mēs sasaucamies, dimdam, kliedzam,

Mēs iešūpojamies šai rīta stundā Un pirmo gaiļa dziesmu neaizliedzam Šai kopējā pret saules lēktu jundā.

To spēkā uzturam ar lūgšanām pret draudiem,

Ar ticību uz augšāmcelšanos.

Ir zvanos iekausēta visa mūsu nauda Uz sīkos grašos neatgriešanos.

Un mūsu liktenis ir likts uz spēles -Vai šajā rītausmā, vai vairs nekad Ar tūkstoš vaļā atraisītām mēlēm Uz Lielo, Svēto dienu aicināt

It visas draudzes, kas vēl ceļā

Uz savām Lieldienām, uz augšāmcelšanos,

Kad pāri Lietuvai par sprīdi augstāk,

Par brīdi agrāk rīta saule most.

(1990. gadā, kad Lietuva pirmā pasludināja neatkarību.)

Mani kādreizējie darba biedri, kad strādāju par dispečeru zvejnieku saimniecībā „Boļševiks”, kad vēlāk skaitļos šīs saimniecības Goda kolhoznieks, jubilejās dāvinājuši man divus kuģu zvanus. Viens, senizliets, nosūbējis un ar dziļdomīgu balsi palaikam ieskandināms Jūrmalciemā. Otrs - dižāks, spožs un ar sertifikātu - pacelts virs kamīna pie griestiem, ar savu klātbūtni allaž atgādina par manu garīgo sasaisti ar zvaniem. Kā gluži reāliem priekšmetiem, dievnama atribūtiem, mūzikas instrumentiem un galvenokārt kā tēliem, pie kuriem daudz esmu piedomājis un kuri patvaļīgi ar savu spēli ielauzušies apziņā un ievibrējuši arī zemapziņu, līdz pats sevi esmu iedomājies par zvaniķi, kas, satvēris virves plaukstās, iešūpo zvanus, atraisa to mēles un liek skanēt balsīm, kādas var izdabūt tikai no zvaniem. Tad atkal atgriežos pie pirmsākuma - sajaucot metālus tādā lējumā, lai izlietu zvanu, kas atbilstu manai vienreizējai spēlei. Reizēm rotaļājos ar šiem tēliem, bet reizēm tie kļūst tik traģiski nopietni, it kā es pats būtu zvaniķis, kas nojūk prātā, kļūst zvanu apmāts un apsēsts.

Kad zvani saceļas pret mani,

Tie katrs par sevi dimd un dārd.

Tik dzidri sākot zvanīšanu Ar patvaļīgām skaņām ārda Un kliedz kā apsēsti; kur senāk Vēl sudrabs atsaucās un varš,

Nu čugunu dzird smagi stenam,

Kad piedauzīgas mēles skar No virvēm norāvušos zvanus.

Tāds juku brīdis, baiss un īss,

Līdz atkal torņos spēlēšana It atgriezusies debesīs.

Un viss ir atkal Dieva rokā,

Ko zvani spēj iz sevis teikt (Tie izlieti artādām mokām!) Šai puskurlajai pasaulei.

Tie pacelti tik augstos torņos Pār visu, visiem izzvanīt,

Kas pasakāms nav citos toņos Tev, biezām ausīm pasaulīt!

* * * 2003. gada februāris

Krāsu spēks

Londonā, ieejot Anglijas nacionālajā galerijā, mēs, trīs tās apmeklētāji, saminstinājāmies un tā vietā, lai sāktu apskati paredzētajā kārtībā, iegājām zālē, kur bija paredzēts apskati beigt. Pagriezos tūdaļ pa kreisi no durvīm un atrados Vincenta van Goga gleznas „Pašportrets ar nogriezto ausi” priekšā. Tik spēju un spēcīgu mākslas darba iedarbību nebiju vēl piedzīvojis. Kā elektriskas strāvas lādiņš izskrēja cauri miesām. Tā bija katarse, ko, lūkojoties gleznā, izjutu pirmoreiz.

Tagad, pašam savas izjūtas apcerot, varu secināt, ka uz šo atklāsmes brīdi biju sagatavots, jo ilgus gadus interesējos par tēlotāju mākslu, biju iepazinis māksliniekus, lasījis attiecīgu literatūru (arī van Goga saraksti ar brāli, biogrāfisko grāmatu par mākslinieku), kā arī skatījies jo daudzas jau augstā tehniskā līmenī slavenu oriģinālu reprodukcijas. Taču klātbūtnes momentu - aci pret aci ar pašportretu - nevar salīdzināt ne ar ko citu. Tas bija tik fascinējoši un psihiski iedarbīgi, ka labu laiku jutos kā apmāts un, apskatot tajā pašā zālē daudzu slavenu impresionistu un postimpresionistu darbus, ik pa brīdim atgriezos pie van Goga pašportreta. Nevaru izskaidrot, kāpēc tieši šīglezna iedarbojās tik emocionāli.

Nu jau pēc vairākiem gadiem, atceroties spēcīgo pārdzīvojumu, uzskatu, ka tas bija ļoti laimīgs gadījums, brīnumaina nejaušība, ka nokļūdījāmies maršruta izvēlē pa plašo galeriju, jo vismaz man šķita, ka cilvēks nevar īsā laika sprīdī (3-4 stundās) ietvert sevī un paturēt tik daudz emociju, kas strāvo no mākslas darbiem. Paspējām redzēt, apjūsmot, iztīksmināties ar jo daudzu pasaulslavenu mākslinieku gleznām. Bet van Goga „Pašportrets ar nogriezto ausi” bija kā dominante no tēlotājas mākslas gūtajos pārdzīvojumos. Un ir vēl līdz šim brīdim.

Apcerot tik būtiskas lietas, kāda manā dzīvē ir tēlotāja māksla, allaž gribas rast pašas dziļākās saiknes - kādēļ ar mani tā noticis?

Pirmsākums no tēva. Viņi, abi brāļi - tēvs Indriķis un onkolis Toms, kurš, man vēl nepiedzimušam, aizgāja latvju strēlniekos un pazuda bez vēsts, - bija apdāvināti. Toms muzikāli, tēvs ar ķērienu uz zīmēšanu. Abus vecāki nespēja izskolot. Toms kļuva par vijolnieku. Spēlēja Liepājas Vācu operas orķestrī. Tēvs strādāja par sekretāru apgabaltiesā. Tiesas sēžu laikā zīmējot tiesasvīru, arī apsūdzēto un liecinieku portretu skices. No tām vairs nekas nav saglabājies. Kā invalīds iznāci no Vjatlaga nāves nometnes un atbraucis uz ziemeļiem, kur izsūtījumā dzīvojām ar mammu, tēvs pelnīja iztiku, strādādams rokdarbus. No koka un tāsīm izgatavoja kārbiņas, tabakdozes, pūdernīcas, izrotājot tās ar ornamentiem un zīmējumiem. Ar šādām sava novārtā atstātā talanta izpausmēm tēvs nodarbojās arī otrā izsūtījuma laikā, kad zīmulis un papīrs bija pa rokai, allaž mēdza ko skicēt. Kad 1956. gadā mums atļāva atgriezties Latvijā un es uz dzimteni izbraucu pirmais, lai nedēļu pakavētos Maskavā pie mammas audžumeitas, tēvs man piekodināja noteikti apskatīt Tretjakova gleznu galeriju un^Puškina muzeju. Kā bērns biju redzējis Liepājas mākslinieku Baumaņa, Priedes, Šaumaņa, Sudmaļa u.c. darbus; par zīmēšanas skolotājiem Čakstes pamatskolā klasēs, kur mācījos, strādāja mākslinieki Stenders, Pankoks; daudz ievērojamu latviešu mākslinieku zīmējumus un gleznu reprodukcijas biju skatījis žurnālā „Atpūta", taču nekad nebiju bijis mākslas darbu izstādē. Kur nu vēl galerijā. Ja nu vienīgi Krasnojarskā, namiņā, kur kādreiz dzīvojis gleznotājs Surikovs, redzējis dažas šī meistara skices un gleznojumus. Un pēkšņi Tretjakova galerija. Tolaik otrreiz biju sasirdzis ar tbc, septiņās stundās, kamēr uzturējos galerijā, biju nosvīdis un nomocījies. Biju izsalcis, izbadējies pēc mākslas. Citādi nenosaukt šo garo klejojumu cauri tik daudzām zālēm. Atceros - saviļņojošu iespaidu atstāja jau pirmie par reliģiskām tēmām vēstošie mākslinieka Ivanova dižie audekli. Attapos Vrubeļa gleznas „Dēmons” priekšā. Ilgi biju nosēdējis, tajā lūkojoties. Šis vizuālais tēls tolaik atbilda manis paša dēmoniskajam noskaņojumam, skumjajām ilgām pēc otrreiz pazaudētās dzimtenes, slimības izraisītajām noskaņām.

Pierakstīju pilnu piezīmju grāmatiņu ar mākslinieku uzvārdiem un gleznu nosaukumiem, lai atsauktu tās atmiņā. Uz ilgu laiku iegaumēju Repina, Kramskoja, Gē u.c. darbus. Uz mūžu atmiņā palika Vasņecova glezna „Aļonuška” - pašapcerē iegrimis meitēns rudenīgā noskaņā pie satumsuša ūdens. Arī šis vizuālais tēls saskanēja ar manu toreizējo dvēseles stāvokli.

Puškina muzejā skatītie impresionistu šedevri iekrita dvēselē kā sēkla, kas uzdīga vēlāk, asnoja un uzplauka krāšņos ziedos. Kā reiz Ermitāžā redzētā plašā šim mākslas virzienam veltītā izstāde, kā Londonā, kā vēl dažos ārzemēs apmeklētos muzejos. Toreiz Maskavā saņēmu tik spēcīgu vizuālās mākslas lādiņu, ka ar to pietika ilgam laikam. Un varbūt būtiski bija arītas, ka nonācu galerijā un muzejā tieši no pirmatnējās dabas, atvērts un ar lielām mākslas uztveres alkām.

Atgriežoties Latvijā, iespaidi padzisa, vairākkārt ārstējos Vaiņodes sanatorijā. Tur iepazinos ar diviem gleznotājiem pašdarbniekiem, kuri mālēja no dabas. Šīs bildes nevarēju pieņemt, lai gan vēlākus gadus (reiz Alsungā) naivistu darbi bērnišķīgi ielīksmoja.

Kad sāku strādāt Liepājas teātrī par koristu, iepazinos ar, kā toreiz sauca, dekoratoriem Olafu Dūnu, Daili Rožlapu, vēlāk arī Albīnu Dzeni. Jo tuvāk ar Daili, režisoram Oļģertam Kroderam iestudējot Jāņa Kalniņa operu „Ugunī". Viņi visi bija arī gleznotāji, un Dailis, kā redzu un dzirdu, tāds ir arī vēl šodien. Viņš bija iecienīts, apbrīnots, un daudzi vēlējās iegādāties Daiļa Rožlapas ar vieglu roku, varētu pat sacīt, virtuozi uztrieptās skices.

Albīns Dzenis, kuram nupat šajās dienās apritēja 95, bija dekoratīvs kā gleznotājs. Visspilgtāk atceros viņu no Kazdangas. Visaugstāk vērtēju viņa zīmējumus, vecās zemnieku sētas, zvejniekciemus. Albīns, Liepājā dzīvojot, bija īstens bohēmietis. Mēs, viņa līdzbiedri trakulībās, kādreiz Liepājā slavenā krogā „Pie Melnās Mērijas”, tikām dēvēti par vecajiem japāņiem. Albīnam kā bohēmietim bija plašs un aristokrātisks žests. Viņa izdarībās uzreiz jautās mākslinieks.

Ja par dekoratoriem Liepājas teātrī, jāpiemin vēl kāds mūsu ģimenei tuvs cilvēks - Rūdolfs Kronbergs, kurš no Kurzemes katla izceļoja uz Zviedriju un dzīvoja Stokholmā (dzejnieks un atdzejotājs Juris Kronbergs viņa dēls). Rūdolfs bija audzis kopā ar manu mammu, viņi sarakstījās, un vēstulēs onkulis Rūdis stāstīja arī par saviem panākumiem mākslā - ikgadējām izstādēm Parīzē, eksperimentiem ar krāsām. Uz Liepāju sava tēva darbu izstādi Juris atveda pēc ilgiem gadiem.

Par scenogrāfu teātrī ilgus gadus strādāja daudzpusīgs mākslinieks Aldis Kļaviņš, ar kuru sapazinos jau sešdesmito gadu nogalē, kad viņš, beidzis Latvijas Mākslas akadēmiju, tika nozīmēts par Lietišķās mākslas vidusskolas direktoru Liepājā. Draudzējoties ar Aldi, par kuru droši var sacīt, ka māksla ir viņa dzīvesveids, guvu sajēgu par daudzām lietām, kas attiecas uz viņa profesiju.

Aldis Kļaviņš ir tik daudzveidīgs savās mākslinieka izpausmēs. Gan kā gleznotājs, pārvaldot jebkuru tehniku, žanriskā amplitūdā no portretista līdz abstrakcionistam. Un kāds zīmētājs! Visus šos ilgos gadus piedalījušies dažādos kultūras pasākumos Liepājā, esam viens otram izteikuši savas domas, savā starpā daudz ko pārrunājuši. Kādreiz Liepājas mākslinieki ar literātiem cieši draudzējās, un šī draudzība, manuprāt, bija abpusēji rosinoša radošam darbam. Vienmēr esmu izjutis vajadzību, pat nepieciešamību interesēties par citām radošām profesijām, izprast citu profesiju mākslinieku radošās īpatnības. Gan lasot attiecīgu literatūru, gan iepazīstoties ar aktieriem, mūziķiem, komponistiem, fotogrāfiem un tēlotājas mākslas apsēstajiem. Esmu mēģinājis pietuvoties šim citu radošajam procesam, arī strādājot žurnālistikā, dažos gadījumos arī dzejā. Reiz arī iespaidojies no Alda

K|aviņa gleznas, kurā attēlotas salauztas lelles.

Pa pēdām iet un salasīt No tā, kas paliek pāri,

Kad spēlējušies pagalmos Ar lellēm bērnu bari.

Un sētas dubļus nomazgāt No acīm izbrīnētām.

Pa pēdām iet līdz atmiņām,

Pa kailām le||u pēdām.

Tik jauki sāktā rotaļā Līdz šausmām aizspēlēties.

(Un lelles nāk un lelles lūdz No pagalmiem un sētām.)

Tas pamestās un aizmirstās,

Reiz bērnu priekam dotās.

Pa smieklam vien, pa smieklam vien,

Pa smieklam izniekotās.

* * *

Kā iesācējs dzejā iepazīstoties ar Mirdzu Ķempi, kļūstot par biežu ciemiņu viņas dzīvoklī-muzejā, viņas ietekmē daudz ko uzzināju par glezniecību - latviešu gleznotājiem, kuru darbi bija Dzejnieces kolekcijā (Irbīte, Fridrihsons, Ed.Kalniņš u.c). Mirdza Ķempe bija labi pazīstama ar māksliniekiem personīgi un savā spontānajā vaļsirdībā mēdza izteikt arī savas domas par viņiem. Atceros, Dzejnieci viņas dzīvoklī 60 gadu jubilejā sveica vairāki mākslinieki. Jubilejas gaitā tajā pašā mājā (toreizējā Gorkija ielā) dzīvojošais Imants Ziedonis uzaicināja pie sevis. Pie viņa ciemos bija atnācis Jānis Pauļuks. Mūsu barā bija mākslinieki Pinnis un Garokalns. Izrādījās, Pinnis ar Pauļuku bija tik lieli ienaidnieki, ka pie viena galda -zivju kastes, uz kuras bija uzlikts nēģu kubuliņš, šņabja pudele un glāzītes -nevarēja sēdēt. Tas šķita smieklīgi, bet tā tas bija. Tā bija vienīgā reize, kad iznāca parunāt ar Jāni Pauļuku, kura glezniecība man, kā tolaik ļoti daudziem, šķita tik izcila un uz skatītāju iedarbīga.

1966. gadā akvarelists Visvaldis Garokalns, kurš toreiz dzīvoja Liepājā, piekopa

bohēmisku dzīves veidu. Bijām labos draugos. Pierunāju viņu doties līdzi ceļojumā uz Sibīriju - pa Tuvas autonomo republiku. Viņš, īstens kurzemnieks, bez kādām tieksmēm doties uz austrumiem (par ko mani taisās izsūtīt?), pēdējā brīdī savā vietā pierunāja braukt mākslinieci Birutu Baumani. Iepazināmies, Birutai (turpmāk saucām viņu tikai par Rutu) izkāpjot no vilciena Krasnojarskas stacijā. Pasniedzot ziedu pušķus, plūktus Sajānu Stabu rezervātā. Tā bija dīvaina sabiedrība: zvejnieks un mednieks Villijs, viscauržurnālists Gunārs Biezis un es, pirmo grāmatiņu izdevis dzejdaris. Mums līdzi bija stipri papīri no Žurnālistu un Rakstnieku savienībām, mūs vietējā vara uzņēma augstā līmenī. Abakanas laikraksta redakcijas automašīnā ceļojām pa Hakasiju, iepazināmies ar ļoti sirsnīgo hakasu dzejnieku Domožakovu, taksometrā pāri kalnu grēdai pa Usinskas traktu braucām uz Tuvas galvaspilsētu Kizilu, bijām pieņemšanā pie prezidenta Salčaka Tokas. Aizlidojām uz Toora-hemas rajonu, partijas sekretārs uzņēma pie sevis mājās, izkārtoja desmit dienu ilgu dzīvošanu medniekbūdā pie gleznainā Azasas ezera. Ruta gluži cilvēciski iejutās mežonīgās dzīves apstākļos, kā gleznotājai svešās zemes neizraisīja tādu interesi, kā mēs cerējām. „Tas būtu virspusēji - gleznot dabu, neizjūtot to dziļāk un pamatīgāk," tā viņa atrunājās. Cik atceros, uzgleznoja lielu audeklu „Hakasijas augsnes" un skicēja tuviešus pie veikala rajona centrā. Un tomēr toreiz no Rutas guvu paliekošu mācību. No sarunām vien. Viņas tālaika uzskati saskanēja ar tiem, ko viņa izteikusi arī vēlāk: „Man pretīga glezniecībā pārgudrība, prātuļošana, filozofija, nedzīvas teorijas, kā arī spekulācija un cenšanās būt modernam par katru cenu, kam rezultāts ir plaģiātisms un provinciālisms. Glezniecībā vēlos sajust cilvēka elpu, zemes smaržas, visu, kas saistās ar cilvēku, dzīvību - no sāpēm līdz gavilēm.” (2001)

Ruta bija atklāta, nevairījās no asumiem. Daudz ko pateica tieši acis. Pateica tā, ka pateiktā jēgu atceros vēl šobaltdien.

Vēlāk Latvijā esam tikušies reti. Dažreiz Rīgā, pāris reizes arī Liepājā. Nesen neklātienē Rutas personālizstādē Valsts Mākslas muzeja izstāžu zālē „Arsenāls". Ilgi klīdu viens pa plašajām telpām, uzņemdams sevī Rutas glezniecību. Tad jau, kā pašam šķita, biju pietuvojies tēlotājas mākslas uztverei gan ar prātu, gan jūtām. Bet līdz tam vēl skolojos, galvenokārt pie Liepājas māksliniekiem.

Arī Sibīrijas ceļojumos nācās piedzīvot divas epizodes, kas attiecās uz glezniecību. Pirmā - traģikomiska, jo laivinieks, kura laivā ar piekabes motoru devāmies augšup pa krāčainu upi, Jeņisejas pieteku, pēkšņi apturēja motoru, kampa pēc mazkalibra šautenes uz izšāva uz krūmiem apaugušu krastmalas krauju. Atskanēja cilvēka bļāviens. Laivinieks nolamājās. Izrādījās, rudā jakā, kāds mēdz būt kalnu stirnas apspalvojums, pie molberta sēdēja un gleznoja mākslinieks.

Līdz lodīte trāpījusi bildē.

Otrreiz, tai pašā Tuvas autonomajā republikā, atgriežoties no vāveru medībām augstu kalnos - Haijarlika ciedru silos - apmetnē, kur bija divas mājas, abi ar fotogrāfu Uldi Briedi iegājām lūgt naktsmājas. Guļbaļķu būdā mita tā saucamais apsegtais mūks vecticībnieks. Kā vēlāk mums pastāstīja, revolūcijas laikā no Pēterburgas atbēdzis bagāts virsnieks, radis patvērumu taigā. Mūkam piederēja svētbildes (ikonas) ar pasakainu vērtību. No rietošās ziemas saules slīpajiem stariem, kas iespīdēja pa šauru lodziņu, ikonu zeltījums mirgoja un laistījās. Mēs kā apstulbuši blenzām šajā mirdzumā ar pasakainu vērtību. Pēc gadiem desmit dzīvoju Piemaskavas rakstnieku atpūtas namā Pereģelkinā, un mans atdzejotājs krieviski, īstens pareizticīgais, uzaicināja uz ikonu izstādi Maskavā. Tik spēcīgu strāvojumu no gleznām nekad vēl nebiju izjutis, kā toreiz taigas būdā, kā Maskavas izstādē, kur bija eksponētas arī dažas Andreja Rubļova gleznotās svētbildes.

Izjutis kalnu tiešo iedarbību dabā, vēlāk vairākās izstādēs ar jo lielāku interesi varēju raudzīties Rēriha gleznās.

Par Liepājas māksliniekiem esmu izrakstījies kā žurnālists. Tikpat kā par visiem, kuri radoši strādāja, piedalījās izstādēs. Sešiem esmu bijis par modeli, ar daudziem draudzīgās attiecībās, kādās, lieli īpatņi būdami, viņi nebija savā starpā.

Teodora Uldriķa šaurajā istabiņā - darbnīcā sanākts gan lietišķās pārrunās, gan kādu lāsi alkohola ielietojot. Teodors jau nedrīkstēja. Viņam abas kājas bija amputētas, viņš varonīgi cīnījās ar eksistences problēmām, radošais darbs uzturēja Teodoru pie dzīvības ilgāk, viņš paspēja izteikties savā ekspansīvajā rokrakstā, špaktelēdams gleznas mūsu acu priekšā, uzklausot un ievērojot pat mūsu domas. Teodors bija strādniekzēns, izsities gleznotājos. Viņš bija kreisais, Liepājas aizstāvis pret fašistu iebrucējiem, savs cilvēks padomju laikā. Bet savā cilvēcībā aptvēra daudz, daudz vairāk, nekā to atvēlēja ideoloģija. Arī savā glezniecībā, neiekļaujoties sociālistiskā reālisma rāmjos. Teodors bija paraupjš, vīrišķīgs, tiešs un ļoti sirsnīgs draugu pulkā. Viņā izjutu to uzplaiksnījumu, ko sauc par radošu dzirksti.

Pavisam cita tipa gleznotājs bija Kārlis Celmiņš, dzīvoja un radīja pavisam citos apstākļos, kaut arī lepnā vientulībā. Kā jau gandrīz visi radošie. Pie Celmiņa kunga viņa plašajā ar skicēm un gleznām pieblīvētajā istabā vienlaik biju biežs viesis. Gleznotājam patika gari un smalki izklāstīt radošā darba nianses, atklāt amata noslēpumus. Laikam biju pacietīgs klausītājs, jo dzirdēju arī interesanto stāstījumu, kas tika ilustrēts ar attiecīgām ilustrācijām-skicēm, par viļņu un bangotņu iekšējo struktūru, to dinamisko spriedzi, kas meistaram jāparāda arī jūras virsmā.

Lai izprastu un par to vēstītu tālāk lasītājiem, kā avīžnieks piedalījos triju gleznotāju - Kārļa Lejnieka, Staņislava Diņģeļa un Kārļa Saukas (viņš arī grafiķis) izbraukuma plenērā uz Kazdangu. Pārnakšņojuši tehnikuma kopmītnēs, slējāmies augšā, gaismai svīstot. Aizkodām pa maizes gabalam, lai dzeguze uz tukšo dūšu neaizkūko, un, saulainam maija rītam austot, devāmies dabā. Gleznotāji ar saviem molbertiem izvietojās plašā apkaimē no Kazdangas līdz Valātes pilskalnam, un es kursēju no viena pie otra, cenšoties iedziļināties radošajā procesā, uzdodot jautājumus. Kārlis Lejnieks bija izvietojies atklātā laukā iepretītā saucamai Purvīša birztalai (to viņš esot kādreiz gleznojis), abi pārējie parkā, pašā biezoknī. Diņģelis pie tam vēl Alokstes upītes krastā un makšķeri iemetis atvarā. Vai tiku gudrāks, pētot radīšanas procesu, grūti pateikt, bet man bija interesanti ar šiem pieredzējušajiem un īpatnējiem vīriem.

Mani portretēja arī Valters Uzticis un Matīss Zavickis. Katrs savā īpatnā manierē. Abi ārēji it kā pakļaudamies sociālistiskajam reālisma, bet būtībā palikdami meistari ar pavisam citu skolu un pieeju glezniecībai. Zavicka krāsainie pasteļzīmējumi - akti radīja citu priekšstatu par viņa glezniecību, Uzticis ar savu brīvās Latvijas tēmu vēl paguva aktīvi iesaistīties Trešajā atmodā, Kārlis Lejnieks -gleznot dzimtajā Kuldīgā.

Visilgāk un kā gleznotāju arī vistuvāk (vismaz pašam tā šķiet) esmu pazinis mākslinieci Skaidrīti Elksnīti. Manuprāt, vienu no ievērojamākām ne vien Liepājā, bet arī Latvijā. Mūsu ģimenes - Skaidrīte ar krustmāmiņu un es ar mammu -bijām pazīstami kopš sešdesmitajiem gadiem, savstarpēji ciemojāmies un ar Skaidrīti piedalījāmies tolaik vai visos ievērojamākos pilsētas kultūras dzīves pasākumos un sarīkojumos. Visbiežāk simfoniskās mūzikas koncertos, jo Skaidrīte dzīvoja ne vien glezniecībā, bet arī mūzikā. Tas kā mākslas tik cieši saliedējās viņas garīgajos pārdzīvojumos, ka nebija atšķiramas. Skaidrītes gleznas bieži vien ieskanējās kā mūzika.

Ilgus gadus piedzīvotajā draudzībā, sekojot visam, kas tapa mākslinieces darbnīcā, uzklausot viņas aizvien striktos un tiešos spriedumus, guvu atziņas, kas man palīdzēja orientēties glezniecībā, iedrošināja izteikt arī savas domas un izjūtas. Uzņēmos pat uzrakstīt ievadu Skaidrītes Elksnītes personālizstādes katalogam.

Vēl mani iespaidojusi Skaidrītes kā ticībā stipras gleznotājas māksla. Ne ar reliģiskām tēmām, to ārišķo atribūtiku, bet apliecinājumu ar krāsu spēku, ar dinamisko augšuptieksmi, kādā viņa gleznojusi sv. Annas baznīcu, daudzas lauku baznīciņas Kurzemē. Skaidrītē Elksnītē jautās uzskatu dziļums, konsekvence dzīves jēgas apliecinājumā - dzimtenes mīlestība, ticība Dievam un visu radošo spēku atdeve mākslai.

Toreiz, septiņdesmitajos, astoņdesmitajos gados, kaut tas bija padomju laiks, mākslinieki Liepājā bija lielākā cieņā, nekā tas ir pašreiz. Arī rosība bija plašāka un daudzveidīgāka. Ar Rīgas mākslinieku izstādēm, viņu pašu ciemošanos Liepājā, la gadījās sapazīties ar Felicitu Paujuku, Borisu Bērziņu. Atraisītā bohēmiskā gaisotnē. Mākslinieku savienības Liepājas noda|u vadīja tekstilmāksliniece Erna Ošele. Kopā ar liepājniekiem divas dienas viesojos Kaunā, arī ar Klaipēdu bija cieši sakari kultūras jomā.

Liepājā notika arī pirmais republikas mākslinieku plenērs. Sabrauca gleznotāji no Rīgas, Jelgavas, Daugavpils, kur visur bija daudzskaitlīgas Mākslinieku savienības noda|as. Marina Afanasjeva no Maskavas. Un tā viņa turpina braukt, kļuvusi par mūsu kopējo draudzeni.

Atceros vienu no plenēra jaukākajām dienām - ar vada vilkšanu Jūrmalciemā, klusajām dabām ar zivīm turpat uz vietas, gaisīgo noskaņojumu, ko tik precīzi atainoja Mežbārdes glezna „Šūpoles” (tās māksliniece bija „iekārusi” tieši virs vasarīgi zilās jūras). Uzkāpšanu Ķupu kāpā, kura toreiz vēl bija brīva no robežsargiem.

Vēlāk, pateicoties tam, ka sieva Velga arī gleznotāja, piedalījos vēl divos republikāniskos plenoros Vilcē un Zosnā. Tur diendienā biju kopā ar ļoti dažādiem gleznotājiem, ka mēdz teikt, vārījos līdzi viņu pašu sulā - ar strīdiem, intrigām, iedzeršanām, kā arī vērojot viņus darbā, ja vien pašam tas nešķita uzbāzīgi. Bet viņi visi jau bija krāsu apsēsti triepa, špaktelēja, pludināja, ieberzēja ar pirkstiem. Dažs tieši no dabas, dažs pastarpināti, bet dažs vien pašam atšifrējamas skices krājot, lai jau darbnīcās liktu lietā plenērā gūtos iespaidus. Dažādi temperamenti, īpatnas personības. Arī tie, kam mākslā nebija panākumu.

No Liepājas gleznotajiem vēl cieši blakus kā kurzemnieciski kolorīta personība izjūtams zvejniekdēls Miķelis Golts. Sen jau kā atradis savu īpatnu rokrakstu. Ar noslēpumaini veidotu reljefu gleznu (galvenokārt lielizmēra) faktūru, savu kolorītu. Par tādiem ka Miķelis mēdz teikt: pamatīgs. Viņa audekli aizceļojuši pat līdz Japānai.

Liela sava radošā darba mīlestība raksturo Benitu Bitāni. Viņai gara radniecība ar Lejaskurzemes jūrmalu. Kādreiz dzīvojusi Jūrmalciemā (tagad Otaņķos), allaž tajā atgriežas un glezno jūru dažādās dabas un dvēseles noskaņās. Arī Benitai esmu rakstījis ievadu personālizstādes katalogam. Tas nemaz nav tik grūti, ja gleznotāja ir vaļsirdīga sava radošā darba atklāsmē.

Jūrmalciemā vel dzīvojuši un gleznojuši mākslinieki Astrīda un Andrejs Palkas, šo savdabīgo vietu iecienījuši jūrmalnieki no Rīgas līča - Olita Gulbe un Andrejs Ģermānis. Kopā ar sievu Velgu pat rīkojuši izstādes veikala „Kāpaine” noliktavā. Kādreiz Jūrmalciemā dzīvojis un par grāmatvedi zvejnieku kolhozā „Sarkanā Blāzma" strādājis gleznotājs pašdarbnieks Plūme, kura gleznas saglabājušās vēl ciema pamatiedzīvotāju mājās. Tāpat kā vēl viens otrs koktēlnieka Miķeļa Pankoka darbs. Pateicoties daudziem, kuri par viņu rakstījuši, Miķeļa Pankoka vārds un darbi vairojuši Jūrmalciema slavu. Kā redz un dzird, arī gleznotāju Jurjānu ģimenes Kristīne, tērpu modelētāja Zālītes un Lūsēna „Putnu operai”, uzslējusi mājokli mūsu piekrastē. Ciems un tā apkaime ir gleznieciski. Arī es gleznotu, ja vien būtu uz to ķēriens.

Kādreiz pirms trīsdesmit diviem gadiem mākslinieki Ansis Ozoliņš un Jānis Eltermanis gribēja mani piejaucēt gleznotāja profesijai. Kā cītīgu, pirmoreiz pie eļļas krāsām tikušu pašdarbnieku. Vismaz, lai izjustu, ko tas nozīmē - gleznot.

Bijām iecerējuši trijatā izveidot nelielu koloniju Embūtē pie Briņķu ezera uz drupām, kur kādreiz slējusies barona Falka muiža. Jau Kuldīgas rajonā. Ansis bija iedomājies būvēt guļkoku māju skaistā vietā (pēc tēva arhitekta projekta). Es tikpat skaistā - kalna nogāzē pie varenas lapegles - gribēju uzsliet vigvamu ar spīļu (niedru) jumtu, līdzīgu kāds ir Imantam Ziedonim Murjāņos (projekts bija aizrunāts), bet Jānis rīkoja talkas, un mēs ātrākām bijušās muižas pagrabu, kur savu vasarnīcu vēlējās iekārtot mākslinieku Eltermaņu ģimene. Vienīgais transportlīdzeklis, ar kuru pārvarējām 60 kilometru attālumu, lai piepildītu sapņus, bija Jāņa vecais „Moskvičs”. Tiktāl savas ieceres īstenojām, ka ar mežziņa izdotu atļauju ziemā nolīdām kokus būvmateriāliem, savilkām tos kaudzē. Mana vigvama jumtam sapļāvām niedres pa Briņķu ezera ledu, sasējām tās kūļos, krastā saslējām statā. Mēs bijām fantasti. Brīnumjauks bija pats sapnis. Manam niedru statam kāds pielaida uguni, lielākā daļa baļķu mežā sapuva, un vienīgi Jānis Eltermanis paguva iekārtot vasaras mitekli. Taču arīto nosvilināja. Bet izsapņojāmies no sirds.

Tai greznajā 1969. gada rudenī, kad oktobrī Embūte bija sevišķi krāšņa, Jānis man atvēlēja molbertu un franču krāsu kasti, un arī es devos plenērā un triepu, ko un kā redzēju ar dzejnieka acīm. Pārāk liela plaisa izrādījās starp gribēšanu un varēšanu. Pludināju eļļas krāsas kā akvareli, mēģināju dabūt bildēs gaisu kā impresionists. Tur nekas nesanāca. Bet es mēģināju, mocTjos un guvu arī nelielu gandarijumu no šī radošā procesa. Izpratni, ko var panākt ar krāsām, ja prot ar tām rīkoties.

Ar sievu Velgu cieši līdzās dzīvojot nu jau vairāk nekā trīsdesmit gadus, iztālēm un tikai retumis tuvplānā redzu un izjūtu, kā notiek radošais process pasteļglezniecībā. la ir intīma nodarbe, un es ļoti labi saprotu, cik traucējoša var būt pat vismazākā iejaukšanās. Un tomēr tik ilgu gadu gaitā savs priekšstats rodas. Elastīgs mainībā, ar kādu Velga mij rokrakstus, tematiku, attieksmi pret radošo darbu. Sākusi ar lauku puķu pušķiem, sasniegusi jau meistarību ziedu gleznošanā, viņa pēkšņi pievērsās pavisam citām tēmām, citu tehnisko līdzekļu pielietojumam (no brucināšanas uz švīkošanu). Izjutu, cik būtisks glezniecībā ir temperaments, atraisīšanās, iepriekšējo stadiju pārvarēšana, lai ietu tālāk, nonākot abstrakcionismā, kurā pati galvenā, manuprāt, ir krāsu iedarbība uz skatītāju. Kolorīta izjūta, kurai jābūt iedzimtai. Šo to var iemācīties, bet galvenajam jābūt personības pamatā. Citādi krāsas paliek nespēcīgas. Tagad izgudrota aparatūra, ar kuru var noteikt krāsu iedarbības spēku. Un tas jau, manuprāt, ir pats galvenais glezniecībā, lai cik gudri tiek spriedelēts par dažādiem citiem komponentiem.

Esmu lasījis daudz gudru gan pašu gleznotāju, gan kritiķu un mākslas zinātnieku rakstu; varētu citēt no vienas vietas. Izvēlējos nelielu fragmentu no nesen kā laikrakstā „Diena” (22.XI.2002.) lasītās Pētera Bankovska intervijas ar gleznotāju Ievu lltneri „Eņģelim salāpīts krekls”. Jau agrāk biju lasījis Ievas lltneres izteikumus, un man tie šķiet būtiski, trāpīgi un sakrīt ar domām, ko pats nespēju tik skaidri izsacīt.

"RB.: U Tu uztaisi bildi un skaidri zini, ka neviens tajā nesapratīs to, ko tu pati esi sapratusi.

1.1. : Man tas arī nav vajadzīgs. Tas jau nav reāli. Redzi, mēs skatāmies pa logu, un tu redzi vienu bildi, bet es citu. Man tieši tas liekas interesanti, ka uztvere mainās ne tikai no cilvēka uz cilvēku, bet arī man pašai: vienbrīd tā, pēc laika atkal citādi.

[..] Glezniecībā ir |oti grūti, ja tu aizej uz izstādi un meklē tur nezin kādus jauninājumus. Glezniecība ir tik arhaiska un primitīva, ir grūti paplašināt tās robežas. Izteiksmes līdzekli ir tik minimāli, bet gribas vēl vienkāršāk. Ja man būtu tikai zīmulis, netīra og|u lupata... Vispār jau es nezinu, kādi katram ir iemesli ķerties pie otas.

RB.: Tev tāpat kā daudziem, kuri kopš bērnības ir mācījušies un iemācījušies pasauli skatīt ar vizuālo tēlu starpniecību, acīmredzot tas arī ir galvenais veids, kā iedomāto un izdomāto padarīt redzamu, vispirms jau pašai sev. Jo darbnīcā, kur taisi bildes, neviena cita jau nav.

1.1. : Kad es zīmēju, tad tas ir tā, it kā es lauztos cauri kādai dzelzs sienai. Starp to, ko es jūtu, un to, ko es varu. Ja tas izdodas, tad ir patiešām gandarījums [..]"

Par tēlotāju mākslu rakstīts daudz. Izteikti dažādi viedokli par nepasakāmo. Var piekrist Birutai Baumanei, ka glezniecība bēg no vārdiem „kā visas mākslas un sākas tur, kur vārdi beidzas”.

Kopš atgriešanās no trimdas Latvijā, esmu izjutis vajadzību un centies apmeklēt tēlotājas mākslas izstādes ne vien Liepājā, bet arī Rīga. Droši varu teikt, ka esmu bijis ieguvējs, spējis uztvert daudz spilgtu iespaidu, emocionāli pārdzīvot redzēto. Manuprāt, latviešu glezniecība septiņdesmitajos, astoņdesmitajos gados bija pārbagāta ar aizvien jauniem, izstādēs sevi pieteicošiem gleznotājiem un jo

sevišķi gleznotājām, la bija un vēl tagad ir mazas tautas liela talantu izšķērdība.

Ceļojumos pa Skandināvijas valstīm, būdams arī garīgi orientēts uz ziemeļiem, piedzīvoju divas plašas gleznu ekspozīcijas - Corna Stokholmā un Munka Helsinkos. Pēc reprodukcijām zināju šos māksliniekus jau agrāk. Iepazīšanās ar gleznām oriģināliem dziļi iespaidoja.

Esmu izklāstījis vien savu, ierindas skatītāja, biogrāfiju, nonācis pie secinājuma, cik tā tomēr bijusi liela laime, ka, tēva pamudināts, ar naivu ziņkāri pievērsos glezniecībai, savu iespēju robežās iepazinu to; mūža gaitā, varu droši apgalvot, pateicoties tēlotājai mākslai, esmu kļuvis garīgi bagātāks un redzīgāks to tēlu uztverē, kas nepieciešami pašizteiksmei jau kā dzejniekam. Esmu apzinājies, cik būtiska ir saskarsme ar citu radošo profesiju pārstāvjiem, mākslu, kuru izsenis radījuši un rada viņi - par ģeniāliem atzītie mākslinieki un tik daudz ierindnieku, ar kuriem pa ceļam ik dienas radošajā darbā.

2002./2003. gada decembris - janvāris

Tosts airētājiem

Gribas izstāstīt trīs dzejo|u (divi ar vienādu nosaukumu „Tosts airētājiem") tapšanas vēsturi. Kad aizdomājos par šiem literārajiem sacerējumiem, to rašanās šķiet visai interesanta, bagāta dažādām asociācijām, kas radušās no dzīves pieredzes, impulsiem, kas nākuši negaidīti un rosinājuši šo dzejoļu rašanos. Nebūt neesmu augstās domās un iedomīgs par šiem dzejoļiem. Kā tas reizēm mēdz būt, dzejniekam mpki kritikas un lasītāju neievēroti dzejoļi, jo viņam vienīgajam pieejami zemteksti, uz kuriem vārsmojums turas un piedod tam strāvojumu, ko izjūt vien autors.

Tas pašam šķita visai komiski, bet vienlaik biju kļuvis par dzejnieku marīnistu vissavienības mērogā. PSRS Rakstnieku savienība aicināja gan uz starptautiskiem, gan vietēja mēroga semināriem, kuros apsprieda literatūru, kam bija tematisks sakars ar plašākiem ūdeņiem. Pie Baltijas jūras un starp zvejniekiem dzīvojot, rakstīju attiecīgus pantiņus, tos palaikam kāds atdzejoja arī krieviski, un tā es iekļuvu marīnistos. Pats par sevi saprotams, ka marīnists bija Egons Līvs ar plašāka un dziļāka satura prozas darbiem. Pārstāvējām Latviju starptautiskā seminārā Ļeņingradā, bet uz Arhangeļsku, kur notika vissavienības mēroga seminārs dzejniekiem, aizlidoju viens. Kā Rakstnieku savienības biedrs, izraudzīts par dzejas konsultantu - iztirzātāju diviem iesācējiem, divkārtsarkankarogotās Baltijas flotes 1. ranga kapteiņiem ļeņingradiešiem. Pantiņus dzejoļu krājuma apjomā man atsūtīja iepriekš, un biju sagatavojies nopietnai analīzei, taču tā notika gluži intīmos apstākļos - viesnīcas numurā, kur abi konsultējamie bija uzklājuši galdu. Šādā gaisotnē, protams, nespēju izrādīties tik bargs un lietišķs, kādam man būtu vajadzējis būt pret šiem augsta ranga virsniekiem, kuri iedomājās arī dzejnieki esam. Viens no viņiem, kura pantiņos juta atšalcam Baltijas jūru, rakstīja, kā viņš izsacījās, garīgam līdzsvaram, bet otrs bija stīvi patriotisks un ar pretenzijām uz drukāšanos. Taču viņam manuskriptā bija viens dzejolis, kurš atšķīrās no visiem citiem ar patosu, kas izrietēja no tā satura, fascinēja ar ritmu. Kad bijām iesiluši, kapteinis (pilnā formas tērpā) to ļoti iespaidīgi nodeklamēja, un šis dzejolis kļuva par vadmotīvu visam mūsu saviesīgajam vakaram. Tas tad arī bija dzejolis ar virsrakstu „Tosts par airētājiem", un tajā bija runa par galerām pieķēdētiem vergiem. Varētu sacīt - zemapziņas uzplaiksnījums starp prāta izmocītiem vārsmojumiem. Tādēļ tik lipīgs, tik iederīgs tā draudzīgā vakara noskaņā. Un, kā vēlāk izrādījās, tik cieši ieķēries manā zemapziņā, k|uvis par impulsu iztēlei. Jau vēlu drēgnā oktobra vakarā, lidojot uz Rīgu, skanēja ausīs: „Pacelsim tostu par airētājiem". Apcerēju šo tēmu, vēlāk kļuvu šīs tēmas apsēsts, fīdz uzrakstīju pirmo dzejoli:

Uz klāja tik daudz to patriciešu,

Un galēra piekrauta zelta stieņiem.

Pacelsim tostu par airētājiem!

Uz klāja kņazienes, smagas no mīlas,

Un laiva pret straumi tumšu un strauju.

Pacelsim tostu par airētājiem!

Uz klāja sulaiņi, pāži un āksti,

Uz klāja vīna mucas un vātis.

Pacelsim tostu par airētājiem!

Uz klāja lodes un lielgabali,

Un admirālis.

Pacelsim tostu par airētājiem!

Uz klāja, kas daļas mums šobrīd, - uz klāja

Kas vētrainā jūrā un straumē pret klintīm.

Pacelsim tostu par airētājiem!

(No krājuma Saulgrieži)

Komentāri izklausītos stulbi, ja censtos atšifrēt dzejoļa zemtekstu kā padomju laika sabiedrības notēlojumu.

Dzejas tēli sakņojās dziļāk un tālākās atmiņās, kad pats biju kļuvis par airētāju. Gan ar tādu pat izjūtu, kā pie airiem piekalts galeru vergs, gan kā lepns un brīvs šīgrūtā darba darītājs.

Airēt iemācījos bērnībā Liepājas ezerā. Vispirms ar vieglu padefīti, padeļlaivā, kā tolaik sauca smailīti. Pēc tam arī ar smagākiem irkļiem, taču meistarīgi darinātiem. Un pēc pāris gadiem jau trimdā, Jeņisejas lejtecē, kur upe sasniedza 30 kilometrus platumā. Laivā, sanaglotā no tēstiem dēļiem, ar lupatām aizdrīvētā, laižot cauri ūdeni kā siets. Arī irkļi bija no plankas ar cirvi iztēsti, ar tapu laivas bortā iespraužami. Smagi un neērti. Zvejas brigādē bijām vien daži, kas prata airēt. (Es toreiz, 1942. gada vasarā, zvejas punktā Kazanceva biju vien piecpadsmit gadu vecs pusaudzis). Brigadieris astrahaņietis dižajā vada laivā, kur bez šī zvejas rīta satilpa četri airētāji (katrs pie sava irkļa), stūrmanis, ūdens smēlējs un vēl divi zvejnieki, iedomājās, ka šķērsām ašajai straumei pārairēsimies uz astoņus kilometrus attālo salu. Pēc pusstundas nemākulīgas pēršanās pa upi izkļuvām atpakaļ krastā. Jau trīs kilometrus lejpus apmetnes. Tikām izlamāti visiem iespējamiem lamu vārdiem. Pēc tam vairākas dienas mūs mācīja airēt mierīgā attekā. Un atkal sabangotajā upē, kad, laivai sāņviļņos zvalstoties, irkļi grābstās pa gaisu ieplakās starp viļņiem, kad tie tver vien bangotnes jeb tik dziļi ieķeras upē, ka nav jaudas tos pavilkt. Tādas bija mūsu, sieviešu, pusaudžu un dažu vīru, apmācības airēšanā. Tosta vietā - brigadiera lamas.

Taču ar laiku, vismaz man, šis grūtais darbs iepatikās, īsajās ziemeļu vasarās to vien darīju kā airēju - zvejnieks būdams, plostnieks, transportstrādnieks. Radās izaicinājums - pacīnīties ar šo plato un straujo upi. Jo sevišķi palu laikā, ķerot palu malku. Ik brīdi riskējot ar dzīvību - tikt saspiestam līdz ar laivu starp milzu ledusgabaliem.

Un cik būtiska ir pārinieka izvēle laivelē, kura ar diviem irkļiem irama. Tādā saskaņā, ka savā starpā nav jāpārmij ne vārds. Man ziemeļos bija divi tādi pārinieki, abi Pievolgas vācieši - Saša un Boriss. Vienvasar divatā ar Sašu, zvejodami pa visu plašo Jeņiseju ar vieglu vadu, izairējāmies līdz spēku apsīkumam. Lai arī šad tad atļāvāmies izvārīt zivju zupu, miltu deva bija pārāk niecīga, šo smago darbu strādājot, galvenokārt pie irkļiem. Taču mēs bijām jauni un reizēm airēdami arī uzdziedājām. Saša man iemācīja krievu dziesmu parSteņku Razinu. Notās pirmajā dzejolī arītās „kņazienes smagas no mīlas".

Šī pati dziesma ieskanējās, kad kā transportstrādnieki airējām pārī ar Borisu un vienā braucienā pēc sālītām zivīm pa seklu Jeņisejas pieteku, kur nevarēja piekļūt kuteris, stūres airi rokā turēja apmetnes zinātāja, vietējā skaistule iesaukta par Morošku (Lāceņoga). Viņa bija tik sārtena un sulīga, tajā apmetnē, kamēr tā likvidējās, strādājusi par pavāri, un viņai bija romāns ar brigadieri astrahaņieti. Mums abiem ar Borisu garajā ceļa posmā Moroška iepatikās, mēs sacentāmies viņas dēļ. Pēc sarežģītām attiecībām, ko kādreiz centos attēlot stāstā „Indiāniete”, mēs ar Borisu, kā tagad mēdz sacīt, virtuāli pārmetām Morošku pār bortu. Kā tajā dziesmā „на бежащую волну" (uz skrejošu vilni), un bijām atkal brīvi un savā starpā draudzīgi laivinieki.

Piedzīvojumi trimdas laikā ziemeļos ir pamatā visām tām izjūtām, kas mudināja, pat tirdīja „pacelt tostu par airētājiem". Tas bija it kā pacelt tostu arī pašam par sevi - par grūtu mūžu, bet ar lepnumu par pārdzīvoto, varbūt pat lielību.

(Ja atzītos, ka vienbrīd par admirāli uz klāja iedomājos Brežņevu un par galeru Padomju Savienību, tas pašreiz, kad rakstu šo apcerējumu, izklausītos muļķīgi. Kādreiz Māris Čaklais, publicēdams dzejoli laikrakstā „Literatūra un Māksla" (viņš bija redaktors) it kā pie sevis vaicāja: „Kāpēc admirālis?")

Pirms Trešās atmodas, kad jau uzvēdīja spirgtākas vēsmas, kad radās nojausmas par brīvestību, iepirkām „Šeiru” mājas Jūrmalciemā, sāku biedroties ar zvejniekiem, tuvējiem un tālīnākiem kaimiņiem, gāju līdzi jūrā ūdas mest, piedalījos vada vilkšanā. Galvenokārt kā airētājs. Spēks turējās kaulos, šis darbs man patika. Un bija tik interesanti kopā ar vecajiem zvejiem - no viņiem darba gaitā dzirdēju aizraujošus stāstus, sulīgus izteicienus, viņi visi bija un daži no viņiem vēl ir kolorītas personības.

No senajiem zvejas paņēmieniem, veču runām, no paša Jūrmalciema kā savdabīgas izsenas ļaužu apmetnes, apkārtējās dabas dvesa nojausmas par aizlaikiem, par šo kuršu kranti kā senču dzimtasvietu. Rakstījās dzejoļi par Piemari, radās izjūtas, kas iztēlē atgrieza tālu pagātnē - kad šo piekrasti vēl apdzīvoja līvi un kurši. Krājās materiāli grāmatai par Jūrmalciemu. Sāku rakstīt dienasgrāmatu.

Kad Atmoda, sākot ar radošo savienību plēnumu, aizrāva līdzi visos galvenajos notikumos, kad 1989. gadā kļuvu par LTF Liepājas nodaļas valdes priekšsēdētāju, kā uzsaukumu, kā aicinājumu nopublicēju laikrakstā „Kurzemes Vārds" dzejoli „Pie airiem, kurši...”. Tajā bija visi tie tēli, kas krājušies pēdējā laikā. Un atkal kā airētājam, un atkal kā tostu uzsaucot:

Pie airiem, kurši, smagie irkļi

Līdz du||iem dzelmē jāiemērc.

Jau diezgan uz ūdeņa līgots,

Jau diezgan braši zēģelēts

Pa dziesmas pēdām - pūt, vējiņi, -

Milzt vētra, tieši ģīmīelš.

Vēl jātiek tik daudz sēkļiem pāri,

Kur cauri bangotnēm ved ceļš.

Un saujās jāsaspjauj - visapkārt Rēc gāzmas, putās viļņi šļakst,

Un jāvelk tā, lai visiem vienāds Un saskanīgs top airu raksts.

Jau aizdziedāts fīdz Kurzemītei,

Jau gari stiepts un ilgi saukts.

Šo kranti ne ar kādiem krastiem Un svešām malām nesajaukt.

Pie airiem, kurši, jāpacīnās,

Pirms aiziet veļos, lai pēc tam Mums nepārmet, ka neredzēja Mūs vienā rakstā airējam,

Ka neredzēja baltus kreklus Mūs uzvelkam, un lai pēc tam,

Kad būsim veļos aizgājuši,

Lai neteic, ka vien zēģelējām,

Pa ūdens virsu līgojām.

Dzejolis kā noslēdzošais ievietots krājumā „Godavārti”, kurā visa mana Atmodas laika publicistika vārsmās.

* * ★

Brīvajā Latvijā, kad brīva kļuva arī Latvijai piederošā Baltijas jūras krastmala un selga, piecus gadus kopā ar tuvākiem kaimiņiem kļuvu par piekrastes zvejnieku ar savu laivu, zvejas spaili un ik pavasari izpirkto licenci par tiesībām zvejot. Tad nu, par ko liecina arī visus šos piecus gadus rakstītā dienasgrāmata, izairējos, līdz tumšs gar acīm un pirkstos metas krampji, cīnoties ar piekrastes bangās plīstošajām gāzmām, pretstraumēm un bangotnēm, ko pēkšņa vēja brāzma uzrauj selgā. Tik saspringti un ar tādu piepūli, šķiet, nebiju vēl īries, lai no piekrastes bangotnēm izkļūtu selgas līganajos viļņos, kur noenkurotas stāvēja tīklu jedas. Toties rāmā laikā un jūrai viegli uzšūpojot, bija gluži vai bauda irties pa „jūras balto augstumu".

Dažādas tautasdziesmas uzjundīja jūras tuvums, ciešā saskarsme ar to. Uzrakstīju dzejoļu ciklu - variācijas par tautas dziesmas rindu - „Jūriņ' prasa

smalku tiklu...”, par atsevišķām jūras dziesmām, bet visasāk izjutu kādreiz no dziesminieces Austras Pumpures iemācīto „Ik ritinu jūrā gāju/Uz ūdeņa tīklus mest..."

Paša fiziskais pārdzīvojums, no tā radušās asociācijas, tautas dziesmu ietekme, jo es tās, „Šeiros” dzīvojot un rudeņos, lai tiktu jūrā, uz labvēlīgiem laika apstākļiem gaidot, vienatnē dziedāju un, kā pašam šķiet, dziļi izjutu, apkārtējā visai pirmatnējā vide, kurā viegli bija iztēloties senatnes ainas, rosināja uzrakstīt vēl vienu dzejoli par tēmu „Pacelsim tostu par airētājiem". Atsperoties tālu pagātnē, atvēzējoties pasaules plašumā, liekot lietā visu, kas paša pieredzēts, saspringstot pēdējam izvirdumam par šo tēmu, kas pašam šķiet tik būtiska, uzsaucot tostu sev un varbūt vēl kādam, kas izjūt sevi par airētāju, esot tādā liktenī, ka šo dzejoli un arī abus iepriekšējos nemaz nevarēja neuzrakstīt. Varbūt vēlēšanās - liecināt par dzejoļu tapšanu - ir tikai iedomīga iedoma, atskaite pašam sev, taču dažbrīd liekas - šie trīs dzejoļi ir tik būtiski manā dzejnieka un cilvēka mūžā, ka apstāstāmi un atkārtojami arī nelielā apcerē. Vēlreiz, vēlreiz un vēlreiz uzsaucot:

Pacelsim tostu par airētājiem

iedomu smailītēs, vienkocenēs un platdibenēs,

dzīves laiviņās iroties bangotnēm pret,

krāču mutuļos cīnoties, pārvarot pretstraumes, pretvējus,

strāvas, kas atsviež atpakaļ sēkļos,

triec pret krantīm un klintīm.

Pacelsim tostu par airētājiem

kopš kuršu, fīvu, vikingu laikiem,

kopš airus žņaudz rokas,

irkļi satverti plaukstās kā spīlēs,

vēzienos atliecas stāvi, kāju muskuļi saspringst -

dzelme aiz dzelmes, jūra aizjūras.

Pacelsim tostu par airētājiem

svešzemju pirogās, kajakos, laužoties ledājiem cauri,

džonkās un kanoe, pārslīdot gludenām virsmām,

iegrimstot laivām dziļi fīdz lūpai,

un olimpiskajos kanālos, traucoties finišam pretī.

Pacelsim tostu par airētajiem

sapņu gondolās, vieglās kā paijas,

kā šūpoles laiviņās, līgojot uz ūdeņa,

sirēnām dziedot, nagažām vilinottumsnējās dzelmēs

un - galerās, piekaltiem liktenim,

tulznainām saujām, svelmē kaltušām rīklēm,

aprepušiem ar sāli - vergiem, pakļautiem vienīgai kustībai -

airēt, airēt, airēt, airēt un...

Pacelsim tostu par airētajiem,

jau pagriezušiem laivu pret pēdējo - mūža devīto vilni,

plosoties šīs zemes pēdējai vētrai,

līdz iebraukt pazemes upju tumsnējos ūdeņos,

aizsaules ezeros, mūžības jūrās, kosmosa okeānos.

Un arītur, arītur, vēzējot airus,

kas zin, kādiem krastiem, vēzējot irkļus,

kas zin, kādām ostām un valgumiem pretī.

Pacelsim! Pacelsim tostu par airētājiem!

Dzimtenes izjūta

Tikpat kā neiespējami uztaustīt visus tos smalkos pavedienus, kas piesaista dzimtajai vietai, kur tu, cilvēkbērns, esi nācis pasaulē, kur tu esi nolemts dzīvošanai. Cilvēka piedzimšana ir kā aizsākums mistērijai par viņa dzīvošanu, par viņam atvēlēto mūžu. Taču vēl pirms šī aizsākuma ir nostrādājis faktors, ko sauc par iedzimtību, par gēnu, par mantojumu no paaudzes paaudzē, par zināmā mērā jau bērnā ieprogrammētu attīstības modeli. Cik tas viss ir bijis un aizvien vēl ir sarežģīti, var apjaust, kad jau ilgi dzīvots, kad gribas rast skaidrojumu visam tam izjūtu kopumam, ko sauc par dzimtenes mīlestību, izprast, ko tu esi saņēmis mantojumā no vecākiem, no saviem tālīnākajiem senčiem un kā tevi par savas dzimtenes patriotu veidojusi dzīve, fenomens, ko saucam par likteni, tevis paša garīgā attīstība.

Jau tas, ka tu esi piedzimis Latvijā par latvieti, mazliet mulsina - kādēļ tieši tāda izcelsme, kur tās aizsākums? Kur un kā kritušas sēklas, no kurām veidojies tavs ciltskoks? Cik kupla tā birzs, tas sils vai damaksnis, kas šaizemē ieaudzis pirms tevis? Reizēm sadzirdu tādus kā no aizlaikiem nākošus čukstus par piederību kuršiem, piederību baltiem, kas tiklab var būt iztēle, iejušanās senču lomās. Un tad visi tie izzinātie raduraksti, kas trijās četrās paaudzēs jau tik raibi un liecina par asinsradniecību ar citā tautām. (Vecāmāte - vāciete, viņas vectēvs - zviedrs.) Un viena pamatīga un dziļa sakne no vectēva (mātes tēva) puses, kas dzimis suitu zemē, nelielā apvidū starp Vilgales ezeru, Basiem, Adzi un Apriķiem. No kurienes cēlušies senči uzvārdā Bites. Muižkungam dodot uzvārdu savam dzimtcilvēkam -mežsargam un dravniekam.

Kļūstot gados vecākam, aizvien biežāk aizdomājos līdz izcelsmei, meklēju izjūtas, kas apliecinātu piederību vietai, kur mituši priekšteči. Ta esmu klīdis pa Adzes un Apriķu mežiem, uzjundījis apjausmas par aizlaikiem, bet varbūt kā dzejnieks, būdams apveltīts ar iztēli, vien alojies, saklausījies bērnībā vectēva stāstus par lāčiem, ar kuriem savukārt viņa vectēvs Jēkabs Bite karojis kā dravnieks, savas mežā iekārtās dūles no zvēriem sargādams. Lai arī iztēle uztiepusi

savas no atmiņu druskām saliktas redzes gleznas un iedvesmojusi domāt, ka tu, lūk, esi viens no tiem, kuros turpinās asinsradniecība, tomēr reizēm izlicies un rādījies, ka tu sasaucies ar priekštečiem laikiem pāri, ka tu esi tik ļoti piederīgs savai dzimtasvietai, un nav pieļaujama doma, ka kaut kur pasaulē būtu kāda zeme, kas varētu saukties par tavu otro dzimteni, kā tas mēdz būt ar daudziem cilvēkiem, nonākušiem vietās, kur viss šķiet tik dvēseliski tuvs un vizuāli pazīstams. Tad aizrunājas par iepriekšējām dzīvēm un gūst par tām mistiskus apstiprinājumus. Arī man ir savi galvenokārt kā augu mūžu miegā sapņoti sapņi, kuros esmu skatījis un labi atceros redzējumus, kas it kā varētu attiekties uz kādu iepriekšējo dzīvi. Un viens no tiem, pats spilgtākais, ir jūras krasts, it kā pie Liepājas, bet stāvs un augsts, un mierīgajā jūrā noenkurotas burulaivas gan uzvilktām, gan nolaistām zēģelēm.

Dzīvē daudz kas sajaucas vienā blīvā muskulī, un tikai pa retam izdodas atšķetināt šīs izjūtas, tīras no citu izjūtu piejaukumiem. Arī attiecībā uz dzimtenes izjūtu.

Izsekojot atmiņas liecības, var secināt, ka pirmā saikne ar vietu, ar atrašanos šajā pasaulē ir cieši saistīta ar māti. Kā dzīvības devēju, kā pasauli, kura ietvērusi bērnu savā lokā. Kā mīlestības avotu, no kura veldzēties augu mūžu, kamēr šis avots nepārstās pulsēt. Tas, manuprāt, ir tik būtisks priekšnoteikums - saņemt mātes mīlestību, lai pēc tam pašā raisītos šīs jūtas. Arī pret dzimteni. Un, jo stiprāka mātē ir šī dzimtās vietas izjūta, jo vairāk no tās ietekmējas bērns. Un tad jau tēvs, vecvecāki, radi, dzimta. Tad jau, bērnam augot un attīstoties, tik dažādas ietekmes, ko saucam par audzināšanu ģimenē.

Es varu liecināt tikai par sevi, jo ik audzināšanas piemērs ir atsevišķs, ar savu raksturojumu, un tikai vēlāk, bērniem jau ejot skolā, var salīdzināt, cik dažādi audzināti bērni. Un tomēr, vismaz manā bērnībā tā bija, - lielākoties bērni jau ģimenēs bija guvuši priekšstatu, kādā valstī, kādā vietā tie dzīvo, kā viņu vecāki pret to attiecas, cik stipra viņos ir šī dzimtenes izjūta, ko viņi tālāk grib attīstīt savos bērnos.

Mūsu ģimenē, cik atceros, šī audzināšana nebija ārišķīga. Skaļi, jūsmīgi vārdi netika lietoti. Manas mammas dzimtenes izjūtu bija kāpinājušas bēgļu gaitas Ukrainā, Poltavas apgabalā pavadītie gadi. Tieši 1917. gada revolūcijas laikā, kad mamma jau bija piecpadsmitgadīgs skuķis un mācTjās Poltavas meiteņu ģimnāzijā. Viņa jau toreiz sapņojusi par atgriešanos dzimtenē, Liepājā, kur bija dzimusi Karostā. Vectēvs Jēkabs tur turēja kantīni - veikalu, kurā pārdod preces armijai. Frontei pietuvojoties, pārcēlās ar ģimeni uz Rēveli (Tallinu), tad tālāk uz Poltavu. Bet vecāmāte Žanete bija pēc tautības vāciete, taču dzimusi un augusi Aizputē, saglabājusi savas tautības raksturīgākās īpašības un piesavinājusies latvisko

dzīves veidu, saprecējusies ar latviešu zemnieku, kuram mūsu dzimtā visdziļāk dzimtenē iedzītā sakne.

Par tēva izcelsmi zinu mazāk. Tikai to, ka viņš savos senčos minēja kādu angļu jūrasbraucēju, no kura uzvārda - Goodman - cēlušies Gūtmaņi. Mans otrs vectēvs Jēkabs gan par to nemīlēja runāt, apgalvodams, ka arto angli kāda saistība bijusi ļoti sen, bet viņa priekšteči esot bijuši cunftīgi mūrnieki tepat Aizputē. Otra vecāmāte Lavīze līdz ar vectēvu bija ienācēja Liepājā no kādreiz bagātajām „Ķeizaru" mājām Kalētos (māju nosaukumam bijis kāds sakars ar Krievijas caru). Mans tēvabrālis Toms, patriotiski noskaņots, brīvprātīgi aizgāja strēlniekos (bija vijolnieks Vācu operā) un pazuda bez vēsts.

Tādā ģimenē biju piedzimis un augu kā vienīgais dēls un, manuprāt, šie raduraksti jau bija kā cerīgs priekšnoteikums, lai ieaudzinātu piederību dzimtasvietai - Liepājai, Kurzemei, Latvijai.

Patriotiskā audzināšana, cik atceros, ģimenē netika praktizēta. Tēvs gan bija aizsargu organizācijā, vienbrīd dzīvoklī, guļamistabas kaktā ieslieta, stāvēja pat karašautene, bet tēvs visai atklāti izrādīja nepatiku pret militārām izdarībām, un tādēļ laikam an mani, dienestā neiesauktu un neapmācītu, nekad nav interesējušas militāras padarīšanas. Ģimenē, cik atceros no bērna kājas, nedzirdēja valsts iekārtu slavinošas runas, drīzāk kritisku attieksmi. Toties, kad sāku mācīties Čakstes pamatskolā, patriotisko audzināšanu izjutu kā pastāvīgu gaisotni, kas apņēma no visām pusēm. Arī stundās, kurām ar to nebija nekāda sakara. Matemātikas skolotājs Karlsons, ienākot klasē, no dežuranta pieprasīja gandrīz vai militāru ziņojumu ar uzrunu: kungs skolotāj! Klasesbiedri stājās mazpulcēnos, bet man simpātiskāka bija skautu organizācija, lai gan tajā neiestājos. Mana vienīgā „partijas piederība” bijusi, uz gadu apsienot pioniera kaklautu, ja neskaita Tautas fronti, kurā „uzdienēju” līdz nodaļas priekšsēdētājam.

Patriotiskā audzināšana skolā kļuva ierasta, un mēs, skolēni, to pieņēmām bez iebildumiem, brīžiem mūsu attieksme kļuva pat jūsmīga, lai gan vecāki vīpsnāja par manis iekaltajiem galvas gabaliem iz vadoņa runām un rakstiem. Cik varu atsaukt atmiņā toreizējās sajūtas, mani garā pacilāja patriotiskās dziesmas. Tas atceros cauri laiku laikiem. Uz mūžu. Tādas ka „Svēts mantojums šī zeme mūsu...”, „Daugav's abas malas...”, „Tev mūžam dzīvot, Latvija...”, daudzas citas. Dziedāju skolas korī. It kā negribīgi, bet šis patriotisma slānis nosēdās dziļi, pašam kā bērnam to nemaz vēl neapjaušot. Tāpat no padsmit gadiem ar lielu interesi lasītais žurnāls „Atpūta”. Kā, ar kādu nepacietību es katru „Atpūtas” numuru gaidīju pienākam laukos, kad vasarās dzīvoju pie vecvecākiem Kalvenē. No šiem diviem it kā nebūt ne patriotiskā audzināšanā svarīgiem faktoriem, manuprāt, veidojās mana

dzimtenes izjūta, lepnums par zemi, kurā dzīvoju, varbūt pirmie mīlestības iedīgļi pret vietu, kurā esmu piedzimis. Viss, protams, ir daudz sarežģītāk, bet atskatoties gribas izdafit dažus akcentus, kā tagad pašam šķiet, manai toreizējai bērna uztverei pašus būtiskākos.

Ja vēlos būt atklāts, tad padomju varas laiks tūdaļ pēc okupācijas nelikās tik nomācošs un netēlojās tik drūmās krāsās, kādās tas rādās tagad, jau vēsturiskā aspektā uz to paraugoties. Skolā mācības un ārpusklases izdarības kļuva interesantākas, pionieros gāju bez vecāku atbalsta, bet ar entuziasmu, iejutos skolas sabiedriskajā dzīvē. Un padomju patriotiskās dziesmas dziedāju ar aizrautību.

Atceros, ka ģimenē, varām mainoties, bija runas, ka jaunā valdība ar A.Kirhenšteinu, V.Lāci, J.Lāci u.c. nemaz tik slikti neizskatoties, līdz tēvs jau tika atlaists no darba kā aizsargs, sākās nacionalizācija, un mūsu iekarotāji parādīja sevi arī no sliktākās puses. Līdz 1941. gada 14. jūnija rīts kā lūzuma punkts tik daudzās latviešu biogrāfijās. Arī manējā, četrpadsmitgadīga puišeļa dzīves gājumā.

Pats izsūtīšanas brīdis, kad vēl paguvām atvadīties no vecāsmātes un vectēva, kad mūs apcietināja un veda uz Tosmari, kur sabāza lopu vagonos, atšķīra no tēva, bija kā pēkšņs un baigs piedzīvojums, kas mani tādā kā jūsmā pacēla pāri izsūtīšanas faktam. Virs Liepājas ezera redzēju mākoni, kurš kā roka ar izstieptu pirkstu norādīja uz austrumiem. Vistraģiskākais redzējums: kā, ešelonam braucot garām Liepājas stacijai, dzelzs žogā (vārti bija aizslēgti) sakāpuši, snaikstījās cilvēki, lūkojot pēc saviem piederīgajiem šaurajos restotajos lopu vāģu lodziņos. Pēc tam šis pārdzīvojums noplaka, norima, un pat sievietes mūsu vagonā pārstāja raudāt un vaimanāt. Iestājās trula bezceriba, līdz, pārbraucot Latvijas - Krievijas robežu, atkal bēdas un izmisums pārņēma sievietes. Mēs, bērni un pusaudži, tikai pieklusām, un, atceros, es pat jutos neērti, klausoties sieviešu vaimanās. Visskaļāk un ārišķīgāk vaimanāja ebrejiete Cāļa kundze, līdz dēls un meita viņu savaldīja un nomierināja. Visi šie redzējumi un dzirdējumi nogūla atmiņā. Vēlāk, jau trimdas laikā, tos bieži pārrunājām, ikviens atstāstīja piedzīvoto un pārdzīvoto. Iedomājos, ka no šo tik daudzo un dažādo cilvēku iespaidiem izsūtīšanas pirmo 24 stundu laikā varēja uzrakstīt grāmatu, kas būtu liecinājusi ne vien par katra personīgo pārdzīvojumu, bet arī par visiem kopējo bēdu un nelaimi - tapt atrautiem no savas dzimtasvietas, no Latvijas.

Un tad jau mūsu desmitiem un pat vairāk gadu ilgstošā trimdas laikā sākās ilgošanās pēc dzimtenes. Cik esmu piedzīvojis, esot kopā ar daudziem latviešu trimdiniekiem, šīs ilgas, šī nebeidzamā emociju plūsma izpaudusies tik daudzos un dažādos veidos, spriedzes pakāpēs (pat līdz nojukšanai prātā), ka atkal katrs izbijušais trimdinieks varētu izstāstīt savu ilgu stāstu, un no šiem stāstiem varētu rasties priekšstats, cik ļoti mēs bijām mīlējuši un ilgojoties iemīlējām aizvien stiprāk savu dzimteni, savu Latviju, kādu to bijām izjutuši, brīvi cilvēki esot. Šīs ilgas bija kā katra individuāla jūtu izpausme, kurā būtiska nozīme bija kādai detaļai, kādam gluži intīmam pārdzīvojumam, bet tās apvienojās vienā varenā emociju plūsmā, kas apliecināja mīlestību Latvijai. Iedomājos, cik daudz lūgsnu tolaik tika pārraidīts Dievam debesīs, cik sirsnīgi un dedzīgi tika lūgts par atgriešanos. Un vai tad šī ticība uz atgriešanos nepalīdzēja? Laikā, kad nebija ne mazāko cerību.

Ilgas gan gurdināja, gan darīja cilvēkus stiprākus. Dažs bija kā apmāts, kā mēnessērdzīgs, murgojot par dzimteni vien, nespējot un reizēm an nevēloties cīnīties par izdzīvošanu, pats sevi nolēmis bojāejai. Dažreiz tādiem varēja palīdzēt, bet dažreiz šie cilvēki jau bija tiktāl nonākuši ilgu un atmiņu varā, ka dzīvoja savā pasaulē, atrāvušies no īstenības. Tomēr lielākoties ilgas pēc dzimtenes uzturēja možu garu, stiprināja nežēlīgajā cīņā par izdzīvošanu, jo tā taču bija mīlestība, kurai bija pati lielākā vērtība, kad nīda, pazemoja, nogalināja.

Daudz kas ir jau aizmirsts. Šis ilgu strāvojums no Sibīrijas trimdas uz dzimteni ir emocionāli spēcīgi apliecināts vairākās trimdinieku izdotās grāmatās, šīs izjūtas ar savām filmām par Sibīrijas bērniem atsauc režisore Dzintra Geka, tomēr toreizējais šo ilgu klātbūtnes moments cilvēku dvēselēs ir tik daudzveidīgs un tam nav vienmuļās plūsmas, kurai it kā esam pakļauti mēs visi - kādreizējie trimdinieki. Dažs, jau pēc kara iedzīvojies mantībā, šīs ilgas izjutis kā lāstu, kas tam nedod mieru mūžu nodzīvot. Dažs šīs ilgas pārvērtis naidā pret saviem pāridarītājiem, bet dažs tādu ilgošanos nemaz nav piedzīvojis.

Varu sacīt, paldies Dievam, ka no pusaudža gadiem līdz divdesmit deviņu gadu vecumam, kad kā brīvlaistais atgriezos Latvijā, esmu dzīvojis kopā ar latviešiem, arī citu tautību trimdiniekiem, kuri ar mīlestību uzturējuši spēkā ilgas pēc dzimtenes. Mēs kopām savu latvietību, kad svešatne mūs ieslēdza ciešā lokā. Tas bija vieglāk izdarāms, kad dzīvojām vienkop ciematos, nevis izmētāti pa visa plašā Krasnojarskas novada attālākajiem nostūriem, kad dzīvojām līdzās ar cittautu trimdiniekiem, kuri tikpat karsti ilgojās pēc zaudētās dzimtenes. Un vēl kāds apstāklis mums bija labvēlīgs - laikā, kad sākās lielā tautu staigāšana pa visu Padomju Savienību, kad materiālo labumu dēļ pameta dzimtās vietas, vervējās par strādniekiem uz jaunceltnēm, sibīrieši reti kāds bija starp šīm ļaužu masām, kas peļņas kārē klaiņoja pa visu Krieviju. Sibīriešiem bija un, manuprāt, aizvien vēl ir attīstīta šī dzimtās vietas izjūta, šis lepnums, ka viņi ir sibīrieši ar savu raksturu un attieksmi pret zemi, ko apdzīvo. Viņi spēja saprast tos, kuri ilgojas pēc savas dzimtenes. Un šodien, cik tālu sniedzas mana pieredze, cilvēki gluži kā putni

sadalījušies ligzdmīļos un ligzdbēgļos. Un šādi ligzdbēgfi, kuri jau vairākās paaudzēs zaudējuši dzimtenes izjūtu, ir arī vairums pašreiz Latvijā mītošo cittautiešu. Viņi, manuprāt, ir nelaimīgi cilvēki. Tikai reti kāds to apzinās.

Kad beidzās karš un ģimenes, no armijas demobilizētie karavīri un lielā krievu tauta kārtojās pa kara laikā okupētajām un izpostītajām dzimtasvietām jebšu meklēja jaunas apmešanās vietas, visa Padomju Savienība likās esam kustībā. Vismaz tā šķita stacijās pie Transsibīrijas dzelzceļa līnijas. Arī Krasnojarskā, kur nonācām, saņēmuši at|auju izbraukt no ziemeļiem uz novada dienvidu rajoniem. Tolaik mūsu ģimenei un, kā vēlāk izrādījās, daudziem tautiešiem, ilgas pēc dzimtenes bija tik sakāpinātas un brīdis bēgšanai tik izdevīgs, ka nolēmām riskēt un pirkt bi|etes uz rietumiem. Pie bi|etēm tikt laimējās pēc turpat mēneša ilgas pēdējās mantības iztirgošanas un kontaktēšanās ar biļešu pārdevējiem - spekulantiem. Tas bija kā milzu lēciens ne vien pāri 5000 kilometru lielam attālumam, bet arī mūsu apziņā. Nupat vēl trimdinieki un pēc divām nedē|ām jau Rīgā, nakts vilcienā līdz Liepājai un kādā jūlija rītā jau gandrīz turpat, tajā pašā vietā, no kuras pirms sešiem gadiem bijām kāpuši lopu vāģos kā izsūtāmie.

Tas bija divējādas, pretišķīgas sajūtas, ko visasāk pārdzīvoja mamma. Atgriešanās prieks uzvirmoja tik spēji un spēcīgi, ka arī man, divdesmit gadu vecam jauneklim, kurš necieta izrādīšanos uz āru, asaras kāpa acīs. Un bailes - kā uz šo mūsu patvaļīgo atgriešanos reaģēs varas iestādes?

No stacijas kājām izgājām cauri Liepājai līdz Centrālajai kapsētai, kur Vaiņodes ielā dzīvoja vecāmāte. Liepāja, jo sevišķi centrs, bija karā izpostīta, māja Lielā ielā, no kurienes mūs izsūtīja, sagrauta. Gandarījumam, ka esam atkal dzimtenē, ka mūsu ilgas piepildījušās, jaucās klāt žēlums pret dzimto pilsētu. Vecāki pieminēja sagrauto namu īpašniekus, mulsa no ieraudzītās postažas, bija tik aizkustināti, (āva vaļu emocijām, kamēr es centos būt savaldīgs. Otrs pārdzīvojuma vilnis uzbangoja, kad satikāmies ar vecomāti. Mans kopš agras bērnības mīļais vectēvs Jēkabs jau bija aizsaulē.

Tolaik, kaut mums lika 24 stundu laikā atstāt Liepāju, kaut slapstījāmies, kamēr laukos tikām pie pasēm, tas bija tomēr pārdzīvojums, kas gaiši uzblāzmo atmiņās. Ar gandarTjumu, ka paspējām pāris gadus pabūt dzimtenē, piepildīt trimdinieku smeldzīgās ilgas.

Otrreizējais izsūtījums, kad mūs - vispirms tēvu, tad māti un tad arī mani -pa etapu vizināja atpakaļ uz Krasnojarskas novadu, nelikās vairs tik pēkšņs un traģisks kā 1941. gadā, bet |oti skumjš. Varbūt tā bija mana slimība (tbc), necilvēciskie apstākļi, kādus radīja pārsūtīšana pa etapu jau Sibīrijas ziemā, kas pazemoja, līdz tu, cilvēks, jūties kā vergs, kā katordznieks, brīžiem pat kā lops, bet man šis turpat mēnesi garais „ceļojums” pa pārsūtīšanas cietumiem bija viena no skumjākām dzīves epizodēm. Pēc sākotnējās sešu gadu trimdas, kad par skolā iešanu nebija ko domāt, atsāku mācības (pat divās skolas), sadraudzējos ar tādiem pašiem censoņiem, kuri dzīvē gribēja ko sasniegt, un atkal mani izrāva no vides, kurā biju iejuties ar sirdi un dvēseli, atguvis dzimteni, kuru tolaik vairs neuztvēru kā ilgotu dzimtas vietu vien, bet jau kā garīgu jēdzienu, kas vārdu dzimtene piepildīja ar daudz bagātākām izjūtām nekā pusaudža gados.

Visa otrreizējā sešarpus gadu izsūtījuma laikā manas ilgas pēc dzimtenes bija smeldzīgas un skumjas un pat pēc Staļina nāves, sākoties brīvlaišanai, tik intensīvas, ka pārdegu atgriešanās alkās, un, kad 1956. gadā mūsu ģimenei pavērās ceļš uz dzimteni, biju jau slims (atkal tbc), notrulis, bez tā prieka un gandarījuma, kādu būtu vajadzējis pārdzīvot tik labvēlīgā likteņa pavērsienā.

Otrreizējā trimdā dzīvojām uz vienas sādžas ielas ar 1949. gadā izsūtītiem lietuviešiem no Žemaitijas, vēlāk ciematā saveda daudz brīvlaistu, Sibīrijā nometināmo lēģernieku, visulaik ap mums bija gaisotne, kas ilgas uzkurināja un uzturēja spēkā. Kolhoza vadība (paši kādreiz izkulakotie) bija iecietīga pret mūsu nacionālajām izpausmēm. Kad mācījos rajona centrā - Tjutjetas vidusskolas pēdējā klasē - un dzīvoju pie Melānijas Vanagas (vēlāk pazīstamas latviešu rakstnieces), mūsu ilgām bija vienots garīgs spēks - izteikt tās jau rakstu darbos, apliecināt trimdinieku saikni ar dzimteni.

Kad otrreiz un pavisam atgriezos Latvijā, biju nonācis savas dzīves viszemākajā punktā - tā izilgojis ilgas pēc dzimtenes, izšķiedis atgriešanās alkas, ka jutos iztukšots līdz mielēm, ko dvēselē saduļķoja slimība. Tiktāl, ka pirmo un vienīgo reizi pakļāvos apjausmai, ka esmu tik nelaimīgs, ka nav vairs prieka dzīvot. Pat dzimtenē. Taču tas bija īss mirklis. Atkal iepazinos, sadraudzējos, atjaunoju draudzību ar cilvēkiem, kuri palīdzēja, uzmundrināja, iesaistījos dzīves apritē.

Abstrakto mīlestību pret Latviju - no grāmatām, atsevišķiem dzejoļiem, dziesmām, gleznām, trimdā dzirdētiem stāstiem, daudz kā - redzes priekšstatos nostiprināju, kad dziedāju Liepājas teātra muzikālajā trupā par koristu un piecās vasarās, kamēr dziedāju, apbraukājām ar viesizrādēm visu Latviju (retāk citos gadalaikos). Tad guvu apstiprinājumu abstraktajai izjūtai - cik Latvija ir skaista zeme! Pirms vakara izrādēm mums bija tik daudz laika, lai izklaiņotu tuvāko apkaimi ap mazpilsētiņām, arī ciematiem, kur uzstājāmies, ieraudzītu, iepazītu, iejustos ainavās. Man tas bija jau reāls, būtisks apliecinājums visām tām vīzijām, kādās gara acīm biju skatījis Latviju. Redzēju Pērses ieleju, Staburagu, Uepavotu, Daugavu, kāda tā plūda toreiz, vēl sešdesmito gadu sākumā. Dzimtene šķita tik mīļa un jauka, vēl tuvāk izzināma, ka arī atvaļinājumus pavadīju, klaiņojot pa Vidzemi.

Divreiz pa Piebalgu. Arī divatā ar Jāni Pēteru. Bijām jau dzejnieki ar kopējām interesēm, sākuši publicēties. Un tad jau sākās pirmie dzimtenes apliecinājumi dzejā.

Padomju laikā dzimteni varēja slavēt, cik uziet. Protams, vēlamāk bija, lai tā būtu lielā dzimtene, bet neiebilda arī pret lokāliem dzimtenes mīlestības apliecinājumiem, ja vien tajos nesaskatīja nacionāli šovinistiskas izpausmes un buržuāziskas tendences. Sakuploja patriotiskā dzeja. Gan no sirds rakstītā, gan ārišķīgi uzforsētā. Sākot ar trim bērziem, ejot pār robežām paceltu galvu, aptverot varen plašo zemi dzimto. Vai ikkatrs dzejnieks apliecināja savu dzimtenes mīlestību. Un vēl daudzi dzejo|i un dziesmu teksti no tiem laikiem saglabājuši savu literāro vērtību.

Trešajai atmodai sākoties, patriotisma vilnis ar spēcīgu dzimtenes izjūtu aizrāva līdzi vai visus latviešus. Un ne tikai latviešus vien. Varbūt šo manu uzskatu var dēvēt par naivu, bet man šķita, ka šis patriotisma vilnis aizrāva līdzi tiklab tos, kas padomju varu bija izjutuši kā spaidu, kā arī līdz tam brīdim pārliecinātus komunistus. Tolaik tik daudzi tā pa īstam apzinājās, ko viņiem nozīmē dzimtene, ko viņiem nozīmē Latvija un iespēja atgūt brīvību. Dažs varbūt vēl apsvēra, šaubījās, neticēja, atklāti nostājās pretvaras pusē, bet tie, kas bija no padomju varas cietuši - izsūtītie, lēģernieki, trimdinieki, uzreiz un neprātojot par šīs dziedošās revolūcijas galaiznākumu, nostājās tajā barikāžu pusē, kur ar nevardarbīgām metodēm cīnījās pret varas pārspēku. Tā bija visai negaidīti radusies iespēja, kura aizvien tika paplašināta un padziļināta, līdz kļuva par varenu kustību - Tautas fronti. Tā bija iespēja dzimtenes mīlestību pierādīt ar darbiem. Un šo iespēju izmantoja tik daudzi un dažādi cilvēki. Cik dažādi, tas pierādījās, kad brīvība bija atgūta un bija jāsāk veidot savu valsti. Un viss šis posms - no valsts atjaunošanas līdz mūsdienām -ir kā mēraukla patriotismam un dzimtenes mīlestībai, ko galvenokārt redzam pielaikotu valsts augstākās varas pārstāvjiem. Un, kā redzam, daudzi, pārbaudīti ar varu, naudu, godu, nav šo pārbaudījumu izturējuši. Savtība guvusi virsroku, dzimtenes un tautas mīlestības jēga izkropļota. Tai pašā laikā arī mēs kā tauta esam sašķēlušies, dažādojušies patriotisma izpratnē. Kam patriotisma būtība ir dziļi iešifrēta, kam virspusēji izpaužama. Un cik daudzi, jo sevišķi jaunatne, jau kļuvuši vienaldzīgi pret zemi, ko apdzīvo, vai patriotismu izrāda tik savdabīgi, ka liek apšaubīt šādas izpausmes. Aizvien vēl spriež par patriotisko audzināšanu skolās, taču vēl pat mācāmajā vēsturē ir neskaidrības un pat aplamības, baltie, apejamie plankumi.

Brīžiem šķiet, ka literatūrā un mākslā tāda tēma kā dzimtenes daudzināšana, patriotisku izjūtu apliecinājums ir pierādījums sliktai gaumei un neatbilst mūsu

L

laikmeta ētiskajām un estētiskajām prasībām, tiem virzieniem, kuri nosaka modernās literatūras un mākslas attīstību. Tik bieži vietā un nevietā skandētā savas identitātes saglabāšana tiek atvēlēta folkloristiem. Ja par tādu kā mērauklu uzskatām dziesmu svētkus, tad kritiens mūsu dzimtenes izjūtā visai asi izjūtams. Taču nupat izklāstītais tomēr vēl ir vien kā nelāgas priekšnojautas, tāda kā intuīcija, kas signalizē par procesiem, kas notiek sabiedrībā, kas notiek tautā un radošajā inteliģencē.

Pats neesmu varējis atturēties no vēlmes, ko varu dēvēt arī par nepieciešamību, rakstīt dzejojus un turēt runas Trešās atmodas laikā. Kā daudzi no fīdzbiedriem rakstniekiem un literātiem, kad paši bijām uzjundīti un atbalsojām savu pārliecību. Atmodas laikā dzimtenes izjūta bija asāka kā jebkad agrāk. Tad bija likts uz spēles viss. Pat dzīvība, ja apvērsums būtu guvis citu virzību. Tas ir bijis augstākais punkts manā un, varu droši apgalvot, daudzu tautiešu dzimtenes mīlestības apliecinājumā un izjūtā.

Četrpadsmit gadus pēc Latvijas kā valsts atjaunošanas spilgtākie patriotisma uzplaiksnījumi jau atmiņās. Dzimtenes mīlestība - vien mēra jūtas, jau ciešākā savienojumā ar ticību Dievam nekā jebkad agrāk. No brīža, kad pirmoreiz iedziedājos kā bērns: „Dievs, svētī Latviju...”, līdz šim laikam, kad ik svinīgā gadTjumā turpinu dziedāt mūsu valsts himnu, izdzīvota dažādu izjūtu gamma, ko ietvert jēdzienā: dzimtenes mīlestība. Kā pašam šķiet, šīs jūtas tiktāl izkristalizējušās, kāto būtība izsakāma trijos lūgsnas vārdos: „Dievs, svēti Latviju!”

2004. gada jūnijs

Grāmatās nepublicētie

prozas darbi

Ceļš uz jūru

bērnībā...

Tie ir vien atmiņu uzplaiksnījumi no triju, četru gadu vecuma, kad vasarās mamma veda mani uz jūrmalu, kad svētdienās līdz ar daudziem liepājniekiem arī mūsu ģimene priekšpusdienās gāja promenādē - pa Kūrmājas prospektu līdz pludmalei. Šīs atmiņas ir blāvas kā novelkamās bildītes, kas bija izplatītas bērnībā, kā bērnu zīmējumi, kuros iztēle pārveido īstenību, taču atsevišķi fragmenti vēl pavīd kā fotogrāfijas, kurās atainota Liepāja un ce|š līdz jūrai, kāds tas bija trīsdesmito gadu sākumā.

Cik atceros, tas sākās Rožu laukumā, kur vectēvam, vietā, kur tagad viesnīca „Līva", piederēja otrās šķiras restorāns. Mūsu ģimene svētdienas rītos bieži vien tika ielūgta pie mammas vecākiem otrajās brokastīs. Tā bija diezgan smalka padarīšana, jo omītei, pēc tautības vācietei, ne vien vaļasprieks, bet arī profesija bija kulinārija, viņa kolekcionēja servīzes, un šīs viņas izpausmes darīja brokastu rituālu sevišķi svinīgu.

Ap pulksten vienpadsmitiem, kad bijām ieturējušies, pievienojāmies ļaužu plūsmai, kas devās vienā virzienā - uz Kūrmājas prospektu, lai pa tā kreiso plato pusi lēnā pastaigas solī virzītos uz rietumiem, kur tālumā šalca jūra. Visi bija glauni ģērbušies, arī bērni saposti. Kā detaļas pie kungu apģērba atceros štokus -spieķus ar dažādiem rokturu izliekumiem un rotājumiem - tie toreiz bija modē, un arī mans tēvs vairākās tā laika fotogrāfijās redzams ar štoku rokā. Kungi valkāja dažādas cepures. Cik minos, katliņus, kā toreiz mēdza teikt, vien augstākstāvošas personas. Pārējie platmales un žokejmices. Šo cepuru bija ļoti liela izvēle un dažādība. Cepures cilājās nepārtraukti. Lielākā ļaužu daļa bija savā starpā pazīstami, un tolaik sveiciens, paceļot cepuri, bija ne vien pieklājības žests, bet arī savstarpējas cieņas izrādīšana.

Es vēl biju tikai bērns un maisījos pieaugušajiem pa kājām, bet man no tiem laikiem vēl tagad ir sajūta, cik draudzīgs, liepājnieku viens otram cieņu apliecinošs bija šis gājiens. Mūsdienās tāds šķiet pat fantastisks. Pašreizējā sadzīvē neiespējams. Sajūta, ko var saukt arī par relikviju, kas saglabājusies tik dažādu atmiņu kolekcijā. Kaut ko nedaudz līdzīgu esmu vasarās vērojis Jūrmalas pilsētā un

Palangā. Taču tie, kas savā starpā pazīstami, šķita vien vasarnieki, nevis vietējie iedzīvotāji. Kā Māris Čaklais mēdza teikt: kūrorta maisījums.

Redzes atmiņu ainu papildina arī daži citi vizuālie iespaidi: pussagruvusī nepabeigtā pareizticīgo katedrāle, kas bojāja kopiespaidu, Kūrmājas filharmonijas ēka labajā pusē, pa prospektu braucošais 2. līnijas tramvajs. Un jau toreiz vecās un dižās kastaņas, koki, ko tagad var jau dēvēt par patriarhiem.

Ieejot jūrmalā, ļaužu plūsma sadalījās. Dažas ģimenes griezās atpakaļ uz centru, citas devās garākā pastaigā gar pludmali, uz mola pusi, uzkāpjot arī uz tā un aizejot tiktāl, cik atļauj tā gludā virsma. (Kaut kas tāds piedzīvots mūsdienās arī Ventspilī.)

Šādi liepājnieku gājieni uz jūru, kādos arī es kā mazs puišelis kādreiz biju dalībnieks, cik atceros, parasti notika pavasaros un rudeņos, demonstrējot šo dabas pārmaiņu laiku modes.

Vasarās uz Vecliepājas liedagu vedošās Jūrmalas, Peldu ielas un Kūrmājas prospekts bija blīvi no ļaužu drūzmas, kas tiecās nokļūt pie jūras. Pludmale manā bērna atmiņā pavisam savādāka kā tagad. Sadalīta zonās: sieviešu, vīriešu un kopējās peldētavās. Šo kārtību uzraudzīja formā tērpies policists, kurš, nabadziņš, tveicīgajās dienās suta nost. Bija ēka, kurā ierīkoti skapīši virsdrēbju glabāšanai, tur arī izīrējams pludmalei vajadzīgais inventārs. Jūrā veda laipa. To atceros rēgojamies acu priekšā. Pa liedagu braukāja saldējuma pārdevēji ar rateļiem, kuros metāla tvertnēs parasti bija triju šķiru saldējums - baltais, brūnais un sārtenais. To greba ar karoti, iežmiedza starp divām vafeļu ripām, tas bija turams starp īkšķi un rādāmo pirkstu, laizot ar mēli, grozāms riņķī. Tādi saldējuma rateļi toreiz braukāja pa visu Liepāju. Arīnomalēm.

Kā mazuli mamma mani vazāja līdzi uz sieviešu peldētavu. Barā ar savām draudzenēm un viņu bērniem. Šis skats - kā mēs, dažāda vecuma mazuļi, kāpu ielokā rakņājamies pa smiltiņām, kā ap mums saulē zvilnē mūsu mammas -, saglabājies no atmiņu uzplaiksnījumiem, allaž asociējas ar filmās redzētām jūras lauvu vai kotiku kolonijām. Plikie sievieši agrīnā bērnībā nekādas īpašas sajūtas neizraisīja, bet piecu sešu gadu vecumā jau kaunējos, man par derdzās sieviešu kailie augumi, un es vairs mammai līdzi uz sieviešu peldētavu nelaidos.

Jūra pati kā tāda bērnībā bija vienaldzīga. Galvenais, pludmale, kur varēja rakņāties, lipināt pilis, plunčāties pa sasilušajām jomām, drašķoties pa seklumu. Tieši tāpat kā tagad, kad noskatos pludmales ainās, karstajās dienās meklējot un rodot spirgtumu pašā jūras malā. Jūra ilgu laiku, kad vasarās mitu laukos, kad kopā ar tēvu vairāk pievērsāmies ezeram, kad dzīvojām ezermalā, palika otrajā plānā. Kā lielais ūdens, kur vasarās vien labi nopeldēties, kā stihija, par kuru iedomājos vienlaik, kad sapņoju kļūt par kapteini kā daudzi Liepājas puišeļi. Taču šī vēlme radās no iespaidiem, ko atstāja osta, toreiz pilna ar kuģiem zem dažādu valstu karogiem, romantiskā noskaņa, kas valdīja pilsētā saskarsmē ar jūru.

trimdā...

Mūsu ģimeni izsūtīja, kad dzīvojām pašā ostmalā - Lielā ielā 1. Man bija četrpadsmit gadu, un biju jau diezgan patstāvīgs savās vēlmēs un uzskatos. Aizvien vēl gribēju kapteinis būt, bet ne vairs tāljūru un okeānu braucējs, bet jahtas kapteinis, kāds palaikam bija mans tēvs. Pašiem mums piederēja vien maza laivele „Olimpijas" jahtklubā, bet tēvs kopš bērnības bija zēģelējis ar dažādām laivām, un viņš ik regatē, kas notika Liepājas ezerā vai reidā, piedalījās kā kapteinis jūras jahtai „Inta" ar divdesmit sešiem kvadrātmetriem buru platības, tā saucamajā Liepājas atsevišķā klasē. Tās īpašnieks nebija sacīkšu burātājs, bet tēvs azartisks šī sporta veida cienītājs, un viņš, kā mamma mēdz sacīt, samaitāja arī mani. Tā, protams, nebija izvēlēta profesija - vēlējos būt vai nu advokāts, vai biologs, bet burāšana cieši piesaistīja ūdeņiem. Arī jūrai, līdz mūs atrāva no dzimtās krastmalas, izšķīra un aizveda lēģerītēvu un mūs ar māti Sibīrijas trimdā. Tūkstošiem kilometru tālu no jūras. Palika vien atmiņu taciņas, pa kurām atgriezties iztēlē.

Pirmajā trimdas gadā Krasnojarskas novada centrā Berjozovkā, Jeņisejas krastā, bijām nometinātas vairākas latviešu ģimenes, izsūtītas no Liepājas - divas Stengrēvicu, Matīsu, Krūmbergu, Zīvertu (bez vīriem un tēviem), un mūsu atmiņās par zaudēto dzimteni bija daudz kā kopēja. Arī jūra un dzimtais krasts.

Pirmajā Sibīrijas ziemā mēs, pieci puišeļi, kas turējāmies kopā, bijām pārāk plāni apģērbti un nepiemēroti apauti, lai ilgāku laiku varētu uzturēties laukā. Mūsu patvērums, mūsu sapņu kuģis bija krievu krāsns. Uz tās siltās virsmas pavadījām augas dienas, bet naktīs uz tās gulēja liepājnieks Laimonis Zīverts, jauneklis, kura mammu nošāva Krasnojarskas cietumā un kurš bija pārvācies uz istabeli, kur mitām četras ģimenes. Starp visādām citām rotaļām krievu krāsns pārtapa arī par kuģi, kas devās pasaules jūrās, kur mēs, sacenšoties savā starpā, pārbaudījām ģeogrāfiskās zināšanas.

Nākošajā trimdas vasarā mēs, tūkstošiem latviešu un citu tautību izsūtīto un pārvietoto, jau no Krasnojarskas liellaivu karavānā kuģojām uz Jeņisejas lejteci (ap 2000 km), lai mūs tur apmācītu par zvejniekiem, kas zvejotu zivis frontes vajadzībām. Manā dzīvē tas, par spīti badam, ko cietām, bēdām, ko pārdzīvojām, bija romantisks piedzīvojums. Biju izslāpis pēc ūdeņiem, un nu tie pavērās upei neiedomājamā plašumā - Kazancevas zvejas punktā, kur mūs izsēdināja, Jeņiseja

izpletās turpattrīsdesmit kilometrus plata.

Pa ce|am - kas tas bija par vizuāli krāšņu piedzīvojumu! vērojot tolaik Jeņisejas vēl lielākoties mežonīgos krastus. Taigu, krāces, kalnu grēdas, kam upe lauzās cauri. Un tad jau Taimiras tundras vienmuļo ainavu. Mēs, jūras krastā dzimušie, salīdzinājām šos ūdeņus ar Baltijas jūru, mēs bijām kaut cik piemēroti šiem darba apstākļiem, jo bijām airējuši, bijām vismaz redzējuši, kā zvejo, kamēr daudzi citi šausminājās par savu likteni un ziemeļus salīdzināja ar elli.

Pa ceļam iepazinos ar velkoņa „Kuibiševs", kurš vadīja sešu liellaivu un lihteru garo karavānu pa straumi uz ziemeļiem, pirmo stūrmani Sergeju. Tā bija dīvaina pazīšanās - es, tikko piecpadsmit gadus vecs pusaudzis, kurš tikai vēl sāka runāt krieviski, bet Sergejs - Jeņisejas jūrnieks jau pusmūžā. Viņam bija uzdots uzturēt sakarus ar karavānas štābu uz 6. lihtera, kur bijām „iekrauti" arī mēs ar mammu un kur mamma kā laba krievu valodas zinātāja strādāja pie brigāžu sastādīšanas sarakstiem, piepelnot kādu maizes gabalu. Sergejam bija darīšanas ar mammu, es turpat vien grozījos, un viņš, zinot, ka protu spēlēt šahu, uzaicināja mani izspēlēt partiju. Mūsu spēlētprasme izrādījās vienāda. Šis dīvainais, man ļoti labvēlīgais cilvēks, izrādījās kādreiz dienējis Baltijas flotē. Tas mūs tuvināja. Viņš ļoti labi sapratās arī ar mammu, atveda ar motorlaivu no velkoņa kādu, kā apgalvoja, viņam lieku maizes gabalu. Reiz paņēma līdzi uz „Kuibiševu", ieveda savā kajītē, izrādīja navigācijas kartes, mamutu ilkņu izstrādājumu kolekciju. Man, trimdā izdzītam puišelim, šķiroties uzdāvināja biezu grāmatu - „На краю света" („Pasaules malā"). Par polārpētniekiem.

No tās reizes un ilgus gadus pēc tam esmu pārliecinājies, ka krievu jūrnieki ir pavisam savādāki nekā pārējie armijnieki - bez augstprātības un varas apziņas, kādu izrādīja padomju valdošās šķiras pārstāvji, okupanti Latvijā. Jau vēlāk, atkal dzīvojot Liepājā, man bija draugos Baltijas karaflotes virsnieki - dzejnieki. Gan Liepājā, gan toreizējā Ļeņingradā. Mēs skaitījāmies marīnisti, tie, kuru domu taciņas un sapņu ceļi, lai cik tālu atradāmies no kādreiz iepazītās Baltijas jūras, veda turp.

Zvejojot plašajā Jeņisejā, kur otru krastu tikko varēja saredzēt, mēs, kas bijām no Liepājas un Ventspils, to allaž salīdzinājām ar Baltijas jūru. Mūsu vada vilcēju brigādē bija arī ventspilnieks Zanders, dižens vīrs, nez kā iekļuvis starp sievietēm, bērniem un pusaudžiem. Viņš bija ar vadu zvejojis arī Baltijas jūrā. Straujš un ķildīgs pēc rakstura viņš ar mūsu brigadieriem astrahaņiešiem ielaidās strīdos par vada uzbūvi un tā vilkšanas paņēmieniem, taču krieviski runāja tik slikti, ka brigadieris visu neņēma par pilnu. Bija jau nesaprašanās par vēdzeli, kas krieviski saucās напим. Zanders domāja, ka abas šī vārda zilbes izrunājamas atsevišķi, ka zivs saucas ,,|im", un brigadieris viņam saka: še vēdzele! Zanders kampj arī zivi aiz

žaunām, un izceļas skandāls. Izsūtītais latvis mēģinājis nolaupīt zivi.

Vel negantāka sadursme, kad vada spārnā, ko viens pats valda spēkavīrs Zanders, ieķērusies pāris kilogramu smaga storīte, un Zanders to ar cēlu žestu kā ziedu, nestu jūras dievam Neptūnam, ielidina atpakaļ upē. Tā brigadiera uztverē jau ir sabotāža, par ko tāds izsūtītais stulbenis pelnījis vismaz desmit gadus lēģerī.

Tādas trimdā bija mūsu nostalģiskās saskarsmes ar dzimto Baltijas jūru. Reizēm starp žēlīgajām trimdas dziesmām uzdziedot arī „Pie dzintara jūras"... Sapņos un ilgās pārvarot milzu attālumu no Taimiras pussalas līdz Baltijai.

Otrreizējā izsūtījumā, kad mūsu ģimeni līdz ar nometinātajiem lēģerniekiem un izkulakotajiem lietuviešiem iedzina cik vien tālu var taigā, nekas vairs neliecināja par plašiem ūdeņiem. Ja nu vienīgi, no kāda pakalna raugoties, skujkoku galotnes vētrā bangoja kā jūra līdz pašam apvārsnim. Toties tajos turpat trijos gados, ko, no ziemeļu trimdas atbēguši, pavadījām Liepājā, manā dzīvē jūra ieguva pavisam citu, jau garīga satura nozīmi.

Ceļš, šaurs individuāls, negaidītā pašiedvesmā ejams, bija mūzikas uzjundīts. Dzīvojām pie vecāsmātes. Dienvidu priekšpilsētā. Pie paša Centrālo kapu žoga. Jūra bija tuvu, kādus trīssimts metrus.

Biju melnstrādnieks, mācījos darba jaunatnes vakarskolā. Pēc tam iestājos arī mūzikas vidusskolā. Vokālistos. Ja atskatās, tad šī pārvērtība izmainīja manu dzīvošanu. Garīgā ziņā. Biju cītīgs audzēknis, mācoties dziedāšanu. Perspektīvs. Bet mūzikas skola uz mani iedarbojās pavisam savādāk, nekā biju to iedomājies -pakļāva simfoniskai mūzikai, par iemīļotāko priekšmetu kļuva mūzikas vēsture, kuras stundās pianists ilustrēja apskatāmā komponista darbus. Ja neskaita klavierspēli, ko biju mācījies jau kā bērns, dažu muzikālu trimdas biedru ietekmi, divdesmit viena gada vecumā biju profāns mūzikā. Un pēkšņi - noklausījies skolas simfoniskā orķestra koncertu (tas toreiz bija vienīgais Liepājā), biju kā apmāts - tā uz mani iedarbojās visi tie opusi, ko toreiz atskaņoja koncertā. Vissatriecošāk Bēthovena 5. simfonija. Es tajā sadzirdēju arī savu cīņu ar likteni. Šī mūzika mani skāra tik dziļi, ka pēc koncerta negribēju ne ar vienu ne tikties, ne runāt. Prasījās uz jūras krastu, un es pa toreizējo Padomju prospektu devos uz jūrmalu. Tas bija pavasarī, pūta skaudrs saksenis (SW), sēkļos plīsa bangotnes. Priekšnojauta, ka, izejot krastā, gūšu saskaņu ar jūru, piepildījās. Mūziku, kas vēl skanēja atmiņā, uzjundīja jūras klātbūtne. Toreiz, stīvs jauneklis, atraisījos, dziedāju jūrai pret un līdz, veņķējos rokām, iedvesmots uz diriģenta žestiem. Biju atradis, ar ko sabalsoties, vēlreiz pārdzīvot jau skolas zālē pārdzīvoto. Turpat trīs kilometrus garais ceļš gar jūras malu, līdz pagriezties uz nameli, kur toreiz dzīvojām pie vecāsmātes, šķita īss un tik muzikāli ejams. Tā uz tiem diviem gadiem, kas toreiz vēl bija atlikuši nodzīvot Liepājā, iesākās mans it kā kādas balss pačukstētais virziens no mūzikas skolas, kur notika koncerti, uz jūrmalu. Atskatoties uz sevi tolaik, biju diezgan konservatīvs mūzikas klausītājs. Mani mūzikas uztverei piejaucēja klasiskā mūzika - vispirms, un kā izrādās, uz visiem laikiem - Ludvigs van Bēthovens. Toreiz jau paša dzīvi sāku apzināties dramatisku, un pēc tādas mūzikas arī ilgojos. Un varbūt tāda bija arī diriģenta Valda Vikmaņa gaume?

Visas tās sajūtas un bieži vien arī katarse, kam koncertzālē pakļāva mūzika, jau ceļā uz jūru pārtapa atbalsīs, ko šalkoja vecie kastaņi, ko uzturēja spēkā šis ceļš uz jūru. Jūra, lai kāda tobrīd, kad izgāja krastā, allaž atsaucās pārdzīvojumam, ko nesu sevī. Ja nu vienīgi vasarā, kad liedags bija ļaužu pilns. Ja nu vienīgi, kad koncerts notika vēlāk vakarā, robežsargi jūrmalu jau bija noecējuši, un vajadzēja slapstīties pa kāpainēs iemītām takām. Tad vairs nebija arī cieša kontakta ar stihiju, kam dvēsele rada.

Šis, manuprāt, tik nozīmīgais, varētu pat sacīt, garīgi nepieciešamais ceļšjjz jūru tikpat pēkšņi kā iesākās arī aprāvās - pa etapu otrreiz aizsūtīja uz Sibīriju. Šis pārrāvums kā smeldzīga brūce mocīja ilgus gadus gan trimdā, gan smagi slimam no turienes atgriežoties. Jau otrreiz mācījos mūzikas vidusskolā, jau atkal apmeklēju simfoniskās mūzikas koncertus, bet intereses jau dalTjās - rakstīju dzejoļus, un vokālā māksla bija sakairinājusi slavas kāri - kļūt dziedonim. Jūra attālinājās. Strādājot teātra muzikālajā trupā, braukājām pa visu Latviju.

uz zvejnieku jūru...

Kļuvu par dispečeru zvejnieku kolhozā „Boļševiks". Manas ceļajūtis gan bija visai virtuālas - mērīju jūras jūdzes radioviļņos pa rāciju, saskardamies ar zvejas kuģu kapteiņiem un stūrmaņiem tur, dūmainā tālē. Tas bija it kā īss, bet tomēr garš ceļš, lai nokļūtu līdz tai jūrai, ko par savu sauca zvejnieki. Trimdā mēs arī bijām zvejnieki - vergi, kas kalpojām saviem kaklakungiem. Šo profesiju mums piespieda izvēlēties. Latvijā, kaut arī padomju laikos, zvejnieki lielākoties bija cienījami vīri, daudzi no vecām dzimtām, kam sākumu nemaz nevarēja atminēties; no apkārtējiem zvejniekciemiem sanākuši kolhozā miljonārā. Baltijas jūrā zvejoja ap četrdesmit kuteru, uz katra pa pieciem apkalpes locekļiem, uz lielākajiem MRT pat pa sešiem.

Kad, atnācis pie jūras pa ceļu, kuru kā priekšgājējs bija ieminis Egons Gūtmanis (rakstnieks Līvs), sāku pildīt pienākumus, ap manu varēšanu - kļūt par dispečeru - sacēlās kņada. Vīriem, kuri no jūras atbildēja pa rāciju, bija dažādas domas -vieniem šķitu tūļīgs un neapsviedīgs, citus kaitināja mana skaļā balss, izvaicājot par kvadrātu, kurā tiek zvejots, cik zivju jau sabērts rūmē. Dažs atļāvās ko zobgalīgu, pat ņirdzīgu. Un kur nu vēl zvejnieku sievas, kuras pa radio noklausījās seansu pārraidēs. Kad vakaros atnesa vīriem vakariņas, lai viņi tiktu ātrāk atkal atpakaļ jūrā. (Ja mencas uzturējās Liepājas pievārtē un tālu nevajadzēja braukt). Nopētīja kā caur rentgena aparātu.

Pārbaudi izturēju, un mans ceļš divu gadu laikā šķita ierasts. Taču tā nebūtu jūra un tie nebūtu zvejnieki, ja šajā ceļā nenotiktu dažādi atgadījumi, kas raksturoja jūru un raksturoja zvejniekus. Jau vētrā trīs ar visām apkalpēm bojā gājušie kuģi bija smags pārdzīvojums mums visiem. Lai arī tas nenotika manā maiņā, acu priekšā tēlojās šī traģēdija. Ziemās vētras uznāca pēkšņi, kuteri zvejoja attālākos kvadrātos. Sals bija tik stiprs, ka takelāža un klājs apsala, ledu nepaspēja noskaldīt, un kuģītis, zaudējis līdzsvara centru, apgāzās. Vētru laikā rāciju vienmēr turēju ieslēgtu un biju to pārdzīvojumu akustisks liecinieks, kas notika sabangotajā jūrā. Un nekā jau nevarēja palīdzēt. Karakuģi, kas stāvēja Karostā, glābēju risku neuzņēmās. Ja kāds kuteris, tralējot no dzelmes pacēla torpēdu vai mīnu, kara jūrnieki nāca palīgā, lai bīstamo „zivi" likvidētu. Pēc ilgas sazvanīšanās, kad kuterītis, lādiņam gar bortu dauzoties, varēja sen jau uziet gaisā. Atceros, kā no Hoburgas ieplakas - šī zvejas vieta iesaukta par Iperītu - atveda izceltās kastes ar šo bīstamo indi, kā zvejnieki apdedzinājās arto.

Tā bija ļoti lietišķa jūra, pie kuras biju atnācis. To mērīja ar nozvejoto zivju tonnām. Vīri, ko sauca par jūras arājiem, sidrabiņa smēlējiem. Bija tādi, kuri kāroja godu un slavu, savā starpā sacentās, un tādi, kam tas viss pie vienas vietas. Ka tik labi nopelnīja. Neviens cilvēks šai grūtajā, bīstamajā darbā nav pulgojams, un tas nemaz tik nievājoši neizklausījās, ka viena daļa no plēsīgākajiem, vien materiālā labuma alkstošajiem, bija iesaukti par mencu ģīmjiem. Toreiz galvenokārt zvejoja mencas, un, diendienā krāmējoties ar šīm zivīm, varēja arī pieņemtto vaibstus - tā apgalvoja zobgalīgākie. Lai gan, manuprāt, menca ir skaista zivs, kad to izceļ no jūras, un tikai vēlāk izbālē un apsūbē. Otra galējība starp zvejniekiem bija jūras romantiķi. Kā paraugs šādam tipam varēja būt kapteinis Gaidis Šneiders. Viņš bija ne vien uz mūžu iemīlējies jūrā, bet viņam bija arī unikālas zināšanas par zvejniecības un jūrniecības vēsturi, ko daļēji viņš bija mantojis no sievastēva Adatiņa, pasniedzēja Liepājas jūrskolā, un sava visā novadā cienītā tēva Pāvilostas skolotāja Šneidera. Gaidis, kā mēs ikviens, bija savdabīga rakstura sakausējums. Jūra viņam bija svēta lieta, bet, nonācis uz zemes, viņš mēdza atslogoties ar alkoholu tiktāl, ka zaudēja cieņu, darbu, veselību. Vēl šodien, un jo sevišķi tolaik, kad strādāju par dispečeru, bija izveidojies uzskats, ka savienojums - zvejnieks nedzērājs - nemaz nav iespējams. Ka darbs uz jūras prasa ne vien fizisku, bet arī garīgu atslodzi. Šai ziņā, pats nebūdams atturībnieks, daudz ko esmu piedzīvojis ce|ā uz zvejnieku jūru. Cik aktu nācies sastādīt par kuteru dīkstāvēm, kad kāds no apkalpes locekļiem pillā un robežsargi kuģīti jūrā nelaiž, kad turpat uz kuģīša sarMas orģijas. Vairākkārt ar zevjniekostas - lunkas - sargu, pašu vecu zvejnieku, esam ķeksējuši laukā no naftainajiem ūdeņiem pār bortu pārkritušos. Lustīgas iedzeršanas dēļ kādi numuri nostrādāti! Kuteris, nokārtojis pie robežsargiem izbraukšanu jūrā, atgriezies ostā, piešvartojies netālu no Tirdzniecības tilta. Turpat dzērienu veikals, turpat meitenes, un dzīres iet vaļā. Kārtējā dispečera seansā pa rāciju kapteinis Šneiders atbild: „Ejam ar trali piecsimtajā kvadrātā, pacēluma nav." Pa tiltu nāk zvejnieku flotes kapteinis Grants un ierauga savas flotes vienību „zvejojam" pašā pilsētas centrā. Anekdote un skandāls.

Zem oficiālās virspuses daudz kas notika. Zvejniekiem, kad naktī pārnāca no jūras, bija savi caurumi žogā, pa kuriem taisīja fenderi, un ne gailis nedziedāja pakaļ. Pilsētā bija savi „robi", kur nofenderētās mencas „uzsist gaisā", dzīvokļi, kur lustīgi uzdzīvot. Vēlāk jau, kad biju kļuvis zvejniekiem savs puika, arī mani uzaicināja piedalīties saietos, kur zivis iemainītas pret dzimtenīti, kur plikas meičas dejo patafona mūzikas pavadībā, kur līksmība sit devīto vilni.

Krogā ar iesauku „Pie melnās Mērijas”, K.Valdemāra ielā, gan esmu vairākkārt pasēdējis ar zvejniekiem. Viena reize beidzās ar zvejnieku sievu iebrukumu krogā, kad dažs cienījams kapteinis tika izpļaukāts. Zvejnieku sievas neaprobežojās ar vīru uzraudzīšanu Liepājā vien. Ziemās, kad flote zvejoja mencas jūrā pie Klaipēdas vai Dancigas buhtā (līcī), kuteri vētras laikā, kas reizēm ieilga nedēļām, patvērās Klaipēdas ostā. Un, kā jau katrā ostas pilsētā, bija iespējas uzdzīvot. Tās brīvībā nokļuvušie vīri izmantoja, līdz atkal kādu vakaru sievas no Liepājas ar autobusu brauca ciemos un trāpTja pašā uzdzīves epicentrā, un spalvas gāja pa gaisu.

Viens no maniem labajiem zvejnieku draugiem, stūrmanis Visvaldis, tik krāšņi un ar dramatisku humoru prata izstāstīt „sievu kaujas”, noraksturot kapteiņu laulātās draudzenes cīņā par saviem vieglprātīgajiem vīriem. Tālākais sievu reids bija uz Igaunijas zvejnieku ostu Tage-lahtu Sāremas salā, kurp ziemā devās slavenie „brētliņu karaļi", lai sarežģītos ledus apstākļos vilktu bagātus lomus. Reizēm tik bagātus, ka nemaz nevarēja savākt.

Ar zvejniekiem, lielākoties kapteiņiem un stūrmaņiem, kuriem bija jākārto jūrā izbraukšanas dokumenti, tikos bieži un arī bieži sadzirdējos, taču gadījās, ka vīri pulcējās pilna dispečertelpa, sablietējās kā siļķes mucā, valodas kļuva šerpas un reizēm nonāca tiktāl, ka saķērās ne pa jokam, un es darīju, ko spēju, lai aizsargātu aparātus no bojājumiem. Starp zvejniekiem bija brīnišķīgi stāstnieki. Atceros veco kapteini Rūdi Kuplēnu no RB-7267, kā viņš attēloja štāmeri - aukai līdzīgu vētru, kad viļņi - dižie Andreji - gāzās pār klāju un stūres māja jau ļodzījās no

triecieniem. Rūdis vēl pirms katra teikuma noelsās, ska|i ievilka elpu, un tas stāstu darīja vēl efektīgāku. Daudzi starp zvejniekiem bija inteliģenti un visādi citādi cienījami cilvēki. Savās izpausmēs interesanti, varētu pat sacīt, atsevišķa (aužu kārta mūsu pilsētā, kas atšķīrās no daudziem citiem. Arī man no tiem laikiem trīs mūža draugi, stūrmaņi. Divi jau viņsaulē, bet trešais, Uldis, kādreiz pats dullākais, vēl kā ievērības cienīgs fotogrāfs drasē pa Rīgu, uzticīgs laikrakstam „Diena".

Kopš tā ce|a uz jūru, kad piegāju zvejniekiem cieši klāt un arī viņi panāca man pretī, jūra manā dzīvē kļuva aizvien nozīmīgāka. Taustīju dažādus ceļus pie tās, līdz atkal atradu vienu, no kura vēl neesmu nogājis un ko varu saukt par savu

-dzintara ceļu...

Tas sākās gluži nejauši. Kad strādāju vēl par dispečeru, pēc sakseņa (SW) vētrām ārpusmola dienvidu stūrī krājās brūnaļģes jeb jūras mēsli. Pavisam smalki - furcelārijs. Visā šajā aļģu gabanā, kas dažreiz sablīvējās pāris metru augstumā, bija dzintara dzīslas, kurās starp koka smelknēm un dižākiem sprunguļiem pavīdēja saules akmens. Pulksten astoņos, kad beidzās maiņa, vajadzēja robežsargu atļauju, lai noietu lejā pie jūras. īā kā robežsargi zināmā mērā bija mani darbabiedri pie kuģīšu izlaišanas jūrā, atļauju saņēmu un varēju rakņāties pa aļģu skrīni. Tad jau manā kolekcijā bija vairāki skaisti dzintara gabali ar iekusumiem, no kuriem vienu tumšsarkanu uzdāvināju dzejniecei Mirdzai Ķempei, un tas, jau juveliera apstrādāts, kļuva viņai par bieži nēsājamu rotaslietu.

Vēl kāds gadījums iesvēla azartā šo ceļu, bieži staigāto. Tiklīdz rima rietumu ceturkšņu vētras, vietvietām visā Liepājas pludmales garumā (līdz aizliegtai zonai) uzskalojās tā saucamie dzintara gruži. Vienreiz tāda jūrnieka (W) vētra rima vasarā, siltā un saulainā laikā, kad liedags bija ļaužu pilns, jūra ar peldētājiem. Satiku jūrmalā skolasbiedreni no mūzikas skolas, gājām kopā peldēties, bet tālāk par otro sēkli netikām. Uz tā, seklumā straumes un atviļņu, vēl dažu plīstošu bangotņu virpināti, spēlējās gruži, un starp tiem pavīdēja pa rupjam dzintargabalam. Vispirms gaišie kā meduslāses, pēc tam arī tumšākās nokrāsās, grūtāk pamanāmi. Inese šādā rotaļā ar jūru - pamanīt un noturēt saujā - bija jau piedalījusies, viņa rotaļā iesaistīja arī mani, un no tā laika es biju jau ne vien dzintara meklētājs, bet arī ķērājs, kā Lejaskurzmē saka - zoķētājs, kas ar ķeseli brida pretī tiem dzintara gabaliem, kuriem jūrai vairs nepietika spēka, lai tos izskalotu liedagā. Tā kā ar Inesi bijām vien peldkostīmos, plaukstās saķertos graudus un pat gabalus nebija kur likt, līdz attapāmies, ka tos var aizbāzt aiz Ineses krūštura. Viņas noķertos labajā, manējos kreisajā - sirds pusē.

Kad strādāju par žurnālistu un dzīvojām pašā pilsētas centrā, liela nama ceturtajā stāvā, biju tik dzintara apsēsts kā vēl nekad. Sekoju katrai vētrai - kā tā sākas, turpinās, atslābst un rimst. Mans vēja rādītājs bija TEC skurstenis ar savu dūmu šleifi, kas rēgojās logā. Tad jau es biju dzintara gudrs, iepazinies ar mākslinieku, etnogrāfu, skolotāju, muzeja direktoru Jāni Sudmali, kurš, kā arī tālbraucējs kapteinis Ernests Feldmanis, bija zinošākie vīri par visu, kas noticis, notiek un varētu notikt ar dzintaru Lejaskurzemes piekrastē. Viņi bija izpētījuši, kādi varētu būt vislabvēlīgākie laika apstākļi, lai jūra skalotu dzintaru Baltijas krastā. Šie apstākļi vispirms bija atkarīgi no vēja virziena, vētrai rimstot, mēness fāzēm, paisuma, kas, kaut neliels, mēdz būt arī Baltijas jūrā, straumju iedarbības, pat ūdens temperatūras. Vasarās, rudeņos, kad jūra vēl silta, dzintars vieglāk atraujas no grunts, uzvirpuļo atviļņos un bangotnēs.

Kad sākās mans dzintara ceļš uz jūru, Jānis Sudmalis vairs tikai retumis bija sastopams liedagā. Toties biju ar viņu jau tiktāl pazīstams, ka viņš uzaicināja pie sevis mājās, iepazīstināja ar visu, ko pats zināja par saules akmeni. Izklāstīja pat savas vispārdrošākās fantāzijas par iespējamām iegulām Lejaskurzemē. Šī mūsu pazīšanās kopīgu interešu vārdā vērta manu ceļu uz jūru vēl intriģējošāku. Saņēmu kopijas no muzeja materiāliem, Jānis Sudmalis iedeva sarakstu, pēc kura vadīties, lai pēc iespējas vairāk izzinātu, kas par dzintaru rakstīts pasaules literatūrā un periodikā. Vairākkārt esam kopīgi braukuši meklēt nosveķi senajās vētru strīpās. “Kabatās” starp Bernātu kāpām, Nīcas polderos, Nidas purvā. Šīs nodarbes ap dzintaru raisīja iztēli. Arī virzienā uz senatni, baltu tautu vēsturi kopš laikiem, kad Svevu jūras (tā romieši sauca Baltiju) krastus apdzīvoja vēl mežonīgās aestu ciltis.

Nevien darba, bet arī citi apstākļi neļāva izvērsties kā dzintara zoķētājam, lai gan ilgi bridu jūrā un ir ko atcerēties atsevišķus eksemplārus no kādreizējās kolekcijas. Tagad par tiem laikiem, pakārts aukliņā pie sienas (divi savstarpēji savienoti caurumiņi), liecina dižs, raupjš gabals ar daudziem iekusumiem, noķerts ar ķeseli Jūrmalciemā. Neesmu dzintaru apstrādājis, krājis, pārdevis. Vien atdāvinājis.

Šis ceļš pie jūras aizvedis, senatnes atspulgu apmirdzēts, devis izpratni, ko nozīmē azarta spēles un dāvināšanas prieks tepat Latvijā un tālākās zemēs. Šis ceļš aizvien vēl atgādina: tu esi bijis viens dulls dzintara latvietis. Kā apliecinājums šim ceļam vēl glīta izdevniecības „Jumava" izdota grāmatiņa „Dzintars".

zvejnieka taciņa...

Pirms 1985. gadā iepirkt vecās zvejniekmājas „Šeirus", biju jau Jūrmalciemu izstaigājis krustām šķērsām. Cieminieki jokoja, ka te visi ceļi, celiņi, stigas un taciņas izsenis vedot uz jūru. Un tā jau tiešām tolaik arī bija - jūra baroja ne vien ar dienišķo maizi, bet pēdējā laikā brangu ienākumu deva, arī vedot un kaltējot jūrasmēslus, sienot tos ķīpās un ar padomju saimniecības līdzdalību nogādājot Zemgalē pieņemšanas punktā, kur to sauca jau par furcelāriju un maksāja labu cenu. Vēl bija nabadzīgāko jaužu celiņi - pēc jūras malkas, toreiz vēl tādas trofejas kā ārzemju plastmasas pudele, zivju kaste, nosveķis, dažreiz pat liedagā izskalotas gluži neiedomājamas lietas. Viens bija galvenais ceļš - no zivju kūpinātavas līdz laivu šķūnim, līdz piestātnei, kur laivas un kuģīšus mierīgā laikā siet. Bija platāk braucamie, šaurāk ejamie, tie savienojās vienā sistēmā, stiepās triju kilometru garumā, bet katrs atzars no garā granšu ce|a, ko sauca arī par Piena ceļu, aprāvās jūras krantē vai pa kādu ieplaku vai tekoņu izveda pašā jūras malā, kas kādreiz bija sadalīta valgumos, no kuriem bija palikuši vien nosaukumi.

No „Šeiru" pagalma līdz jūrmalai aizveda zālains celiņš, reti presēts ar automašīnu riteņiem, blieķēts traktoru kāpurķēdēm. Vien dažreiz ar zirgu pajūgiem, jau biežāk, vedot sienu, jūrasmēslus. Tomēr lielākoties tas bija domāts alumīnija divričiem, kādus lietoja katrā saimniecībā un kādus iegādājāmies arī „Šeiros". Pirmajā, 1985. gada vasarā, kad tur mitām, ceļš uz jūru bija vien sauļotāju, peldētāju, špacierētāju staigājams - ļoti piemīlīgs turpat visā tā garumā; ar baltā āboliņa kājdeķīšiem, zemzālīti, tālāk, jau kāpās, ar dažiem vaļēju smilšu atsegumiem. Visbrīnumainākās gar ceļmalām smilgas - smalkas, zīzainas un tādiem klājieniem, ka viļņo kā labības lauks. Bez smalkskarainajām vēl dažādas citas. Kāpās jau jūras rudzi, un kuplum kuplās, pamatīgām slotām. Vietumis gar pašu takas malu garās virtenēs - zvērkāvji. Un jūlijā plīvurpuķes, saziedamiem klumbiem, no kuriem dveš tik salds aromāts. Madaras. Un kreisā pusē plaši izpleties kārklukrūms, kura viducis pieziedējis ar lieliem, ziliem zvaniem, kur dažvasar ienācās arī meža zemenes, ja bija mitrs pavasaris un odziņām pietika valguma. Ceļmalās pa retam aug arī kāda cūkpriede, ar saknēm izpinusi ceļa pamatni no vienas vietas. Rudeņos starp šīm saknēm aug alksnenes, dažreiz arī rudmieses, bet sviesta beka ir visbiežāk sastopamā sēnē augustā, septembrī ceļā uz jūru. Cik vērota taka zem kājām, savu klātbūtni uz tās apliecinājušas lapsas, zaķi, susuriņi, cirslīši. Vairākkārt, izlīdušas no tuvējā dumbēra, uz takas esmu pamanījis sauļojamies odzes. Rudeņos, kur celiņš ved cauri ieplakai, rakņājušās mežacūkas. Tāds tas bija, kad to iepazinām kā vasarnieki, tāds ir vēl tagad.

Kad sākās mūsu saimniekošana „Šeiros" - iekopām sakņu dārzu, stādījām kociņus un ogulājus, audzējām pašu tiesai kartupeļus - celiņš uz jūru jau kļuva lietišķāks: vedu pa to mājās jūras malku, jūras mēslus zemītes uzlabošanai. Vienruden simtu divdesmit ar kaudzi pilnus divričus. Darbs kaulus nelauza - vienīgi augstajā krasta kraujā rateļus ar kravu bija grūti uzdabūt, bet gumijas ritentiņi viegli ripoja pa zemzāfites paklājiem, velkot vezumus, varēju izdomāties, izsapņoties.

Un tad kopā ar kaimiņu Fedju, turpat no „Ciestomu" mājām, sadomājām, ka mums jākļūst par zvejniekiem. Patiesībā mēs tādi jau bijām. Fjodors, pēc tautības krievs, ieprecējies Jūrmalciemā, bija jau braucis uz zvejas kutera RB-10 par kapteini Liepājā, es - trīs gadus biju brigadieris zvejas brigādēm Jeņisejas lejastecē. Fedjam jau bija sava spaile, man tāda bija jāpērk no jauna. Arī laiva. To laimējās iegādāties sporta veikalā. Ne jau jūrai domātu. Vieglu kā čaumaliņu. Nokrustīju par „Āti". Izpirkām piekrastes zvejnieku licences, piereģistrēju jūras zvejai laivu. Sākām mīt taku uz jūru kā zvejnieki. Garajos ūdenszābakos, ar airiem pār plecu, visu zvejai nepieciešamo salikuši rateļos.

Pirmajā pavasarī veiksme nebija mūsu sabiedrotā. Kā ielikām garuma ziņā uz diviem atļauto lašu jedu, tā uznāca štākers, plosījās sešas dienas. Kad tikām klāt tīkliem, tie bija piedzīti ar jūras mēsliem, nogrimuši. Nācās celt laivā, vest mājās, tīrīt. „Ješkas" (enkuri) vētrā bija tā ielašēti gruntī, ka Fedja nevarēja izkustināt. Vienu nācās pamest, atstājot boju, lai varētu atrast. Jūra bija vēl nikna, pavasarīgi salta, vieglo laiveli zvalstīja, dažs vilnis, jau selgā esot, vēl ielēca laivā. Piekrastes bangotnes, malā ejot, tā nomazgāja, ka ne vīlīte sausa. Jau no paša sākuma sadalījām pienākumus: Fedja kapteinis un traļmeistars, es - stūrmanis un „motorists” - laivas īrējs. Otrais gājiens uz jūru nebija daudz veiksmīgāks. Ielikām tīklus nevis kā mēs, bet kā jūra gribēja. Dienvidu straume un vējš bija tik stipri, ka tīkli iegūla dzelmē gandrīz paralēli krastam.

Pēc divām dienām Fedja jau agri no rīta sita pie loga, trūkos augšā, un gājām tīklus lūkot. Bija brīnumjauks aprīļa rīts. Dziedāja cīruļi, strazdi, vēl daudz citu putnu aliču un bumbieru biezoknī, kas auga mājai jūras pusē. Mare bija nomierinājusies gluda un laistījās rītausmā.

Tiklus atrast un skatīt bija viegli. To darījām ar azartisku interesi - kādas zivis tad būs nozvejojusi divsimt metru garā jeda? Cerējām uz lasi, bet līdz tam vēl nācās pagaidīt - viss mūsu guvums bija vimba, daži brekši un plekstes.

Šis bija visai praktisks ceļš uz jūru. Lai arī tikai savām vajadzībām, bet zvejojām, kā te, Jūrmalciemā, ticis zvejots jau kopš laiku laikiem, neņemot vērā arī, ka riskējam, ka laivu var apmest ar varenu spēku plīstošās gāzmas. Un, kā man tagad šķiet, ceļā uz jūru un jau uz tās mēs abi bijām azartiski spēlmaņi, kuri viens otram neizrādīja, ka bīstas šīs trakojošās stihijas. Protams, cik tas bija saprāta robežās, cik stipri ietekmēja vajadzība - tikt pie tīkliem.

Reizēm bija tā - pie tīkliem neesam tikuši jau piecas sešas dienas, zivis iet bojā. Iestājas atslābums - brāzmas pierimst, selgā retāk plīst bangotnes. Toties gāzmas, krasta sēk|os šķīstot, dun kā lielgabalu šāvieni. Jau pa gabalu no krasta šķiet, ka drāžas smagsvara preču vilciens. Staigājam gar krastu un apspriežam -braukt vai nebraukt. Siltā laikā bez garas prātošanas mēģinājām tikt gāzmām pāri selgā. Cikreiz laivele pielieta, paši līdz krūtīm ūdenī. Izsmeļam ūdeni un mēģinām vēlreiz. Slapji, kādi esam. Tā ir spēlīte ar jūru. Jātrāpa, kad dižu gāzmu sērija noplīsusi, devītais vilnis izrādījis savu varenību. Starplaiks starp divām sērijām pavisam īss. Atstraumei nesot jūrā un airējot, cik spara, izdodas izšmaukt selgā, kur viļņi jau, kaut diži, bet līgani bez draudiem noplīst bangās.

Kad vēlīns rudens, esam biezi ģērbušies, apāvušies ūdenszābakos, risks (un tas ir par dzīvības cenu) jau lielāks, jau esam kļuvuši apdomīgāki - ilgi spriežam, līdz stumjam laivu nost no krasta, ilgi lavierējam starp otro un trešo sēkli, līdz izdarām izrāvienu. Gadījies, ka bangotne nomazgā, pielej laivu līdz pusei, bet mēs tomēr nokļūstam selgā. Tikai reizi gadījies, ka „Āti" apgāž, ka turamies pie tās, jo grunti ar kājām nevar aizsniegt, līdz uzplūdi mums labvēlīgi un izmet sēklī... Bijām sajūgušies kopā riskētāji. Ar visu cienību pret jūras spēku un varenību, bet bez bailēm. Ar tādu kā veču niķi vai spītu - paspēlēties ar dzīvību. Krasta bangotnēs daudz bojā gājušo, kā tajā dziesmā, kad Jūras māte nav varējusi savaldīt savas baltas sagšas sasegušās kalponītes.

Kādreiz malā nākšana bīstamāka par iešanu jūrā. Kad vētra jau tik stipra, ka gāzmas plīst uz ceturtā sēkļa. Tā gan parasti notiek, kad zvejnieki iegājuši dziļāk jūrā un, kamēr zvejojuši (ar ūdām), sacēlusies vētra. Malā nākot, gāzmas var aprakt dzelmē kā kapā un var arī pažēlot un iznest krastā.

Kad bija barga jūra, mēs ar „Āti" krastā gājām atsprākleniski - turēdami laivas degunu pret jūru. Tad, ja arī kāda bangotne trāpīja, nenoraka pavisam, un Fedja paspēja ūdeni izsmelt.

Atceros vienu no cēlajiem jūras žestiem. Bijām ar Fedju selgā, kas pie manis (rakstīju tekstu kantātei „Liiv") atbrauca komponists Jānis Lūsēns un diriģents Jēkabs Ozoliņš. Viņi iznāca krastā brīdī, kad kāda aušīga bangotne pacēla "Āti" pāris metru augstumā un nolika kā uz paplātes ciemiņiem pie kājām. Arī tāda jūra varēja būt. Un mijot veiksmīgas dienas ar neveiksmīgām. Reizēm šķiet, visi apstākļi labvēlīgi lomam, kurā bez plekstēm un ātēm būtu kāds lasis vai vismaz kāda lašveidīgā zivs. Taču tīklu „augšējie stāvi” tukši, un tikai pie grunts linumā ieķērusies kāda plekstīte. Dažreiz ūdens tik dzidrs, ka redz, kas tur lejā uz grunts notiek. Kāda āte jeb akmensbute, gandrīz vai vašbļodas diametrā, piepeldējusi tīkliem un cenšas tikt tiem garām, izeju brīvos ūdeņos meklēdama. Tad pa abiem, manipulējot ar linumu, cenšamies āti ievīstīt tīklā, savaņģot. Un izdodas arī. Tolaik āte vēl neskaitījās tik dārga zivs kā tagad, taču garšīga gan, to novārot un iegalerējot. Ar zivju ēdieniem izlepušais Grenlandes vienīgais latvietis rakstnieks un fotogrāfs Ivars Sīlis ēda, pirkstiņus laizīdams.

Fedja, prasmīgs traļmeistars būdams, no dēla Māra sagādātā smalkā linuma ziemā uzsēja garu tīklu. Ielikām to agrīnā pavasarī rāmā laikā. Sacēlās vētra, un pēc trim diennaktīm tikko tikām tīklu pārlūkot. Tas bija pilns ar zivīm - sīgām, vimbām, ālantiem, vairākiem lašiem, pat zandarts bija iepinies. Vējš pēc īsas atelpas atkal bija pieņēmies spēkā, viļņi selgā milza aizvien lielāki, un mūsu laiveli mētāja tā, ka bija grūti noturēties pie lancīt iesāktā tīkla. Smalkajā linumā zivis bija sapinušās blīvi un cieši, Fedja, lai gan prasmīgs šī darba pratējs, laivai zvalstoties, nespēja tās izsitināt. Linums ķērās pie laivas bortiem, strinķšķēja, pfīsa, vietumis mūsu smalkais tīkls bija jau skrandās. Par šādu situāciju parasti saka: pienāca laime, pietrūka naudas. Tas bija dižākais loms, kādu ar Fedju nozvejojām triju gadu laikā. Caurumus aizdiedzām, dažu plīsumu pat salāpījām, un tīkls atkal zvejoja par citiem rupjajiem daudz labāk. Vienīgi, ja vētra to piedzina jūras zālēm, tad tur bija vismaz nedēļu ko darīt, lai tīklu no tām atbrīvotu. Sētā uz vabas izkārts, tas izskatījās kā krāšņs gobelēns, vismaz pieckrāsains.

Tolaik, Jūrmalciemā pastāvīgi dzīvodams, rakstīju arī dienasgrāmatu, un tajā nofiksēti dažādi gadījumi no manas praktiskās saskarsmes ar jūru. Taču nebiju jau tikai zvejnieks ceļā uz jūru un atceļā no tās, bet ko allaž paturēju prātā un izjutu ar sirdi arī kā rakstnieks. Un viena no manām mūža tēmām bija šis smalkais tīkls, ko jūra, iztēlojos, prasa tieši no manis. Nevis visus šos raupjos zvejas rīkus - ūdas ar tūkstošiem āķu, traļus, velkamos un stāvvadus, rupji noaustos linumus, mākslīgos, viltīgos, bet to, kas iedziedāts tautasdziesmā: jūriņ^1 prasa smalku tīklu, laiviņ^1 baltu zēģelīti. Kopš pats biju kļuvis par zvejnieku, darbojos ar tīkliem, tie man nemitīgi atgādināja, ka ir vēl cita - garīga pasaule, kura simbolizē smalko tīklu, kas man bija kļuvis par poētisku tēlu visām pārdomām, kas saistās ar smalkajām sajūtām cilvēka garīļgās izpausmēs. Aizdomājos dziļāk par jūras virspusi - manu ikdienišķo darba lauku -, par to romantisko izjūtu, ar kādu biju rakstījis par jūru līdz šim. Ceļš uz jūru bija it kā tas pats vecais, cauri gadalaikiem ejams, tās pašas mūzikas pavadijumā, ar to pašu attieksmi pašam pret savu gaitu, bet ar jaunām iezīmēm - nemitīgi improvizējot par tēmu: jūriņ' prasa smalku tīklu. Ne jau tikai par šiem konkrētiem vārdiem, bet par dzīvošanu vispār, rūpēs par savu vertikāli, kādu tu, cilvēks, izslej debesīs. Jūra un viss, kas ir arto sakarā, veicināja abstrakto dzīves izjūtu. Jo sevišķi lielu vētru laikā, kad, ja ne gluži plāna vidū kā Miķelis Pankoks, izdejoju domās un sapņojumos dažādas vīzijas, kuras, kā saka, parauj gaisā, apdullina ar mūziku, kādu spēj radīt tikai jūras un vētras kopspēle. Tad ceļš uz jūru paliek atmiņā kā gājums, ko esmu nostaigājis nevis kā prātīgs zvejnieks ar savu ceļabiedru, lai „Āti" uzvilktu augstu priekškāpā, bet jūras dulls vecis, kam sagriezies galvā no bangu rēkoņas un aukas auriem.

sensenais

Viens sānceliņš, kas jau netāl no jūras, ieplakā, kur kādreiz stāvējušas zvejnieku pūnītes, nogriežas uz dienvidiem, šad tad ejams, jo tur viena priekškāpā augstāka par citām un no tās var pārredzēt piekrasti līdz pašam Mietragam - visu to jūrmalas ieloku, kur slejas Zībenberga ar Ķupu kalnu, ko apsaimnieko robežsargi, - tuvplānā. Pa šo sānceliņu nogriežoties no galvenās takas, kas izved mūs valgumā, mēdzu apsēsties kraujā un ar skatienu aptvert visus šos plašumus un iedomāties, kā kādreiz bijis, kad te skalojusies jūra, kad Septiņkalnes dižo kāpu virsotnes bijušas salas, kā to redzēju kādā somu 17. gadsimta kartē, ģeogrāfisko karšu izstādē Liepājā. Te nu arī citviet iztēlē atdzīvojas senatne. Vismaz, līdz varu to uzburt tiktāl, lai ieraudzītu Cekli, seno Kūrsas novadu, tādu, kādu to rāda vecās kartes, vēstures liecinājumi, teiksmas un leģendas. Šo materiālu nav daudz, to visu esmu licis lietā Liepājas 380 gadu jubilejas sakarā. Iztēle nerimstas, tā ir senatnes vīziju iekairināta. Ik pa laikam no zemapziņas uznirst kāds redzējums, ko gribas pārvērst stāstā. Tikai reti tas izdodas.

Bet jūras krastā, vientulībā, un ja vēl daba palīdz radīt attiecīgu noskaņu (ar saulrietiem, dramatiskiem padebešiem, vētrā augstu uzkāpušu jūru), tad var nonākt iztēles varā, tad ieskandējas arī kāds dzejolis:

Pie airiem, kurši, smagie irkļi,

Līdz duļļiem dzelmē jāiemērc.

Jau diezgan uz ūdeņa līgots,

Jau diezgan braši zēģelēts...

Liedagā, zem kāpas, kurā sēžu, kādreiz bijis Virgas valgums. Daudz laivu stāvējušas izvilktas. Kad iegriezušies labvēlīgie vēji, zvejnieki uzvilkuši zēģelites un laidušies tālu jūriņā mencu ūdas laist. Dažam jūrmalciemniekam vēl dzimtas sakne no seniem laikiem, dažam pat tik dziļi, ka varētu būt aizsākusies kuršos. Prāts mulst aizdomājoties, iztēle sasaista kopā atsevišķus vēstures fragmentus, un gara acīm var uztvert kādu vīziju šādās vēl daudzmaz vizuāli primitīvās vietās kā Jūrmalciems. Tas pats vārds - Virgā! Kādā sauc vien vēl kapsētu tālu mežā, gan ar savu latīnisko nozīmi, gan pagasta nosaukumu tālu zemes iekšienē liek aizdomāties laikos, kad te, jūras krastā, kā to zināja teikt jau Jēkabs Janševskis, barons Korts nometināja savus zemniekus. Šis ceļš uz jūru kā pa punktētu līniju staigājams - nekā konkrēta, nekā apliecinoša. Ja nu vienīgi dažas saujas zvirgzda un viens brangāks gabals dzintara, kas atrasts Nīcas laukos, kur novadgrāvis rakts. Liecība, ka jūra kādreiz skalojusies augstu, ietverdama sevī Papes, Meku, Liepājas jeb Gaužu ezeru. Tas ir senās vētras strīpas, kas uzplēstas mulsina ne vien ar saviem praktiskajiem atradumiem, bet arī garīgiem impulsiem, ko tās raida no tiem laikiem, kas arī šodien nevar būt mums vienaldzīgi. Šī apziņa - te ir dzīvojuši mani priekšteči, te ir pirmsākums manai dzimtenei, izjūtams ik solī. Prātojot, fantazējot, cenšoties vēl ko izzināt par tik gari staigājamo ceļu - no mūsu ikdienas līdz kuršu marei.

Un atkal atgriešanās pie tā celiņa, kas pašreiz, kad rakstu, jūlija otrā pusē, no „Šeiru" pagalma ved uz jūru, tik laipni noklājies zem basajām kājām, tik aicinošs -aiziesim palūkoties uz jūru bez kādām tur blakus domām, bez iepriekšēja nodoma -ļauties kādam iztēles ekskursam. Tik ilgi jau te iets, turpat divdesmit četrus gadus. Vasarās ceļmalā pazīstams jau ik zāles kumšķis, ik puķīte, kur dabā tai ierādīta vieta. Kreisā pusē reiz smagos zemes darbos izveidots valnis, tam blakus jau aizaudzis grāvis - liecinājums, kā te, abpus valnim, iestrādātas druvas - smiltis bērtas valnī, lauki iekopti ar jūras mēsliem leknākā zemaugsnes kārtā. Svešinieks paies garām, neiedomājies par šādām lietām, apjūsmodams zīžaino smilgu strēmeles, kas vilnī gar vaļņa sāniem.

Šai ceļā reizumis jāapstājas, kad priedes zied. Lai gan priežu nav daudz - vien dažas skupsnas, kāds atsevišķs koks - , tas ir ievērības cienīgs notikums Piemarē, tas izgaismo spilgtāku jau tā balto pasaulīti. Ziedošai cūkpriedei nevar paiet garām, to nepasveicinājis. Priežu ziedēšanas laikā, uzpūšot zemes vējam, jūra ir ziedputekšņu piebirusi, tie sablīvējas dzeltenos lāsumos un uzskalojas liedagā.

Priekškāpas kuprī, kurtākā met kūleni, jau izplēnēdama irdā smiltī, nāk prātā U. Stabulnieka dziesma par meiteni, kas bridusi cauri rudziem. Arī te vārpas apņem taku kā rudzulaukā. Tikai šie ir jūras rudzi gaišzilām, dzelteni putekšņainām, stīvām vārpām, saukti arī par kāpu miežiem. Patiesībā ziedoša dzelzszāle. Viens no spēka simboliem šim smilšainajam krastam.

Taču, manuprāt, raksturīgākā šī celiņa iezīme ir tā, ka tas vijas cauri un ap plīvurpuķu ceriem, kad tie saziedās jūlijā un visus skarbuma un skaudruma simbolus pakļauj sievišķīgajam maigumam, kas dveš no šīm jau sen kā aizsargājamām puķēm, bet kuru vēl Jūrmalciemā ir tik daudz, it kā būtu iekoptas plantācijas šleijerpuķu audzēšanai. Pret puķēm tiek grēkots - tās plēš un lauž, kaltē ziemai, vij ikebanās un sprauž kā smalku piedevu dažādos pušķos, bet ik jūlijs

Jūrmalciemā ir atkal tik plīvurpuķu bagāts, celiņš līdz jūrai kuplo ceru ieskauts, un no Piemares dveš tāds maigums, kādu citos gadalaikos nevar iedomāties šai vētru piemeklētajā krastā.

Kā pēdējais, varbūt vien man kā rakstniekam interesantais ce|š uz jūru ir no mājvietas K.Ūliha ielā 38, pāri Mirdzas Ķempes laukumam, pa Peldu ielu līdz Jūrmalas parkam, un tad jau gar koncertdārzu „Pūt, vējiņi!" kalniņā, no kura redzama jūra. Eju, apkārtnē neko daudz neievērodams, neko no jauna neatklādams. Mirdza Ķempe, Dzejniece, manā atmiņā ir personība ar stabilu un nemainīgu vērtību. To nevar iespaidot izkropļojumi viņai veltītā piemineklī, kur Dzejniece ar savu plaša vēriena dvēseli iežņaugta akmenī, sveša visiem tiem, kuri viņu reiz pazinuši. Dīvaina ir sakritība, ka Mirdzas Ķempes laukumu par savu pulcēšanās vietu (visos gadalaikos) izvēlējušies bomži. Ik dienas redzu viņus tur rosāmies. Šie ļaudis mēdz būt ļoti dažādi. Ir tādi, kas lasa grāmatas, un ir tādi, kurus interesē vien sastiķēt kārtējai ļergas pudelei. Jūtu kādu radniecīgu saiti ar atsevišķiem cilvēkiem no šīm kompānijām, iedodu kādu artavu, bet ceļā uz jūru viņiem nav līdzdalības. Ar Dzejnieci savādāk, viņai jūra nozīmēja daudz ko, viņām - Dzejniecei un jūrai - veidojās dialogi. (,, Nesmejies, jūra!")

Par labiekārtoto Peldu ielu allaž jānopriecājas, cik līdzenas ietves, cik lekni za|ojuši jauniestādītie kastanīši un cik sadzīviski kulturāla jau sabiedrība, pa šo sakopto ielu ejot - neredz ne papīrīša mētājamies, kamēr citur aizvien vēl uzdarbojas cūkmeņi un cūkmenīši.

Ceļš zem kājām gluds. No bruģakmenīšiem, ko ražo Ventspilī, salikts. Pietiekoši plats, lai sojotu līdzās divatā, trijatā... Uz „Pūt, vējiņi!", laikā, kad tur aizsākās dziesmotā revolūcija. Milzīgā barā, pūlī, drūzmā - „lieciet mieru beigtam Matisonam...". „Credo", „Līvi", „Menuets"... Atceros, cieši līdzās ar Māri Čaklo baltā uzvalkā. No dārza svētkiem Robežu ielā, kur Velgas (manas sievas) vecākiem bija namelis. Varens garīgs pacēlums. Vispirms kā klausītājam, tad jau arī kā Ērika Ķiģeļa, Jura Pavītola, Imanta Kalniņa dziesmu tekstu autoram. „Mēs esam augšā cēlušies no kuršiem", „Es esmu pasakains un teiksmains, es esmu deviņvīru spēks...", „Pie pleca plecs kā ierindnieki..." Šis mazais līkumiņš ce|ā uz jūru. Neaizmirstams. Atmiņā kā bruģakmenī iecirsts.

No bērnības miglainajiem redzējumiem aizvien vēl iznirst Ulmaņlaika lepnā un smalkā Morica kafejnīca. Vaļņa augstākajā vietā no aszarainu koku stumbriem un zariem izpīta laube, kur ēnā pasēdēt. Un jau izsenis tenisa korti, kuros redzu arī savu mammu kā tenisisti, sevi par bumbiņu pienesēju. Tad jau pa kāpnēm no kalniņa lejā, un sākas jūrmala ar kārklu audzēm. Caur tām iets, kad vēlu rudeņos krūmiem lapas jau nobirušas, vētrā asi un kā liepājniekam gluži tīkami smaržo jūra, kad agri pavasaros jau aizmetušies pirmie pūpoli, pilni kuiti sauļotāju. Te tagad ceļš aizved pie jūras jau kā šī plašuma apcerētāju, aizdomājušos par apvāršņa līniju, aizvien vēl rakņājamies pa vētras strīpām, kas sagulušas zem mūsu, zem mana mūža. Un jo bieži esam divatā ar Velgu. Strīdoties - vai selgā pavīdēja bura vientulīga, vai tā bija tikai mirāža?

Kad brāž spēcīga vētra, jūra kāpj līdz kārklu krantij un virpuļi šķiež smiltis acīs, tomēr izbāžu degunu liedagā un mirkli izbaudu jūras un vētras varenību. Tas ir kā pieliekot punktu atkal viena ceļa galam. Vienam no tik daudziem ceļiem, kas aizveduši pie jūras. Un brīžam šķiet, ka visi šie mūža garumā izstaigātie ceļi saplūst vienā vienīgā - tajā, kura galā vienmēr jūra. Piesaucama vienā vārdā, bet ar tik daudzām nozīmēm, ka visas neatšifrēt

Likteņupes

Partādu mēs, latvieši, dēvējam Daugavu. Pirms to ieraudzīt tiem, kas nedzīvo Daugavas krastos, jau par likteņupi dzirdētas teikas, pasakas, dziesmas; Daugava jau ar savu tecējumi cauri Latvijai, cauri mūsu dzimtenes uztverei ieņēmusi gultni kā likteņupe. Kam tiešāk un ciešāk ar aizvēsturiskām atkāpēm, to romantisko izjūtu, kas vēdī no Daugavas cauri gadsimtiem, kas iesakņojas apziņā jau kopš bērnības - vai tu apdzīvo Daugavas krastus, vai esi vien garāmbraucējs, ekskursants.

Manās dzimtenes izjūtās Daugava ieņem būtisku vietu jau no mazotnes, kad atmiņā saglabājušies redzes iespaidi par Staburagu, Liepavotu, Kokneses pilsdrupām, Pērses ieleju. Gadu gaitā, garām braucot, iznācis uzmest skatu likteņupei, atgādināt sev par visām tām pārvērtībām, kas padomju laikā notikušas ar Daugavu. Un Daugava ciešā saistībā ar Rīgu. Kā divi viens otru papildinoši lielumi. Kādreiz kā mūsu valsts simboli pieņemti bez iebildumiem, nu jau arī kritiski vērtējami to pārmaiņu rezultātā, kas notikušas ar galvaspilsētu un likteņupi.

Daudzas upītes iztecējušas cauri mūžam un aizvien vēl šķērso dzimto Kurzemi. Sākot ar kādreizējo Līvas upi, kas aiz sevis atstājusi vien dažas aizaugušas vecupes un arheoloģiskus liecinājumus par kādreizējo gultnes vietu cauri Līvas ciemam, cauri Liepājai. Līvas upe mums, kas dēvējamies par kuršu pēctečiem, ir aizvien vēl būtiska mūsu pilsētas vēstures sastāvdaļa. Tā ar savu izsusušo, smilšu aizbērto gultni aizvien vēl simbolizē senlaikus, kuros var atgriezties iztēle. Tāpat kā Rīgā Rīdzene.

Nu Līvas vietā tek Bārta. Cauri Liepājas, kādreiz par Gaužu sauktajam, svētajam ezeram tecēdama, šķeļ pilsētu divās daļās, un tās grīva kļuvusi par akmenī ietvertu ērtu ostu. Bez Bārtas tuvāk iepazītas arī citas Lejaskurzemes upītes - Tebra, Durbe, Rīva, Abava, pavasaros izlaivotas, krasti ar makšķeri izstaigāti. Venta jau kā dižupe apdziedāta un apdzejota. Tās krastos pavadītas divas vasaras - pie Cieceres ietekas un netālu no Nabas ezera. Viss šis upju, upīšu, strautu un tērcīšu pinums cieši tur pie sevis kā ūdensvīru, kā

makšķernieku, kā dabas vērotāju straumju plūsmā.

Un tad pēkšņi šīs svešās un varenās upes - Jeņisejas - ielaušanās rāmo, idillisko bērnības ūdeņu apritē. Sajānu pakājē, Jeņisejas stacijā, kur mūs kā trimdiniekus izlādē no vagoniem, līdz krastam, kur Jeņisejā gāžas kalnu upe Bazkīha, pāris simts metru. Otrā dienā pēc izvietošanas milzu angāram līdzīgā celtnē mēs, puikas, jau metamies straumē, lai veldzētos svešajos ūdeņos. Straume mūs sagrābj, sagriež atvaros un izmet krastā puskilometru zemāk vietai, kur iekāpām upē. Straujums un spēks atvēsina mūsu pārgalvību. Tā ir tikai pirmā, paviršā iepazīšanās. Vēlāk daudzi noslīks Jeņisejā, mirs no bada un slimībām šīs upes krastos, citi to nolādēs un mūža ilgumā atcerēsies kā svešu, ļaunu, ar baismām sajūtām pieminamu upi.

Atskatos uz Jeņiseju kā vienu no sava mūža likteņupēm. Varbūt pašu nozīmīgāko, jo tā iztecēja mūžam cauri, kad no pusaudža kļuvu par jaunekli. Atskatos bez pārmetuma liktenim, bez nožēlām. Drīzāk ar tādu vēl puicisku lepnumu, ka esmu ticies ar tādu dabas fenomenu, ka esmu pacīnījies ar to bez uzspēlēta dramatisma, uz dzīvību un nāvi. Var jau dažādi uztvert un atmiņā glabāt gadus, kad mēs, latviešu trimdinieki, Jeņisejas krastos dzīvojām ilgi un bezcerīgi uz atgriešanos dzimtenē. Vēlējāmies to vai ne, Jeņisejā bija kļuvusi par mūsu likteņa upi turpat vai visā tās garumā - no Tuvas autonomās republikas fīdz deltai, kur tā ietek Karas jūrā. Gandrīz vai ikvienā piekrastes ciematā pie kādas no tās pietekām bija nometinātas latviešu ģimenes.

1942. gada jūnijs kļuva par krasu pagriezienu to latviešu trimdinieku liktenī, kas bija nometināti Krasnojarskas novadā. Jau iepriekš tika apzinātas ģimenes, kurās visi tās locekļi bija darba spējīgi - izmācāmi par zvejniekiem Jeņisejas lejastecē no Turuhanskas fīdz Diksonas salai upes deltā. Visus šos latviešu trimdiniekus, kā arī citu tautību represētos, sapulcēja Krasnojarskas kuģu piestātnē, no kuras ceļā uz ziemeļiem devās liellaivu un lihteru karavāna, lai, sākot ar Turuhansku, krastos un uz salām izsēdinātu steigā izveidotās brigādes, kuras lielākoties sastāvēja no sievietēm un pusaudžiem. Ta upes krasti, mežonīgi, vietējo iedzīvotāju - ņencu, dolgānu, evenku, ketu, kā arī krievu, kurus dēvēja par seldjuniem, - vien reti apdzīvoti, kļuva par īpatnēju koloniju, kurā veica eksperimentu - cik ātrā laikā neprašas var iemācīt par zvejniekiem, kas zvejotu zivis sarkanās armijas vajadzībām un attaisnotu savu eksistenci. Šī nolemtība bija daudzu tūkstošu liktenis. Arī manējais. Tādēļ Jeņiseju, kuras krastos turpat četrus gadus dzīvoju un zvejoju, varu saukt par savu likteņupi. Tā izmanīja manu dzīvi tiktāl, ka biju jau ziemeļu dabas apsēsts, piemērojies eksistencei apstākļos, ko vairākums dēvēja par elli. Ja ne vecāki, ja ne tautieši, kas savu likteni spēja apzināties, vien palikdami uzticīgi Latvijai, būtu kļuvis par pārkrievojušos klaidoni, kādus vēlāk esmu sastapis, ceļodams pa Sibīriju - bez savas valodas, bez dzimtenes. Tomēr arī tie seši aiz polārā loka pavadītie gadi, kā tagad apzinos, atstājuši paliekošu iespaidu uz mūžu. Tik bieži skatos atpakaļ, ka atmiņu ainas reizēm aizplīvuro īstenību, ka dzīvoju, dzīvoju, bet nevaru vēl aizvien izdzīvot ziemeļos pavadīto laiku, savu toreizējo tuvību skaudrajai dabai. To it kā var saukt arī par dzīves traģēdiju, kad viss manā pusaudža dzīvē, līdz kļuvu par jaunekli, sagriezās, kā saka, ar kājām gaisā, taču to var dēvēt arī par laimi, piedzīvot un izdzīvottādu likteni, kas dzīvi padarījis izjūtām bagātu.

No Jeņisejas tolaik, kad mūsu ģimene bēga uz Latviju, šķīros ar sirdssāpēm. Atvadījos kā no draudzenes. Atceļā pa upi līdz Krasnojarskai raudzījos garāmslīdošos krastos kā apmāts. Neticēju, ka dzīvē vēl nāksies atgriezties pie šīs likteņupes.

Pagāja gadu desmiti. No otrreizējās trimdas par atmiņu upi kļuva Obas pieteka Čulima, netālu no kuras dzīvojām Sibīrijas taigā. Pie šīs upes divreiz kopā ar ceļabiedriem atgriezos, lai gan toreiz jau bija vēlme - vispirms braukt uz Jeņisejas ziemeļiem. Taču turp nelaida - aizliegta pierobežas zona, un nācās samierināties ar Čulimu.

Atmiņas par Jeņiseju kā likteņupi atkal atdzīvināja man uzdāvinātā slavenā norvēģu polārpētnieka Fritjofa Nansena grāmata „Sibirien ein Zukunftsland" (Sibīrija - nākotnes zeme), kurā viņš apraksta savu ceļojumu 1914. gada vasarā pa Jeņiseju augšup no grīvas līdz Krasnojarskai. Grāmatā atradu fotogrāfijas un aprakstus par vietām, kurās esmu dzīvojis un zvejojis - Kazancevu, Lukovuju protoku. Nansena aprakstītais savijās ar paša pārdzīvoto. Kā gribējās vēlreiz skatīt, pārdzīvot vietas, kur es kā pusaudzis sāku savas zvejnieka gaitas! Taču arī otrreiz, tiecoties aizsniegt Taimiras pussalu, paliku pusceļā. Mums ar ceļabiedru uz kuģa nepārdeva biļetes līdz Ustj-Portai. Nācās samierināties ar nedēļu ilgiem piedzīvojumiem kopā ar zivju aizsardzības inspektoriem, kuru priekšnieks bija latvietis, 1941. gadā izsūtītais, kurš vairs neprata ne vārda latviski.

Šķērsojām polāro loku pie Kureikas, kādreiz pompozi iekārtotās Staļina trimdas vietas, daudz ko uzzinājām (arī par latviešiem) šajās jau krievu rakstnieka Astafjeva aprakstītās vietās (grāmatā „Царь - рыба"). Dzīvē atdzīvojās kāda sen izbalējusi redzes glezna: velkam vadu uz Jeņisejas sēkļa, lai notvertu Turuhanskas siļķītes, kas tikko sākušas nārstu. Ieķērušies ar velkamām jostām vada striķī. Kā pirms četrdesmit gadiem, jo ir jau 1983. gads - pēdējais Sibīrijas ceļojums pa pieteku Podkamennuju Tungusku, Angāru un Jeņiseju posmā no Turuhanskas līdz Svetlogorskai. Atmiņas ir atkal tik saviļņotas, ka rakstu stāstus un aprakstus par ziemeļos piedzīvoto, izfantazēju stāstus, kas piedzīvoti vien iztēlē. Netieku vaļā no savas likteņupes, kaut dzīvoju pavisam citu dzīvi, citā realitātē, Jeņiseja vēl aizvien tek cauri mūžam.

Vai tā tikai sagadīšanās, neapzināta ceļamērķa izvēle, bet ar Jeņiseju nācies iepazīties arī tās augštecē Tuvas autonomajā republikā. Jau 1966. gadā, pirmajā Tuvas apmeklējumā, mēs, četri tūristi, tostarp arī māksliniece Biruta Baumane, nokļuvām rajona centrā Tooro-hemā, Dižās Jeņisejas (Ulug-hemas) augštecē, kur tā jau savienojusies par Dižo upi no Big-hemas (lielās) un Kaa-hemas (mazās) sateces. (Hema - upe; hemčika - upīte.) Mums piedāvāja nobraukt ar kuteri, kurš velk plostu, no Tooro-hemas līdz galvaspilsētai Kizilai, lai tuvplānā redzētu un justu Jeņisejas lielāko - Hutinskas - krāci. Ta jau bija izspridzināta, un no sēkļiem nevajadzēja bīties, bet tās spēks bija tik varens, ka plostu ar dižajiem ciedru baļķiem saslēja stāvus, it kā tie būtu vien sērkociņi.

Visaugstāk pa Jeņiseju nokļuvu 1967. gadā, kad laivinieks vienkocenē ar piekabes motoru mūs, četrus ceļotājus, no Toora-hemas uzveda pret straumi ap simts kilometru un atstāja mītam vecā zvejniekbūdā Svētā (Idin) kalna pakājē. Vēl nepilnus simts kilometrus augšup bija jau Mongolijas robeža un milzu ūdenskritums.

Ja savelk visus šos gadus un dzīves pavedienu galus kopā, tad Jeņiseja ir pati nozīmīgākā upe manā mūžā. Nozīmīgākā vairākās nozīmēs. Vispirms jau kā likteņa lemta upe. Varena, nežēlīga un biedējoša, un tajā pašā laikā apbrīnojama, pat iemīlama. Ne tā kā Daugava. Latvijas upītes ar piederības sajūtu šai vienai, ūdeņu cauraustai zemei ir mantojums, kas saņemts jau teiksmās un tautasdziesmās. Ar to abstrakto pieķērību Latvijai, ko mēdz dēvēt par dzimtenes mīlestību. Jeņiseja tiešāk liktenī izdzīvota. Prozaiskāk. Ar mežonīgiem krastiem, pirmatnību. Atsaldētām rokām un ziemeļblāzmu debesīs pār mums - barga un tomēr daudzos gadījumos arī žēlīga likteņa piemeklētiem. Manuprāt, kā likteņupe attaisnojusi savu nosaukumu mūsu tautas liktenī.

2008. gada jūlijs

Etīdes par kokiem

Kad, izgājis dabā, apceru dzīvošanu, koki ir pirmie, kas vīd acupriekšā, kas liek aizdomāties tālu, plaši un dziļi - līdz pašiem pirmsākumiem. Kā izveidojušās visas šīs koku sugas, kas aug uz Zemes. Kādēļ tās ir tieši tādas - katra ar savu atšķirīgu īpatnību, iekļautas daudzveidībā, ko saucam par mežu? Daba ir tik atklāta pret mums un reizē noslēpumaina, ar tik daudzām vēl neatminētām mīklām, būtību, kurai jēgu varējis piešķirt vien Radītājs. Daba allaž stiprinājusi ticībā. Koki bijuši šīs ticības liecinieki, lai cik dīvaini tas arī neizklausītos.

Manī nav pretešķību starp pirmcilvēku, kādā palaikam esmu iejuties Sibīrijas mežonīgajā un vēl pirmatnējajā dabā, mūsu senci pagānu, kurš bijis tik poētiski māņticīgs attiecībās ar dabu un kāds esmu pašreiz saskarsmē ar kokiem. Varbūt naivu savos skaidrojumos, bet stipru ticībā, ka daba ir ļoti būtiska mūsu garīgās dzīves sastāvdaļa, ka tai ir arī sakrāla funkcija mūsu dzīves izjūtā.

Koki ir iekļāvuši mūs savā sabiedrībā, kā mēs kokus ieņemam sevī - arto ārējo izskatu cauri gadalaikiem, sugas īpatnībām, ar tēliem, kādus no tiem radām un gluži lietišķi, neiztiekot bez koku klātbūtnes ne brīdi.

Apses

Nupat pievakarē, dažas dienas pirms Jāņiem, izgāju ikdienas pastaigā pa Jūrmalas parku. Ar nodomu - pievērst uzmanību apsēm, lai par tām varētu ko būtisku uzrakstīt. No parastajām, Latvijā izsenis augošās sugas, uzgāju vien vienu drebelīgu kociņu. Pārējās - un biju pat pārsteigts, cik to daudz - varenās Kanādas apses. Ķeburainiem zariem, raupjiem stumbriem. Jau sen iepazītas kā mūzikas instrumenti, savu partiju iespēlējot orķestrī, kad, pirmos skarot parka kokus, brāž vētra no jūras. Šīm apsēm, kas reiz sastādītas tūdaļ aiz kāpām, dobjas balsis - kā čelliem, kontrabasiem, fagotiem, varbūt pat bazūnēm - atkarībā no tā, cik balles stiprs vējš, cik stipra un brāzmaina vētra. Bieži esmu klausījies šajā priekšnesumā, kad žūžo priedes, katrs pa savam šalko lapukoki un visskaudrāk un skaļāk par visiem diženās Kanādas apses. Tās, lielas un stīvas, nelokās vētras priekša, kā to mēdz darīt šmaugie koki, līganās lapotnes. Brāzmas lauž ķeburainos zarus, vētras spēks reizēm tik varens, ka izceļ saknes, noliec stumbrus un koki kļūst invalīdi -zemu noliektiem augumiem, bet vēl aizvien ar saknēm, kas savienotas ar zemi, sūc dzīvības sulas. Uz šīm dižajām svešzemju apsēm ir ko noskatīties, ieklausīties to balsu dažādajos reģistros.

Pavisam savādāk uztveramas mūsu pašu vietējās. Pie mazākās vēsmiņas purošām, drebošām, trīsuļojošām lapām. Gan smuidri, gan korpulenti noaugušās, gan pavisam vēl sīciņās, savairojušās birztaliņās. Apse tāda sievišķīga - mīkstu koksni, nervoza no vēja skārieniem, uz pucēšanos rudeņos tāpat kā kļavas, jo sevišķi, kad pirmās salnas jau skārušas. Mīl spilgtos, sarkanos un dzeltenos toņus, rudeņos starp kokiem viena no krāšņākajām.

Arī Sibīrijā apses. Zemienes taigā varenas augumā, kalnu taigā pulciņos, savā starpā čabinādamās, līdz vējš tās noplēš kailas. Un - cik dīvaini! - pigments, ar ko koku lapas krāsojas rudeņos, atkarīgs no augsnes, kādā koki aug. Gan Latvijas, gan Sibīrijas apsēm katrai savs tautastērps.

Mūsu Jūrmalciema māju parkā arī esmu iestādījis šmaugu apsīti, kas ilgus gadus nīku|oja un tikai pēdējā laikā saņēmusies un zaro, kuplinādama galotnīti. Taču par savu apsi esmu izvēlējies kanādieti, kas vēl aug aiz Piejūras slimnīcas žoga. Tā noliekta jau gandrīz garšļaukus. Pa resno stumbru patīk kāpaļāt bērniem.

Ne jau pazemojot vētras tik zemu noliekto koku, bet apbrīnojot viņa dzīvības alkas - aizvien vēl ar saknēm turēties smiltīs un ik pavasari sazaļot.

Bērzi

Tāds parasts koks. Ikdienišķs. Ļoti latvisks un tai pašā laikā arī starptautisks. Atmiņā tūdaļ sarosās Arvīda Skalbes dzejoļa rindas: „Smuidri bērzi pretī panāk baltos tāšu zābakos..." Panāk tepat aiz loga, kur Liepājā sākas Bērzu aleja, un no atmiņu tālumiem. Tik dažādi koki, kociņi. Sākot ar pundurbērziņiem Taimiras pussalas un Norvēģijas ziemeļu tundrās līdz milzu bērziem Sibīrijas taigā, kā arītepat Latvijā, Liepājā, manas kādreizējās līgavas bērnības dārzā, Robežu ielā 13 reiz augušais milzu bērzs, kā šķita toreiz, lielākais Liepājā. Pa vidam bēržeļi un dižkoki, atsevišķi īpatņi un birzis, ar kādām tik lepna var būt Latvija, jauktajos mežos iejukuši, dižie damakšņos, nīkuļojošie grīnos un purvājos. Arī mūsu Jūrmalciema „Šeiros" -dārzā un pagalmā. Iepriekšējo īpašnieku un pašu stādīti. Kur nu bez bērnziem! Sākot jau no bērnības, kad tieši no šī koka pērienam grieza vai lauzas žagarus, tecināja sulas, sēja pirtsslotas. Atmiņā tāšu trauki, sākot no sīkas cibiņas līdz ūdeni nesamam spainim, taures briežu pievilināšanai riesta laikā, tāss papīra vietā, uz kura trimdinieki rakstīja vēstules. Sibīrijā jumtus juma no tāsīm, klāja griestus. Kur nu vēl bērzu malka, saplākšņi, visas šīs praktiskās lietas un bērzu poēzija -dzejoļos, tēlojumos, tautasdziesmās, personīgi piedzīvotie bērzi un bērzi vispār.

Bērnībā vectēva lauku māju simts pūrvietu platībā ietilpa arī bērzu birztaliņa. Gravas krantē, kas to atšķīra no meža. Agri pavasaros, kad lapas tikko plauka, tajā ziedēja anemones, vēlāk arī kreimenes, pirms Jāņiem naktsvijoles. Jūlijā labi zināmās vietās dīga gailenes, tām pievienojās apšu kundziņi, pa retai baravikai. Rudenī zem bērzu lapu klājuma varēja atrast cūcenes. Birztaliņa man kā bērnam bija labi pazīstama. Turp mani laida vienu pašu, un tur es saimniekoju augu vasaru. Nešaubos, ka tieši šī birztaliņa ievadīja mani mežinieka gaitās, piejaucēja dabai jau no mazotnes.

Bērzi iespaidoja Kazdangas apkārtnes ainavā. Tā saucamā Purvīša birze viņpus Alokstes upītes, ko, ciemodamies Kazdangā, kādreiz gleznojis mākslinieks, ko vēlāk gleznoja arī Liepājas gleznotāji - vecmeistari Sauka, Diņģelis, Lejnieks, un es kā žurnālists biju izbraucis viņiem līdzi plenērā. Bērzi, ko Purvītis gleznoja jauneklīgi smuidrus, bija izauguši gari un resni. Birzī kūkoja dzeguze, Alokstes lejā pogāja lakstīgalas. Un bērzi iegleznojās vecmeistaru audeklos un arī manās atmiņās.

Pavisam citi iespaidi no Sibīrijas bērziem. Vispirms praktiski. Tos sešus gadu, ko nodzīvojām trimdā taigas ciematā, ik pavasari abi ar tēvu gādājām malku ziemai, rīkojoties tāpat kā vietējie. Tuvējā apkaimē izvēloties kādu bērzu birzi - tās kā aparas kolhoza laukos bija no vienas vietas - nozāģējām, sagarinājām, saskaldījām un sakrāvām kaudzēs bērzus gludākiem stumbriem. Malka pa vasaru izžuva, un rudenī, vezumā kraujot, pagales klaudzēja sausi un skanīgi. Kā romantiska piedeva mūsu nežēlīgajiem meža darbiem bija vienā laidā kūkojošas dzeguzes (šie putni pavasaros salidoja bariem), zilās orhidejas, ko sauca par dzeguzītes asarām un mūsu samīdīto meža ķiploku jeb lakšu sulīgo lapu pikantais smārds. Viengad kļuvu par izpalīgu vietējam tāšu trauku darinātājam, nozāģējot pašus gludākos bērzus un nomaucot tiem tāsis.

Bērzs ir mīlīgs koks. Un koksnē stiprs. Attieksme pret to dažāda. Tā kā mūsu dzīvoklim krāšņu apkure, ik vasaru cenšos ziemai iepirkt bērzu malku. Tā siltumā nepievils. Jūrmalciemā, mūsmājās „Šeiros" prieks par trim dārzā un vienu slaido pagalma viducī ieaugušo bērzu. Ieklausoties kā tie šalc vēsmās, kā tie švīkst jūras vētrās, izjūtot, kā tie smaržo pavasaros un vasarā pēc lietus.

Rakstot un pa logu raugoties, redzu divas dižu bērzu galotnes Bērzu alejā. Atceros, ka kādreiz esmu dzīvojis arī Bērzu ielā.

Ciedri

Latvijā tas ir eksotisks koks. Sastopams vien dažviet parkos. Liepājā neesot iedzīvojies, kaut kādreiz stādīts. Kaprīzs koks. Pat savā dzimtajā Sibīrijā. Sibīrijas ciedrs, jo ciedram dažādas, arīdienvidzemēs izplatītas pasugas.

Ar ciedriem iepazinos vien otrā Sibīrijas izsūtījuma laikā. Pirmoreiz, kad nonācām Taimiras pussalas tundrā, tur nekādi koki neauga. Vien kārklukrūmi uz Jeņisejas salām un tās labā krasta stāvajās nogāzēs vietumis alksnāji. Atklātā tundrā vien pundurbērziņi. Augstākie līdz jostasvietai.

Ar ciedriem pirmoreiz satikos, kad šķūtnieki pa ziemas ceļu mūs ar mammu veda pie taigas ciematā nometinātā tēva. Ceļš bija garš, un pa ceļam nakšņojām medniekbūdā, biezā skujkoku taigā. Bija jau marts, vakarā sniegs sasalis sērsnā, un pa to kā pa asfalta klājumu iegāju drūmajā dižkoku mūžamežā. Apstājos pie kupla ciedra, kam zari bija noauguši līdz pašai zemei. Mīkstskujaina, atvilguša pa dienu jau stiprajā Sibīrijas saulē. Tik tīkami smaržojoša, ka ilgi nostāvēju pie šī koka, skujas košļādams, jo arī garša no tām mutē bija tīkama. Ne tik asa kā priedēm un eglēm. Maigāka, aromātiskāka. Arī no ķieņa, kas no kādas brūcītes bija saķepis uz červeļainā stumbra. Pēc tam, nonācis jau taigas ciematā, kļuvis par kolhoza mednieku, ciedrus iepazinu tuvāk. Atsevišķus kokus un skupsnās saaugušus. Piedzīvoju ražas laiku, kad pašās galotnēs un tām tuvākajos zaros brieda mēļi, sveķoti čiekuri. Tie augustā vēl cieši turējās pie zariem, un pēc tiem nācās kāpt, aplīpot ar sveķiem. Taču pusgatavie vēl pienainie zem čiekuru zvīņām paslēpušies riekstu kodoliņi bija garšīgi un iekārojami. Kad čiekurus izkarsēja uz ugunskura oglēm, tie atvilga, viegli lupinājās un tos jau maisiem nesa uz ciematu, vārīja arī lielos čuguna katlos, iešaujot tos krievu krāsnīs. Tad, septembra sākumā, jau pietuvojās ciedru riekstu novākšanas laiks, no kolhoza darbiem brīvi ļaudis gāja taigā čiekurot; vietās, kur auga ciedrāji, apmetās uz vairākām nedēļām. Cik atceros, par tīri izvētītiem riekstiņiem tolaik maksāja 60 kapeikas par kilogramu.

Tos sešus gadus, kamēr mūsu ģimene nodzīvoja taigas ciematā, ar ciedriem iepazinos draudzīgi. Kā ar ciemata vietējiem iedzīvotājiem, kuri kādreiz bijuši tādi paši izsūtītie kā tolaik mēs. Rudeņos, ejot vāveru medībās taigā, nokļuvu vietā, kas bija nosaukta par Ciedru uzkalniem. Purvainajā zemienē slējās lēzeni pauguri, un uz tiem auga tik diženi ciedri, kādus citviet nebiju redzējis. Pēc ilgiem gadiem, kad palasījos grāmatiņas no krievu rakstnieka Megrē sērijas „Skanošais ciedrs", atcerējos Ciedru uzkalnu resnos milžus un iedomājos, ka tiek varētu tāpat skanēt kā šajās grāmatiņās aprakstītie, kas šķita kā pasaku tēli, lai gan tika pasniegti kā piedzīvota īstenība. Lasīju šīs brošūras ar interesi, lai gan aprakstītie notikumi šķita fantastiski. Taču, pašam reiz vareno ciedru stumbriem pieskaroties, nakšņojot zem to skujotņu apjomīgajiem kupoliem, ciedri palikuši atmiņā kā teiksmaini koki.

Vēl ar ciedriem tikos, ceļojot pa kalnu Altaju, un šķiet, ka no tā stiprā enerģētiskā strāvojuma, ko izstaro šī zeme, arī ciedriem piedēvējama daļa no šīs enerģijas. Vēl ciedri atmiņā no vairākkārtējiem ceļojumiem pa Zilo Tuvu (Tanna Tivu), un kā uz mūžu acupriekšā paliekoša redzes glezna no medībās pavadītā laika, ko esmu aprakstījis grāmatā „Tur, Haijarlika ciedru silos". Mūsu, četru mednieku no Latvijas, apdzīvotā medniekbūda atradās liela kalna ziemeļu nogāzē, skrajā ciedru silā. Mēs, aizrāvušies ar medībām, tolaik nepievērsām uzmanību, kādu koku sabiedrībā vadām savas dienas, bet nu jau, atkal pēc ilga laika, domas un sajūtas izmainījušās tiktāl, ka medibu ainas izbālējušas un atmiņā palikuši vien ciedri - diži koki piesnigušām skujotnēm. Mēnesnīcā. Tranzistorā skanot Bēthovena Mēnesnīcas sonātei.

Ciedri ieauguši atmiņā. Diženi, vareni, fantastiski koki. Uz robežas, kurīstenība saplūst ar iztēli.

Egles

Kad biju jau paaudzies, mamma pastāstīja, ka tūdaļ pēc manas piedzimšanas - 10. janvārī Liepājas vecajā slimnīcā - viņa ievietota palātā, pa kuras logu varējusi redzēt, kā lielām, ķepīgām pārslām apsnieg egle. Viņa ilgi lūkojusies šajā kuplajā eglē. Pēc piedzimšanas manā pirmajā dzīvesvietā Kaļķu un Čauļu (tagad Ālandes) ielu stūrī dārzā auga egle, zilganām, biezām skujām. Kanādiete. Šīs zīmes paturot prātā, augu mūžu esmu draudzējies ar eglēm, ja neskaita tās, pret kurām esmu pacēlis cirvi, tuvojoties Ziemassvētkiem, kuras esmu aplauzījis Sibīrijas taigā guļvietu klājot, apšķivījis, rūpējoties par rožu ieziemošanu.

Lielas, skaistas Latvijas egles esmu sastapis daudzviet. Atmiņā dižākās -Murjāņos, Lojas upītes gravā. Kur Imantam Ziedonim vigvams. Dižas egles atmiņā arī no Karpatiem, Vidzemes augstienes, Kurzemes mežiem. Arī netālu no Jūrmalciema, tā saucamajā Zībenbergā (Septiņkalnā), gravās starp priedēm noaugušām kāpām. Pārsteidzoši. Gandrīz vai kā Karpatos.

Sibīrijā uzreiz jau no tālienes uzmanību pievērsu balteglēm, kuru smuidrās, minaretiem līdzīgās galotnes taigā paceļas pāri citu koku skujotnēm un lapotnēm. Esmu redzējis, kā taidzenieku arteļi visai primitīvā veidā iegūst no baltegļu skujām smago eļļu. Kāpj augšup līdz egles galotnei un, lejup kāpjot, apkapā zarus. Zarus krauj lielā katlā un, pakurot apakšā uguni, pārtvaicē. Balteg|u skujas, piesātinātas ar sveķainu sulu, smaržo reibinoši un tīksmi. Ja tās paklāj guļvietā matrača vietā. Tas ir mīkstākas par parasto egļu skujām. Sibīrieši baltegļu biezi skujotos zarus dēvē par ķepām (лапы). Baltegles slejas atmiņām pāri. Tik sibīriskas, romantiskas un draudzīgas.

Viena no, manuprāt, brīnumainākām dabas parādībām: egles zied. Tas galotnēs, pašos augstākajos zaros pavasarī izdzen spilgti sarkanus ziedus, kas tā izceļas tumšzaļajās skujotnēs. Tāds durstīgs koks, un tik sievišķīgi maiga ziedēšana! Pēc tam ziedi jau vēršas parastos čiekuros, briedina sēkliņas, izsējas, kļūstčagani un spuraini.

Pārjūtīgi uztverot eglīšu „slaktiņu" Ziemassvētkos, dabas draugi svin svētkus mežā, rotājot „dzīvu" egli. Arī mēs tā esam darījuši, lai gan ar tādiem uzskatiem par koku un cilvēku attiecībām šajā pragmatiskajā pasaulē grūti. Visskumjākais laiks, manuprāt, egļu dzīvē, kad greznojumi no Ziemassvētku eglītēm novākti, tās, birstošām skujām, jau kailiem zariem, izmet pagalmos vai uz ielas, un kociņi tur vaļājas izmantoti, pazemoti, uz īsu brīdi pakļauti cilvēku iegribām.

Jūrmalciema „Šeiros" ir mums savas egles. Kādreiz stādītas dzīvžogos, jau iznīkušas, nokaltušas, taču daža vēl cieši saaugusi kopā ar smilšēkšķiem, viena kā draudzene blakus sviesta bumbierei, vairākas no jauna stādītas. īstās vietās. Ne jau dārzā, kur iedomājāmies tās „pieklājīgi" augam īszarainas un šmaugas. Bet egles, uztaustījušas saknēm leknāko dārza zemi, izpletušās platas, noēnojušas upeņkrūmus, sabiedrojušās ar plūmēm un bumbierēm. Kā jau pie tāda dārznieka, kas dzimis Mežāžu zvaigznājā.

Divas egles, ko mazas mazītiņas kādreiz durvjupriekšā stādījusi sieva Velga, tagad visas ģimenes lepnums. Pārcietušas dažādas augšanas grūtības, tās atraisījušās „slaidās jaunavās". Šogad (2008.) tik gariem un stipriem dzinumiem galotnēs un ik zara galā, ka prieks par tādu traku audzelību, tieksmi divatā izaugt dižās eglēs. Tas allaž tiek lutinātas ar kādu stimulējošu uzšļācienu, trūdvielās pārstrādājamu mēslojumu, taču galvenokārt ar mūsu ikviena apbrīnu, labestību un, varētu pat sacīt, - mīlestību, ko iedomājamies savukārt saņemam atpakaļ no abām draudzenēm jebšu dvīņu māsām, jo arīto stādītāja dzimusi Dvīņu zvaigznājā.

Kādreiz biju iedomājies, ka ievai kā kokam, kā krūmam, balti ziedot un ziedu laikā iestājoties aukstam laikam, vēlāk ienākoties melnās, šķērmās ogās, ir kāds sakars ar Bībeles Ievu, ar pirmdzimto, taču tas bijis tikai jaunības malds, un šīs abas ievas savā starpā ir pavisam atšķirīgas, pat pretējas savā raksturojumā. Pieredze apstiprina uzskatu - par Ievām nokristītās meitenes, vēlāk sievas ar savu ziedēšanu aizgaina saltos vējus, kamēr ieva kā koks apstiprina mūžseno tautas vērojumu, ka tā ar ziediem kā apsniguši, kā salnas apbirusi. Un tomēr ievas ir mūsu, ziemeļzemju, pavasara simbols. Ievas ir viens no pirmajiem kokiem, kas ar savu ziedēšanu modina vēl sastingušo dabu, kas uzdrošinās jau būt tik trausli baltas, smeldzīgu rūgtumu dvesmojošas. Ievas pavasaros ievēro, apdzied, apbrīno un tai pašā laikā nodrebinās - cik auksti vēji pūš, cik saltā dvesienā piezogas salna. Vēlāk, ka ievas zaļas, kad tās ienākas jau melnās, kā Latvijā uzskata, - nekam nederīgās ogās, tām vairs nepievērš uzmanību. Tad citi koki jau uzmanības lokā.

Ar ievām esmu iesācies kā dzejnieks. Un gandrīz vai ik pavasari arī turpinājies, kādu pantiņu uzrakstot. Saglabājies pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem uzrakstītais naivais dzejolītis:

Tikai vienreiz gadā ievas zied Skurbi, tvanīgi un rūgti.

Tad pie Ventas atkal atbrauciet,

Pogojošo lakstīgalu lūgti.

Maija naktī krastā izejiet,

Lai šīs nakts jums dzīvē nepietrūktu, -Tikai vienreiz gadā ievas zied Skurbi, tvanīgi un rūgti.

Un vajadzēja tā sagadīties: otrajā Sibīrijas izsūtījumā mūsu ģimene nonāca taigas sādžā Čuļskā, un tur par bēgļu gaitās Latvijā iekrāto naudu nopirkām guļkoku nameli. Un pie šī nameļa auga tik kupla un dižena ieva, kādu nemanīja ne tuvākā apkaimē, ne arī sādžā, kur vietējie krievi mēdza stādīt ievas māju priekšā; uzskatīja tās gandrīz vai par nacionāliem kokiem, pavasara vakaros, sasēdušies uz kluba kāpnēm un dziedot - Под окном черёмуха колышется..., ar Jeseņina vārdiem - „Всёравнолюбимая отцветёт черёмуха..."

Piebiedrojos dziedātājiem, kuri ar balsīm izsmeldza šīs rindas. No Tā laika iemīļoju krievu tautasdziesmas, iegaumēju daudzas no tām un dziedu savā nodabā.

Mūsu dižā ieva, kas zariem apņēma mājas jumtu, sešus pavasarus noziedēja tik dāsni, ka lapas gandrīz vai neredzēja aiz ziedu skarām, tā nobira, un ziedlapas ilgi gulēja zem tās kā sniegs. Rudeņos ieva mums bija kā saldais ķirsis, no kuras novākt ražu. Izrādījās, ka Sibīrijas saulē ievogas ienākas tik saldas, sulīgas un, tās ēdot, nemaz nevelk muti čokurā. Kā sibīrieši, tā arī mēs, izsūtītie un nometinātie, rāvām ievogas, izkaltējām, samalām dzirnavās miltos un, šos miltus sajaucot ar pienu vai pikuci krējuma, ar šo jaukumu svētku reizēs pildījām pīrāgus, mīklu cepām arī plāceņos. Tās bija Sibīrijā apgūtās saldās riktes. Vēlāk manam ceļabiedram smailītē pa Čulimas upi, toreiz arī dzejniekam Visvaldim Vecvagaram, ievogas tā iegaršojās, ka viņš tās sauca par Sibīrijas ķiršiem un ēda pilnām mutēm, lai gan taiga piedāvāja arī dažādas citas, manuprāt, garšīgākas ogas.

Otrreiz pa Čulimas upi, Obas pieteku, ceļoju kopā ar pāvilostniekiem un žurnālistu Aivaru Zīli. Tad, iebraukuši pietekā Čulkā, pa man zināmu zvēru taku aizgājām līdz sādžai, kurā kādreiz trimdā biju mitis. Ciemats bija pamests, nojaukts un nograuts, aizaudzis nezālēm, tur, spriežot pēc pēdām un asās zvēru dvakas, saimniekoja lāči. Pēc dižās, kuplās ievas atradām mājas vietu, kur kādreiz bijām dzīvojuši. Tā bija mežonīga tikšanās ar ievu, kuru mūsu ģimene iemīlēja, bieži pieminēja, no kuras atvadījās prombraucot. Un pēkšņi vēlreiz: „Всёравно любимая отцветёт черёмуха..."

Latvija vienās ievās. Arī Piemarē daudz ievu, arī Jūrmalciemā. Bez priedēm, kārkliem, kadiķiem, Sērmūkšiem, ceriņiem smilšu zemīte tīk arī ievām. Tas aug ne vien mežmalās, bet arī pārstādītas pie mājām, pūstās, kāpās un vigās.

Arī mūsmājās „Šeiros" divas iestādīju: vienu pagalmā, otru dārzā. Abas aug dūšīgi, jau kuro pavasari ziedēdamas. Tajās noskatoties, atmiņā mūsu ieva Piečulimas taigā, trimdas laiks un smeldzīgā krievu dziesma ar Jeseņina vārdiem „ Всёравно любимая отцветёт черёмуха... ”

Kastaņas

Jāatzīstas - nezinu, kādā dzimtā šo koku uzrunāt. Brīžiem velk uz sievišķo, brīžiem uz vīrišķo pusi. Bet ar kastaņkokiem blīvi pieaugusi visa civilizētā Eiropa attiecīgos platuma grādos: pilsētu ielās un laukumos, gar ceļmalām, parkos, dabas rezervātos un liegumos, siltās zemēs, kur neesmu bijis, varbūt arī mežos.

Kur ēdamos kastaņus pārdod tirgos, cep uz ielām. Latvijā ierastais, ikdienišķais koks - zirgkastanis. Kad biju vēl smīnīgs puišelis, vārds „zirgkastanis" man saistījās ar zirga izdarību, kad tas atbrīvojas no zirgāboliem - tā ienācies kastanis izlobās no savas adatainās čaulas. Taču, izrādās, botāniķi sprieduši savādāk, šim kokam nosaukumu dodami.

Liepāja pilna ar kastaņiem. Tie daudzuma ziņā var sacensties pat ar liepām. Kastaņi malu malās - veci jau stumbros izkurtējuši, bet vēl turas vētru brāzienos. Vien atlūst pa zaram, vien kādu nozāģē, kad tas kļūst bīstams gājējiem un transportam.

Esmu redzējis, kā vētrā lūst vairāk nekā simts gadus vecs kastanis mūsu „Šeiru" mājas ziemeļgalā, iestādīts 1900. gadā, kad uzbūvēta arī ēka, kurā vasarās mītam.

Jūlijā uzpūta pamatīga vētra no jūras. Zemā, kuplā kastaņa lapotne piepūtās kā bura. Vienā no niknākām vēja brāzmām resnais stumbrs neizturēja, lūza pamatnē, kur sākas saknes, un kastanis lēni uzgūlās šķūneļa jumtam. Žēl bija vecā koka, gluži kā tuva cilvēka, kura sabiedrībā, platās lapotnes pavēnī pavadījām omulīgus brīžus gan ēdienreizēs, gan tāpat, no saules svelmes patvērumu meklējot. Zari liecās tik zemu, ka zem tiem bija jāpalien, lai tad zem zaļā jumta justos kā istabā. Kad kastanis ziedēja, tas bija krāšņs skats.

No bojā gājušā kastaņa bija daudz malkas. Pagarš, resns klucis palika kā piemiņas zīme no varenā koka. Un iesējies kastanītis, kas nu jau kā pusauga koks ieņēmis vecā kastaņa vietu.

Liepājā kastaņu patiešām daudz. Tiem, tāpat kā liepām, palaikam apzāģē galotnes, tos ielās apkopj kā pārāk izpērušus, savvaļīgās tieksmēs pret debesīm, tiem jābūt gūtiem, vienai modei pakļautiem. Arī resnajiem „večiem", kas aug Kūrmājas prospektā, vietā, kur kādreiz bija Kūrmājas koncertestrāde. ArīVites un Hika ielās, kas ap gulbju dīķi. Dažs neiztur apcirpšanas procedūru un pavasarī vairs neatzaļo, bet visumā koki pakļaujas cilvēku iegribām. Kas viņiem cits atliek!

Ir jau pietiekoši daudz arī savdabju, kas aug savā vaļā gan Jūrmalas, gan Jaunliepājas parkos, žuburodamies pēc patikas. Arī kādreizējā Hamburgas dārza vietā pašā pilsētas centrā. Diži koki, varenām lapotnēm. Tik ierasti liepājniekiem. Arī atsevišķu namu sētās, dārzos. Arī pie nama K.Gliha ielā, kur dzīvojam. Mūsu kastanis dārza stūrī - kupls zemzarītis. Kad pieiet tam cieši klāt, zari kā draudzīgi pastieptas rokas, lapas kā plaukstas uzgulst pleciem. Ziedu sveces tik zemu, ka tās var pasmaržot.

Interesants ir kāda dzeršanu atmetuša paziņas stāsts. Sak, vienrīt mostos negantās paģirās. Pavasaris. SauŪte spīd. Kastanis zied aiz loga. Un ik uz zieda dejojoša balerīna. Rozā svārciņos. Tad sapratu, ka joki mazi. Ka šis skats kā likteņa mājiens.

Kopš bērnības, kad no kastaņiem un sērkociņiem taisīju rotaļlietas, ar kurām pašam vai ar citiem bērniem kopā spēlēties, rudenīgās pastaigās pa Jūrmalas parku allaž paceļu kādu no čaulas izlobījušos auglīti, iebāžu kabatā un virpinu to plaukstā. Tā ir tāda dīvaina saskarsme ar kastaņiem. Augu mūžu. Vien atskaitot trimdā pavadītos gadus, jo Sibīrijas taigā kastaņi neaug.

K|avas

Kad rakstu šo etīdi, manā redzeslokā caur logu kā za|š, smagnējs aizkars acupriekšā vairāku diženu kļavu blīvās lapotnes. Ir jau jūnija vidus, un pavasarī dažādos toņos un pustoņos niansētais lapu zaļums kļuvis vienveidīgs, un tās ir vien gaismas un ēnu spēles, kas izdala atsevišķus zarus, zarotnes, vietumis iezīmē stumbrus. Ik dienas esmu liecinieks pārvērtībām, kas notiek ar kļavām, la kā tuvākā kļava aiz loga, pie kura mans rakstāmgalds, vien kādus piecus metrus atstatu, iedomājos šo koku, arī saknes zem rakstāmgalda izlaidušu un ietekmējam mani ar savu sulu saldumu, ko tās iesūc no augsnes, kā to spēj vien kļavas. Par šo kļavu īpatnība - izstrāvot no sevis saldumu arī uz cilvēkiem - man kādreiz stāstījuši viedi mežavīri, kuriem ticu, jo jau vairākkārt dzīvē esmu pārliecinājies par viņu sacītā patiesumu. Vispirms jau Bārtas mežniecības Ķīburu iecirkņa mežsargam Starkam, kurš manu atsveķotāja miegainību izskaidroja ar dižas kļavas iespaidu, kura gan ar lapotni klājās pār būdas jumtu, zem kura gulēju, gan ar saknēm bija izlodājusi zemi, uz kuras, vien ar grīdu atdalīta, stāvēja no kļavakoku dēļiem darinātā gulta. Karstajā vasarā vajadzēja celties agri, fīdz ar saulīti, un ar divriteni traukties uz mežu priedes griezt, jo vēlāk, bulam svelmējot, apsīka priežu asinsrite, sakalta sveķu spogulī iešņāptie griezumi. Dienā biju Bārtmalā diendusu izgulējies, arī vakaros agri gāju pie miera, taču rīta nomidzis bija dziļš kā bezdibenis, no kura nekādi nespēju izrāpties. Un tur vainīga bija kļava, kas miegu saldināja kā sīrupu, kurā biju ieķepis, līdz kāds zirga pajūgā garām braucošs mežavīrs pamodināja.

Kļavu vienmēr esmu uzskatījis par laipnu, sievišķīgu koku. Mazliet piedauzīgu rudenī, kad kļavas ļaujas vējam, kad tik šiki nomet krāšņos apģērbus. Par šo tematu esmu daudzus dzejoļus uzrakstījis, kļavās iesapņojot gluži reālus sievišķus. Iešifrējot tos dabas tēlos. Tā ir tāda poētiska rotaļa, sen jau kā aizsākta spēle, kopš par kļavu, vēl Sibīrijas izsūtījumā, kur kļavas neaug, izlasīju kādu

Jeseņina dzejoli.

Kļavām arī tā īpatnība, ka tās uzzied, pirms iznesušas lapas, ar savu ziedēšanu izgaismo pavasari. Un atkal prātā Andreja Eglīša trioletas rindas: Tā ir, kad kļavas zied pirms lapām

un tikai vēlāk zaļas top.

Mēs mīlējām, tad draugi tapām...

Esmu pazinis vairākas latvju dzejnieces, kuras uz sevi attiecināja šīs rindas. Viena no viņām Mirdza Ķempe, kura ar Andreju Eglīti bijusi gan draugos, gan nedraugos.

Kļavas mēdz būt ļoti augsti un kupli koki. Varenām lapotnēm. Pa pilsētu ejot, allaž noskatos pa ceļam sastaptajos kokos. Un nobrīnos, cik kļavas diženas. Kaut vai viena no tām, kas aug Sv.Jāzepa katedrāles dārzā.

Savējo esmu izvēlējies jau kopš bērnības. Tā ir milzīgā cukurkļava, sīkām, izrobotām lapiņām, kas aug Jūrmalas parkā netālu no Gulbju dīķa. Tās lapotnē, galvu atgāzis, noraudzījos kā puišelis, tās galotnē, vai ik dienas garām iedams, aizvien vēl noraugos ar apbrīnu un cienību pret šo dižo koku.

Mūsu pilsētas mājas pagalmā K.Ūliha ielā, sasējušās un izdīgušas divlapītes, par pusauga kociņiem izauga septiņas kļaviņas. Tās pārstādījām Jūrmalciemā „Šeiru" pagalmā. Arī tur, liesā smiltiņā, tām iepatikās augt, un nu tās jau sakuplojušas, iedzīvojušās pārējo koku saimē, kas apņem centrālo ēku -pirtiņu.

Sieva Velga - Kļaviņa meitas uzvārdā. Brīžiem šķiet, ka viņai kāds radniecisks sakars ar šiem kociņiem. Dažreiz, kad tie pavasaros uzzied pirms lapām, dažreiz rudeņos, kad vējš pluina lapotnes un no zariem atraujas pa sasārtušai lapai.

Liepas

Starp mūžā piedzīvotajiem mežiem, taigu, starp sastaptajiem kokiem ir tādi, kas ieauguši atmiņā, kas vēl tagad rēgojas acu priekšā un šķiet īpaši pieminami, lai arī lasītājs atcerētos tos sava mūža kokus, kas tam liekas nozīmīgi, prātā un redzes atmiņā paturami.

Koki jau kopš bērnības paliek atmiņā, dažs kā sens paziņa vai pat draugs izaug mūžam cauri un kā ilgdzīvotājs augs vēl nākamajās paaudzēs. Tādu esmu skatījis Valdemārpils liepu un redzu aizvien vēl acupriekšā - viedu un varenu, vēl dzīvības spēku pārpilnu, kaut jaušams arī vecums, mūža ilgums, kas izpaudies deviņos žuburos, la ir visas Latvijas, varbūt pat Baltijas, liepa, kam cieša saistība ar Valdemārpili, ar Krišjāņa Valdemāra piemiņu. Tādas vecas, viedas un varenas liepas simbolizē mūsu vēsturi, atgādina mums, kādi esam bijuši savā izcelsmē, kad tās tika dēvētas par elku liepām.

Vēl kāda liepa, atmiņā jo cieši ieaugusi, bieži stāv acupriekšā. Tā, kas Kalvenē, kādreizējo vectēvam piederošo lauku māju „Pavāriņu" (tagad „Bites") pagalmā, zem kuras ziedu laikā dienasvidu mēdza gulēt vectēvs un palaikam arī es viņam līdzās. Dižā, kuplā liepa bija vienos ziedos, ziedi pilni bitēm, un to dūkoņa kā ērģeļu mūzika lapotnē. Un mans vectēvs, pats Bite uzvārdā, un viņa atzinums, ka šī bišu dūkoņa ir visskaistākā mūzika pasaulē, tik mīļa atmiņā, uz mūžu paliekoša.

Dzimtā Liepāja irvienās liepās. Arītajā no Grobiņas puses iebraucot, uz Nīcas pusi izbraucot. K.Ūliha iela, uz kuras dzīvoju, no Peldu ielas līdz Kūrmājas prospektam liepu špaliera ieskauta, un iela, kas nosaukta šo koku vārdā. Arī citās ielās, skvēros un laukumos, pagalmos un sētās, Jūrmalas parkā liepu gana, lai attaisnotu simbolu pilsētas ģerbonī, lai attaisnotu vārdu - Liepāja.

...Līdz pat jūrai liepu taka,

Līdz pat saulei debesīs.

Un, cik dīvaini, - kāpjoties atpakaļ pagātnē, liepu kļūst vairāk. Ne vien iztēlē, bet kā vēsturiski fakti un liecinājumi, ka jau Līvas ciemā bijis paradums - stādīt mājas priekšā divas liepas, starp tām ierīkot soliņu, uz kura pasēdēt. Vēl senākos laikos, kad Līvas ciems vēl atradās uz salas, to ieskāva liepu birzis. Kādēļ tieši liepu? Ja priede ir ierastāks koks smilšu augsnē? No kurienes šis sīkais riekstiņš, no kura pirmā liepa iesējusies šaipusē?

Starp tik daudzām mūža liepām esmu izvēlējies savējo. Protams, Liepājā, vienu no vecākajām, varbūt pat pašu vecāko - to, kas aug Peldu ielas sākumā pie autobusu pieturas. To atceros jau kopš agrīnas bērnības, kad gāju mammai līdzi uz Pētera tirgu un visā tā toreizējā plašumā tur bija siļķu pārdošanas vieta. Vectēva piejaucēts, iekāroju karaliskās zviedru siļķes, pēc mammas domām smirdīgas un nebaudāmas, šajā pēc sālījuma dvakojošā tirgus nostūrī, un es dabūju savu kārumu. Toreiz tur vecas mājeles priekšā auga divas kuplas liepas. Nameli noplēsa, viena liepa nokalta, bet otra aizvien vēl resna un kupla. Iedomājos šo liepu augam vēl Līvas ciemā, laikiem cauri, pāraugam vēl daudzas paaudzes Liepājā. Apbrīnoju to, garāmejot sasveicinos, un, kad ir runa par liepām, tad arī iztēlē allaž turu to acupriekšā. Kā tagad, kad rakstu šo miniatūru.

Liepa Liepājai ir pats būtiskākais koks.

Mežābeles

Kopš klausāmies Raimonda Paula dziesmu, par mežābeli priekšstats kā par poētisku, sentimentālu tēlu. Tāds man bija arī bērnībā, kad mežābele vēl nebija apdziedāta, un tas gadu gaitā nav arī mainījies, vien radušās dažas variācijas, kas uz to likušas paraudzīties savādāk.

Vectēva simts pūrvietas lielās saimniecības zemi šķērsoja vairākas gravas, un tieši to piekājēs auga vairākas kuplas mežābeles. Tā, ka zari bija aizsniedzami no grāvmalēm.

Agrīnā bērnībā biju diezgan praktiski domājošs puišelis. Mežābeļu krāšņā ziedēšana nekādu iespaidu neatstāja (tas nāca daudz vēlāk). Mežābeļu auglīšiem tik daudz pievērsu uzmanību, ka viengad, kad augustā tie jau bija ienākušies, ābolēnus kā riekstus pārkoda no meža atspriņģējušās vāveres, izēzdamas vien sēklas. Citugad, kad es jau biju aizbraucis uz Liepāju un gāju skolā, vectēvs mežābeļu ražu sadalīja ar mežacūkām un ābolēnus sabēra klētī sasaldēt. Kad aizbraucu atkal uz Kalveni Ziemassvētku brīvdienās, vectēvs cienāja ar atkusušajiem sulīgajiem auglīšiem, un tie šķita gardi.

Kad onkulis Edgars, viens no vectēva dēliem, beidza Bulduru dārzkopības tehnikumu, viņš Kalvenes „Pavāriņos" (tagad „Bitēs") ierīkoja kokaudzētavu, lai vēlāk, kad kociņi būs uzpotēti par civilizētu ābeļu šķirnēm, tos izstādītu saimniecības laukos. Tad es, jau daždažādas grāmatas salasījies, iztēlē sašķiroju ābeles mežonēs un kulturālajās. Kā indiāņus no bālģīmjiem, kā kanibālus no baltajiem cilvēkiem. Kad vecajā ābeļdārzā pie pašas mājas ienācās Baltie dzidrie un pēc tam arī citas šķirnes, baudīju kultūru un uzmanīju nogatavojamies gandrīz vai katru ābolu, taču manas simpātijas bija mežoņu pusē, ko pārstāvēja mežābeles un mežeņi kokaudzētavā. Kad kociņi paaugās, tiem acojot uzpotēja slavenas šķirnes - Grāvenšteinu, Trebū, Signi Tillišu u.c. Šī procedūra izraisīja atkal citas fantāzijas.

Trīspadsmit gados Sibīrijā neredzējām ne ābelīti. Ilgu laiku mežābele ziedēja vien Paula dziesmā, līdz iepirkām Jūrmalciema „Šeirus", kuru dārzā auga arī viena ābelīte. Tāda pusmežone. Dažos rudeņos pat ar āboliem zaros, kas gan vairāk līdzinājās mežāboliem.

Un tad ievēroju cieši līdzās zvejnieku takai uz jūru pašā priekškāpu krantē ieaugušu mežābelīti. Tā nebija nekāds retums - Piemarē auga šie koki. Arī krustābeles. Piecus gadus kopā ar kaimiņiem zvejodams, bieži minu šo taku, nopriecādamies, ka kociņš aug un kuplo, izpleš zaru vainagu. Nobrīnījos - tik tuvu jūrai! Piedzīvoju laiku, kad mežābele jau bija tik liela, kupla un stipra, ka sāka ziedēt, aizmesties augļos. Atceros, vienreiz rudenī sabēru stumjamos rateļos vairākas riekšavas brangu iedzeltenu ābolēnu. Tie bija šķērmi, neēdami, bet es tos noliku šķūnelī — lai sasalst.

Ziemā nezvejojām. Ābolēnus aizmirsu, tie sapuva. Janvārī uzpūta nepieredzēti spēcīga vētra, izskaloja krastu, bangas nogrāva pat vairākas priekškāpas, zemsegā uzplēsa irdu smilšu brūci un, brāzmu nestas, smilšu strūklas bija savērpušās ap mežābelīti un to ieputinājušas līdz pusei. Gribēju iet pēc lāpstas, atrakt, bet toreiz kaut kā nesanāca. Kad aizbraucu nākamreiz, kociņš jau bija ieputināts tiktāl, ka no smilšu paugura rēgojās vien zaru gali. Bija jau par vēlu mežābeli glābt.

Aizvien vēl piedomāju pie tās, jaunizveidotajai priekškāpai garām uz jūru iedams. Pēkšņi un strauji smiltis un vējš izrēķinājās ar mežābelīti, kas bija iesējusies tik tuvu jūrai. Atsaucot atmiņā laikus, kad vētras mēza smiltis pa visu Jūrmalciemu, ieputinādamas ne vien kokus, bet arī lauku mājas „Pūsēnus", kas tagad zem tāda paša nosaukuma kalna.

Oši

Ja vairākus gadus, galvenokārt vasarās un rudeņos, nebūtu dzīvojis pie sava trīskārtējā Sibīrijas ceļabiedra Egona Vītola Sakas mežsargmājās „Silos", man par ošiem nemaz nebūtu ko teikt. Jo šīs mājas līdz ar mums, cilvēkiem, bija ošu apdzīvotas. Kas to varēja iedomāties, ka kādreiz, tas varēja būt pirms 200 - 300 gadiem, meža vidū iestādīs osīti, kas izaugs par varenu koku, kāds tas ir pašreiz, un tam visapkārt iesēsies ošu audzes, kas ir šīs vietas lielā īpatnība un savulaik rosināja uzrakstīt dzejoli „Oši":

Šīs mājas ošu apdzīvotas,

Pats patriarhs stāv pagalmā,

Un apkārt tam līdz meža malai Šīplašā ošu dzimta stāv.

Pa gatvi oši aiziet projām Un atpakaļ pa gatvi nāk.

Smalks osītis pie smuidrās mātes Te pirmo lapu spēli sāk.

Tik mierīgi un cēli plešas Pār ļaudīm ošu debesis,

Un saule, lapu ēnas aužot,

Uz izmargotā maura viz.

Un cilvēki no ošu spēka Un ošu miera aizgūst sev.

Es augu nakti ošu vārdus Bez lapu trīsas saku tev.

Ar tādu zemes pārliecību,

It kā es būtu viens no tiem Un runātu uz ošu elpas No pašiem sakņu dziļumiem.

Negribu izlikties par zintnieku koku pazīšanā, izfantazēt savas sajūtas par koku iedarbību uz cilvēku, bet tajā klajumiņā, kur atrodas Ulmaņlaikā būvētās mežsargmājas „Sili", ošu ir tik daudz un tie vietumis aug tik blīvi, saknēm izpinuši zemi, lapotnēm aizseguši debesis, ka nekur glābties no ošu maģiskās iedarbības, ko izjutu strāvojam kā mierpilnu spēku, tā vienmēra plūdumu, jo sevišķi nakšu klusumā vai meditējot zem dižā oša (vai osienes) durvju priekšā, kur ieeja verandā. Starp oša resnajām saknēm divu mazu mednieku sunīšu kapiņi. Tur apglabāts foksterjers Džeris, mūsu pavadonis vienā no Sibīrijas ceļojumiem, kas aprakstīts grāmatā „Tur, Sibīrijas ciedru silos" un Čombe, nenosakāmas sugas pieklīdenis, bettik izdarīgs medību gaitās, ka pieminams ar cieņu.

Oši izsējušies un jau izauguši brangi lielu gabalu pa granšu celiņu, kas ved no „Siliem" uz turpat divus kilometrus attālo šoseju. Līdz iesākas dižais mežs. Jau sakārtoti gatvē. Māju austrumpusē, kur izrakts dTķis, ošu audzes savienojas ar damaksni. Cik var nojaust, sēklas no dižā un citiem pagalmā augošiem ošiem lidojušas pa jūras vējam un sējušās damaksnī, aizvien dziļā, līdz oši jau pārsvarā pārcitiem kokiem.

Nu jau pagājuši vairāk nekā divdesmit gadi, kad tā izskatījās mežsargmājās „Silos". Nekas daudz nav mainījies. Arī atmiņa uztur spēkā šo redzējumu, tās sajūtas, kas man no ošu zemes. Savdabīgākas nekā tiekoties ar atsevišķiem ošiem Latvijas mežos un parkos.

Ar osi, kā kopēja rakstura īpašība, vieno slinkums. Osis paslinks uz pumpurošanu un pumpuru atvēršanā pavasarī, kad citi koki jau zaļo. Tādēļ varbūt arī cilvēcīgi mīļš. Kā tās rakstura īpašības, ko nosoda citi, bet pašam tik tīkamas, ka pat lepojos ar tām. la arī ar šo lēnīgumu, ko pats uzskatu par apdomību, pirms izkārt ziedu bārkstis kā osim, pirms salapot ar tik sarežģīti izcakotām lapām. Un osis jau ir arī stalts koks, kam staltumā gribas līdzināties.

Ozoli

Ozols - spēka simbols. Pats varenākais starp Latvijā augošiem kokiem. Stiegru zarotni, blīvu koksni, cieši augsnē noturošu sakņu vijumu. Savrupis. Lai gan mēdz augt arī svētbirzīs, ozolainēs. Zīle - skaistākā, savdabīgākā starp koku sēklām. Lapas cietas, noturīgas vēl zaros, kad citiem kokiem lapotnes jau pa vējam. Zied maigi - bārkstainām skarām.

Kā man kādreiz stāstīja dabas viednis Kazdangas „baltais tēvs" Jānis Mežsēta, ozoli Latvijā aug uz sugas izplatības robežas Eiropas zieme|os. Tādēļ koki uzvedas tik dīvaini - te augšup ticībā pleš plašu žuburainu zarotni ar kuplu lapotni, te sakņūp plati un zemi kā zemzarīši, te slejas piramidālajos ozolos. Tik dažādi šie koki mēdz būt. Arī atkarībā no vietas, kur ieauguši, augsnes, no kuras barojas. Laukos lepnā vientulībā vai mežu masīvos, parkos, sastādīti ierindā ceļmalās.

Pret ozoliem dažāda attieksme - izcelt tos pārējo koku vidū, atbrīvot no pameža, lai redz tos visā diženumā. Taču vecie, viedie meža veči saka: ozols nav egoists, kādi mēdz būt citi koki, meža biežņā cīnoties par savu sakņuvietu, par telpu - izspraukties ar galotni debesīs. Ozols labi satiekot ar citiem kokiem. Gribas noticēt stiprā un varenā ozola draudzībai ar blakus augošajiem, ar tiem, ko vēl sauc par pamežu.

Daudz ozolu esmu pieredzējis Latvijā. Kaut vai vienā pašā Kazdangas parkā, ejot caur to Jāņa Mežsētas vadībā. Visvairāk Alokstes upītes krastos, šo krastu nogāzēs. Arī pie Valātes pilskalna. Tur varēja izvēlēties arī savējo. Kaut vai rudens sarkanlapaino Amerikas ozolu ar resnākām un strupākām zīlītēm. Vai kādu no tiem, kas aug zvaigžņotāju zemītē Alšvangā, kad ozola lapotni pieņem par izplatījumu un zīles par zvaigznītēm.

Vareni ozoli redzēti, laivojot pa Abavu un Tebru, Embūtē, Rucavā, Vidzemes augstienē. Apbrīnots Kaivas ozols. Ozols izjusts kā koks, no kura koksnes darinātas mēbeles un pirmkārt jau man labu ļaužu dāvinātais apjomīgais ozolkoka rakstāmgalds, uz kura esmu rakstījis divdesmit piecus gadus, pie kura pierasts kā pie uzticama sabiedrotā. Ja ciešāk piedomā, cik liela nozīme tomēr ir saskarsmei ar ozolkoka virsmu. Gan fiziski, pulējot to ik dienas ar elkoņiem, gan garīgi, rodot domām atspērienu, iztēlei starta laukumu.

Savu ozolu izvēlējos kā likteņa piespēlētu. Kad pirms divdesmit četriem gadiem no dzejnieka Augusta Strausa atraitnes Veltas nopirkām „Šeiru" mājas Jūrmalciemā, pagalma trijos stūros bija iestādīti trīs šmaugi ozoliņi - Augustam, Veltai un meitai Norai. Divi - Augusta un Veltas (arī viņa aizsaulē) bija jau nokaltuši. Trešais lēzenā nokalnītē, kur pa starpu ceriņu dzīvžogam ieeja pagalmā, vēl tikko elpoja ar dažiem saplaukušiem zariņiem. To tad ņēmāmies kopt. Es, kā tolaik zvejnieks būdams un „Šeiros" uz vietas dzīvodams, viscentīgāk. Apliku saknes ar trūdzemi, stumbrīša pamatni noklāju ar pļautu zāli, bieži laistīju. Paglābām ozolīti no iznīkšanas. Tas saņēmās, sakuploja, izpleta zarotni, sāka ziedēt, ražot zīles. Nu tas jau ir tādā spirgtumā un zaļumā, ka nav vairs ko bažīties par ozola izdzīvošanu. Kā par brīnumu ozoli, kaut lēnāk kā citur, aug arī vieglā un sausnējā smilšu zemītē. Liepājā, Jūrmalas parkā tos redz pavisam tuvu jūrai, tādēļ ceram, ka arīozolītis „Šeiru" pagalmā izaugs par brangu koku. Ja palīdzēsim tam kā līdz šim- ar mīlestību.

Ozoli tāpat kā liepas vieni no latviskākajiem kokiem mūsu dzimtenē, mūsu tēvijā. Partādiem tos izvēlējušies jau mūsu senči.

Paegļi

Vārds - paeglis - kaut literāri precīzs, vismaz Kurzemē skan svešādi un neierasti. Pie mums aug kadiķi, kadeģi. Lai an lielākoties tādi krūmeļi, pundurīši, kuri der vien pātagas kātam, tomēr tautas apziņā dziļi iesakņojušies ar savu lēno augšanu, blīvo koksni un sīkstumu. Kadiķi Latvijā ir visur un, kā šķiet, Kurzemē, piejūrā visvairāk. Ir pattādas dižas audzes kā Ziemupes jūrmalā, tāds dižens koks kā ceļu šķirtnē netālu no Ēdoles. Kas bijis igauņu salās, tas atceras paegļu mežus, kadiķu silus. Tik raksturīgus igauņu mentalitātei. Arī mūsējai.

Reiz Dzejas dienās Dundagas mežniecībā man uzdāvināja no paresna kadiķa nozāģētu ripu, no kuras gadu gredzeniem varēja saskaitīt, cik koks vecs. Izrādījās tas, mana rokas dilba resnumā, divreiz vecāks par mani. Šo kadiķa ripu aizvien vēl turu grāmatu plauktā, vēl nevarēdams izbrīnīt, cik blīvi var gredzenoties. No tās ripas radās arī dzejolis, kā daudzi dzejoļi par kokiem.

Arī Sibīrijā sastapts paeglis. Sajānos. Arī citās kalnu grēdās. Cita pasuga. Ne tā, kas aug Latvijā. Patīkami satikties. Apsveicināties.

Jūrmalciemā un tā apkaimē dzīvojam kadiķu sabiedrībā. (Arī vienai vecai

zvejnieku dzimtai uzvārds Kadeģi). Tuvējie sili un meži ar kadiķiem pamežā. Tie aug arī pūstās un kāpās, iziet pašā jūras malā. Vienu, nu jau šmaugu un staltu, dēls Dāvis ieaudzējis mūsmājās. Pie pirts, kur no tās iztek izlietotais ūdens. Nīku|oja, spītējās, bet tad atspērās ar saknēm augsnē, sakuploja, uzziedēja un nu jau briedē arī ogas.

Kādreiz ciemā dzīvoju arī ziemās, slēpoju pa piejūras siliem un mežiem. Bija man sava kadiķu plantācija, uz kuru šļūcu ogot. Tur kadiķīši bija tumšzilu ogu pilni. Un man tās garšo.

Viens varen garš un slaids kadiķis izaudzis lielajā kāpā, līdz kurai kādreiz skalojusies jūra. Tam allaž izrādu apbrīnu, kad ziemā ieminu tam garām slēpju sliedi, vasarā ogoju zemenājos un mellenājos, rudeņos sēņoju. Patīkami uzturēties gan priežu, gan kadiķu sabiedrībā. Reizēm nolaužu pa zariņam no vairākiem kociņiem, lai nebūtu vienam pāri darīts, un peramies ar kadiķu slotu. Zvetējamies tā, ka skujas saduras miesā. Tas šķiet tik veselīgi. Pārmaiņus ar bērzu un vērmeļu slotām. Tas šķiet tik radnieciski spīvajam Piemares kociņam - kadiķim.

Pīlādži

Pucenes, sērmūkšļi, pīlādži - tie ir trīs dažādi nosaukumi, kas katrs rada dažādu attieksmi, noskaņu pret šo plaši izplatīto koku, jo sevišķi Piemarē, kur to arī sauc tik maigi, glāsaini par pucenīti, akcentējot tās šmaugumu un kreimaino ziedēšanu. Sērmūkslis - tas jau skan rūgti, no šī vārda jau sūrums mutē, kad nogaršota sarkanā oga ar dzelteno viduci no ienākušamies čemura. Nu un -pīlādzis - tas jau ir literārais nosaukums, lai arī gana tautisks, lai ar vārdu asociētos tam piedēvētais burvestības spēks atgainīt mošķus un jodus. Bieži vien šie trīs nosaukumi saziedās vienā čemurā, sulo rūgti un rudeņos greznojas sarkani.

Pīlādzis, kā daudzi citi koki, izaug mūžam cauri, skaitās parasts, ikdienišķs, bet latvju poēzijā ieņem paliekošu vietu. Kas gan nav sērmūksli apdziedājis, vismaz dzejolīpieminējis?!

Pīlādzis nav tikai dekoratīvs kociņš skaistumam vien, bet arī lietderīgs, jo daudziem gribas pīlādžu sulas un ievārījumu. Es arī esmu viens no tiem un ik rudeni Jūrmalciema dienvidgalā apstaigāju kāpas un pūstas, uz kuru vaļņiem vai kupriem aug pucenites. Dažugad smagu čemuru pilniem nolīkušiem tieviem zariņiem, citugad, kad vasara bijusi sausa, tārpu izlodātām odziņām, zirnekļtīklu pieaustiem čemuriem. Reizēm jāiet uz mežu pīlādžogas lasīt - tur tie padevušies brangāki. Ņemu līdzi dzirkles vai parastās šķēres - ar tām ērtāk apšķibīt čemurus. Mājās liels darbs - ogas jānorauj, jāpārlasa, bet rudens vakari gari, un laika diezgan.

Rudeņos, kad dāsna raža pīlādžiem, teic, esot arī kartupeļiem bagāts gads un, kā esmu ievērojis, tā arī ir.

Kādreiz rudeņos uz dienvidiem pārlidojošo putnu bari, jo sevišķi strazdi, ir tik izsalkuši, ka klūp pīlādžos un notīra čemurus. Bet ir arī gadi, kad čemuri ilgi turas zaros un sārtojas zaros vēl ziemā.

Piemarē nav gadījies redzēt, bet, kur augsne leknāka, sērmūkšļi izaug par pamatīgiem kokiem. Lai kādi, lai kur un kā ieauguši pīlādži, sērmūkšļi, pucenes ir koki, bez kuriem Latvija, un jo sevišķi Piemare un visa jūras piekraste, nav iedomājama. Arī vairākas Liepājas ielas, ko rudeņos krāšņi iekrāso pīlādži. Un Liepājaitaču ir arīsava - Pīlādžu iela.

Priedes

Raksturot priedi nebūt nav viegli. Tā irtik dažāda savās augšanas izpausmēs. Atkarībā no pasugas, no augsnes, no citu koku sabiedrības, starp kuriem ieaugusi. Grīni un purvājos sīciņa, augšanas apstākļu izkropļota. Jūras krastā, Piemarē pieņēmusi veidu, ko dēvē par cūkas priedi (kādēļ?), jau pašā stumbra aizsākumā žuburota, vētru lauzīta. Un tad jau garākas un kuplākas jauktajos mežos, atsevišķos priedienos, un tad jau kā masta priedes silos - dižas augumā un apbrīnojamas slaidumā. Vēl atsevišķas dižmanes, kas izceļas ar resnumu, īpatnēji izvītām skujotnēm, ja tā var sacīt - likteņa piemeklētās. Kā Pāvilostas vētras priedes, kā daudzas, kas ieaugušas jūras krantē augu mūžu pretstāvēt brāzmām, no bangotnēm atrautām šļakatām, ar kurām niknākās vētras apsmidzina pašā krantē ieaugušās, līdz skujas brūnē. Kā piemineklis ne vien koktēlnieka Miķeļa Pankoka mūžam, bet jo daudziem piemariešiem Jūrmalciemā Veckupšu pūstā aug zema, stiegra cūku priede, kādu vairs nekur citur neesmu redzējis. Tik spēkpilna un spītīga ir tā. Tik simboliski Piemari un tās ļaužu raksturus apliecinoša.

Daudz īpatnu priežu redzēts mežos Baltijas jūras piekrastē, arī ceļmalās. Kaut vai tās, kas klajā laukā, kur no Rīgas - Liepājas šosejas pagrieziens uz Aizputi - gluži kā pīnijas, kā japānietes smalkās gravīrās. Garskujainās kalnu priedes Jūrmalas parkā, kas pazemībā noliektas, plosoties jūras vējiem.

Ar priedēm visciešāk sapazinos, kad vienvasar strādāju par atsveķotāju Bārtas mežos. Tad ar priedēm pat sarunājos, tām ar skrīpstu iegriezdams gan „kairinājuma ūsas", gan ikdienišķos šņāpienus sveķu spogulī. Kaunināju slinkās, kas lēni pildīja ķienim paredzētos trauciņus, uzslavēju dāsni sveķojošās. Biju egoists - domāju vien par savu labumu. Tikai pa retam aizdomājos priežu likteņos - būt nolemtām jau cirsmai, atdotvēl pēdējās dzīvības sulas.

Arī svešās malās gadījies sastapties ar priedēm. Pa retam Sibīrijas taigā. Vairāk upju krastos, kur atsedzas smilšaini stāvkrasti - Baltās Kraujas (Белый Ярь). Tepat kaimiņos Kuršu jomā, kur priedes pieplok zemei kā staipekņi. Atmiņā priede Knuta Hamsuna kapu kalniņā Norvēģijā. Un tādēļ asociācija ar priedi kapu kalniņā Aizporu kapos Kalvenē. Ierakumā pie tās saknēm kalpakieši apturēja lielinieku iebrukumu Kurzemē. Tieši šī priede kļuva par zīmi atbrīvošanas cīņu vēsturē, līdz ar pieminekli tai pašā kapu kalniņā, kurā tā ieaugusi.

Starp daudzām apbrīnotām un ievērības cienīgām priedēm esmu izvēlējies arī savējo, kā pašam šķiet, draudzīgāko koku. la ir dižena, jau sīkpriežu apņemta cūku priede Laucē, kurai garām ved smilšains meža ceļš. Jūrmalciema austrumu nomalē zem lielās, ar silu noaugušās kāpas. Tas zari izlocīti kā Eola arfa, uz kuras vējiem spēlēt. Zaru žuburi tik mezglaini, kādu iedomājos savu likteni. Nu jau vairāk nekā divdesmit gadus, tai dažādos gadalaikos garām iedams, pieglaužos resnajam, raupjajam stumbram un aprunājos ar savu priedi. Ne jau ko dziļdomīgu sacīdams. Tāpat vien. Apsveicinos kā arsēnu paziņu. Dažreiz, kad nejūtos labi un slikts garastāvoklis, palūdzu priedei izgainīt nelabumu. Ne jau kā elku pielūdzējs, bet tādā savstarpējā koku un cilvēku draudzībā. Iedvesmojot sevi ar domu, ka priede man palīdzējusi.

Priežu silos vairāk gaismas nekā citos meža paveidos. Та staro ne vien no debesīm, bet arī no kokiem. Ar labestību pret cilvēkiem.

Skujmetes

Jau pašā nosaukumā - skujmetes - kaut kas noslēpumains, atšifrējams, jo skujkoki mūsu uztverē ir mūžamzaļi, nenobirstoši, un te pēkšņi no šīs sugas pasuga, kas apvieno gan skujkoku, gan lapukoku īpašības. Latvijā dzīvojot, šos kokus tā pa īstam neizjūt, jo tie tomēr ir retums, eksoti, ko vācu baroni reiz stādījuši; tā arī iesaukti par Vāczemes eglēm. No muižu parkiem skujmetes izplatītas arīcituviet Latvijā.

Vectēva lauku mājās Kalvenē Vāczemes egle bija ieaugusi ceriņu dzīvžogā, kas dārzu atdalīja no granšu ceļa, toreizējās Rīgas - Liepājas šosejas 57. kilometrā. Man kā puišelim pret šo koku, kas auga stalts un kupls, bija cienība, tāpat kā pret citiem dižajiem pagalma kokiem, jo sevišķi pret ošu gatvi, kas ieveda pagalmā pa olnīcu. Mūža gaitā mana cieņa pret daudzām koku sugām, atsevišķiem īpatņiem vairojās, taču skujmetēm to spēju apliecināt, vien nonācis Sibīrijā, gan otrajā izsūtījumā, kad dzīvoju taigas ciematā, gan daudzajos ceļojumos Sibīrijas dabā.

Ziemeļu tundrā, Taimiras pussalā, kur nācās trimdā nodzīvot piecus gadus, lapeglītes bija vienīgie koki, kas šur tur parādījās - šmaugi un tizli, kā kroplīši, saknēm atduroties mūžīgajā sasalumā.

Pirmā pateicība un cieņas apliecinājums skujmetēm par zāļu tēju, ko vārījām no atsūtītajām skujām, glābdamies no ziemeļu slimības skorbuta (cingas), tā skāra katru no mums, izsūtītajiem, kas cietām no vitamīnu trūkuma uzturā.

Zvejniekmājā Jeņisejas kraujā, kur dzīvojām kopā ar Pievolgas vāciešu brigādi (sievieši vien), viņas jau sagūla midzeņos un vairs necēlās, kad piesūtīja maišeli ar kaltētām, zaļoksnām lapegļu skujām. Vārījām tēju, dzērām paši un dzirdinājām vācietes. Pēc nedēļas viņas jau bija uz kājām. Man pārstāja asiņot smaganas.

Otrajā izsūtījumā taigā lapegles iepazinu kā dižus savvaļas kokus. Gan vasarās zaļojošus, gan kā pieminekļus izdegušai taigai. Kolhozs „Čuļskaja garj", kurā strādājām, bija iekopts izdegušās taigas vietā. Pārējie koki bija izdeguši līdz celmiem, vien lapegles apogļojušamies stumbriem bija palikušas stāvus. Ziemā tās zāģēju un vedu malkai. Tas bija grūts darbs - nolaist tādu milzemi. Zāģis aprepa ar ķieni, to nācās ik pa laikam tīrīt ar pretoleju. Lapegļu stumbeņi, kaut sausi, bija kā svina pielieti - tik smaga un blīva izrādījās lapegles koksne. Ta, pagalēs sacirsta, krāsnī dega ar zilu liesmiņu un izstaroja siltumu kā neviens cits koks. To taupīja spelgonim, kad temperatūra noslīdēja zem - 50°.

Skumjmetes atmiņā visgleznaināk no ceļojumiem pa Kalnu Altaju un Tuvas autonomo republiku. Rudeņos, kad skujmetes sāka dzeltēt, iekrāsojās oranžas. Saulainās dienās, no kalnu pārejām, korēm un atkorēm lūkojoties plaši pavērušamies ainavā, atsevišķas skujmetes, ciedru, egļu un vietumis priežu zaļajā pamatkrāsā izcēlās kā apzeltītas ikonas - tik spoži tās laistījās Sibīrijas spilgtajā saulē. Un tad, vairākas naktis jau salnas skartas, tās meta skujas tik strauji un dāsni, ka, uzbrāzmojot kalnu vējam, taiga tinās kā dzeltenīgā miglā. Kalnu upes piebira tik pilnas skujām, ka plūda, viscaur tumšdzeltenas plēnes pārklātas. Tāda bija Managira, kas Rietumtuvā ietecēja Kara-hola ezerā, tāda Karhema, kas tecēja garām Ustj-Užepai, no kurienes devāmies vāveru medībās. Atceros, mēs, latviešu mednieki, jājām uz maziem zirdziņiem cauri rudenīgai taigai, kurā lielākoties auga lapegles, un tajā zelta lietū mūsu garastāvoklis bija tik pacilāts, ka visu laiku pa ceļam dziedājām - tā uz mums iedarbojās Sibīrijas lapegļu rudens.

Liepājā, pastaigās pa Jūrmalas parku uzmanības lokā allaž tā divdesmit kociņu skujmežu skupsna, kas aug netālu no Liepu ielas. To vēroju visos gadalaikos, jo sevišķi pavasaros un vasaras sākumā, kad atzaļo kailie zari, skujmetes sāk ziedēt sārtiem ziediņiem. Tik zīzainas un maigas, tik daudz atmiņu izraisošas un liriski noskaņojošas, ka gribas ik gadus uzrakstīt pa dzejolim. Arī rudeņos, līdz lapegles jau nobirušas un kailos, šmaugos zarus pluina jūras vējš. Tāpat kā atmiņas, kuras mēdz būt ne vien zeltainas, kā apsvētītas, bet arī skaudras un smeldzīgas. Kā jau sveicieni no Sibīrijas.

Avenu kalninš

V f

Edgara Vīķa dzīve bija sametusies mezglā. Viņš gan iedomājās to jau pārcirstu. Mēģinājis atrisināt jutis, ka tas sametas aizvien ciešāk, un nu tas bija ar vienu cirtienu pušu. Vien plūksnainu diegu gali palikuši no stingrā vijuma, ko viņš atcerējās kā savu līdzšinējo dzīvi. Protams, atmiņas vēl ilgi vilksies līdzi, no tām glābiņa nav nekur, kamēr pārklāsies ar jauniem pārdzīvojumiem, sajauksies ar tiem.

Edgars aizbēga no pilsētas, safīga mežsaimniecībā par sezonas strādnieku -atsveķotāju; viņam ierādīja atsveķojamo priežu kvartālus, meža vidū, izcirtumā, ar traktoru atvilka vagoniņu, kurā nodzīvot līdz vēlam rudenim.

Nupat kā Edgars bija iekārtojies jaunajā mājvietā, atsēdies uz ķebļa pie galda, virs kura atradās viens no vagona mazajiem lodziņiem, un vērās ainavā, kas atklājās no Aveņu kalniņa, kura virsotnē pēc Edgara lūguma bija novietots viņa jaunais miteklis.

Bija lietaina, vēsa aprīļa diena, Edgars pat iekūra čuguna krāsniņu, lai būtu omulīgāk. Arīizredze, kas pavērās, skatoties pa logu, nebija nekāda pievilcīgā: klajš izcirtums ar celmiem, starp kuriem savēlusies pērnā kūla, paretam kāds krūms, bet uzkalniņa terasveidīgā nogāzīte, kas turpat zem loga, vienos kailos avenāju stublājos - tādēļ arī Aveņu kalniņš. Izcirtumu no visām pusēm iekļāva blīvs skujkoku mežs, kurā šur tur vīdēja kāds bērzs, apse, osis. Smīlājošais lietutiņš pavasarīgi jau tā vēl pliko ainavu darīja pelēcīgi nepievilcīgu. Tā sasaucās ar Edgara noskaņojumu, domām, kas pieķērās celmiem kā simboliem dzīves situācijā, kādā viņš pašreiz atradās.

Tas bija banāls stāsts, lai gan tobrīd Edgars vēl neapzinājās to tādu esam, jo tas taču bija viņa paša nodzīvotais dzīves posms. Trīs gadi, kā viņam pašam vēl aizvien šķita, laimīgi pavadīti ar sievu Andu, aizsāktā žurnālista karjera un pirmie ievērību guvušie mēģinājumi rakstniecībā - un tad šis krasais pagrieziens: neuzticība, šķiršanās, remdinājumu meklējot alkoholā, kā tādās reizēs mēdz būt, līdz ar to konflikti darbā, riebums pret dzīvi un pašam pret sevi, kamēr šrdraugu piespēlētā izeja - atgriezties dabā, no kuras Edgars bija nācis, uzaudzis mežziņa ģimenē.

Edgars no iedabas bija spītīgs. Tā bija viena no viņa raksturīgākajām īpašībām gan labā, gan sliktā nozīmē. Nu viņš bija iespītējis tai sabiedrībai, kurai visu laiku jutās piederīgs, nu viņš, kaut brīžiem uzplaiksnīja arī paša vainas apziņa, bija pierādījis, ka spēj pārkārtot dzīvi pavisam savādāku nekā dzīvojis līdz šim. Viņš bija tā savas spītības pārņemts, ka nejuta vairs sirdssāpes pēc šķiršanās ar sievu, nenožēloja, ka pametis darbu redakcijā. Daba un vientulība uz viņu iedarbojās tik negaidīti nomierinoši, ka viņš pats par sevi pabrīnījās, kā varējis tik viegli tikt pāri tādiem traģiskiem pārdzīvojumiem. Vēl jau vakaros, apguļoties lažā, nenāca miegs, domas pārcilāja notikumus, pārspēlēja tos, bet tas vairs nebija tā, kā pirms pāris mēnešiem, kad Edgars cīnījās ar sevi. Toreiz viņam likās, ka neglābjami zaudējis, nu jau, ka lēni kļūst par uzvarētāju.

**★

Maijs, togad neparasti silts un audzelīgs, bija saplaucējis lapu kokus, uzziedinājis meža puķes un ogulājus. Dziedāja putni. Visskaļāk sevi apliecināja dzeguzes, Bārtmalā lakstīgalas. Atvilga priedes, un Edgars to sveķu spoguļos bija iegriezis pirmās kairinājuma „Osas" - divus šņāpienus, no kuriem jau pa renītēm kanniņās lāsoja pirmie lipīgie pilieni.

Aveņu kalniņš bija apzaļojis, tā piekājes krūmājos noziedējušas vizbules, no pumpuriem ziedos jau riesās kreimenes. Austrumpuses terasītēs ap celmiem sablīvējušies avenāji ziedēja, ziedos zumēja bites un kamenes.

Meža tehniķa Anša Silenieka iecirknis, kurā ietilpa visi Edgara atsveķojamie priežu kvartāli, ar vienu malu piekļāvās Bārtas upei, kuras krastā nelielā ciemā atradās arī mežsargmāja, kurp Edgars šad tad aizstaigāja. Ansis, jau pāri pusmūžam, dabasgudrs mutīgs mežavīrs, bija interesants sarunu biedrs, kliedēja viņa vientulību. Anša kolorītajos stāstos Edgars rada aizmetņus rakstu darbiem -viņš pie sava rakstāmgalda, no kura pavērās izredze uz izcirtumu un to aptverošo meža ieloku, strādāja tikpat cītīgi kā mežā - krājās uzmetumi, no tiem tapa garāks sacerējums - varbūt pat romāns.

Mežsardziene un Dace, viena no trim meitām, kas strādāja kolhozā par agronomi, apgādāja Edgaru ar puķu stādiem. Un viņš Aveņu uzkalniņā starp avenājiem iestādīja dārza puķes. Viņam gribējās šo vietu iekopt neparastu un pievilcīgu, skatam tīkamu.

Turpat gar namdurvīm uz Bārtu tecēja strauts jebšu sīka upīte, kas, avotu barota, pat vasarās neizsīkstot. Saukta pa Glodeni. Edgars padziļināja vienu no

atvariņiem, un viņam bija sava vanna, kurā ieklupt un atveldzēties.

* * *

Jūnijā, kad mežā lapukoki jau bija sakuplojuši lapotnēs, ogās aizmetušās mellenes, brūklenes, avenāji kalniņā, izcirtumā ap celmiem daža zemene jau notvīkusi sārta, Edgars iegājās darba ritmā. Ar priedēm apgājās kā ar personībām. Gandrīz vai katru, ar skrīpstu iegriežot, uzrunāja. Mudināja resnās sveķot dāsnāk, tieviņās pažēloja - sak, tāds liktenis, nolemtība - līdz ar ilgu un za|u mūžu nodzīvojušajām tapt ieskaitītām cirsmā. Daža priede niķojās - neatdeva dzīvības sulu, cita pludoja sveķu pārpilnībā, pildīja kanniņu pēc kanniņas. Runāšanās ar kokiem Edgaram pielipa no mežsarga Anša - viņš par mežu runāja tēlaini. Arī par atsveķotāja darbu - sak, priede ir kā vijole, uz kuras ar skrīpstu kā lociņu izspēlēt meldiju.

Edgars cēlās agri. Līdz ar gaismiņu. No putnu dziesmām. Iegāzās Glodenes atvariņā, paņēma līdzi brokastu maizi un pudeli ar aukstu kafiju. Vieglas čībiņas apāvies, rikšoja no priedes uz priedi. Pa jau iemītu taciņu. Līdz pusdienlaikam bija paspējis jau trīs kvartālus no četriem apgraizīt. Viens palika vakara cēlienam.

Dienas tveicē sveķi apkalta ķienī, nebija jēgas šņāpt rievas tā saucamajā sveķu spogulī. Kur Glodene ielocījās Bārtā, Edgars apmetās uz smilšu sēres pavadīt pusdienlaiku - nopeldēties, pavaļoties spirgtumā, kur veldzēja ūdens, atvēsināja gaisa strāvas, kas vējoja upmalā. Reizēm uznāca snaudiens, un viņš pagulēja kuplas mežābeles pavēnī.

Vienā no tādām reizēm pamodās no ūdens šļakstiem, kas jauca straumes meldiju braslā. Pie upes vienmērīgās čalas viņš bija jau pieradis, tā iežūžoja nomidzī, bet te pēkšņi trokšņi, kas izkropļoja meldiju - kāds pērās atvarā. Izrādījās, peldētāja no viņa krasta, jau Slamstu pusē. Gluži kaila. Edgaru zvilnam viņa neredzēja, tādēļ jutās brīvi, draiskojās uz nebēdu. Toties Edgars redzēja viņu -slaidu, vingru, grezniem apaļumiem. Kā sapnī nosapņotu. Taču drīz vien parādība izgaisa - aiz upes līkuma parādījās ūdenstūristu laiva, nagaža izmetās krastā, paķēra drēbju pauniņu un pazuda kuitos.

Edgars, būdams nasks uz draiskulībām, nokāpa sērī, uzūjināja, tomēr peldētāja no viņa krasta neatsaucās. Izprašņājot mežsargu Ansi, Edgars uzzināja, ka Slamstu pusē, kādu puskilometru no upes krasta, esot mājas, kurās mītot viņpusupes mežsargs, un peldētāja varot būt vienīgi viņa krustmeita Kristīne, kura esot skolotāja mākslas skolā un vasarās bieži braucot ciemos.

* * *

Silmaļi ielūdza Edgaru uz Jāņu svinēšanu Bārtmalā, uzkalniņā pie dižā ozola, kur ik gadus pulcējoties ciemos sabraukušie radi, kaimiņi, arī mežsargs Irbītis no pārupes ar savējiem. Starp viņiem arī Kristīne, kas, smalki saposusies, mīņājās pie brasla, kam citi meitieši un sievas, brunčus turpat līdz viduklim uzrāvušas, brida pāri, nerunājot nemaz par vīriem, kas plikām cenkslēm, Ožas rokās turēdami. Pārupes mežsargs nokliedzās - vai tad viņā krastā nav neviena stiprinieka, kas meitieti pārnestu?

Edgars jau bija pāris krūželes pašbrūvētā miestiņa nogaršojis, meta bikses nost un brida pēc daiļavas, kurā sazīmēja peldētāju - nagažu. Saķēra Kristīni kaut kā neveikli. Netīšām, bet viena roka bija paslīdējusi zem brunča, satvērusi plikumu starp zeķi un bikšelēm. Kristīne paspārdījās, izdvesa: „Nekauņa", bet, kad Edgars ar nešļavu jau iebrida oļainajā braslā, kur straume dzīrās nesēju gāzt no kājām, pierima un pat brīdi tā kā pieglaudās, taču, tikusi sausumā, nekādu pateicību neizrādīja, neiepazinusies tūdaļ rāvās prom. Un Edgaram nevienu nevajadzēja, viņš jau nebija nekāds brunču mednieks. Tomēr Kristīne šajā kompānijā, kurā lielākoties bija mežu un lauku ļaudis, izcēlās, un uz viņu nemaz nevarēja neskatīties. Kā viņa tur sēdēja, pret resno ozola stumbru atbalstījusies, un dziedāja līdzi. Kompānijā bija daudz dziedātgribētāju, un pēc, kad bija iekosts un iemalkots, dziesmas skanēja nepārtraukti. Arī Edgars bija dūšīgs dziedātājs, zemu, skaņu balsi, un neko labāku nevarēja iedomāties, kā izdziedāties Jāņu vakarā šajā gleznajā vietā, šajā ļaužu pulkā. Togad laiciņš bija kā radīts svinēšanai - spoži rietēja saule, uzlēca un norietēja mēness, līdz atkal saullēktā sāka blāzmot debesmala.

Kad ausa rīts, bērni un vecāki ļaudis jau bija devušies pie miera, Edgars ar Kristīni tomēr satikās, un tā bija viņa, Kristīne, kas pirmā izrādīja vēlēšanos tikties ar dīvaino atsveķotāju, kurš, kā viņai bija stāstīts, viens dzīvoja meža vidū. Tuvības izjūta radās caur dziedāšanu - kā tika izdziedātas tās dažas dziesmas ar Čaka vārdiem, ko zināja tikai viņi divi vien. Un Kristīne jau nebija nekāda stīvā - kā nekā viņa bija māksliniece ar temperamentu un savām īpatnībām, no kurām viena bija romantiskā dabas izjūta, kas pačukstēja priekšā, ka Edgars ir tāds pats romantiķis kā viņa. Un Kristīne jau patiesībā nemaz nejutās aizvainota par Edgara it kā nekaunīgo tvērienu, pārnesot viņu pāri braslam. Iedzerot pa glāzītei, viņa šo intīmo pieskārienu atcerējās kā glāstu.

Jāņurīta gaisotne, kad saule virs mežu galiem jau pacēlās debesjumā, upe garoja un dziedātājus upmalā nomainīja putnu balsis, bija tik romantiska, ka viņi, Kristīnei izrādot vēlmi iepazīties, satikās upmalā, kur taka cauri kuitiem veda uz Aveņu kalniņu. Vārds pa vārdam, un Edgars, Kristīnes labvēlības iedrošināts, sāka stāstīt par Aveņu kalniņu, līdz Kristīne gribēja to redzēt, un viņi aizstaigāja līdz vagoniņam. Noejot to mazo ceļa gabaliņu, viņi tiktāl bija tuvinājušies, ka jutās jau kā

draugi. Vismaz, apcerot savas dabas izjūtas.

Edgars, necerot uz atsaucību, piedāvāja sadzert tubrālības. Kristīne neatteicās, pajokojot, ka viņi taču esot varoņi no Blaumaņa lugas. Aveņu kalniņš un vagoniņš, tuvākā apkaime uz viņu bija atstājusi iespaidu. Viņai gribējās Edgaram patikt, un viņa lika lietā savu sievišķību. Pēc glāzīšu saskandināšanas un rituālā dziedājuma ļāvās noskūpstīties. Edgars ar lūpām pieskārās Kristīnes mutei tik liegi un glāsaini, ka viņa ļāvās vēl otrajam, trešajam... Viņš gribēja būt šī rituāla ietvaros taktisks un pieklājīgs, nekādā ziņā uzbāzīgs, bet Kristīne izstrāvoja tik kautrīgu un tai pašā laikā atdevīgu piemīlību, kas iesvēta asinsriti kaislākā ritmā, līdz viņš atļāvās jau dedzīgāk. Kristīne atbildēja, bet tūdaļ atrāvās un nočukstēja: vēl ne...

Šis - vēl ne - Edgaram pēc tikšanās reizes vagoniņā, kad viņi tik negaidīt spēji satuvinājās, skanēja ausīs visulaik, kamēr viņš aizdomājās, aizsapņojās par Kristīni. Tas bija solījums nākošai tikšanās reizei, ko norunāja pēc nedēļas, kad meža zemenes izcirtumā starp celmiem, kur grants augsne, būs ienākušās, Kristīne atbrauks tās salasīt. Izrādījās, ka viņa no autobusu pieturas pie krusttēva gāja pa ceļu, kas veda garām Aveņu kalniņam. Viņa tik sen nebija gājusi šo ceļu, bet tagad nosolījās. Un vārdu turēja.

la bija svētdiena. Edgars izgāja pretī uz pieturu, pafīdzēja izcirtumā lasīt zemenes. Kristīne viņa acīs spoguļojās tik smuka. Viņa, tāpat kā Edgars, jau bija trīsdesmitgadniece, bet vēl tik meitenīga un ar prasmi parādīt sevi gan ar apģērbu, gan dažiem kosmētiskiem akcentiem. Viņa taču bija modelētāja, smalka dāma, ne tikai ogotāja.

Nedēļas laikā viņi bija tā atsvešinājušies viens no otra, pastīvi sarunās, bikli saskarsmē, kad sarokojās.

Sasārtušu zemeņu vēl bija maz, izcirtumā tveicīgi, un viņi devās uz upi, no kuras, kad būs izgozējušies un izpeldējušies, Kristīne dosies pie krusttēva un Edgars viņu pavadīs. Taču laika apstākļi tik strauji izmainījās, ka nodomu nācās grozīt. Dienvidu pamalē samilza negaisa padebesis, tas pietuvojās tik ātri, ka viņi nepaguva ne attapties, kad uzšļāca pirmās rupjās lietus lāses, pārtrauca viņu aizsākušās niršanas sacensības atvarā. Viņi bija aizrāvušies gluži bērnišķīgā rotaļā - kurš no atvara dzīlēm izcels gliemežnīcu ar upes pērli tajā. Viņi tādi pat puspliki, peldkostīmos, drēbju pauniņas paķēruši, joza uz vagoniņu, jo tas bija tuvāk par Kristīnes krusttēva mājām. Kristīne gan pretojās (krusttēvs gaidīs), bet Edgars pierunāja. Viņam ausīs vēl skanēja čuksts - vēl ne. Varbūt tagad? Ne jau uz kādām galēji intīmām attiecībām cerēja Edgars, bet noskūpstīt Kristīni, parotaļāties ar viņas augumu gribējās jau upmalā, taču tādai tuvībai Kristīne nedeva ne mazāko ieganstu, un Edgars baidījās kļūt uzbāzīgs, jo Kristīne viņam patika, viņš varbūt pat bija mazliet, sapņu līmenī, viņā samīlējies un cerēja, ka starp viņiem viss iecerētais varētu notikt nopietni, līdz viņi tiktāl būs tikuši... Tik tālā nākotnē sapņojumi aprāvās, izplūda miglainās ainās, erotiskā tuvībā, kaut Edgars pats sev aizliedza sapņot par Kristīni - viņš šajā ziņā bija māņticīgs - ticēja, ka izsapņotais dzīvē nepiepildās.

Pērkona padebesim jau uzvāžoties Bārtmalai, viņi, lietus un krusas kapāti, ieklupa vagoniņā, grasījās noslaucīties, pārģērbties sausās drānās, taču samulsa - tik šaurā vietā kailiem izģērbties šķita piedauzīgi. Pirmā šo barjeru pārvarēja Kristīne, ievīstoties dvielī, bet nesekmīgi - dvielis izšļuka no rokām, aplikts krūtīm, noslīdēja, un Edgars ieraudzīja izslējušos krūšgalus. Kristīne gan tūdaļ attapās, aizgriezās, tomēr Edgars acumirklī paguva izjust asociāciju - kā avenes - tumši sārtas, ienākušās, noplūcamas. Šī asociācija redzes atmiņā vajāja ilgi, līdz Edgars drīkstēja tiem pieskarties lūpām, līdz viņi bija kļuvuši intīmi tuvi, līdz viņi jau bija tikpat kā vīrs un sieva. Bet līdz tam viņu starpā vēl notika dažādas kolīzijas.

Tovakar Edgaram šķita, ka Kristīne būs tik pielaidīga, ka paliks pie viņa vagoniņā - kur tādā laikā, tumsā, kas bija iestājusies, lietus mākoņiem nosedzot debesis, var doties. Viņi, jau sausi saģērbušies, iekūruši krāsniņu, kamēr uzvārījās tējas ūdens, bija skūpstījušies. Ne pārāk dedzīgi. Viņa gribēja saskarties lūpām, maigi, liegi, kā Edgars viņu bija bučojis pirmoreiz, tubrālības sadzerot. Arī Edgars varēja tā - bez kaisles uzbrāzmojumiem. Šīs vieglās saskarsmes, augumu tuvība tomēr uzbudināja, un Kristīne bija pirmā, kas apķērās Edgaram ap kaklu, pieplaka cieši, un šķita - tūdaļ ļausies, atvērsies, un laža, uz kuras viņi sēdēja, kļūs par viņu kāzu gultu. Taču tējas ūdens uzvārījās, Kristīne atrāvās, kā pēkšņi ko atcerējusies, kļuva steidzīga. Nē, nē, viņa pie Edgara nepalikšot, viņa neesot tāda, ko tūdaļ var ievilkt gultā. Kristīnes maigums izplēnēja - tik skadru, noraidošu un svešādu Edgars nevarēja nemaz iedomāties viņu esam, uz tik pēkšņām pārvērtībām spējīgu pēc visa tā, kad viņu pazīšanās tik saskanīgi vērtās draudzībā. Tovakar Kristīne pat negribēja, ka viņu pavada, viņi pat nenorunāja nākošo tikšanās reizi.

Edgars mēģināja sev iestāstīt, ka šī viņu pazīšanās ir tikai epizode atsveķotāja vasarā, kļūs vien par fragmentu aizsāktajā romantiskajā stāstā, taču Kristīne kā sapņu tēls neļāvās izmesties no Edgara domām, ilgām, nākotnes iecerēm, ko viņš bija lolojis. Viņš kļuva smieklīgs, lētticīgs pats savās acīs, apmāts ar šo jumpravu, kas izdarījās kā aušīga vecmeita.

Kopš viņu otrās, un, kā Edgars paredzēja, pēdējās tikšanās, bija pagājušas divas nedēļas, kad Kristīne atkal uzradās. It kā viņi būtu pašķīrušies tikai vakar, it kā viņi nebūtu palikuši šķiršanās brīdī dzedri viens pret otru. Viņa atkal bija izdarījusi tik krasu pagriezienu savā uzvedībā, ka Edgars samulsa. Nodomāja: cik viņa talantīga aktrise. No lomas lomā. Nu viņa bija skumja, teicās pārslimojusi kādu slimību, izveseļojusies notās. Izskatījās bēdīga. Teicās - gribot mellenes salasīt.

Edgars aizveda Kristīni uz siliem, kur mellenēm pilnas mētras, pats turpat netālu graizīja savas priedes. Kristīne gribēja pabūt vientulībā. Edgars bija smalkjūtīgs - neuzbāzās, kaut vēlējās kliedēt viņas drūmo garastāvokli.

Pielasījusi trīslitru kanniņu, Kristīne uzūjināja, un viņi gāja uz vagoniņu gatavot pusdienās Edgara salasītās gailenes. Jau draudzīgākā noskaņā. Kristīne atvainojās, ka viņa bijusi tāda - sevī ierāvusies, ar savām domām nodarbināta, viņai esot jāpārkāpj kādam slieksnim, kas ceļā uz viņu turpmāko draudzību. Sīkāk neko negribēja paskaidrot.

Pēc pusdienām abi apsēdās saulgozī, kur Edgars Aveņu kalniņa nokalnē bija ierīkojis soliņu. Runājās par ikdienišķām lietām - kā pa skolu, kā pa mežu, savas attiecības neaizskarot. It kā starp viņiem nekas intīms nebūtu noticis. Turpat acupriekšā avenājos jau bija ienākušās ogas. Edgars mudināja Kristīni tās nogaršot. Bet viņa atteicās - neesot pelnījusi.

„Tad nopelni..." Edgars uzņēma draiskulīgāku toni un aptvēra Kristīnes plecus. Viņa nepretojās, bet palika stīva, glāstiem nepieejama. Taču Edgars juta kādu dzirkstefīti šķiļamies starp viņiem, turēja Kristīni cieši, līdz viņa atvilga - sāka raudāt. Mēģināja savaldīties, bet tad ļāva raudienam vaļu, ieelsojās, pieglaudās, aizlauztā balsī čukstēja, ka viņai Liepājā jau esot draugs, no kura viņa nevarot tā uzreiz šķirties, ka viņa... Edgars samulsa no tāda pēkšņa jūtu izvirduma, sieviešu asaras viņu neaizkustināja, bet Kristīne raudāja tik valdzinoši. Viņa neaizsedzās, raudzTjās Edgarā, un asaras, lielas un spožas, riesās acīs, pilēja no skropstām, ritēja pār vaigiem, un viņa tās pat nenotrausa; lūpas elsās noraustījās. Edgars pirmoreiz izjuta vēlmi šīs ritošās asaras noskūpstīt. Un Kristīne ļāvās.

Toreiz viņi pēkšņa maiguma uzplūdos kļuva tik mīļi viens pret otru, ka Kristīne iesēdās Edgaram klēpī un viņi jau skūpstījās kā mīlētāji, kas pārvarējuši visas barjeras, lai sakļautos intīmāk un ciešāk. Kristīne atskurba, kad Edgars bija atpogājis viņas blūzi, uzlēca kājās un atkārtoja jau reiz sacīto: vēl ne...

Edgars, lai gan viņam nebija viegli, gribēja būt smalkjūtīgs. Neizjautāja par to otro, netincināja Kristīni par viņas dalītajām jūtām. Kaut greizsirdībā sažņaudzās sirds, to neizrādTja. Instinktīvi nojauta, ka svaru kausi nosveras viņam par labu. Kristīne jau tiktāl bija ienākusi viņa dzīvē, viņa jūtās, nemaz nerunājot par sapņiem, kas apvija viņas tēlu - kāds tas bija īstenībā, kāds tas vērtās iztēlē.

Un tomēr māca šaubas. Toreiz Kristīne no viņa atvadījās sirsnīgi, pēc nedēļas nosolījās atbraukt sēnēs un padzīvot pie krusttēva. Tad viņi varētu tikties ik dienas, tad viņi varētu... Un tomēr nomāca domas un fantāzijas, kas un kāds varētu būt tas otrais, Kristīnes draugs, kura dēļ viņa pārdzīvoja, kura dēļ viņa vēl nebija izšķīrusies par tuvību ar Edgaru. Viņa vēl bija bildusi, ka nevar tik pēkšņi samīlēties, ka tā esot vien savstarpēja patikšana, kas viņus tā pievelk. Brīžiem Kristīne bija tik prātīga un apdomīga. Lai arī Edgars mēģināja sev iestāstīt, ka Kristīne ir viņa izredzētā, ka būs viņa sieva, ka viņi šajās trijās tikšanās reizēs tikuši tiktāl, ka nav vairs šķirami. Un tai pašā laikā viņš sevi tirdīja, ka spriež kā naivs romantiķis, pašpārliecināts egoists, ka no šī sapņa viņš var pamosties traģiskā vientulībā.

Pēc piecām dienām Edgars saņēma no Silmaļa viņam adresētu Kristīnes vēstulīti, kurā paziņoja, ka viņai radusies izdevība aizbraukt ekskursijā uz Ziemeļurāliem, ka viņa atgriezīsies tikai augusta nogalē. Vēstules nobeigumā līdz ar sveicieniem rinda: pa šo laiku neaizmirsti mani...

Šī ziņa bija tik negaidīta, ka sagrāva visas viņa fantāzijas krāšņās celtnes. Edgars ar domām un iztēli pieķērās tai vienai rindai: pa šo laiku neaizmirsti mani... la bija gan daudzsološa, gan uzurdīja vēl negantākas šaubas par Kristīnes nodomiem. Savu iemīlēšanos viņš pakļāva nežēlīgai pārbaudei - vai patiešām tā bija, kā viņš iecerējies savā pēkšņajā jūsmā, apreibis no Kristīnes valdzinājuma? Izanalizēja, izķidāja pa fragmentam viņu īso tikšanās vēsturi. Centās atrast ieganstus, kas Kristīni darītu nepievilcīgu, viņu garīgo saprašanos virspusēju. Tas neizdevās. Kristīnes tēls, kāds nu tas bija, atmiņu un iztēles izveidots, Edgara sirdī bija jau ielaidis saknes un cieši turējās - neatvairāms, ilgots, dzīvošanai nepieciešams.

Traģisko izjūtu Edgars centās nomākt, piespiežot sevi rakstu darbiem. Arī tie nepadevās, viņa stāstos uzradītie tēli bija nedzīvi, samāksloti, līdz viņš iedomājās rakstīt pats par sevi, saviem pārdzīvojumiem, izrakstīt no sevis arī Kristīni tā, laiviņa vairs neuzmāktos domām un iztēlei. Daļēji tas izdevās - radās portretējumi, ko viņš bija uzrakstījis ar sirdsdegsmi, ar pārdzīvojumu, un tie arī pašam šķita pieņemami. Stāstā, kurā kā galvenie varoņi darbojās Kristīnes prototips un viņš, Edgars, pirmajā personā, bija jaušams sentimentāls patoss, romantikas aizplīvurota erotika. Viņš bija blāvs varonis, kamēr Kristīnes tēls šķita pilnasinīgs, veidots no stiprām jūtām, gandrīz vai pielūgsmes.

★ ★ ★

Jūlija nogale un augusta sākums togad bija lietains. Bieži staigāja pērkona negaisi, atstājot aiz sevis apmākušās debesis. Taču pārsvarā pūta zemes vēji, gaiss turējās silts, pat sutīgs, un sveķi, kā Silmalis zināja teikt, tovasar pludoja kanniņās dāsnāk kā citugad. Edgars jau vienu mucu bija piepildījis - kā dravnieks izsviedis medu no stumbros iesprostotajām kanniņām. Pats bija ar ķieni aplipis, un viņa darba drēbes tvanēja sveķa smārdu, kad viņš, pārnācis vagoniņā, pārģērbās un pakāra tās vadzī pie krāsniņas. Edgaram šī smarža šķita tik tīkama, ka viņš pārnesa mājās divas pilnas kanniņas un novietoja tās virs lažas galvgaļa. Tad viņš augu nakti jutās kā priežu mežā.

Nu viņš grieza priedes ar īsā kātiņā ieķīlētu skrīpstu, ceļos nometies katras priedes priekšā, jo nu vairs sveķi nekāpa tik augstu stumbrā, virķēja tuvāk saknēm. Izstaigājis, izrikšojis mežu krustām šķērsām, Edgars zināja ik ogu, ik sēņu vietu, arī lazdājus, kur tagad riekstus rast. Viņš bija atkal kļuvis par meža cilvēku vairāk kā jebkad agrāk, kad mežā vēl jutās kā ciemiņš.

Edgars aizdomājās arī par turpmāko dzīvošanu, kad atsveķošanas sezona beigsies. Silmalis piedāvāja darbu cirsmās. Par atzarotāju, cirsmu nokopēju. Šķirbaino vagoniņu varēja siltināt, malkas visapkārt, cik uziet. Edgars gluži praktiskās domās un nākotnes sapņojumos bija cieši pieķēries Aveņu kalniņam, nespēja šo vietu pamest. Tā viņu bija savaldzinājusi tik romantiski, paņēmusi savā varā. Un pievilinājusi Kristīni, ap kuru griezās šis Edgara domu, ieceru un nākotnes vīziju karuselis.

* * *

Kādudien no vientulības sapņojumiem Edgaru pamodināja Silmaļu meita Dace. Viņa šad tad, uz autobusu pieturu garām iedama, iegriezās Aveņu kalniņā palūkot, kā savvaļā aug un vai arī zied viņas dotie puķu dēsti. Pastāstīja - varbūt ko nojauta par Edgara simpātijām ka Kristīne no ceļojuma atgriezusies, kopā ar ceļabiedriem svētdien bijusi atbraukusi pie krusttēva.

Šī ziņa iedzēla Edgaram asi un smeldzīgi. Kristīne bija pārbraukusi, ar ceļabiedriem svinējusi atgriešanos tepat pāris kilometru attālumā, un par to viņš uzzināja nejauši. Pirmā doma - viņa no turpmākās draudzības atteikusies, viss ir cauri, taču kāda cerība vēl plēnēja par pelniem izplēnējušos sapņos: pa šo laiku neaizmirsti mani...

Pretrunīgu sajūtu tirdīts, izsapņojies krustām šķērsām dažādus variantus, Edgars pavadīja grūtu nedēļu. Gaidīdams, ilgodamies. Vislielāko cerību lika uz svētdienu. Laikā, kad šosejas pieturā pienāca autobuss no Liepājas, Edgars sēdēja pie sava galdeļa un rakstīja. Iedomājās sevi rakstām, jo visu laiku lūkojās lodziņā, pa kuru redzēja ceļu, kas izlokās no meža un cauri izcirtumam ved garām Aveņu kalniņam. Pa to, ja vien uzturēja spēkā cerību, vajadzēja nākt Kristīnei. Kā jau sapņotājam, māņticīgam tik izšķirošā brīdī, Edgara cerību uzturēja spēkā kāda ar visu lapotni nosarkusi apsīte izcirtumā - tā simbolizēja, tā signalizēja, ka Kristīnei jāparādās, un viņa arī parādījās ceļa likumā, iznāca izcirtumā.

Edgara sirds iepukstējās strauji un dobji. Viņš bija satraucies kā vēl nekad. Domās lūdzās, pavēlēja: ienāc, ienāc! Jo Kristīne taču varēja paiet garām, nogriezties pa taciņu, kas veda uz krusttēva mājām.

Kad viņa bija pienākusi tik tuvu, ka pazuda Edgara skatienam, kad pa logu vairs nevarēja redzēt, kurp viņa izšķīrusies iet, Edgars trūkās augšā, pieskrēja durvīm, gribēja tās atraut vaļā un saukt, bet savaldījās - lepnums liedza.

Kad Kristīne pieklauvēja, viņš bija kā apskurbis. Izrādījās, Kristīne ir tāda pati, kad viņi apkampās, pieplaka viens otram.

fa šo pastāstu varētu arī beigt. Tikai ar piebildi, ka pēc piecpadsmit gadiem Vīķu ģimene Aveņu kalniņā bija uzcēlusi guļbaļķu māju, apmetusies tur uz dzīvi. Kristīne, pazīstama kostīmu māksliniece, gatavoja tērpus teātra uzvedumiem, Edgars, kļuvis pazīstams rakstnieks, izdevis jau sešas grāmatas, sēdēja pie datora, sacerēdams kārtējo romānu, un raudzījās pa logu, pa kuru bija redzams tas pats ceļš, kas kādreiz vijās cauri izcirtumam, kad viņš vēl bija atsveķotājs un mita vagoniņā. Tikai tad jau izcirtums, apstādīts prieditēm, bija sakuplojis jaunaudzē un redzams bija vien ceļa likums. Tikai tad Aveņu kalniņa dienvidpuses terasītēs jau bija ražīgu aveņu šķirņu plantācija, tikai tad puķu dārzs ap māju jau ziedēja vienās rozēs.

2005. - 2008.

Idille

Un tad es sevi atcerējos kā būdelnieku no Pliķu ciema. Ne pārāk sen. Pirms kādām trim paaudzēm. Radu rakstos no tēva puses. Pa vecāsmātes Lavīzes atzaru, kurš dzimtas kokā ieaudzis no tās puses, no kuras barons Korts nometināja savus dzimtļaudis jūras krastā, kur tagad Jūrmalciems, kur kādreiz notika lielā kāpu pārceļošana, fīdz Pusēnu māju vietā izslējās Pusēnu kāpa, kas tagad skaitās šīs apkaimes augstākais kalns, tūrisma objekts sānceļā no Liepājas - Klaipēdas šosejas uz Jūrmalciemu. Iztēlē, kur vēsturiskā un ģeogrāfiskā īstenība ir vienīgie pieturas punkti, radu raksti kļūst tik sarežģīti, ka mezglojas un pinas, nedodas rokā. Lai attēlotu kaut vienu epizodi no izbijušās sadzīves īstenības, jāpiepūlē fantāzija un sevi jāiedomājas lomā vai tēlā, kas ļauj brīvi rīkoties, šķetinot tālāk pavedienu, ko mēdz dēvēt par sižeta līniju.

Un tā es, puisis vārdā Miķēlis, jau pēc plūstošo smilšu savaldīšanas bija kļuvis Pliķu ciemā par namelnieku. Atdalījies no ģimenes, kurā bez manis bija vēl seši bērni, tēva - zvejnieka - apgādājami. Līdz šim kā vecākais dēls gāju selgā līdz ar tēvu, bet nu, kad mums kaimiņos vecais vientulis Riziks aizgāja aizsaulē un nameli novēlēja man, sadomāju sākt pats savu dzīvi. Man bija jau divdesmit pieci gadi un Klampju ciemā brūte Alvīne, ar kuru jau gadu cerējos, un bijām tiktāl tikuši, ka norunājām mest kauliņus kopā, tiklīdz tiksim pie rocības, lai paši sāktu saimniekot. Mūsu ģimenes bija trūcīgas - ne Alvīnei vecākiem bija ko pūrā dot, ne manējiem, ar ko palīdzēt. Pašiem bija jāiekopj savvaļā aizlaistā smilšu zemīte, jāgādā sava spaile, ar ko jūrā iet, jo kas tad cits kā zvejnieks es varēju būt...?

Tolaik paklīda valodas, ka pa vasaru, kad jūrā tukšais zvejas laiks, brangi varot piepelnīties, ceļot akmeņus no grunts Liepājas ezera Otaņķu stūrī, kurto papilnam, un vedot akmeņus laivā uz pilsētu, kur pēc tiem liels pieprasījums. Tad nu mēs ar Alvīni bijām jau ziemā nolēmuši, ka jūlijā un varbūt vēl arī augustā brauksim uz ezeru peļņā, Riziks kā labs kaimiņš un attāls radinieks bija atstājis mantojumā arī savu veco zvejas kārbu. To pavasarī salaboju, otrs kaimiņš Pliķis, kas turēja zirgu, aizdeva pajūgu, aizvedu laivu fīdz Toselei, pa Bārtu aizīros līdz ezeram, un nu es pirmo nakti pārlaidu jau uz ezera. Donu pudurī iestūmies, paklājies tos pašus doņus, lai gulēšana būtu mīkstāka, apsedzies ar veco, salāpīto zēģeli, kaut jūlija nakts bija silta un mīlīga, vējš iesnaudies un ezers tik rāms un kluss, kāda reti kad mēdz būt jūra.

Arī agrāk, vēl puišelis būdams, braucu līdzi tēvam ar meteni paslepus pazvejot ezerā, kur kādreiz dienvidgals piederēja Nīcas muižkungam. Tas tomēr nebija tā kā tagad - ar pavisam citām domām galvā, citu sapni, kurā plata vieta bija atvēlēta arī Alvīnei. Viņa pēc trim dienām bija apsolījusies atnākt man palīgos ar norunu, ka satiksimies pievakarē krogā uz Ciānas salas. Tolaik pār šauro Bārtas caurteku, kas atdalīja sauszemi no Ciānas salas, bija tiltiņš, no Dižās Nīcas puses iemīta taciņa, pa kuru uz krogu gāja izslāpušie, lai gan pa upesgalu un Otaņķu stūri vairāk pārvietojās ar laivām. Katrā lielā vai mazā saimniecībā bija sava bluķene vai vienkocene, ar ko laivot pa rāmajiem ūdeņiem.

Ciānas krogā saimniekoja, ja nemaldos, Vīndedžu ģimene. Viņi bija ienācēji no leišmales, krogu atpirkuši no iepriekšējā krodzinieka, kas to nolaidis līdz kliņķim. Viņi bija četri Vīndedži. Krogus papa apgrozījās bufetē aiz fonbankas jeb letes, pati bija ēdienu un uzkodu gatavotāja, puika izpalīdzēja, kur note spieda, bet pati galvenā persona ģimenē bija meita Anna, ko iedēvēja par Ciānas meitiņu, jo bija tik daiļa, ka drīz vien iestādījumam, ko agrāk sauca par Upesgala jeb plostnieku šeņķi, radās garš un poētisks nosaukums: Pie daiļās Ciānas meitiņas. Anna bija apkalpotāja, kroga meita, bet tas bija pats galvenais iegansts, kādēļ šajā vientuļajā krogā šeftes gāja un saimnieka turība vairojās. Arī mums netālu no Pliķu ciema bija savs Baznīcas krogs, viens no septiņiem Nīcas krogiem, bet vai tad vecīgo Madi, kas zvejniekiem „noštāpselēja priekšā" buteles un uzkodas, varēja salīdzināt ar apsviedīgo un iznesīgo Annu?

Kad gaidīju atnākam Alvīni, „Pie daiļās Ciānas meitiņas" biju pirmoreiz. Pa ausu galam jau bija dzirdēts, ar ko šis krogs tik slavens. Nīcas muižkungs bija liels sieviešu daiļuma cienītājs, un tieši šajā krogā viņam labpatikās pulcināt meičas gan no muižas, gan tuvējās apkaimes, tā teikt, nostāk no tikumības ievērošanā stingrajām cienīgtēva Bražes acīm. Tad ejot vaļā dzīres līdz rīta gaismai. Ar spēlēšanu, dancošanu un lustīgu iedzeršanu. Ne to vien. Tiekot izrādītas arī „dzīvās bildes" - pavisam pliki sievišķi. Un Ciānas meitiņa esot viena no tām smukākajām bildēm. Svinētāji Ciānas salas krogā esot arī bagāti pilsētnieki. Vasarā atbraucot ar laivām, ziemā ar kamanām. Šo to savā grāmatā „Nīca", strādādams Klumpju ciemā par skolotāju, jau ieminējies Jēkabs Janševskis. Vēl dažas tālas atskaņas no tiem laikiem atbalsojušās dažos citos rakstu darbos un valodās, tā ka pietiek ar tām īstenības drumslām, lai iztēlotos sevi kā būdelnieku Miķēli jau sēdām krogā pie galdiņa un gaidām daiļajai Ciānas meitiņai pasūtīto alus kausu.

Annu biju iedomājies melnīgsnēju, bet viņa, kā lielākoties jūrmalnieces, bija gaišiem matiem, zilam acīm, mīlīgu ģīmīti un augumu, no kura bija grūti skatienu atraut. Viņa bija no tām, kas viduklī šmaugas kā lapsenes, bet pupīgas. Kas zem garā brunča, varēja vien minēt.

Pret mani, svešu ienācēju, viņa bija neparasti laipna. Pavaicāja - kādu ļaužu, kāpēc iegriezies šajā pusē? Vaļsirdīgi izklāstīju savus nodomus.

- Tādu akmeņu zoķētāju mums te jau ir četras laivas, - Anna zināja teikt. -Viena liela platdibene no Liepājas. Pārējie tādi kā tu, vietējie. Tas mantas te daudz, pietiks visiem.

Pievakarē atnāca Alvīne. Viņai bija labs gabals, ko sukāt no Klumpju ciema. Labi, ka pie šeķiem, kur Tosele ietek Bārtā, pārcēluši ar laivu.

Blakus Annai - mēs vēl paņēmām pa alus kausam - Alvīne nemaz tik blāva nelikās. Manis noskatītais meitietis bija stingrākiem kauliem, kuplāks miesās, bet, tā kā dižena augumā, nekas nelikās ne par maz, ne par daudz. Un Alvīne vēl bija tik kaunīga savā mīlībā. Pērnvasar, kad Nīcā ballē sapazināmies un es (tas man bija pa ceļam) pavadīju Alvīni līdz sētai, viņa kaunējās pat sabučoties. Pāris naktis - tas man cauri mežam no Pliķu ciema bija viens stiepiens - gāju pie Alvīnes meitās. Viņa gulēja sienā, staļļaugšā. Kopā ar mazo māšeli, tādēļ nekāda dižā meņģēšanās nesanāca. Tik vien kā dabūju kādu stundiņu Alvīnei blakus pagulēt, just karstumu, kas nāca no viņas kā no nokurinātas maizes krāsns. Savu kopā dzīvošanu gan sarunājām. Uz atvadām arī mutes deva.

Nu mēs jau bijām baznīcā uzsaukti, nu jau Alvīne bija atnākusi pie mani kā teju, teju sieva. Nu, kā iedomājos, ezeram vajadzēja mūs salaulāt. Mācītājam rudenī vien apstiprināt mūsu kopā dzīvošanu.

Biju jau noskatījis vietu, kur akmeņi laivā ceļami, kur tie no vienas vietas, uz cietas grunts. Tur bija sekls, bet vējš iegriezās no jūras un varēja cerēt, ka ūdens līmenis ezerā celsies.

Alvīne negribēja nakšņot laivā. Teica - šauri, zvalstīgi, un arī vakariņās ko vajadzētu pavārīt. Nolēmām krastā celt niedru būdu. Tas nebija grūti - iedzīt zemē divus mietus ar žāklīšiem galos, kārti pāri un vēl ribām kādu stingrāku alkšņu stumbru, lai niedras, kas bija galvenais būvmateriāls, turētos grodi, veidojot būdas čukuru un sienas. No sausnējiem žagariem kurinājām ugunskuru, Alvīne vārīja putraimu putru. Es vēl pabeidzu no doņiem pīt murdu, lai ieliktu to grāvītī, pa kuru ezerā ieplūda Bārtas straume, lai mēs pavalgā tiktu arī pie zivīm.

Kad nokopāmies un ielīdām būdā, abi bijām tādi samulsuši. Pirmoreiz divvientufībā tik cieši blakus. Alvīne garā, smalkā linu kreklā, ar austeni apsegusies, es savās vēl mitrajās, pie ugunskura apžāvētajās pakulu biksēs, zem zirgu deķa palīdis. Vēl tādi kā svešinieki. Pat nesabučojušies. Arī brūtes un brūtgāna cienīgas runas nevedās. Vataļājām par ikdienišķām un praktiskām lietām. Taču Alvīnes migā bija salīduši kukaiņi, kas tekāja un kņudināja, viņa knosījās pa savu guļvietu, fīdz mūsu rokas saskārās, vairs neatrāvās viena no otras. Gribēju Alvīni apskaut un pievilkt cieši klāt, bet viņa pretojās, mēs kādu brīdi cīkstējāmies klusēdami, kamēr viņa izdvesa, ka mēs vēl nedrīkstam, ka neesam vēl vīrs ar sievu. Viņa bija tik kaunīga, bet tai pašā laikā jutu, kā viņa kvēloja, kaut atgrūda manas rokas, aizgrieza galvu, kad gribēju nomutēt. Man bija sava, puiša valoda, kad glaimīgi, pierunājoši vārdi nāca paši no sevis. Arī sašutums, ka Alvīne tagad, kad varam tuvi un mīļi viens pret otru būt, vairās un atraujas. Vairākkārt atkārtoju, ka mēs taču esam baznīcā uzsaukti, uz mūžu saderēti, līdz Alvīne kļuva pielaidīgāka, iedabūju viņu azotē un piekļāvu cieši klāt. la kādubrīd gulējām, samierinājušies un rātni, ieklausīdamies naktsskaņās, kas nāca no ezera, tuvējās apkaimes krastmalā. Alvīne grūti elpoja, jutu, kā viņas krūtis zem krekla cilājās. Pirksti svila, kā gribējās tās sagrābt un noglāstīt...

Tad Alvīne pārsteidza mani. Viņa pēkšņi saslējās, noliecās pār mani, pieplaka manām lūpām un nobučoja tik kvēli, ka apstulbu. To es nebiju gaidījis. Viņas vaigi bija slapji no asarām, viņa ieelsojās, mirkli atrāvās no manis, novilka kreklu un atkal pieplaka man. Jau kailām krūtīm, tik dedzīga un atdevīga.

Nevarēju iedomāties, ka aiz Alvīnes biklās kautrības slēpjas tik karstasinīga sievišķība. Tonakt mēs viens otru iepazinām kā vīrs un sieva. Pēc visa tā, kas notika ar mums, Alvīne bija sakaunējusies, viņa teicās, ka nezinot, no kauna kur acis likt. Es tonakt Alvīni iemīlēju pa īstam. Kautrībai tikām pāri pajokojoties. Abi bijām apveltīti ar humora izjūtu, spējām arī pasmieties paši par sevi. No tās, mūsu pirmās mīlas nakts, bijām jau visai atsaistīti viens pret otru. Pat žilbinošā dienas gaismā, kad plecs pie pleca strādājām, ceļot akmeņus laivā. Tovasar mēs viens otru redzējām tik skaistus, sajūtām mīļus, valdzinošus. Kā jau medusmēnesī, kas bija sācies jau pirms kāzām. Medusmēnesī uz Liepājas ezera.

Lai piekrautu laivu ar akmeņiem tā, ka to var izvilkt no Otaņķu stūra seklumiem, kur sākās upesvietas dziļums, pagāja viss rīta cēliens. Modāmies saullēktā, vien dažas stundas iekrituši dziļā miegā, un tūdaļ stūmāmies ezerā, izmazgājām miegu no acīm un sākām darbu. Kad saule jau gabalā (pieturējās karsts un sutīgs bula laiks), laiva bija piekrauta ar akmenīšiem, ko sauca par aunu pierēm, kuri bija domāti ielu bruģēšanai un pēc kuriem tolaik bija vislielākais pieprasījums.

Akmeņus Liepājai, kas tolaik strauji būvējās, veda no visām pusēm. Visvairāk pa jūru. Liellaivās un bureniekos no Sakas un Ulmales. Taču mūsu piedāvātos akmenīšus būvuzņēmēji un bruģētāji saņēma atplestām rokām un maksāja tā, ka, par pirmo vedumu naudu saņemot, biju pat izbrīnīts. Zvejnieks būdams, tādu naudu netiku vēl saujā turējis.

Kad laiva bija piekrauta, noenkurojām to un paši bridām krastā pie savas būdas pakurt uguni, pavārīt ko brokastīs, ieturēties; tad Alvīne man līdzēja laivu izstumt līdz Melnezera dziļumam, kur uzvilku četrstūraino zēģelīti un burāju uz Liepāju. Kādu nedēļu pieturējās te stiprāks, te slābāks jūras vējš, kas no sāniem iegūla zēģelē un dzina smagi piekrauto laivu. Kad svelmē vējš nogura pūst, nācās stumties vai irties - kāds nu toviet bija dziļums. Tas bija smags un nogurdinošs darbs, kamēr zēģelējot reizēm varēja pat nosnausties. Visgrūtāk bija tikt pāri Maiju raga sēklim, kas ietiecās tālu ezerā. Pirmo reizi burājot tam pāri, uzsēdos, un ilgi nācās noņemties ar stumšanu, līdz, jau upesvietā, šķērsoju sēkli. Pirms pirmoreiz braukt pa ezeru uz Liepāju, biju aprunājies ar vārda brāli - Miķēli no Auzu ciema, kurš jau otro vasaru pelnījās ar akmeņu vešanu uz pilsētu. Bija divas iespējas - vai nu pa Bārtas upesvietu iebraukt pašā Liepājas centrā, kur krastmala tika ģērbta akmenī par ostu, kur kuģiem piestāt un kur notika galvenā tirdzniecība ar akmeņiem, vai varēja iestūrēt arī Līvas upes jau aizbirušajā gultnē - pa vecupi, kas no Pērkones kanāla vēl sniedzās līdz Līvas dīķim. Arī tur, dīķmalā, esot akmeņu uzpircēji, un līdz turienei īsāks ceļš. Auzu Miķēlis mani arī pamācīja, cik var par tādu vedumu prasīt. Ja parādoties kāds jauns laivinieks, cenšoties to apšmaukt.

Bet akmeņu viņiem vajagot kā ēst.

Tad nu es tūdaļ aiz Maija raga griezu savu laivu pret vēju, nolaidu zēģeli un stūmos uz krastu, kur pie garas, lēzenas salas - Pērkonkalves - esot ieeja Pērkones kanālā. Pretvēju bija ko pacīnīties, līdz iekļuvu kanālā un varēju ķerties pie irkļiem.

Līvas dīķī rosījās plostnieks. Tur baļķus pašreiz vilka krastā un iztirgoja pircējiem. (Šī redzes aina balstās uz sievas Velgas vecāsmātes Emīlijas viņai stāstīto, ka, ceļot māju Robežu iela 13, baļķi būvei vilkti no tuvējā Līvas dīķa. Vēl Ulmaņlaikā tur rēgojās pālis, pie kura kuģi sieti.)

Es, puisietis, kurš uz mutes nebija kritis un zināja atvestās kravas vērtību, dabūju savu pirmo naudiņu. Salīdzinot ar mencu lomu, akmeņi izrādījās dārgāki. Viens no tirgoņiem - ebrejs Matne (toreiz viņu vēl sauca par žīdu) - pirmais lipa man klāt, izmaksāja tuvējā kniepē magaričas, un dabūju apsolīties, ka arī turpmāk akmeņus - „aitas galvas" ielu bruģēšanai - vedīšu tikai viņam. Iznāca arī kaulēties. Bet kaulēšanos biju jau piedzīvojis, kad abi ar tēvu vedām gar jūrmalu zivis uz Liepājas tirgu. Kārdinājumu, kā jau pilsētā, bija daudz. Pēc magaričās iedzertās brandavīna stopkas un alus pudeles prāts iesila uz izšķērdību, taču noturējos, vien Alvīnei nopirkdams ciemakukulim kriņģeļu virteni un piparmētru

bonbongas. Pats sev atvēlēju vēl pudeli alus atpakaļceļam.

Atpakaļlaidiens uz Otaņķu stūri jau bija straujāks un bez raizēm, kā izdosies ar peļņu. Pēcpusdienā vējš bija pieņēmies spēkā, kļuvis labvēlīgāks zēģelēšanai, jo, kā saka, pūta pakaļā, iegriezies sāmenī (NW), tā ka laivu, atsienot buru, varēja palaist savā vaļā.

Toreiz ezers, jo sevišķi upesgals, nemaz nebija tik vientulīga vieta. Pa ceļam gadījās plosti, kas peldēja pretī pa upesvietu, liellaivas, pilnas ar granti. Otaņķu stūrī redzēja akmeņu cēlāju laivas. Arīventernieki šiverēja pa ezeru - šur tur starp donu puduriem vai klusajā ūdenī pavīdēja viņu pelēkās, četrstūrainās zēģelītes, dažs savu platdibeni stūma ar dalbi. Ja gadījās tuvu pabraukt viens otram garām, sakliedzāmies, izdevās pat dažus vārdus pārmīt.

Alvīne mani bija gaidījusī strādādama. Gan sausus zarus savelkot ugunskuram no krastmalas krūmājiem, gan akmeņus cilājot, kraujot tos kaudzēs zem ūdens, kamēr kaudzes virsotne rēgojās jau virspusē. Viņa strādāja kreklā un bija nošķiedusies slapja. Tobrīd, atceros, tieši tobrīd Alvīne ar savu miesai cieši pielipušo kreklu man likās tik valdzinoša, ka saņēmu viņu un vairs nelaidu vaļā. Viņai patika ar mani draiskoties, mēs reizēm bijām gluži kā pusaudži, līdz Alvīne aizsvilās ne pa jokam. Es varēju vēl kaitēties ar viņas augumu, bet viņa jau pēc pirmajiem glāstiem „gāja pa gaisu", viņa bija tik karstasinīga. Kaunējās pati par sevi, valdījās, gribēja būt pat izvairīga, bet, tiklīdz sabučoju viņu dedzīgāk, atvērās ar miesu un dvēseli pēkšņi un līdz galam.

Ja ne šis darbs, ja ne ezers, šī romantiskā savvaļas dzīvīte, ko uzsākam, būdami vēl svešinieki, nez kā mēs būtu savienojušies kopējai dzīvošanai zvejniekciemā pie skaudrās jūras, kur pavisam citas noskaņas cilvēku savstarpējās attiecībās. Te, savā ikdienas darbā, naktīs niedru būdā bijām tik dabīgi atraisījušies vēl tikai iecerētajā mīlestībā. Ne pirmais namelnieku pāris, ne pēdējais, kas sauca šo laiku par medus mēnesi. Dzirdēja valodas, ka ne visiem tā sapasējis kā mums ar Alvīni. Dažs laivinieks peļņu atstājis krogā „Pie daiļās Ciānas meitiņas", dažam līgava aizmukusi atpakaļ pie vecākiem.

Mēs ar Alvīni nodzīvojām pa Otaņķu stūri līdz augusta beigām, kad jūras piekrastē zvejojamas jau parādījās pirmās treknās rudens strimalas, kad dārzeļi un lauciņi jau nokopjami un ezers no nemitīgajiem zemes vējiem bija kļuvis tik sekls, ka aizdzīt akmeņu kravu līdz Liepājai vairs neatmaksājās. Sezona bija beigusies. Mēs ar Alvīni atgriezāmies katrs savā ciemā, lai pēc mēneša saprecētos un dzīvotu kopā kā vīrs un sieva. Mūsu pirmais bērniņš jau bija ceļā.

Kad jau bijām citā - jūras - liktenī, kad dzīves apstākļi bija izveidojušies tā, ka savu aizvien vēl iekopjamo jauno saimniecību vairs nevarējām pamest, tos turpat divus pie ezera pavadītos mēnešus atcerējāmies bieži. Katrs atsevišķi kā redzes gleznas, kas rādījās acupriekšā, un pa abiem kopā vēl uzjundījām tās sajūtas, kas kādreiz bija tīk pretrunīgas, bet sakusa mīlestībā, ko izdzīvojām viens pret otru, jau toreiz pašā aizsākumā.

Mums brāzās pāri arī vētras, šaustīja pērkona negaisi, sasirgām, kad vējš iegriezās ziemelī un gaiss kļuva dzestrs; uzradās ķildīgi kaimiņi, kuri tīkoja pēc mūsu akmeņu atradnēm. Arī mūsu starpā gadījās asumi. Alvīne savā karstasinīgā bija ne vien mīlīga, bet arī spītīga. Es tikpat spītīgs pretī un savā spītībā reiz tik negants, ka vienvakar aizbraucu uz krogu un noplītēju tur fīdz rīta gaismai. Bija man šis niķis - kāre uz brandavu, bramanība, kad biju „uzņēmis uz krūti", tieksme „palaist nagus" pie man vēlīgās Ciānas meitiņas. Alvīnei nācās noraudāt ne vien saldās asaras mīlējoties, bet arī rūgtās. Taču mēs tikām pāri šīm šķautnēm. Tas varētu izrakstīt jau citā iztēles fragmentā, bet šajā lai galvenajā lomā paliek Liepājas ezers, idille, ko fantāzijā piedzīvoju kā zvejniekpuisis Miķēlis no Pliķu ciema.

Dzērvju dejas. - Liepāja: LiePA, 2003 Saturā:

p_, Olafs

Gutmams

Bibliogrāfiskas norādes uz prozas darbu pirmpublicējumiem

Dzejniece - Dzērvju dejas, 30 - 40.lpp.

Par Liepājā dzimušo dzejnieci Mirdzu Ķempi (1907-1974).

Tekstā dzejnieces Mirdzas Ķempes desmit Olafam Gūtmanim rakstītās vēstules laika posmā no 1960. gada līdz 1974. gadam ar komentāriem. Rakstnieks vairākkārt publicējis periodiskajos izdevumos apceres un atmiņas par M.Ķempi. Trīs citas vēstules O.Gūtmanim publicētas Mirdzas Ķempes Kopotajos rakstos: Mirdzas Ķempes vēstules Olafam Gūtmanim (1958,8. dec.; 1959,25. maijā; 1963,9. febr.) - Ķempe, Mirdza. Kopoti raksti. Trešais sējums. - Rīga: Liesma, 1984,233., 244., 318.lpp.

„Nākot iedami ejam...” - Dzērvju dejas, 41- 56.lpp.

Par latviešu trimdas dzejnieci Veltu Tomu (1912-1999).

Tekstā dzejnieces Veltas Tomas desmit Olafam Gūtmanim rakstītās vēstules no Toronto (Kanādā) laika posmā no 1982. gada līdz 1996.gadam ar komentāriem un V.Tomai veltītā, 1982. gada Dzejas dienās Sēlijā pirmoreiz nolasītā dzeja „Gani" Periodikā pirmoreiz publicēta žurnālā „Karogs”, 1983, nr. 1,50. Ipp. Dzimtā valoda - Dzērvju dejas, 57.-64. Ipp.

Dzērvju dejas Literatūras Avīze, 1999, nr.10-11,12-13.lpp.: ģīm.

Laikraksta 13. Ipp. norādīts, ka atmiņu stāsts „Dzērvju dejas" sarakstīts 1998. gada aprīlī, nevis 1999. gadā, kā tas rakstīts grāmatas „Dzērvju dejas” 71. Ipp. Vienlaicīgi stāsts iekjauts arī krājumā „Liepājnieku smilšu rausis” - Rīga: Enigma, 1999,64.-73.lpp.: ģīm.

Tekstā dzeja „.. .Nāc, sakļausimies vēlreiz ligzdu dzīvei..70.-71. Ipp.

Liepāja Kursas Laiks, 2003,25. janv., 1. febr., 10., 12. Ipp.: il.

Pie pleca plecs kā ierindnieki Dzērvju dejas, 86.-93. Ipp.

Sapni Dzērvju dejas, 101.-105. Ipp.

„Uzvelk baltu zēģelīti..." - Dzērvju dejas, 106.-112. Ipp.

Baltijas jūra - Dzērvju dejas, 113.-121. Ipp.

Sakas un Rīvas mežos - Dzērvju dejas, 122.-127. Ipp.

,,Div' pļaviņas es nopļāvu” - Dzērvju dejas, 136.-141. Ipp.

Pirts būšanas - Dzērvju dejas, 185.-192. Ipp.

„Pa gadskārtu iānīt' s nāca” - Dzērvju dejas, 193.-202. Ipp.

Vētras strīpas - Dzērvju dejas, 203.-206. Ipp.

Zveja - Dzērvju dejas, 207.-216. Ipp.

Putni - Dzērvju dejas, 240.-246. Ipp.

Teksta nobeigumā dzeja no cikla „Etīdes par putniem”: „Dzīve kļūst putnu pilna...”, „Tie vairs nav atsevišķi putni...", 246. Ipp.

Mežezers - Dzērvju dejas, 247.-252. Ipp.

Vientulība - Dzērvju dejas, 266.-271. Ipp.

Tekstā dzeja „Tik vientuļš kā nekad vēl dzīvē..269. Ipp.

Auru laikā - Ļeņina Ceļš, 1980,30. sept., 2., 9. okt.

Baložu Rūdis - Dzērvju dejas, 316.-318. Ipp.

Meža zirgs - Literatūra un Māksla, 1986, 31. janv., 4. Ipp.

Kāda paziņas stāsts - Dzērvju dejas, 327.-329. Ipp.

Ziemeļmeitu lūkojot - Kurzemes Vārds, 2002,26. janv., 11. Ipp.

Laikrakstā publicēts ar nosaukumu „Ziemeļmeitas lūkojot" un rakstnieka Edvīna Tauriņa ievadu.

Mežezers Melnacis - Dzērvju dejas, 410.-416. Ipp.

p-, 0 afs

Gutmams

RAKSTI 4

Balss Karogs, 2001, nr. 11,140. Ipp.

Iekoptā Kurzeme. - Liepāja: LiePA, 2004

Saturā:

Ievads - Iekoptā Kurzeme, 5.-8. Ipp.

Aizpute - Iekoptā Kurzeme, 78.-80. Ipp.

Bārta - Iekoptā Kurzeme, 24.-27. Ipp.

Tekstā 1967.gadā sarakstītā dzeja „Ogotājas" - Gūtmanis 0. Zilā glūda - Rīga: Liesma, 1972,133. Ipp

Bernāti, Skatre - Iekoptā Kurzeme, 46.-49. Ipp.

Cīrava - Iekoptā Kurzeme, 132.-134. Ipp.

Tekstā dzeja „Cīravas mežos lazdas zied..- Gūtmanis 0. Disonanse, Rīga: Liesma, 1977,16. Ipp.

Dunalka - Iekoptā Kurzeme, 135.-137. Ipp.

Dunika, Sikšņi, Ječi, Slamsti - Iekoptā Kurzeme, 21.-24. Ipp.

Durbe - Iekoptā Kurzeme, 107.-110. Ipp.

Tekstā dzeja „Redzes mācība: Kronvaldu Atis, saukts arī par Pērkonu, licis saviem skolēniem skatīties tieši viņam acīs” - Literatūra un Māksla, 1988,1. janv., 7. Ipp.

Dzeja daudzkārt publicēta dažādos periodiskajos izdevumos, dzejas krājumā Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996,11. Ipp., kā arī paša dzejnieka bieži lasīta Trešās atmodas sākumā,

Durbes āboli - Ļeņina Ceļš, 1973,23. okt.

Dzērve - Iekoptā Kurzeme, 135. Ipp.

Embūte - Iekoptā Kurzeme, 120.-124. Ipp.

Tekstā dzeja „Ceļš uzskrien pakalnā - visapkārt..120.-121. Ipp Gavieze - Iekoptā Kurzeme, 115.-117. Ipp.

Grobiņa - Iekoptā Kurzeme, 111.-114. Ipp.

Iļģi - Iekoptā Kurzeme, 114.-115. Ipp.

Jūrmalciems - Iekoptā Kurzeme, 42.-46. Ipp.

Par Jūrmalciemu rakstnieks uzrakstījis un izdevis grāmatu „Jūrmalciems”. -Liepāja: LiePA, 2001. Grāmatā „Iekoptā Kurzeme" rakstnieks stāsta, kas jauns noticis Jūrmalciemā pēc grāmatas iznākšanas 2001. gadā.

Kalēti - Iekoptā Kurzeme, 129.-131. Ipp.

Kalvene - Iekoptā Kurzeme, 93.-99. Ipp.

Tekstā dzeja „Kalnā atkal vējdzirnavas...” - Gūtmanis 0. Atgriešanās ceļš, Rīga: Liesma, 1981,6.-7. Lpp.,

„Šeit ir tā atspēriena vieta..." - Kurzemes Vārds", 1994,27. janv., [1.] Ipp. Laikrakstā dzeja publicēta ar nosaukumu „Kalvenē pie pieminekļa kalpakiešiem Aizporu kapos”,

„Karavīri bēdājās..- Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001, 98. Ipp.

„Es nezinu, man šķiet un reizēm liekas..." - Komunists, 1977,14. sept. Kazdanga Iekoptā Kurzeme, 81.-92. Ipp.

Tekstā dzeja „Aiz manis rudzu lauks, un es te stāvu..." - Rūjienas Vēstnesis, 1996,26. jūl.,

„Ak, nebrauc tik dikti!..." - Gūtmanis 0. Saulgrieži, Rīga: Liesma, 1985, 51. Ipp.

Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Kazdangas zirgu kapos”. Dzeja atdzejota arī lietuviešu valodā - Kazdangos žirgu kapinese/atdzejojis S.Jonausks - Mūsu žodis (Skuodas), 1986, rugsejo (IX) 4: ģīm.,

„Kad esmu apbrīnojis eksotus..- Gūtmanis 0. Saulgrieži, Rīga: Liesma, 1985, 54. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Kazdangā”.

Kazdangai veltīti vēl vairāki dzejoļi. Četri no tiem, ar kopējo nosaukumu „Kazdangā” pirmoreiz publicēti laikrakstā „Ļeņina Ceļš”, 1981,11. apr. („Ko gan koki reizēm nesarunā..„Kamēr vēl kaili koki stiegro..„No augstā, baltā kapu kalna..„Koki stāv un sarunājas...”: skolotājam Jānim Mežsētam). Mežaine - Iekoptā Kurzeme, 52.-56. Ipp.

Nīca - Helikons, 2004, nr. 1,40.-41. Ipp.

Žurnālā grāmatas fragments publicēts ar nosaukumu „Iekoptā Kurzeme: pa Nīcu”.

Tekstā dzeja „Tavos magoņu laukos, nīceniece..." - Gūtmanis 0. Disonanse -Rīga: Liesma, 1977,48. Ipp. un „Garais sauciens" - Skola un Ģimene", 1977, nr. 1,13. Ipp. ar nosaukumu „Garais sauciens, ko dzirdēju Nīcas pusē pēc padarīta darba".

Nida - Iekoptā Kurzeme, 9.-17. Ipp.

Tekstā 1993.gadā sarakstītā dzeja „Nidas ciemā" - Kursas Laiks", 1993,9. sept. un „Ak tu, mana melnā puskuitala...", 16. Ipp.

Pāvilosta, Āķugals - Iekoptā Kurzeme, 68.-78. Ipp.

Tekstā dzeja „Meža balss ir runājusi..." (veltīta meža tehniķim Egonam Vrtolam, dzeja publicēta vairākkārt dažādos periodiskajos izdevumos un arī dzejas krājumā Gūtmanis 0. Saulgrieži - Rīga: Liesma, 1985, 73. Ipp.). Pirmoreiz publicēta laikrakstā „Komunists", 1979,30. martā,

„Pāvilostas vētras priedes” - Ļeņina Ceļš, 1982,11. sept.,

„No Jūrkalnes augstā krasta..- ar nosaukumu „Jūrkalnē" publicēta izdevumā „Liepājas kalendārs 2000. gadam” - Liepāja, [1999], 267.-268. Ipp., bez nosaukuma žurnālā „Karogs”, 2000, nr. 3, 20. Ipp., citos avotos arī „No Jūrkalnes augstās krantes.

„Ta viena pils vēl liesmo mūžiem cauri..77. Ipp.

Pāvilosta, Āķugals - Iekoptā Kurzeme, 68.-78. Ipp.

Tekstā dzeja „Meža balss ir runājusi..(veltīta meža tehniķim Egonam Vītolam, dzeja publicēta vairākkārt dažādos periodiskajos izdevumos un arī dzejas krājumā Gūtmanis 0. Saulgrieži - Rīga: Liesma, 1985, 73. Ipp.). Pirmoreiz publicēta laikrakstā „Komunists", 1979,30. martā,

„Pāvilostas vētras priedes” - Ļeņina Ceļš, 1982,11. sept.,

„No Jūrkalnes augstā krasta..." - ar nosaukumu „Jūrkalnē” publicēta izdevumā „Liepājas kalendārs 2000. gadam” - Liepāja, [1999], 267.-268. Ipp., bez nosaukuma žurnālā „Karogs”, 2000, nr. 3,20. Ipp., citos avotos arī „No Jūrkalnes augstās krantes..

„la viena pils vēl liesmo mūžiem cauri..77. Ipp.

Pērkone - Iekoptā Kurzeme, 50.-52. Ipp.

Tekstā dzeja „Jūrmalnieki, zēģelnieki...", 50.-51. Ipp.

Priekule, Gramzda, Aizvīķi - Iekoptā Kurzeme, 118.-120. Ipp.

Purmsāti - Iekoptā Kurzeme, 131.-132. Ipp.

Rolava - Iekoptā Kurzeme, 111. Ipp Rucava - Iekoptā Kurzeme, 18.-20. Ipp.

Rudbārži - Iekoptā Kurzeme, 99. Ipp.

Saka - Iekoptā Kurzeme, 56.-68. Ipp.

Tekstā dzeja „0, takas, manis izpītās, un tās, kas mani izpin!..." - Literatūra un Māksla", 1981,16. janv., 7. Ipp.,

„Šis mājas ošu apdzīvotas..- Ļeņina Ceļš, 1979,11. sept. Laikrakstā publicēta ar nosaukumu „Oši”,

„Apses nodziest. Egļu daktis..." - Padomju Jaunatne", 1977,12. jūn.,

„Kā smaržo bailes, nu es zinu..." - Literatūra un Māksla”, 1980,4. apr., 4.

Ipp.

Tadaiķi Iekoptā Kurzeme, 137.-138. Ipp.

Vaiņode - Iekoptā Kurzeme, 124.-129. Ipp.

Vecpils Iekoptā Kurzeme, 100.-106. Ipp.

Tekstā dzejnieka Māra Čaklā 1977. gadā uzrakstītā veltījuma dzeja Olafam Gūtmanim „Iekoptā Kurzeme”, 103.-104. Ipp. Dzeja rokrakstā ievietota ari grāmatā pirms titullapas.

Virga - Iekoptā Kurzeme, 117.-118. Ipp.

No klaidoņa par svētceļnieku. - Liepāja: LiePA, 2005

Saturā:

Ievads No klaidoņa par svētceļnieku, [5.] Lpp.

I. daļa

No klaidoņa par svētceļnieku - No klaidoņa par svētceļnieku, 9.-28. Ipp. Tekstā dzeja „Ak, vecais klaidoni, jel atzīsties, ka velti..13. Ipp.

„Es negribēju aiziet..16.-17. Ipp.

„Par ceļamērķi balta bazilika..." - Kurzemes Vārds, 2000,13. sept., 8. Ipp. „Aizvien vēl esam ceļā - svētceļnieki..." - Kurzemes Vārds, 2000,13. sept., 8. Ipp.

„Un atkal ceļa malā tie...” - Kurzemes Vārds, 2003, 20. sept., 10. Ipp.

Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien - No klaidoņa par svētceļnieku, 29 -35. Ipp.

Lapkritis - No klaidoņa par svētceļnieku, 36.-55. Ipp.

Tekstā dzeja „Skujmetes izjūta rudenī... 43. Ipp.

„Apses nodziest, egļu daktis...” - Padomju Jaunatne, 1977,12. jūn.,

„Rudens kāzas”, 47. Ipp.,

„Uz ceļiem kartupeļu laukā..." - Liepājas kalendārs 1999. gadam, Liepāja: Kurzemes Vārds, [1998], 276.-277. Ipp.,

„Rudens kā augstā tiesa pār mums.54.-55. Ipp.

Deja - No klaidoņa par svētceļnieku, 56.-67. Ipp.

Tekstā dzeja „Jau izdejots ir mūžam cauri..56.-57. Ipp.,

„Dancā, Lācīt! Tā kā Čigāns..- Krizdoļu ķocis: dzejas almanahs, Rīga: Jumava, 2004, 53.-54. Ipp., vienlaicīgi ari krājumā - Dzejas diena, Rīga: Elpa, 2004,143. Ipp.,

Grieķa Zorbas motīvs - Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996, 155.-156. Ipp.,

Pretdejotāja - Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996,109.-110. Ipp.

„Nevien sakļaujot plaukstas...", 67. Ipp.

Tirgus - No klaidoņa par svētceļnieku, 68.-80. Ipp.

L

Tekstā dzeja „Es iegalvoju sev, ka tās ir puķu sejas..79.-80. Ipp.

Tur es dzēru, tur man tika - No klaidoņa par svētceļnieku, 80.-97. Ipp. Tekstā dzeja „Tur es dzēru, tur man tika..." - Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001,75. Ipp.

Smaržas - No klaidoņa par svētceļnieku, 98.-109. Ipp.

Kulinārija - No klaidoņa par svētceļnieku, 110.-130. Ipp.

Čūskas - No klaidoņa par svētceļnieku, 131.-135. Ipp.

Kaķi - No klaidoņa par svētceļnieku, 136.-144. Ipp.

Skolas gaitas - No klaidoņa par svētceļnieku, 145.-158. Ipp.

Dāmu kalendārs - 1940 - No klaidoņa par svētceļnieku, 159.-177. Lpp.

II. da|a

Puķes - No klaidoņa par svētceļnieku, 181.-204. Ipp.

Tekstā dzeja „Ir atkal dzelteno puķu laiks..- Kursas Laiks, 1995,4. nov.,

„Šis laiks ir izšķirošs: vai paspēsi no sēklas..- Karogs, 1998, nr. 5,3., 5. Ipp.

.....Dieviņš devis, cik vien tālu..." (fragments no poēmas „Visa laba jāņuzāle”)

- Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001,5.-7. Ipp.,

„Met! Met! - es tevi lūdzu - nost ..- Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001,31. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Pfīvurpuķes",

„Viršu skrejuguns gar sila malu..- Komunists, 1986,26. sept. Laikrakstā dzeja publicēta ar nosaukumu „Virši",

„Kad magoņu pumpun plīst..." - Kurzemes Vārds, 1995, 5. aug Dzeja publicēta arī krājumā - Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996,134. Ipp. Laikrakstā un krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Magones”,

„Līdz noreibumam aizziedējis...", 196. Ipp.,

„Tas ir īpašas sarunas.- Draugs, 1984, nr. 2,4. Ipp. Žurnālā dzeja publicēta ar nosaukumu „Logu puķes",

„Ar kādām balsīm uzrunā..- Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996,66. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Sarunas ar puķēm",

„.. no zemes izšaujos kā rēgs..." (fragments no dzejas „Deviņvīru spēks, II") -Karogs, 1983, nr. 1,48.-49. Ipp.

„Urkšķ cūkpienes, vaukšķ suņuburkšķi..." - Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001,78. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Botāniska etīde",

„Tas sīkziedainās pļavu puķes..202. Ipp.

„Ko tās vairs zina par saknēm..- Helikons, 2002, nr. 2,7. Ipp. Žurnālā dzeja publicēta ar nosaukumu „Puķu tirgū: III",

„Un vēlreiz puķes mani uzrunā...”, 203. Ipp.

„Tas notiek dziļi manā tumsas zemē..." - Kursas Laiks, 1997,12. jūl.

Latvijas āboli - No klaidoņa par svētceļnieku, 205.-214. Ipp.

Tekstā dzeja „Latvijas āboli" - Karogs, 2000, nr. 3,22. Ipp.

Akmens uz akmens - No klaidoņa par svētceļnieku, 215.-225. Ipp. Ziemassvētki - No klaidoņa par svētceļnieku, 226.-234. Ipp.

Tekstā dzeja „Pagāna dziesma" - Latvijas Zeme, 1995, 28. marts, 3. Ipp.,

„- Mēs tie, kas ilgi tumsā dzīvojuši..." - Literatūra un Māksla, 1983,11. febr.,

8. Ipp. Laikrakstā dzeja publicēta ar nosaukumu „Trīs variācijas par Saulgriežiem" (3. variācija),

„Cik pagāniski bieza tumsa..- GOtmanis 0. Saulgrieži, Rīga: Liesma, 1985, 40. Ipp.

Vokālā māksla - No klaidoņa par svētceļnieku, 235.-251. Ipp.

Grāmatas - No klaidoņa par svētceļnieku, 252.-263. Ipp.

Zvani - No klaidoņa par svētceļnieku, 264.-270. Ipp.

Tekstā dzeja „Tie norimuši svētku rītus..- Padomju Jaunatne, 1987,28. nov. Laikrakstā publicēta kā G.Mucenieka (grupa „Līvi") dziesma „Zvani" ar O.Gūtmaņa vārdiem,

„Vēl ciešāk virvēs ieķeros, vēl straujāk iešūpojos..." Liepājas kalendārs 1996.gadam, (Liepāja]-. Kurzemes Vārds, [1995], 215. Ipp. Kalendārā dzeja publicēta ar nosaukumu „No cikla „Zvanu spēles H”",

„Zvani Lietuvai" - Avīzīte, 1990, nr. 21,

„Kad zvani saceļas pret mani..." - Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja: Kurzemes Vārds, 1996,54. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Zvani IV".

Krāsu spēks - No klaidoņa par svētceļnieku, 271.-284. Ipp.

Tekstā dzeja „Pa pēdām iet un salasīt..- Gūtmanis 0. Atgriešanās ceļš, Rīga: Liesma, 1981,69. Ipp. Krājumā dzeja publicēta ar nosaukumu „Māksliniekam Aldim Kļaviņām”.

Tosts airētājiem - No klaidoņa par svētceļnieku, 285.-292. Ipp.

Tekstā dzeja „Uz klāja tik daudz to patriciešu..- Literatūra un Māksla,

1984,16. marts, 12. Ipp. Laikrakstā dzeja publicēta ar nosaukumu „Tosts airētājiem”,

„Pie airiem, kurši, smagie irkļi..- Gūtmanis 0. Godavārti, Liepāja:

Kurzemes Vārds, 1996,249. Ipp.,

„Pacelsim tostu par airētājiem..- Gūtmanis 0. Visa laba jāņuzāle, Liepāja: LiePA, 2001,183.-184. Ipp.

Dzimtenes izjūta - No klaidoņa par svētceļnieku, 293.-302. Ipp.

Grāmatās nepublicētie prozas darbi Ceļš uz jūru - publicēts no rokraksta Likteņupes - publicēts no rokraksta Etīdes par kokiem - publicēts no rokraksta Aveņu kalniņš - publicēts no rokraksta Idille - Helikons, 2007, nr. 1 (14), 9.-11. Ipp.

Piezīmes: Lappuse periodiskajos izdevumos norādīta, ja izdevumam ir vismaz astoņas lappuses, lappuses nr. likts kvadrātiekavās, ja iespieddarbā tas nav norādīts.

Periodisko izdevumu nosaukumu rādītājs Žurnāli. Krājumi. Kalendāri

Avīzīte

Draugs

Helikons

Karogs ISSN 0132-6295 Skola un Ģimene

Dzejas diena / sast. Māris Čaklais; red. Māra Cielēna. - Rīga: Elpa, 2004, 286 Ipp - il. ISBN 9984-743-276.

Krizdoļu ķocis: dzejas almanahs /atb. red. Ilze Freiberga. - Rīga: Jumava, 2004 182, [1] Ipp.: il. ISBN 9984-058-387.

Liepājas kalendārs 1996.gadam. - [Liepāja]: Kurzemes Vārds, [1995], 257 Ipp il.

Liepājas kalendārs 1999.gadam. - Liepāja. Kurzemes Vārds, [1998], 304, [7] lpp.: il.

Liepājas kalendārs 2000.gadam. - Liepāja: Kurzemes Vārds, [1999], 339 Ipp.: il

Ārpus Latvijas izdotie laikraksti

Mūsu žodis (Skodas rajons, Lietuva)

Centrālie laikraksti

Latvijas Zeme Literatūra un Māksla Literatūras Avīze Padomju Jaunatne

Pilsētu un rajonu laikraksti

Komunists (Liepājas pilsēta)

Kursas Laiks (Liepājas rajons un pilsēta) ISSN 1407-6004 Kurzemes Vārds (Liepājas pilsēta) ISSN 1407-8902 Ļeņina Ceļš (Liepājas rajons)

Rūjienas Vēstnesis (Rūjienas pilsēta)

Indra Latvele

SATURS

Edgars Lāms. Kurzemes literatūras iekoptajā dārzā.......................5

Ēriks Hānbergs. Mežatraks.................................................................7

Dzejniece....................................

"Nākot iedami ejam...”.................

Dzimtā valoda.............................

Dzērvju dejas...............................

Liepāja........................................

Dzērvju dejas

Pie pleca plecs kā ierindnieki........

Sapņi..........................................

Uzvelk baltu zēģelīti...................

Baltijas jūra................................

Sakas un Rīvas mežos.................

Div’pļaviņas es nopļāvu.............

Pirts būšanas..............................

Pa gadskārtu Jānīt'snāca............

Vētras strīpas..............................

Putni...........................................

Mežezers....................................

Vientulība...................................

Auru laikā...................................

Baložu Rūdis..............................

Meža zirgs..................................

Kāda paziņas stāsts....................

Ziemeļmeitu lūkojot....................

Mežezers Melnacis....................

Balss.........................................

Iekoptā Kurzeme

Ievads ................................

Nīda...................................

Rucava ..............................

Dunika, Sikšņi, Ječi, Slamsti

Bārta.................................

Nīca...................................

Jūrmalciems......................

Bernāti...............................

Skatre................................

Pērkone ..............................

Mežaine.............................

Saka..................................

Pāvilosta - Āķugals.............................

Apriķi, Adze, Klostere, Vilgale..............

Aizpute................................................

Kazdanga ............................................

Kalvene...............................................

Rudbārži.............................................

Vecpils................................................

Durbe .................................................

Rolava................................................

Grobiņa...............................................

Gavieze...............................................

Virga...................................................

Priekule...............................................

Gramzda, Aizvīķi.................................

Embūte...............................................

Vaiņode...............................................

Kalēti..................................................

Purmsāti.............................................

Cīrava.................................................

Dzērve................................................

Dunalka..............................................

Tadaiķi................................................

No klaidoņa par svētcejnieku

Ievads ................................................

No klaidoņa par svētceļnieku..............

Mūsu dienišķo maizi dod mums šodien

Lapkritis.............................................

Deja...................................................

Tirgus.................................................

Tur es dzēru, tur man tika...................

Smaržas............................................

Kulinārija...........................................

Čūskas ...............................................

Kaķi...................................................

Skolas gaitas......................................

Dāmu kalendārs-1940......................

Puķes .................................................

Latvijas āboli......................................

Akmens uz akmens ...

Ziemassvētki............

Vokālā māksla..........

Grāmatas..........

Zvani.................

Krāsu spēks.......

Tosts airētājiem. Dzimtenes izjūta

Grāmatās nepublicētie prozas darbi

Ceļš uz jūru..........

Likteņupes..........

Etīdes par kokiem

Aveņu kalniņš......

Idille....................

Indra Latvele.

Bibliogrāfiskas norādes uz prozas darbu pirmpublicējumiem.............615

1

aesti - baltu priekšteči

Content

Gūtmanis Olafs Raksti 4 Liepāja 2009

Kurzemes literatūras iekoptajā dārzā

Dzērvju dejas

Dzejniece

„Nākot iedami ejam...”

Dzimtā valoda

Dzērvju dejas

Liepāja

Pie pleca plecs kā ierindnieki

Sapņi

Uzvelk baltu zēģelīti...

Baltijas jūra

Sakas un Rīvas mežos

Div' pļaviņas es nopļāvu

Pirts būšanas

Pa gadskārtu Jānīfs nāca

Vētras strīpas

Zveja

Putni

Mežezers

Vientulība

Auru laikā

Baložu Rūdis

Meža zirgs

Kāda paziņas stāsts

Ziemeļmeitu lūkojot

Mežezers Melnacis

Balss

Ievads

Ievads

No klaidoņa par svētceļnieku

Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien

Lapkritis

Deja

Tirgus

Tur es dzēru, tur man tika...

Smaržas

Kulinārija

Čūskas

Kaki

Skolas gaitas

Dāmu kalendārs-1940.

Puķes

Latvijas āboli

Akmens uz akmens

Ziemassvētki

Vokālā māksla

Grāmatas

Zvani

Krāsu spēks

Tosts airētājiem

Dzimtenes izjūta

Ceļš uz jūru

Likteņupes

Etīdes par kokiem

Avenu kalninš

Idille

SATURS

1