Kelmena Džūdita

Seanss

Džūdita Kelmena

Seanss

Veltījums

Pīteram S., lieliskam, uzmanīgam, mīļam un rūpīgam vīrietim.

Un brīnišķīgajai mazajai Kerolainai. Mana sirds plūst pāri aiz mīlestības pret jums.

Pateicība

Liels paldies Raikersailendas kapeiciņām rabinam Herbertam Ričmenam un Mošem Kvalbrunam par man veltīto laiku un ieguldījumu grāmatas tapšanā. Paldies arī ieslodzītajiem, ar kuriem tikos Raikersā un kuri vaļsirdīgi un drosmīgi dalījās domās par dzīvi cietumā.

Paldies Annai Zifai, manai draudzenei un izcilai psihoterapeitei, un doktorei Norai Broknerei, pieredzējušai un gudrai psihiatrei. Abas dāsni pauda savu viedokli dažādās profesionālās niansēs un neliedza labus padomus.

Paldies an Džcniferai Makartijai, kas iedvesa dzīvību N. Dž. Romānistam nav lielākas balvas par to, ja viņam laimējas sastapt prototipu iecerētajam grāmatas varonim un iepazīt šā prototipa aso prātu.

Kā vienmēr, patīkami bija strādāt kopā ar manu draudzeni un redaktori Natāliju Rozensteinu, kā arī viņas lielisko komandu Bērkli izdevniecībā, īpaši ar Lesliju Gelbrnenu.

Pīlers Lempeks, mans literārais aģents, ir patiešām izcils savas profesijas pārstāvis un lielisks padomdevējs. Varu tikai vēlēties, lai viņš būtu mans labākais draugs. Ar gandarījumu atzīstu, ka tā ir.

Pirmā nodaļa

Man vajadzēja atbildēt "nē" vai "noteikti nē" vai nepārprotamā noliegumā papurināt galvu. Pareizā atbilde "nē" jautu man izvairīties no katastrofas, par ko drīz pārvērtās mana dzīve. Bet tajā brīdī es neuzdrošinājos atraidīt Džīni-ju Begšovu.

Džīnija pirmo reizi man kaut ko lūdza. Viņa nekad lāgā nebija ar mani runājusi līdz pat tai liktenīgajai pirmdienai gandrīz pirms gada, kad ieradās manā kabinetā uz kārtējo seansu Rozas M. Singeras vārdā nosauktajā Raikersailendas sieviešu cietumā, ko vietējie dēvēja par "Roziju". Brīdī, kad gatavojos doties uz viņas kameru, Džīnija kā rēgs nostājās uz mana kabineta sliekšņa ar rūsas krāsas sprogu spirālēm uz galvas. Līdz tam bija iegājies, ka mēs ar Džīniju redzējāmies reizi divās nedējās. Redzēties nozīmēja, ka es gāju pie Džīnijas, bet par tikšanos to gluži nevarēja saukt, jo viņa, apskāvusi savas bālās, kaulainās kājas, sarāvusies gulēja zem apakšējās nāras savā kamerā, mezdama uz mani tramīgus iztrūcinātas peles skatienus. Dažreiz es visu atvēlēto stundu pūlējos Džīniju iedrošināt un iesaistīt sarunā, cerēdama, ka mana stūrgalvīgā neatlaidība galu galā vainagosies panākumiem un mani vārdi aizlauzīsies līdz viņas apziņai.

Taču velti. Astoņos mēnešos kopš Džīnijas apcietināšanas par nepiedienīgu uzvedību sabiedriskā vietā un ieslodzīšanas Raikersailendā mēs nebijām pavirzījušās uz priekšu ne par mata tiesu. Cilvēki nemēdz bez iemesla noraut drēbes un stāvēt kaili laternu gaismā iepretim elegantajam Olstona Greindžera IV kunga un kundzes savrupnamam, turklāt pašā svarīgākajā gadskārtējās labdarības balles brīdī, kad tiek vākti ziedojumi kādas attālas (ļoti tālas) nabadzīgas valsts bāreņiem. Neviens, izlicis apskatei savu bālo, rētaino, kārno ķermeni, nebrēc spalgi kā pūce, novērsdams klausītāju uzmanību brīdī, kad Greindžeru viesistabā skan Brāmsa "Dubultkoncerts čellam un vijolei" saviļņojošā Natālijas Saharovas izpildījumā. Pēc protokola, kas bija uzrakstīts notikuma vietā un nonācis uz mana galda, es spriedu, ka Saharova nav persona, kura tamlīdzīgus jokus saprot.

Mans, Garīgo traucējumu novērošanas nodaļas psiholoģes, uzdevums bija noskaidrot, kāpēc Džīnija tādu triku izspēlējusi un kādas iedarbīgas tabletes vai brīnumaina atklāsme garantētu, ka pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma viņa vairs neizģērbsies un neizrādīs savus plikumus cienījamiem ļaudīm. Diemžēl līdz tam liktenīgajam ritam vienīgais, ko man bija izdevies izvilināt no Džīnijas, bija retas šķavas.

Tāpēc brīdī, kad ieraudzīju Džīniju stāvam uz mana kabineta sliekšņa savā zirņu zaļajā teniskreklā un haki krāsas sporta biksēs, mans pārsteigums bija neviltots. Viņa izstiepa savu mazo roku pret mani, rādīdama baltas auklas vijumu ap zeltnesi, un paziņoja, ka esot saderinājusies ar Loliju Razvaileru.

- Mēs precēsimies, - viņa teica baisi monotonā balsī. -Pēc nedēļas.

- Precēsieties?

- Es un Lolija. Dienas telpā. Divpadsmitos dienā.

Tajā brīdī man vajadzēja teikt "nē". Džīnijas nodoms katrā ziņā bija pretrunā ar vienu vai pat vairākiem cietuma kārtības noteikumiem. Es gan nekad nebiju saskārusies ar ko

tamlīdzīgu un nezināju, kādas sekas tāda aizlieguma pārkāp šana varētu izraisīt. Galu galā šī taču bija psihiatriskā nodaļa, kurā bija iespējams viss draudīgais, neparedzamais un neizprotamais.

- Apsēdies un pastāsti man vairāk par to!

- Es un Lolija.

- Jā, Džīnija, pastāsti man par sevi un Loliju! Es labprāt paklausīšos.

Viņa kā iemieta palika stāvam uz sliekšņa, lūkodamās uz vienmuļo sienu man aiz muguras.

- Nāc, lūdzu, iekšā un apsēdies, Džīnij!

- Otrdien.

Platajās acīs spīdēja balta spozme no dienasgaismas spuldzēm, bet viņa pat nesamirkšķināja. Viņai vēl nebija pat divdesmit trīs gadi, bet dvēselē jau iemetusies trupe.

- Manuprāt, mums vajadzētu iepriekš par to izrunāties.

- Dienas telpā. Otrdien. Pusdienlaikā. Pēc raidījuma.

- Džīnij, es ļoti labi saprotu, ko tu gribi darīt, taču vispirms mums jāapspriež, kāpēc tu vēlies to darīt un ko tas tev nozīmē.

Viņa nolaida skatienu.

- Cienījamie klātesošie, - Džīnija uzrunāja galdu. - Mēs esam šeit sapulcējušies.

- Tu taču saproti, ka laulības nebūs īstas, tām nebūs juridiska spēka. Turklāt tu jau esi precējusies.

Viņas ķermenis saspringa un nodrebēja.

-Nē! '

- Labi, labi, - es mierinoši teicu. - Nerunāsim par to. Laulības ir tikai daļa no visa notikuma. Kas būs pēc tam? Mums jāapsver šīs rīcības sekas. Vai esi padomājusi, kā pārvērtīsies tava dzīve?

- Cienījamie klātesošie! Otrdien. Pusdienlaikā.

- Džīnij, man par to jāpadomā. Es padomāšu, un parunāsimies pēc pāris dienām, labi?

Viņas nespodrās acis pievērsās man un seja savilkās sāpīgā smaidā.

- Kaut kas Džīnijai.

Jutos kā dabūjusi ar āmuru pa pieri. Šajā dzīvē Džīnija bija saņēmusi ļoti maz mīļuma. Kopš dzimšanas viņa pieredzēja neiedomājamus pāridarījumus. Fanātisku fundamentālistu ģimenē Džīnijas koši sarkanos matus uztvēra par sātana zīmi, tāpēc vecāki viņai nepārtraukti draudēja, pēra viņu, pameta novārtā un zākāja, brutālā ceļā pūlēdamies izdzīt no Džīnijas iedomātos dēmonus. Viņi turēja Džīnijas galvu zem ūdens, līdz viņa kļuva zila, lika Džīnijai gulēt laukā ziemas spelgonī un piespieda dienām ilgi gavēt.

Pirms Džīnijai apritēja sešpadsmit gadi, viņa pirmo reizi mēģināja izrauties no šīs elles, apprecēdamās ar kādu vietējo puisi, vārdā Čārlijs Būts. Taču Būts, kā izrādījās, bija sadists, un viņas vecāku varmācība nebija ne salīdzināma ar to, ko viņai vajadzēja izciest turpmāk. Manuprāt, Džīnija ļāva, lai veselais saprāts viņu atstāj, jo vienīgi tā viņa no Būta atbrīvojās. Vai vismaz mēģināja atbrīvoties.

- Kaut kas Džīnijai, - viņa atkārtoja. Džīnijas sejā uz brīdi uzplaiksnīja tik retā apņēmības izteiksme. Es iedomājos, kāda viņa būtu, ja viņas dzīvi nebūtu izkropļojusi cietsirdība, - glīta, šķelmīga un stūrgalvīga meitene.

Tā nu es neiebildu, jo nespēju viņai atteikt. Ar to arī viss sākās.

Otra nodaļa

Kopumā, ja nebūtu notikusi slepkavība, laulību ceremonija noritēja bez īpašiem starpgadījumiem. Pelēkos plastmasas krēslus izvietoja gar dienas telpas sienām, starp rindām atstājot eju. Apmēram divi duči ieslodzīto sieviešu, kas tobrīd uzturējās "Rozijas" Garīgo traucējumu novērošanas nodaļā, ievalsēdamas iekšā, bez strīdiem un nesaskaņām ieņēma vietas. Lielā Millija Viljamsone, ietinusies palagā, lai izskatītos pēc garīdznieces, un sagatavojusies uzņemties vadību, stāvēja aiz nerūsošā tērauda medikamentu ratiņiem, kas noderēja par kanceli. Lielā Millija uzskatīja, ka ir gana piemērota šim pienākumam, jo pirms vīra noslepkavošanas viņa bija kaismīga baptistu sludinātāja. Viņai piesprieda piecpadsmit gadus psihiski slimo noziedznieku ieslodzījuma vietā par to, ka viņa bija griezusi vīra galvu kā burkas vāku uz vienu pusi, līdz tā nolūza. Millija vadīja laiku, gremdēdamās savās slimīgajās fantāzijās un krādama pa pastu saņemtos neīstos diplomus. Tādējādi viņa bija ieguvusi sludinātāja, jurista, kaulu speciālista, naftas urbumu uzrauga, manikīra, šefpavāra, vecu ēku nojaukšanas eksperta, meteorologa, golfa spēlētāja un vēl dažas kvalifikācijas. Teju trīssimt mārciņu smagā Millija nepavisam nebija rāma un mēdza sparīgi aizstāvēt savas privilēģijas, un, tāpat kā pavasaros uzzied pienenes un pamostas mušas, ari viņas paranojālā šizofrēnija regulāri saasinājās pavasaros, un tad viņa atgriezās Rai-kersailendā.

Pārvārītu zirņu krāsā izkrāsotā dienas telpa bija sagatavota pēc laulību ceremonijas iecerētajām svinībām. Virtuļu krāvums uz kāršu galda un divu veidu kokakolas pudeles aizstāja kāzu torti un šampanieti. Pie sienas bija piesprausti divi vienkārši zīmējumi, kas piešķīra telpai svētku noskaņu, un ieceltā puķu meitene tam pašam nolūkam pie durvīm bija sabērusi kaudzītē saplēstu salvešu gabaliņus. Televizors bija izslēgts, un tas skaidri liecināja par gaidāmā notikuma svarīgumu. Ārpusē, kur tādām lietām bija nozīme, valdīja brīnišķīgs laiks.

Tiklīdz senā pulksteņa lielais rādītājs piebiedrojās mazajam uz cipara divpadsmit un iestājās pusdienlaiks, Lielā Mil-lija trieca dūri pret medikamentu ratiņiem, tādējādi darīdama zināmu D'Šonai un Tairijai, lai sāk ceremoniju. Abas dienām ilgi ar maniakālu apsēstību bija mācījušās spēlēt Men-delsona "Kāzu maršu". D'Šona dvesa spalgas skaņas, savilkusi lūpas tūtā, bet Tairija ar izstīdzējušiem pirkstiem viegli bungoja ritmu pa savu izspīlēto grūtnieces vēderu.

Tam tam taram tam!

Džīnija, ieķērusies rokā savai kameras biedrei Bobijai San-dejai, kura par trim cigarešu Marlboro Lights paciņām un paciņu Kit Kāts bija piekritusi ievadīt viņu laulības ostā, sāka virzīties pa eju. Soli solī ar mūzikas ritmu viņas lēni kustējās uz priekšu. Man aizrāvās elpa un uzmācās velnišķīgas izjūtas, kādas reizēm liek vissaprātīgākajiem zaudēt apjēgu un mesties uz galvas ūdenī.

Tam tam tartaram tam tam!

Līgavas garais, baltais, pieguļošais "tērps" bija no cietuma tualetes papīra, kas gluži vienkārši viņai Lija aptīts apkārt, un kājās viņai bija spodri baltas teniskurpes bez auklām, kas bija aizliegtas. Uz galvas kā gaiļa sekste šūpojās papīra veidojums, no kura nokarājās strēmelēs saplēsts cietuma ikmēneša izdevums The Rikers Review. Aiz muguras Džīnijai vilkās kleitas velce, un tā bija pagatavota no atteiktajiem iesniegumiem par priekšlaicīgu atbrīvošanu. Pie katra Džīnijas soļa tie plivinājās augšā lejā kā vēja pūstas buras.

Param param pnrnram pam pampam!

Kad Džīnija tuvojās ejas galam, no priekštelpas izslāja Lo-lija Razvailere, kam kājās bija zaļās cietuma bikses un labošanas iestādes T krekls, uz kura ar melnu flomāsteru bija uzzīmēti žaketes atloki un tauriņš. Viņas īsie brūnie mati bija apgriezti vēl īsāki, tādējādi asāk izcēlās skarbie sejas vaibsti. Lolija bija sieviete ledājs, kura nemēdza paust savas jūtas, bet bija manāms, ka viņa jūtas aizkustināta, ieraudzījusi saposušos Džīniju.

Lielā Millija ar pirkstu draudīgi novilka gar savu drukno kaklu, un D'Sona un Tairija apklusa.

- Laulība ir institūcija. Tāpat kā šī kolonija. Tāpēc es jums prasu - vai šī diena ir parasta?

Vairākas galvas apstiprinādamas palocījās. Galu galā šeit uzturējās psihiski slimi cilvēki.

- Kad mēs ar viņa svētību Herbertu apprecējāmies, ticiet man, tā bija īsta iekarošana. Tas pretīgais maita bija gatavais kovbojs. - Lielā Millija ļāva vaļu sulīgiem, aizrautīgiem smiekliem, un viņas kuplā ķermeņa augšdaļa saviļņojās. Svinīgais brīdis draudēja pārvērsties vispārējā nervozā ķiķināšanā, taču Millija, atcerējusies savu uzdevumu, saņēmās. Vienu roku viņa uzlika uz daudzcietušas Gideonu biedrības tulkotās Bībeles, bet ar otru pakasīja savu vareno sēžamvietu. - Vai kāds iebilst? Tad klāj vaļā uzreiz vai satin savu mēli gredzenā un klusē.

Visas klusēja, un Lielā Millija pāri savam ķirbjveidīgajam degunam vērīgi uzlūkoja līgavu.

- Tu, meitenīt, šeit esi tāpēc, ka esi. Neviens taču tevi ar varu nav piespiedis šeit ierasties un apprecēties, vai ne?

Džīnija kautrīgi pasmaidīja.

- Nē, nav.

Arī Lolija pateica to pašu, un Lielā Millija, brīdi saviem vārdiem skaidrojusi šā mirkļa svarīgumu, beidzot paziņoja, ka Tā Kunga acīs abas esot uzskatāmas par salaulātām.

- Bet tagad sabučojieties tā, ka šmakst vien.

Brīdī, kad viņas to grasījās darīt, atskanēja trauksmes signāls - apdullinošas skaņas, kas pārtapa sērīgā gaudoņā. Ie-šķindējās zvani, un skaņu kakofonija pastiprinājās.

Es pacēlu rokas.

- Lūdzu, neuztraucieties!

Protams, es nespēju pārkliegt neiedomājamo troksni un novērst paniku un izbīli, kas raisījās viņu prātos. Garīgi slimi pacienti ir kā sausa posa - aizsvilstas no mazākās dzirksteles.

Satvērusi Lielo Milliju aiz elkoņa, es mēģināju virzīt viņu uz durvju pusi. Taču Millija bija ne tikai liela auguma, bet arī ietiepīga, tā ka es ar tādiem pašiem panākumiem būtu mēģinājusi mainīt straumes virzienu upē. Atviegloti uzelpoju, kad viņa pati spēji pagriezās un devās pa koridoru uz pagalmu. Pārējās trauksmaini sekoja viņai.

- Kas noticis? Ugunsgrēks? - Lielā Millija ieaurojās. - Nomesta atombumba?

- Nesteigsimies ar secinājumiem, Millij. Iespējams, tā ir tikai mācību trauksme.

- Iepūt man! Varu derēt, ka vēl kāda lidmašīna nogāzusies. Tie nolādētie krāmi gluži vienkārši krīt no debesīm, kad tiem iegribas, bums, un viss! Kad tāds milzenis uzkrīt tev virsū, plācenis vien pāri paliek.

- Mēs to drīz uzzināsim, Millij. Nevajag pirms laika uztraukties.

- Tas nav pirms laika, meitenīt. Tie mēsli notiek tagad.

Izrāvusies no mana tvēriena, viņa sāka klaigāt kā satracināta ziloņmāte.

- Uzlidojums! Uzlidojums! Milzu plāceņi krīt no debesīm! Dzinējsuņi nolaidušies! Pasteidzieties aizvākt savas jukušās pakaļas no šejienes, jo tūlīt sprāgs!

Pēkšņi no mugurpuses mani kāds spēcīgi pagrūda. Es aizstreipuļoju uz priekšu, ietriecos aukstajā flīžu sienā un tai pieplaku. Sirds man nevaldāmi dauzījās, un es tur stāvēju, glābdamās no neprāta, kas virmoja visapkārt.

Pēc brīža satracinātās sievietes bija paskrējušas man garām, trauksmes signāli apklusuši, un es izdzirdēju sargus, kas atjaunoja cietumā dabisko ritējumu, izkliedzam pavēles. Nopratu, ka tā patiešām bijusi mācību trauksme.

Mugura sāpēja no trieciena. Steberēdama uz pagalma pusi, ar pirkstu kauliņiem aptaustīju sasitumu un secināju, ka nekas īpašs nav noticis. Vismaz nekas tāds, kam nevarētu līdzēt karsta vanna, pāris glāzīšu stiprāka mēriņa un brīdis šņukstēšanas.

- Vai ar jums viss kārtībā, N. Dž.? - jautāja Tairija, kas gāzelējās man pretim, pavērusi ar pūdercukuru notraipīto muti platā smaidā. Par spīti trauksmei, viņa bija palikusi svinībām sagatavotajā telpā, kur vilināja kārdinošā virtuļu kaudze. Galu galā viņai taču bija jāēd par diviem.

- Ar mani viss ir kārtībā, Tairija. Paldies, ka apvaicājies.

- Ceremonija bija tik ska-a-a-aista! Mēs ar D'Šonu jums tik skaisti nospēlējām, vai ne? - Viņa vēlreiz sparīgi pabun-goja pa savu piebriedušo vēderu.

Satvēru viņu aiz rokas un apturēju bungošanu. Ja jau man sāpēja galva no visa šā trokšņa, kā jutās nabaga embrijs tur, iekšā?

- Jums abām patiešām iznāca labi.

- Džīnija izskatījās jauka, vai ne2 Vairs netrup zem nāras.

- Jā, šķita, ka viņa ir laimj^a

- Vai zināt, kā es viņai palīdzēju ar kleitu? Gluži vienkārši ietinu viņu tajā.

- Jauki, Tairij. Ļoti radoša pieeja.

- Es ar prieku palīdzēju. - Piepeši viņa satraukta rādīja ar pirkstu uz krēslainās priekštelpas grīdu. - Sasodīts! Nu viņa ir pagalam! Paskatieties!

Sekodama viņas ciešajam skatienam, es ieraudzīju uz grīdas kaut ko baltu. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka tas ir apģērba gabals, ko trauksmes signāla atskanēšanas brīdī kāds pametis uz grīdas, bet, ieskatījusies vērīgāk, pamanīju mugurkaula izliekumu un nedabiski izgrieztu pēdu baltā tenis-kurpē. Man saļodzījās ceļi, un es apvaldīju nelabumu, ko acumirklī jutu rīkles galā.

Tairija aizgāzelējās man pa priekšu un noliecās pār Džī-nijas nekustīgo ķermeni, kliegdama viņai ausī, it kā meitene kaut ko dzirdētu.

- Paskaties, ko tu esi izdarījusi! Tu sabojāji kleitu! Tūlīt celies augšā, stulbā nevīža! Slienies kājās un sakārtojies!

Saņēmusi Tairiju aiz pleciem, es bīdīju viņas uzblīdušo ķermeni uz pagalma pusi.

- Liec, Tairij, Džīnijai mieru! Viņai tagad jāatpūšas.

- Kad es jums saku, viņa ir bezcerīga. Tā muļķa meitene ir pilnīgi bezcerīga.

Izstūmusi viņu ārā, spirdzinošajā saules gaismā, pati stīvi atgriezos vietā, kur gulēja Džīnija. Tikai tad ieraudzīju sarkanu plankumu uz tualetes papīriem, no kuriem bija darināts viņas tērps, un asins pilienus uz sienām. Rūsganās cirtas apņēma pelnpelēku seju. Nepiegājusi tuvāk, es sapratu, ka Tairija teica pareizi - Džīnija Begšova bija pilnīgi bezcerīga.

Trešā nodaļa

Biju sagatavojusies atbildēt par Šo ļauno pavērsienu, taču, kā tas bieži gadās, notikumu gaita izvērtās man negaidīta. Kad ierados sava šefa Viļa Kreitona birojā, mani tur sagaidīja cietuma priekšnieks Kalvins Deilijs. Vienmēr solīdais un uzticīgais psihiatrs, kurš pārraudzīja cietuma psiholoģiskā dienesta darbību, šoreiz pakāpās malā un nostājās pie grāmatplaukta, kurā glīti bija sakravāti žurnāli un grāmatas. Parasti Kreitons ar savu laipno seju, baložpelēkajām acīm un sastingušām kapučīno putām līdzīgajiem matiem atgādināja labvēlīgu tēvoci, kurš vienmēr man veltīja labvēlīgu smaidu, sniedza derīgu padomu un dalījās savā optimismā, lai cik drūma šķita situācija. Taču todien mans šefs izskatījās drūms un neatsaucīgs.

Cietuma priekšnieks Deilijs bija liela auguma draudīga izskata cilvēks ar nesaudzīgu mēli un iekarsīgu dabu. Kopš viņš uzņēmās cietuma vadīšanu, vardarbīgi negadījumi šeit bija samazinājušies par deviņdesmit procentiem. Ja norisinājās kas aizliegts, Deilijs raudzījās, lai visi iesaistītie saņemtu ātru un bargu sodu. Nostrādājis Ņujorkas Policijas departamentā ceturtdaļgadsimtu, viņš bija izpelnījies leģendāru slavu ar saviem veiksmīgajiem arestiem un savas karjeras otrajā posmā, darbodamies labošanas iestāžu jomā, bija nobriedis sasniegt tikpat labus rezultātus. Viņa ietekme bija liela. Pat tēvreizi šeit skaitīja: Dod(i) mums Deilija draudus...[1].

- Jūs kavējāties, Lafertija.

- Atnācu, tiklīdz beidzās seanss, ser.

- Kavējāties! - viņš noskaldīja. - Un visu salaidāt grīstē.

Man vaigos saskrēja karstums.

- Es saprotu, ka šīs laulības gluži neatbilda tradīcijai, taču, manuprāt, tām bija dziednieciska nozīme.

- Dziednieciska, jūs sakāt? - Viņš atzvēlās krēslā un noskatīja savas divpadsmitā lieluma nospodrinātos apavos ieautās kājas, ko bija uzlicis uz Kreitona saskrambātā koka galda. - Nu, nu, pastāstiet!

- Džīnija Begšova bija patoloģiski noslēgusies sevī. Viņa baidījās no visa un ikviena. Gandrīz nerunāja. Lielāko daļu laika viņa pavadīja kamerā, saritinājusies kamolā z.em savas nāras.

Viņš divas reizes sasita plaukstas.

- Lieliski! Redziet, ko esat sasniegusi! Jūs izdarījāt tā, ka nu viņa vairs ne no kā nebaidās.

- Tā bija liela Begšovas uzdrīkstēšanās un mans panākums, ka viņa atnāca un uzaicināja mani uz šo ceremoniju.

- Tiešām? Vai jūs bieži apglabājat savus panākumus, Lafertija? Vai tāds ir jūsu dziednieciskais mērķis?

- Atvainojiet, ser, bet šī ceremonija nav saistīta ar Džīni-jas nāvi.

- Nē? Jūs runājat kā bērnelis, kas nogalina savus vecākus, bet pēc tam mēģina iežēlināt tiesu, teikdams, ka ir bārenis. Lūdzu, aiztaupiet man šīs neveiklās atrunas!

- Saprotu, ser. Protams, man ir ļoti žēl, ka tā notika, un es uzņemos atbildību, jo ļāvu noturēt šo laulību ceremoniju.

Deilijs iezviedzās.

- Jūs taču neko nesaprotat, vai ne? Viņai nepieiet', Kivi ton!

Kreitons izvairīgi noklepojās dūrē.

- Doktoram Kreitonam ar to nav nekāda sakara, ser, es teicu. - Viņš neko nezināja.

Izskatījās, ka Deilijs, spaidīdams labās auss ļipiņu, kas bija cietusi tajos laikos, kad viņš iefiltrējās narkotiku tirgotāju bandā, pārdomā manus vārdus. Atmiņai no tiem laikiem viņam bija saglabājies arī skorpiona tetovējums uz kakla.

- Vai tā ir, Kreiton? Vai jūs pilnīgi neko nezinājāt par tām laulībām?

Mans šefs paraustīja plecus, ļaudams runāt man.

- Viņš neko nezināja, ser. Tā ir tikai mana vaina, es rīkojos uz savu roku.

Deilijs noņēma kājas no galda un paliecās uz priekšu, uz-dvesdams man rūgtu, pēc kafijas smaržojošu elpu.

-Jūs neesat to pelnījusi, Lafertija, bet es jums tomēr kaut ko iemācīšu.

- Jā, ser. Labprāt to apgūšu.

- Ļoti labi. Tad varbūt jūs, pieredzējusi, skolota tiesu medicīnas psiholoģe - varbūt pat gudrāka, nekā izskatāties, -varētu man ko pateikt par cēloni, sekām un vainu?

- Varu gan. Tie visi trīs nereti ir saistīti.

Kā norādams mani, viņš pakratīja ar pirkstu.

- Taču jūsu rīcība rāda, ka jūs to neatcerējāties. Jūs aizmirsāt galveno - cēloņsakarības principu. Jūs aizmirsāt, ka tas, kurš uzsāk notikumus, ir atbildīgs arī par to, kas notiek beigās. Ja jūs iemācāt draugam smēķēt un šis draugs pēc laika mirst ar plaušu vēzi, tieši jūs esat iedarbinājusi viņa nāves sviras.

- Var to aplūkot arī šādi.

- To var aplūkot tikai šādi. Iemetiet aizdedzinātu sērkociņu sausā malkā, un jūs būsiet atbildīga par meža ugufts-grēku. Pārkāpiet cietuma disciplīnu, atļaudama noturēt idiotisku laulību ceremoniju starp divām prātu zaudējušām noziedzniecēm, un atbildība par izlietām asinīm jāuzņemas jums. Jūs radījāt labvēlīgus apstākļus Džīnijas Begšovas noslepkavošanai, un tas ir gluži tas pats, ja jūs pati būtu atvāzusi nazi un iegrūdusi viņai aortā. Tas bija jūsu roku darbs, jūs viņu noslepkavojāt. Vai saprotat, ko es saku, Lafertija?

Ar pūlēm noturējos, neko neteikusi. Kad esi līdz ausīm mēslos un strauji tajos grimsti, vienīgā saprātīgā rīcība ir turēt ciet savu lielo muti.

Deilijs bija sasarcis, un skorpiona tetovējums viņam uz kakla raustījās pulsa ritmā.

- Un tagad klausieties otru pamācību. Vai jūs domājat, ka izdarāt Kreitonam pakalpojumu, stāstīdama man, ka viņš neko nezināja par jūsu izdarībām? - Kamēr Deilijs to teica, es mēģināju notvert sava priekšnieka skatienu, bet Kreitons izvairījās. Varbūt viņš zināja, kas sekos, bet es to vēl nenojautu. - Varu jums pavēstīt satriecošus jaunumus, Lafertija, -viņa pienākums ir zināt, kas šeit notiek. Viņa pienākums ir uzraudzīt muļķus, kas strādā viņa pakļautībā. Viņa pienākums ir apvaldīt šos nejēgas, lai tie neiesēžas peļķē vai citur, kur nu sadomājuši iesēsties. Šī ir viņa nodaļa, tāpēc atbildība jāuzņemas viņam! - Viņš spēji pacēla pirkstu, rādīdams uz to vietu, kur varētu būt Kreitona sirds. Ja šis pirksts būtu pielādēts, mans nabaga šefs būtu beigts un pagalam.

- Tā ir tikai mana vaina, ser. Doktors Kreitons nav vainīgs.

- Vai tiešām? Tikai jūs esat par to atbildīga? Vai esat par to pārliecināta?

- Jā, ser, jums taisnība, esmu rīkojusies muļķīgi. Es pieļāvu lielu kļūdu, atļaudama sarīkot to laulību ceremoniju, un to ļoti nožēloju. Šis darbs man ir ļoti svarīgs. Esmu gatava darīt visu, lai kaut ko labotu. Jebko, ser, tikai pasakiet, kas jādara.

Deilijs ilgi lūkojās uz mani. Tad viņš lēni sāka māt ai gal vu augšā lejā.

- Vai zināt, nez kāpēc es patlaban jūtos ļoti labsirdīgs. I Jz skatiet, ka šodien ir jūsu laimīgā diena.

- Paldies, ser! No sirds jums apsolu, ka jūs to nenožēlosiet. Apsolu, ka turpmāk pareizi izvērtēšu situāciju un pieņemšu atbilstīgu lēmumu.

Nu viņš patiešām smaidīja, un tas bija neparasts un patiesībā baismīgs skats.

- Protams, nenožēlošu, jo jums vairs nebūs iespēja visu sabojāt. Jūs šeit vairs nestrādājat, Lafertija. Viss beidzies. Kaput.

- Kā, lūdzu? Es nesaprotu. Man šķita, ka jūs teicāt...

- Vai izskaidrosiet viņai to pa ceļam uz biroju, kur viņa savāks savas mantas, Kreiton? Pasakiet, ka viņai jāuzskata sevi par lielu veiksminieci, jo es viņu par nekompetenci nevelku pie prokurora un neapsūdzu slepkavībā, nevērībā un citos nodarījumos. Dariet visu, lai savā mūžā es vairs ne redzu, ne dzirdu viņu, citādi es gādāšu, lai viņa saņemtu sodu par ikvienu apsūdzību, ko pret viņu izvirzīšu. Pastāstiet viņai, ka Raikersā viņa varēs iekļūt tikai apcietinājuma furgonā ar rokudzelžos saslēgtām rokām.

Kreitons samiedza acis, ar troksni izpūzdams aizturēto elpu.

- Pie viena brīdinu arī jūs, Vilard Kreitona kungs. Ja jūs nespējat pienācīgi vadīt pakļautos cilvēkus, savāciet savus diplomus, sertifikātus un dārgās balvas un dodieties uz kādu appelējušu istabeli, kur visu savu atlikušo mūžu varēsiet klausīties, ko jums stāsta baiļu mākti, impotenti biržas brokeri un viņu resnās, īgnās sievas, tīksminādamās par sevi. Manuprāt, pārāk daudz kas novērš jūsu uzmanību no tiešajiem pienākumiem. Saņemieties un dariet darbu, par ko jums maksā! Vai sapratāt, Kreiton? Vai jums ir skaidrs?

Klausīdamies šajos vārdos, mans šefs bija drūmi sakniebis lūpas.

- Pieņemu, ka jūs tam piekrītat. Tagad izvadiet, lūdzu, savu bijušo darbinieci no šejienes un dodiet viņai desmit minūtes laika mantu savākšanai. Ar nākamo autobusu lai viņa

/

no salas būtu prom. Raugieties, lai viņu izsvītro no visiem sarakstiem, un es gādāšu, lai ikviens zina, ka viņa šeit vairs nestrādā.

Tajā brīdī es izdzirdēju sevi ierunājamies.

- Deilija kungs, jūs nevarat mani tā vienkārši atbrīvot no darba.

- Ak tā? Kāpēc?

- Tam nav iemesla. Es rīkojos saskaņā ar pacienta interesēm.

- Bet es rīkojos, ņemdams vērā šīs iestādes intereses. Sauciet mani par savādnieku, bet es šeit necietīšu asinsizliešanu.

- Līdz šim esmu strādājusi nevainojami, Deilija kungs. Man ir labas atsauksmes un rekomendācijas.

- Savāciet tās sev līdzi! Kā suvenīrus.

- Lūdzu, dodiet man tikai vēl vienu iespēju! Ieturiet no algas, nosakiet man pārbaudes laiku!

- Ar nākamo autobusu jūs dosieties prom.

- Jūs rīkojaties patvaļīgi, Deilija kungs. Patvaļīgi un netaisnīgi. Tā es to neatstāšu.

- Ak neatstāsiet? Vai jūs man draudat, Lafertija?

- Nē, es tikai saku...

- Ja jums būtu kaut kripatiņa veselā saprāta, jūs vairs neteiktu ne vārda! Jūs klusētu kā beigta pele un ietu ārā pa durvīm!

Kreitons uzlika roku man uz muguras un stingri pastūma. Liku savas svina smagās kājas vienu aiz otras, līdz nokļuvu koridorā.

- Nespēju tam noticēt. - Trīcošā balss, kas izteica šos vārdus, nebija līdzīga manai balsij.

- Viss nokārtosies, N. Dž.

- Atlaista! - es ieelsojos. - Viss beidzies.

- Tas ir tikai darbs.

- Esmu dzimusi, lai darītu šo darbu, doktor Kreiton. Man patīk strādāt ar šīm apjukušajām, nesakarīgajām sievietēm. Es tā rīkojos, jo uzskatīju, ka tas nāks Džīnijai par labu. Un man bija taisnība. Jums vajadzēja viņu redzēt. Vienu reizi mūžā viņa bija patiešām laimīga. Visu uzmanība bija pievērsta viņai, un viņa izbaudīja šo mirkli, es zvēru! Nogalināšana ar to nav saistīta. Viņš nedrīkst par to atbrīvot mani no darba!

- Cilvēki zaudē darbu, bet ar laiku atkal tiek uz kājām. Ticiet man, tas nav pasaules gals. Jā, šis fakts jūs patlaban satriec, jo jūs to neparedzējāt, taču nekas briesmīgs nav noticis.

- Kā es to varēju paredzēt? Kā viņš drīkst vainot mani slepkavībā? Mana rīcība izraisīja slepkavību? Tam nav nekāda sasodīta loģiska pamatojuma!

- Laiku pa laikam dzīve piespēlē tādas situācijas.

- Nevar būt, ka viss ir beidzies! Tik vienkārši, pēkšņi, no zila gaisa. Kā ar manām tiesībām? Kā ar nevainības prezumpciju?

- Šeit visu nosaka Deilijs. Viņš vienlaikus ir zvērinātais, tiesnesis un bende. Tā nu tas ir.

- Tas nav godīgi. Tas nav pareizi un saprātīgi, varu derēt, ka tas nav pat likumīgi.

- Varbūt nav. Bet jūs nespēsiet neko grozīt, N. Dž. Tagad gudrākais būtu paklausīt un iet prom.

Es pietvīku.

- Kāpēc man tas būtu jādara? Es varu to izdzimteni iesūdzēt tiesā! Es uzvarētu prāvu!

- Nedariet to! Padomājiet par zaudēto laiku, izdevumiem un situācijas saasināšanos. Pat ja jums izdotos saglabāt darbavietu, Deilijs padarītu jūsu dzīvi neciešamu, un jūs vēlēsieties, lai to visu nebūtu sākusi. Izplatīsies runas, ka esat nemiera cēlāja, un tās traucēs jūsu karjerai. Vai tāds iznākums būtu jūsu pūliņu vērts?

Blenzu uz saviem pirkstiem, mēģinādama izlemt, kā lai rīkojas.

- Es mierīgi dzīvoju savu dzīvi, darīju savu darbu, un pēkšņi kāds norauj ūdeni - un mana dzīve aiziet pa burbuli.

- Tā nu gan tas nav. Cik jums ir gadu? Divdesmit pieci?

- Man ir trīsdesmit viens gads - jūsu zināšanai. Un daudzi no šiem gadiem bijuši tik gari, ka jūs to nevarat ne iedomāties.

- Jūs vēl esat jauna, - viņš izteica galīgo spriedumu. - Jums priekšā vēl ir visa dzīve, un jūs paspēsiet izmantot gan savu degsmi, gan talantu. Jūs patiešām protat savu darbu, N. Dž. Jums tagad paveras plaša izvēle, un jūs varbūt izcelsieties citā jomā. Pārmaiņas dod mums iespējas. Mēģiniet to uztvert tā!

- Es jau cenšos, doktor Kreiton, taču šī vieta man nozīmē ļoti daudz. Patlaban jūtos tā, it kā mana dzīve būtu milzu bumbas izrauta bedre.

Viņš apstājās pie mana kabineta durvīm.

- Kamēr jūs vāksiet mantas, es atvedīšu pie jums kādu cilvēku. Varbūt jums tas palīdzēs.

Ceturto nodaļa

Tas, ko Kreitons saprata ar glābiņu, man tobrīd bija vajadzīgs vismazāk. Viņš iesteidzās manā kabinetā vienā solī ar Misis Pilnību brīdī, kad es izkravāju rakstāmgalda atvilktnes, šķirodama sīknaudu, papīra lapiņas, klepus tabletes, lipīgu nezināmas izcelsmes brūnu vielu un neskaitāmas zīmītes ar darbiem, ko no sirds biju apņēmusies paveikt, bet tā arī nepaveicu. Aizsūtīt Noras tantei kartīti sakarā ar atveseļošanos pēc gurna operācijas (vēlams pirms viņas nāves). Dāvana Mārtiņu mazulim (nu jau viņš apmeklē bērnudārzu). Apskatīt Pikaso izstādi (to slēdza pirms diviem gadiem). Nepalaist garām vienreizīgu izdevību apskatīt Haleja komētu (iespaidīgais skats sen jau garām).

Misis Pilnība bija brīvprātīgo cietuma darbinieku līdere, vienmēr atvērta jauniem, drosmīgiem, labi domātiem projektiem. Viņai bija daudz enerģijas, apņēmības un elegantu draudzeņu pulks, kas palīdzēja šos projektus īstenot. Tomēr man šķita, ka galvenais viņas dzīvē ir likt tādiem drūmiem radījumiem kā man justies nožēlojamiem salīdzinājumā ar viņu. Viņai bija spoži, zīdaini mati, acis kā saules apspīdēts zilganzaļš baseina ūdens, āda gluda un veselīgi mirdzoša kā svaigi gludināts palags, turklāt nepiedodami ideāls augums, kas liecināja par cītīgu vingrošanu un nevainojamiem gēniem. Pilnībai bija pasakaina stāja, kauli, krūškurvis, pleci, kas izraisīja manī vēlēšanos ievilkt savu nožēlojamo, šļaugano ķermeni bēniņos un pazaudēt atslēgu. Viņa valkāja lieliskas dizaineru modelētas drēbes, kas bija darinātas ar īpašu nolūku uzsvērt viņas izcilos apveidus. Viņa spēja neticami veikli pārvietoties ar neizsakāmi augstu papēžu kurpēm kājās. Viņa bija uzticīga savai ģimenei, sabiedrībai un nodarbojās ar labdarību. Visvairāk es necietu, ka viņa allaž bija laipna, iejūtīga, apburoša, žēlsirdīga un pieklājīga. Kad viņa, neapstrīdami savaldīga, noslīga man līdzās uz dīvāna, es nodomāju - vai neesmu jau gana cietusi?

Atbilde - acīmredzot nē.

- N. Dž., jūs taču pazīstat Ņinu Prezentu, vai ne? Jau gadiem ilgi viņa vada Raikersas brīvprātīgo darbu. Nespēju iedomāties, ko mēs bez viņas iesāktu.

- Protams, esam tikušās. Daudzas reizes.

- Es vienmēr priecājos, jūs vērodama, N. Dž., - Pilnība pastiepa gludu, graciozu roku. - Es jūs apbrīnoju.

- Mani? Jūs apbrīnojat mani? - Tādi kā viņa allaž lika tādiem kā es neveikli kulstīt pa muti mēli.

- Neapšaubāmi. Jūs neticami labi tiekat galā ar ieslodzītajām. Es redzēju, kā jūs nomierinājāt Lielo Milliju pagājušajā nedēļā, kad nedarbojās telefoni un viņa ļoti uztraucās.

- Viņa bija pārliecināta, ka viņai paredzēta preses konference ar Merilu Strīpu un Mikelandželo, lai pārrunātu sadarbību muzikālas komēdijas veidošanā.

-Jūs lieliski viņu nomierinājāt.

- Jūs esat ļoti laipna, ka tā sakāt, Prezentas kundze, bet acīmredzot laba apiešanās ar ieslodzītajām šeit neko nenozīmē. Cietuma priekšnieks Deilijs atlaida mani no darba.

- Doktors Kreitons man to pastāstīja. Manuprāt, tas ir briesmīgi. Nav šaubu, ka jūsu šeit ļoti pietrūks.

Es paraustīju plecus, valdīdama asaras.

- Varbūt spēšu jums palīdzēt, - Pilnība turpināja. - Ka n<>ļ »n > tu, jūs vēlaties ari turpmāk darboties tiesu medicīnas joma

- Daudz ko es vēlos. Raikersa ir vienīgā vieta, kur šaja pilsētā var atrast sakarīgu darbu.

- Patiešām lielākā daļa Ņujorkas noziedznieku izcieš sodu šeit, taču eksistē arī citas programmas un darba iespējas. Mans uzdevums ir tās apzināt, un, ja vēlaties, varu šur tur piezvanīt un apjautāties par vakancēm.

- Jūs to izdarīsiet?

- Ar lielāko prieku.

- Tas man nozīmē daudz vairāk, nekā jūs spējat iedomāties, Prezentas kundze. Būšu jūsu parādniece uz mūžu.

- Vēl par agru pateikties. Es neko neapsolu, bet mēģināšu ar prieku palīdzēt.

- Paldies!

- Lūdzu, sauciet mani par Ņinu!

- Paldies, Ņina!

Viņa saskatījās ar Kreitonu, un es nojautu starp abiem ko noslēpumainu. 4

- Es nedaudz raizējos par pārtraukumu jūsu praksē, jo jaunas vietas atrašana un darba pārrunas prasīs laiku.

Man sažņaudzās vēders.

- Es labāk pasteigšos un sameklēšu darbu kādā hamburgeru pārdotavā. Mans dzīvokļa īpašnieks nav visai saprotošs.

Viņa pasmaidīja, un es apmierināta konstatēju, ka viņai kaut kas ieķēries priekšējo zobu spraugā.

- Ceru, ka neuzskatīsiet mani par uzmācīgu, N. Dž., bet, šķiet, ka arī šajā situācijā es spēju palīdzēt. Ja jūs pieknt.il pieņemt dažus privātus pacientus, es ar prieku šo ziņu iz platīšu. Pēc laba padomdevēja ir liels pieprasījums.

- Privātprakse?

Es jau biju ļoti pieradusi pie krimināli nepieskaitāmiem noziedzniekiem: slepkavām, seksuāliem varmākām un tam līdzīgiem interesantiem subjektiem. Iespēja strādāt ar normāliem cilvēkiem, kuriem ir parastas neirozes bez novirzēm, satrieca mani.

Kreitons kā mierinādams pacēla roku.

- Tas nebūs ilgi. Turklāt laiku pa laikam nekaitē atgriezties normālajā pasaulē.

- Es neiebilstu pret privātpraksi, doktor Kreiton, un es nevaru atļauties iebildumus, jo jāatzīstas, ka esmu radusi regulāri ēst un baudīt naktsmieru savā gultā.

- Tad jau labi. - Ņina Prezenta iegremdēja roku savā gaišbrūnajā strausādas somiņā un izvilka greznu vizītkarti, ko pasniedza man. - Pasakiet savu kontakttelefonu, un es nekavējoties izplatīšu ziņas par jūsu privātpraksi.

- Paldies, es protu novērtēt jūsu pūliņus manā labā. - Tā patiešām bija, un es pieķēru sevi pie domas, ka ienīstu viņu mazāk nekā iepriekš.

Pēc tam Kreitons viņu pavadīja. Kad abi attālinājās, es vēl brīdi gaitenī saklausīju viņa mierinošo balsi un Ņinas Pre-zentas enerģiskos soļus. Saliku savu niecīgo mantību kartona kārbā, kas, man par brīnumu, bija uzradusies kabinetā pa to laiku, kamēr mani atlaida no darba. Deilijs rūpējās par visu - pirms galvas nociršanas viņš rūpīgi nolika zem tās trauku asinīm.

Rīta laikraksta lappusē ietinu savu vecāku ierāmēto fotogrāfiju, kur viņi gluži vai staroja aiz mīlestības vienam pret otru tikai dažus mēnešus pirms tās melnās dienas pirms septiņpadsmit gadiem, kad viņu auto zaudēja vadību uz kāda slidena lauku ceļa. Pēc tam es iesaiņoju citu fotogrāfiju, kurā smaidīja mana dvīņumāsa Keitlīna, mans lielais sliktais brālis Džeks un es, kavēdamies neveiklajā mirklī starp nevainīgu vientiesību un neglītu īstenību. Mēs bijām nofotografēti pirms tam, kad Džeka slimība kā smirdīga kanalizācijas strūkla uzburbuļoja un mūs notraipīja. Brīdī, kad nākotnes neierobežotās iespējas vilināja un aicināja.

Grasīdamās kārbu aizlīmēt, uz palodzes pamanīju savu grāmatu, ko biju atbalstījusi pret izkaltušu kaktusu, apņemdamās augu regulāri laistīt. Izrādījās, kaktusiem nepietiek ar labiem nodomiem vien, tiem vajadzīgs ūdens, šo plāno grāmatiņu "Vislabākais sev" man iedeva māsa, un tas bija viens no viņas aizplīvurotajiem apvainojumiem. Viena no gudrībām tajā vēstīja: Ja jūs patiešām ļoti cītīgi ar sevi strādāsiet, varbūt kādu dienu jūs vairs neizgāzīsieties tik bieži, cik patlaban!

Paņēmu grāmatu rokā, un zemē noplanēja kāds senaizmirsts mans un Reifa kāzu uzņēmums. Grūti bija pazīt sevi tajā jaunajā sievietē, kas smaidīdama vērās objektīvā, vai kusdama no laimes un lepodamās ar brīnišķīgu kosmetologa veikumu, tāpat kā jauno cilvēku viņai blakus, kura neizsīkstošais dedzīgais ideālisms pārvērtās milzu krāpšanā. Tā mēs tur stāvējām tik cieši kopā, it kā mūs izšķirt nevarētu ne uguns, ne ūdens, un gatavojāmies izteikt svinīgos zvērestus, it kā mums būtu kaut mazākā nojausma, ko tie nozīmē vai kā tos iespējams izpildīt.

Atgriezās Kreitons, lai izpildītu cietuma priekšnieka pēdējo pavēli un izvadītu mani ārā.

- Viņa ir īpaša, vai ne?

- Piekrītu.

- Dabūt Ņinu savā pusē ir ļoti svarīgi, N. Dž., jo no viņas daudz kas atkarīgs. Nekad par zemu nenovērtējiet draudzību ar ietekmīgiem cilvēkiem.

- Tā es arī darīšu, doktor Kreiton. Esmu jums un viņai ļoti pateicīga - vairāk, nekā spējat iedomāties.

Viņš neveikli apskāva mani. Sajutu mentola skūšanās putu un vieglu citrusu losjona aromātu. Šis smaržu apvienojums man sāpīgi atgādināja tēvu.

- Esat sagatavojusies? - viņš jautāja.

- Ne tuvu.

Viņš pamirkšķināja.

- Viss būs kārtībā, N. Dž. Es jums ticu.

- Ņemšu to vērā, doktor Kreiton, bet man šķiet, ka jūs paļaujaties uz pilnīgu neveiksminieci.

- Nekā tamlīdzīga. Iegaumējiet - pēc neilga laika šis notikums jums liksies kā tāls slikts sapnis. - Viņš pamāja ar galvu uz kartona kārbu ar manām mantām. - Vai tas ir viss?

-Jā.

- Es to paņemšu.

Vēlreiz slepus uzmetu skatienu savam kāzu foto. Man ienāca prātā, ka prātīgāk to būtu izsviest, un, pastiepusi roku uz atkritumu groza pusi, jau grasījos tā rīkoties, taču pārdomāju un, apgriezusi foto otrādi, uzliku kārbas augšpusē un aizlīmēju ar līmlenti vāku. Nekad vēl tik negribīgi nebiju pametusi kādu vietu.

Piektā nodaļa

Divu joslu tilts, kas savienoja Raikersailendu ar Ņujorkas rajonu Kvīnsu, bija apmēram jūdzi garš, bet tajā dienā brauciens šķita lēns un drūms kā pēdējā gaita pār Stiksu. Autobuss smagnēji vilkās starp iztukšotām preču piegādes mašīnām un transportlīdzekļiem, kas pārvadāja strādniekus un salas apmeklētājus. Citās mašīnās veda cietumniekus, kuri devās uz tiesu vai medicīniskām pārbaudēm un vēlāk atgriezīsies uz salas.

Vēl arvien neatguvusies no piedzīvotā satricinājuma, pa netīro autobusa logu vēroju zaigojošo īstriveras skatu un vēroju lidmašīnu rindu, kas ar varenu rūkoņu pacēlās no netālās La Guardia lidostas. Es nereti kavējos domās par to, ka lielākā daļa no desmitiem tūkstošiem ļaužu, kuri katru dienu lido pāri Raikersai, tāpat kā tie miljoni, kas dzīvo netālu, nenojauš, ka šeit ir cietums, lai gan Raikersa ar saviem piecpadsmit tūkstošiem ieslodzīto bija vislielākais cietums pasaulē. Sala kādreiz piederēja septiņpadsmitā gadsimta holandiešu kolonistam, kura vārdā tā nosaukta, bet vēlāk - 1930. gadā -salu pārpirka Ņujorkas pilsēta un paplašināja to ar savām atkritumu izgāztuvēm līdz tagadējam lielumam, t. i., tā kļuva uz pusi apjomīgāka par Ņujorkas Centrālparku. Cietuma kompleksu veido desmit ieslodzījuma ēkas, no kurām viena paredzēta sievietēm, bet deviņas vīriešiem, kā arī krastā pietauvots milzu kuģis cietums, kas savulaik bija uzbūvēts ar domu tur izvietot īslaicīgi ieslodzītos. Lielākoties šeit iespundēti apcietinātie, kas gaida tiesas prāvu un nespēj samaksāt pat minimālo drošības naudu. Ne viens vien šajā nemīlīgajā krātiņā pavada nedēļas vai pat mēnešus tikai dažu dolāru trūkuma dēļ. Daži te iesprostoti, jo izdarījuši civilpārkāpu-mu, teiksim, nav laikā samaksājuši alimentus vai necienīgi izturējušies pret tiesnešiem. Simtiem dolāru nodokļu maksātāju naudas ik dienas tiek tērēts šo nevardarbīgo un būtībā nekaitīgo cilvēku uzturēšanai. Viņus varētu izvietot Val-dorfā, un lieta darīta.

Tūkstošiem darbinieku ik dienas ierodas uz salas, lai strādātu cietumā, skolās, virtuvēs, frizētavās, maiznīcās, veikalos, kapelās, autoremontdarbnīcās un automazgātavās, klīnikās un neskaitāmās citās vietās, kas apmierina ieslodzīto vajadzības. Tūkstošiem citu cilvēku šeit ierodas uz drūmo apciemošanas rituālu, ko ļaudis nodod no paaudzes paaudzē. Šķita, ka vienīgi es - un Džīnija Begšova - pret savu gribu atstāju šo vietu.

Man jau šķita, ka nekas sliktāks ar mani vairs notikt nevar, taču atkal kļūdījos. Autobuss bija pārpildīts. Man blakus sēdēja drukna, nevīžīgi ģērbusies krāsainā sieviete ar collu gariem, visās varavīksnes krāsās lakotiem nagiem. Lai es pievērstu viņai uzmanību, viņa man ribās iegrūda spēcīgu dunku.

- Jums šeit vīrs?

-Nē.

- Draugs?

Papurināju galvu.

- Tad jau laikam brālis?

- Māsa, - es atbildēju. Nosvērtā Keitija izturētu šos melus, lai gan uz brāli Džeku tāda atzīšanās attiektos vairāk.

- Par ko tad viņa sēž? Narkotikas?

- Man negribas par to runāt.

- Tātad narkotikas. Tā jau es domāju. Manējais iekrita par to pašu - ne pirmo reizi. Policisti nav muļķi, to es jums saku.

Izmocīju mākslotu smaidu.

- Lūdzu, atvainojiet mani, vēlos kaut ko izlasīt.

Viņa vēroja, kā es rakņājos pa somu. Iekšā neko piemērotu lasīšanai neieraudzīju. Tur bija tikai pāris pildspalvu, lūpu zīmulis bez uzgaļa, iesākta zemesriekstu tāfelīte, saburzīta divdesmit dolāru banknote, sauja sīknaudas, iztukšotas kredītkartes Visa un MasterCard, bezcerīgi sašvīkātas lētas saulesbrilles un Ņinas Prezentas vizītkarte. Pārbraucu ar pirkstiem pār kartes reljefo virsmu, mēģinādama noticēt, ka Ņina turēs vārdu un sameklēs man darbu - atradīs man klientus. Tad es varēšu samaksāt rēķinus, iekams iestāšos pastāvīgā darbā. Man ienāca prātā, vai tikai tas neizklausās pārāk labi, lai būtu patiesība.

Brīdī, kad es to iedomājos, autobuss nolīgodamies apstājās.

- Laikam būs pārbaude. - Mana solabiedre sapīka. - Kā skabargas pakaļā.

Policijas mašīnas bija aizsprostojušas ceļu, laizdamas garām pa vienam automobilim. Acīmredzot drošības pārbaude, jo tās šeit bija ierasta parādība. Ja Raikersā norisinājās kas ievērības cienīgs, tikt prom no salas varēja vienīgi pa šo ceļu. Peldēt pa upi nebija cilvēka spēkos, jo tajā bija spēcīga straume, turklāt patlaban ūdens bija tik auksts, ka neviens nespētu nokļūt otrā krastā dzīvs. No Raikersas nolaist ūdenī laivu bija grūti, tāpēc tilts bija vienīgā vieta, ko rūpīgi pārbaudīja un apsargāja.

- Manu vīru sauc Ramons, - mana blakussēdētāja teica. - Nezinu, kā Ramonam ar smadzenēm, bet viņam piemīt kas īpašs. Jūs jau saprotat, ko es gribu teikt.

- Paklausieties, šī man bija ļoti slikta diena, tāpēc, lūdzu, atvainojiet...

Viņa atmeta no pieres ar hennu krāsotās Šķipsnas.

- Vai domājat, ka es šeit atbraucu uz pikniku? Man neklājas viegli ar Ramonu, ja gribat zināt. Viņš izturas tā, it kā es viņu pie rokas būtu šeit atvedusi un ietupinājusi cietumā. It kā tā būtu mana vaina, ka pogainie viņu pieķēra ar narkotiku pilnām kabatām. Vienmēr visā vainīga esmu es. Ja jums tā būtu, diez kā jūs justos! - smagi elpodama, viņa spalgā balsī pabeidza. No viņas apaļajām tumšajām acīm izsprāga asaras. Visu acis pievērsās mums.

- Kuš! Lūdzu, nomierinieties!

Viņa izrāva no savas lielās puķainās somas saņurcītu salveti un skaļi tajā nošņaucās.

- Jums par to nav nekādas saprašanas.

- Nav gan.

Autobuss nedaudz pavirzījās, jo priekšējā automašīna pēc pārbaudes turpināja ceļu. Es vēroju, kā muskuļains policists ar tumšām saulesbrillēm uz acīm ieskatījās tumšzilā Chero-kee, kas bija rindā nākamais. Otrs policists pieliecies pārbaudīja mašīnas plato šasiju, bet trešais pārmeklēja bagāžnieka daudzpusīgo saturu, pārcilādams bērnu ratiņus, tīkliņsomu ar netīru veļu, maisu ar kaķu pakaišiem, malkas pagales, miltu paku, hokeja slidas, pludmales dvieļus, bungu komplektu, rotaļu golfa nūjas, dārza krēslu un kūdras maisu.

Visas šīs mantas policists vērīgi aplūkoja, it kā nekad iepriekš tādas nebūtu redzējis. Galu galā viņš aizsita bagāžnieku ciet un devās pie ieslodzīto pārvadāšanas auto, kas veda uz pilsētu sešus ieslodzītos.

- Vai viņi nevar kustēties ātrāk? - Mana solabiedre iztina no iesaiņojuma kārtējo košļājamo gumiju un ielika to mutē. - Laikam iedomājas, ka man nav ko darīt!

- Drošība. - Es paraustīju plecus, nevēlēdamās iesaistīties pārbaudes lietderības vai nelietderības apspriešanā.

- Acīmredzot sakarā ar to slepkavību, - kāds noteica man aiz muguras.

Pasažiere man blakus apsviedās.

- Kādu slepkavību?

- Mācību trauksmes laikā sieviešu nodaļā nogalināta ie slodzītā. Šķiet, viņai iedurts tieši sirdī, un viņa noasiņojusi.

- Jēziņ! Vai dzirdējāt? Kādas šausmas! - Viņa atkal iebikstīja man ribās.

- Tā ir.

Nākamie pārbaudāmie bijām mēs. Divi policisti iekāpa autobusā un, virzīdamies pa eju, pārbaudīja katru pasažieri, līdz beidzot tas, kuram uz acīm bija milzu saulesbrilles, nievīgi smīnēdams, apstājās pie mūsu sola.

- Kāds bija jūsu vizītes mērķis?

- Ciemos, - atbildēja mana blakussēdētāja.

- Darbiniece, - es nomurmināju.

- Mele! - ieaurojās mana līdzšinējā sarunas biedre. - Melīgā spiedze!

- Vai varu palūgt jūsu identifikācijas karti? - policists jautāja.

Iespiedos dziļāk sēdeklī.

- Bijusī darbiniece, - es palaboju sevi. - Kad braucu prom, karti atstāju tur.

Viņam noraustījās zods.

- Lūdzu, nāciet man līdzi! Kāpiet ārā no autobusa!

- Tas bija cietuma priekšnieka Deilija rīkojums. Jūs to varat pārbaudīt.

- Lūdzu, kāpiet ārā, kundze, citādi man vajadzēs jums palīdzēt.

Runīgā blakussēdētāja pat nepavirzījās, lai palaistu mani garām. Es ar pūlēm spraucos viņai garām, bet viņa noskaitusies sēdēja kā milzu guba.

Kad izkāpām ārā, policists pienāca man klāt nepatīkami tuvu.

- Jūs esat N. Dž. Lafertija?

- Jā. Kā jūs to zināt?

- Es zinu visu, - viņš attrauca. - Zinu ari to, ka N. Dž. nozīmē "nabaga Džūlija". Zinu, ka jūs tā sauc, jo esat neveik-sminiece. Vecāki jums gājuši bojā autoavārijā, atstādami jūs ar kurlu dvīņumāsu un jukušu brāli. Patiešām nabadzīte!

- Izbeidziet! Jums nav tiesību tā izturēties pret mani. Es neko sliktu neesmu izdarījusi.

- Patiešām? - policists sacīja. - Dzirdēju, ka nelaime notikusi pēc jūsu neapdomīgas rīcības. To jūs saucat par nekā slikta neizdarīšanu?

- Esmu atbildējusi uz cietuma priekšnieka Deilija jautājumiem, un man nav šeit jāskaidrojas ar jums!

- Mieru, mieru! Piesargieties, Lafertija! Ja nepievaldīsiet muti, iekulsieties vēl lielākās nepatikšanās.

Es ievilku elpu.

- Labi. Vai esat pietiekami izpriecājies? Varbūt beigsim?

Viņš iesprieda roku sānos.

- Vispirms man jūs jāpārbauda. Kas ir tajā kastē?

- Manas personiskās mantas.

Viņš bija iznesis no autobusa manu kasti. Ar šveiciešu armijas nazi pārgriezis līmlenti, viņš atvēra kasti un izbēra manu nožēlojamo mantību uz ietves. Dzirdēju, ka saplīst stikls. Tā bija fotogrāfija, kur kopā ar mani bija Džeks un Keitija.

Policists pastiepa roku.

- Somiņu!

Pasniedzu to viņam, lai viss ātrāk beigtos.

Citu pēc citas viņš izņēma lietas no manas rokassomiņas -lūpu zīmuli bez uzgaļa, MasterCard, zemesriekstu tāfelīti ar maniem zobu iespiedumiem, saburzīto divdesmit dolāru banknoti, sauju sīknaudas. Viņš nicīgi aplūkoja manas kredītkartes, it kā zinātu, ka esmu pārtērējusi to limitus. Pēc tam izvilka no somas Ninas Prezentas vizītkarti, atstādams uz tās netīrā īkšķa nospiedumu.

Ielūkojies somiņā, vīrs sarauca pieri.

- Kas tad mums tas tāds? - Viņš izvilka no turienes nelielu plastmasas paciņu ar baltu pulveri.

No šausmām man uz skausta saslējās mati.

- Tā nav mana. Nekad neesmu to redzējusi.

- Cik muļķīgi! Tiesnešiem ļoti nepatīk darbinieku iesaistīšanās tādos darījumos.

- Tas ir smieklīgi! Es netirgojos ar narkotikām. Varat pajautāt ikvienam, kurš mani pazīst.

- Nāciet līdzi! Jūs, kas pelnāt iztiku ar urķēšanos citu smadzenēs, varējāt izdomāt kādu ticamāku atrunu.

- Es neko neizdomāju, tā ir patiesība. Kāds to ir ielicis, lai sagādātu man nepatikšanas. Varbūt jūs pats to izdarījāt.

- Vai jūs, mis Lafertija, apsūdzat mani viltus pierādījumu sagādāšanā? Tādai apsūdzībai vajadzīgi neapstrīdami pierādījumi.

- Es neapsūdzu. Es pieļauju, ka tā varētu būt. Varu pateikt tikai to, ka šo maisiņu redzu pirmo reizi.

- Tā saka visi pieķertie.

- Tā ir patiesība, jums man jātic.

- Tiešām? Paskatīsimies, kas mums te ir. - Atvēris paciņu, viņš drūmi māja ar galvu, samitrināja rādītājpirkstu un iemērca tā galu baltajā pulverī. - Došu jums vēl vienu iespēju izstāstīt visu, kā ir. Vaļsirdīga atzīšanās jums nāks par labu.

- Man nekā nav ko stāstīt! - Izmisusi sāku gluži vai spiegt. - Es pat nepieskaros tādām lietām! Tas nolādētais pulveris nolaupīja man brāli, viņš gandrīz nomira. Lūdzu, ticiet man!

Policists nicinoši pavīpsnāja.

- īsti pārliecinoši neskan.

- Jūs labi zināt, ka narkotikas manā somiņā kāds varēja ielikt tīšām.

- Protams, zinu. Tomēr nespēju noticēt, ka jūsu brālis pārdozēja cukuru. Lai gan cukurs arī var būt kaitīgs, piemēram, tas bojā zobus. Taču par nāvējošu indi diez vai to varētu uzskatīt.

To pateicis, viņš sāka smieties. Šķita, ka savā mūžā neko smieklīgāku par manu izbīli viņš nav pieredzējis.

- Cik jautri! Neaizmirstiet to pastāstīt arī citiem! - Nikni sviedu savas mantas atpakaļ kārbā un izrāvu viņam no rokām savu somiņu. - Varat lepoties ar sevi, policista kungs. Vajadzīgs īpašs talants, lai ko tādu nostrādātu.

Kad pagriezos, lai iekāptu atpakaļ autobusā, viņš sagrāba mani aiz rokas un sāpīgi to saspieda.

- Ne tik knaši, Nabaga Džūlija! Man jums jānodod pāris vārdu no Deilija kunga.

- Tātad Deilijs man jūs uzsūtīja?

Viņš pievirzījās klāt tik tuvu, ka no viņa elpas man pārskrēja drebuļi.

- Priekšnieks ir ļoti dusmīgs uz jums, Lafertija.

- To es sapratu jau tad, kad viņš mani atlaida.

- Ar to viss būtu beidzies, bet jums pietika nekaunības viņam draudēt. Tas gan nebija gudri darīts. Priekšnieks grib, lai jūs atceraties, ka noteicējs šeit ir viņš, tāpēc grib jūs nolīdzināt līdz ar zemi - vienmēr un visur, paturiet to prātā. Šis bija tikai piemērs tam, kas ar jums var notikt, ja izdarīsiet ko sliktu.

Sestā iiodaja

Mana māte mēdza teikt, ka viņas meitas ir tik līdzīgas kā divas ūdenslāses. Vienīgā atšķirība bija tā, ka es nevienā neklausījos, bet Keitlīna neko nedzirdēja. Neticami, bet es kļuvu par psihoterapeiti, bet Keitija apbrīnojami labi pelnīja iztiku ar savu kurlumu.

Keitijai tas patiešām izdevās. Viņa pasniedza privātstundas nedzirdīgiem un vājdzirdīgiem bērniem, vadīja palīdzības grupas, sagatavoja zīmju valodas tulkus un pati tulkoja zīmju valodu uz skatuves un tiesā. Viņa izveidoja plaši izmantojamu programmu, kas popularizēja iecietīgu attieksmi pret kurliem cilvēkiem. Programma paredzēja, ka dzirdīgiem, bet neiecietīgiem un aizspriedumainiem cilvēkiem uz ausīm uzlika speciālas ierīces, kas pilnīgi apslāpēja apkārtējās skaņas, un šie cilvēki, neko nedzirdēdami, jutās bezpalīdzīgi un izbijušies. īpašu popularitāti māsa guva, uzrakstīdama bērnu grāmatas par kurlu meiteni Evu Evernārtu, kam piemita Keitijas prasme lasīt no lūpām un saprast žestus. Izmantodama šīs iemaņas, desmit gadus vecā Eva atrisināja noziegumus, spiegoja valdības labā, palīdzēja cilvēkiem atjaunot attiecības, skaidroja pieaugušajiem, kas jādara, lai tie būtu labāki vecāki, savaldīja huligānus, novērsa nelaimes, atrisināja starptautiskas nesaskaņas un paveica vēl daudz ko citu. Šis trauslais tumšmatainais bērns, kurš atgādināja mani un Keitiju bērnībā, ar savu gribasspēku un ietiepību kļuva gan par bērnu, gan pieaugušo iemīļotu varoni. Eva spēja paveikt visu, ko nolēmusi, par spīti jebkuriem šķēršļiem. Tādā ziņā Eva bija identiska savai radītājai, vienīgi viņa nebija īsta.

Keitija ar gurnu atstūma mana dzīvokļa durvis, jo rokas bija aizņemtas ar iepirkumiem - pilniem produktu maisiem, milzīgu somu, dāvanu maisiņu no netālā dzērienu veikala un spilgtiem, dzīvespriecīgiem ziediem, ko apņēma caurspīdīga papīra konuss un kas man riebās. Atslēgu saišķī, ko Keitija turēja ar lūpām, atradās arī tā atslēga, kura viņai ļāva jebkurā brīdī iekļūt manā dzīvoklī.

Kā parasti, viņa bija ģērbusies jaukās, kvalitatīvās un modernās drēbēs jeb, citiem vārdiem, pilnīgi pretēji manam stilam. Mana māsa, tieši tāpat kā Ņina Prezenta, prata saskaņot apģērbu, bet man par to nebija ne mazākās saprašanas. Toties man radās iespēja demonstrēt savu niknumu, jo es gluži vai vārījos aiz dusmām.

Viņas ierašanās, tāpat kā viss pārējais tajā dienā, mani tracināja. Keitiju es todien nepavisam negaidīju. Taču, protams, tā jau parasti notika - mana māsa vienmēr uzradās tad, kad bija visvairāk vai vismazāk man vajadzīga.

Viņa uzlika pirkumus uz letes un sāka runāt zīmju valodā, jo rokas nu bija brīvas.

- Šodien esmu noskaņojusies uz gatavošanu, - viņa paziņoja, kustinādama pirkstus tikpat veikli, kā zem katliņa plīvo uguns liesmiņas.

- Dīvainas sakritības pēc, - es viņai rādīju, - ►ev gribas gatavot, bet es jūtos kā samalta.

- Kas noticis? - plašiem žestiem, gluži kā neprašām bērnam, viņa rādīja zīmes. - Tu izskaties briesmīgi.

- Mīļš paldies, tieši tāds uzmundrinājums man patlaban noder.

- Bet tu izskaties briesmīgi.

- Tāpēc, ka es tā jūtos.

- Kāpēc?

- Mani atlaida no darba.

- Nevar būt!

- Var gan!

- Par ko?

- Ne par ko.

- Kā tas ir - ne par ko?

Es viņai izstāstīju, kā Džini ja Begšova atnāca uz manu kabinetu, par muļķīgo laulību ceremoniju un neprātu, kāds sākās pēc trauksmes signāla.

- Kā Deilijs varēja vainot mani viņas noslepkavošanā, Kei-tij? Tas taču ir neprāts!

- Nē, - viņa rādīja ar zīmēm, - to jau varēja gaidīt.

- Kāpēc to varēja gaidīt?

- Tu rīkojies nepareizi un to zināji. Protams, viss aizgāja greizi. - Viņa noklakšķināja pirkstus. - Tas ir vienkārši.

- Tu kļūdies, es pieņēmu profesionālu lēmumu.

- N-e-p-r-o-f-e-s-i-o-n-ā-l-u. - Viņas pirksti burtu pa burtam veidoja apsūdzošo vārdu. Keitijas zīmju valoda man atgādināja putnus. Atkarībā no garastāvokļa viņas rokas bija gan slinkas kaijas, gan nervozi dziedātājputni, gan nejaukas maitu lijas, bet svarīgos brīžos tās bija izbiedētas zosis.

- Dažreiz pacienta dēļ drīkst rīkoties netradicionāli. Es, Keitij, saskaros ar cilvēciskām būtnēm, nevis izdomātiem tēliem, kas dara, kā viņiem liek. Gribu tev atgādināt, ka īstā dzīve nav tik ideāla, kā šķiet, ja sēž pie datora un iztēlojas sevi par Dievu.

- Tu pati uzprasījies, lai tevi atlaiž. - Viņas pirksti dusmīgi veidoja katru burtu. - Burtiski izlūdzies.

- Muļķības!

Viņa piešāva rokas sev pie krūtīm.

- Izlūdzies gan.

- Paldies! - es drūmi noteicu, pūlēdamās apgrūtināt viņai lasīšanu no manām nīgri sakniebtajām lūpām. - Nespēju izteikt, cik ļoti mana sirds sasilst no domas, ka esi pie manis atnākusi - tik līdzjūtīga un saprotoša - brīdī, kad visvairāk man vajadzīgs atbalsts.

- Tu pati esi vainojama, ka pašlaik atrodies šeit, mīļo māsiņ. Tu sev esi lielākais ienaidnieks.

- Ja tu būtu redzējusi, kā Džīnija Begšova pūlējās sasniegt to, pēc kā viņas sirds ilgojās visvairāk - pārmaiņas pēc justies kā normālam cilvēkam -, tu būtu rīkojusies tāpat.

- Es vismaz būtu nodrošinājusies pret nepatikšanām, informēdama par to priekšniecību.

- Cik žēl, ka neesmu tik gudra kā tu!

- Tā ir. - Viņa pacēla rādītājpirkstu. - Taču tu vari mēģināt tāda būt.

Uzgriezusi man muguru, viņa pievērsās plītij. Keitiju labākajā gadījumā varēja dēvēt par viduvēju pavāri, taču talanta trūkums netraucēja viņu ar pilnu krūti nodoties gatavošanai. Lai gan viņas plašajā dzīvoklī bija katra gardēža sapnis - labiekārtota virtuve - un ikdienā to kāds uzkopa, viņa spītīgi nāca uz manu necilo mājvietu, lai izmēģinātu savas izsmalcinātās receptes, pēc tam atstādama mani vienu nekārtīgā virtuvē mokāmies ar gremošanas traucējumiem. Šajā diena viņai bija padoma paipalas ar senem un vieni no tiem dīvainajiem salātiem, kas teorētiski izskatījās kārdinoši, bet, kad nonāca mutē, tādi nemaz nebija.

- Patiesībā esmu nobijusies, - es atzinos, vērsdamās pie viņas muguras. Būt pret māsu vaļsirdīgai man vienmēr vieglāk padevās, kad viņa bija ar kaut ko aizņemta un mani neredzēja.

Keitija sakapāja šalotes sīpolu biezos, nevienādos gabaliņos un iebēra no dēlīša tieši pannā, kur jau čurkstēja pārāk sakarsētā eļļa. Kad karstās eļļas pilītes uzšļakstījās, Keitija no plīts komiski atlēca nost.

- Sasodīts! - viņa izgrūda savā īpatnējā nazālajā balsī.

- Manā jomā nav nemaz tik daudz vakanču. Atceries, kad beidzu mācības, gandrīz gadu nevarēju atrast darbu. Lai izdzīvotu un savilktu galus kopā, es pārdevu sporta apavus un stāvēju aiz letes bārā.

Keitija cītīgi darbojās ar mazajām paipalām, apviļādama tās lipīgā kukurūzu miltu, miltu un sakultas olas maisījumā.

-Ja nu Ņinai Prezentai nekas neizdodas? Varbūt viņa runāja tukšu, lai mani iedrošinātu un nomierinātu. Es varu zaudēt šo dzīvokli, Keitij. Varu kļūt par bezpajumtnieci, un tad man būs jāpārvācas pie tevis.

Viņa ielēja manā pannā ļoti daudz dārzeņu eļļas un uzgrieza pārāk lielu uguni. Mana māsa neniekojās, viņa vienmēr darbojās ar lieliem daudzumiem. Pēc brītiņa eļļa sāka draudīgi sīkt un sprakšķēt uz visām pusēm. Tā kā viņa tam nepievērsa uzmanību un grasījās upurēt pirmo paipalu, es uzšāvos no krēsla, pastūmu viņu nost no plīts un pagriezu mazāku liesmu.

- Rā-māk! - es aizbildnieciski teicu. - Būšu pateicīga, ja neveiksi manā dzīvoklī pašsadedzināšanās rituālu. Man pietiek, par ko raizēties, lai vēl uztrauktos par ugunsgrēkā cietušu māsu.

- Ko gan es iesāktu bez tavas lietpratīgās palīdzības? -Viņa piegāja pie plīts, atkal uzgrieza vislielāko liesmu un sāka likt karstajā eļļā paipalas. Lai gan neredzēju viņas seju, zināju, ka tajā rotājas zobgalīgs smaids.

No jauna iekārtojos pie apskrambātā ozolkoka galda. Telpa, kur mēs atradāmies, bija reizē mana virtuve, dzīvojamā istaba, ēdamistaba, bibliotēka, vieta, kur lasīju avīzes un skatījos televīziju, viesistaba, solārijs, kabinets un patvērums, kur atpūtos. Mana nelielā guļamistaba un pieticīgā vannas-istaba atradās dziļāk dzīvoklī. Lai gan daudzi Manhetenas dzīvokļi bija šauri un to īres maksa - neticami augsta, tomēr tas negrozīja manu nesatricināmo viedokli par šo pilsētu. Es dievināju tās skaļo, pārblīvēto krāšņumu. Varbūt dzīves kvalitāte pašaurā dzīvoklī nebija tik lieliska, toties viss pārējais mani pilnīgi apmierināja. Man ļoti patika sava nelielā drošības sala, šis īrētais pirmā stāva dzīvoklis savrupmājā aklajā ieliņā, kas iespiesta starp cienīgiem Austrumu Astoņdesmitās ielas kvartāliem. Man šeit ļoti patika, par spīti Keitijas nereti paustajam viedoklim, ka mans dzīvoklis esot pelnījis, lai to apšļakstītu ar degvielu un pielaistu tam uguni.

- Varbūt sameklē arī jaunu mitekli, ja jau tavā dzīvē notikušas tādas pārmaiņas? Man šī vieta uzdzen drebuļus. -Keitija, joprojām stāvēdama pret mani ar muguru, parādīja ar rokām zīmes, it kā tikko būtu lasījusi manas domas. Stāsta, ka dvīņi savā starpā to spējot, taču no mums abām to spēja tikai Keitija. Es joprojām savu māsu nesapratu, tā ka man nebija cerību uz viņas velnišķīgā prāta lasīšanu. Manuprāt, šīs viņas dotības varēja droši uzskatīt par ielaušanos svešā teritorijā, proti, prātā, un par to viņai pienāktos sods.

- Kāpēc tad tu nāc šurp? - es vaicāju viņas mugurai. - Sēdi savā sterilajā, lepnajā dzīvoklī ar trim guļamistabām, trīsarpus vannasistabām un treniņzāli, ar satriecošu skatu uz upi, auksto un karsto ūdeni, vārdu sakot, visu, kas vajadzīgs. Mani apmierina mājīga šaurība un vienkāršība bez muļķīgiem izskaistinājumiem, turklāt es pati varu sevi apkalpot.

Viņa pār plecu uzmeta man aizdomu pilnu skatienu.

- Ko tu teici?

- Es teicu, ka man nav jāvelk mugurā mētelis, ja auksti ir tev.

- Tā varētu teikt, - viņas roku kustības bija asas, - ja vien tu būtu piedzimusi ar kripatiņu veselā saprāta.

- Labi. Es padodos. Apsveicu tevi. Tu saberzi miltos pēdējās pašapziņas drumslas, ko neizdevās iznīdēt Deilijam. Ardievu, es ieiešu stūrī un izplēnēšu.

Keitija noslaucīja rokas virtuves dvielī un apskāva mani.

- Lūdzu, piedod!

Es atbrīvojos no apkampiena.

- Ir jau labi.

- Nekas nav labi.

- Tas ir tikai stulbs darbs, un viss. Nav jau pasaules gals.

Viņa sakrustoja pirkstus un pielika tos sev pie auss.

- Pilnīgi pareizi.

- Es tikšu tam pāri. ja labi padomā, esmu jau tikusi.

- Ko teica Deilijs? Vai viņš dos tev rekomendāciju?

- Protams, Keitij. Vienu jau iedeva. Viņš silti ieteica man izgaist.

- Es nejokoju.

- Es arī ne. Deilijs man draudēja un uzsūtīja savus formā ģērbušos rokaspuišus, lai viņi man to atgādina. Viņš acīmredzot grib izpostīt manu dzīvi un ir veiksmīgi to sācis.

- Muļķības, N. Dž.! Kā Deilijs var izpostīt tavu dzīvi?

- Viņš man sniedza labu mācību. Policists nemanāmi ielika man somiņā cukura paciņu, kas izskatījās pēc narkotikām. Ja tās būtu narkotikas, man būtu jāatvadās no divdesmit pieciem sava mūža gadiem.

Viņa apgrozīja pannā tabakas brūnumā apcepušās paipalas.

- Viņš tikai mēģina tevi iebiedēt.

- Tas viņam ir izdevies.

- Neņem to visu tik ļoti pie sirds! Deilijs taču nav idiots -tevis dēļ viņš neriskēs ar savu karjeru.

- Protams, neriskēs. Es būtu augstprātīga, ja iedomātos, ka esmu naida vai atriebības vērta.

- Tu patiešām esi jocīga. Ne jau to es gribēju teikt.

- Esi tik jauka, lūdzu, un nerunā vairs par to - labi? Dari, kas vēl darāms, lai sabojātu to ēdienu, un tad ķersimies pie vakariņām.

Keitija sarauktu pieri nopētīja savas apsvilušās paipalas, it kā tās būtu vainīgas, ka izskatās tik nožēlojamas.

- Vai tev ir makaroni un siers?

- Skapītī virs plīts.

Viņa novilka savas miljonu dolāru vērtās kurpes, pakāpās uz ķebļa un paņēma vajadzīgo.

- Tev mierinājumam vajadzīgs labs ēdiens un gards vīns, ko es nopirku. Vēlāk mēs visu apsmadzeņosim un izlemsim, kā tev turpmāk jārīkojas.

- Es zinu, kā man jārīkojas. Līdz brīdim, kad atradīšu pastāvīgu darbu, atvēršu privātpraksi.

- Tu joko.

- Itin nemaz.

- Bet tu taču zvērēji, ka nekad to nedarīsi. Man šķita, ka tev patīk strādāt ar sarežģītiem kriminālnoziedzniekiem.

- "Nekad" beidzās daudz agrāk, nekā es to gaidīju.

Viņa pārbolīja acis.

- Kā tu sameklēsi pacientus?

- Mēs dzīvojam Ņujorkā, lielā jucekļa pilsētā. Manuprāt, šeit mīt daudz spriedzes pārņemtu cilvēku.

Keitijas roku vēzieni kļuva aizvien straujāki - satracinātie putni uzbruka ļoti precīzi.

- Kā tu esi nodomājusi viņus piesaistīt? Stāvēsi uz ielas stūra un šausi ar iemidzinošām šautriņām? Izliksi tīklu?

- Kāda ietekmīga sieviete ar labiem sakariem apsolīja nosūtīt pie manis pacientus.

- Parka avēnijas pasaku feja. - Keitija vīpsnādama zoda priekšā pakustināja divus pirkstus, un tas nozīmēja: - Cik jauki!

Atbildēju ar pirkstu kustībām, ieteikdama viņai savu sarkasmu paturēt sevī.

- Viņu sauc Ņina Prezenta, un viņa, zini, domā, ka esmu brīnišķīga. Un vispār man ir vienalga, vai tu man tici vai ne.

- Vai drīkstu pajautāt, kur tu esi iecerējusi pieņemt šos pacientus?

Par to es vēl nebiju domājusi.

- Šeit, protams.

- Vai, tavuprāt, jebkuru dīvaini var laist šeit iekšā? Neapsargātā vietā, kur tu dzīvo pilnīgi viena?

- Es taču nepieņemšu izvarotājus un sērijveida slepkavas. Tie būs parasti cilvēki ar parastām problēmām, jauki ļaudis, kuriem vajadzīgs neliels padoms vai dzirdīga auss, kas viņus uzklausa, lai viņi tiktu skaidrībā ar sevi.

- Kā tu, sasodīts, vari būt par to tik pārliecināta?

- Es tāda neesmu, Keitij. Tev ir pilnīga taisnība. Īstenībā pilnīgas pārliecības nevar būt ne par vienu. Ir cilvēki, kuri vēsā mierā sacirtis jebkuru pa gabaliņiem gaišā dienas laikā, bet pēc izskata nepateiksi, ka viņiem azotē ir cirvis.

- Tā ir, N. Dž. Lai nu kurš, bet tu ļoti labi to zini.

Pacēlu rokas. Gadu gaitā man ar māsu bija izveidojusies

sava zīmju valoda.

- Protams, Keitij! Ja man piemistu kripatiņa veselā saprāta, es ieslēgtos skapī un aizbarikādētos no iekšpuses.

- Pārdomā, lūdzu, visu vēlreiz! Šeit nav šveicara, nav apsardzes, un tavas saimnieces nekad nav mājās. Kad nācu šurp, šeit, kā parasti, nedega neviena laterna.

- Es jau tev stāstīju, ka sieviete, kurai pieder šī māja, ir fotogrāfe. Iespējams, viņa patlaban fotografē vai, ieslēgusies tumšā istabā, attīsta filmas.

Tā nebija visa patiesība. Nebiju Keitijai minējusi ne pušplēsta vārda, ka to visu mana saimniece darīja Toskānā, kur viņa pastāvīgi dzīvoja. Šo māju viņa bija mantojusi pirms vairākiem gadiem un nolēmusi to izīrēt. Pārējā mājas daļa, ko es neapdzīvoju, atgādināja lielu noliktavu. Par to, ka laiku pa laikam izsaucu kādu meistaru, lai kaut ko pielabo, iztukšoju pastkastīti un informēju viņu par nebūšanām, es par zemu cenu īrēju pirmā stāva dzīvokli.

- Te neviena cita nav, tikai mēs. Šī vieta ir tukša kā kaps, -Keitija nerimās.

- Kapi nemēdz būt tukši.

- Pilnīgi pareizi. Tie ir pilni ar tādiem neglābjamiem idiotiem kā tu, kuri paši uzprasās uz nepatikšanām. Zini ko, N. Dž., ej un savāri vēl lielākas ziepes! Man ir vienalga.

- Nav vis! Tu tik ļoti mani mīli!

- Ja tu uzvedies kā muļķe, tad ne.

Saņēmu viņu aiz plaukstas locītavas, lai viņa beidzot apklust.

- Nolādēts, Keitij, es neesmu tu! Es daru, ko spēju.

Viņa atbrīvoja roku un uzmeta man nicinošu skatienu.

- Neesi gan.

- Es daru, ko spēju, - es atkārtoju, uzsvērdama katru vārdu. - Un zini ko? Tavi ēdieni smird, tavas stulbās grāmatas nekam neder, un šajās biksēs tu izskaties tā, it kā būtu norijusi govi.

Keitija, protams, jau sen bija pagriezusi muguru, tāpēc mani ar zīmēm rādītie vārdi izplēnēja gaisā. Visvairāk mani tracināja patiesība par sevi.

Septīto nodaļa

Atvēru savu jauno tumšsarkano piezīmju grāmatu un, nogludinājusi ar roku stīvo iesējuma vietu, rūpīgi ierakstīju savu pacientu vārdus un svarīgākās ziņas par viņiem. Teds un Klarisa Dēmetriji (laulības konsultācija). Mollija Adlere. (Māte -Stefānija. Meitas noslēgtība, nepakļāvība, vāja garīgā attīstība. Bailes! depresija.)

Ņina Prezenta, turēdama solījumu, šiem cilvēkiem bija ieteikusi vērsties pie manis. Viņa man sniedza dažādus derīgus padomus, un es, saņēmusi drosmi, viņai pajautāju, cik varētu par tādiem seansiem prasīt. Kad Ņina bez jebkādas ironijas atbildēja, ka Ņujorkā patlaban privātā konsultācija maksā divsimt vai vairāk dolāru, man aiz brīnumiem pavērās mute. Izlēmu, ka prasīšu simt septiņdesmit piecus dolārus par seansu, bet tik un tā, sirdij strauji pukstot, pāris stundu nodarbojos ar drudžainu rēķināšanu. Tikai astoņi seansi mēnesī segtu manas īres izmaksas. Vēl palika pietiekami daudz laika citiem pacientiem. Domās jau atmaksāju savu studiju kredītu un uzdrīkstējos pat iztēloties, ka, ar laiku guvusi pieredzi un pārliecību, es paaugstinu maksu par saviem pakalpojumiem līdz tirgus līmenim. Privātprakse pretēji gaidītajam galu galā varētu būt gluži ciešama.

Kad līdz manu pirmo pacientu apmeklējumam bija atlikušas piecas minūtes, kritiski nopētīju telpu. Mēbeles bija juku jukām iegādātas lietotu preču veikalos, un dažas bija no iznīcināšanas paglābts brāķis. Taču mīkstais, saliekamais sarkanais dīvāns bija gluži ērts, tāpat kā divi zaļie atzveltnes krēsli. Uz hromētā kafijas galdiņa stikla virsmas stāvēja Kleenex salvešu paciņa un tai blakus tukša cepumu kārba, kurā pacienti varēs ievietot visas savas nederīgās domas un citas emociju drazas. Arī mīkstās rotaļlietas - zaķītis un lācītis, ko iegādājos tuvākajā aptiekā, - sniegs mierinājumu, tāpat arī neizskatīga tamborēta sega ar ģeometrisku rakstu, ko biju sameistarojusi kādā no saviem īslaicīgajiem mājīguma uzplūdiem.

Kad atskanēja durvju zvans, mana sirds sāka strauji dauzīties. Uz lieveņa stāvēja Teds Dēmetrijs, drukns, bikls, bieziem kastaņbrūniem matiem un brillēm, un slaida, augstprātīga izskata blondīne - viņa sieva Klarisa. Viņa bez liekām ceremonijām iesēdās lielākajā atzveltnes krēslā, bet viņas vīrs nostājās istabas vidū, gaidīdams tālākus norādījumus.

- Varbūt apsēdieties šeit, Dēmetrija kungs? - es aicināju.

- Bet es apmainīšos vietām ar jums, Dēmetrija kundze. - Iekārtojāmies katrs savā vietā. Terapija ir kā smalka deja, kas prasa rūpīgu horeogrāfiju.

- Vai drīkstu jūs uzrunāt par Klarisu un Tedu?

Sieviete nepatikā sarauca degunu, bet negribīgi piekrita.

Viņas vīrs tikko manāmi pamāja.

- Tātad - kas jūs atvedis šurp?

Dēmetrija kundzei iegailējās acis.

- Pagājušajā nedēļā pārrados agrāk mājās no bridža spēles - un ko es ieraudzīju? Šis perversais tips vazājās pa māju ar manām drēbēm mugurā!

Apsūdzētais koši piesarka.

- Man nu gan ir veicies! - laulātā draudzene turpināja.

- Esmu apprecējusies ar slimu tipu.

Izdzirdējis šos vārdus, viņš skaļi ievilka elpu.

- Kā noprotu, Klarisa, šis atgadījums jūs ir satraucis, bet centīsimies izvairīties no apvainojumiem. Pastāstiet - kā jus jutāties?

- Pretīgi! Kā gan citādi lai es justos? Es jutos pazemota, jo tas bija pretīgi! Man gribējās vemt!

Vārdu pa vārdam atklājās skumjais stāsts. Laulība jau sākumā neko labu nesolīja, un abu attiecības strauji veda purvā. Acīmredzot Klarisa bija izvēlējusies Tedu, lai iespītētu saviem vecākiem. Teds savukārt, tādas pievilcīgas un iekārojamas būtnes uzmanības apstulbināts, nepadomāja, vai zem viņas košās ārienes ir kāds saturs. Tā kā laulība Klarisai nekādu prieku nesniedza, viņa izklaidējās, likdama Tedam ciest. Spīdzināšana izpaudās gan pazemojošos izteikumos, gan nozušanā no mājām uz vairākām nedēļām.

- Kāpēc jūs ejat prom no mājām, Klarisa? Jūs taču saprotat, cik izbiedēts un nedrošs Teds tādās reizēs jūtas.

- Tāpēc, ka man laiku pa laikam vajadzīga atelpa, - Dē-metrija kundze paskaidroja, - lai es kādu laiku neredzētu viņu.

Mēs vēl nebijām iztirzājuši pat pirmo viņu nelaimīgās laulības gadu, kad pulkstenis rādīja seansa beigas.

- Ja patiešām vēlaties tikt skaidrībā ar savām kopdzīves neveiksmēm, iesaku līdztekus kopējam seansam ierasties pie manis divas reizes nedēļā uz individuāliem seansiem, - es ieteicu.

- Labi, lai tā būtu, - Klarisa atbildēja.

Teds nelaimīgs klusēja.

- Tas nebūs viegli, Klarisa. Vai esat pārliecināta, ka gribat uzņemties pūles, lai laulību saglabātu?

- Pūles uzņemties vajadzēs manam vīram, un mainīties vajadzēs viņam. Par šķiršanos nevar būt ne runas, to neatzīst ne mana ģimene, ne es.

Lai gan man šķita, ka viņu laulība ir neglābjama, tikai viņi spēja saglābt, kas glābjams. Tajā visā bija rodama gan labā, gan sliktā ziņa. No vienas puses, viņi šeit sēdēs sešas stundas katru nedēļu un maksās simt septiņdesmit piecus dolārus par seansu, un tas būs pietiekami, lai es spētu savilkt kopā galus. No otras puses, man būs jāpūlas kopā ar viņiem.

Starp šo patīkamo mīlas balodīšu apmeklējumu un nākamā pacienta vizīti bija divu stundu pārtraukums. Ar karoti rokā un saldējuma trauku blakus es ieniru internēta dzīlēs, meklēdama piemērotu informāciju par attiecību dziedināšanu. Tā kā šī joma nepārtraukti attīstījās, bet es vienmēr centos būt lietas kursā par jaunākajām tendencēm tiesu medicīnā, nebiju pietiekami cītīgi iepazinusies ar jaunāko literatūru vispārējā psiholoģijā. Elektroniskie profesionālo psiholoģijas žurnālu pielikumi sniedza man gluži noderīgus ieteikumus. Uzmeklēju arī šarlatānu viedokli. Kāds no šiem “ekspertiem" Klarisas un Teda attiecības nosauca par "normālu laulības sadismu".

Reifs, kā parasti nelaikā, šajā brīdī man piezvanīja.

- Tu esi aizņemta?

- Jā, esmu gan.

- Dzirdēju, kas ar tevi noticis darbā, N. Dž. Kā tu jūties?

- Dzirdēji? To stāstīja ziņās, vai?

- Keitija man izstāstīja. Kā tev klājas?

- Kolosāli, Reif! Taču, kā jau teicu, esmu aizņemta.

- Keitija man pastāstīja, ka tu esot uzsākusi privātpraksi.

- Nu, mana māsa ir lielisks informācijas avots.

- Kā sokas?

- Ļoti labi. Tāpēc esmu aizņemta. To vari pateikt arī Kei-tijai, kad abi apspriedīsieties, kā man jādzīvo. Pasaki viņai, ka esmu aizņemta un negarlaikojos.

- Nomierinies, N. Dž.! Viņa tikai ieminējās par to, un viss. Mēs necenšamies regulēt tavu dzīvi.

- Kāds cenšas gan, bet viņam neizdodas. Paldies, ka piezvanīji, Reif! Lai tev labi klājas!

- Pagaidi! Man ir biļetes uz Players ceturtdienas vakarā. Esmu lasījis lieliskas atsauksmes. Varbūt aiziesim?

- Ceturtdien esmu aizņemta, bet paldies, ka piedāvāji.

- Tad varbūt satiksimies piektdien? Aiziesim uz kino vai kaut kur paēdīsim.

- Piektdien ari esmu aizņemta, Reif. Aizņemta, aizņemta.

- Cik noprotu, atbilde būs nemainīga pat tad, ja piedāvāšu satikties nākamā gada Miķeļdienā.

- Tāda jau, manuprāt, ir šķiršanās jēga. Miķeļdienu mēs pavadīsim atsevišķi.

- Nu jau pagājis vairāk nekā gads, N. Dž. Nav tāda likuma, kas mums aizliegtu būt draugiem.

- Es gan neesmu tik pārliecināta. Jums, prokurora kungs, vajadzētu zināt, ka mums gandrīz visos jautājumos ir pa likumam.

- Labi, saprotu. Es vairs neuzstāšu.

Viņš uzstāja, vienmēr bija uzstājis un uzstās. Keitija, kas visur bāza savu degunu, pastāvīgi iedrošināja viņu. Kad mēs ar Reifu nebijām šķīrušies, viņi īpaši nelikās zinis viens par otru, bet, tiklīdz izjuka mūsu laulība, abi izveidoja saskanīgu aliansi.

- Visu labu! Lai tev jauka Miķeļdiena!

- Piezvani, ja pārdomāsi, N. Dž. Zvani jebkurā laikā!

- Protams, Reif. - Man uznāca kārdinājums ieteikt viņam, lai aiztur elpu līdz brīdim, kad es piezvanīšu, taču noturējos, to nepateikusi.

Līdz nākamajam seansam bija atlikušas piecas minūtes, un es atšķīru savas piezīmes. Telefona sarunā Adleres kundze bija nodēvējusi savu meitu Molliju par iecirtīgu dumpinieci un bērnu, kam trūkst motivācijas censties. Meitene bieži noslēdzoties sevī, vairīdamās no saskarsmes ar citiem. Molli-jai padodoties dejošana un peldēšana, taču viņa nepūloties,

lai ko sasniegtu šajās jomās, un dažreiz pat neesot piedabūjama apmeklēt šīs nodarbības. Viņa bieži esot saīgusi un izturoties izaicinoši. Stefānija Adlere bija pārliecināta, ka viņas meitai vajadzīga ārstēšana un zāles, lai apturētu un novērstu šīs bīstamās uzvedības tendences. Pašās beigās viņa pateica ko satriecošu - Mollijai bija četrarpus gadu.

Visticamāk mazajai meitenei patiešām bija kāda problēma, un, kad atskanēja durvju zvans un es durvis atvēru, šī problēma stāvēja manā acu priekšā - no galvas līdz kājām tērpusies Chanel darinājumos. Stefānijai Adlerei mugurā bija sārts tvīda kostīms, viņa bija aplikusi smagnējas zelta rotaslietas un raudzījās uz mani ar drūmu skatienu. Kārna, ar stingiem vaibstiem un pārsauļotu ādu, viņa atgādināja Kei-tijas piededzināto paipalu.

Mollijas izskats liecināja par citādu gēnu ietekmi. Meitenīte bija veselīga sārtvaidze ar gaišām bizītēm un platu smaidu. Viņa bija ietērpta sarkanās adītās biksēs un spožiem kris-tāliņiem nosētā teniskrekliņā. Kājās bērnam bija sarkanbaltas kurpītes ar svītrainām auklām. Iespriedusi rokas sānos, viņa pētīgi mani uzlūkoja.

- Vai tu esi psihāloģe?

Es notupos un sasveicinājos ar viņu.

- Jā, tā esmu es. Mani sauc N. Dž., bet tu laikam esi Mollija?

- Ne-e, es esmu Magūgla kungs.

Māte asi parāva bērnu. Mollijas smaidīgā seja saviebās,

un viņa sāka raudāt.

/

- Ko es tev teicu? Nekādu muļķību!

- Lūdzu, nāciet iekšā!

Stefānija Adlere stīvi, cik iespējams tālāk no bērna, apsēdās uz dīvāna un vēlreiz noskaitīja savas sūdzības. Molliju neņemot kādā prestižā bērnudārzā. Ja Mollija tāpat uzvedīšoties arī turpmāk, viņu neņemšot arī nevienā pieklājīgā pamatskolā, tādējādi viņas dzīve pa spirāli virzīšoties tikai lejup. Kā lai vecāki samierinās ar tādu negodu?

Sameklēju papīru, flomāsterus un krāsojamo grāmatiņu un aicināju Molliju padarboties. Viņa priecīgi iekārtojās pie g«»l da, bet es uzsāku sarunu ar viņas māti.

- Manuprāt, mums vajadzētu satikties vēlreiz, bez Molli-jas, lai apspriestu šos jautājumus.

- Jums jānodarbojas ar viņu, nevis mani!

- Jūs un Mollijas tēvs esat atbildīgi par viņas labsajūtu, Adleres kundze. Lai Mollija augtu par veselīgu bērnu, svarīga ir jūsu attieksme.

- Viņas testu rezultāti, jūsu zināšanai, gluži vienkārši ir briesmīgi, pilnīgs apkaunojums. It kā viņa būtu pilnīgi neattīstīta! Bet es taču biju nolīgusi labāko privātskolotāju visā pilsētā!

-Jūs nolīgāt viņai privātskolotāju, lai pēc tam veiktu spēju pārbaudes testu?

- Protams! Es nodrošinu Mollijai visas iespējas, taču viņa ir slinka un stūrgalvīga. Turklāt es patiešām nesaprotu, kā mana runāšana ar jums varētu ko grozīt viņas uzvedībā.

- Esmu pārliecināta, ka Mollija tikai pūlas izpelnīties jūsu atzinību un vēlas, lai jūs viņu pieņemat tādu, kāda viņa ir.

- Blēņas! Viņa man nepakļaujas. Viņa dara visu, lai mani nokaitinātu.

- Bērnu attīstībā ir dažādi posmi, un katram tie ir individuāli, Adleres kundze. Ne visi vienlaikus pieņem pasaules kārtību.

- Tad viņai ir laiks tai sagatavoties. Pasaule uz viņu negaidīs, ja viņa vēl ilgi izturēsies kā muļķa mazulis.

Man prātā ienāca jauns terapijas veids - ārstnieciskā žņaugšana. Vienīgi doma par cietuma slikto ēdienu mani atturēja to izmantot.

- Brītiņu šeit pasēdiet, lūdzu! Es mazliet parunāšos ar Molliju.

- Bet lūdzu! Runāšana vajadzīga viņai, nevis man.

Piegājusi pie galda, es meitenītei uzsmaidīju.

- Pastāsti man, Mollij, - kas tas tāds par Magūgla kungu?

- Tas ir jocīgs vīriņš no manas mīļākās stāstu grāmatiņas.

- Par ko ir tie stāsti?

- Par Magūgla kungu. Viņam patīk cept visādus pīrāgus. Viņš izcepa ķiršu, ogu un pulksteņu pīrāgus. Vēl viņš izcepa kurpju un zeķu pīrāgus. Viņš māk izcept arī mašīnu, zaļo zirnīšu un puķu pīrāgus. Viņš cep tuvus pīrāgus un tālus pīrāgus, visvisādus...

- Pietiek! - Mollijas māte iesaucās. - Tā ir muļķīga grāmata! Tiklīdz aiziesim mājās, es to izmetīšu.

- Nē, māmiņ, lūdzu! Tā man ir visvismīļākā grāmatiņa!

- Nečīksti!

- Man šķiet, ka māmiņa jūtas pievilta, Mollij. Vai zini, kas ir vilšanās?

- Ne-e.

- Vilšanās cilvēku pārņem tad, ja viņš kaut ko ļoti vēlas, bet to nesaņem, lai arī kā cenšas.

- Tad jau vilšanās ir tad, ja es gribu paspēlēties ar lielajiem bērniem, bet viņi saka: "Nē! Tu esi sīkā! Ej prom!"

- Tā ir.

Viņa drūmi pamāja.

- Magūgla kungs var izcept pīrāgus no jebkā, pat no ziepēm.

- Tāpēc, ka stāsts par Magūgla kungu ir izdomāts.

- Ziepju pīrāgs būtu negaršīgs.

- Pilnīgi pareizi. Dažas lietas domātas, lai no tām ceptu pīrāgus, bet citas - lai ar tām mazgātu rokas, - es noteicu un paskatījos uz bērna māti. - Tāpat ar cilvēkiem, Mollij. Daži labi dzied, bet citi nespēj noturēt pat noti, toties lieliski brauc ar velosipēdu.

- Es protu dziedāt. Vai vēlies paklausīties?

- Labprāt.

- Trīs mazas raibas vardes sēdēja uz baļķa un ēda garšīgas vaboles - ņam, ņam... - Mollijai bija jauka, skanīga un melodiska balstiņa. - Viena iekrita dīķī, un dīķī bija jauki un vēsi. Nu uz baļķa sēž divas mazas raibas vardes, ram tam tatā.

Es aplaudēju viņas priekšnesumam un ievēroju, ka Stefānija Adlere negribīgi pāris reižu sasit plaukstas. Manī uzausa vājš cerību stariņš, ka viņa varētu kļūt par "pietiekami labu māti", kā to bija definējis Bruno Betelheims, par māti, kura spēj pieņemt bērnu tādu, kāds tas ir, nevis mēģina to pārveidot iedomātā ideālā. Tikko biju to nodomājusi, ragana atguva savu ierasto veidolu.

- Pietiek muļķoties! Parādi psiholoģei, cik gudra meitene tu esi. Uzraksti savu vārdu!

- Bet es tagad negribu, māmiņ.

- Man vienalga, ko tu gribi vai negribi! Dari, ko lieku!

Bērna sajūsma par aplausiem pagaisa. Izskatīdamās nelaimīga, Mollija nelabprāt paņēma rokā zilo flomāsteru un neveikli uzvilka burtu M.

- Saņemies! - māte sacīja. - Tu vari to izdarīt daudz labāk.

- Nevaru vis. Tas ir pats labākais M, ko protu.

- Nerunā man pretī, Mollij! Uzraksti glīti!

Mollija uzvilka vēl vienu M un vēl vienu, rakstīdama tos visus ļodzīgā, nevienādā rindā.

- Tūlīt pat izbeidz!

Bērns arvien dedzīgāk rakstīja burtu pēc burta un neapstājās ne tad, kad māte sapurināja viņu aiz pleca, ne arī tad, kad tā parāva viņu aiz bizītes tik sāpīgi, ka sāpes sajutu pat es.

- Ko jūs darāt! Viņai sāp!

Sieviete skaļi ievilka elpu.

- Neuzdrošinieties man teikt, kā man jāapietas ar savu bērnu! Kāda nekaunība!

- Ir labāki paņēmieni, kā panākt vēlamo, - es sacīju, cik mierīgi vien spēdama. - Labprāt jums pastāstīšu.

- Kā tad! Nez ko tā Ņina Prezenta iedomājas, ieteikdama man jūs? Nespēju vien sagaidīt, kad pastāstīšu viņai, cik neprasmīga esat!

- Man ļoti žēl, ja jūs tā domājat.

- Nāc šurp, Mollij! Māmiņa kļūdījās. Mēs tūlīt pat ejam prom no šīs briesmīgās vietas un briesmīgās personas!

Bērns, iebāzis mutē īkšķi, apmeta man plašu loku un ieķērās mātei rokā.

- Laba meitene, - Stefānija Adlere viņu paslavēja. - Nopirkšu savai lielajai, labajai meitenei zemeņu kokteili, bet pēc tam jaunu lelli ar gariem blondiem matiem.

Durvis aizcirtās ar saltu blīkšķi - viss beidzies. Caur žalūzijām vēroju, kā viņas attālinās un nozūd aiz stūra. No bailēm man sažņaudzās pakrūte. Iespējams, mana rekordīsā privātprakse, tāpat kā īslaicīgās cerības par savu maksātspēju, bija galā.

Varbūt viss bija lemts neveiksmei jau pašā sākumā. Stefānija Adlere tikai nostiprināja manu vēlēšanos darboties ar psihiski slimiem noziedzniekiem. Salīdzinājumā ar viņu pat vissliktākais no tiem šķita saprātīgs cilvēks.

Astoto nodaļa

Man šķita, ka būs labāk, ja Ņina Prezenta uzzinās par manu sakāvi no manis, nevis no manas apsūdzētājas. Taču, kad grasījos pacelt klausuli, telefons iezvanījās.

- Jums pienācis maksas zvans. Zvanītāja ir Matilde Vil-jamsone. Vai esat ar mieru apmaksāt sarunu?

- Matilde?

- Lielā Millija, pasakiet viņai! - fonā atskanēja izmisīgs kliedziens. - Pasakiet viņai, ka man kaut kas jāpastāsta. Pasakiet, ka ir lieli mēsli!

- Viss kārtībā, operatore, - es teicu. - Es maksāšu par sarunu. Lūdzu, savienojiet! - Raikersas ieslodzītajiem bija tiesības uz trim telefona sarunām nedēļā, bet Millija vienmēr šīs tiesības izmantoja, zvanīdama uz administrāciju un lūgdama viņai piešķirt papildu zvanus.

- Vienu mirkli, lūdzu!

- Nekādu "vienu mirkli"! N. Dž. jādzird šie mēsli tieši TAGAD!

- Lūdzu, runājiet! - operatore teica.

- Vai dzirdēji, kas noticis, N. Dž.? Ko tu domā par tiem mēsliem?

- Nomierinies, Millij! Par ko tu runā?

- Par to Džīniju, par to meitēnu, lūk, par ko! Par to, ka viņa mirusi!

- Ko tu par to esi dzirdējusi?

Millija nošņaukājās.

- Runa nav par to, ko esmu dzirdējusi, dakterlt pakterīt. Pajautā, ko es redzēju.

- Labi, Millij. Ko tu redzēji?

- Redzēju tā meitēna maitas gabalu vīru, to es redzēju! Liels kā mūris viņš bija. Ložņāja gar žogu.

- Kā tu zini, ka tas bija Džlnijas vīrs?

- Nez cik reižu redzēju tā maitas gabala bildi pie sienas Džlnijas kamerā. Nez cik reižu redzēju, ka viņš apciemo Džī-niju, mēģinādams izvilināt viņu no kameras, lai atkal iecirstu viņā savas neķītrās ķetnas. Iztēlojās tāds labiņš, it kā nebūtu pēdējais mūdzis, kurš dzīvo šajā pasaulē. Salīdzinājumā ar viņu mans Herberts ir gatavais čabulītis.

Millija, cik noprotams, lietoja viņai parakstītās zāles, jo tikai tad viņa spēja runāt tik sakarīgi un saprotami.

- Vai esi par to pilnīgi pārliecināta?

- Pilnīgi pārliecināta. Pa gabalu saožu tādus mūdžus. Esmu specializējusies viņu saošanā.

- Es gribēju jautāt, vai esi pilnīgi pārliecināta, ka tas bija Džīnijas vīrs.

- Vai tad tā nebija viņa seja tajā galvā? Bez šaubām, ka bija! Vīrietis, ko redzēju, bija Džīnijas vīrs Čārlijs Maitas Gabals Būts. Skaidrs kā diena. Būtu jau piezvanījusi agrāk, taču tu jau zini, kā tas ir - tie ķertie misionāri atkal mani izspiegoja, tāpēc man vajadzēja nogaidīt, lai viņi pārēdas lielgabalu lodes un aizmieg.

Laikam viņa tomēr nedzer visu paredzēto zāļu devu.

- Labi, Millij, es dzirdēju, ko tu teici. Palūkošos, kas tur darāms.

- Palūko gan! Un, kamēr tu lūko, padomā, ko tas maita Būts darīja ar šļūteni. Mazgāja asinis no savas vainīgās sejas un rokām, to viņš darīja. Mazgāja asinis no savām sasodītajām Air Nike krosenēm.

- Vai esi pārliecināta, ka tā nav tava kārtējā halucinācija? Tāpat kā misionāri un kanibāli?

- Esmu pilnīgi pārliecināta, kundzīt. Vai esi kādreiz jutusi, kā Lūsija Neišena* pūš tev pāri? Vai esi jebkad jutusi, ka Lūsija Neišena ir visapkārt?

- Tās ir halucinācijas, Millij. Mēs esam par to runājušas -atceries? Halucinācijas reizēm šķiet ļoti reālas.

- Tas vīrietis bija īsts - vai saproti? Un asinis arī bija īstas. Ņem un pārbaudi! Dabū viņa DNS un piezvani uz Centrālo izlūkošanas pārvaldi! Liec tam maitas gabalam samaksāt par to, ko viņš nodarīja nabaga meitēnam! Lai viņš samaksā arī par transportēšanu un svēršanu, lai samaksā dzeramnaudu un nodokļus!

- Darīšu, ko varēšu.

- Nesoli man, ka darīsi! Sāc beidzot rīkoties - vai dzirdi?

Prātīgākais solis šķita piezvanīt policijai, un tieši tādu bezjēdzību es izdarīju. Paskaidroju, ka esmu saņēmusi informāciju par neseno slepkavību Raikersā. Ļoti iespējams, ka cietuma priekšniekam Deilijam tas nāks ausīs, bet viņam pret jaunām ziņām būtu jāizturas pozitīvi, ja viņš vēlējās atklāt Džīnijas slepkavību. Dežurants tuvākajā, deviņpadsmitajā, policijas iecirknī atbildēja, ka nekavējoties kādu pie manis atsūtīs.

Patruļmašīna ieradās tikpat ātri, cik mans iecienītais ķīniešu restorāns piegādā man ēdienu. No tās izkāpa divi policisti un raitā solī tuvojās manām durvīm. Acīmredzot galvenā šajā kompānijā bija drukna, pievilcīga sieviete ar tumšbrūnu ādu. Kā vēstīja piespraude pie krūtīm, viņu sauca Martineza. Viņas slaidā partnera uzvārds bija Šerifs, viens no tiem liktenīgajiem uzvārdiem, kas mudināja cilvēku vai

* Lucy Nation - divdesmitā gadsimta deviņdesmito gadu rokgrupa.

nu kļūt par policistu, vai gluži otrādi - par sērijveida slepkavu. Martineza uzdeva man jautājumus, bet Šerifs pierakstīja atbildes.

- Tātad jūsu rīcībā ir informācija par slepkavību, mis La-f ērti ja?

- Jā. Pirms dažām dienām Raikersailendas cietuma Sieviešu garīgo traucējumu novērošanas nodaļā mācību trauksmes laikā tika nodurta ieslodzītā Džīnija Begšova. Kāda lieciniece man tikko piezvanīja un pastāstīja, ka pēc slepkavības aiz žoga redzējusi Džīnijas vīru Čārliju Būtu. Viņš esot ar šļūteni mazgājis no sevis nost Džīnijas asinis.

Martineza drūmi pamāja.

- Kā sauc to liecinieci?

- Matilde Viljamsone.

- Kāpēc viņa zvanīja jums?

- Mēs iepazināmies, kad strādāju Raikersā par psiholoģi.

- Vai jūs tur vairs nestrādājat?

-Nē.

- Kāpēc? - Martineza jautāja.

- Tāpēc, ka Džīnijas Begšovas slepkavībā kādu vajadzēja vainot, un es, kā izrādījās, biju visvairāk piemērotā kandidatūra.

Viņa pabungoja ar rādītājpirkstu sev pa lūpām.

- Vai Matilde Viljamsone arī ir psiholoģe?

-Nē.

- Kas tad?

- Ieslodzītā.

- Garīgo traucējumu novērošanas nodaļā?

-Jā.

Par Martinezas seju nolaidās ena.

- Vai gribat teikt, ka jūsu lieciniece ir cilvēks ar garīgiem traucējumiem?

- Jā, viņa bija mana paciente, bet šoreiz viņai var ticēt.

Policiste pārbolīja acis.

- vai uriKsru uzzināt, kādi garīgie traucējumi ir sai pacientei?

- Atvainojiet, tā ir konfidenciāla informācija. Manuprāt, viņa stāstīja patiesību.

- Jūsuprāt.

- Tas ir mans profesionālais viedoklis. Vai jūs vismaz varētu nopratināt Čārliju Būtu?

- Protams, varu. Un nākamreiz, kad kāds uzdosies par Jēzu Kristu, es varētu viņam palūgt izdarīt kādu brīnumu -teiksim, pavairot maizes klaipus un zivis. Vai vēl labāk - lai viņš pagādā miljons dolāru vērtu loterijas biļeti. Iedomājieties, cik maizes klaipu un zivju es varētu nopirkt par tādu naudu!

- Būts ir sadists. Viņš daudzas reizes savainoja Džīniju, un visi to zināja. Vai jūs ļausiet viņam izsprukt cauri sveikā?

- Protams, nē. Es iešu un saslēgšu viņu dzelžos, jo kāda jukusī viņu apsūdz, vai atkarībā no garastāvokļa nomētāšu ar akmeņiem. Pēc tam mēs abas safrizēsimies un atplestām rokām gaidīsim medaļas un parādes sev par godu.

Mana apņēmība saplaka.

- Jūs nedrīkstat viņu nopratināt?

- Paklausieties, mis Lafertija, esmu vientuļā māte ar trim bērniem. Tiesību aizsardzības iestādēs esmu nostrādājusi astoņpadsmit gadus un nepacietīgi gaidu pensiju, kad varēšu atļauties sev kādus blakus ienākumus. Tad mani bērni mācīsies koledžā vai citur, kur viņi gribēs, un es viņus atbalstīšu.

- Nesaprotu, kā aizdomās turētā nopratināšana saistīta ar to, ko jūs sakāt?

Viņas tonis kļuva asāks.

- Protams, jūs nesaprotat. Varbūt esat cilvēku izturēšanās speciāliste, bet jūs nenieka nejēdzat, kā strādā tiesību aizsardzības organizācijas. Es, par laimi, to zinu, tāpēc esmu tikusi tik tālu. Es rīkojos saskaņā ar likumu. Iedzeru savus

vitamīnus, noskaitu lūgšanu, izvairos no nepatikšanām un piesargos, lai mani nesašauj kājās.

- Bet ja nu viņš Džīniju nogalināja? Vai likumā nav rakstīts, ka viņam par to jāatbild?

Martineza strauji izelpoja.

- Ja jūs strādājāt Raikersā, tad acīmredzot kaut ko zināt par kriminālsodiem šajā valstī. Mums ir skaidri, konkrēti likumi, un mums jārīkojas saskaņā ar tiem, vai nu mums tas patīk, vai nepatīk. Jā, dažreiz cilvēki pastrādā smagus noziegumus, pat slepkavības, bet tiek cauri sveikā, lai gan tā nevajadzētu būt.

- Nevajadzētu gan. Tā meitene dzīvoja savu dzīvi un nevienu netraucēja.

- Taču pilnīgi pārliecināti par to neesam, vai ne? - Martineza teica. - Mēs tur nebijām. Varbūt viņa saņēma, ko pelnījusi. Cilvēkus nogalina arī ieslodzījuma vietās, un nevienam nav noslēpums, ka tās ir sliktas, varmācīgas vietas.

- Džīnija Begšova bija bikla un maiga, viņā nebija ne kripatiņas ļaunuma. Visu savu mūžu viņa bija sadistisku cilvēku upuris. Vispirms viņai pāri darīja vecāki, pēc tam Būts. Tā nav pareizi.

Policists Šerifs vēl arvien cītīgi rakstīja. Martineza uzlika roku uz lapas, pārtraukdama viņa darbu.

- Es jums silti iesaku izmest šo lietu no prāta un nebāzt degunu citu darīšanās, mis Lafertija.

Negrasījos pieņemt šo padomu.

- Nesaprotu, kāpēc jūs nevarat viņu nopratināt! Vismaz uzziniet, vai Būts tajā dienā bija Raikersā, pārbaudiet, vai

viņam ir alibi!

/

- Es nedrīkstu to darīt un nedarīšu, un neviens cits mūsu nodaļā arī to nedarīs. Mēs neklausāmies garīgi slimos cilvēkos vai tādos, kas viņiem tic, lai arī šie ļaudis ir godīgi un grib tikai to labāko.

- Tātad Džīnijas nāvi gluži vienkārši norakstīs kā lieku peniju finanšu pārskatos? Zaudēts ir zaudēts, un liecieties mierā! Vai, pēc jūsu domām, tā jānotiek?

Policiste pagriezās pret Šerifu.

- Izdari man pakalpojumu, Maik! Izej ārā un pārbaudi riepas!

- Ar riepām viss ir kārtībā. Mašīnu pagājušajā nedēļā pārbaudīja.

- Man šķita, ka tās ir nedaudz saplakušas. Nekad nenāk par ļaunu pārliecināties par mašīnas drošību.

- Labi, labi. Kad brauksim prom, pārbaudīšu.

- Nē, tu pārbaudīsi tās tagad. - Šerifs vilcinājās, un viņa piebilda: - Apskati riepas un ielūkojies rokasgrāmatā, kur rakstīts, kurš kuram pakļauts un kas notiek, ja kāds atsakās izpildīt pavēli. Lūdzu, pārliecinies, kas par to rakstīts rokasgrāmatā.

Zem deguna kaut ko murminādams, Šerifs izgāja pa durvīm.

Martineza lūkojās uz mani tumšām, dusmīgām acīm.

- Es jums ko ieteikšu, mis Lafertija. Dažreiz jums šķiet, ka staigājat pa stabilu, cietu zemi, lai gan patiesībā jums zem kājām ir ķirmju sagrauzts dēlis. Ja paspersiet vienu nepareizu soli, jūs nokritīsiet. Vai saprotat, ko jums saku?

- Nē, nesaprotu. Es tikai vēlos, lai tiek sodīts noziedznieks, kurš vainojams nevainīga cilvēka nāvē.

Viņa saknieba lūpas.

- Ar jums nav viegli.

- Vai jūs man iesakāt Džīnijas Begšovas slepkavību aizmirst un izlikties, ka nekas tamlīdzīgs nav noticis?

- Nē, to es neiesaku. Sagādājiet man neapstrīdamus pierādījumus un lieciniekus, kam galvā ir nedaudz prātiņa, un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai slepkava saņemtu sodu.

Devīto nodaļa

Lai iegūtu informāciju, man bija vajadzīga saikne ar kādu atbildīgu cietuma darbinieku. Mēģināju sazvanīt savu bijušo priekšnieku Viļu Kreitonu, taču ne kabinetā, ne mājās, ne uz mobilā telefona zvanu viņš neatbildēja. Visās trijās vietās atstāju ziņu, taču no pieredzes man bija skaidrs, ka paies krietns laiks, iekams saņemšu atbildi. Kreitons bija pārslogots. Viņam bija ģimene ar četriem maziem bērniem, darbs Raikersā un daudzas citas nodarbošanās. Vienu brīdi man prātā iešāvās doma, ka varētu piezvanīt cietuma priekšniekam Deilijam un izstāstīt viņam, ko Lielā Millija redzējusi, bet tad nolēmu, ka tā būtu labprātīga galvas bāšana cilpā.

Pirmdienās un otrdienās Raikersā apmeklētājus nepieņēma. Ja Čārlijs Būts tajā otrdienā, kad noslepkavoja Džīniju, bija cietumā, kā to apgalvoja Lielā Millija, tad viņam bija jā-būt vai nu darbiniekam, līgumstrādniekam, īpašam viesim vai ieslodzītajam. Pēdējo es varēju noskaidrot diezgan vienkārši, taču... pateikt to bija vieglāk nekā izdarīt.

Paņēmu klausuli un ļāvu pirkstiem spēlēties. Vispirms tēloju sev, ka nespēju atminēties ciparus, lai gan zināju vajadzīgo numuru tikpat labi kā savējo. Kad biju numuru atcerējusies, es nez cik reižu to spiedu, gan aizmirsdama sākumā

♦

ciparu 1, gan nepievienodama apgabala kodu, gan septiņnieka vietā nospiezdama zvaigznīti. Kad bija jāspiež "sākt", spiedu "beigt".

Galu galā man pietrūka izdomas, kā vēl varētu izvairīties no piezvanīšanas uz šo numuru, un es ņēmu un piezvanīju.

- Apgabala prokurora palīgs Lafertijs klausās.

- Sveiks, Reif! - Man nepatika, ka viņam ir tāds pats uzvārds kā man, lai gan tas bija viņa paša uzvārds. Šķiroties man likās, ka vecā uzvārda Goldšteina atgūšana prasīs pārāk lielas pūles. Turklāt man nepatika šis apvienojums - pien-balta āda, piķa melni mati, zilas acis, tātad tipiska īru meitene ar provinciālu akcentu, un vārds Džūlija Goldšteina. Ar nepatīkamo uzvārdu mūs aplaimoja vectēvs, kas, klīzdams pa Īriju un tirgodamies ar precēm, nogāza no spēcīgajām katolietes kājām mūsu vecmāmiņu, slepus aizbēga ar viņu, iešļāca viņā manu tēvu un nomira pirms mūsu dzimšanas. Keitija viegli samierinājās ar mūsu izskata neatbilstību uzvārdam, un, lai gan bijām vienolas dvīnes, neveiklība un nemākulība piemita tikai man.

- N. Dž., sveika! - Reifs pārāk sajūsminātā balsī sacīja. - Kāds patīkams pārsteigums! Vai izbrīvēji laiku, lai satiktos?

- Nē, Reif. - Man kārojās pateikt, ka pūcei vēl nav uzziedējusi aste, taču man no viņa kaut ko vajadzēja, tāpēc bija jāpievalda mēle. - Man jāuzzina, vai nesen nav apcietināts kāds Čārlijs vai Čārlzs Būts, apmēram divdesmit vai trīsdesmit gadus vecs.

- Vai pārbaudi kādu potenciālo draudziņu?

- Tieši tā. Cik tu esi atjautīgs! Jau vairākus mēnešus cenšos savaldzināt kādu kriminālnoziedznieku, bet līdz šim neveicas.

- Tu plāno strādāt pie šā cilvēka? Ja jau tu prasi tādu pārbaudi, labāk uzticies saviem instinktiem un turies tālāk no viņa.

- Nē, es neplānoju strādāt pie viņa.

- Iesaku tev uzmanīties ari tad, ja viņš ir tavs potenciālais pacients, N. Dž. Varbūt labāk būtu, ja tu vispār nenodarbotos ar vīriešiem, lai pēc tam nav jānožēlo.

Es noklakšķināju ar mēli.

- Izbeidz! Pēc tam kad tu miljardiem vīriešu esi sasēdinājis cietumos, šaubos, vai palicis vēl kāds, kurš varētu mani apdraudēt.

- Daži vēl palikuši, tāpēc es strādāju.

- Kāds mierinājums! - Līnijā iestājās nepatīkams klusums. Šis bija viens no dziļākajiem un bezcerīgākajiem bezdibeņiem, kas mūs šķīra. Mans bijušais vīrs bija pārliecināts, ka sabiedrības labā cietumos, cik vien to ietilpība atļauj, jāiesloga pēc iespējas vairāk no ceļa nogājušo cilvēku. Mans stingrais, nesatricināmais un, iespējams, nesaprātīgais viedoklis atšķīrās no Reifa uzskatiem. Manuprāt, ieslodzījuma vietas ir tikai vieta, kur dzeloņstieples un restes atdala mūs no viņiem - tiem savādajiem, kuri kaut kādā nepiedodamā veidā likuši mums justies neērti. Protams, daudzi ir pelnījuši tādu sodu, un viņi jāizolē viņu pašu un vispārējas drošības labad, bet neskaitāmus citus, kuri nekad nav pieredzējuši cilvēcisku apiešanos, vajadzētu aizsūtīt uz kādu skolu vai sameklēt citādas iespējas, lai palīdzētu viņiem tikt uz pareizā ceļa. Cietums ir vieta, kas gatavo rūdītus noziedzniekus, kur pustrakie kļūst traki un ļaunie vēl ļaunāki, vieta, kur nekādi humānisma likumi nav spēkā.

- Kāpēc tu ievāc ziņas par viņu? Kāpēc tevi interesē šis Būts?

- Tā ir personiska interese.

- Cik personiska?

- Nu, personiska.

Reifs nopūtās.

- Kāpēc tu visu tā sarežģī?

- Tu, Reif, visu sarežģī. Pasaki man beidzot - palīdzēsi vai ne?

- Ko tu vēl zini par to Būtu?

- Viņš bija precējies ar Džīniju Begšovu. Viņi satikās, kad bija vēl pusaudži. Kaut kur dienvidos.

- Sākumam nav daudz. Turklāt "Čārlzs Būts" nav nekāds retais vārds.

- Iespējams. Cik Būtu pēdējā laikā Ņujorkā varētu būt arestēti?

- Tu justos pārsteigta, kad uzzinātu, cik.

Saspringti mēģināju atcerēties vēl ko no Džīnijas Begšo-vas personiskās lietas, ko biju lasrusi pirms vairākiem mēnešiem.

- Man šķiet, viņš strādā celtniecībā. Dzīvo Kvīnsā. Atmiņā nāk vārds "Astorija", bet es varu kļūdīties.

- Vai vari aprakstīt viņa ārieni?

Tāpat kā Lielā Millija, biju redzējusi Būta attēlu Džīnijas kamerā uz sienas neskaitāmas reizes.

- Tumši mati, tumšas acis. Varētu teikt, ka izskatīgs, bet ne tāds, ar kuru gribētos iepazīties.

- Kaut kas īpašs?

- Viņam ir izteiksmīgas acis. Skatiens varētu izdedzināt drēbē caurumu.

- Es jautāju par tetovējumiem, rētām vai ko tamlīdzīgu. Tēlaini salīdzinājumi mani neinteresē, lai cik burvīgi tie būtu.

Es sabozos. Atradis burvīgumu, patiešām.

- Ausī viņam ir auskars, kas atgādina zibens bultu. Vismaz attēlā, ko es redzēju, viņam tāds bija. Viegli saviebta mute, kreisais lūpu kaktiņš augstāks, tāpēc izskatās, ka viņš vīpsnā.

- Tu teici, ka uzaudzis dienvidos? Vai zini, kur tieši?

- Nezinu gan.

- Tu nu gan palīdzi, N. Dž.! "Kaut kur dienvidos" - tāda norāde sašaurina meklējamo loku līdz astoņdesmit miljoniem cilvēku.

- Tas ir viss, ko es par viņu zinu. Tad palīdzēsi vai ne, Reif?

Viņa ilgā klusēšana mani kaitināja.

- Mēģināšu, - viņš beidzot noteica.

- Cik ilgu laiku tas prasīs?

- Zini, es arī esmu ļoti aizņemts, bet centīšos ko uzzināt pēc iespējas drīzāk.

- Protams, Reif. Viss ir skaidrāks par skaidru - paldies!

- Es to izdarīšu, N. Dž. Pārmaiņas pēc nedaudz pacieties. Un, lūdzu, - lai ko tu darītu, nekādā ziņā nesāc viņu meklēt pati!

- Vai tā ir pavēle, prokurora kungs?

- Nē, tā nav pavēle. Es negrasos noteikt, kā tev jārīkojas.

- Tas priecē.

- Mēģināšu ko noskaidrot. Tam nevajadzētu būt ilgi.

- Protams, es paļaujos uz tevi.

- Labi. Apsoli, ka nespersi ne soli, iekams ko neuzzināšu par viņu.

- Nepakustināšu ne pirkstiņa, Reif, pat ja to saraus krampji.

- Es runāju nopietni, N. Dž. Neokšķerējies! Tas tips var būt bīstams.

- Nomierinies! Man ne prātā nenāk iet viņu meklēt. - Patiesībā, pirms Reifs nebija man piekodinājis, lai to nedaru, es patiešām nebiju to iedomājusies.

Desmita nodaļa

Tas bija tik vienkārši, ka tam vajadzēja mani atturēt doties tālāk. Man atlika vienīgi piezvanīt uz Raikersailendu un palūgt savienojumu ar kapelānu biroju. Cietumnieku garīgās vajadzības apmierināja gan musulmaņu priesteri, gan rabīni, gan dažādu kristīgo konfesiju kalpotāji un mācītāji. Viņi ne vien noturēja dievkalpojumus un reliģiskas ceremonijas ar elektriskajām svecēm un svētītu vīnogu sulu, bet bija arī ļoti labi informēti par ieslodzīto svarīgākajiem dzīves notikumiem - dzimšanas dienām, slimībām, mācībām, laulībām, atbrīvošanu un nāvi, ja tāda bija iestājusies. Nodēvējusi sevi par Džīnijas Begšovas draudzeni, es apjautājos par viņas bērēm - vai paredzēts viņu nosūtīt uz krematoriju vai, tāpat kā tūkstošiem citu, apbedīt anonīmi Ņujorkas Potersfīldas kapsētā Hartailendā. Izrādījās, ka tiesu medicīnas eksperti iepriekšējā vakarā bija beiguši darbu ar viņas mirstīgajām atliekām un šajā pēcpusdienā viņu apbedīs Svētā Jāņa kapsētā Midlvilidžā, Kvīnsā. Šķita, ka man laimējies, lai gan, protams, es nenojautu, cik bezcerīgi dziļi visos šajos notikumos iestigšu.

Internetā noskaidroju kapsētas adresi, norādījumus, kā turp nokļūt ar metro, un uzzināju, ka Džīnijas mirstīgās atliekas aizsaulē būs kopā ar Ņujorkas slavenajiem gangsteriem "Laimīgo" Lučiano, Vito Dženovēzi un Džonu Goti. Lai gan Goti iesauka bija Dons Teflons, pēdējo kumosu acīmredzot viņš tomēr bija piededzinājis.

Uzvilku melnu svīteri ar augstu apkakli, vējjaku un melnas sporta kurpes - tāds izskats, manuprāt, kaut cik atbilda kapsētas apmeklējumam. Neveikli mēģinādama nosargāt savu anonimitāti, saņēmu matus augšup un nostiprināju tos ar sprādzi, pēc tam galvā uzliku beisbola cepuri. Paķēru savas noskrāpētās saulesbrilles un devos ceļā.

Par laimi, biju izgājusi no mājas laikus. Nogurdinošais ceļš no metrostacijas līdz kapsētai un gabaliņu tālāk saskaņā ar virziena rādītāju aizveda mani pie taisnstūra bedres, kas bija izklāta ar maisaudumu un ko no visām pusēm ietvēra svaigi raktas zemes pauguri. Vieta bija sagatavota Džīnijas Beg-šovas mirstīgo atlieku guldīšanai zemē. Viņas vientuļais kaps atradās starp plašiem Nanzjo un Inglu ģimenes apbedījumiem. Džīnija atdusēsies aiz smaga akmens sola, uz kura bija iegravēts uzraksts: Šeit dus Enzo Nanzjo - dārgais vectēvs, padevīgais vīrs, tēvs un brālis, uzticamais draugs.

Mans mērķis bija nemanāmi novērot cilvēkus, kuri ieradīsies Džīnijas bērēs. Nostājos pie kāda kapa, uz kura kapakmens bija rakstīts: Mērija Mārgarita Konolija - eņģelis virs zemes un debesīs, R1P^2. No Mērijas Mārgaritas atdusas vietas Džīnijai sagatavotā kapavieta bija labi redzama.

Notupusies es sāku no vēsās, cietās zemes raut ārā stūrgalvīgi cieši ieaugušās nezāles. Rūpes, kādas Mērijas Mārgaritas ģimene bija paudusi, piestiprinādama nelielu bronzas plāksnīti pie mirušās kapakmeņa, ne tuvu neatbilstu manas mātes priekšstatiem par sakoptu atdusas vietu. Mērijas Mārgaritas kapa kopiņa bija nožēlojams zemes stūrītis, pārāk mazs, lai zem tā varētu gulēt visā augumā, un pārklājies ar cietu, sīkiem akmeņiem piebārstītu zemes garozu, kurā bija ieauguši neglīti, puskaltuši savvaļas augu puduri.

Sākumā strādādama paturēju acīs Džīnijas kapavietu, taču drīz vien, zinādama, ka līdz bērēm vēl ir vairāk par pusstundu, ļāvos siltajiem saules stariem, kas sildīja man muguru, un ravēšanas un irdināšanas priekam. Aizrāvusies darbojos, izbaudīdama zemes pirmatnējo aromātu. Bērnībā māte man ierādīja, kā no mūsu nožēlojamā, ēnainā zemes gabaliņa Kerri grāfistē iespējams panākt, lai tajā izaugtu ķirbji, pupas un tomāti, kas paši kusa mutē. Mīlestība pret zemi manī joprojām bija dzīva, lai arī cik iesīkstējusi pilsētniece es biju kļuvusi.

Šī kapsēta stipri atšķīrās no tās nelielās, senās miera vietas netālu no Trali, Svētās Katrīnas baznīcas pavēnī, kur zemē bija guldīti mani vecāki. Lai gan viņiem vēl nebija pat četrdesmit, kad viņu mašīna noslīdēja no līkumainā ceļa, viņi bija atstājuši sīkus norādījumus, kas jādara ar viņu mirstīgajām atliekām, kad tas laiks būs pienācis. Viņu dzimtene bija Īrija, un tur viņi vēlējās atgriezties. Svētās Katrīnas baznīcas brīvprātīgie draudzes locekļi, manu vecāku draugi un kaimiņi raudzījās, lai viņu kapavieta allaž būtu sakopta un skaista. Tā vietējie bija raduši. Pastāvīgās rūpes bija viņu dāvana, nevis prece, par kuru varētu prasīt samaksu. Ja kāds pilsētiņā saslima, kaimiņi savārgušajam nesa siltas pusdienas. Ja kāds nomira, viņi paņēma dēstus un dārza cimdus, notupās un ķērās pie darba. Kad pirms dažiem gadiem Kei-tija un es aizbraucām turp ciemos, mēs pateicīgas ieraudzījām kapavietu, ar kādu māte būtu apmierināta. Tā bija apaugusi ar jaunu sulīgu zālīti, un kapakmeņiem pieglaudās lekni virši. Kapa kopiņu akmens ietvaros ziedēja baltas narcises. Jā, tas ir kārtīgi padarīts darbs, māte būtu teikusi.

Vai Mērija Mārgarita, debess un zemes eņģelis, arī nav pelnījusi kārtīgi padarītu darbu? Iztēlojos, ka dzīva viņa bija spēcīga, vienkārša sieviete ar sastrādātām rokām. Cik varēja spriest pēc epitāfijas, viņa nebija precējusies un viņai nebija bērnu, tāpēc es viņu iztēlojos par mīļu tanti saviem mazajiem radiniekiem. Domās uzbūru sievieti ar sirsnīgām acīm, lielu pasaku stāstnieci un prasmīgu kulināri. Man mutē saskrēja siekalas, jo es iztēlojos viņas gatavoto vistu, kam gaļa maigi un viegli atdalījās no kauliem, kad izsalkusī radu saime svētdienas pēcpusdienās pēc dievkalpojuma iebrāzās pie viņas uz pusdienām.

Iegrimusi savās fantāzijās, sākumā nepamanīju vairākus cilvēkus virzāmies uz Džīnijas atdusas vietas pusi. Kad beidzot palūkojos uz turieni, aiz muguras plecīgam, izspūrušam mācītājam ar buldoga žokļiem un porainu dzērāja degunu vilkās sakumpušu sirmgalvju pāris. Aiz viņiem, ļodzīdamās uz tirkīzkrāsas kurpju augstajiem papēžiem, gāja drukna meiča, kas bija ģērbusies puķainā, volāniem rotātā blūzē un baltās kapri biksēs. Viņa nikni ņurdēja mobilajā telefonā:

- Tā kuce nenāks uz ballīti, vai saprati? Man vienalga, kas viņa tāda ir! Ja viņa tur uzradīsies, es viņu izsviedušu ārā pa durvīm!

Pēc tam pie kapa nostājās kāda sirma sieviete ar mazu sarkanmatainu zēnu pie rokas. Nākamā atnāca pievilcīga krāsainā sieviete ar ādas mapi rokās. Viņa cieši paspieda zēna plecus, pēc tam no visiem atkāpās un nostājās malā.

Pēdējais, kratīdamies pa bedraino kapsētas ceļu tumšzaļā pikapā ar rēcošu karburatoru un apdullinoši skaļu mūziku, ieradās Čārlijs Būts. Viņš sparīgi izkāpa no mašīnas, aizcirta durvis un, piegājis pie pasažieru puses durvīm, tās atvēra. Ārā izkāpa blondīne lavandc s krāsas minisvārkos un košsārtā blūzē, ar gariem zābakiem līdz augšstilbiem. Lepni soļodams uz Džīnijas kapavietas pusi, viņš aplika sievietei ap pleciem roku, ar plaukstu skardams viņas krūti. Būtam mugurā bija kniedēta motociklistu jaka un netīrs teniskrekls, kājās balināti džinsi. Acis viņam nikni mirdzēja, un zibensveida auskars zibsnīja.

Džīnijas pavadītāji nepārmija ne vārda, vienīgi piesardzīgi un drūmi saskatījās. Mācītājs pagaidīja, līdz visi pievērsa uzmanību viņam. Viņš nokremšļojās, pacēla skatienu uz debesīm, kur lidmašīnas traucās uz tuvāko lidostu. Arī visi pārējie, tikai Būts ne, pavērsa acis augšup, spožajā saulē tās samiegdami.

- Džīnija Begšova bija vēl neizplaucis zieds, kas nogriezts un novītis par agru. - Viņš nogaidīdams apklusa jo debesīs rēca lidmašīna. - Jums visiem, kas mīlēja Džīniju, skumjais notikums ir traģēdija. Jā, viņai bija savas grūtības, taču viņai piemita ari daudz labu īpašību. Džīnija bija laipna, piemīlīga meitene ar labu sirdi. Protams, Tas Kungs dotu viņai spēku pārvarēt visas grūtības, ja vien būtu šāda iespēja. Cilvēks, kurš atņēma Džīnijai dzīvību, laupīdams viņai nākotni un tās solījumus, pelnījis bargu sodu par savu nodarījumu.

Mācītājs ar pārtraukumiem, kuros nogaidīja, lai rimstas lidmašīnu radītais troksnis, turpināja atvadu runu, bet Čār-lijs Būts izņēma cigareti un, to aizdedzinājis, izpūta laisku dūmu mutuli. Viņš tēmēja mācītājam sejā, taču vēja pūsma novērsa tam paredzēto apvainojumu.

Mācītājs nolieca galvu, vērsdamies pie sirmgalvjiem.

- Džīnijas vecvecākiem Hīramam un īzabelai Begšoviem es vēlu mieru, mierinājumu un dziedināšanu pēc šā briesmīgā zaudējuma. - Tad viņš pievērsās pusmūža sievietei ar puisēnu pie rokas. - Denisam Džonam un Lotijai, un pārējiem radiniekiem un draugiem, kuri šeit sapulcējušies, es vēlu, lai jūs vienmēr atcerētos šo trauslo, mīļo dvēseli. Aicinu jūs īpaši atcerēties tos mirkļus, kad Džīnija bija vesela un viņas gars mirdzēja spoži un patiesi. - Galu galā viņš pagriezās pret Būtu. - Džīnijas vīram Čārlijam es novēlu, lai labā un žēlīgā Kunga mirdzums apņem viņu un cauri tumsai izved gaismā.

Būts kaut ko iečukstēja ausī savai draudzenei, un tā, aizšāvusi roku mutei priekšā, sāka ķiķināt.

- Džīnija tavās rokās, Čārlij, ielika savu mīlestību un uzticību. Novērtē to un cieni sevi! Ja tu noliegsi, tevi noliegs. Tā tas ir un būs ar katru no mums, ar katru Dieva bērnu tagad, tāpat kā ar tiem, kuri nāks pēc mums.

Būts pavirpināja gaisā pirkstu, dodams ziņu, ka viņa pacietībai drīz pienāks gals.

Mācītājs ar stingu seju pievērsās lūgšanu grāmatai.

- Tas Kungs ir mans gans, man netrūks nenieka...

Pirms izskanēja beidzamais "āmen!", Būts jau virzīja savu blondīni atpakaļ uz pikapu. Iedams pārējiem garām, viņš pievilka draudzeni sev cieši klāt, ar mēli ieurbdamies tai mutē gandrīz vai līdz mandelēm.

Skaidri bija redzams, ka pārējie baidās no viņa. Kad pieticīgā ceremonija beidzās, visi apgāja pikapam apkārt nolaistām acīm, vienīgi meitene, kas iepriekš bija runājusi pa mobilo telefonu, māksloti uzsmaidīja Būtam un koķeti pamāja ar roku, bet Būts abas darbības izlikās neredzam. Sieviete ar ādas mapi rokās uz brīdi apstājās un parunājās ar puisēna māti, pēc tam arī viņa devās prom. Būts vēroja, kā blondīne atver pikapa pasažieru puses durvis, un, kad viņa uzlika kāju uz augstā sliekšņa, lai kāptu iekšā, Būts viņai piedauzīgi papliķēja pa sēžamvietu.

Klusībā nosodījos, ka nebiju paņēmusi līdzi piezīmju bloknotu un rakstāmo. Lai labāk atcerētos, ieskrāpēju augsnē mašīnas modeli un numuru - Toyota Tacoma, CZV 832.

Kad atkal pacēlu acis, biju nokļuvusi Čārlija Būta draudīgā skatiena lokā. Viņš izņēma no mutes cigareti un drūmi nospieda to pret tuvāko kapakmeni. Ātri novērsusies, no jauna sāku raustīt nezāles. Sirds man strauji dauzījās, taču es, ārēji mierīga, turpināju darbu, līdz viņš aizbrauca. Motora rūkoņa izgaisa tālumā.

Nu jau es lādēju sevi par to, ka vispār šeit ierados. Rei-fam bija taisnība. Tas bija bīstami un stulbi. Taču - paldies

dievam: - mīts nezināja, kas esmu. Tātad nekas slikts nebija noticis.

Piecēlusies notraucu no plaukstām zemi. Rokas prasījās pēc pamatīgas ziepju devas un ūdens peldes. Uz ceļgaliem rēgojās tumši, ovāli plankumi, apavi bija aplipuši ar dubļiem, un es ar bažām iedomājos, ka man vēl jātiek mājās. Vienīgais, par ko pārliecinājos, atbraukusi šurp, bija absolūtā palicēju vienaldzība. Bet ko tad es biju gaidījusi? Iespējams, Čārlijs Būts nebija pieklājības un savaldības paraugs, bet, ieradies Džīnijas bērēs, viņš ari nesludināja: Es nogalināju savu sievu un dabūju par to šo draņķīgo T kreklu.

Pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu, devos cauri kapsētai atpakaļ. Piepeši man šķita, ka esmu šeit vienīgā dzīvā dvēsele. Vējš nikni purināja koku lapas, uzdzīdams man šermuļus. Lidmašīna lidoja tik zemu, ka tās ēna gluži vai pārslīdēja man pāri. Man radās sajūta, ka mani vēro. Atskatījos vēl un vēlreiz, baidīdamās, ka man seko nevis pašas ēna, bet gan Čārlijs Būts. Ja nu viņš apgriezis mašīnu un atbraucis atpakaļ uz kapsētu? Ja nu viņš mani izseko līdz mājām?

Ja nu saule piemirst, ka rīt jāuzaust? Ja nu man degunā izaug ērkšķis?

Lai kliedētu bailes, sāku lasīt uzrakstus uz kapakmeņiem, kam gāju garām. Klēra Gārtnere, 1928. gada 21. oktobris - 1986. gada 10. maijs. Mīļa māte, uzticīga sieva, RIP. Leonards P. Haupt-mens, 1912. gada 2. marts - 1996. gada 14. maijs. Miris, bet nav aizmirsts. Sallija Džeina Sternbeka, 1983. gada 3. maijs - 1994. gada 2. maijs. Tu biji mūsu dzīves gaisma. Varu iedomāties, ko Keitija iegravētu manā kapakmenī, kad mani pīšļi bezkaislīgi atdusētos zārkā, šeit dus Nabaga Džūlija. Kaut viņai būtu bijis vairāk laika visu saprast.

Tālumā saskatīju kapsētas administrācijas ēku ar dzelzs vārtiem. Vēlēdamās pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes ārā, sāku skriet. Lai gan pavisam drīz jau nosvīdusi elsoju, neatslābināju tempu, līdz atrados dažus soļus no vārtiem. Palēninājusi gaitu, izdzirdēju lūdzošu saucienu, no kura man pār muguru noskrēja salti drebuļi.

- Apstājieties! Pagaidiet!

- Kas noticis?

- Atvainojiet, es negribēju jūs izbiedēt.

Tā bija pusmūža sieviete no Džīnijas bērēm. Pie sāniem viņai grozījās mazais puisēns. Sirdsveida sejiņa, ko ieskāva nīdās cirtas, bija kā nosēta vasaras raibumiem. Palielais krekls viņam bija sabāzts haki krāsas īsbiksēs, kas bija cieši sajoztas ar siksnu. Ar savām kaulainajām rociņām un izstīdzējušajām kājām viņš izskatījās pēc maza putnubiedēklīša. Sieviete stingri turēja zēnu pie rokas. Viņas kādreiz melnā kleita bija novalkāta līdz spīdumam, un potītes virs cieši sasietajām kurpēm bija pietūkušas kā pārgatavojušies augļi. Melnā rokassoma, kas sitās gar sāniem, atgādināja vecu plastmasu.

- Es negribēju jūs traucēt, kad jūs apciemojāt savu mīļo aizgājēju kapiņu. Domāju, ka agri vai vēlu jūs nāksiet atpakaļ pa šo pašu ceļu. ļūs taču esat no cietuma, vai ne?

- Vai mēs esam tikušās?

- Neilgi pēc tam, kad Džīniju ieslodzīja tajā briesmīgajā vietā, es jūs tur redzēju. Man bija jāizpilda kaut kādas veidlapas, un Džīnija man jūs parādīja. Vai jūs ārstējāt viņu?

- Esmu psiholoģe. Jā, es ar viņu strādāju.

Viņa pastiepa mezglainu, bālu roku.

- Esmu Džīnijas tante Lotija Dreja.

- N. Dž. Lafertija.

- Es zinu. Džīnija daudz par jums stāstīja.

- Nespēju iedomāties Džīniju daudz runājam.

- Protams, ne jau tur, kur viņa visu laiku jutās līdz nāvei nobijusies.

- Vai jūs bieži ar viņu runājāt?

- Katru svētdienu viņa zvanīja, lai parunātos ar Denisu Džonu. Vai ne, mīļumiņ? Mammīte nekad tevi neaizmirsa, ne reizi.

- Mammīte? Nezināju, ka Džīnijai ir dēls.

- Ir, ir. Deniss Džons bija Džīnijas lepnums un prieks -labākais, kas noticis Džīnijas dzīvē, kā viņa vienmēr teica. Atceries, mīļumiņ, ka māmiņa vienmēr tā sacīja! Tu esot viņas dārgumiņš!

Puisēns ar kāju spārdīja zemi, grūstīdams kukurzni.

- Mēs neko nezinājām par bērnu, - es teicu.

- Nē? Nespēju iedomāties, kāpēc. - Lotija pievilka puisēnu sev klāt, un viņš pakļāvīgi Lotijai piespiedās. - Kad Džī-niju apcietināja, visgrūtāk viņai bija atstāt Denisu Džonu. Nabaga meitenei tik ļoti pietrūka šīs mīlestības!

- Es gribu māmiņu, Lotijas tante! Es gribu māmiņu! - viņš bēdīgā balstiņā pieprasīja.

- Kuš! Neuztraucies, mīļumiņ! Māmiņa tagad ir laimīga un skaista. Atceries, ko es tev stāstīju?

- Bet kāpēc es viņu neredzu?

- Tāpēc, ka debesis ir ļoti tālu, tālāk par Aļasku, Ķīnu, Japānu un Nekurzemi.

- Kāpēc es nevaru viņu apciemot?

- Tāpēc, ka neviens nevar ieiet debesīs, pirms Dievs nolemj, ka pienācis viņa laiks. Tikai tad Viņš atsūta pakaļ savus skaistos zelta ratus. Taču māmiņa tevi skaidri redz, un viņa vēro tevi arī šobrīd, tāpēc noslauki asariņas un izsle-jies, lai viņa labāk var tevi saskatīt.

Lotija sameklēja saburzītu salveti, un zēns, kamēr viņa slaucīja tam acis, centīgi izslēja pleciņus.

- Tā jau ir labāk. Māmiņa tagad droši vien ir apmierināta un smaida.

Deniss Džons palūkojās augšup un pamāja.

- Jā, tā ir labi, jaukumiņ, - Lotija dudināja. - Tagad tas ir mans lielais zēns. Pagājušajā mēnesī Denisam apritēja pieci gadi, - viņa lepni paziņoja. - Grūti iedomāties, ka nākamgad viņš sāks iet skolā. Laiks skrien vēja spārniem.

Es mazliet pieliecos.

- Priecājos, ka varu iepazīties ar tevi, Denis Džon. Mani sauc N. Dž.

- Izklausās kā pidžama.

- Jā, tā ir. Kā tev klājas?

Zēna acis atkal pielija asarām.

- Māmiņa saslima, tāpēc viņai bija jādodas tālu prom uz debesīm.

- Es zinu. Man ļoti žēl, ka tā notika.

- Tāpat kā manām zivtiņām.

- Tavām zivtiņām arī bija jādodas uz debesīm?

- Tētis saplēsa akvāriju, tāpēc viņas nomira. - Puisēna acis iepletās no briesmīgajām atmiņām.

- Nu, nu, mīļumiņ, viss kārtībā! - Lotija apskāva zēnu un nedaudz pacēla viņa kreklu, atsegdama lokveida rētu, un pamāja man, lai skatos. - Man nedaudz jāaprunājas ar jauko dāmu divatā. Neaizej nekur tālu, jā?

Viņa paveda mani sāņus.

- Čārlijs dusmās trieca pret grīdu akvāriju, pēc tam ar stikla lausku sagraizīja Denisu Džonu.

- Ak dievs!

- Viņš ietina zēnu dvielī, lai asinis nenotraipītu viņa dārgo mašīnu, un, nometis viņu pie manām durvīm, aizbrauca, pat nepārliecinājies, vai esmu mājās. Par laimi, es biju mājās. Griezums bija dziļš un ļoti asiņoja. Ķirurgs uzlika divdesmit divas šuves un teica, ka daudz netrūka un stikls būtu skāris plaušu vai pat sirdi. Deniss Džons tad būtu nomiris.

Es nodrebēju.

- Uz cik ilgu laiku Būtu par to ietupināja?

- Ietupināja? Čārliju? Viņu pat nearestēja.

- Vai tad jūs neziņojāt par viņu?

- Protams, ziņoju. Uzreiz no slimnīcas ziņoju. Tūkstošiem reižu par to monstru esmu zvanījusi policijai, bet nekas nenotiek. Sūdzības kaut kur izgaist.

- Neko nesaprotu.

- Neviens nesaprot. Sūdzības par Čārliju Būtu gluži vienkārši pazūd. - Viņa noraizējusies cieši manī raudzījās. - Mis Lafertija, cik labi, ka šodien jūs šeit satiku! Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem manī mostas cerība.

- Man nav nekādas ietekmes, mis Dreja, ticiet man. Patiesībā esmu diezgan bezspēcīga.

- Džīnija jums uzticējās. Viņa teica, ka jūs vienīgā tajā briesmīgajā cietumā viņu saprotot.

- Izrādās, lielas jēgas tam nebija.

- Džīnijai daudz nozīmēja tas, ka vajadzības reizē viņai bija pie kā vērsties.

Es neveikli atvēcinājos.

- Tepat netālu es dzīvoju, - Lotija turpināja. - Tas būtu liels pagodinājums, ja jūs mūs apciemotu. Gribu jums kaut ko parādīt. Varbūt tas viesīs kādu skaidrību.

Deniss Džons tuvojās vārtiem.

- Neej nekur, mīļumiņ! - viņa uzsauca. - Vēl mirklīti pagaidi. Tad mēs dzersim limonādi un ēdīsim cepumus, kā solīju.

Palūkojos uz plaukstas locītavu, kur bija jābūt rokaspulk-stenim, ja man tāds būtu.

- Man jādodas mājās.

- Lūdzu, mis Lafertija! Tas patiešām ir ļoti svarīgi.

Es labi sapratu, cik tas ir svarīgi un ko tas nozīmē - ieiet vēl dziļāk Čārlija Būta pasaulē.

- Tas prasīs tikai dažas minūtes. Pēc tam jūs varēsiet doties prom un visu aizmirst, ja gribēsiet.

- Nāciet, Lotijas tante! - puisēns iečīkstējās. - Dzersim limonādi un ēdīsim cepumus.

Paskatījos uz viņu. Brīdī, kad saule apspīdēja viņa vasar-raibumaino seju un koši rudās cirtas, viņš atgādināja savu māti. Atcerējos Džīniju, kāda viņa izskatījās pirms nedēļas, iestājusies mana kabineta durvīs. Atcerējos cerību stariņu viņas acīs, kad viņa runāja par laulībām. Viņa tik ļoti tās gribēja, bet jocīga ceremonija beidzas ar viņas nāvi. Kaut kas Džīnijai.

Puisēns pienāca man klāt, paņēma mani aiz rokas un parāva.

- Nāc, N. Dž.! Iesim!

Sapratu, ka pienācis mūsu sarunas izšķirošais bridis.

- Kādi cepumi jums ir?

- Ar šokolādes gabaliņiem.

- Ar vai bez riekstiem?

Viņš sarauca pieri, jo šāds jautājums viņam nelikās atbildes vērts.

- Dzeltena limonāde vai sārta?

- Lotijas tante?

- Citrona krāsā, protams. Pati gatavoju. Tāpat kā cepumus. Mīklai vēl jāpiejauc rozīnes un sasaldētas zemesriekstu sviesta skaidiņas. Samaisīsim visu, un mīkla gatava.

- Mājās gatavotas zemesriekstu sviesta skaidiņas?

- Kaut ko tādu jūs vēl nekad nebūsiet baudījusi.

- Tad ko mēs vēl gaidām?

Kad es padevos un piekritu iet viņiem līdzi, Deniss Džons priecīgi pasmaidīja.

Vienpadsmitā nodaja

Lotijas Drejas nams atradās netālu no Myrtle Avenue met-rostacijas un atgādināja kāzu torti, kuras derīguma termiņš sen pagājis. Ziloņkaula krāsas fasādi izķēmoja grafiti un plaisas. Augšējo stāvu logi bija ieplaisājuši, un tos kopā saturēja sudrabota līmlente. Pie ārdurvīm bija sakrauti atkritumu maisi. Šī nolaistā, noplukusī un bīstamā vieta ļoti nepatiktu manai māsai, tāpēc sāku apcerēt iespēju pārvākties uz dzīvi Kvīnsā, ja man galīgi neveiksies.

Priekšnams smirdēja pēc dzīvnieku izkārnījumiem, saskābuša piena un tabakas dūmiem. Pie dzeltenas linoleja grīdas bija pieķēdēti divi stingri koka krēsli un izsēdēts dīvāns. Ieeja liftā bija aiznaglota, acīmredzot tas nedarbojās. Devāmies augšā pa cementa kāpnēm, kur virs galvas rēgojās kailas spuldzes, izstarodamas nožēlojamu gaismu uz pakāpieniem, kas bija piesvaidīti ar cigarešu izsmēķiem, košļājamo gumiju papīriņiem un saspaidītām alus bundžām. Mētājās pat kāda vientuļa zila zeķe.

Pretstatā šai netīrībai Lotijas dzīvoklis bija jauks un mājīgs. Nelielo priekštelpu greznoja balti podi ar nokareniem augiem un krustdūrienā izšūtas frāzes metāla ietvaros. Piesēdi uz brīdi un pasmaidi! Mājas ir tur, kur mīlestība. Dzīvojamā istabā, kas atradās neliela gaiteņa galā, bija ar brūnu velvetu apšūti S veida divvietīgi krēsli un divi saliekami galdiņi, skapītis ar puķainiem šķīvjiem un lielu, lempīgu televizoru, kas izskatījās tāds pats, kādu mani vecāki savulaik ziedoja labdarībai. Tālāk bija šaura virtuve, kurā veclaicīgas sešdesmito gadu mēbeles bija saliktas rindā gar sienu.

Lotija sabužināja jau uzbužinātos gaišzilos spilvenus, iztaisnoja nelielos padilušos tepiķīšus un sakārtoja tamborētās sedziņas uz divvietīgajiem krēsliem. Viņa atvilka logu žalūzijas un atvēra logus, lai ielaistu mazliet svaiga gaisa.

Kamēr viņa rosījās, es pavaicāju Denisam Džonam, kur var nomazgāt rokas. Viņš ieveda mani virtuvē. Kad biju beigusi, zēns sacīja, ka gribot man visu izrādīt. Vispirms viņš pamāja uz koši izkrāsotu papīra lapu, kas ar magnētu bija piestiprināta pie ledusskapja durvīm.

- Tas ir mans darbs, - zēns ar neslēptu lepnumu paziņoja.

- Man patīk. Tik spilgtas krāsas!

- Šis ir mans krēsls, - viņš turpināja, ar īpašnieka žestu norādīdams uz priežkoka krēslu netālu no durvīm.

- Es redzu.

Pēc tam viņš atvēra skapīša durvis.

- Šis ir mans zemesriekstu sviests, bet tas mans ievārījums.

- Cik jauki!

Lotija ienāca virtuvē ar jūraszāļu teniskreklu par roku.

- Pārģērbsimies pirms našķēšanās.

Kad palielais krekls bija novilkts, puisēns pacēla rociņas, un Lotija uzvilka viņam teniskreklu. Es atkal ieraudzīju lokveida rētu pār ribām.

- Re, cik labi! Tagad paspēlējies mazliet guļamistabā. Dzērienu un cepumus aiznesīšu uz turieni.

Kad Deniss Džons aizskrēja, Lotija no plaukta virs senlaicīgā televizora paņēma albumu. Smagi nopūzdamās, viņa nobālējusi atslīga divvietīgajā krēslā.

- Vai jūtaties slikti? Varbūt man jums kaut kas jāatnes?

- Neuztraucieties par mani! Vairāk jāuztraucas par zēnu. Es jums ko parādīšu, mis Lafertija. Lūdzu!

Zilais albums plastmasas vākos gadu gaitā bija apbružāts. Uz pirmā vāka zem dzīvespriecīga uzraksta "Tas ir puisītis!" rāpoja autiņbiksītēs tērpti zīdaiņi.

Šis albums nebija tradicionālā grāmata, kurā fotogrāfijās būtu iemūžināti svarīgākie notikumi kāda bērna dzīvē. Šis albums glabāja uzņēmumus, datus un sausus faktus, kas vēstīja par Čārlija Būta neiedomājamo varmācību. Es šķīru lapu pēc lapas, un katrs nākamais attēla paraksts lika man nodrebēt. Bērna pirmā piekaušana. Zila acs. Attēlā redzamais plakstiņš izskatījās pēc pārgatavojušās plūmes, un acs bija aizpampusi. Pirmā vizīte traumatoloģijas nodaļā. Rentgenuzņēmumi rādīja tievās rociņas lūzumu. Bērnu nomet pa kāpnēm. Kritiens bija atstājis uz ķermenīša neskaitāmus sasitumus un nobrāzumus. Trīs ribu lūzumi izraisījuši neizturamas sāpes. Pirmā iekšējā asiņošana. Pirmais smadzeņu satricinājums.

Nākamajā fotogrāfijā bija palielināts Denisa Džona kakla attēls. Kāda roka turēja viņa galvu atliektu, lai fotogrāfs varētu uzņemt tādu kā tumšu pusmēnesi zēna ādā. Šajā lappusē rakstiska paskaidrojuma nebija.

- Kas tas? - es jautāju, nespēdama noticēt tam, ko instinktīvi nojautu.

- Pēc kā tas izskatās? - Lotija izdvesa. - Burts C, kas iededzināts ar cigareti. Čārlijam patīk iezīmēt lietas, kas viņam pieder. Reiz viņš iededzināja savus iniciāļus Denisam Džonam uz muguras. - Viņa pāršķīra lapu, un es ieraudzīju burtus CB.

- Jēzus!

- Tā reize, kad Čārlijs sasita akvāriju, bija daudz ļaunāka. Jūs redzējāt rētu pār zēna ribām. Toreiz Čārlijs iegrieza lielu burtu C. Šeit tas ir redzams tūlīt pēc pastrādātā briesmu darba. - Viņa pāršķīra lappusi, un es ieraudzīju brūci, kuras malās bija sarecējušas tumšas asinis.

- Kaut kas neticams! Kā var palikt nesodīts pēc kaut kā tāda?

- Nezinu, bet tā ir un vienmēr bijis. Čārlijs dara, ko grib, un neviens viņu nevar apturēt. Viņš noveda Džīniju tik tālu, ka tā nonāca psihiski slimo noziedznieku nodaļā. Būts sasējās ar to sievieti, ar kuru kopā šodien atnāca pie kapa. Tā nebija pirmā reize, kad viņš kļuva Džīnijai neuzticīgs, taču šajā reizē viss bija citādi - nopietni. Viņš gribēja tikt no Džī-nijas vaļā, tāpēc ieņēma galvā, ka jāpadara Džīnija traka. Tādējādi Džūlija vienmēr būs viņam pa rokai, ja nu viņš pārdomās. Tāpēc Čārlijs izgudroja to pretīgo stāstu, ka viņa kaila stāvējusi slavenu cilvēku mājas priekšā un skaļi klaigājusi. Tā nav patiesība, tie ir meli, bet tam nebija nozīmes. Policisti arestēja Džīniju un ieslodzīja viņu cietumā.

- Vai esat pārliecināta, ka tā nav patiesība?

- Pilnīgi pārliecināta. Kad tas it kā esot noticis, es biju ar Džīniju kopā. Tajā dienā Čārlijs izturējās vēl ļaunāk nekā citreiz, tā nobiedēdams Džīniju, ka viņa lūdza mani aiziet un palikt pie viņas. Kad es tur ierados, Čārlijs aizgāja, bet Džīnija baidījās, ka viņš atgriezīsies, tāpēc lūdza, lai uzkavējos. Mēs pavadījām kopā visu dienu līdz pašam vakaram. Es to teicu visiem - policistiem, cietuma darbiniekiem, ikvienam. Neviens neklausījās ne manī, ne Džīnijā, tikai Čārlijā.

- Bet Greindžeri bija sūdzējušies par viņu. Es redzēju iesniegumu.

- Safabricējums. Ja gribat, aprunājieties ar tiem smalkajiem ļaudīm. Viņi jums pastāstīs, ka nekādu iesniegumu nav rakstījuši. Čārlijs izlasīja par labdarības saietu avīzē un šo stāstu izdomāja. Atvērto avīzi ar rakstu mēs redzējām virtuvē uz galda, bet viņš nemaz neuztraucās, ka viņa melus varētu atklāt.

Lotija šķīra lapu pēc lapas ar attēliem, kuros bija iemūžināti Būta pāridarījumi Džinijai. Nezinu, uz ko man bija grūtāk raudzīties - uz savainoto Džīnijas seju un miesu vai tukšo, mirušo skatienu viņas acīs.

Lotija uzšķīra pēdējo lapu, kur uzņēmumā bija redzama jauniņā Džlnija īsi pirms Denisa Džona piedzimšanas. Viņai asiņoja lūpa, un baltais vīriešu krekls, ko viņa valkāja grūtniecības laikā, bija saplēsts un atsedza uz izspīlētā vēdera lielu tumšu zilumu.

- Paldies Dievam, ka Deniss dzīvo pie jums.

Viņa pašūpoja galvu.

- Tur jau tā nelaime, ka īsti ne. Lai gan Deniss Džons lielākoties dzīvo pie manis, Būts ir tēvs, tāpēc viņam pieder aizgādnības tiesības un viņš ir dēla likumīgais aizbildnis. Viņš var paņemt zēnu, kad vien viņam to iegribas, un atvest atpakaļ, kad tas viņam apnicis. Pēc tam vairākas naktis Deniss murgo. Zēns raud un lūdzas, lai es nedodu viņu tēvam, un mana sirds plīst vai pušu, bet tiesa tā ir nolēmusi.

- Ir jābūt kādai iespējai, kā pasargāt bērnu no sadistiska tēva.

Viņa nopūtās.

- Es arī tam ticēju, bet nu vairs ne. Reiz, pirms kāda gada, es atteicos dot Cārlijam līdzi puisēnu. Viņš darīja Dem-sam pāri, tiklīdz bija šeit ienācis. Bērns bija tik noskumis, un es nespēju to paciest. Aizstājos mazajam priekšā un teicu, ka nedošu puisīti viņam līdzi. Teicu, ka viņam atņems tiesības tikties ar dēlu, ja viņš pret to izturēsies tik ļauni. Nepagāja ne stunda, kad pie manām durvīm klauvēja trīs policisti un apsūdzēja mani bērna nolaupīšanā. Viņi saslēdza mani rokudzelžos kā bīstamu noziedznieci, kaimiņu acu priekšā izvilka mani ārā un aizveda, sirēnām gaudojot un spuldzēm mirgojot. Nekad mūžā nebiju jutusies tik apkaunota.

Viņi man izvirzīja apsūdzību. Piešķīra man advokātu, kuru nekad iepriekš nebiju redzējusi un kurš īsti nezināja, kā

mani sauc. Tā kā nevarēju samaksāt drošības naudu, trīs dienas pavadīju tiesas nama aresta telpās kopā ar narkomānēm un prostitūtām. Tā bija elle zemes virsū. Cilvēki augu nakti bļāva, kliedza un lūdzās narkotikas. Nezinu, kāpēc, bet galu galā mani izlaida, paldies Dievam. Vēl viena diena, un es būtu zaudējusi prātu.

- Man ļoti žēl, ka jums vajadzēja to visu piedzīvot, taču jūs darījāt pareizi, mēģinādama Denisu Džonu aizstāvēt.

- Ticiet man, pēc tam es vairs to nedarīju. Man atvēlētais laiks rit uz beigām, mis Lafertija. Jau gadiem man ir asins vēzis, bet pēdējās nedēļās jūtos sliktāk. Ārsti mēģina šo un to, bet viss velti. Neviens man to nesaka, bet es zinu.

- Bet mūsdienās tādas un vēl ļaunākas kaites ārstē!

- Cilvēks jūt, kad tuvojas viņa nāve. Ārsti varbūt mēģina mūs apmuļķot, bet dziļi sirdī mēs nojaušam patiesību. Mēs ārstējamies, mēģinām darīt visu, kas mūsu spēkos, tomēr zinām patiesību.

- Man tik ļoti žēl...

Viņa paraustīja plecus.

- Savu esmu nodzīvojusi, taču puisītis ir pelnījis labāku dzīvi. Čārlijs Būts, mis Lafertija, nogalināja Džīniju. Es to zinu tikpat droši kā savu vārdu. Varu derēt, ka grieziens Džī-nijas kaklā atgādināja burtu C vai CB, kā jau Čārlijam patīk. Ja kāds to briesmoni neapturēs, baidos, ka viņa nākamais upuris būs Deniss Džons. Kad nomiršu, nebūs vairs neviena, pie kura Būts varēs zēnu aizvest, kad tas viņam apniks. Džīnijas vecvecāki ir pārāk veci un slimi, lai rūpētos par bērnu. Jau tagad viņi daudz ko nesapiot, viņiem daļēji zudusi atmiņa, un viņi nav spējīgi aprūpēt pat sevi. Un tai māsīcai, Leisijai Pīrsai, pavisam kas cits ir prātā, ja saprotat, ko es gribu teikt. Turklāt viņai Čārlijs Būts patīk. Vienmēr ir paticis. Tai meitenei nav tik daudz prāta, lai lietus laikā paglābtos no lietus, kur nu vēl lai rūpētos par zēnu.

- Bet kā lai Būtu savalda, ja policisti šos nodarījumus izliekas neredzam?

- Manuprāt, jūs esat jauna, stipra un gudra, mis Laferti-ja. Turklāt jūs esat psiholoģe. Tas nozīmē, ka jūs izprotat cilvēka uzvedību. Es esmu tikai vienkārša sieviete, kuras ceļam jau pienācis gals, taču Čārliju Būtu es labi pazīstu. Esmu pētījusi viņu daudzus gadus. Esmu paturējusi viņu acīs gluži kā čūsku, kas lodā gar mājas stūri. Neesmu spējusi no tās atbrīvoties, bet mēs vērojam viena otru. Tāpēc... ja mēs apvienotu spēkus, jūs un es, mēs varētu izdomāt, kā šo nelieti iedzīt stūri un izglābt Denisu Džonu.

- Kas rūpēsies par zēnu pēc tam kad...

Lotija nopūtās.

- Ja mēs svītrojam no saraksta viņa tēvu, atliek audžuvecāki. Tā jaukā melnādainā sieviete, kas atnāca uz Džīnijas bērēm, Emma Volkota, ir sociālā darbiniece. Viņa ir Denisa Džona skolotājas draudzene, un tā mēs iepazināmies. Emma visu zina, bet ari viņa Čārlijam neko nevar padarīt. Toties viņa ir gatava palīdzēt un darīt visu, lai Deniss Džons nokļūst labās rokās, kad Čārlijs saņems pēc nopelniem. Ja tas beidzot notiks, varbūt Denisam Džonam laimēsies un viņš nokļūs pie labiem cilvēkiem, kuri sapratīs, cik jauks puisēns viņš ir, un pieņems viņu par savējo. Emma tur acis vaļā un dzīvo ar cerību, ka tā notiks.

- Tas būtu labi.

- Tam tā jābūt, jo bērns, bez šaubām, ir pelnījis labāku likteni. Mani pārsteidz, ka, par spīti visam, ko Deniss Džons pārcietis, viņš ir tik mīļš un labestīgs. Bērnam ir tikpat jauka dvēsele kā mātei. Viņš iekšēji ir spēcīgs - pretēji Džīnijai. Tāpēc viņš pagaidām ir vesels.

- Mana iecienītā definīcija jēdzienam "veiksmīgs cilvēks" ir tāda: tas ir cilvēks, kurš spēj tikt galā ar to, ar ko jātiek. Ikvienā kaujā liela nozīme ir dzīvespriekam un elastīgumam.

- Piekritu, bet tam nebūs nozīmes, ja kāds nepaglābs viņu no tēva. - Viņa gaidoši vērās manī. - Es zinu, mis Lafertija, ka mēs par abām spētu apturēt Būtu. Jūs un es.

Man sāpēja sirds par Denisu Džonu. Es ļoti labi zināju, kā tas ir - zaudēt savus mīļotos. It kā no kāju apakšas būtu izsists pamats.

- Mēģināsim.

Lotija piespieda rokas pie krūtīm.

- Paldies Tev, Kungs! Jūs nevarat iedomāties, ko tas man nozīmē. Es tik ļoti raizējos par puisīti, ka viņam būs jāpaliek ar to... ar tēvu, kad es nomiršu.

- Es ļoti vēlos palīdzēt, mis Dreja, bet patiesībā man šķiet, ka cits to izdarītu labāk.

- Jūs esat īstā, mis Lafertija. Es to zinu.

- Lūdzu, sauciet mani par N. Dž.!

- Tad jūs sauciet mani par Lotiju vai Lotijas tanti, ja gribat.

- Labi, Lotijas tante. Jūtos glaimota, ka jūs man uzticaties, taču baidos, ka nemācēšu palīdzēt. Neesmu lietpratēja kriminālmeklēšanas jomā un neko par to nezinu.

Viņa vāri pasmaidīja.

- Džīnija zināja, ka ar jums var rēķināties vajadzības brīdī. Vistas nojauš zemestrīces tuvošanos un saceļ traci jau iepriekš. Džīnija bija tāda pati. Viņa vienmēr nojauta, kurš ir labs, kurš nav.

- Kāpēc tad viņa sagāja kopā ar Čārliju Būtu?

- To panāca viņas tēvs, kas zaudēja Būtam derībās un nomaksāja parādu ar Džīniju. Džīnijas māte, mana māsa, piekrita. Laikam jau jutās atvieglota, ka tiek no meitas vaļā. Džīnijai bija tikai piecpadsmit gadi.

- Tā vienkārši ņēma un atdeva Džīniju? Kas tie par ļaudīm?

- Džīnijas vecāki bija tādi paši kā Čārlijs. Abiem kaut kas nebija kārtībā ar galvu. Lai ari viņa bija mana māsa, jāteic, ka abi nebija gluži pilnvērtīgi cilvēki.

- Tā šķiet gan.

Lotija nedaudz saguma uz krēsla.

- Piedodiet, N. Dž., bet esmu nogurusi. Deniss Džons kādu bridi spēlēsies. Jūs varat iet vai palikt, kā vēlaties. Virtuvē ir papīrs un rakstāmais. Būtu labi, ja jūs atstātu savu telefona numuru. Manējais ir septiņi viens astoņi divi trīs...

Zods viņai noslīga uz krūtīm un rokas gar sāniem. Paņēmu no viņas klēpja albumu un ieliku to atpakaļ plauktā virs televizora. Tad no telefona norakstīju Lotijas telefona numuru un uzskricelēju savu numuru bloknotā, kas atradās uz galda blakus izlietnei.

Deniss Džons bija nometies uz grīdas Lotijas nelielajā zilajā guļamistabā un rūkdams spēlējās ar divām Matchbox rotaļu mašīnām, imitēdams sadursmes un izturēdamies kā bezrūpīgs mazs zēns ar lielisku izdomu.

- Vai tev, mīļumiņ, kas vajadzīgs? - pajautāju.

- Ne-e. - To noteicis, viņš iespiedzās, atdarinādams kaucošu bremžu skaņu, un abas sporta mašīnas saskrējās.

- Tad nu es iešu. Lotijas tante atpūšas. Labi?

- Hmm...

- Priecājos, ka satiku tevi, Denis Džon.

- Vai mēs kādreiz vēl satiksimies un paspēlēsimies?

- Protams, tas būtu jauki.

- Vai rīt?

- Vispirms es aprunāšos ar Lotijas tanti, un tad mēs kaut ko izdomāsim.

- Vai apsoli?

-Jā.

- Labi, ata! - Abas mašīnas atpakaļgaitā no jauna tuvojās viena otrai.

Man sirds sasila, kad vēroju viņu tā darbojamies un baudām šo miera oāzi. Vēlreiz uzmetusi skatienu jaukajai ainai, lai to ieslēgtu savā prātā, devos prom.

Divpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā, kad ierastās pastaigas laikā nogriezos gar stūri, lai nopirktu laikrakstu, no tuvējā Starbucks kafijas nama izbrāzās Reifs un nostājās manā priekšā. Nepārprotami manīju, ka biezie kviešu krāsas mati atkal ir nervozi braucīti ar pirkstiem. Uz iecietinātā baltā krekla vīdēja brūns dārga šķidruma traips. No lielas krūzes Reifa rokās joprojām kaut kas pilēja.

- N. Dž., sveika! Nu gan sagadīšanās!

- Sagadīšanās, Reif? Tu dzīvo divdesmit kvartālus tālāk, un šajos divdesmit kvartālos ir vismaz pusducis Starbucks. Pareizāk to būtu nosaukt par pielavīšanos.

- Pareizāk to būtu nosaukt par pakalpojumu. - Viņš nolika pilošo krūzi uz dekoratīva puķu poda malas un izrāva no pārblīvētā portfeļa kādu dokumentu. - Es sameklēju ziņas par to tipu, par kuru tu gribēji uzzināt, - Čārliju Būtu.

- Lieliski, Reif! Brīnišķīgi. Esmu tev ļoti pateicīga.

Kad sniedzos pēc dokumenta, viņš parāva roku atpakaļ un ieslidināja papīru atpakaļ portfelī.

- Ļauj man tev izmaksāt tasi kafijas, un es tev visu paskaidrošu.

- Ko tu gribi man skaidrot? Vai Būts ir nesen arestēts vai nav?

- Tas nav tik vienkārši. Zini, juridiskas formalitātes.

Es nebiju pierunājama. Man šķita, ka dzert kafiju kopā ar bijušo vīru Starbucks kafijas namā ir kaut kas pārāk intīms.

- Pamēģini izskaidrot!

- Lai nu paliek. Ja tu nespēj izturēt piecas minūtes manā sabiedrībā, tad neprasi, lai es tev palīdzu.

- Labi, neprasīšu.

- Labi, neprasi.

Lai kā man patika šī bērnišķīgā spītēšanās, manas domas atgriezās pie Lotijas un Denisa Džona.

- Labi, tev taisnība, Reif. Es atvainojos.

- Vai es pareizi sadzirdēju? - Viņš pielika roku pie auss. - Vai tu patiešām tikko atzini, ka rīkojies nepareizi?

- Esmu pateicīga, ka tu ieguvi man šo informāciju. Tas patiešām ir liels pakalpojums, un man nevajadzētu skaisties.

- Tu mani pārsteidz, N. Dž. Tu izturies kā pieaudzis cilvēks!

- Ja es vairs neesmu augstprātīga un nikna, tas nenozīmē, ka tāds vari būt tu.

- Es to teicu vaļsirdīgi. - Viņš savilka jocīgu, nevainīgu seju, izlikdamies, ka mans dzēliens viņu neskar. Reifa zēniskais izskats - platās acis un bedrītes vaigos - izraisīja vēlēšanos paknaibīt viņa vaigus. Šajā brīdī es vēlējos tos saspaidīt zili melnus.

Mahūds, liela auguma sikhu indietis, kurš strādāja avīžu kioskā, bija sekojis līdzi mūsu neiecietīgajai sarunai.

- Skaista diena, - viņš noteica, klanīdams savu turbānā ietīto galvu kā celtni. - Piemērota, lai kopā iedzertu kafiju.

Tā jau nekas negāja gludi, un vēl mana kioska pārdevējs nostājas Reifa pusē. Kur gan palikuši vecie labie laiki, kad par pēdas uzlikšanu uz cita zemes izraidīja no pilsētas vai pat iešāva lodi mugurā? Drūmi noraudzīdamās Mahūdā, ļāvu, lai Reifs ievelk mani kafijas namā.

- Kafiju? - viņš pārāk mundri vaicāja.

- Tēju.

- Cepumus? Plāceni? Dzērveņu smalkmaizīti ar zemu tauku saturu?

- Tikai tēju, Reif. Es vēlos tikai tēju un informāciju par Čārliju Būtu.

Kamēr viņš stāvēja rindā, es apsēdos pie kāda brīva galdiņa, kura melnā lamināta rombveida plāksne ļodzījās uz hromētas kājas un bija nokrauta ar salvetēm, statīviem, mākslīgiem saldinātājiem, krūzīšu turētājiem un ēdiena pārpalikumiem. Pārējās vietas bija aizņēmuši parastie Stnrbucks apmeklētāji - jaunas māmiņas ar snaudošiem bērneļiem, pār saviem klēpjdatoriem pārlikuši rakstnieki un nevaļīgi policisti ar aizdomīgas garšas karstiem šķidrumiem.

Reifs atnesa paplāti ar tēju un dažādus svaigi ceptus gardumus sev un papīra šķīvi ar kaudzi nelūgtu smalkmaizīšu un kūciņu man. Ļauj viņam vaļu, un viņš izmantos jebkuru izdevību, es domāju, lai kārdinātu mani ar trekniem izstrādājumiem, lai gan esmu stingri nolēmusi samazināt svaru.

Pasniedzos pēc diviem cukurgraudiem, bet sataustīju divas mākslīgā saldinātāja paciņas. Lai gan man riebās doma par ķīmisko pēcgaršu, es drosmīgi tās atplēsu un iebēru sal-dinātāju tējā. Kas var būt labāks par spītēšanu sev, lai tikai rīkotos pretēji Reifa muļķīgajam apgalvojumam, ka izturos kā pieaudzis cilvēks!

Viņš pārlauza plāceni un sniedza man lielāko pusi.

- Kā tev klājas?

- Labi.

- Patiešām? Tu esi apmierināta ar savu privātpraksi?

- Jā, esmu.

- Patiešām?

- Patiešām. - Nolauzu no plāceņa malas gabaliņu, kur cepoties uzsūcas viss treknums. - Ko tu uzzināji par Čārliju Būtu?

- Vispirms pasaki man, kāpēc tu par viņu interesējies.

- Es jau tev teicu, ka tas ir personiski. Un vispār tas ir garš stāsts.

Viņš atlaidās krēslā un sakrustoja kājas.

- Klausos ar abām ausīm.

Es samiedzu acis.

- Būts mani interesē tāpēc, ka viņš bija precējies ar vienu no manām pacientēm.

- Bija precējies?

Es ar karotīti strauji maisīju tēju, saceldama glāzē tornado. Reifs nekad nelikās mierā, neiztincinājis, kas cilvēkam aiz ādas. Viņš pieķērās kā dadzis un nelaidās vaļā, un cilvēks neviļus sāka justies nedrošs un trausls un ilgojās kļūt neredzams.

- Jā, bija. Paciente nomira.

- Vai drīkstu uzzināt, kāpēc?

-Jā, protams, tādas ir tavas konstitucionālās tiesības.

- Cik atceros, tu teici, ka vairs neniknosies.

Es nolauzu gabalu plāceņa, it kā dusmotos uz plāceni, nevis Reifu.

- Es lūdzu tevi sagādāt vienkāršu informāciju. Vai patiešām man tāpēc jāatbild uz visiem šiem sasodītajiem jautājumiem?

Viņš izslēja galvu kā cerību pārņemta magone.

- Es tikai vēlos palīdzēt. Es uztraucos par tevi, N. Dž. Vai tas ir tik slikti?

Lai cik neizprotami tas bija, manas nodevīgās acis pieplūda asarām. Es noklepojos plaukstā, slēpdama muļķīgo emociju uzplūdu, un iedzēru lielu malku tējas.

Reifam joprojām sejā bija izbrīna pilnā izteiksme.

- Kā tad tā paciente nomira?

- Kāda tam nozīme? Ja gribi man palīdzēt, pastāsti, ko uzzināji par Čārliju Būtu!

- Slimība, nelaimes gadījums, pašnāvība vai slepkavība?

-Jā.

- Tad kas?

- Labi, Reif, uzskati, ka esi uzvarējis. Viņu nogalināja, nodūra! Vai tagad esi apmierināts?

- Vai to izdarīja tas Būts?

- Nezinu, kurš to izdarīja. Manu pacienti atrada mirušu priekštelpā, kad bija izskanējusi ugunsdzēsības mācību trauksme, kas izraisīja ieslodzījuma vietā haosu. Iespējams, tā bija paredzēts. Neviens, protams, neko nav redzējis.

- Taču tu domā, ka to izdarīja Būts.

- Es tā nedomāju. Vai tagad pastāstīsi man, ko noskaidroji par viņu?

Uzlicis brilles bez ietvara, viņš drūmi ieskatījās izdrukā.

- Čārlijs jeb Čārlzs Būts no Ņujorkas štata pagājušajā gadā nav aizturēts ne par civiliem, ne krimināliem nodarījumiem. Izpētījis datu bāzi par divdesmit gadu ilgu laikposmu, neatradu nevienu ziņojumu par aresta orderi, kas būtu izdots, lai Būtu apcietinātu, vai kādu viņa pārkāpumu, par ko lieta būtu nonākusi tiesā. Taču mazgadīgo noziedznieku failā atradu kādu 1985. gadā izdarītu ierakstu par Čārlzu Profetu Būtu, kas toreiz dzīvojis Dienvidkarolīnā. Varētu būt tavējais.

- Izklausās pēc viņa. Vismaz laiks un vieta sakrīt. Par ko bija runa ierakstā?

- Nezinu. Tā kā viņš nebija pilngadīgs, pieeja plašākai informācijai ir aizzīmogota.

- Vai tad tev nav neviena, kas atver zīmogu, ieskatās tajā ierakstā un pastāsta, par ko tajā ir runa?

- "Aizzīmogots" nenozīmē, ka ieraksts ir aizzīmogots kā aploksnes "Oskara" balvas pasniegšanas ceremonijā. Tas nozīmē, ka ieraksts nav pieejams, tas ir aizsargāts no svešiem skatieniem, lai dotu bērnam iespēju sākt jaunu, neaptraipītu dzīvi. Katrā ziņā, N. Dž., es ievēroju likumus un nemēdzu tos pārkāpt.

- Vari man to neteikt, es to ļoti labi zinu. - Vārdos neizteiktā apsūdzība kā nepatīkama smaka izplūda starp mums. Pirms diviem gadiem, kad pie mana brāļa Džeka policisti Ņujorkā atrada narkotikas un viņu tāpēc arestēja, Reifs atteicās iejaukties. Es Reifu lūdzos, lai viņš mēģina Džeku iekārtot kādā rehabilitācijas programmā, kur viņš saņemtu palīdzību, nevis izciestu sodu cietumā, kur iegrūsts kļuva arvien mežonīgāks un ļaunāks. Bet nē, Reifs, toreiz mans vīrs, nepakustināja ne pirkstiņu, ļaudams, lai Džeku aprij sistēma, kuras mērķis nebija ne saprast, ne apmierināt mana brāļa vajadzības. Nu Reifs sēdēja šeit ar neizdibināmu sejas izteiksmi, it kā viņam nebūtu ne jausmas, par ko ir runa, ietinies neaptraipītas reputācijas un paštaisnuma mantijā. Es raudzījos uz Reifu, un man radās vēlēšanās apliet viņu ar karsto tēju, ko turēju rokās.

- Tādas tās lietas, - viņš noteica, ieslidinādams papīra lapu atpakaļ portfelī.

- Vai esi pārliecināts, ka kopš tā laika par Čārliju Būtu nav nekādu sūdzību? Nesen nekas nav noticis?

Reifs vērīgi nopētīja smalkmaizīšu šķīvi, un viņam pietika nekaunības paņemt citronkūku, kas ļoti kārdinoši lūkojās uz mani.

- Neko citu neatradu. Vismaz ar šo vārdu ne.

Atriebdamās par citronkūku, es paņēmu Reifa iecienīto

smalkmaizīti ar sieru, ko viņš acīmredzot kā gardāko taupīja beigām.

- Bet ar citu vārdu?

- Diez vai. Policisti pārbauda identifikācijas kartes un autobiogrāfiju. Nav jau nekādi Keystone Kops^3.

- Taču iespējams tas ir.

- Tikpat iespējams, cik lidojoši ziloņi vai punktaini gulbji.

Iekodos siera kūciņā un acumirklī ar nepatiku atklāju, ka

tā pildīta ar ananasiem, kas man negaršoja. Saglabādama

pašcieņu, es ar grūtībām noriju glumo kumosu un kūciņas atlikumu slepus paslidināju zem salvetes.

- Vai ir iespējams salīdzināt viņa pirkstu nospiedumus ar nesen arestēto cilvēku pirkstu nospiedumiem?

- Ir iespējams, taču man nav viņa pirkstu nospiedumi.

- Un ja būtu?

- Nē, N. Dž., nemaz neceri!

- Ko "nē", Reif? Es tikai pajautāju. Tev nav iemesla lēkt ārā no biksēm.

- Nav iemesla? Tu grasies iegūt sievas slepkavas pirkstu nospiedumus, un man tas jāuztver mierīgi? - Viņš pacēla pirkstu. - Man ir labāka doma. Nolec no Empire State Buil-ding jumta un pārbaudi, cik labi tu proti lidot.

- Neesmu teikusi, ka Čārlijs Būts ir sievas slepkava. Es teicu, ka neviens nezina, kurš nogalinājis Džīniju.

- Taču viņš ir pirmais aizdomās turamais šajā lietā, vai ne?

- Nekādas lietas nav, Reif. Un nav nekādu aizdomās turamo, ne pirmā, ne otrā. Visi izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis, cerēdami, ka viss nokārtosies pats no sevis.

- Tikai ne tu. Tu labprāt sparīgi mestos izmeklēt šo gadījumu. Tu dejotu džigu pat uz kvēlojošām oglēm.

- Runa ir par ko citu. Tu pasauli redzi tikai baltu un melnu, bet tajā ir citādas krāsas arī.

- Reizēm ir tikai divas. Pašai uz savu roku meklēt vainīgo slepkavībā ir stulbi un bīstami! Tas nav vaļasprieks, ar ko cilvēks aizraujas, kad viņam gadījies zaudēt darbu. Paklausies, ko es teikšu, N. Dž., - es nekad ne par kādu naudu nepārbaudīšu tā cilvēka pirkstu nospiedumus, pat ja tu viņa rokas man atnesīsi uz paplātes.

- Es neesmu pārgalvīga muļķe. Tā nu ir noticis, ka daru, kas jādara, un tīšām nepatikšanas nemeklēju, lai gan tev labpatikas tā domāt.

- Tev nepatikšanas nemaz nav jāmeklē, N. Dž. Kad tu izej laukā no mājas, nepatikšanas pašas tevi sameklē.

Trīspadsmitā nodaja

Galvenais Tiesu medicīnas ekspertīžu centrs atradās Pirmajā avēnijā netālu no Trīsdesmitās ielas starp Belvjū slimnīcu un Ņujorkas universitātes slimnīcu. Lielākā daļa sienu 1960. gadā celtajam namam bija apdarinātas ar zilām un baltām porcelāna flīzēm uz alumīnija fona, tāpēc ēka atgādināja milzu vannasistabu. Līdztekus tiesu medicīnas ekspertu kabinetiem tajā bija laboratorijas, lekciju zāles, bibliotēka un muzejs, vairākas autopsijas telpas un, protams, morgs. Kopš 11. septembra traģēdijas ēkā bija arī upuru mirstīgo atlieku glabātava un krātuve, kur glabājās DNS paraugi no zobu sukām, ķemmēm un citām personiskām mantām, ko piegādāja bojā gājušo radinieki, cerēdami, ka tādējādi identificēs savus tuviniekus. Lai gan krietni lēnāk, identifikācija turpinājās. Raikersailenda bija drūma vieta, taču salīdzinājumā ar šo cietums likās gluži kā Disnejlenda.

Pie reģistrācijas galda sēdēja augumā smalka, pievilcīga jauna ķīniete. Plāksnīte ar viņas vārdu vēstīja, ka viņu sauc Laura Ču. Pirms manis ienākušais vīrs vaicāja, vai viņš var saņemt kāda miršanas apliecību. Kamēr sieviete darbojās, lai šo lūgumu izpildītu, es pētīju uzrakstu, kas bija lasāms uz sienas virs mis Ču galvas. Raceant colloc\uia effugiat risus. Hic ločus est ubi mors gaudet sucurrere vitae.

Kopš vidusskolas laikiem latiņu valodu nebiju atkārtojusi. Taču māsa Kalvina Marija Svētās Sirds akadēmijā šo vārdu tulkojumu bija iedzinusi man galvā uz visiem laikiem. "Lai runas apklust, lai smiekli izgaist. Šī ir vieta, kur valda nāve."

Cik pacilājoši!

Darbiniece pievērsās man, un es noslēpu savu īgnumu aiz smaida.

- Ceru, ka jūs spēsiet man palīdzēt, mis Ču. Man vajadzīgs ziņojums par nesen veiktu līķa sekciju.

- Vai esat prokurore lietā?

- Nē.

- Mirušā dzīvesbiedre? Tuva radiniece?

- Nē, ne gluži.

- Kas tad?

Smaids sejā man sastinga.

- Esmu ieinteresētā puse.

Viņa pamāja.

- Jūs esat nelaiķa pilnvarotā persona? Lūdzu, uzrādiet pilnvaru un personas dokumentu!

- Ne tāda ieinteresētā persona. Es biju draudzene.

- Atvainojiet, draugiem mēs ziņas nesniedzam.

- Kam tad?

Noliekdama garos, graciozos pirkstus viņa uzskaitīja:

- Ja pastrādāts noziegums, tad advokātam un prokuroram. Civillietās mirušās personas pilnvarotajam pārstāvim, dzīvesbiedram vai tuvākajam asinsradiniekam un dažādām valsts amatpersonām atkarībā no viņu ieinteresētības lietā.

- Piemēram?

- Teiksim, ja nelaiķis bijis garīgi slims un nāves brīdī atradies psihiatriskajā slimnīcā, sekcijas rezultātus būtu tiesības pieprasīt nodaļas vadītājam.

- Pieņemsim, ka viņa bija ieslodzītā.

- Tādā gadījumā tiesības uz pieprasījumu būtu ieslodzījuma vietas administrācijas pārstāvim. Ja jūs neesat neviena no minētajiem, jums vajadzīgs Augstākās tiesas tiesneša parakstīts orderis, bet to jūs nesaņemsiet, ja esat mirušās personas draudzene.

- Kāpēc tādi ierobežojumi?

- Mēs ievērojam personas tiesības uz privātumu.

- Līdz šim domāju, ka nāves ziņas ir pieejamas visiem.

- Tā nav, jūs domājāt nepareizi.

Mana māte mēdza teikt, ka mušas jāķer ar medu, nevis etiķi. Protams, ja jums jāķer mušas.

- Vai, jūsuprāt, visa tā noslēpumainība nav smieklīga? Tai nabaga meitenei tagad ir gluži vienalga, kas lasa ziņojumu par viņu.

- Ne jau es izdomāju šos noteikumus. - Viņas skatiens liecināja, ka tādiem kā es viņa izdomātu vēl bargākus noteikumus, ja vien teikšana būtu viņai.

Sirsnīgi viņai uzsmaidīju.

- Vai zināt, patiesībā man tas ziņojums nav vajadzīgs. Man pat nav tas jāredz. Es tikai gribu kaut ko uzzināt. Varbūt jūs varat ātri tajā ieskatīties un to man pateikt, un es acumirklī nozudīšu.

- Vai jūs patiešām iedomājaties, ka jūs palūgsiet un cilvēks ar veselu saprātu uzreiz izdarīs pārkāpumu, par kuru viņu var atlaist no darba?

- Es tā neiedomājos.

- Nē, iedomājāties gan. Tieši to jūs man prasāt. Es nesaprotu, kā jums kaut kas tāds varēja ienākt prātā.

- Es varu jums izstāstīt. Vai drīkstu apsēsties?

Viņa norādīja uz krēsliem man aiz muguras.

- Lūdzu, sēdieties!

Tā es arī izdarīju, vispirms piestūmusi viņas galdam tuvāk ar asinssarkanu mēbeļdrānu pārvilktu atzveltnes krēslu, kas bija smagāks, nekā izskatījās.

- Mani sauc N. Dž. Lafertija, mis Ču. Noslepkavotā sieviete bija mana paciente Raikersailendas Garigo traucējumu novērošanas nodaļā. Viņu nodūra ugunsdzēsības mācību trauksmes laikā, un esmu pārliecināta, ka trauksmes signāls atskanēja, lai piesegtu šo noziegumu. Neviens nav aizturēts, taču, iespējams, ka slepkava ir viņas vīrs.

Ķīniete paņēma rokā zīmuli un nervozi bungoja pa ovālā galda virsmu.

- Jūs teicāt, ka esat psiholoģe, nevis policiste.

- Tā ir. Man nezināmu iemeslu pēc policisti nav ieinteresēti izmeklēt šo slepkavību.

- Varbūt viņiem šķiet, ka nelaiķei tā ir labāk.

- Viņai nekas nevar būt ne labāk, ne sliktāk, jo viņa ir mirusi. Taču nav runa par Džīniju Begšovu. Viņai mēs vairs nevaram palīdzēt, taču bērnam, mazam puisēnam, varam.

- Kā sekcijas rezultātu apskatīšana var palīdzēt bērnam?

- Deniss Džons ir Džīnijas dēls. Tēvam Čārlijam Būtam ir aizbildņa tiesības uz viņu. Esmu redzējusi pierādījumus, ka Būts jau kopš bērna dzimšanas pret viņu izturas nežēlīgi. Nav vajadzīga bagāta iztēle, lai saprastu, ar ko tas var beigties.

- Protams, tas ir briesmīgi, ka bērnam noslepkavota māte, taču es joprojām nesaprotu, ko jūs iegūsiet no sekcijas rezultātu apskates.

- Būtam piemīt tieksme iezīmēt visu, kas viņam pieder. Reiz viņš ar cigaretes galu iededzināja Denisam Džonam uz kakla savus iniciāļus, bet ādā virs ribām ar stikla šķembu iegrieza burtu C.

Darbiniece novērsās no manis.

- Kādas šausmas...

- Vairākas reizes viņš tāpat izrīkojās ar Džīniju.

- Vai jūs teicāt, ka viņu sauc Begšova? Ja Būtam tik ļoti patika iezīmēt visu, kas viņam pieder, - kāpēc viņš ļāva sievai paturēt savu pirmslaulības uzvārdu?

Es Lotijai biju vaicājusi to pašu.

- Būts nejāva Džinijai pieņemt viņa uzvārdu. Lai cik joci-gi tas izklausītos, viņam šķita, ka Džīnija nav pietiekami laba, lai kļūtu par Būtu. Ar nežēlīgo iezīmēšanu viņš acīmredzot pauž savu varu un īpašnieka tiesības. Ja sekcijas ziņojumā teikts, ka Džīnija mirusi no grieziena, kam ir C vai CB forma, policisti nedrīkstēs neņemt vērā šo argumentu. Esmu pārliecināta, ka varēšu to izmantot par pierādījumu lietā. Ja es nerīkošos, agri vai vēlu Čārlija Būta dēls arī nonāks šeit. Nākamgad bērnam jāsāk iet skolā. Būtu žēl, ja puisēns šo brīdi nepiedzīvotu, jo muļķīgs noteikums ar ziņojumu par viņa mātes nāvi ļauj iepazīties tikai amatpersonām.

- Vai jūs gribat uzzināt tikai to, kāds izskatījās nāvīgais ievainojums?

- Nepārspīlēšu, teikdama, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums.

Es lūkojos viņai acīs un redzēju tajās iekšēju cīņu. Sirdsapziņa pret atbildību, ko viņai uzlika amats.

- Lūdzu, mis Ču, no jūsu rīcības ir atkarīgs zēna liktenis, -es viņu pamudināju.

Mis Ču padevās.

- Lai notiek!

- Liels paldies! Jūs nespējat iedomāties, cik daudz tas man nozīmē.

- Diemžēl varu gan.

- Jūs rīkojaties pareizi.

- Mēģināšu jums palīdzēt, neupurēdama savu galvu. Pēc divdesmit minūtēm man sāksies pusdienu pārtraukums. Gaidiet mani pēc pusstundas Trīsdesmit pirmās ielas un Otrās avēnijas krustojuma ziemeļrietumu stūri!

- Es noteikti būšu. Paldies, mis Ču!

- Izdarīsim to un aizmirsīsim. Lūdzu!

- Protams, jā. Kā vēlaties.

Gluži vai izlidoju no ēkas. Spirgts vējš ņirbinājās ap smoga piesūcinātajiem kociņiem, kas raisīja pirmos pumpurus. No dzintaraina, pudeļzaļa un matēta stikla ēku fasādēm atspīdēja krāsaini saules stari. Ņujorka s dižais siluets slējās pret zilajām debesīm.

Iztēlojos policistes Martinezas sejas izteiksmi, kad izstāstīšu viņai, ka Džīnijas nāvīgajā ievainojumā saskatāmi Būta iniciāļi. Es nepaudīšu ļaunu prieku, jo galvenais mans mērķis bija nodrošināt Denisa Džona drošību. Tomēr varbūt mazliet patīksmināšos gan. Atbilde bija rēgojusies acu priekšā, ja tikai policisti būtu papūlējušies acis atvērt.

Norunātajā satikšanās vietā es atbalstījos pret veikala skatloga biezo stiklu un gaidīju. Laiks, protams, vilkās neizturami lēni, un nekādi mani mēģinājumi to paātrināt nelīdzēja. Prātā nenāca neviena dungojama melodija vai mīkla, ko minēt. Arī cilvēku vērošana šoreiz nesaistīja - visi garāmgājēji nez kāpēc šķita neizteiksmīgi. Iela bija pilna ar neinteresantām mašīnām un garlaicīgiem komerciāliem transportlīdzekļiem. Cik tālu sniedzās mans skatiens, visapkārt nekas nenotika. Pat mājdzīvnieki izskatījās visi vienādi - parastu šķirņu suņi vienkāršās pavadās vilka uz priekšu savus pelēcīgos saimniekus. Es ilgojos ieraudzīt kaut vienu smieklīgu astoņdesmit piecus gadus vecu sievieti soļojam minisvārkos, ar spalvu boa ap pleciem, vai divgadīgu puisēnu ar dizaineru veidotām brillēm uz acīm un mobilo telefonu pie auss sēžam ratiņos. Mani būtu uzjautrinājusi vismaz kāda ķilda un jocīga dusmu izpausme. Bet nē, izskatījās, ka Ņujorkas dīvaiņi šodien paņēmuši brīvdienu. Vai varbūt savādnieku parāde patlaban notika pilsētas otrā malā? Citādi nespēju izskaidrot šo tukšumu.

Galu galā pagāja cilvēces vēsturē garākās trīsdesmit minūtes. Desmitiem tūkstošu reižu skatījos augšup un lejup un nopētīju ielas pretējo pusi, bet no Lauras Ču nebija ne vēsts. Aizvilkās vēl piecas minūtes un vēl divas. Varbūt es stāvu nepareizā vietā? Ja nu viņa teica, ka jāgaida Pirmās, nevis Otrās avēnijas krustojumā? Varbūt viņa minēja Otro avēniju, bet domāja Pirmo? Sirdij dauzoties, brāzos, lai to pārbaudītu. Ja es dotos atpakaļ uz Tiesu medicīnas ekspertīžu centru, viņa varētu noiet vairākus kvartālus rietumu virzienā. Domas neprātīgi joņoja. Iztēlojos viņu nospriežam, ka esmu aizgājusi no tikšanās vietas tikai tāpēc, ka viņa dažas minūtes nokavējusies. Tad, protams, viņa izmetīs no prāta mani un manus sasodītos lūgumus. Ja man tas būtu svarīgi, es dažas minūtes būtu pacietusies!

Protams, es varu aiziet pie Lauras Ču vēlreiz un visu paskaidrot, paļaudamās uz viņas žēlastību. Taču manu neatrašanos norunātajā vietā viņa, iespējams, uztvers par zīmi, ka viņai ar mani nav jāsadarbojas. Viņa riskēja. Kas es tāda biju, ka viņai manis dēļ jāriskē? Ķertā no cietuma, nemiera cēlāja, kas sēj nepatikšanas. Vēl ļaunāk, ja viņa uzskata mani par amatpersonu, kas pārbauda viņas uzticību un lojalitāti.

Skrēju, cik jaudas, bet trīs kvartālu rādiusā no ekspertīžu centra nekur viņu neieraudzīju. Atgriezos norunātajā vietā, taču panika mani nepameta. Tas bija tik svarīgi! Es nekādā ziņā nedrīkstēju visu sabojāt.

No Lauras Ču nebija ne ziņas, ne miņas. Baterija manā mobilajā telefonā bija gandrīz izlādējusies, tāpēc arī saņemt zvanus nebija iespējams. Mēģināju izdabūt Tiesu medicīnas ekspertīžu centra telefona numuru no sprakšķoša izziņu automāta. Numuru uzgriezdama, es balsī vēl un vēlreiz to atkārtoju. Savienojums izdevās pirmajā mēģinājumā, taču signāls skanēja un skanēja tukšumā, līdz pārslēdzās uz automātisko atbildētāju.

Kur viņa ir? Ko viņa, sasodīts, dara? Vai patiešām nobijusies un pārdomājusi? Viņai nebija tam tik daudz laika. Viņa nespētu atmest domu par palīdzību piecus gadus vecam puisēnam.

- Ak tad šeit jūs esat!

Laura Ču nemanot bija pienākusi man klāt no mugurpuses, kamēr es izmisīgi domās meklēju viņu.

- Man šķita, ka jūs neatnāksiet.

- Es izmeklējos to ziņojumu, taču nekur neatradu.

- Kaut kur taču tam jābūt!

- Protams, jābūt. Oriģinālais ziņojums tiek reģistrēts failos. Ja kāds pilnvarots saņemt kopiju, mēs to nokopējam, tāpat kā miršanas apliecības. Mūsu iestāde ir atbildīga par to, lai visi ziņojumi un apliecības tiktu saglabāti.

- Varbūt tas vēl nav gatavs.

- Ja tas nebūtu gatavs, Džīnijas Begšovas mirstīgās atliekas nebūtu atdotas apbedīšanai, īpaši, ja notikusi slepkavība. Dažreiz paiet laiks, iekams saņemam sarežģītu pārbaužu rezultātus vai ziņas par indīgām vielām, taču ziņojumam par parastas sekcijas rezultātiem bija jābūt uzrakstītam un reģistrētam mūsu failos.

- Varbūt tas ir reģistrēts nepareizā failā. Vai jūs visur pārbaudījāt?

- Pārbaudīju gan, ticiet man. Tas ir ļoti dīvaini.

- Varbūt kāds nepareizi uzrakstīja viņas vārdu? Varbūt...

Laura Ču nepacietīgi pašāva gaisā roku ar izplestiem pirkstiem.

- Izbeidziet! Es mēģinu domāt.

Taču es nespēju valdīt satraukumu, kas virmoja manī.

- Varbūt kāds gluži vienkārši kļūdījās? Vai ir iespēja pārbaudīt visus nesen reģistrētos failus par Džīniju Begšovu?

- Lieliska doma! Tieši ar to es visu šo laiku nodarbojos! -Ak!

- Paklausieties, es saprotu, ka tas viss jūs ļoti satrauc. To patiešām var skaidri redzēt. Es gribu palīdzēt, jo patiešām jūtu līdzi tam bērnam. Esmu redzējusi, kas paliek pāri no cilvēka, kurš nav spējis izrauties no varmākas nagiem, tāpēc, ja manos spēkos ir ko tamlīdzīgu apturēt, es to labprāt darītu. Taču nespēju jums sagādāt to, kā man nav.

Veselas desmit sekundes cietos, neizdvesdama ne vārda, tad rāmi pacēlu roku.

- Vai drīkstu ko teikt?

Lai cik ļoti Laura Ču pūlējās, viņa bija pārāk izskatīga, lai saglabātu sejā skolmeistarienes izteiksmi.

- Drīkstat.

-Jūs teicāt, ka Džīnijas mirstīgās atliekas nebūtu atdotas apbedīšanai bez sekcijas ziņojuma. Tātad ziņojumam ir jā-būt, taču tas neatrodas tur, kur parasti.

Viņa atturīgi pamāja.

- To es nevaru apstrīdēt.

- Labi. Tātad šajā ziņā esam vienisprātis.

- Bet kur tad tas atrodas? - viņa neizpratnē sacīja.

- Tas ir viens no jautājumiem, kas mums jānoskaidro. Vēl jāuzzina, kāpēc tas neatrodas parastajā vietā un kurš to paņēmis.

- Ja paņēmis, - viņa palaboja.

- Labi. Ja kāds paņēmis, tad kāpēc?

- Tas viss ir ļoti savādi.

- Kā būtu, ja jūs pastāstītu savam priekšniekam, ka ziņojums par šo sekciju nekur nav atrodams.

- Kā, jūsuprāt, es zinu, ka tas tur neatrodas, ja nebūtu rakņājusies pa failiem, pa kuriem man nav nekādu tiesību rakņāties.

- Varbūt jūs varat teikt, ka veicāt parastu pārbaudi, pārliecinādamās, ka ar failiem viss ir kārtībā.

- Protams, - viņa teica. - Tikpat labi es varētu apgalvot, ka saņēmu tādu rīkojumu no maziem zaļiem NLO vīriņiem.

- Slikta doma, - es novērtēju.

- Ārkārtīgi slikta.

- Vai jums ir labāka?

- Protams, - viņa atbildēja. - Tas ir vienkārši. Vajadzīgs, lai kāda svarīga amatpersona šo konkrēto informāciju pieprasītu. Ekspertīžu centrs nedrīkst atbildēt, ka fails ir pazudis. Priekšnieks izokšķerēs sistēmu no augšas līdz apakšai un to sameklēs, cik ātri vien iespējams.

- Un dabūs ziņojumu atpakaļ?

- Viņš noteikti mēģinās, kaut gan visas kopijas, digitālās fotogrāfijas un kasešu ierakstus saglabā savā birojā. Viņam ir ziņas gan par Džīnijas Begšovas līķi, gan citiem, kurus viņš pētījis.

- Tas nozīmē, ka mums neviens nav jālūdz, lai pieprasa šo izziņu.

- Lēnāk! Pat nedomājiet man prasīt, lai ložņāju pa priekšnieka kabinetu un vandos pa viņa personiskajiem ierakstiem. Nekādā ziņā, nekad!

Savilku nevainīgu grimasi, ar kādu bērnībā raudzījos uz māti, cerēdama, ka viņa reiz vainos arī Keitiju kādā nodarījumā, nevis vienmēr norādīs uz mani.

- Protams, to es neprasīšu. Jums tas būtu pārāk liels risks, un es to saprotu. Man ir labāka doma, un, ja tā izdosies, mēs visu laimīgi aizmirsīsim.

- Bet ja neizdosies?

- Tad es nolēkšu no tā tilta.

Četrpadsmita nodaļa

Rinda, sākot no plašā, lepnā veikala Barnes & Noble Rok-fellera centrā, stiepās pa visu kvartālu un vēl aiz pēdējās ēkas stūra. No neskaitāmiem skatlogos izvietotiem reklāmu plakātiem man uzsmaidīja Keitija un viņas kurlā supervaro-ne Eva Everhārta. Tikšanās ar autori Keitlīnu Goldšteinu!

Mana parādīšanās izraisīja sajūsmas vilni, bet, pirms kļuvu par satracināto pielūdzēju viltus mērķi, ar baltu Lincoln Navigator piebrauca īstais eksemplārs. No automobiļa izkāpa Keitija ar savu palīdzi, zīmju tulku, redaktori, izdevēju un diviem izdevēja palīgiem. Viņi visi izskatījās mundri, lai gan viņu diena bija sākusies piecos no rīta ar matu frizēša-nu un kosmētiskajām procedūrām, ko prasīja gatavošanās Keitijas intervijai ar Good Morning America. Pēc tam sekoja divas grāmatu parakstīšanas tūres, un tad Keitija uzrunāja vairāk nekā divu tūkstošu cilvēku auditoriju Iru vēstures biedrības labdarības pusdienās viesnīcā Waldorf-Astoria.

Viņiem pretim izsteidzās apsargi un iztapīgi grāmatnīcas darbinieki. Mana dvīņumāsa, savilkusi muti mākslotā smaidā, cienīgi māja ļaudīm visapkārt, un svīta viņu sirsnīgi iedrošināja.

Autogrāfu sniegšanai bija paredzēta pusotra stunda, un, kā ierasts, tai bija jābeidzas tieši laikā. Atvēlētajā laikposmā

Keitija valdzinās savus cienītājus, un visas grāmatnīcas darbinieku sarūpētās grāmatas būs pārdotas. Neviens no rindā gaidošajiem pielūdzējiem nejutīsies apkrāpts, lai gan Keitija katram veltīs tikai desmit sekundes, vai nu parakstīdama grāmatu, vai ar tulka palīdzību ko pateikdama, vai gluži vienkārši aplaimos kādu ar smaidu, no sirds izbaudīdama šo gozēšanos dāsnajā publikas nodrošinātajā slavas saulītē. Dažādu gadagājumu pielūdzēji šādās reizēs pēc īsas saskarsmes ar Keitiju vēl un vēlreiz stājās rindas galā, pēkšņi atcerējušies, ka nav parakstīts vēl kāds grāmatas eksemplārs, kas domāts kādai vientuļai dvēselei, iespējams, pat vēl nedzimušai.

Vai man šķauda? Protams, nē. Jā, Keitija bija veiksmīga. Nepārspīlējot varu teikt, ka ļoti veiksmīga, bet es arī tāda biju. Mans pienākums šādos pasākumos bija atbalstīt māsu, t. i., man bija jābūt nemanāmai līdz pirmajai izdevībai, kad jāapliecina, cik viņa ir izcila un burvīga. Riskēju izklausīties nekautrīga, tomēr jāteic, ka es biju īsta lietpratēja šajā jautājumā. Protams, es lieliski varētu iztikt bez šīs apšaubāmās privilēģijas apmeklēt Keitijai veltītos saietus, bet pirms vairākiem gadiem mēs bijām vienojušās par šādu kārtību, un noruna ir noruna. Pēc vētrainām pārrunām, ko varētu salīdzināt ar debatēm Starptautiskajā kara tribunālā, es piekritu parādīties grāmatu parakstīšanas kampaņās, viesībās un balvu pasniegšanas ceremonijās ar noteikumu, ka man nav jāierodas lasījumos, kas notiek ārpus Ņujorkas, kā arī tajos sarīkojumos, kur viņa nesaņem kādu medaļu, galveno balvu vai viņai nepiešķir goda nosaukumu. Šīs autoru un lasītāju tikšanās bija neizturamas, jo Keitija vienmēr bārstīja vienus un tos pašus jokus un atkārtoja veco stāstu, kā radies Evas Everhārtas tēls. Keitija sacīja, ka Eva atnākusi pie viņas sapnī, bet patiesībā Keitija šo ideju nozaga no kāda kurla bērna, ar kuru strādāja pirms vairākiem gadiem un kurš nepārtraukti prasīja, kāpēc nav neviena kurla supervaroņa.

Daļu no Evas īpašībām Keitija bija aizņēmusies no cita kurla bērna, kas neticami labi lasīja no lūpām. Pārējais bija iztēles jautājums.

Pilnīgai manis pakļaušanai Keitija izvēlējās īpašu taktiku. Viņa dēvēja mani par “visu, kas viņai ir", tādējādi mani piesaistīdama sev uz mūžīgiem laikiem, bet man savukārt bija jāsamierinās ar sliktiem ēdieniem, neinteresantām runām un stindzinošu garlaicību - un tas viss viņas nepiesātināmā ego labā. Patiesībā es biju tālu no visa, kas bija viņai. Līdztekus milzu pielūdzēju pūlim, kas viņu nemitīgi pavadīja, un daudziem uzticīgiem draugiem manai māsai bija divi ilgstoši pielūdzēji - misters Pilnīgi Pareizais un misters Neticami Ideālais. Pielūdzējs numur viens bija burvīgs, interesants, izglītots un kā bez prāta pēc Keitijas. Pielūdzējs numur divi bija izskatīgs, lielisks, valdzinošs, izglītots un kā bez prāta pēc Keitijas. Viņi labi zināja viens par otra eksistenci, un šī doma pastiprināja abu cīņas sparu. Tā nu viņi sacentās kā prazdami, lai apžilbinātu manu māsu ar ekstravagantiem uzmanības apliecinājumiem. Gluži kā kaviārs un augstas kvalitātes šampanietis viņi bija vienlīdz labi, tāpēc Keitija nolēma paturēt abus.

Kamēr Keitija sēdēja pie galda un rakstīja autogrāfus, es klīdu apkārt, apbrīnodama šos lielos veikalus ar plašo grāmatu klāstu. Es centos iedomāties kādu tēmu, kas nebija izpelnījusies vietu nevienā sējumā, tātad arī nevienā grāmat-veikala nodalījumā, un tas bija sasodīti grūti. Kad, teiksim, man ienāca prātā, ka neviena grāmata nav par jakiem, es maldījos pa dzīvniekiem veltīto grāmatu sēriju bērnu literatūras nodalījumā vai sameklēju kādu gudru, biezu pavārgrāmatu ar jaku gaļas receptēm (ārkārtīgi zems holesterīna līmenis!). Temats par gāzu uzkrāšanos, kā novēroju, bija izvērties par veselu žanru.

Taču arī šī aizraujošā nodarbe drīz vien zaudēja savu burvīgumu. Dažādības meklējumos paplašināju savu pētījumu loku ārpus daiļliteratūras nodaļas un aizvien biežāk pieķēru sevi kavējamies reāli pastrādāto noziegumu aprakstu nodaļā. Uz labu laimi izvēlējos kādu grāmatu un to pašķirstīju. Tas bija baiss stāsts par deviņpadsmitā gadsimta sērijslep-kavu, kas mēģinājis Anglijā nogalināt ikvienu meiteni, kurai bijis viņa bijušās draudzenes vārds - Klēra. Visas Apvienotās Karalistes Klēras, Klāras un pat dažas Kerolas, panikas pārņemtas, pūlējās slēpt savus īstos vārdus.

Nākamā grāmata, ko izvilku no plaukta, bija par diviem pusaudžiem no Kanzasas, kuri savos prātos izperināja domu par brāļu Džeimsu palaidnību atdarināšanu. Bērni iejutās gan Frenka, gan Džesija ādā un aplaupīja nevis bankas, bet gan diennakts veikalus un pensionāru autobusus, gatavodamies kādreiz nākotnē laupīt vilcienos. Šim nodomam pārvilka svītru kāds atvaļināts sirmgalvis policists vienā no minētajiem autobusiem.

Iepazinusies ar šo stāstu, es devos uz veikala priekšpusi un tur grozījos tik ilgi, līdz patrāpījos Keitijas izdevēja palīga redzeslokā. Par spīti māsas nevērībai šādās reizēs, viņa vienmēr pēc tam pieprasīja pierādījumus, ka esmu tur bijusi un piedalījusies. Vēroju māsu un mēģināju iztēloties, kā tas ir - klausīties visu šo cilvēku slavinājumos un glaimos. Kei-tija izskatījās starojoša savā pasakainajā sarkanajā kostīmā, rotājusies ar mirdzošām dārglietām, un spirgta kā slāpes remdējis augs pēc ilgas, veldzējošas lietusgāzes.

Es atgriezos noziegumu aprakstu nodaļā, un manu uzmanību saistīja grāmata "Melnā atmaksa". Uz vāka bija attēlotas dūmakainas, tumšiem mākoņiem savilkušās debesis un ēnām apvīta dēmona seja ar mežonīgi dzirkstošām dzeltenām acīm, kas saistīja manu uzmanību. Atšķīru priekšvārdu, ko bija sarakstījis autors Alberts Danstons.

"Notikumi, kas hronoloģiskā secībā izklāstīti šajās lappusēs, ir tikpat patiesi, cik neticami, un tikpat neticami, cik patiesi. Iekams nebiju uzzinājis par Bleiku Mediganu, es apšau-biju nevainojama velna esamību. Lai jūs nemulsina šo vārdu nesaderigums. Nevainojamais velns ari mani pārsteidza ar savu pretrunīgo absurdumu. Taču Mediganā nebija nekā pretrunīga vai apšaubāma. Viņš bija cilvēka ķermenī iemiesojies velns. Citādi viņu nodēvēt pēc tā, ko viņš izdarīja, nav iespējams."

Es lasīju par Bleika Medigana šausmu darbiem, kas bija atspoguļoti autora un viņa upuru, jaunās sievas un divu meitiņu, skatījumā. Medigans iekārtojis mājvietu, šausmu perēkli, kādā nomaļā kotedžā Ziemeļmenas mežos. Sievu viņš izvēlējās rūpīgi - vienkāršu, neizglītotu bēgli. Viņai nebija ne draugu, ne radu, nevienam viņa nerūpēja, neviens nebrīnītos par viņas pazušanu, jo neviens to neievērotu. Viņas dzīve pie Medigana bija kā ieslodzījumā. Bērnus viņa dzemdēja mājās, lai gan abu pirmdzimtais, puisēns, gulēja nepareizi un nomira, kad paša tēvs mēģināja to dabūt ārā no mātes miesām. Medigans mirušo zīdaini ietina atkritumu maisā un izmeta tuvējā mēslainē.

Es lasīju, un manas emocijas svārstījās no riebuma līdz apbrīnam. Es jutu cieņu pret spēku un drosmi, kas ļāva izturēt jaunākajai meitai. Ja Geila Medigana nebūtu izdzīvojusi un aizbēgusi, neviens nekad neuzzinātu, kas notika šajā namā, un tieši tāds bija Medigana nodoms. Viņš spīdzināja un, kad viņam tas apnika, sāka ģimeni iznīcināt, lai dotos nākamo upuru meklējumos, pārliecināts, ka viņam uz to ir tiesības. Tiesas sēdē, kurā viņš pats sevi aizstāvēja, šo savu pārliecību viņš izvirzīja par galveno aizstāvības motīvu. Sieva un bērni piederēja viņam, tātad viņš varēja ar tiem rīkoties, kā viņam ienāk prātā. Medigans nikni uzstāja, ka policisti nelikumīgi pārkāpuši viņa mitekļa slieksni un apgānījuši viņa nama svētumu, lai gan policistiem bija izdots kratīšanas orderis un tie atrada lietiskos pierādījumus viņa noziedzīgajām darbībām - mirušās sievas un vecākās meitas mirstīgās atliekas. Pēc Medigana domām, valdība rupji ielauzās viņa privātajā dzīvē, ierobežodama viņa neatsavināmās tiesības uz laimi, lai cik slimīga bija viņa laimes definīcija.

Lasot par šiem briesmu darbiem, mani neatstāja doma, cik satriecoši līdzīgi izturējās Bleiks Medigans un Čārlijs Būts. Vispirms abi ieguva upurus savā īpašumā, bet pēc tam tos iznīcināja. Abi uzskatīja, ka viņiem ir tiesības uz tādu neierobežotu varu. Ne viens, ne otrs nejuta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus vai nožēlu, ne vienā, ne otrā nebija cilvēcīguma. Pēc attēliem, ko biju redzējusi Lotijas albumā, spriedu, ka Būts ir tāds pats ļaunuma iemiesojums kā Medigans.

Kāds bija šādus necilvēkus pētījis daudz ilgāk un pamatīgāk, nekā es jebkad to spētu. Autora biogrāfijas īsā pārstāstā uz grāmatas pēdējā vāka bija vēstīts, ka Alberts Dan-stons veltījis četrus gadu desmitus no savas karjeras, analizēdams un vērodams tādus vardarbīgus sadistus kā Bleiks Medigans. Grāmatu bija izdevusi Aureus Press, neliela izdevniecība, kas piederēja kādam prestižam Ņujorkas konglomerātam. Viņu birojs atradās tikai dažus kvartālus tālāk no šīs grāmatnīcas. Man ienāca prātā, ka tur es atradīšu cilvēkus, kuri bija ieguvuši tiesības publicēt manuskriptu un strādājuši kopā ar Albertu Danstonu, lai grāmatu izdotu. Izdevniecībā noteikti zinās, kā ar viņu var sazināties. Tas vīrs mani gudri ievirzīs pareizajās sliedēs. Es biju uzdūrusies īstajai grāmatai, un man bija iespēja sazināties ar lietpratēju jomā, kas mani interesēja. Vai tas nebija likteņa pirksts?

Kad vēlreiz palūkojos pulkstenī, izbijusies ieraudzīju, ka Keitijas autogrāfu sniegšanas laiks beidzies. Nu jau svīta būs izvadījusi manu māsu ārā uz limuzīnu. Iztēlojos viņu apjomīgās mašīnas pakaļējā sēdeklī šausmināmies par manu neiedomājamo gausumu. Negribīgi atliku plauktā grāmatu par Bleiku Mediganu un izsteidzos ārā.

Brīdī, kad atvēru limuzīna durvis, Keitija mani apveltīja ar indīgu skatienu. Rokas kustējās asi un dusmīgi.

- Cik laipni, ka pagodini mūs ar savu klātbūtni, N. Dž. Paldies, ka biji tik uzmanīga.

- Nav par ko, - es atbildēju.

Keitijas zīmju putni kļuva nevaldāmi.

- Dieva dēļ, es esmu augšā jau no četriem rītā, un man nav ne mazākās vēlēšanās stāvēt un gaidīt, kamēr tu kaut kur klīsti!

Patlaban viņa nemaz nestāvēja, bet es nolēmu nepievērst šai neprecizitātei uzmanību. Es neko nebildu arī par to, kas bija acīmredzams, - ne jau uz mani viņi gaidīja. Steigdamās ārā no veikala, es pagāju garām Keitijas izdevējai, kas aizrautīgi runāja pa mobilo telefonu, bet mana māsa neuzdrīkstējās šo sarunu pārtraukt.

Nespēdama pretoties izdevībai nokaitināt viņu vēl vairāk, es vērsos pie māsas, izmantodama tulku, vecmodīgu četrdesmit gadus vecu sievieti, vārdā Trūdija.

- Vai jūs būtu tik laipna un pateiktu manai māsai, ka es nekur nenoklīdu, tikai aizrāvos ar ko interesantu un zaudēju laika izjūtu.

Kad Trūdija tulkoja manus vārdus, es smaidīju kā Češī-ras kaķis. Kad viņa beidza, es steigšus turpināju, pirms Kei-tija paspēja man atbildēt.

- Lūdzu, izskaidrojiet mis Goldšteinai, ka viņas mazo grāmatiņu izpārdošana nav nekas tik aizraujošs, lai es to vērotu.

Trūdija šķita iztrūcināta, it kā es būtu viņu iepļaukājusi. Taču atguvusies viņa ar neitrālu sejas izteiksmi parādīja ar zīmēm, ko es biju teikusi. Keitija man blakus sāka mētāt rokas, bet es uz viņu neskatījos, tikai jutu vēsmu, ko izraisīja satrauktā vēzēšanās.

Trūdija, kas, ģērbusies garos tumšzilos svārkos un baltā blūzē, izskatījās pēc dievbijīgas kristietes, vilcinājās. Tad viņa atkārtoja man to, ko tikko ar zīmēm bija parādījusi māsa.

- Mis Goldšteina teica, ka tas, kurš izturas kā idiots un izklausās pēc idiota, ir idiots.

Joprojām smaidīju, lai gan biju sakodusi zobus.

- Lūdzu, pasakiet Keitijai, ka viņai starp zobiem iesprūdis kaut kas zaļš, iespējams, salātlapa. Droši vien tā tur stāv jau kopš pusdienām.

Ar acs kaktiņu manīju, ka māsas koptajā sejā pavīd gandrīz vai šausmas. Biezā tonālā krēma kārta viņas vaibstiem piešķīra mirdzumu un možumu - taču tikai no attāluma. Tuvumā izskatījās, ka Keitijas seju celtnieks būtu apmetis ar javu, kurā jāgulda ķieģeļi. Viņa izrāva no rokassomiņas spogulīti un pavēra lūpas. Es joprojām lūkojos uz tulku, bet Keitijas rokas uzsāka īstu aviācijas uzlidojumu, pauzdamas ārkārtīgu niknumu.

Trūdijas acis iepletās.

- Mis Goldšteina ir nedaudz satraukta.

Tas izraisīja vēl niknāku dusmu uzplūdu. Keitija ar nepārprotamiem žestiem rādīja, ka Trūdijai jādodas prom. Ātrumā sapratu zīmi "priekšniece", un straujš uzsitiens ar labās rokas pirkstiem pa kreisās delnas pamatni nozīmēja, ka Trū-dija ir atlaista.

Kad Trūdija pagriezās un satvēra limuzīna durvju rokturi, Keitija saņēma viņu aiz elkoņa un atvilka atpakaļ sēdeklī, ar otru roku apvilkdama apli ap sirdi kas nozīmēja "atvainojiet". Pēc tam viņa salieca pirkstus priekšā sejai, tā paskaidrodama, ka attaisnojums viņas vārdiem esot sliktais garastāvoklis. Trūdija bija uzticams zīmju tulks ar neizteiksmīgu ārieni un pacietīgu raksturu, kas neradīja draudus Keitijas monopolam uz skatuves. Atšķirībā no manis māsa spēja pretoties pašiznīcības instinktam.

Sekoja vairākas minūtes rimtas saziņas. Keitijas zīmju valoda bija kļuvusi mierīga un pārvērtusies rāmi lidojošos putnos. Bezspēcīga pret viņas valdzinājumu, Trūdija aso apiešanos drīz vien aizmirsa.

Pēc brīža Keitija neiecietīgi pievērsās man.

- Tu vismaz varēji atzīt, ka manas jaunās grāmatas parakstīšana ir nedaudz svarīgāka par kaut kādām narkomānu grāmatām.

Pavērsusies pret viņu, es gaisā izveidoju ar rokām atbildi.

- Tā kā tajās nebija nekas par tevi, es neceru, ka spēšu tevi ieinteresēt.

- Bet tu pamēģini! - viņa kā dzenis noskaldīja.

- Kāpēc pūlēties? Esmu pārliecināta, ka tas būtu velti.

- Bet es esmu pārliecināta, ka tu nodarbojies ar niekiem!

- Tu gribi tajā iedziļināties? Šeit?

Keitija pavīpsnāja.

- Ja vien tev nav vajadzīgs vairāk laika, lai izdomātu attaisnojumu savai nozušanai.

- Labi, lai notiek.

Trūdija novērsās, ļaudama mums izplēsties. Pārējie nemācēja zīmju valodu, tāpēc nesaprata, ko mēs runājam, lai gan man itin labi patiktu, ja vēl kāds apjēgtu, cik egoistiska ir mana māsa.

- Es nejauši sāku lasīt par kādu smagu noziegumu.

- Par savu nodurto pacienti? - Viņa cieši savija pirkstus, rādīdama zīmi, kas nozīmēja slepkavību.

Es stingri paskatījos uz māsu.

- Kā tu zini, ka viņu nodūra?

- Tajā vakarā, kad tevi atlaida, tu man to pateici. Atceries?

Es piesardzīgi vēroju viņu.

- Nē, es tev to nepateicu.

- Pateici gan.

- Vai tu to uzzināji tajā vakarā?

- Jā, un labāk turies tālāk no tā visa. Pašai uz savu roku meklēt vainīgo slepkavībā ir stulbi un bīstami.

- Interesanta vārdu izvēle.

- Jā, tieši tā.

- Kas tev teica, ka es okšķerēju?

Viņa nosarka, tādējādi apstiprinot manas nojausmas. Kei-tija un Reifs atkal bija runājuši par mani, dalīdamies mazumiņā informācijas, kas bija viņu rīcībā. Tiklīdz Reifs ko uzzināja no manis, tā uzreiz to pavēstīja Keitijai. Vai tas nebija iemesls, lai es spļautu uguni?

- Reifam nav obligāti jāstāsta, ko tu grasies darīt, N. Dž., jo es tāpat zinu, ka tu nevilcinādamās meties iekšā ikvienā avantūrā, ja vien tā ir pietiekami riskanta.

- Tev nav nekādas daļas par to, ko es daru.

- Nav? Tu lien nepatikšanās, un man par to nav daļas?

- Jā, nav. Ne tev, ne Reifam. Esmu pieaugusi, patstāvīga sieviete, Keitij, nevis tavs klēpja sunītis. Jūs abi varat vīt savas intrigas, bet mani lieciet mierā.

- Nekādu intrigu nav. Ir tikai divi cilvēki, kuri uztraucas par tevi.

- Drīzāk divas skabargas sēžamvietā. Jūs abi mani tik ļoti kaitināt, ka reizēm man gribas plēst sev matus un skaļi kliegt. Ja pienāks tāds brīdis, kad gribēšu, lai man! pieskata tava mazā Benedikta Arnolda biedrība, esi droša - es uzrakstīšu iesniegumu.

Keitijas izdevēja, beigusi telefona sarunu, ar platu smaidu uz lūpām pa aizmugures durvīm iekāpa limuzīnā.

- Mēs esam to panākuši! Speciāls raidījums pie Opras Vin-frijas, reklāma un viss pārējais!

Viņi apkampās un spiedza kā sivēni. Sajūsmas pārņemti, acumirklī visi norunāja doties uz Keitijas iemīļoto svinību vietu - River Cafe Bruklinā. Tur man būtu lemts baudīt nebeidzamus kokteiļus par godu lielajam notikumam, ieturēt maltīti triumfa pilnā gaisotnē un noklausīties neskaitāmus cildinošus tostus. To izturēt es nespētu. Kad šoferis iedarbināja motoru, es nomurmināju dažus atvainošanās vārdus un izslīdēju no mašīnas.

Piecpadsmita n oda ja

Aureus Press un dažādi citi biroji bija iekārtojušies no tērauda un matēta stikla celtā augstā ēkā Amerikas avēnijā, ko dēvēja arī par Sesto avēniju un, gluži tāpat kā mani, uzskatīja par ne visai normālu. Ēkas vestibilā marmora plākšņu grīda atgādināja šaha galdiņu, uz kura gozējās milzu palmas lielās sudrabainās kastēs. Vēl tur bija moderna rotējoša instalācija un apsardze, ar ko nebiju rēķinājusies. Apmeklētājiem vajadzēja iziet caur metāla detektoriem un atdot apskatei ikvienu iesaiņojumu un somu, turklāt vēl viens detektors pārbaudīja darbiniekus, skenējot fotogrāfiju identifikācijas kartē. Apmeklētāji vispirms izlasīja rīcības instrukcijas pie sienas, tad devās pie vestibila centrā izvietotā informācijas galda, lai pieteiktos.

Brīdi pakavējos pie platās tērauda letes. Drukna sirma sieviete izteica apsargam lūgumu.

- Mans mazdēls Leonards ir ārkārtīgi talantīgs, - viņa sacīja. - Iedomājieties, tas bērns sarakstījis trīssimt lappušu garu stāstu par spiegiem un slepkavībām. Šoziem viņam apritēja tikai sešpadsmit gadi.

Apsargs bija neticami kārns vīrs ar garām pelēkām ūsām un nogurušām acīm.

- Tas ir jauki, kundze, bet mēs šeit nepieņemam manuskriptus. Tie ir jāatsūta pa pastu.

Viņa brīdinoši pakratīja pirkstu.

- Nu nē! Es labi zinu, kas notiek, ja manuskriptus atsūta pa pastu. Neviens tiem nepievērš uzmanību!

- Pēc kāda laika tie nonāk tur, kur tiem jānonāk.

- Nestāstiet man pasakas! Bija laiks, kad pati aizrāvos ar stāstu un dzejoļu rakstīšanu. Daži izdevās ļoti labi. Reiz pat uzrakstīju grāmatu. Vai zināt, ko es saņēmu, kad biju aizsūtījusi manuskriptu? Vienu no tām muļķīgajām, iepriekš sagatavotajām vēstulēm, uz kuras nebija pat mana vārda, tikai bezpersoniska uzruna, it kā es būtu nulle! Kā jūs domājat, vai tāda attieksme ir pieļaujama, ja tu, cilvēks, esi pūlējies un sarakstījis veselu grāmatu, tajā pašā laikā aprūpēdams vīru, piecus bērnus, divus suņus un māju?

Skumjās acis laipni pasmaidīja.

- Darīsim tā. Uz aploksnes, kurā sūtīsiet manuskriptu, lieliem burtiem uzrakstiet vārdu "Leonards". Es savukārt palūgšu draugam, kurš strādā pasta nodaļā, lai viņš patur šo aploksni acīs un gādā, ka tā nonāk īstajās rokās.

Sieviete saķēra apsargu aiz rokas.

- Vai jūs to izdarīsiet? Kāds mīļumiņš! Man tas jāizstāsta Leonardam, viņš būs tik saviļņots!

- Kundze, lielākoties iesūtītie manuskripti tā arī neierauga dienas gaismu, tāpēc nebūtu labi dot puisim veltas cerības.

Viņa piespieda manuskriptu pie savām lielajām krūtīm.

- Laikam jau jums ir taisnība. Labāk viņam neko neteikšu. Tas būs mūsu mazais noslēpums.

Nostājos vietā, ko atbrīvoja sieviete ar manuskriptu.

- Uz Aureus Press, lūdzu!

- Ar ko jums norunāta tikšanās?

- Ar Alberta Danstona redaktoru vai viņa izdevēju. Vienu vai otru.

- Jūsu vārds?

Viņš pārbaudīja sarakstu.

- Atvainojiet, bet šeit nav jūsu vārda.

- Es neesmu norunājusi tikšanos. Man vajadzīgas tikai pāris minūtes, lai pārmītu ar kādu no viņiem dažus vārdus.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Bez pieteikta apmeklējuma es nedrīkstu jūs ielaist.

- Vai jūs varat piezvanīt uz augšu, un es pati aprunātos ar viņiem?

t

- Es nedrīkstu to darīt, ja persona nav minēta apmeklētāju sarakstā. Lūdzu, atvainojiet!

Izvilku savu mobilo telefonu.

- Pamēģināšu pati. Kāds ir viņu numurs?

Viņš man pateica, bet nebija savienojuma. Staigāju pa vestibilu, mēģinādama atrast vietu, kur mobilajam telefonam būtu zona, bet man neveicās. Lūkodamās displejā, lēni soļoju uz durvju pusi, kur gandrīz uzkāpu virsū atradumam, kas bija zelta vērts.

Tā bija dzeltena apmeklētāja caurlaide, kuru kāds bija nometis garām atkritumu urnai. Caurlaides otra puse vēl bija lipīga, un es to pielipināju sev pie apģērba.

Pāri vestibilam palūkojos uz vīru ar skumjajām acīm. Šajā darbadienas stundā vairāk cilvēku no ēkas izgāja, nekā tajā ienāca. Pēc brīža apsargam tuvojās kāds pāris, un, kad viņš sāka ar to sarunāties, es piesteidzos pie liftiem un ieslīdēju brīvā kabīnē.

Biju cerējusi ieraudzīt sarakstu ar kompāniju nosaukumiem un stāviem, kur tās meklējamas, bet man nelaimējās, jo tāda saraksta kabīnē nebija. Steigā spaidīju pogu pēc pogas un stāvos izliecos ārā no lifta, cerēdama saskatīt Dan-stona izdevniecību. Sāku jau raizēties, ka būs vien jālavās lejā un jāatrod iestāžu saraksts, kad durvis atvērās divpadsmitajā stāvā un man pretī gaitenī lieliem misiņa burtiem laipni mirdzēja nosaukums Aureus ar logo.

Pa labi vīdēja durvis, kas veda izdevniecībā. Aiz stikla sienas pie sekretāra galda sēdēja briļļains jauns cilvēks, šīs durvis uzmanīdams.

- N. Dž. Lafertija, - es viņam teicu. - Esmu šeit sakarā ar Alberta Danstona "Melno atmaksu".

- Lai satiktu Megiju Korsoni?

- Megiju Korsoni, tieši tā.

Viņš piezvanīja pa telefonu.

- Megijas nav, - puisis man ziņoja.

- Jūs jokojat.

Viņš paraustīja plecus.

- Vai atstāsiet viņai ziņu?

- Visu šo ceļu nācu, lai viņu satiktu. Kā viņa varēja aizmirst? Un tas otrs, kurš strādā kopā ar Danstonu? - Es saraucu pieri, izlikdamās, ka mēģinu atcerēties "tā otra" vārdu.

- Entonijs Perikolosi?

- Pareizi, Entonijs. Vai viņš vismaz patlaban ir?

Puisis piezvanīja, un izrādījās, ka Entonijs Perikolosi ir sastopams.

- Viņš runā pa telefonu. Pēc dažām minūtēm viņš jūs pieņems.

- Lieliski.

Ceļā uz pelēku krēslu rindu pagāju garām grāmatplauktam, kas bija piebāzts ar Aureus autoru darbiem un spīdīgiem reklāmmateriāliem. Brīdi pameklējusi, atradu arī aprakstu par "Melno atmaksu".

No virsējās lapas man pretī raudzījās autors. Viņa skarbajā, melnbaltām ēnām apņemtajā sejā izcēlās biezas uzacis un bālpelēkas acis.

Danstona īsajā dzīves aprakstā izlasīju, ka viņš ir britu izcelsmes rakstnieks un viņa vecāki pastāvīgi ceļojuši. Viņa tēvs bijis diplomāts, bet māte arheoloģe, kas neesot spējusi pretoties izrakumu vilinājumam. Bērnus viņi uzticējuši internātskolas aprūpei, un Alberts, jaunākais no pieciem dēliem un četrām meitām, tur izcēlies ar savu aso prātu un ekscen-triskumu. Alfabēta secībā bija uzskaitīta viņa daudzpusīgā izglītība un īpaši uzsvērta pievēršanās tādiem ķertajiem kā Bleiks Medigans. "Melnā atmaksa" bija Danstona pirmā grāmata, un viņš ražīgi rakstīja arī profesionālajiem žurnāliem. Reklāmas tekstam bija pievienotas dažu Danstona svarīgāko zinātnisko rakstu kopijas, un, tās izlasot, mana vēlēšanās satikt šo vīru un runāt ar viņu par Čārliju Būtu pastiprinājās. Gadu gaitā viņš bija pētījis tā dēvētās ar vardarbību apmātās personības un šajā jomā tika uzskatīts par labāko speciālistu pasaulē. Danstonu bieži aicināja sniegt konsultācijas policijas nodaļās, upuru ģimenēm, korporācijām un politiķiem visās pasaules malās, un viņš bija palīdzējis atklāt šķietami neatklājamus noziegumus. No tā visa skaidrs bija viens - bezcerīgās situācijās nenogurdināmais, uzticamais un vērīgais profesionālis Danstons ir neaizstājams.

Sekretārs nosauca manu vārdu.

- Perikolosi kungs tagad var jūs pieņemt. Ejiet iekšā pa šīm durvīm, tad taisni pa gaiteni, pēc tam pa labi un vēlreiz pa labi! Viņa kabinets ir pirmais kreisajā pusē.

Gaitenī manus soļus slāpēja pelēcīgs grīdas segums. Es devos garām plašai telpai, kas bija sadalīta darba vietās, kuras citu no citas norobežoja zemas starpsienas. Katrā nodalījumā bija rakstāmgalds ar datoru un telefonu, zili krēsli uz riteņiem un regulējami plaukti. Uz rakstāmgaldiem vīdēja ierastais juceklis, ko papildināja kafijas krūzes, ierāmētas fotogrāfijas, apsveikuma kartītes un dažādi nieciņi.

Gaiteņa galā nogriezos pa labi. Šeit bija plaši un gaiši kabineti ar lieliem logiem un īstām sienām, daudzos bija manāmi ar grāmatām un manuskriptiem pieblīvēti plaukti. Vēl viens pagrieziens pa labi, un manā priekšā bija durvis ar plāksnīti "E. Perikolosi".

Danstona redaktors bija zēniski pievilcīgs, nevaldāmām smilškrāsas cirtām un saburzītām biksēm, no kurām bija izspraukusies zilsvītrainā krekla mala. Viņš sasveicinājās, ar savu sirsnīgo smaidu mani atbruņodams.

- Paldies, ka piekritāt ar mani tikties un veltīt man savu laiku, Entonij.

- Protams. Jūs gribējāt runāt par "Melno atmaksu", vai ne?

-Jā.

- Tas tik ir stāsts! Nedejam ilgi nespeju no tā atgūties.

- Jā, tas paliek atmiņā.

Viņš salika rokas uz galda. Tās bija jaukas rokas - lokanas un stipras.

- Tātad - kas jūs tieši interesē?

- Patiesībā mani interesē grāmatas autors. Man ar viņu jārunā par kādu sarežģītu jautājumu.

- Es atvainojos, bet ar Danstona kungu nav iespējams runāt. Vismaz kādu laiku.

- Cik ilgi?

- Grūti pateikt.

- Vai viņš ir atvaļinājumā vai varbūt vāc materiālus jaunai grāmatai?

- Redziet, man nepatīk spēlēt paslēpes, bet es nedrīkstu jums to teikt. Tāds ir Danstona kunga lūgums.

- Varbūt jūs varat viņam nodot ziņu no manis? Tas ir ļoti svarīgi.

- Cik svarīgi?

fsumā aprakstīju situāciju. Izdarīta slepkavība, nodurta jauna sieviete, bet varas iestādes nepūlas acīmredzamo vainīgo aizturēt. Šā cilvēka asinis stindzinošā, baisā rīcība atgādina Bleika Medigana noziegumu. Danstona kunga viedoklis man palīdzētu izglābt puisēnu.

- Man jāapspriežas ar viņu, lai es gūtu priekšstatu, kā pareizāk šajā situācijā būtu jārīkojas.

Mans sarunas biedrs sadrūma.

- Pirms grāmatas iznākšanas Als Danstons un es pusdienojām kopā ar Medigana izdzīvojušo meitu Geilu. Viņa bija jauka meitene ar maigu, klusu balsi un šķita pilnīgi normāla, it kā starp viņu un tēvu un visām viņa izrīcībām būtu milzu siena. Pēc tam, Danstona pamudināta, viņa aprakstīja dažas šausmu pilnas epizodes no dzīves baisajā namā, kur viņa uzauga. Mediganam visvairāk paticis turēt savu bērnu pēdas ugunī... jā, jā, ugunī. Es nesaprotu, no kurienes mūsu vidū rodas tādi briesmoņi.

- Baidos, ka Čārlijs Būts ir tikpat ļauns.

Entonijs izgrūda elpu.

- Nabaga bērns!

- Un lielākā nelaime ir tā, ka šis nabaga bērns ir Būta bērns.

- Es Alām visu izstāstīšu, N. Dž. Diemžēl tas ir viss, kā varu jums palīdzēt.

- Lūdzu, paskaidrojiet Danstona kungam, ka es viņu nekādā ziņā netraucētu, ja tas nebūtu tik svarīgi un ja tas nebūtu zēna interesēs.

- Labi. Es jums piezvanīšu un paziņošu viņa atbildi - vai nu viņš piekritīs tikties, vai ne.

- Paldies, Entonij! Lūdzu, ieminieties arī par to, ka mums nav daudz laika. Mēs nezinām, kurā brīdī veiksme no puisēna novērsīsies.

Sešpadsmito nodaļa

Steidzos lejā pa Otro avēniju un noķēru autobusu, kad tas jau kustējās. Pēc desmit minūtēm, ticis uz Piecdesmit devītās ielas, transportlīdzeklis virzījās pāri Strītbridžas tiltam cauri biezai miglai, kas traucēja saskatīt tumšās straumes virpuļus lejā. Kvīnsboro laukuma tuvumā miglas plīvurs kļuva plānāks, bet galapunktā, kur pasažieri izkāpa, vējš izklīdināja pēdējās dūmakainās strēmeles. Plaša, dzīva krustojuma pretējā pusē atradās neliels saldumu veikals, kur Raikersai-lendas ieslodzīto draugi un radinieki atstāja savus mobilos telefonus un citas mantas, ko cietumā ienest bija aizliegts. To izdarījuši, apmeklētāji virzījās pa kvartālu uz priekšu un nervozā pūlī gaidīja autobusu uz Raikersu.

Nostājos malā, prātā vēlreiz apsvērdama, kas man darāms. Biju pārliecināta, ka varu paļauties uz savu bijušo priekšnieku Viļu Kreitonu, lai gan, kā vēlāk izrādījās, viņš mani īsti nesaprata. Jau no manas pirmās darbadienas doktors Kreitons mani iedrošināja, sniedza man padomus un bija izcils darbaudzinātājs, kurš, iepazinis manu tieksmi uz klau-niskiem izgājieniem, darīja visu, ķas viņa spēkos, lai es ne-pakluptu pati pār savām neveiklajām kājām. Arī vēlāk, kad lielāku viņa uzmanību prasīja ģimene un profesionālās intereses, es biju pārliecināta, ka svarīgos jautājumos vienmēr varu uz viņu paļauties.

Galu galā piebrauca Raikersas autobuss, un es, pagaidījusi, lai vairākums iekāpj, pasniedzu šoferim savu pārsēšanās biļeti un iekārtojos brīvā vietā netālu no aizmugures durvīm. Kad tās automātiski aizvērās, man uznāca vēlēšanās bēgt. Nedrošības pārņemta, es domāju, ka nebūs nekāds brīnums, ja saskriešos ar cietuma priekšnieka Deilija nekaunīgajiem rokaspuišiem vai - man šermuļi pārskrēja pār muguru -Deiliju pašu. Man nebija ne mazākās vēlēšanās pārliecināties, vai viņš patiešām izpildīs savus draudus un kā viņš to darīs.

Autobuss mijkrēslī līkumoja cauri ekvadoriešu, taizemie-šu, grieķu, gvatemaliešu, korejiešu un japāņu kvartāliem, katrā nākamajā apstādamies un uzņemdams arvien jaunus pasažierus. Bija viegli nosakāms, kuri apmeklēs cietumu. Neatkarīgi no izcelsmes viņi izskatījās gurdi, un viņu sejās atspoguļojās sāpjpilna nolemtība. Lai gan neviens Raikersai-lendā nepalika uz ilgu laiku, viens cietumsods noveda pie nākamā. Recidīvisms bija izplatīts, un dažs jokoja, ka šīm personām cietumā jāierīko virpuļdurvis. Tas bija arī jautājums par nenovēršamību. Nereti šķita, ka vienas vai otras ģimenes bērni jau šūpulī nolemti sekot mātes vai tēva pēdās pa noziedzības ceļu, gluži tāpat kā citās ģimenēs dažādu profesiju pārstāvju atvases bieži par savu izvēlas vecāku nodarbošanos medicīnas, uzņēmējdarbības, zinātnes vai tieslietu jomā.

Pēc pusstundas autobuss sasniedza cietuma autostāvvietu, kur tam bija galapietura. Tiklīdz durvis pavērās, izklum-burēju ārā, lai pasažieru straume, kas gāzās iekšā, neiestumj mani atpakaļ. Šeit darbojās džungļu likumi - uzvarēja stiprākais.

Drīz autobuss pa tiltu aizlīgoja prom, bet es paliku stāvam viena. Pagājos nost no ceļa, kur bija mazāka iespēja, ka mani ievēros, un sāku raudzīties uz blīvo automašīnu straumi, kas plūda lejā no tilta uz manu pusi. Ja doktors Krei-tons rīkosies tāpat kā ik rītu, es spriedu, viņam jāierodas ar nākamo autobusu. Parastajā vietā stāvlaukumā es saskatīju viņa tumšzaļo, ar bērnu sēdeklīšiem aprīkoto automašīnu. Kreitons, kas ieņēma atbildīgu amatu, varēja pieprasīt savam braucamajam vietu stāvlaukumā pie paša cietuma, no kurienes viņa birojs būtu rokas stiepiena attālumā, bet viņš acīmredzot bija uzticīgs vienlīdzīguma principam, uzskatīdams, ka viņam jāizbauda pārvietošanās neērtības tāpat kā citiem un jābrauc ar sabiedrisko transportlīdzekli līdz šejienei.

Man aizrāvās elpa, jo ieraudzīju tuvojamies autobusu, taču tas nepiebremzējis aiztraucās garām, izgrūzdams dūmu mutuli. Pasažieri, japāņu tūristi, noraudzījās manī ar neslēptu ziņkāri, daži pat pamanīdamies mani nofotografēt, it kā es būtu kāda amerikāņu sodu sistēmas dīvainība.

Pagāja vēl piecpadsmit minūtes, iekams parādījās nākamais autobuss, un tas apstājās. No tā izbirušie pasažieri izklīda kur kurais, iedami pie savām mašīnām. Starp apmeklētājiem pazinu dažus cietuma darbiniekus, kuri arī atstāja savus braucamos šajā stāvvietā. Viņi izlikās, ka mani nepazīst. Deilijs acīmredzot vārdus vējā nekaisīja un bija izplatījis ziņu par manu neglīto aiziešanu.

Pēdējais nāca doktors Kreitons. Kad es viņam pamāju, viņš pielika pie acīm roku, cenzdamies ielas laternu apgaismojumā mani pazīt.

Viņš piesardzīgi man tuvojās.

- N. Dž.?

- Sveicināts, doktor Kreiton! Priecājos, ka atkal jūs satieku.

- Jāteic, ka esmu nedaudz pārsteigts jūs šeit ieraugām. Vai viss kārtībā?

- Puslīdz jā.

- Kāpēc jūs atbraucāt?

- Es jums pāris reižu zvanīju.

- Jā, un jūs esat iekļauta manu darāmo darbu sarakstā. Diemžēl līdz šim esmu bijis aizņemts.

- Protams, es saprotu.

- Ja es jums neatbildu, lūdzu, piezvaniet un atgādiniet sevi. Vai labāk atsūtiet vēstulīti pa e-pastu, norādot, ka izturos pret jums nevērīgi. Apsolu, ka to izlasīšu un mājienu sapratīšu. Jums nekādā ziņā nevajadzēja braukt šurp tādu gaisa gabalu.

- Es neatbraucu tāpēc, ka jūs man nepiezvanījāt, doktor Kreiton. Gribu lūgt jums kādu pakalpojumu.

- Kādu?

- Man vajadzīga neliela informācija no ziņojuma par Džī-nijas Begšovas līķa sekciju. Tiesu medicīnas ekspertīžu centrs sekcijas rezultātus man neizpaudīs, bet jūs, Labošanas nodaļas amatpersona, esat tiesīgs šādu informāciju pieprasīt.

- Patiešām?

- Jā. Es būšu jums pateicīga līdz kapa malai, ja man palīdzēsiet.

Viņš uzmeta skatienu stāvvietai, un es skaidri sapratu, ko viņš domā. Doktors Kreitons nevēlējās, lai kāds viņu redz kopā ar mani. Šķita, ka viņš atviegloti uzelpo, redzēdams, ka visi jau aizbraukuši.

- Pavadiet mani līdz automašīnai, N. Dž.! Gribu nolikt šīs mantas.

Viņam rokās bija vairākas rupja auduma somas ar tumšzaļām mapēm.

- Protams. Lūdzu, atvainojiet, es jums palīdzēšu.

- Viss kārtībā, gan jau es pats.

Kad piegājām pie viņa mašīnas, viņš nospieda sarkanu podziņu uz atslēgu pults, un bagāžnieka vāks atvērās. Somas ar mapēm viņš nolika blakus trim lieliem autiņbiksīšu saiņiem un diviem salocītiem bērnu ratiņiem.

Kreitona pirmā sieva bija mirusi pirms trīsdesmit gadiem, un toreiz es Kreitonu nepazinu. īsi pēc tam, kad sāku strādāt Raikersā, viņš apprecējās ar žurnālisti Molliju Keloveju, kuru bija saticis sērotāju atbalsta grupā. Mollija apmeklēja šo grupu, vākdama informāciju rakstam The New York Magazine par jaunākajām tendencēm, kas saistītas ar cilvēka aiziešanu viņsaulē, - par kapakmeņu dizainu, piemiņas vietu izveidošanu, bēru ceremonijām, sērotāju atbalsta grupām, kuras, kā izrādījās, bija arī satikšanās vietas. Uzzinājusi, ka Kreitons ir psihiatrs Raikersā, žurnāliste palūdza viņa vizītkarti. Godkārīgi reportieri allaž saož sensacionālu stāstu. Pēc dažām nedēļām Mollija pārdeva The New York Times Magazine ideju par garīgi slimo cietumnieku dzīves aprakstīšanu. Kreitons dažreiz jokoja, ka viņu ar Molliju kopā savedis vājprāts un viņu kopdzīvē joprojām valdot neprāts. Abu ģimenes dzīve patiešām bija neprātīga. Viņi bija tikuši pie četriem maziem bērneļiem, lai gan Mollijai bija krietni pāri četrdesmit un Kreitona bērni bija vecāki par mani.

Viņš saberzēja rokas.

- Varbūt kaut kur iegriezīsimies? Pie viena apspriedīsim jūsu lūgumu.

- Protams, ja vien jums ir laiks.

- To es izbrīvēšu.

Drīz viņš jau lavierēja pa apkaimes tumšajām ieliņām.

- Atvainojiet, man jāpiezvana.

Kreitons izvilka mobilo telefonu un uzspieda mājas numuru.

- Sveika, mīļā! Piezvanīju, lai pateiktu, ka būšu mazliet vēlāk. Satiku N. Dž., un mēs kaut kur ieskriesim parunāties. Jā, dārgā. Es arī tevi mīlu.

Viņš nogriezās pa kreisi un apstājās kādā laukumā pie grieķu jūras velšu restorāna.

- Es atvainojos, ka manis dēļ jūs pārradīsieties mājās vēlu, doktor Kreiton. Nespēju iedomāties, kā Mollija tiek galā ar četriem maziem bērniem.

- Tāpat kā kundze, kura spēja pacelt govi. Vai zināt, kur slēpjas viltība? Kad viņa sāka to celt, tas bija vēl teļš. Pēc tam tikai turpināja. - Viņa bālās acis smaidīja. - Protams, Mollijai palīdz divas aukles.

- Jums ir divas aukles?

- Kā tad citādi? Neviena aukle nekad neuzņemsies pieskatīt Četrus bērnus, tieši otrādi - daudzas vēlas uzraudzīt tikai vienu. Protams, vēl ir sieviete, kas uzkopj, un cita, kura mazgā veļu, vēl viena izved pastaigā suni, un vēl ir pavārs.

- Nu es saprotu. Es nespēju iztēloties rūpes pat par vienu bērnu, kur nu vēl par četriem! Lai novaldītu tādu bariņu kā jūsējais, man būtu nepieciešama vispārējā anestēzija. Manā mājā valdītu karastāvoklis.

- Viss ir labi līdz brīdim, kad šiem darbarūķiem pienāk algas diena. Bet ko lai dara? Tāpēc ari jāstrādā.

- Un jāmaksā, lai saglabātu veselo saprātu.

- Tā ir.

Šajā laikā lielais restorāns bija patukšs, tikai daži vīri klīda gar bāra leti, vērodami televizorā sporta spēli. Restorāna īpašniece, līganiem gurniem, melnām sprogām un skaļu balsi, sirsnīgi sveicināja Kreitonu, nosaukdama viņu vārdā. Viņa aizveda mūs uz sarkanu nodalījumu zāles pretējā galā un pasniedza ēdienkartes.

- Tikai kafiju, - es teicu.

Kreitons pārlaida skatienu lielajai ēdienkartei.

- Vai neesi izsalkusi? Viņiem ir garšīga grilēta zivs.

Mirkli padomājusi, es sapratu, ka esmu izbadējusies.

- Nedaudz esmu, bet negribu jūs aizkavēt ilgāk, nekā nepieciešams.

- Tas nekas. Es visu dienu neko neesmu ēdis. - Kreitons pavēzēja gaisā rādītājpirkstu, un īpašniece, to ieraudzījusi, pacēla abus īkšķus.

- Ēdīsim asari, labi?

- Lai notiek! Paļaujos uz jūsu ieteikumu.

- Vispirms nobaudīsim pupiņu masu ar gurķu un jogurta mērci. Un grieķu vīnu. Vai tā būs labi?

- Brīnišķīgi. Paldies!

Kreitons pamāja, ka vēlas pasūtīt.

- Tātad - kā jums klājas?

- Labi.

- Un patiesībā?

- Patiesībā nekā spoža manā dzīvē nav.

Viņš atzinīgi pamāja, uzklausīdams šo atzīšanos. Tātad jūs ciešat no uzmācīgām domām, Smita kungs? Pastāstiet, lūdzu, sīkāk, kādas tās ir.

- Kādā ziņā?

- Daudzējādā. Pat nezinu, ar ko lai sāk.

Viņš atspieda muguru pret krēsla atzveltni, it kā viņam nekur nebūtu jāsteidzas. Tāpat kā atzinības paušana, pauze ir ļoti efektīvs paņēmiens, kā var panākt, lai sarunas biedrs izmet emocionālos atkritumus.

- Man neizdevās nodibināt saikni ar Ņinas Prezentas atsūtīto pacienti, tāpēc mana īslaicīgā pievēršanās privātpraksei ir beigusies. Tad vēl cietuma priekšnieks Deilijs ar savām neīstajām narkotikām un šis Būts... Es jūtu, ka nesenais notikums mani rauj arvien dziļāk un dziļāk iekšā. Tāpēc man vajadzīgi sekcijas rezultāti, jo tie ir būtisks pierādījums.

Kreitons pacēla rokas.

- Pagaidiet, pagaidiet, visu pēc kārtas, N. Dž.! Jūs teicāt, ka nespējāt nodibināt saikni ar pacienti?

Satvēru rokās galvu.

- Es aizrādīju viņai, ka viņa nepareizi izturas pret savu meitu, un viņa zaudēja savaldību.

- Vai to sievieti sauc Adlere?

- Jā. Kā jūs zināt?

- Ņina par viņu ieminējās. Tā nav jūsu vaina, ka nesa-pratāties ar šo pacienti. Ja nemaldos, Ņina par viņu teica, citēju - "tā sažuvusī plūme tāda ir no laika gala".

- Patiešām? Es raizējos, ka viņa dusmosies, un zvanīju viņai, lai pastāstītu par notikušo, bet līnija bija aizņemta, un tā arī neesmu viņai to pateikusi.

- Baidos, ka Ņinai piemīt tā pati nelaime, kas man, - ne-atzvanīt. Taču varu jūs nomierināt, ka vismaz šajā ziņā jums ne par ko nav jāuztraucas. Iepriekš viņa varbūt nedaudz šaubījās par jums, bet nu vairs tā nav.

- No sirds priecājos, to dzirdot.

- Labi. Ko jūs teicāt par cietuma priekšnieku Deiliju? Vai es pareizi saklausīju? Kaut kas par narkotikām?

Es knibināju iegriezumu sarkanajā plastmasas kabīnē. Nevēlējos šo gadījumu stāstīt, jo nebija patīkami to vēlreiz atcerēties. Vilcinādamās aprakstīju policistu izveidoto kontrolpunktu un izstāstīju, kā likumsargi iekāpa autobusā, kad braucām pār Raikersailendas tiltu dienā, kad mani atlaida, cik pazemota jutos, kad mani pārmeklēja un atklāja tīši ielikto cukura paciņu manā somiņā. Piebildu, ka cietuma priekšnieks bija licis mani brīdināt.

- Deilijs uz mani ir nikns. Ja viņš izlems iznīcināt manu dzīvi, viņš to izdarīs.

- Neuztveriet visu tik saasināti, N. Dž.! Deilijs ātri iekarst, bet tikpat ātri visu aizmirst. Varu derēt, ka desmit minūtes pēc jūsu aiziešanas viņš vairs neatcerējās, ko jums teica, un atrada citu, uz ko izgāzt dusmas.

- Tad kāpēc viņš atsūtīja to policistu ar brīdinājumu? Policists man draudēja!

- Tas notika dusmu uzplūdā, turklāt šis gadījums izjauca viņa plānus. Stādamies amatā, Deilijs izvirzīja mērķi samazināt noziedzību Raikersā. Tāpēc viņu norīkoja šajā postenī, un tas var būt izšķirošais arguments, lemjot, vai viņu atstāt šajā darbā vai ne. Džīnijas Begšovas slepkavība bija viens no daudziem vardarbības aktiem, kas pēdējos divos mēnešos cietumā pastrādāti. Statistikas rādītāji no augstiem pēkšņi kļuva par ļoti augstiem.

- Patiešām? Es to nezināju.

- Tādas ziņas neviens īpaši neizplata. Varas pārstāvji ir ieinteresēti visu noklusēt pēc iespējas ilgāk.

- Kā jūs domājat, kas aiz tā visa slēpjas?

- Vai gribat dzirdēt manu viedokli? Deilija iebiedēšanas taktika labu laiku darbojās, bet nu burvestība ir vējā. Atkārtoti pētījumi parāda, ka ar vecajām labajām represīvajām metodēm var gūt panākumus, bet tikai uz laiku. Pēc tam ieslodzītajiem bailes pāriet. Agri vai vēlu viņi sāk rīkoties, turklāt daudz nežēlīgāk. Ja Kels Deilijs vaicātu padomu man, es viņam ieteiktu izmēģināt gudrāku un efektīvāku metodi.

-Kādu?

- Programmas, kuru pamatā ir uzticēšanās. Aktīvas darbības terapija. Nevardarbīgu cietumnieku izolēšana un rehabilitācija. Tādus paņēmienus sekmīgi izmanto privāto cietumu sistēmā.

- Jā? Nesen lasīju, ka privātos cietumos ir milzu problēmas. Manuprāt, šis projekts ir lemts neveiksmei.

Kreitons sadrūma.

- Publisko cietumu administrācija un Cietumu darbinieku arodbiedrība ir ieinteresētas, lai šādi uzskati izplatītos. Plašsaziņas līdzekļi arī dzied to pašu dziesmu. Par neveiksmēm vienmēr iznāk sulīgāki stāsti nekā par veiksmēm. Tie ir meli, ko jūs lasījāt!

- Šķiet, ka jūs esat iedziļinājies šajā jautājumā.

- Esmu gan. Un skaidri zinu, ka privātajos cietumos tiek risināti jautājumi, kuros publiskās ieslodzījuma vietas ir bezspēcīgas, un līdzekļi būtu jānovirza tam, lai šīs sāpīgās problēmas kāds risinātu. Jūs ļoti labi zināt, kas šajā jomā notiek, N. Dž.! Taču visiem rūp tikai savas intereses!

Kreitona dusmu lēkme mani uz brīdi apstulbināja. Parasti šis cilvēks bija nosvērts un mierīgs, un es nekad viņu nebiju redzējusi tā iekarstam. Vai tā viņš atguvās pēc četriem gadiem autiņbiksīšu mainīšanas?

Brīdi klusēdama ēdu, juzdamās kā pēdējā muļķe. Krei-tons izskatījās noguris, satraukts un vecāks nekā parasti, bet es biju pārāk aizņemta ar savām nelaimēm, lai to būtu pamanījusi agrāk.

- Es negribēju uzbāzties jums ar savām raizēm, doktor Kreiton. Jums tāpat pietiek grūtību ari bez manas čīkstēšanas. Patiesībā vēlējos ar jums aprunāties tikai par Džīnijas Begšovas sekcijas rezultātiem.

- Tiksim arī līdz tiem, N. Dž., bet pirms tam apspriedīsimies par ko citu. - Viņš domīgi sarauca pieri. - Vai jūs minējāt kaut ko par Būtu?

- Čārlijs Būts bija Džīnijas Begšovas vīrs. Man piezvanīja kāda lieciniece un pastāstīja, ka redzējusi viņu Raikersā Džīnijas slepkavības dienā. Lieciniece teica, ka viņš ar šļūteni mazgājis no sevis nost Džīnijas asinis.

- Kā viņa zināja, ka tās ir Džīnijas Begšovas asinis?

- Viņa to nezināja, bet izdarīja loģisku secinājumu.

- Kas ir šī lieciniece?

- Tas nav svarīgi.

- Varbūt nav, bet es gribētu zināt.

- Labi, es jums pateikšu, doktor Kreiton. Taču vispirms uzklausiet manus apsvērumus un pēc tam izsakiet savu spriedumu.

- Es klausos.

- Tā bija Matilde Viljamsone. Viņa pazina Būtu, jo neskaitāmas reizes bija redzējusi šā cilvēka fotogrāfiju Džīnijas kamerā. Es zinu, ka parasti viņa melš visādas blēņas, bet esmu pārliecināta, ka šoreiz viņa teica patiesību.

- Vai jūs runājat par Lielo Milliju?

- Jā, bet...

- To pašu Lielo Milliju, kas zvanīja uz Amerikas Baleta teātri, gubernatoram un Turcijas prezidentam, sūdzēdamās par maziem ziliem republikāņiem, kas rāpojot viņai ausīs, pirms tam nenoslaucījuši kājas, un tāpēc atstājot dubļainas pēdas viņas smadzenēs?

Noturējos nesaviebusies.

- Zaļiem republikāņiem, ser, bet šoreiz ir citādi. Runa nav tikai par Milliju. Ari Džīnijas tante uzskata, ka viņu nogalināja Būts.

- Vienu mirkli! Jūs esat tikusies ar Džīnijas Begšovas radiniekiem? Vai esmu pareizi sapratis?

- Džīniju noslepkavoja, doktor Kreiton. Čārlijs Būts ir sadists, kura aizgādnībā palicis viņu dēlēns. Tante daudzas reizes vērsusies policijā, ziņodama par Būta šaušalīgajiem pā-ridarījumiem savam bērnam, bet policistu rīcība ne reizes nav sekojusi. Lai cik dīvaini tas izklausītos, viņas iesniegumi gluži vienkārši izgaisa.

- Un no tā jūs secināt, ka...

- Ka tas jāizmeklē. Kādam jāpierāda, ka Būts nogalināja Džīniju, un jāpanāk, lai viņu arestē, pirms viņš pastrādājis ko nelabojamu ar savu dēlu.

- Un, jūsuprāt, šis kāds būsiet jūs.

- Nē. Es domāju, ka tam jābūt kādam citam, ne man. Diemžēl neviens negrib uzņemties Džīnijas slepkavības izmeklēšanu. Esmu vērsusies pie policistiem, bet viņi atteicās mani uzklausīt. Taču viņiem būs manī jāklausās, ja iegūšu lietiskos pierādījumus.

- Un Džīnijas tante? Kāpēc viņa neapsūdz Būtu, )a ir tik

pārliecināta, ka tas nogalinājis viņas māsasmeitu?

- Viņa vēlas to apsūdzēt. Viņa ir gatava darīt visu, kas vajadzīgs, bet viņa ir ļoti slima, iespējams, ar leikēmiju. Viņai vairs nav atlicis ilgs laiks.

- Vai tas ir viss?

- Laikam gan.

Kreitons atkal atspiedās pret atzveltni un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Jūs man vaļsirdīgi visu izstāstījāt, N. Dž., un tagad es tikpat vaļsirdīgi jums atbildēšu. Jums ir taisnība - tas viss izklausās pilnīgi neticami.

- Zinu, ser, bet tādi ir fakti.

- Cik noprotu, jūs ticat kādai nepieskaitāmai noziedzniecei un ar vēzi slimai sievietei, par kuru mēs nevaram būt pārliecināti, ka vēzis nav pārņēmis ari viņas smadzenes.

- Tā nav, doktor Kreiton.

- Nē? Vai viņa savus apgalvojumus var pierādīt? Vai esat tos pārbaudījusi? Vai tos vispār iespējams pārbaudīt?

- Varbūt nav iespējams, es to vēl nezinu. Taču tas nenozīmē, ka Čārliju Būtu nevar vainot Džīnijas slepkavībā. Viņš ir nezvērs, doktor Kreiton. Es redzēju fotogrāfijas, kurās bija redzama viņa savainotā sieva un dēls. Tas bija kas neiedomājams!

-Jūs redzējāt fotogrāfijas? Ar ievainojumiem?

- Jā, ar briesmīgiem ievainojumiem. Zēna tante tos visus ir nofotografējusi, un, ticiet man, ser, jūs apvemtos, ja tos redzētu.

- Vai tur ir pierādījumi, kas šos cilvēkus savainojis?

- Nē, bet...

Viņš uzmeta man žēluma pilnu skatienu, ar kādu lūkotos uz triskājainu suni.

- Būts viņus savainoja! Es zinu, ka tas bija viņš!

- Nē, jūs ticat, ka tas bija viņš, un tas ir pavisam cits jautājums. Domas nedod jums tiesības kādu izsekot, un tiesa domas neņem vērā.

- Varbūt jums ir taisnība, bet nedrīkst taču nelikties ne zinis un ļaut, lai viss rit savu gaitu, līdz notiek ļaunākais un nekas vairs nav glābjams!

- Patiesībā jūs nemaz nezināt, kas notiek. Ir tikai minējumi un pieņēmumi. Vai tiešām jūs domājat, ka policija neko neuzsāk pret cilvēku, kurš izrīkojies tik briesmīgi?

- Tieši tā ir noticis.

- Kāds to apgalvo, - Kreitons mani izlaboja. - Taču tas nenozīmē, ka tā ir patiesība.

- Tad kāpēc es jūtu, ka tā ir patiesība, doktor Kreiton? Pasakiet man - kāpēc?

- Tikai jūs zināt iemeslu, N. Dž., bet es varu paskaidrot. Kad ar mums notiek kas slikts, mēs alkstam noslēgties. Mēs gribam apsūdzēt kādu citu un sodīt, lai paši varētu pievērsties patīkamākām domām un aizmirst nejauko notikumu savā dzīvē. Tas ir dabiski, un tā mēs sevi aizsargājam, taču tas mums, protams, nedod tiesības izdarīt pārsteidzīgus secinājumus un to iespaidā rīkoties.

- Un intuīcija? Veselais saprāts?

- Tiem abiem nav ne vainas, bet tie nevar aizstāt faktus un pierādījumus. Uz visiem cilvēkiem attiecas nevainības prezumpcija - mēs esam nevainīgi, iekams netiek pierādīts pretējais. Uz šā principa dibināta mūsu tiesu sistēma. Man jums sīkāk nav jāskaidro.

- Pierādījumi ir tie, ko es vēlos sagādāt, doktor Kreiton. Tāpēc man vajadzīgi Džīnijas sekcijas rezultāti.

- Vai drīkstu runāt atklāti? - Kreitons noprasīja, nespēdams valdīt dusmas.

- Protams.

- Pēdējā laikā jūs esat piedzīvojusi triecienu pēc trieciena -Džīnijas slepkavība, darba zaudēšana, turklāt ilgstošas problēmas ģimenē. Saprotams, ka pienāk brīdis, kad tā visa ir par daudz.

- Jūsuprāt, es pārāk daudz iztēlojos un fantazēju?

- Manuprāt, jūs esat ļoti satraukta. Jums jāatbrīvojas no spriedzes, N. Dž.

- Jums jāatbrīvojas no spriedzes, citiem vārdiem, jāizlādējas. Es neesmu jukusi, doktor Kreiton. Nu, varbūt arī mazliet esmu, bet tas nenozīmē, ka kļūdos, apsūdzēdama Čārliju Būtu.

Mums atnesa ēdienu. Kreitons nolauza pitas gabalu un apzieda to ar biezu kārtu pupiņu masas. Vērodama savu šķīvi, jutu, ka man vairs nav ēstgribas.

- Es nedomāju, ka esat jukusi, - viņš teica, - bet man šķiet, ka jūs patlaban nespējat skaidri domāt, N. Dž. Tāda rīcība nav jums raksturīga. Jūs neesat tā nosvērtā, gudrā jaunā sieviete, ko es pazinu iepriekš.

Man bija svarīgas Kreitona domas, un es jutu, ka mana seja kvēlo no domas, ka viņš neatzīst manu rīcību par pareizu.

- Ko jūs iesakāt?

- Iesaku jums ar kādu izrunāties un tikt par sevi skaidrībā.

- Es jau to daru - es runāju ar jums.

- Gribēju teikt, ar kādu neitrālu cilvēku, un es tāds neesmu. Cik ilgs laiks pagājis kopš jūsu pēdējā psihoterapijas kursa?

- Kopš mācībām. - Tās bija nepatīkamas atmiņas. Biju skatījusies acīs vecāku nāvei, apzinājusies brāļa vājprāta dziļumu un baidījusies par savu saprātu, baidījusies, ka pienāks bridis, kad mani apciemos Millijas smadzeņu piepēdotāji republikāņi. Protams, es daudz ko biju sapratusi par sevi, tāpēc bija vērts pārciest šīs mokas (turklāt toreiz to prasīja profesijas apguve, profesijas, ko vēlējos saukt par savu), taču man nebija ne mazākās vēlēšanās to pieredzēt vēlreiz.

Kreitons iemalkoja vīnu.

- Tātad pagājuši kādi desmit gadi.

- Apmēram.

- Ar spriedzi vai bez, tas ir pārāk sen. Lai atsvaidzinātos, es izeju terapijas kursu apmēram reizi gadā. Tā ir gluži kā savlaicīga tehniskā apkope.

- Toties pamatīgs stress manam makam.

- šis aizbildinājums neizklausās nopietns, un jūs to zināt.

- Psihoterapeits, kurš ar mani strādāja, patlaban droši vien ir pensijā.

- Tas nekas. Es grasījos jums ieteikt citu lielisku speciālisti. Varbūt viņas darba paņēmieni nav gluži tradicionāli, bet panākumi ir nenoliedzami.

Kreitons plaukstas datorā sameklēja šīs psihoterapeites telefona numuru un uzrakstīja to uz savas vizītkartes otras puses.

- Pabrīdināšu viņu, ka jūs zvanīsiet.

- Es par to padomāšu, doktor Kreiton, bet patlaban nav īstais laiks. Es viņai piezvanīšu, kad viss sāks nokārtoties.

- Šis ir pat ļoti īsts laiks. Tiklīdz šovakar nokļūsiet mājās, es gribu, lai jūs viņai piezvanāt un norunājat tikšanos.

- Vai patiešām tas ir vajadzīgs?

- Jā, ir. Un tas, ka jūs pretojaties šai domai, to pierāda. Jums tas jādara, N. Dž., ticiet man!

Palūkojos uz vizītkarti. Psihiatres vārds bija Jolanda Grūma. Viņa nodarbojās ar tā saucamo psihokinētisko integrāciju, ar kuru iepriekš nekad nebiju saskārusies, un viņas birojs atradās neiedomājami tālu Tribekā, salas dienvidrietumos, kas, pēc manām domām, bija Marsa priekšpilsēta.

- Vai jūs patiešām domājat, ka man jāmēro tas garais ceļš uz Hadsona ielu?

- Jūs esat gudra sieviete, N. Dž. Un, kā teica Ņina, apdāvināta psihoterapeite. Es jūs vienmēr esmu apbrīnojis un apbrīnoju. Jau pirmajā dienā, kad ienācāt manā birojā, es sapratu, ka esat tieši tas, kas vajadzīgs. Tāpēc es nevis domāju, ka jūs darīsiet visu, kas vajadzīgs, lai atgrieztos ierindā, bet gan to zinu.

Jutu, ka manās lūpās pirmo reizi šajā dienā raisās smaids.

-Ja jau jūs tā sakāt...

- Vai tas ir solījums?

- Es apsolu to rūpīgi apsvērt.

- Nevilcinieties!

- Vai jūs pieprasīsiet ziņojumu par Džīnijas sekciju? Vai izpildīsiet manu lūgumu?

- Kad saņemšu ziņu no dakteres Grūmas, ka esat spērusi pirmo soli, mēs par to parunāsim.

- Tas nav godīgi. Jūs prasāt, lai izdaru, ko gribat jūs, bet es no tā neko neiegūstu.

- Gluži otrādi. Jūs sakārtosiet domas, attīrīsiet prātu un ieraudzīsiet notikumus to patiesajā gaismā. Tieši to jūs piedāvājat saviem pacientiem, N. Dž. Tā kā man rūp jūsu liktenis, es novēlu to arī jums.

- Labi, es to darīšu, bet, lūdzu, pieprasiet Džīnijas Beg-šovas sekcijas rezultātus nekavējoties! Es ļoti raizējos par viņas dēlu.

- Nedomāju to vilkt garumā. Esmu pārliecināts, ka doktore Grūma izbrīvēs jums laiku, uzzinājusi, kas notiek. Manuprāt, jums pietiks ar dažiem seansiem, lai atgūtos. Ja rūpēsieties par sevi, jūs būsiet daudz noderīgāka gan zēnam, gan citiem. Būtu nepareizi uzņemties kādu sarežģītu un apšaubāmu nastu brīdī, kad jums vispirms jātiek skaidrībā par sevi.

- Sasodīts, doktor Kreiton! Kā jūs vienmēr mākat visu salikt pa plauktiņiem?

- Ne jau vienmēr, ticiet man. Kā jau jūs zināt, vieglāk ir būt kompetentam un objektīvam, vērtējot citu cilvēku dzīvi. Tāpēc es laiku pa laikam apmeklēju psihoterapeitu.

- Lai notiek! Jūsu vārdi ir loģiski un saprātīgi. Tiklīdz būšu mājās, es viņai piezvanīšu.

- Lieliski. - Kreitona atzinība sildīja mani visu maltītes laiku un ceļā uz mājām. Tikai brīdī, kad iegāju savā dzīvoklī un aizslēdzu durvis, es sāku raizēties, kam īsti esmu piekritusi.

Septiņpadsmito nodaļa

Tā kā es nevēlējos ar Kreitona ieteikto psihoterapeiti tikties, nākamajā dienā, protams, viņai gadījās brīvs seansa laiks. Viņa pieteica, lai es ģērbjos ērtās, sportiskās drēbēs. Interesanti, ko tas nozīmē, es nodomāju. Kāpēc viņu psihoterapijas prakse liek tērpties noteiktās drēbēs? Varbūt to prasa tikai no tādiem tiepšām kā es?

Ar metro aizbraucu līdz centram, iekļūdama sastrēgum-stundas steigā. Izkāpusi pieturā, kas doktores Grūmas birojam bija vistuvāk, ar atvieglojumu konstatēju, ka man vēl jānoiet vairāki kvartāli. Tuvodamās viņas birojam, jutu, ka manas kājas kļūst arvien smagākas. Prāts piedāvāja brīnišķīgus iemeslus bēgšanai. Ja nu man uzbruks teroristi vai izbēdzis cietumnieks, vai no zooloģiskā dārza izlauzies tīģeris? Ikviena no šīm iespējām bija muļķīga, tomēr mans iekšējais briesmu indikators ar pilnu jaudu zibsnīja sarkano trauksmes signālu. Sapratu, ka izturos kā bērns, kam pilns urīnpūslis, bet kas neatzīstas spiedīgajā vajadzībā un mīņājas uz vietas. No kā es baidījos? Man nebija ne jausmas. Taču biju pārliecināta, ka galu galā to uzzināšu.

Doktores Grūmas kabinets bija iespiests starp citiem mazo uzņēmumu birojiem patīkami noplukušas ēkas septītajā stāvā tajā pilsētas daļā, ko dēvēja par TriBeCa, jo tā atradās trīsstūrī zem Kanāla ielas. Čīkstošs lifts, kas smaržoja pēc tīrīšanas līdzekļiem, lēnām cēla mani augšup uz septīto stāvu. Tur, lasīdama uzrakstus uz plāksnītēm, devos garām durvīm. Gordons Vīsbādens, grāmatsējējs. Semjuels Metjū Goldšteins, advokāts. Grāmatvedības firma Tretter & Lavolsi. Tēlniecības studija. Dž. M. Larkinas šūšanas darbnīca. Tad mīklains uzraksts "Talantu atklāšana". Plāksnīte uz Jolandas Grūmas kabineta durvīm vēstīja: "Psihokinētiskā integrēšana." Neredzēju ne viņas vārdu, ne alfabēta secībā minētus zinātniskos grādus, uz kuriem bija atsaucies Kreitons, par viņu stāstīdams. Acīmredzot viņa uzskatīja, ka viņas klātbūtne šeit izsaka visu.

Tā bija ļoti daiļrunīga klātbūtne. Kā izrādījās, psihoterapeite bija vairāk nekā sešas pēdas gara, un viss viņā, sākot ar atglaustajiem melnbalti svītrainajiem matiem, kas bija saņemti augstā mezglā, un beidzot ar kailajām pēdām un sudraboti lakotajiem kāju nagiem, pauda nepārprotamu majestātiskumu. Viņa bija vingra un lokana un, laizdama mani iekšā pa durvīm, slīdēja līgani kā gulbis. Birojā nebija mēbeļu, tikai ziloņkaula galds, uz kura stāvēja telefona aparāts, dators un kartotēkas kaste. Tādās daži psihoterapeiti mēdza glabāt savu pacientu kartes.

Aizgājusi līdz kabineta vidum, viņa līgani noslīga uz melna, gumijota seguma klātās grīdas, it kā piepeši kaut kas būtu noticis ar viņas kauliem.

- Pievienojieties man, N. Dž.!

Es paklausīju. Viņa bija noslīgusi vijīgi kā rudens lapa, toties mana apsēšanās atgādināja darbības ar ļodzīgu saliekamo galdu.

- Redzu, ka jūs nomoka raizes, - viņa nepiespiesti novērtēja mani.

- Varbūt man vajadzīga ieeļļošana. - Man šķita, ka atbildu pietiekami asprātīgi.

- To jūs ari saņemsiet. - Viegli kā garainis viņa pieslējās kājās un aizplanēja uz telpas otru galu. Tur viņa atvēra sienas skapja durvis un izņēma no augšējā plaukta dzintarkrā-sas pudeli.

- Vai ļausiet man jūs ieeļļot vai izdarīsiet to pati?

- Es tikai pajokoju.

- Tomēr tas palīdz. Pamēģiniet! Domāju, ka jums tas patiks.

Palūkojos uz pudeli.

- Vai tas tiešām jādara?

- Vai jūs baidāties?

- Protams, nē. Tas būtu smieklīgi.

- Tad uz priekšu!

- Šis atgādina nevis psihoterapijas seansu, bet gan muļķīgu spēli.

Mirklīga pieres saraukšana neatstāja nekādas pēdas doktores Grūmas bālajā sejā.

- Nē, tā nav muļķīga spēle. Gluži vienkārši nevēlos likt jums justies vēl neveiklāk, kā jūs jau jūtaties.

- Tomēr jūs liekat.

- Tā kā pati esat psihoterapeite, jūs izprotat situāciju. Ap savām sāpīgajām un sarežģītajām problēmām jūs esat uzcēlusi žogu un, nākdama šurp, esat pareizi sapratusi, ka šo aiz-sargžogu iespējams nojaukt.

Cieši sakrustoju rokas sev uz krūtīm.

- Vai drīkstu pajautāt, kas vainas jaukam, izturīgam žogam?

- Pirmkārt, neviens un nekas nevar jūsos iekļūt iekšā, un, otrkārt, lai arī kas būtu iekšā, slikts vai labs, tas netiek ārā.

- Ar mani viss ir kārtībā.

- Neviens neapgalvo, ka nav.

- Esmu šeit tikai tāpēc, ka doktors Kreitons uzstāja, lai ierodos.

- Saprotu. Taču, tā kā jūs par šo stundu maksājat, varam to izmantot lietderīgi. - Viņa pastiepa pudeli. - Vai drīkstu?

- Es pati varu. - Kad atskrūvēju metāla vāciņu, no pudeles pacēlās bagātīgs ceriņu un timiāna aromāts un vēl kāda salda, mierinoša smarža, ko nespēju noteikt. Skopi uzpilināju pāris pilienu uz pirkstu galiem. Tad uzskrūvēju vāciņu un atdevu viņai pudeli atpakaļ.

Doktore Grūma to atvēra un dāsni ielēja plaukstā smaržīgo eļļu. Bez vārdiem viņa aicināja mani darīt to pašu, ko viņa. Tuvinādama ieziestās plaukstas sejai, viņa ieelpoja aromātu tik dziļi, ka izspiedās ribas, toties vaibstos iegūla svētlaimīgs miers. Pēc tam viņa vēlreiz ielēja plaukstā eļļu un to iemasēja rokās, sākot no pirkstu galiem līdz plaukstas locītavām, pēc tam līdz pulsa vietai, lēniem, ritmiskiem apļiem virzīdamās pa apakšdelmiem augšup.

Juzdamās smieklīga, es sekoju viņas paraugam, ar pirkstiem zīmēdama apļus uz savām rokām un delmiem. Doktore Grūma, uztvērusi manu skatienu, iedrošinādama pamāja, tajā pašā laikā rādīdama, lai darbojos lēnāk. Pielāgojusies viņas ritmam, vienmērīgi apļoju, ieelpodama bagātīgo eļļas aromātu. Izdzirdēju klusu mūziku, kas telpā skanēja no kādas nemanāmas vietas. Mūzika nomierināja. Mani muskuļi atslāba. Prāts noskaidrojās, atbrīvodamies no juceklīgajām domām. Es attapos plūstam pa straumi.

Doktores Grūmas balss bija silta un glāsmaina.

- Aizveriet acis un apklusiniet prātu!

Mēģināju saprast, kas notiek ar mani, taču domas neklausīja. Īstenība pamazām izgaisa, un acu priekšā iznira ainas no bērnības.

Redzēju lielu pļavu, kuras sulīgajā zālē ziedēja brīnišķīgas savvaļas puķes. No dzidrajām debesīm karsēja saule. Es un Keitija bijām iecerējušas sarīkot pikniku, lai nosvinētu mammas dzimšanas dienu. Mēs rūpīgi visu plānojām un uztraucāmies, kā zinādamas, ka tās būs viņas pēdējās svinības.

Par godu nozīmīgajam notikumam grozā bijām salikušas sudraba galda piederumus, linu galdautu, pat skaistas glāzes un avīzēs ietītus porcelāna šķīvjus, it kā mēs pārceltos uz Franciju. Grozs bija tonnu smags, jo Džeks ar tēvi, iedami starp mums, stiepa to sarkanām sejām. Džeks, drūmi uz mums lūkodamies, zobojās. Ko tās nekauņas dvīnes tur sakrāvušas? Cementa sviestmaizes? Betona pudiņus? Grilētus ķieģeļus?

- Ko jūs redzat, N. Dž.? - Psihoterapeite viegli man piebikstīja.

- Neko neredzu, - atbildēju asāk, nekā gribēju. - Man taču ir aizvērtas acis!

- Par ko jūs domājat? - viņa pacietīgi turpināja.

- Domāju, ko ēdīšu pusdienās, - atbildēju, apcerēdama, cik brīnišķīga ir patiesība.

- Mēģiniet atslābt, N. Dž. Tad jūs redzēsiet, kurp domas jūs aizvedīs.

Tās aizveda mani atpakaļ uz pļavu, uz briesmīgo brīdi tajā dienā, pēc kuras viss bija slikti. Cik manai mātei tad bija gadu? Trīsdesmit seši? Vai tā varētu būt? Tikai par četriem gadiem vairāk nekā man un Keitijai tagad?

Tajā dienā, tajā brīdī es vēl ticēju limonādes, cepumu, krāsnī ceptas vistas un divu dedzīgu meiteņu gatavoto kāpostu salātu burvības pilnajam spēkam. Protams, šīs pūles un labais nodoms visos raisīja labu garastāvokli, kas ļāva mums smieties, jokoties un pavadīt kopā neaizmirstamus mirkļus. Viss ritēja jauki līdz brīdim, kad manam brālim ienāca prātā pajokot. Tas esot nolādēti labi, viņš teica, ka Dievs uzvedoties, kā pienākas, un nodrošinot ideālu laiku, jo viņš tieši tādu esot pasūtījis.

Džeks teica, ka tas esot nevis labi, bet “nolādēti labi“. Mana māte nespēja pieņemt, ka vārdus “Dievs“ un “nolādēts“ kāds lieto vienā teikumā. Taču Džeks, aizrāvies ar savu gudrību, to nemanīja. Mans brālis reizēm tā izturējās -kā traks suns. Viņš kaut kur iekodās un neparko nelaidās vaļā, lai tur vai kas.

- Par ko jūs domājat, N. Dž.? - Jolanda Grūma jautāja.

- Par to, ka suņi ir kā ķīniešu puzlis. Jo spēcīgāk tu velc, jo neatlaidīgāki tie kļūst.

- Ko tas jums nozīmē?

- Neko īpašu. Ienāca prātā tāda doma.

- Manuprāt, jūs arī nedaudz atgādināt ķīniešu puzli, -viņa noteica.

Es atvēru acis.

- Dažreiz cigārs ir tikai cigārs, doktore Grūma.

Viņa pamāja.

- Tas nekas, ka neesat vēl gatava runāt ar mani. Aizveriet vēlreiz acis un ceļojiet!

- Es nekur negrasos ceļot, tepat vien būšu.

- Aizveriet acis!

Līdz sāpēm skaidri redzēju mātes sejas izteiksmi, kas labāk par jebkuriem vārdiem pauda, ka pieļaujamā robežas ir pārkāptas. Māte cieši saknieba lūpas, bet zaļās acis satumsa kā debesis pirms vētras. Viņas slaidās plaukstas, kas bija gludas un baltas kā piens, par spīti darbiem, ko viņa veica, sažņaudzās dūrēs. Ikviens, kam piemita kripatiņa veselā saprāta, šīs brīdinājuma zīmes pazītu un apjēgtu, ka jāapstājas. Manai mātei vairāk par citiem patika jokot. Laiku pa laikam viņa mēdza izstāstīt pat ko piedauzīgu, bet vienmēr tas notika piemērotā brīdī, kad viņa bija kopā ar īstajiem cilvēkiem. Taču nekad viņa nepieļāva jokus par Dievu. Džeks izteicās necienīgi, pat zaimojoši. Viņš vis nesacīja, ka lūdzis Dievam, lai tas dod siltu un saulainu laiku, kā tas pieklātos jaukam katoļu zēnam, - viņa vārdi izklausījās tā, it kā viņš būtu priekšnieks, bet Dievs viņa padotais.

Diemžēl Džeks nemanīja mātes dusmas, lai gan no mātes skatiena viņš varētu aizdegties. Māte aiz niknuma gluži vai vārījās. Un cilpa ap manu nevērīgo brāli savilkās arvien ciešāka.

Doktore Grūma acīmredzot vēroja manu sejas izteiksmi.

- Izskatās, ka jums sāp, N. Dž. Ko jūs tikko domājāt?

Es redzēju, ka tēvs pulsējošām dzīslām uz kakla stiepj Džeku uz mežu. Džeks, baiļu pārņemts, klumburoja klupdams krizdams. Šķita, ka sausie zari un sīkie krūmi brīkšķēdami lūst no mana brāļa šausmām un tēva klusajām, saltajām dusmām, nevis tāpēc, ka tie pakļuva zem viņu kājām.

Gaisā uzvijās abu asie vārdi. Tēvs, gluži kā skaldīdams, apcirta Džeka spalgos kliedzienus, un mana brāļa bravūra pārvērtās trīcošos čukstos. Manas ausis, viņos klausīdamās, vai plīsa aiz šausmām, un es saspiedu Keitijas roku tik stipri, ka viņa no sāpēm iekunkstējās.

šīs ainas kairināja manu atmiņu. Pūlēdamās apturēt laika ritējumu, es jutu, ka tuvojas nenovēršamais mirklis, kas satricināja mūsu dzīves.

Man atsprāga acis vaļā. Es smagi elpoju.

- Kas notika, N. Dž.? - doktore Grūma vaicāja.

- Nekas. Man kaut kas uznāca, nekas nopietns.

- Kas tas bija?

- Viena no tām filmas ainām, kad skatītājs zina, ka tūlīt notiks kas šausmīgs, bet upuris vēl to neapjauš. Es prātoju, vai tas ir lietderīgi vai bezjēdzīgi, ja kādu iepriekš brīdina, ka notiks kas ļauns.

- Kā jūs domājat?

- Nezinu. Šķiet, ka labāk ir zināt, jo tad vismaz iespējams mainīt notikumu gaitu. Taču liktenis ir liktenis, to nevar grozīt. Uzzinājuši, kas mūs gaida, mēs tikai velti mocītos bezcerībā un bailēs.

- Un tomēr. Vai tas nedotu mums iespēju sagatavoties?

- Ir daudz kas tāds, kam sagatavoties nav iespējams.

Viņa sarauca augšup uzaci.

- Piemēram, kam?

Palūkojos pulkstenī.

- Piemēram, tam, ka mušu laiks ir beidzies. Es nu iešu, doktore Grūma. Priecājos, ka jūs satiku.

Pa ceļam uz metro piezvanīju doktoram Kreitonam pa mobilo telefonu.

- Tikko biju pie jūsu draudzenes, doktor Kreiton. Uzdevums izpildīts.

- Es par to priecājos, N. Dž. Tas jums nāks par labu.

- Viņa ir... interesanta.

- Netradicionālas metodes, bet panākumi labi, kā jau teicu. Laiku pa laikam der izrauties no ierastā.

Plaukstās vēl jutu eļļas smaržu.

- Esmu izpildījusi savu solījumu mūsu norunā, tāpēc gribu saņemt sekcijas rezultātus.

Viņš noklakšķināja ar mēli.

- Vai nav par strauju, N. Dž.?

- Nē, nav. Mēs vienojāmies, ka es aiziešu pie doktores Grūmas, bet jūs dabūsiet ziņojumu par sekciju.

- Nē, mēs vienojāmies, ka jūs apmeklēsiet doktori Grū-mu, sakārtosiet savas domas un mēs pēc tam apspriedīsim, vai jāpieprasa sekcijas rezultāti vai ne.

- Neizvairieties, doktor Kreiton! Mēs nedrīkstam vilcināties. Jo ilgāk Čārlijs Būts staigās nesodīts, jo lielākas iespējas, ka viņš var ko nodarīt savam puisēnam. Es aiziešu vēlreiz pie viņas, ja jūs tā gribat. Apsolu.

Viņš nopūtās.

- Zinu, ka jums to ir grūti saprast, N. Dž., bet jūs pakļausiet briesmām ne vien bērnu, bet arī sevi, ja es jums nepalīdzēšu. Neviens - vainīgs vai nevainīgs - nav pelnījis, ka jūs urķējaties pa viņa dzīvi. Jūs par to var sodīt, un mana rīcība, ja es jūs iedrošinātu un pamudinātu, būtu bezatbildīga. Tāpēc es to nedarīšu.

- Labi. Ja ziņojumu par sekciju man nepagādāsiet jūs, es tikšu pie tā citādā ceļā.

Līnijas pretējā galā valdīja klusums.

- Doktor Kreiton?

- Labi, vienosimies par kompromisu, N. Dž., bet ar to visam jābeidzas. Ja jūs regulāri katru dienu šajā nedēļā apmeklēsiet doktori Grūmu, es pieprasīšu to ziņojumu, bet tikai tādēļ, lai jūs pārliecinātos, ka maldāties.

- Katru dienu? Tas ir pārāk bieži!

- Nav gan. Tā kā jums ar daudz ko sevī jātiek galā, tas ir tikai sākums. Uzskatīšu jūsu paklausību par labas gribas izpausmi. Tas ir viens.

- Ar ceļošanu uz otru pasaules malu katru dienu, lai tiktos ar vudū kundzi, vēl nepietiek?

- Mans otrs nosacījums ir vienkāršs. Seansiem jums jāveltī tādas pašas pūles, kā pelnot desmitnieku. Ja doktore Grū-ma pastāstīs man, ka jūs esat pūlējusies, es pieprasīšu to ziņojumu.

- Kā viņa spēs novērtēt manas pūles?

- Domāju, ka viņa to spēs.

- Ja nu es viņai nepatikšu? Ja nu viņa neprot pareizi novērtēt? Ja nu viņai gluži vienkārši būs slikta oma?

- Viņa būs taisnīga, par to esmu pārliecināts. Izpildiet savu norunas daļu, pēc tam es izpildīšu savu.

Biju sasniegusi metrostaciju.

- Jūs man neatstājat lielas izvēles iespējas.

- Man šķiet, jums ir bijis daudz izvēles iespēju, N. Dž. Pienācis laiks kritiski paraudzīties sev acīs.

Es klausījos viņā un domāju, ka man gribot negribot jāpakļaujas viņa prasībām. Kreitons bija norūpējies par mani un saprata, ka esmu pārāk dziļi iestigusi emociju purvā.

- Labi, jūs uzvarējāt.

- Nē, N. Dž., - jūs.

Beigusi sarunu, nogāju lejā uz metro un ieslidināju savu MetroCard turniketā. Iekāpu ekspresī, kas veda uz dzīvojamiem rajoniem ārpus pilsētas centra. Kad vilciens uzņēma ātrumu un iebrāzās tuneli, es cieši pieķēros pie aukstā metāla staba. Kas varēja būt briesmīgāks par to, ka es pilnā ātrumā traucos uz priekšu, spiesta pakļauties spēkiem, pār kuriem man nebija varas?

Astoņpadsmitā nodaļa

Atnācis viens, bez savas pretīgās sievas, Teds Dēmetrijs bija atplaucis un izskatījās garāks, pašapzinīgāks un glītāks nekā viņas nicinājuma pilnajā ēnā. Viņš stingri paspieda man roku un droši raudzījās man acīs.

- Priecājos, ka ieteicāt mums tikties atsevišķi, - viņš teica.

- Terapeits uz panākumiem var cerēt, ja katru no pāra iepazīst individuāli.

Kad viņš apsēdās zaļajā krēslā un uzlika plaukstas uz pa-ročiem, viņa dzeltenbrūnā velveta jaka pavērās, atklādama skatienam košsarkanu kaklasaiti ar dīvainu zivju rakstu. Tā bija uzsieta virs kārtīga tumšzila linu krekla.

- Pagājušo reizi Klarisa runāja ļoti daudz, bet no jums nedzirdēju ne vārda, Ted. Ko jūs varat teikt par savu laulību? -es jautāju.

Viņš pavērsa plaukstas uz augšu.

- Nedomāju, ka to varētu saukt par laulību. Tā ir nebeidzama cīņa, kas joprojām turpinās.

- Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jūs neatkāpjaties?

- Ar godu vai negodu?

- Tas ir cits jautājums. Vispirms mēģiniet atbildēt uz pirmo.

- Es neraujos prom tāpēc, ka tas nav risinājums.

- Kāpēc tā?

Viņš salika rokas kopā - kā lūgšanā.

- Ir vairāki iemesli.

- Kādi?

- Klarisas tēvs ir mans priekšnieks, mums ir kopīgs ģimenes bizness. Kad es ar Klarisu salaulājos, viņš skaidri un gaiši pateica, ko gaida no manis, un, ja jūs uzskatāt, ka mana sieva ir ciets rieksts, jums būtu jāsatiek viņas vecais.

Es pamāju, saglabādama neitrālu attieksmi. Psihoterapijas būtība ir aizvest zirgu pie ūdens, nevis aizvilkt viņu uz turieni pret paša gribu.

- Finansiālas drošības apdraudējums nav mazsvarīgs aspekts, protams.

- Tam nav nekāda sakara ar finansiālo drošību. Ne jau tāpēc es palieku ar Klarisu kopā vai joprojām strādāju pie viņas tēva. - Viņš izvilka kabatas portfeli un pasniedza man fotogrāfiju, kurā bija redzams lempīgs bērns, meitene, ar greizu smaidu un izvirzītiem zobiem. Acis tumšos dobumos aiz bieziem briļļu stikliem izskatījās nedzīvas un to skatiens -klīstošs. Arī sejas izteiksme šķita savāda - kā slikti pieguļoša kleita.

- Lūk, iemesls. Mūsu meita Robija, mūsu vienīgais bērns.

- Mīļa, - pateicu pirmo, kas iešāvās prātā.

- Jā, ļoti mīļa. Robija piedzima ar vielmaiņas traucējumiem, kas veicinājuši citas kaites. Runas aizture, palēnināta garīgā attīstība, neparedzamas lēkmes.

- Cik žēl! Jums droši vien nav viegli.

- Viegli nav, bet bērna labā jādara viss iespējamais.

- Tiesa gan. - Atcerējos neskaitāmās stundas, ko mana māte pavadīja pie virtuves galda, pacietīgi darbodamās ar māsu, lai iemācītu viņai sazināties, par spīti kurlumam. Galu galā māsa kļuva tik izveicīga, ka es - "spējīgā" - paliku ēnā.

Teds Dēmetrijs uzsmaidīja savai meitai attēlā.

- Robi ja ļoti cenšas un gūst zināmus panākumus. Viņa pat nedaudz lasa, taču Klarisai un Klarisas radiniekiem nekas, ko viņa dara, nav pietiekami labi. Viņi uzskata Robiju par garīgi atpalikušu, jo viņiem pieņemama ir tikai izcilība.

- Man tiešām žēl.

Viņš nopūtās.

- Šo diagnozi viņai noteica pāris mēnešu vecumā. Kopš tā laika Klarisa kopā ar saviem radiem neskaitāmas reizes mēģinājusi viņu atdot attiecīgā iestādē. Es savukārt nepārtraukti cīnos, lai Robiju paturētu mājās. Tāda bērna attīstībai par labu nāk, ja viņš paliek ģimenē, taču Klarisai un viņas ģimenei rūp tikai savs tēls, tāpēc Robija viņiem ir kā traips uz sienas - kaut kas nepiedienīgs.

- Daudziem cilvēkiem ir grūti samierināties ar nepilnībām. Iespējams, viņi uztver šo bērnu par savu nepilnību atspoguļojumu.

- Varbūt tā ir, bet viņu nepilnības mani neuztrauc. Es raizējos vienīgi par savu meitu. Ja mēs ar Klarisu izšķirtos, Robiju tajā pašā dienā aiztransportētu uz kādu aprūpes namu tik ātri, ka neviens nepaspētu ne aci pamirkšķināt. Turklāt viņi pat nepainteresētos, vai tā vieta ir laba, ka tikai ātrāk dabūtu Robiju prom no acīm.

- Vai jūs nevarētu Robiju ņemt pie sevis?

Teds Dēmetrijs saknieba lūpas plānā, drūmā līnijā.

- Jūs nepazīstat šos ļaudis. Atriebība viņiem ir kaut kas tikpat dabisks kā iepildīt automašīnā degvielu. Ja es no Klarisas izšķirtos, viņi panāktu, ka mani pasludina par nekam nederīgu tēvu. Es ne tikai neredzētu savu meitiņu, bet nevarētu arī rūpēties par viņu.

- Viņi nevar tik vienkārši jūs pasludināt par nekam nederīgu tēvu.

- Jūs būtu pārsteigta, ja uzzinātu, ko tik viņi var. Viņiem ir nauda, tāpēc viņi panāk savu. Nosauciet jebkuru politiķi vai tiesnesi, tie visi ir pērkami. Kopš pazīstu Klarisu, neesmu redzējis, ka šai ģimenei kāds atteiktu.

Es cieši paraudzījos viņam acīs.

- Ko jūs varat pateikt par savu pārģērbšanos sieviešu drēbēs?

Teds Dēmetrijs iesmējās.

- Vai jūs patiešām noticējāt šīm muļķībām? Klarisa jums sastāstīs par mani jebko, ja vien jūs klausīsieties. Jūs izdzirdēsiet, ka esmu pedofils, skūtgalvis, narkomāns vai vēl kas cits, kas nu viņai tajā brīdī ienāks prātā. Viņi gatavo lietu pret mani, lai man atņemtu aizbildnības tiesības, ja nu tomēr es iedrošinātos šķirties.

- Tātad jūs nepārģērbāties viņas apakšveļā?

- Es jums paskaidrošu, kas notika. Tajā dienā, par ko ir runa, Klarisa kārtējo reizi bija prom un es pieskatīju Robiju. Manai meitai patīk saposties dažādās drēbēs, tāpēc es viņai atgādāju kasti ar Klarisas tērpiem, ko viņa bija atlasījusi izmešanai. Mana sieva pagājušajā gadā pirktas lietas, lai arī cik tās maksā, izmet atkritumos. Viņa pat neļauj tās atdot labdarības iestādēm.

Tātad vienā brīdī Robija paņēma kādu mātes naktskreklu un aplika man to ap pleciem kā šalli. Tad viņa uzmauca man galvā Klarisas cepuri, muļķīgu salmu platmali ar mākslīgu augli uz malas - tā droši vien maksā kaudzi naudas. Klarisa apgalvo, ka bez tādiem idiotiskiem niekiem viņa nespējot dzīvot, taču uzliek tos galvā vai uzvelk parasti tikai vienu reizi un tad aizmirst. Tāda, redziet, bija mana pārģērbšanās sieviešu drēbēs.

- Kāpēc jūs to nepateicāt, kad abi šeit ieradāties?

- Tāpēc, ka zinu, kāds ir mans pretinieks. Klarisa ir kā savvaļas dzīvnieks. Kad viņa uzņem pēdas, vienīgā saprātīgā rīcība ir izlikties par beigtu.

Mēs vēl brīdi runājām par Robiju un tērauda krātiņu, kāda bija Teda dzīve. Dažas pazīmes liecināja, ka situācija ir bezcerīga. Mans psihoterapeites pienākums bija izvērtēt visas alternatīvas un izlemt, kura ir visnekaitīgākā. Izskatījās, ka šoreiz laimīga risinājuma nav. Nereti dzīve piedāvāja tikai kompromisus, un tad vajadzēja izvēlēties mazāko ļaunumu. Dažreiz dzīvot nozīmēja izdzīvot.

Deviņpadsmitā nodaļa

- Vai tur hoperātore? Pasteidzies un savieno mani ar N. Dž., man tūlīt pat ar viņu jārunā!

- Vai tu runā ar mani, Millij?

- Neceri, ka esmu kaut kāda virvemirve! Vai tu domā, ka neatšķiru lenteni no vaļa spermas?

- Kas noticis, Millij? Kāpēc tu zvani?

- Vai tu domā, ka vari mani sakaut, pārsteigt un izjokot?

- Kādas muļķības tu gvelz, Millij? Es neklausīšos, ja tu vārstīsi muti pa tukšo.

- Koraļļbalti zvani virs sudraba žēlabām, - viņa satraukta vervelēja. - Ielejas lilijas neļauj man runāt.

- Es lieku nost klausuli, Millij.

- Paga, paga! Ei, N. Dž., vai tā patiešām esi tu?

- Jā, Millij!

- Pašā laikā. Kur tu biji? Jau kopš rītausmas mēģinu tevi sazvanīt.

- Kas noticis, Millij?

- Es vēlreiz redzēju to maitas gabalu Džīnijas vīru, lūk, kas noticis! Redzēju, kā viņš, it kā nekas nebūtu noticis, gulda zemē pīli.

- Ko dara?

- Gulda pīli, tu taču zini. Paņem visus tos spožos pīles gabaliņus, sakausē kopā un iegulda lielā pīles kanālā.

- Vai tu runā par cauruļvadiem^4?

- Es taču tev teicu! Ko tas maitas gabals domā, likdams pīles, it kā nekas nebūtu noticis?

- Vai esi pārliecināta, ka tas bija Būts, Millij? Vai esi par to pilnīgi droša?

- Vēroju viņu, līdz visas acis izskatīju, tik pārliecināta esmu. Vēroju viņu, kamēr viņš savāca savus pīļu instrumentus, iekāpa mašīnā un aizbrauca, maitas gabals, prom.

- Kas tā bija par mašīnu, Millij? Vai paspēji to apskatīt?

- Kā ta', ka paspēju. Tā bija tāda, kur cilvēki sēž priekšā, bet aizmugure vaļā, tā ka viss krīt ārā uz ceļa.

Sirds man strauji dauzījās.

- Kādā krāsā?

- Tumšā, varbūt melna, varbūt zaļa.

- Kā ar numuru, Millij? Vai ievēroji kādu ciparu vai burtu?

- Nezinu. Visu laiku skatījos uz Džīnijas maitas gabalu vīru un viņa pīlēm. Uz tās mašīnas bija mazs, sprogains cilvēciņš, un viņš skatījās ārā pa tādu lodziņu kā kuģim. Izskatījās pēc meksikāņa, bet varbūt viņš bija no tās vietas, kas Ķīnā, - Tai-va-na.

Lielajai Millijai robeža starp īstenību un mazajiem zaļajiem cilvēciņiem bija ļoti vāra.

- Protams, sprogains meksikānis vai taivanietis raugās laukā pa apaļu lodziņu. Sapratu.

- Nu, ko tu darīsi?

- Rūpīgi visu pārdomāšu, Millij. Man jābeidz runāt, jo pie durvīm stāv nākamais klients.

Klarisa Dēmetrija sakniebtām lūpām un vīzdegunīgi sarauktu degunu platiem soļiem ienāca iekšā.

- Vai man jāsaprot, ka šeit jūs dzīvojat?

- Kāpēc tā jautājat?

- Vai jums šī vieta liekas pieņemama? - Viņa nepatikā noskurinājās.

- Mēs esam satikušās, lai runātu par jums, Klarisa. Lūdzu, apsēdieties!

Viņa atvēra savu Prada rokassomiņu, izvilka cigareti no garenas, monogrammām rotātas zelta etvijas un pamāja ar to kā zizli.

- Vai te ir tikai šī viena drūmā istaba?

- Šeit nedrīkst smēķēt.

Viņa sarauca uzacis.

- Jūs neļaujat? Kādas jums tiesības kaut ko ļaut vai neļaut?

- Vai nu jūs pieņemat manus noteikumus, vai meklējat citu psihoterapeitu.

- Ak, cik jauki! Jūs izbaudāt savu necilo varu, vai ne? Tas man atgādina, kā suņi apstājas un apslapina katru koku. Viņiem acīmredzot šķiet, ka viņi paveic ko izcilu, un tas viņu muļķīgajā, bezmērķīgajā eksistencē liek viņiem justies īpašiem.

Es ne aci nepamirkšķināju - indes tvaiki nav kaitīgi, ja mēs tos neieelpojam.

- Ja esat beigusi pozēt, tad varbūt sāksim.

Viņa salika rokas uz krēsla paročiem.

- Ko jūs ar Tedu vakar runājāt? Tas cilvēks pārnāca mājās ar muļķīgu smaidu pār visu seju.

- Tā ir konfidenciāla informācija.

Viņa pavīpsnāja.

- Kāpēc konfidenciāla?

- Tāpēc, ka es rīkotos neētiski, atklādama, ko klients man uzticējis. Tas attiecas arī uz jums, Klarisa. Lai arī ko jūs man pastāstītu, to zināsim tikai mēs abas.

- Tas ir absurds! Teds taču ir mans vīrs!

- Tam nav nozīmes. Konfidencialitātes likums attiecas uz ikvienu, dzīvesbiedri nav izņēmums.

Viņa savilka lūpas nejaukā smīnā.

- Kas tad nu par intrigu? Vai jūs abi nodarbojāties ar seksu vai ko citu?

- Tas, ko es daru ar klientiem, ir konfidenciāla informācija, Klarisa.

- Esmu dzirdējusi, ka psihoterapeiti to dara ar saviem klientiem. Nodarbojas ar seksu. Lai gan man grūti iedomāties sievieti, kas to darītu ar tik pretīgu vīrieti, kāds ir mans vīrs. Jau gadiem ilgi neesmu to aunapieri laidusi sev klāt. Jūs laikam esat apmāta ar savu profesiju. Vai arī dumja un akla.

- Psihoterapijā konfidencialitāte ir ļoti svarīgs nosacījums. Tas ļauj cilvēkiem izrunāties no sirds.

- Tātad Teds izrunājās no sirds? Vai viņš jums žēlojās, ka esmu nejauka, pretīga zoss, kas viņa dzīvi pārvērtusi par elli? Es to nemaz neapstrīdu. Ar gandarījumu atzīstu, ka izjūtu prieku, padarīdama viņa dzīvi nožēlojamu.

- Kāpēc?

- Gluži vienkārši tā ir.

- Vai neesat domājusi, ka jūs varētu atrast labāku prieka avotu par otra dzīves izpostīšanu?

- Vai jūs man ieteiktu seksu ar dīvainiem klientiem? Vai arī dzīvi drūmā midzenī? Goda vārds - kaut kas tāds man mierinājumu nesniegtu.

- Jūsu dzīve var būt labāka, Klarisa. Jums nav jābūt tik dusmīgai un ļaunai.

- Cik lielisks iedrošinājums! - viņa novilka. Brīdi klusējusi, viņa turpināja: - Vai Teds jums izstāstīja, ka viņa tēvs viņam uzmācās, kad viņš bija mazs? Viņš to darīja ar Tedu vannā. Kad Teds paaugās, tas kļuva mazliet sarežģītāk. Man šķiet, ka tieši tāpēc manam vīram patīk mazi zēni. Vai viņš jums pastāstīja, ka novēro desmit gadus vecu puišeli, kurš dzīvo mums kaimiņos? Reiz pieķēru viņu blenžam uz bērnu ar binokli, kad tas izģērbās. Teds pietvīka un izskatījās kā nopērts suns. Man palika šķērmi ap dūšu.

- Pastāstiet man par Robiju.

Viņa sarāvās.

- Man nav nekādas vēlēšanās par viņu runāt.

- Kāpēc? Vai tas jums ir pārāk sāpīgi?

- Pārāk garlaicīgi. To meiteni vajadzēja aizvest prom jau pirms vairākiem gadiem. Visiem no tā būtu labāk.

- Vai Robijai arī būtu labāk?

- Kāda starpība, kā viņai būtu? Viņa pat lāgā neprot siekalas norīt!

- Visiem bērniem nāk par labu mīlestība un rūpes.

Klarisa pavīpsnāja.

- Man jau ir ko noņemties ar Tedu. Ģimenē pietiek ar vienu ķerto.

- Jums nav jāpaliek ar viņu kopā, Klarisa. Jūs varat izdarīt izvēli.

- To gan es jūsos apbrīnoju, mis Lafertija. Jūs neko nezināt, bet tas jūs netraucē izteikt savu stulbo viedokli.

- Es ar prieku jums ieteikšu citu psihoterapeitu.

- Pilnīgi noteikti - nē. Jūs esat tieši tāda, kāda man vajadzīga, - nekam nederīga.

Šādos brīžos es nožēloju, ka neesmu kļuvusi par veterinārārsti. Ir normāli, ja dzīvnieki rīkojas kā dzīvnieki. Bet ja cilvēki?

- Šodien seanss ir beidzies, Klarisa. Rītdienai varu jums rekomendēt...

- Pat neiedomājieties mani uzgrūst kādam citam, - viņa šņāca. - Jūs droši vien negribēsiet, ka uzrakstu par jums sūdzību...

Es lūkojos uz viņu nemirkšķinādama.

- Biju domājusi, - Klarisa turpināja, - sūdzēties par seksuālo uzmācību, taču tas ir pārāk ikdienišķi. Taču neraizējieties. Ja būs vajadzība, izdomāšu ko labāku.

Divdesmita nodaja

Slimnīca kā liels guļošs milzis bija izpletusies aiz taksometru un neatliekamās palīdzības mašīnu rindām. Kad iegāju iekšā pa automātiskajām durvīm, man uznāca reibonis. Ļima ceļgali, un ķermenis pārklājās aukstiem sviedriem. Atspiedusies pret sienu, es dziļi elpoju, gaidīdama, kad dīvainā sajuta pāries.

Beidzot uzmanīgi šķērsoju vestibilu, ierakstīju apmeklētāju sarakstā savu vārdu un iestājos nelielajā rindā pie informācijas galda. Tur stāvēdama, es sapratu, kas ar mani notika. Pēdējā reize, kad apmeklēju šādu slimnīcu, bija naktī, kad nomira mani vecāki.

Jā, es apciemoju savu brāli Džeku dažādās psihiatriskajās slimnīcās, bet tas bija citādi. Biju sapratusi, ka tādā slimnīcā kā šī cilvēkus bieži vien ieved, lai atkal izvestu ārā, apsegtus ar palagiem. Šādā slimnīcā nereti sēdēja mazi, noguruši bērni, kurus apmulsinājis cietsirdīgs liktenis un kuriem sveši cilvēki nežēlo saldumus un ļauj ar dārgiem flo-māsteriem švīkāt, teiksim, pacientu slimības vēsturi. Šādā slimnīcā cilvēkbērns ieiet no saprotamas pasaules, bet jau nākamajā mirklī viņu izlaiž pa durvīm pilnīgi citādā, neaptve-rāmā pasaulē, šādai slimnīcai piemita vara pārvērst dzīvu, elpojošu bērnu nedzīvā bēdu kamolā.

- Everets Veits, lūdzu, - teicu laipnam sirmam kungam pie informācijas galda, atkārtodama vārdu, ko man piekodināja lietot Danstona redaktors no Aureus Press izdevniecības.

- Tūkstoš četrsimt desmitajā palātā rietumu spārnā. -Viņš man pasniedza gaišzilu caurlaidi un norādīja uz lifta durvīm vestibila pretējā malā. Sinajas Kalna slimnīca bija neregulāras formas ēku komplekss Piektajā avēnijā. Tajā bija izvietoti apmēram tūkstoš slimnieku un darbojās arī tāda paša nosaukuma medicīnas skola.

Četrpadsmitajā stāvā pagāju garām medicīnas māsu galdam, kur uz kopā saspraustām lapām pamanīju Evereta Vei-ta vārdu. Pagājusi tālāk pa koridoru, to pašu vārdu ieraudzīju padziļinājumā pie kādām durvīm.

Pieklauvēju pie durvju aplodas.

- Veita kungs, te N. Dž. Lafertija. Entonijs Perikolosi teica, ka esat piekritis ar mani tikties.

- Jā. Nāciet iekšā!

Alberts Danstons bija atlaidies spilvenu grēdā un apkrauts dažādām ierīcēm. Viņam apkārt viss pulsēja nesaskanīgā ritmā - intravenozā sistēma pilināja vēnās zāles, griezīgi blēja elektroniskie monitori, pa caurulītēm, kas aizvijās zem segas, plūda duļķains šķidrums.

Viņš pamāja uz durvīm.

- Vai apsarga ārpusē nebija?

-Nē.

- Veiksmīgi izvēlēts laiks. Droši vien devies uz tualeti vai uzsmēķēt.

- Kāpēc jums vajadzīgs apsargs?

- Man viņš nav vajadzīgs. Ne viņš man vajadzīgs, ne es viņu gribu, bet tik un tā man viņš ir. Apsēdieties, lūdzu, mis Lafertija!

Uz vienīgā krēsla palātā bija novietota zila ierīce, kas bija savienota ar lielu cauruli, un tā savukārt bija pievienota ar mazām krāsainām bumbiņām pildītam cilindram.

- Tās domāts, lai uzturētu manu elpošanu, bet ar to, par laimi, viss ir kārtībā, - viņš paskaidroja. - Nometiet to kaut kur, tāpat kā pārējās muļķīgās ierīces, kaut vai ārā pa logu, un iekārtojieties ērti!

- Kā jūs jūtaties, Danstona kungs?

Viņš pavīpsnāja.

- Jūtos sabozies, ātri aizkaitināms, saguris un noraizējies. Nepietiek ar to, ka man uzbruka, tagad vēl jāpārcieš visu šo labvēļu pūliņi. Es viņiem teicu, ka ar mani viss būs kārtībā, lai liek man mieru, taču neviens manī neklausās. Esmu šeit kļuvis par cietumnieku, mis Lafertija, tā tas ir.

- Man ļoti žēl, ser.

- Sasodītie tiesas procesi! Cilvēks pat lāgā nevar nošķaudīties šajā valstī, kad nejēgas advokāti jau izgatavojuši trīs kopijas.

- Varbūt jums kas vajadzīgs? Kā es varu jums palīdzēt?

Pelēkās acis draiski iemirdzējās.

- Jūs jau to darāt. Ceru, ka jūs paglābsiet mani no neciešamās garlaicības.

- Ar prieku.

- Nē, prieks ir man. Lai slavēts Entonijs, kurš saprata, cik jūsu lūgums ir nozīmīgs, un riskēja, pārkāpdams smieklīgo aizliegumu netikties ar mani, iekams šis nelielais ievainojums nebūs sadzijis. Labs cilvēks tas Perikolosi. Man viņš vienmēr ir paticis, bet nu būšu viņa mūžīgais parādnieks.

- Es arī. - Nolikusi elpošanas aparātu uz naktsgaldiņa, es apsēdos uz krēsla.

- Vispirms apmierināšu jūsu ziņkāri, mis Lafertija, bet pēc tam jūs manējo, - Danstons teica, uzmanīgi pieskardamies apsaitētajam vēderam, no kura stiepās drenāžas caurulītes. - Tas notika brīdī, kad Konektikutā intervēju vīru, kuram teju sākās tiesas prāva un kuru apsūdzēja neskaitāmu cilvēku nogalināšanā. Tur viņu dēvēja par Doktoru Pikaso, varbūt esat dzirdējusi par tādu.

- Esmu gan. - Šaušalīgo noziegumu plašsaziņas līdzekļi atspoguļoja skaļi. Tieši prese apveltīja šo vīru, vārdā Vernons Sīlijs Vons, ar iesauku Doktors Pikaso. Šis cilvēks uzdevās par plastikas ķirurgu, izmantodams segvārdu Dr. V. S. Viļams, un pieņēma pacientus savā privātajā klīnikā nelielā ciematā netālu no Masačūsetsas robtžas. Vons ievietoja sludinājumus vairāku pilsētu laikrakstos, pievilinādams cilvēkus, kas ilgojās koriģēt savu izskatu, turklāt vēlējās šo operāciju paturēt noslēpumā. Kad pacients ar parakstu bija apstiprinājis savu piekrišanu "ķermeņa formu uzlabošanai" un samaksājis skaidrā naudā, kā Vons pieprasīja, "ķirurgs" līdz nepazīšanai pārveidoja viņa seju un citas ķermeņa daļas. Vons savā neprātā iedomājās, ka cilvēka veidols ir nepilnīgs un viņa misija ir to uzlabot. Ja pilnveidošana tomēr neizdevās, kā tas notika vienmēr, viņš norakstīja neveiksmi uz ērkšķaino, bet vajadzīgo pieredzes gūšanas procesu un apraka savas kļūdas mežā aiz mājas. Gadiem ilgi Vons netraucēts nogalināja cilvēkus un turpinātu vēl šobaltdien, ja kādā lietainā pavasarī, kad zeme kļuva mīksta un irdena, kaimiņu zeltainais retrīvers nebūtu izkašņājis jaunas sievietes apakšstilbu un aiznesis mājās saviem saimniekiem, nolikdams to viņiem pie kājām kā dāvanu.

- Acīmredzot saņēmu to, ko biju pelnījis, - Danstons sacīja, - jo pats vien biju vainīgs. Mēnešiem ilgi sarakstījos ar Vona kungu, kā teikt, iepazinu viņu. Mūsu attiecības bija tik labas, cik labas ar šādu cilvēku var būt. Viņš man uzticēja dažas intīmas nianses par sevi, un man ar kaunu jāatzīst, ka tas mazināja manu modrību. Vons kādā vēstulē man atzinās, ka viņam bijusi iedzimta hipospadija, kas nozīmē, ka peņa atvere nav pareizajā vietā. Lai gan šī anomālija novēršama vienkāršas operācijas ceļā, pēc Vona teiktā, viņam šajā ziņā

radušies sarežģījumi, tāpēc vajadzējis pārciest neskaitāmas sāpīgas manipulācijas, kuru dēļ viņš pēc tam piedzīvojis apkaunojumu delikātās situācijās, turklāt tajā laikā veidojusies viņa personība. Tādi cilvēki reti stāsta citiem šādus intīmus sīkumus, tāpēc biju pārliecināts, ka starp mums valda īpaša sapratne.

Tajā dienā, kad Vons man uzbruka, viņš rīkojās ļoti pārdomāti. Mūsu saruna notika cietumā, un tās gaitā viņš pamazām pieklusināja balsi, tādējādi panākdams, ka es pieeju kamerai tuvāk. Lai gan es apstājos attālumā, ko uzskatīju par drošu, biju nepiedodami vieglprātīgs. Man par nelaimi, Vons bija sameistarojis ierīci ar atsperi un āķi galā. Tā nu es stāvēju no viņa dažu pēdu atstatumā, kad šis āķis zibenīgi caururba mana kakla ādu, Vons pievilka mani klāt pie kameras restēm un iegrūda man vēderā pašdarinātu ieroci, kas sastāvēja no pildspalvas ārējā apvalka un žiletēm. Ļoti asprātīgi, vai ne? Ar to viņš izgrieza no manis pamatīgu robu. Žēl, ka viņa izgudrotāja talants nav ievirzīts pozitīvā gultnē.

- Paldies Dievam, ka ar jums viss ir labi!

- Ja ir saskarsme ar nikniem suņiem, ne uz mirkli nedrīkst aizmirst, ka viņi kož, mis Lafertija. Ar mani viss ir kārtībā, par to liecina fakts, ka varu jums mierīgi visu izstāstīt. Un vēl labāk man klāsies, kad mani izlaidīs no šīs garlaicīgās vietas. Taču tagad pievērsīsimies kam citam. Pastāstiet man visu, ko zināt par Būtu.

Danstons uzmanīgi klausījās manī. Šķita, ka mans stāsts par šo neģēli piešķir viņam enerģiju. Cik vien sevi atceros, mani interesējusi psihes tumšā puse. Citi bērni juta līdzi Sarkangalvītes gaitām, bet es prātoju, kāpēc vilks ir tik slikts. Vai viņš uzaudzis ļaunā ģimenē? Varbūt ar viņu atgadījās kaut kas tāds, kas viņu pārvērta? Varbūt viņš ir slims? Iztēlojos, ka viņa smadzenes pūst kā salds ābols.

Aiz sāpēm viebdamies, Danstons atbalstījās uz elkoņa.

- Vai neiebilstat, ka uzdošu jums dažus jautājumus, mis Lafertija?

- Lūdzu, sauciet mani par N. Dž.! Protams, jautājiet, ko vien vēlaties.

- Kāpēc jūs ticat tai Lielajai Millijai, lai gan pati atzīstat, ka viņa cieš no paranojālās šizofrēnijas?

- Pazīstu Lielo Milliju jau gadiem ilgi. Lielākoties viņas prātā valda juceklis, bet laiku pa laikam migla tur izklīst. Tas, ko viņa izstāstīja par Čārliju Būtu, man likās ļoti ticami. Viss izklausījās loģiski, tāpēc, lai cik muļķīgi tas izklausītos, es viņai noticēju un joprojām ticu.

- Tas nepavisam neizklausās muļķīgi, iespējams, nedaudz naivi gan, - Danstons teica. - Es ļoti labi izprotu situāciju, kāda jums radusies. Apdraudēts ir bērns, un jūs vēlaties viņu pasargāt, taču, lai to izdarītu, jums jāstājas ne vien pret iespējamo viņa mātes slepkavu, bet pret sistēmu, kas ļauj šim varmākam izsprukt sveikā. Naivi tas ir tādā ziņā, ka šī iejaukšanās atgādina cīņu ar vējdzirnavām. Ciniķis gluži vienkārši atmestu visam ar roku un neliktos ne zinis.

- Izklausās bezcerīgi.

- Nē, bezcerīgi tas nav, taču nav arī vienkārši. Lielāko daļu savas dzīves esmu veltījis tam, lai atmaskotu tādus kā Čārlijs Būts un piedabūtu varas iestādes rīkoties valsts interesēs. Tas nav viegli, par to šaubu nav.

- Taču jūs to spējat.

- Reizēm jā.

- Kā? Ko lai es daru, lai iesūdzētu Čārliju Būtu?

Viņš atslīga atpakaļ spilvenos un smagi nopūtās.

- Kaut es varētu jums palīdzēt aktīvāk!

- Es arī to vēlētos, bet patlaban jūs to nevarat.

- Jā. Pēc ietiepīgo ārstu atzinuma, vēl kādu laiku nevarēšu. Kamēr es te gulšņāju kā komposta kaudze, darāmie darbi krājas milzu grēdā. Kad viņi mani galu galā izrakstīs, paies mēneši, iekams tikšu ar visu galā.

- Es saprotu, Danstona kungs. Taču jūs varat man palīdzēt ar padomu. Ko lai es iesāku?

Trīcošu roku viņš paņēma no galdiņa papīra glāzi un satvēra salmiņu.

- Necentieties kādu pārliecināt, ja jums nav neapstrīdamu pierādījumu. Jums jāapbruņojas ar pacietību un jāpārbauda visas apsūdzības, jāpārliecinās, ka noziegums patiešām noticis, kā aprakstīts, un aizdomās turētais patiešām ir vienīgais iespējamais vainīgais.

Es steidzu to pierakstīt blociņā.

- Tātad pārbaudīt. Bet kā?

- Tas atgādina paukošanos - uzbrukums un atvairīšana. Jūs pati uzdodat jautājumus un nodrošināt uz tiem atbildes. Vai viņš atradās tajā vietā minētajā laikā? Vai viņš varēja piekļūt upurim? Vai ir lietojis tādu ieroci jau iepriekš? Vai kaut kad ir pastrādājis līdzīgu noziegumu? Vai viņš ir spējīgs izdarīt to, ko jūs mēģināt pierādīt? Vai viņam bija motīvs?

Ātri skricelēju, baidīdamās palaist garām kaut vārdu.

- Pēc tam jāparokas dziļāk. Jāsavāc pietiekami daudz faktu, kas apstiprina jūsu apgalvojumus, jāpanāk, lai jūsu apsūdzība būtu nevainojama. Variējiet jautājumus un katram pretī lieciet pārliecinošu atbildi. Kā jūs zināt, ka viņš tajā laikā atradās minētajā vietā? Kas var to apliecināt? Kādi tam ir pierādījumi? Vai jūsu liecinieka apgalvojums ir ticamāks par Būta un viņa liecinieku argumentiem, un kāpēc? Jums jānodrošinās ar tādiem pierādījumiem un liecībām, ko nespēj apstrīdēt pat gudrākā aizstāvība. Kā jau teicu, šim darbam vajadzīga milzu pacietība, un daudziem tās pietrūkst.

- Šķiet, ka man arī.

- Atcerieties, ko teicu par varas iestādēm. Neviens nevēlas uzņemties atbildību, jo negrib iekulties nepatikšanās. Tiesību aizsardzības iestāžu darbinieki baidās, ka viņus var apsūdzēt arestēšanā bez pietiekama pamatojuma, tāpēc daudzi uzskata par drošāku atstāt bīstamu noziedznieku brīvībā. Tāpēc jūsu apsūdzošajiem pierādījumiem jābūt tik nesatricināmiem, lai neviens tos nespētu atspēkot. Gādājiet faktus un pārliecinošus lietiskos pierādījumus, lai jums būtu, ko īstajā brīdī celt galdā. To sagatavošanu nedrīkst sasteigt. Viena plaisa, viena paviršība, un celtne sabruks. Ne velti vecākās piramīdas stāv četrus ar pusi tūkstošus gadu, N. Dž. Tās būvēja, liekot akmeni pie akmens un nepieļaujot kļūdas vai nevērību.

Uzliku plaukstu uz elpošanas aparāta un paknibināju tā rokturi.

- Esmu pilnīgi viena, Danstona kungs. Manā rīcībā nav tūkstošiem ģeniālu speciālistu, kuri palīdzētu man pārvietot un likt šos akmeņus.

- Tad jums jāizdomā, kā tikt ar visu galā pašai, bet tas vēl nav viss. Kad būsiet sagatavojusi apsūdzību, jums vajadzēs to pareizi un nekļūdīgi nogādāt īstajiem cilvēkiem. Ja pieļausiet kļūdu šajā posmā, ja izvēlēsieties aplamu politiku, darbs būs vējā. Politikas izvēle ir ļoti svarīgs jautājums.

- Mans mīļākais jautājums.

- Mans arī. Esmu pārliecināts, ka vārds "politika" radies no grieķu vārda poly, kas nozīmē "daudz", un ticks, kas apzīmē mazus insektus.

- Es gan esmu slikta politiķe, taču mēģināšu.

Izpelnījos atzinīgu mājienu.

- Pēdējais solis būs liecināšana, kas arī var nākt ar nepatīkamiem pārsteigumiem. Tādi cilvēki kā Bleiks Medigans un jūsu Būts ir nekaunīgi meļi un prasmīgi manipulatori, kuri biedrojas ar sev līdzīgiem. Viņi darīs un teiks visu, lai panāktu savu. Jūsu vājums var slēpties jūsu pieklājība, jums piemītošajās iekšējās robežās, kuras jūs nespēsiet pārkāpt. Kad pienāks laiks, jums tas jāpatur prātā.

- Ceru, ka līdz tam tikšu.

- Jūs tiksiet, N. Dž. Mēs vēl sastapsimies un runāsim par šo Būtu, apspriedīsim, kā iespējams mazināt viņa priekšrocības un palielināt jūsējās, un izdomāsim, kā jārīkojas, lai jūsu darbs ritētu pareizajās sliedēs.

Divdesmit pirmā nodaļa

Mans pirmais uzdevums bija sameklēt pierādījumus, ka Čārlijs Būts atradās Raikersā Džīnijas noslepkavošanas brīdī. Tā kā otrdienās Raikersā apmeklētājus neielaida, bet Reifs apliecināja, ka Būts pēdējā laikā nav arestēts, tad visticamāk viņš cietuma telpās bija strādājis. Lielās Millijas apgalvojums, ka redzējusi viņu "guldām pīles", apstiprināja šo faktu.

Kad piezvanīju Lotijai Drejai, klausuli pacēla Deniss Džons. Fonā skanēja jautra mūzika un skanēja dziesmiņa no bērnu raidījuma.

- Hallo! Es nedrīkstu runāt ar jums. Piezvaniet vēlāk!

- Pagaidi, Denis Džon, te N. Dž. Man jārunā ar Lotijas tanti.

- Viņa aizgāja mazgāt veļu, tāpēc es nedrīkstu ne ar vienu runāt, iekams viņa nav atnākusi atpakaļ.

- Tu nedrīksti runāt ar svešiniekiem, mīļumiņ. Ar nepazīstamiem cilvēkiem.

- Es nedrīkstu vērt vaļā durvis, nedrīkstu atbildēt uz telefona zvaniem, nedrīkstu iet pie plīts vai izbarot M&M konfektītes savai jaunajai zelta zivtiņai. Nedrīkstu dot viņai nevienu konfektīti.

- Kad tu tiki pie zelta zivtiņas?

- Rīt. Vai mēs paspēlēsimies kopā?

- Protams.

- Šodien?

-- šodien es nevaru, bet drīz.

- Kad tas būs?

- Pēc neilga laika.

- Kad tas ir?

- Drīz.

- Labi. Lotijas tante atgriezās. Atā!

Klausule atsitās pret cietu virsmu, un tajā pēc brīža izdzirdēju Lotijas balsi.

- Priecājos, ka piezvanījāt, N. Dž. Vai esat pavirzījusies uz priekšu mūsu... drauga... lietā? - Dēlam dzirdot, viņa neminēja Būta vārdu. Turklāt viņa vārds tik un tā bija tabu.

- Vēl ne. Taču es daru, ko varu.

- Zinu, ka jūs tiksiet ar to galā. Vienu mirkli! Nu varam runāt, Deniss Džons aizgāja spēlēties.

- Labi. Es mēģinu atrast pierādījumus, ka Būtam bija iespēja piekļūt Džīnijai slepkavības dienā. Vai jūs zināt, kur viņš strādā?

- īsti nezinu, šaudās no vienas darbavietas uz citu, grūti pat izsekot.

- Varbūt Deniss Džons zina.

- Es pajautāšu.

Kad Lotija atgriezās, viņa izklausījās aizelsusies.

- Nē, viņš arī nezina. Viņš atceras vārdu Artco, es arī to atceros, bet esmu pārliecināta, ka Čārlijs jau sen ir sastrīdējies ar priekšnieku un izmests no turienes. Kaut es spētu vairāk palīdzēt!

- Tas nekas.

- Varbūt man viņam to pajautāt, kad viņš nākamreiz atnāks pēc zēna? Taču maz ticams, ka viņš man atbildēs. Čār-lijam nepatīk, ja kāds jaucas viņa darīšanās.

- Nē, labāk neko viņam neprasiet. Izdomāšu, kā to uzzināt.

- Patiešām? Es ari varu mēģināt.

- Nē, labāk ne.

Atzīmēju savu veicamo darbu sarakstā, ka esmu piezvanījusi Lotijai Drejai. Nākamais uzdevums bija daudz nepatīkamāks. Izgājusi ārā, mundrā gaitā devos uz centra pusi. Debesis virs manis bija apmākušās, un šķita, ka tūlīt sāks līņāt. Arī vējš bija nelāgā noskaņojumā - kā atriebdamies par aizejošo ziemu, tas asi pūta. letiņos ciešāk savā vecajā labajā pusmētelī, domās sūkstīdamās, ka neesmu ne aplikusi šalli, ne uzvilkusi cimdus, ne paņēmusi lietussargu. Tuvodamās izsmalcinātajai Satonpleisai, nožēloju, ka man nebija pieticis prāta, lai apģērbtos šīm aprindām piemērotākās drēbēs. Jau tā man nebūs viegli iekļūt Tafijas un Olstona Greindžeru izsmalcinātajā namā, bet noplukuši džinsi, izbalējis teniskrekls, apbružāti mokasīnu tipa apavi un Pestīšanas armijas formastērpam līdzīgais pusmētelis, ko valkāju kopš koledžas laikiem, nepavisam neradīs pozitīvu pirmo iespaidu.

Bet atpakaļ es negriezos, jo īpaši tāpēc, ka debesis, īstenodamas savus draudus, jau pakšķināja pret ietvi pirmās lāses. Lietus pieņēmās spēkā, padarīdams apkārtni pelēku. Izņēmusi no pusmēteļa kabatām rokas, apsedzu ar tām galvu un neveikli skrēju uz priekšu.

Biju ievākusi informāciju par Greindžeru namu un redzējusi fasādes fotogrāfijas. Par laimi, Satonpleisa aizņēma tikai dažus kvartālus, un tajos nebija īpaši daudz privātmāju, kuras ņujorkieši dēvēja par sarkanbrūnajām mājām, lai gan tās bija arī citādās krāsās.

Viņu sarkanbrūnajam smilšakmens namam pie logiem mirdzēja melni slēģi, un puķu kastes bija apdarinātas ar spīdīgiem misiņa rotājumiem. Pie durvīm apstājos, lai atvilktu elpu un sakopotu domas. Atcerējos māsu, kuru nebiedēja nekādas situācijas, un nolēmu izturēties ar tādu pašu majes-

tātiskumu kā viņa, cerēdama, ka tādējādi viegli pārvarēšu ikvienu šķērsli. Keitija panākumu nodrošināšanā lieliski mācēja izmantot pat savus matus. Viņas elegances pilnais un to-readora cienīgais galvas atmetiens man lika savējo noliekt šādas meistarības priekšā. Arī es, protams, mēģināju atmest savus matus tāpat, taču, to darīdama, izskatījos pēc muļķes. Lai gan esam vienolas dvīnes, mana māsa spēja daudz ko tādu, kas man pat sapņos nerādījās. Modernās cepures, kas viņai tik burvīgi piestāvēja, uz manas galvas izskatījās kā perētājas vistas. Ar augstpapēžu kuipēm kājās viņa pārvietojās graciozi, toties es grīļojos kā aizlauzta taburete. Par spīti kurlumam un vajadzībai pēc tulkošanas, Keitija bija daiļrunīga, harismātiska oratore, bet es labāk izvēlētos uzrunāt ugunsdzēsēju brigādi, nevis mikrofona priekšā vērstos pie cilvēku pūļa.

Piezvanīju pie Greindžeru mājas durvīm. Zvana skaņas atgādināja Bēthovena Piektās simfonijas melodijas motīvus. Pēc brīža aiz matētām stikla durvīm iedegās gaisma, un durvis atvēra slaida, blonda sieviete. Viņa bija ģērbusies zilā adītā jakā, zīda blūzē un pieskaņotos svārkos. Ap kaklu viņai bija grezna pērļu rota. Nodomāju, ka tā ir sekretāre, kas gādā par to, lai viss ritētu nevainojami. Ieraudzījusi mani, viņa iepleta acis un piegrūda rokas pie krūtīm.

- Keitlīna Goldšteina! Vai tā patiešām esat jūs? Mana meita ir liela jūsu cienītāja. Kur nu! Viņa jūs dievina!

Apslāpēdama godīguma uzplūdus, es pasmaidīju.

- Bet ko gan es stāvu! - viņa satraukti turpināja. - Esmu Tafija Greindžere, mis Goldšteina. Lūdzu, nāciet iekšā! Dodiet savu mēteli!

Bikli smaidīdama, es papurināju galvu, notēlodama, ka trīcu no aukstuma.

Ieiedama sarkanbrūnajā mājā, es jutos slikti ne tikai tāpēc, ka mans mētelis smirdēja pēc slapja suņa. Kā jau daudzi dvīņi, arī es un Keitija šad tad muļķojām cilvēkus, iestāstīdamas, ka esam tās, kas neesam. Bērnībā mēs izmantojām katru iespēju, lai spēlētu šo spēlīti, lai gan mums tas nebija viegli, jo Keitija bija kurla, turklāt viņa bija kā izsmalcināta zosu aknu pastēte, bet es - gluži vienkārši sagrieztas aknas. Tik un tā vairākas reizes mums tas izdevās, arī tajā priecīgajā dienā, kad es, uzdevusies par Keitiju, noliku eksāmenu angļu valodā uz C ar mīnusu, nevis uz A, ko parasti nopelnīja Keitija. Kādu citu reizi, kad populāro meiteņu kliķe izturējās pret manu māsu kā pret spitālīgo, es pieņēmu apbrīnojami gudru lēmumu. Iegājusi ģērbtuvē, kur viņas pārģērbās karsējmeiteņu treniņam, es izlikos par Keitiju, lai noklausīties, kā viņas to aprunā. Mans velnišķīgais plāns bija pieķert - it kā pēc lūpām - viņas notikuma vietā tenkojam par nabaga kurlo meiteni, un tas, bez šaubām, liks viņām justies vainīgām, un viņas apkamps Keitiju, kas tomēr būšu es. Plāns bija ļoti vienkāršs un būtu izdevies, ja vien es nebūtu kļūdījusies. Diemžēl izrādījās, ka viss ir otrādi - viņas aprunāja nevis Keitiju, bet mani. Izrādījās, ka viņas vairās no manis, nevis Keitijas. Viņu līdere, skaista, populāra meitene, vārdā Megana Maklota, teica, ka tas esot liels kauns tādai meitenei kā mana māsa būt saistītai ar tik apnicīgu personu kā es. Tieši es biju traucēklis un apgrūtinājums, kas atturēja viņas no Keitijas pieņemšanas savā barā. Tā bija pēdējā reize, kad uzņēmos tādu risku. Lai gan bija pagājuši jau daudzi gadi, atmiņas par šo gadījumu mani joprojām sāpināja

Greindžeru nams bija bagātīgs un krāšņs. Visapkārt bija manāmi kokgriezumi, slīpēti dārgakmeņi un trausli antikvāri priekšmeti. Parasti es šādas lietas mēru stundās, ko prasa tīrīšana, pulēšana un putekļu slaucīšana, un, pēc manām aplēsēm, šeit uzkopšanai bija jāvelta daudzas stundas.

Pie sienām karājās eļļas portreti greznos apzeltītos rāmjos. Lielākajā daļā portretu bija redzami miruši radinieki. Dažos bija attēloti ģimenes mīluļi - mājdzīvnieki. Krāšņajā viesistabā goda vietu ieņēma liela glezna ar Tafiju Greindže-ri, kam katrā pusē stāvēja pa gaišmatainam, zilacainam bērnam. Turpat bija ari pievilcīgs, blonds, zilacains vīrietis.

- Vai vēlaties tēju, mis Goldšteina? Varbūt nedaudz heresa, lai sasildītos šajā nejaukajā dienā?

Viņa stāvēja man aiz muguras, un man pietika prāta neatsaukties, jo es taču izlikos par kurlu. Pagriezos pret viņu, un viņa vaicāja man to pašu vēlreiz, lēni un pārspīlēti plātīdama muti, it kā zobārsta prasmīgi apkoptie zobi iedvesmotu mani labāk saprast viņu.

- Vai... vēlaties... tēju? Varbūt... glāzi... heresa?

Papurināju galvu un noknikšķināju pirkstus. Tas nozīmēja

nē.

Viņa neizpratnē lūkojās uz mani. Parakņājos somiņā un izvilku bloknotu. Es neko nevēlos, paldies, rakstīju. Atvainojiet, ka atnācu, iepriekš nepiezvanījusi, bet es gribēju jums ko pajautāt.

Tafijas Greindžeres skatienā pavīdēja vēl lielāks izbrīns, un es sapratu, ko viņa domā. Kā gan kurls cilvēks var piezvanīt? Patiesībā tas bija iespējams caur īpašu teletaipa telefonu 7TY vai TTD, ar kuru pēc vajadzības varēja sazināties caur telefonu centrāli, kā to bieži darīja Keitija, bet es jau nebiju šeit nākusi, lai izglītotu šo sievieti kurlu cilvēku saziņas jautājumā.

- Ko jūs! - Tafija Greindžera novilka. - Keitlīna Goldšteina vienmēr ir laipni gaidīta mūsu namā. - Sekoju viņai uz dzīvojamo istabu, kas bija izkrāsota maigi dzeltenā krāsā ar smalkām zilām puķītēm.

- Ko jūs gribējāt man jautāt, mis Goldšteina? - Tafija Greindžere jautāja, skaidri izrunādama vārdus, un es izlikos, ka lasu viņai no lūpām. Aizrāvusies attapos, ka apbrīnoju viņas zobu baltumu un pareizo formu.

Esmu iecerējusi jaunu grāmatu, es rakstīju, un sižetā paredzēta epizode apmēram tādā pašā mājā kā jūsējā. Mājas saimnieki sarīko labdarības ballīti, bet kāds viņus iztraucē. Mana redaktore ieminējās, ka kaut kas līdzīgs atgadījies arī pie jums, tāpēc gribēju, lai jūs man par to pastāstāt. Protams, es visu pārveidošu, un neviens nenojautīs, ka tas noticis šeit.

Greindžeres kundze izlasīja, ko esmu uzrakstījusi, un papurināja galvu.

- Viņa droši vien mūs sajaukusi ar citiem.

Atkal paņēmu pildspalvu. Bet jūs taču rīkojat šeit labdarības balles, vai ne?

-Jā, rīkojam, pat vairākas reizes gadā, taču neatceros, ka mūs kāds būtu iztraucējis.

Vai nekad neviens nav sarīkojis traci mājas priekšā vai kaut kā dīvaini uzvedies?

- Pavisam noteikti - nē! Tas būtu briesmīgi! - Viņas balsī skanēja satraukums.

Vai policija nekad nav vērsusies pie jums šādā jautājumā? Vai jūs nekad neesat rakstījuši par to sūdzību?

- Nekad. Es pat negribu iedomāties, ka mūsu grūto darbu kāds tik bezatbildīgi varētu izpostīt.

Viņas sejā atspoguļojās šausmas. Čārlijs Būts pasaciņu, kas Džīniju noveda cietuma kamerā, bija izdomājis, kā jau Loti-ja stāstīja. Nespēju vienīgi saprast, kā viņš to bija iestāstījis policijai.

Acīmredzot mana redaktore kļūdījās, Greindžeres kundze. Atvainojiet, ka traucēju jūs.

- Nemaz ar ne - tieši otrādi! Jūtos ļoti pagodināta par jūsu apciemojumu.

Jūs esat ļoti laipna, paldies! Tagad es labāk iešu.

Tafiia Greindžere vadīja mani uz ārdurvīm. Kad izgājām vestibilā, pa durvīm iebrāzās pusaudze un apstājās kā zemē iemieta. No viņas drēbēm pilēja ūdens. Ciešāk ieskatījusies, pazinu viņā vienu no meitenēm ģimenes portretā. Uzacī viņai bija ievērts auskars, un pagaišajos matos vīdēja sarkanas šķipsnas. Viņa izskatījās pēc nogurušas pusaudzes, kas līdz spēku izsīkumam pūlas, lai izvestu no pacietības savus vecākus. Meitene nīgri palūkojās uz māti, taču viņas sejas izteiksme pārvērtās, kad viņa ieraudzīja mani.

- Ak dievs! Vai tiešām tā esat jūs? Vai es sapņoju? Vai Keit-līna Goldšteina patiešām stāv šeit, manā priekšā?

Pirms paspēju atbildēt, viņa mani ar straujiem roku vēzieniem apturēja.

- Nē, pagaidiet, parādīšu jums to ar zīmēm! Kopš izlasīju pirmo grāmatu par Evu Everhārtu, es mācos zīmju valodu. - Viņa neveikli parādīja vārdus "vai jūs esat" un lēnām ar pirkstiem attēloja māsas vārdu un uzvārdu.

Kaunēdamās par savu rīcību, es ar zīmi parādīju "jā".

Viņas dedzīgajās acīs sariesās asaras.

- Kā man patīk jūsu grāmatas! Esmu izlasījusi tās visas, lai gan pirms tam man riebās lasīt, pilnīgi riebās!

- Tā ir taisnība, - Tafija Greindžere apstiprināja. - Mēs nespējām motivēt Olīviju mācīties, līdz viņa atklāja jūsu grāmatas. Izmēģinājām visu ko, bet nekas nelīdzēja. Taču tagad viņa to vien dara kā lasa. Viņas sekmes ir uzlabojušās, un šķiet, ka nu tas ir pavisam cits bērns.

- Ak dievs, mamm, vai tu reiz beigsi? - meitene noņurdēja. - Viņa taču ir slavena rakstniece, un viņu neinteresē, kā man skolā sokas ar mācībām!

- Nē, mani interesē gan, un es priecājos, ka tev veicas labi, -es nopietni parādīju ar zīmēm. - Izglītībai dzīvē ir ārkārtīgi liela nozīme.

- Es atceros. Tā teica Eva grāmatā "Viss par Evu".

Tā tik vēl trūka, lai es citētu Keitijas stulbās grāmatas! Es pietvīku.

- Laikam gan.

- Atceros, ka es pirmo reizi par to domāju, - Olīvija turpināja, - un tā man šķita liela atklāsme.

- Man patiešām prieks, - es atbildēju ar pirkstu kustībām. - Tas ir labi.

Meitene godbijīgi vēroja mani.

- Eva ir mans elks. Viņa un jūs.

- Pat nezinu, ko lai saku. - Patiesībā nezināju arī. Nekad nebiju paraudzījusies uz Keitijas sasniegumiem no šāda skat-punkta, nekad nebiju aizdomājusies, kādu iespaidu viņas stāsti atstāj uz bērniem. Mana māsa bija panākusi, ka šī meitene iemīl grāmatas, un pamodinājusi viņā vēlēšanos mācīties. Ja Olīvija Greindžere iegūs labu izglītību un viņas dzīve iegrozīsies labvēlīgās sliedēs, tas būs ari manas dvīņumāsas nopelns. Keitijas darbs bija padarījis meiteni ari iecietīgāku. Kurlais cilvēks Olīvijas vērtību skalā bija uzcelts tik augstu, ka viņa pat mācījās zīmju valodu. Piepeši man acīs sariesās asaras, un es jutos lepna. Mana māsa kaut kas tomēr bija, un man sasodīti gribējās viņai to pateikt.

Divdesmit otra nodaļa

Kad ierados, doktore Grūma sakrustotām kājām sēdēja uz grīdas. Viņa aicināja mani pievienoties, un es to izdarīju, taču man neizdevās reizē salikt kājas vaļīgā mezglā un tajā pašā laikā izsliet muguru kā karoga mastu. Viņa lēnām ieelpoja. Vēroju, kā viņa pamazām piepūšas un kaut kā neizprotami pamanās pat izstiepties.

- Iedomājieties, ka no griestiem karājas aukla, jūs tajā ieķeraties un aukla jūs izstiepj, N. Dž. Ceļ jūs gaisā viegli kā pūciņu.

Darīju, ko varēju, bet vienīgā aukla, ko spēju iztēloties, bija cilpa, un, kad pūlējos sev iestāstīt, ka esmu viegla, prātā nāca doma, ka esmu resna, neglīta un lempīga.

- Vai viss kārtībā? - viņa jautāja.

- Es nejūtos ne viegla, ne gara. Jūtos kā vecs un smirdīgs angļu aitu suns.

- Jūs tā jūtaties tāpēc, ka jūsu prāts ir pilns ar troksni. Ja iemācīsieties to nedzirdēt, jūs sapratīsiet, cik neticami spēcīga spēj būt jūsu griba.

Es paraustīju plecus, un pat tas niecīgais staltums, ko spēju piešķirt savam mugurkaulam, pagaisa. Sakumpusi stāja bija mans dabiskais ķermeņa stāvoklis, un vislabāk mana mugura jutās saliekusies kā garnele.

- Baidos, ka mana griba man nepakļaujas.

- Vai vienmēr esat bijusi tik zemās domās par sevi?

Atbalstījos uz elkoņiem un uzreiz jutos ērtāk.

- Vienmēr? Nē, nedomāju gan. Māte mēdza teikt, ka esmu laimīgs un apmierināts bērns.

- Kad tas mainījās?

- Labs jautājums.

- Tātad - kad?

- Nezinu. - To izteikdama, jutu, cik melīgi šis vārds skan. Manu dzīvi pārdalīja asiņojoša brūce, kas nekad nesadzīs un kas radās dienā, kad bijām sarīkojuši pikniku par godu mātes dzimšanas dienai. Dienā, kad tēvs aizvilka Džeku uz tumšo mežu. Dienā, līdz kurai viss bija saprotams un vienkāršs. Pēc tam iestājās haoss.

- Pastāstiet man par saviem vecākiem! - doktore Grūma sacīja.

- Nu jau pagājuši daudzi gadi, kopš abi miruši. Nekā īpaša par viņiem nav ko stāstīt.

- Kā viņi nomira?

- Tāpat kā visi - pārstāja elpot.

Viņa uzmeta man brīdinošu skatienu.

- Labi. Autoavārijā. Viņi devās izbraucienā pa laukiem, lai parunātos, tā viņi mums teica. Tobrīd stipri lija, lai gan iepriekš diena bija brīnumjauka. Pēkšņi uznāca vētra, un viņi noslīdēja no ceļa. Mašīna uzsprāga un aizdegās. Ne viens, ne otrs nebija piesprādzējies. Kad atbrauca neatliekamās palīdzības automašīna, viņi bija bez samaņas un to neatguva. Visi teica, ka tā bijusi svētība.

- Un ko jūs par to domājāt?

- Ka tās ir lielākās muļķības, kādas jebkad esmu dzirdējusi.

- Varbūt viņi mēģināja mīkstināt triecienu, jūs žēlodami.

- Ir triecieni, kurus nav iespējams mīkstināt, doktore Grū-ma. To nevar izdarīt, uzrakstot jaukus vārdus uz elles durvīm.

- Acīmredzot šie neveiklie mēģinājumi palīdzēt jums vienīgi aizdeva dusmas.

- Turklāt nevaldāmas. Par visu vairāk ienīstu labvēļu kladzināšanu. Kā man gribējās, lai viņi patur sevī savas pārliekās emocijas un viltoto līdzjūtību un nenes savus smirdošos kastroļus. Es labi zināju, ko viņi patiesībā domā - ak, labi gan, ka tas nav noticis ar mums un mūsu nabaga bērni nav bāreņi! Varbūt neiesim viņiem pārāk tuvu klāt, ka vēl nepielīp kāda nelaime.

- Jūs iztēlojāties, ka viņi tā domā?

- Es zināju, ka viņi tā domā! To un vēl daudz ko sliktāku. Laimīgie cilvēki uzskata, ka viņi ir pārāki par citiem, jo izpelnījušies likteņa labvēlību, bet citi ne.

- Vai tā ir?

- Protams. Varbūt arī nav. Kas to lai zina? Kā var noteikt, ko kurš pelnījis? Un kas to izlemj?

- Ļoti interesanti jautājumi.

- Jūs domājat - tādi, uz kuriem nav atbilžu?

-Jā.

- Jus jau zināt, doktore Grūma, ka visi mani deve par N. Dž. Tas nozīmē - Nabaga Džūlija. Pēc tam kad nomira mūsu vecāki, kāds mani tā nosauca, un tā iegājās. Iespējams, ikvienam likās normāli, ka es uzņemos visas nelaimes uz sevi, jo tādējādi citi bija no tām pasargāti.

- Kāpēc ļāvāt, lai jūs tā sauc? Kāpēc tieši jūs?

- Tāpēc, ka man vienmēr neveicas. Tā tas ir no laika gala. Es pat piedzimu ar salauztu kāju, un kopš tā brīža viss ir tikai pasliktinājies.

- Droši vien bija grūtas dzemdības.

- Jums par to vajadzētu pajautāt manai mātei, bet tā būtu ļoti sarežģīta tālsaruna no pārāk tālas vietas.

Jo taisnāk viņa sēdēja, jo vairāk es sakumpu. Nu jau biju saliekusies tik tālu uz priekšu, ka palika par grūtu. Manas spējas darboties destruktīvi, stūrgalvīgi un nepakļāvīgi bija neizsmeļamas.

- Vai tāds ir jūsu priekšstats par sadarbošanos psihoterapijas kursā?

Ar pūlēm izturēju viņas apsūdzošo skatienu.

- Piedodiet! Dažreiz man izsprūk tādas pārgudras piezīmes, kas pirmās iešaujas prātā.

- Neatvainojieties! Es gribu zināt, vai jūs patiešām vēlaties šeit kaut ko sasniegt vai gluži vienkārši nākat notērēt laiku.

- Tas būtu atkarīgs no sasniegtā. Patiesībā ir šis tas, par ko man ir grūti runāt vai domāt.

Viņa sakumpa tāpat kā es.

- Kas tas ir?

- Man ir grūti runāt arī par viņiem.

- Mēs abas ļoti labi zinām, ka nav iespējams izvairīties no kaut kā, ja par to nerunā, N. Dž. Inde uzpeldēs tik un tā. Jūs sāks mocīt galvassāpes vai jūs iedzīvosieties čūlā, vai jums radīsies vēlēšanās slīcināt sāpes alkoholā. Galu galā jums būs jātiek galā gan ar sekām, gan cēloņiem.

Blenzu gumijotajā grīdā. Tajā bija nelieli iespiedumi, un es prātoju, vai tur apslēpts kāds šifrēts ziņojums. Vai tas nebūtu satriecoši, ja Visuma noslēpums būtu ierakstīts manas psihoterapeites grīdas segumā?

- Man patīk vārdi "'galu galā", - es teicu. - Tie skan tik jauki un tālu prom.

- Jo drīzāk jūs ielūkosieties acīs saviem dēmoniem, jo drīzāk jūs tos pievārēsiet.

Taustīju grīdas seguma izcilnīšus, mēģinādama lasīt Braila rakstā. Diemžēl es nepratu lasīt Braila rakstu, tāpēc šī nodarbošanās bija bezjēdzīga.

- Vai man jāatgriežas dzemdē un jāsāk viss no sākuma?

- Nepavisam nē. - Viņa piegāja pie sienas skapja un izņēma no turienes spožu kastīti. - Tas ir tāpat kā mēģināt atvērt šo. Jūs izpētīsiet kastītes ārpusi un nesapratīsiet, kā tā atverama. Pamēģiniet!

Paņēmu kastīti un vērīgi nopētīju katru stūrīti. Vāks bija savā vietā, un visi savienojumi arī bija vietā. Grozīju velnišķīgo kubu rokās, meklēdama tajā ieeju. Beidzot nepatikā to nosviedu.

- Tas nav iespējams!

- Nē, to var izdarīt.

- Ja mēģināt izmērīt manu pacietību, varu atzīties uzreiz -man trūkst pacietības. Ja jūs būtu man to pajautājusi, es jums šīs pūles aiztaupītu.

- Tikai izskatās, ka tas nav iespējams. - Doktore Grūma nospieda kastītes galu, vienlaikus paraujot vienu stūri. Malas atvērās, atklādamas skatienam persiku krāsas rozi.

- Jauks triks, bet es neesmu burvju kastīte, un manī jūs neatradīsiet rozes ziedu, drīzāk smirdīgas nezāles.

- Tad jau redzēsim. Apgulieties, N. Dž., es jums palīdzēšu atslābināties.

- Esmu jau atslābinājusies.

- Nejokojiet!

- Vai jokošanu ar psihoterapeitu jūs uzskatāt par nepieļaujamu?

- Nē. Es uzskatu, ka abām pusēm jāstrādā godīgi un cen-tīgi-

Nolaidos uz. grīdas, intensīvi domādama par Denisu Džonu. Iztēlojos viņu sešus gadus vecu, ar retiem zobiem, pēc tam - par bramanīgu, skaļu pusaudzi. Tad iedomājos viņu par slaidu, sportisku, izskatīgu un gudru puisi. Viņš spēlēs basketbolu, es nodomāju un gara acīm uzreiz ieraudzīju skolas komandas zvaigzni Denisu Džonu, kurš lepni skrien visiem pa priekšu, ģērbies baltā svīterī, kas izceļ viņa rūsganās sprogas.

- Pievērsiet uzmanību elpošanai, N. Dž.! Jā, pareizi, dziļi ieelpojiet un izelpojiet, pēc tam no jauna. Sasprindziniet kāju pirkstgalus... atbrīvojiet! Sasprindziniet ikrus, turiet, cik ilgi spējat, pēc tam atslābiniet!

Ceļgalus... augšstilbus...

Nepielūdzamība doktores Grūmas balsī mani pakļāva, un es atkal biju piknika dienā, kas tuvojās vakaram. Cauri spodrajām virtuves logu rūtīm iekšā spiedās krēsla. Gaiss telpā trīsēja un virmoja, un es nodomāju, ka galva man reibst no izsalkuma. Pirms vairākām stundām aizbraukdami, vecāki mums teica, ka drīz atgriezīsies. "Drīz" varēja nozīmēt kuru katru brīdi, tāpēc es sēdēju virtuvē pie galda un nepacietīgi to brīdi gaidīju. Keitija sēdēja man pretim, bet mēs neuzdrošinājāmies viena otrai savas bailes izteikt. Mana kvēlā vēlēšanās noteikti atvedīs viņus mājās, es klusībā spriedu, noskaņodamās šā uzdevuma pildīšanai. Iztēlojos riepu šņirk-stoņu pagalmā, mašīnas durvju aizciršanas troksni un citas skaņas, kas nozīmētu, ka mūsu pasaulē atkal valda drošība un miers.

Viņiem bija jābūt mājās uz vakariņu laiku. Mātei vienmēr uz plīts stāvēja kas silts - dārzeņu sautējums vai spēcinoša zupa, vai cepta vista ar spinātiem krējumā un kartupeļu biezputru. Šo ēdienu smarža pildīja māju un pauda vecāku rūpes par mums. Protams, es un Keitija tikpat labi pašas varētu sarūpēt sev maltīti, turklāt piknikam mēs bijām sagatavojušas tik daudz ēdamā, ka tur pietiktu veselai flotei. Taču klāt nebūtu vecāku un viņu ierasto atgādinājumu, ka jānoliek vietā piens un jāiztīra izlietne, vai brīdinājumu rīkoties uzmanīgi ar uguni, lai nenodedzinām māju.

Tā nu es nekustīgi sēdēju, izskatīdama visas acis, līdz sāka kurkstēt vēders. Kopš cīniņa ar tēvu nebijām redzējušas arī Džeku, un viņa man pietrūka tikpat stipri, cik vecāku. Džeka prombūtne mani biedēja pat vairāk. Pēdējos mēne-sus viņš uzvedās ļoti dīvaini - kā sabojāta riepa, kas draud nomaukties no diska. Tumsa biezēja, un manas bailes auga. Draudīga balss manī monotoni skaitīja - kaut kas nav kārtībā.

- Vai jūsu pārdzīvojums saistīts ar vecāku nāvi, N. Dž.? Vai jūtat zaudējuma sāpes?

- Tā sasodītā grīda spiež man pēcpusi, ja jūs tas interesē.

- Tas saistīts ar brāli?

- Neatceros, ka būtu ar jums runājusi par savu brāli.

- Hmm... - viņa novilka. - Interesanti.

Atvēru acis.

- Es pārzinu visus šos trikus. Jūs pateicāt "interesanti" un tagad gaidāt, ka es steigšus kaut ko paskaidrošu. Bet es to nedarīšu.

- Es klausos.

- Mans brālis ne ar ko nav saistīts. Džeks ir Džeks, dzīves fakts.

- Vai brālis jums neko nenozīmē?

- Protams, nozīmē, pat ļoti daudz ko nozīmē! Lielākoties viņš asociējas ar slikto, taču esmu iemācījusies ar to sadzīvot. Džeks ir tāds, kāds ir.

- Ak tā? Un kāds tad viņš ir?

- Viņš ir jucis, ja gribam izteikties politkorekti - psihiski slims. Džeks ir neparedzams, neciešams, bezatbildīgs, pārgalvīgs un bieži niknojas. Taču viņš ir mans brālis, un es viņu ļoti mīlu. Es nepārtraukti par viņu domāju, un man viņa ārkārtīgi pietrūkst, taču es bieži vēlos, lai viņš pazūd no šīs planētas un man ar viņu nekad vairs nebūtu jāsatiekas.

- Vai esat atsvešinājušies?

- Tāda laime man nav uzsmaidījusi. Laiku pa laikam Džeks parādās pie apvāršņa kā tāda gripas epidēmija, kas atnāk, un mēs visiem spēkiem pret to aizsargājamies. Mēs potējamies un lietojam vitamīnus, bet agri vai vēlu tā tik un tā mūs pieveic.

- Kur viņš dzīvo?

- Uz šo jautājumu atbildēt nespēj neviens, ari Džeks ne. Kā uzpūš stiprāks vējš, tā viņš ir klāt.

Doktore Grūma piegāja pie sienas skapja un izņēma kādu priekšmetu, ko es neredzēju.

- Izklausās pēc mana dēla.

Noslēpumainais priekšmets viņas rokās bija zelta medaljons ar mazītiņu jauna cilvēka fotogrāfiju. Viņa iedeva to man.

- Mārtiņš izposta visu, kam pieskaras, īpaši pats sevi. Šis ir vienīgais uzņēmums, ko man izdevies saglabāt.

Seja fotogrāfijā atgādināja doktori Grūmu, taču bija tumšāka un skarbāka. Mārtiņam bija tādi paši tumši mati, bāla āda un vēss, caururbjošs skatiens. Atšķīrās viņu stāja - māte bija iznesīga un stalta, bet viņš izskatījās sagumis kā maiss.

Iegrūdu medaljonu viņai rokās, it kā tas dedzinātu man plaukstu.

- Kāpēc jūs man stāstāt par savu dēlu?

- Kāpēc gan ne?

- Tāpēc, ka tiek pārkāpta robeža. Psihoterapeitam pašam jāpaliek tabula rasa, tas nozīmē - pilnīgi tīram, neskartam, -es atbildēju, atcerējusies Psihoterapijas prakses 101. paragrāfa pirmo noteikumu. - Ja terapeits atklāj pacientam personisku informāciju, tas ir traucēklis efektīvai terapijai.

- Manuprāt, akmens siena starp psihoterapeitu un pacientu ir daudz lielāks šķērslis efektīvai terapijai. Kā jūs domājat?

- Nejūtos pietiekami kvalificēta, lai par to spriestu, doktore Grūma.

Viņas smaids spētu sašķidrināt pat tēraudu.

- Tagad saprotu, kāpēc jūs tik ļoti patīkat Viļam Kreito-nam, N. Dž. Jūs esat ļoti oriģināla.

- Neizklausās nekas labs.

Viņa joprojām smaidīja.

- Gluži otrādi.

- Es cenšos.

- Manuprāt, mums izdosies - par spīti visam. Man šķiet, jūs pati alkstat rast atbildes, lai gan vairāties un slēpjaties.

Pēkšņi jutos kā deviņus gadus veca meitene.

- Iespējams, tā ir.

- Labi.

- Taču es nezinu, vai spēju izturēt šīs atbildes, doktore Grūma. Varbūt tam vajadzīga drosme, bet man tās nav.

Viņa palūkojās pulkstenī.

- Rīt sāksim no šīs vietas, N. Dž. Man radās kāda doma.

Divdesmit trešā nodaļa

Kad atgriezos mājās, uz lieveņa mani sagaidīja nepatikšanas.

- Ko tu šeit dari?

- Sēžu un gaidu tevi.

- Vairāk izskatās pēc ielaušanās privātā teritorijā, Reif.

- Pierakstījos darbavietas beisbola komandā, bet nevarēju atrast savu laimīgo cimdu. Nodomāju, ka varbūt tas ir šeit.

- Patlaban nav beisbola sezonas.

- Nav gan, bet nākamnedēļ mēs sāksim trenēties.

- Tu - trenēties? To nu es nespēju iedomāties! - Jutu gaisā pazīstamo odekolona smaržu, kuru viņš mēdza izlaistīt pār sevi, lai iekārdinātu mani pavadīt ar viņu nakti.

- Tā kā gadījos te netālu, nolēmu apjautāties par savu cimdu.

- Tu esi aizmirsis, kā tev jārīkojas, ja tev nepieciešama kāda manta, kas ir šeit. Mēs - tu, es un mūsu starpnieks Maiks - vienojāmies, ka vispirms tu man piezvanīsi un izteiksi savu vajadzību un tad es nolemšu, kad varu to lietu sameklēt. Šķiršanās līguma septiņpadsmitā punkta trešajā a daļā - šis punkts man patīk vislabāk - rakstīts, ka mēs viens otram neuzbāzīsimies un viens otru netraucēsim. Galu galā tev bija pietiekami daudz laika un iespēju jau sen savākt savas mantas.

- Atļauj vēl tikai šo reizi, un apsolu, ka nākamreiz tev vispirms piezvanīšu.

- Kāpēc lai es tagad piekāptos?

- Tāpēc, ka man patiešām vajadzīgs tas cimds.

Ar aizdomām raudzījos viņā.

- Gribi zināt savu problēmu? Vai vienu no savām problēmām?

- Kādu?

- Es neesmu tik dumja, par kādu tu mani uzskati, lūk, tāda! Tev vajadzīgs cimds, lai atsāktu treniņus?

- Nē, man tas vajadzīgs, lai to ielocītu.

Atcerējos, ka viņš vairāk nekā mēnesi naktī gulēja, palicis šo cimdu zem matrača, kad tikko bija to iegādājies. Katru vakaru, cimdu izņēmis, viņš iebāza tajā bumbu, aizsēja cimdu ciet un maigi to glāstīja - nevis mani, bet cimdu, -iemasēdams tajā ūdeļu eļļu. Pēc tam atkal pagrūda to zem matrača, un ik reizi, kad miegā sagrozījos, tas man spieda sānus.

- Tas jau ir pietiekami ielocīts, Reif, tieši tāpat kā es.

- Izbeidz, N. Dž.! Ļauj man sameklēt cimdu, un es došos prom.

- Mana atbilde ir "nē" trīs iemeslu pēc. Pirmkārt, es šeit dzīvoju, toties tu ne. Otrkārt, esmu nogurusi un sliktā garastāvoklī. Treškārt, man ir savi plāni.

- Kādi plāni?

- Lai gan tev par tiem nav nekādas daļas, varu pateikt. Es došos iekšā, sagatavošu sev grilēta cāļa sviestmaizi, at-laidīšos uz dīvāna, sacelšu kājas gaisā un sameklēšu ko skatāmu televīzijā.

- Un kāds tam visam sakars ar manu cimdu?

- Pilnīgi pareizi - nekāds. Arlabunakti, Reif! Laimīgu mājupceļu!

- Mēs tikai sastrīdējāmies, N. Dž. Tā nebija nekāda katastrofa. Es nespēju saprast, kāpēc tu nespēj to aizmirst.

- Tas bija ne tikai strīds. Atklājās dziļas, nesamierināmas atšķirības mūsu pasaules uzskatos. Es ticu ģimenes vērtībām un vēlos būt tām uzticīga, bet tev svarīgāks ir sabiedrības viedoklis.

- Tā nav taisnība.

- Tā ir pilnīga taisnība.

- Mēs nesapratāmies jautājumā, kas būtu labāk Džekam.

- Es zinu, kas viņam būtu labāk, Reif. Viņš ir mans, nevis tavs brālis.

- Tu zini labāk? - Viņš uzrauca uzaci. - Nu tad pasaki, Dieva dēļ, kas Džekam ir labāk?

- Nevēlos to patlaban apspriest. Tu nedrīksti ne no šā, ne no tā šeit ierasties un gaidīt, lai es ielaižu tevi dzīvoklī.

- Es nemaz to negaidu, es gaidu tikai nedaudz pieklājības.

- Nu tad klausies! Vai tu, lūdzu, būtu tik laipns un tagad dotos prom?

- Nav jēgas tiepties. Es sadabūtu cimdu piecās sekundēs un aizietu.

- Ir gan jēga.

- Kāda?

- Sasodīts, Reif, cik ilgi tu piespiedīsi mani domāt tā kā tu? Man bija nejauka diena un nav ne mazākās vēlēšanās te stāvēt un strīdēties ar tevi!

- Tad nestāvi šeit. Mēs varam strīdēties iekšā.

- Nē, nevaram.

- Ja nu es tev pateikšu, ka esmu ieguvis papildu informāciju par Čārliju Būtu?

Es stingri paraudzījos uz viņu, bet viņš vairs nebilda ne vārda.

- Piecas minūtes, Reif. Uzņemšu laiku.

Kā noklīdis suns, kas atradis pajumti, viņš dedzīgi metās man līdzi iekšā, un man ienāca prātā, ka noklīduši dzīvnieki mēdz būt ļoti uzstājīgi, ja kāds vieglprātīgi dod viņiem kaut mazāko cerību. Es neko Reifam nepiedāvāju, pat apsēsties ne.

- Nepūlies vilkt nost mēteli, Reif, jo pēc četrām minūtēm un trīsdesmit sekundēm tev atkal tas būs jāvelk mugurā.

Protams, viņš nometa kamieļvilnas mēteli, novilka teļādas cimdus, tumšzilo žaketi un noņēma Burberry kašmira šalli un visu turpat, kur stāvēja, arī atstāja.

- Vai esi kādreiz dzirdējis par skapi? Brīnišķīgs jauns izgudrojums, apbrīnojami noderīgs.

To dzirdot, viņš paņēma savas mantas un nometa tās manā skapī uz grīdas.

- Vai gribi, lai atveru vīna pudeli?

- Protams, Reif, tu varēsi to izdarīt, tiklīdz nokļūsi mājās.

- Tu nu gan neesi īpaši viesmīlīga

- Patiesībā man mājās nemaz nav vīna. Arhitektu un projektētāju brigāde patlaban pārveido manu pagrabu, tāpēc savu Chateau Hoity Toits un Vintage High Malloys vīnu kolekciju man vajadzēja pārvietot uz citām telpām.

- Vienu mirkli. - Reifs izvilka no sava portfeļa Dom Perig-non. - Atcerējos, ka tas ir tavs iecienītais, - viņš teica.

- Nē, Reif, esmu iecienījusi vakarus, kad esmu viena un mani liek mierā.

Viņš prasmīgi izvilka korķi.

- Ir jāsvin agri un bieži. Vai izmantosim tavas glāzes vai dzersim no pudeles?

Es paraustīju plecus, un viņš to uztvēra par zīmi, ka jārīkojas pašam. Izvēlējies divas nesaskaņotas glāzes no mana raibā sortimenta, viņš ielēja tajās šampanieti.

- Par tevi, N. Dž., - Reifs teica.

Stāvēju un vēroju, kā viņš dzer.

-Ko?

- Gribu pārliecināties, ka negribi mani noindēt vai sazāļot, Reif. Tava sasodīti uzmanīgā un sirsnīgā izturēšanās izraisa manī aizdomas.

Viņš atkal noliecās pie portfeļa un izņēma no tā ideāli nostāvējušos Camembert sieru, manu iecienīto krekeru kasti un paciņu Čedaras siera standziņu.

- šķīvi?

- Skapītī, kur vienmēr. Vai beidzot pateiksi man, kas tev sakāms, vai arī esi atnācis, lai šeit izkravātos?

Viņš uzzieda uz krekera sieru un sniedza man.

- Pagaršo!

Jutu, ka dzirkstošais šampanietis mani reibina.

- Kas tev sakāms par Čārliju Būtu, Reif? Ko tu uzzināji?

- Slikts puisis, - viņš nomurmināja, pielicis ar ēdienu piebāztajai mutei priekšā roku. - Ļoti slikts.

- Cik atceros, tu teici, ka datu bāzē esot atradis par viņu tikai vienu ierakstu, un tas pats izdarīts, pirms viņš kļuva pilngadīgs.

- Tas tiesa, taču es šur tur apjautājos un uzzināju vairāk.

- Kam tu apjautājies? - Iemalkoju vēl šampanieti.

Reifs izbrauca ar pirkstiem caur matiem, un tā bija zīme, ka viņš nervozē.

f

- Izmetu viņa vārdu pāris detektīviem no prokurora biroja, un viņi savukārt apjautājās uz ielas. Izrādās, ka Būtam ir slikta reputācija, viņš ir sliktākais no sliktajiem zeniem. Vai saproti, ko es gribu teikt? Ja gribi saglabāt veselu ādu, labāk netuvojies viņam.

- Patiešām?

- Jā, viņš var sagādāt lielas nepatikšanas.

- Paldies par jaunumiem, paturēšu to prātā. - Es izstiepu glāzi. - Ielej man vēl, pirms tu aizkorķē pudeli un dodies prom.

- Tu nedrīksti, N. Dž., tik vienkārši laist gar ausīm to, ko es tev teicu.

- Nedrīkstu? Tu izsaki man brīdinājumus, saklausījies cilvēkos, kuri savukārt saklausījušies citos, un man tāpēc jā-slēpjas zem gultas? Vai tev neienāk prātā, ka tu man nepateici neko jaunu? Tā nu ir sagadījies, ka es labi zinu, kāds ir Būts. Džīnijas Begšovas nāve to pauda pietiekami skaidri.

Reifs, pārdomādams tikko dzirdēto, uzkoda siera standziņu.

- Cik tālu tu ar to visu esi tikusi?

- Sarunājos ar cilvēkiem. Tad viņi sarunājas ar citiem. Šur tur interesējos - tāpat kā tu.

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, atspieda elkoņus pret ceļgaliem un salika rokas kopā.

-Apsēdies, N. Dž.! Vismaz uzklausi mani.

Pārbaudījusi, cik ir pulkstenis, ieslīgu pretējā krēslā.

- Tev atlikušas piecdesmit astoņas sekundes, Reif. Tad tava kariete pārvērtīsies par ķirbi.

- Tu pieļauj kļūdu, un es nevaru gluži vienkārši stāvēt malā un noskatīties. Tu nedrīksti izspiegot kādu tikai tāpēc, ka tev ir aizdomas. Tā to nedara.

Bija pagājušas jau divdesmit sekundes.

- Vai tu pateici visu?

- Nē. Tev nav ne jausmas, cik tava rīcība ir pārdroša. Vai tu esi saskatījusies filmas? Nemākulīgs amatieris nepārvēršas izveicīgā Džeimsā Bondā tikai tāpēc, ka viņam ir cēli nodomi.

- Ak dievs, kas nu būs! Es cerēju, ka tieši tā notiek!

- Manuprāt, cerēji gan, N. Dž. Tu acīmredzot esi pārliecināta, ka cilvēkam ar labiem nodomiem nekas ļauns nekad nenotiek un vi?,iš vienmēr izsprūk cauri sveikā.

- Piecas sekundes, Reif.

- Cilvēki neklusē, arī tie, kas tevi atbalsta. Viņi nejauši var izpļāpāties, neko ļaunu nedomādami, un Būts vienā mirklī tev būs uz pēdām.

- Es saprotu, ka riskēju, padomdevēja kungs. Tici vai ne, bet vismaz tik gudra esmu. Man nav noslēpums, ka skorpions mēdz dzelt.

- Protams, tu esi gudra. Es uztraucos par to, vai spēsi pasargāt sevi, kad tas sāks dzelt.

- Laiks beidzies.

- Vai padomāsi par to, ko teicu?

- Uz redzēšanos! - Es paņēmu no skapja viņa mantas.

- Sasodīts, N. Dž., vai tu domā, ka esi neredzama? Tu domā, ka staigāsi, taujādama par slepkavību, un neviens to neievēros? Tu neapjēdz, ko dari! Nav jau pirmā reize!

Reifs jau bija uz sliekšņa un stāvēja vēsajā lietū, kas bija atsācies no jauna.

- Es ļoti labi visu apjēdzu, Reif. Manuprāt, tu uzskati mani par lelli, ko var raustīt aiz auklām, kā iegribas, un es tev par prieku dejošu. Acīmredzot tu un mana sasodītā māsa bāžat degunu tur, kur jums nevajag bāzt, un tad brīnāties, kāpēc tā smird. Man nav vajadzīga tava aizbildniecība, Reif, un es nepametīšu to, ko esmu iesākusi, pusratā. Un man ir apnikusi jūsu uzmācība!

- Mēs tikai gribam tev palīdzēt, N. Dž. Tas arī viss.

- Man nav vajadzīga jūsu palīdzība! Man vajag, lai jūs izbeidzat iejaukties, Reif. Liec mani mierā un pasaki to pašu Keitijai! - Aizcirtusi durvis, es atspiedos pret tām ar muguru. - Gan es tikšu pati galā.

Divdesmit ceturto nodaļa

Nākamajiem klientiem bija jāierodas pēc desmit minūtēm, tāpēc pagatavoju tasi stipras tējas un, pārlūkodama piezīmes, mēģināju izmest no prāta Reifu un Keitiju. Ja jau spēju savaldīt varmācīgus jukušus pacientus Raikersā, man jāpacieš arī šie divi maniakālie uzraugi.

Domās pievērsos kārtējiem klientiem, kurus pie manis sūtīja Ņina Prezenta. Stāstīdama par Marku un Emīliju Porteriem, viņa tos nodēvēja par patīkamu jaunu pāri. Kad Emīlija pa telefonu pieteica vizīti, pēc viņas balss es spriedu, ka viņa ir normāla sieviete. Taču, atceroties iepriekšējos Ņinas Prezentas sūtītos pacientus, brīdī, kad atskanēja durvju zvans, man salēcās sirds.

Stāvēdami uz sliekšņa, Porteri bija sadevušies rokās. Viņi pārmija skatienus, kas pauda dievināšanu, un apsēdās uz dīvāna viens otram cieši blakus. No ārienes abi šķita ļoti saderīgs pāris - jauni, fiziski spēcīgi, pievilcīgi, tumšām, lielām, gudrām acīm.

Apsēdos viņiem pretim.

- Kas jūs pie manis atvedis?

Viņi sāka runāt reizē. Tad abi apklusa, ļaudami runāt otram. Galu galā abiem uznāca smiekli, līdz viņi bez vārdiem vienojās, ka runās Emīlija.

- Mēs domājam par ģimenes pieaugumu, - viņa apņēmīgi iesāka. - Taču vispirms gribējām izrunāties ar profesionāli un pārliecināties, vai esam tam gatavi.

Marks piekrizdams pamāja.

- Tas ir svarīgs lēmums.

- Kas jūs satrauc?

- Daudz kas. Grūti izcelt kaut ko vienu.

- Tad sāciet ar jebko.

Emīlija bažīgi pavērās vīrā.

- Vai mēs paliksim dzīvot pilsētā vai arī pārcelsimies uz priekšpilsētu? Vai viens no mums paliks mājās pie bērna vai sameklēsim auklīti? Vai vispār patlaban bērnu varam atļauties?

- Un ko tas nozīmēs mūsu attiecībām? - Marks papildināja sievu. - Esam raduši darīt to, kas mums patīk. Kad būs bērns, mēs tā vairs nevarēsim.

- Viņš nerunā par seksu, - Emīlija paskaidroja.

- Tā jau visi saka.

- Bet mums būs citādi.

- Tā arī visi saka.

- Bet mēs būsim citādi, jūs redzēsiet.

Marks pasmaidīja un paspieda viņas roku.

- Man patika, kā tas skanēja.

- Es uztraucos par karjeru, - Emīlija teica. - Esmu daudz sasniegusi, un man veicas. Pagājušajā mēnesī mani paaugstināja amatā, savukārt Marks drīz kļūs savā firmā par partneri. Vai šis ir īstais laiks bērnam? Vai tas nebūs traucēklis mūsu virzībai uz priekšu?

Mana piezīmju bloknota lappuse bija izraibināta vairākām jautājuma zīmēm, taču mieru man nedeva jautājums, kas nebija tur uzrakstīts. Kā cilvēki vispār nonāk līdz tādam draudīgam un riskantam lēmumam - audzināt bērnu?

- Kuru jautājumu jūs vēlaties apspriest vispirms?

- Mums abiem patīk dzīvot pilsētā, tāpēc šaubos, vai pārcelsimies kur citur, - Marks sacīja.

Emīlija pamāja.

- Puslīdz esam izlēmuši ari to, ka tā būšu es, kura vismaz uz pāris gadiem pametīs pilnvērtīgu darbu un strādās pusslodzi. Mans uzņēmums atbalsta šādus lēmumus, lai gan drošas garantijas nav.

Marks vēlreiz paspieda sievas roku.

- Nekas vēl nav galīgi izlemts, mīļā. Es ari varētu palikt mājās ar bērnu. Es mīlu bērnus. Būtu interesanti tēlot mammīti.

- Nedomāju, ka tas būs vajadzīgs, bet labi, ka savos lēmumos spējam būt elastīgi, - viņa atbildēja. - Protams, mūsu dzīvesveids līdz ar bērna piedzimšanu mainīsies, taču, manuprāt, mēs esam tam gatavi.

- Es arī tā domāju, - Marks piekrita. - Saprāta robežās.

- Mums būs sekss, Mark, tu redzēsi, ka būs.

- Izklausās, ka esat lēmumu pieņēmuši, - es izteicu savu vērtējumu. Lai gan abi par mani bija jaunāki, šajā jautājumā viņi bija tikuši tālāk.

Marks vēroja mani ar bijīgu cerību, it kā es iemiesotu paaudžu gudrību, nespēdams iedomāties, ka esmu neveiksmi-niece.

- Man šķiet, ka mans galvenais traucēklis ir bailes. Vai tiešām es spēšu uzņemties atbildību par bērnu?

Šajā brīdī Emīlija paspieda viņa roku.

- Mani arī tas biedē. Nesen vēl pati biju bērns. Ja nu es neko nesapratīšu no viņa audzināšanas? Ja nu es aizmirstu mazo lielveikala ratiņos vai, uzlikusi sēdeklīti ar bērnu uz jumta, sāku braukt?

- Man šķiet, ka es nesapratīšu, kad viņš ir izsalcis, noguris vai slims. Tātad mēs abi esam nobijušies, - Marks teica. - Par sevi es zinu, kāpēc. Atceries, Em, ko es tev stāstīju par savu papagaili?

- Bērns nevar izlidot pa atvērtu logu, - Emīlija paķircināja vīru. - Es gan zināšu, kad mazais būs izsalcis, jo man ir jaunāki brāļi un māsas, un atceros, ka viņi par savu izsalkumu pavēstīja ļoti skaļi. Briesmīgāk ir tad, ja tu brauc, bet sēdeklītis ar visu bērnu ir uz jumta.

Marks saņēma galvu rokās.

- Bet es taču nespēju pienācīgi rūpēties pat par putniņu! Pēc tam vecāki neļāva man turēt nevienu mājdzīvnieku. Viņi teica, ka man jāpierāda sava spēja rūpēties par vienu dzīvnieciņu tajā japāņu rotaļā. Nepilnas nedēļas laikā mans dzīvnieciņš nomira. Tādas atmiņas mani neiedvesmo kļūt par tēvu.

- Jūs pats vēl bijāt bērns, - es sacīju. - Bērni nespēj gādāt ne par sevi, ne citiem. - To es zināju no savas mokošās pieredzes. Pēc vecāku nāves Džekam, Keitijai un man bija jānostājas aci pret aci ar plašo pasauli. Pie mums no Īrijas atbrauca mātes māsīca vecmeita Fiona, dīvaina pazemīga dvēsele, kura augām dienām to vien darīja kā adīja svītrainas šalles un klausījās Kristīgo radio, gandrīz nekad ne ar vienu nerunādama un pavērdama muti vienīgi lūgšanu reizē. Fionas tante mums bija kā jauna mēbele mājā - redzēt redzējām, bet lietot nepratām.

- Varbūt joprojām neesmu tik pieaudzis, lai uzņemtos atbildību par mazu dzīvībiņu? - Marks joprojām šaubījās. - Erna zina, cik izklaidīgs esmu. Reizēm šķiet, ka esmu tas pats aušīgais puišelis, tikai lielākā iesaiņojumā.

- Jūsu mīlestība un rūpes vienam par otru vislabāk rāda, ka atbildības izjūta jums piemīt, - es teicu.

- Vai patiešām ar to pietiek? Vai mēs zināsim, kas bērnam ir vislabākais?

- Kā jau Emīlija iepriekš minēja, bērni māk par savām pa-matvajadzībām ziņot. Bet pārējo abi kopā jūs sapratīsiet, -ar lielu pārliecību es atbildēju.

Emīlija pasmaidīja.

- Jūs labi to pateicāt.

- Iespējams, šī doma nemaz nav tik neprātīga, kā šķita sākumā, un mēs tiksim ar visu galā, - Marks noteica.

- Tā nepavisam nav neprātīga doma, - es dedzīgi teicu, domādama par tiem miljardiem vecāku, kuri, daudz negudrodami, tiks vai netiks galā, laimīgi audzināja bērnus.

Viņi veltīja viens otram apbrīnas pilnus skatienus, un es sapratu, kā jutās Mozus, kad no liela attāluma ar ilgām lūkojās uz Apsolīto zemi, kas viņam vēl nepiederēja.

- Liels paldies! Šī saruna mums nozīmēja vairāk, nekā jūs domājat, - Emīlija atvadīdamās teica. - Ja iespējams, mēs gribētu atnākt vēl kādu reizi, lai pārliecinātos, ka neesam novirzījušies no pareizās takas.

- Protams. Piezvaniet, un norunāsim tikšanos. Lai jums veicas!

Lūk, tas bija paraugseanss, ko mācību grāmatās dēvē par pozitīvu un produktīvu sadarbību. Ar priecīgu smaidu sejā sagaidīju telefona zvanu, un operators informēja, ka ar mani atkal vēlas runāt Lielā Millija.

Divdesmit piektā nodaļa

- Man vienreiz pietiek, N. Dž., ka es tev saku! Tas nu ir pēdējais piliens!

- Par ko tu runā, Millij?

- Vai kādreiz esi dzirdējusi par tādiem mēsliem?

- Par kādiem?

- Par Džīnijas vīru, par tādiem! Tam maitas gabalam pieticis nekaunības, kamēr mēs ēdam vakariņas, ielavīties mūsu nodaļā, manā kamerā, un atstāt man... Uzmini, ko!

-Ko?

- Tev trīsreiz jāmin.

- Vai tas patiešām vajadzīgs?

- Tādi ir spēles noteikumi - jāmin trīs reizes. Nu, sāc!

- Nu labi. Viņš atstāja kādu ziņu... kūkas gabalu vai grāmatu.

- Nepareizi, nepareizi un vēlreiz nepareizi! Gribi vēl vienu iespēju? Neviens lai neuzdrošinās teikt, ka esmu bezsirdīga.

- Nē, Millij, es nezinu, kas vēl tas varētu būt.

- Tas maitas gabals atstāja man lielu, vecu, aklu un smirdīgu žurku.

- Kā tu zini, ka tas bija Būts?

- Tāpēc, ka es nemaz neaizgāju vakariņās. Man tur vajadzēja būt, bet tu jau zini, kas notiek ar mani un Tairiju, kad mēs lejā, dienas telpā, sākam spēlēt pokeru.

- Jā, Millij, un tu labi zini, ka spēlēt azartspēles ir aizliegts. Iepriekšējo reizi jūs abas par to sodīja ar piecpadsmit diennaktīm karcerī. Atceries, kā tu dievojies un solījies laboties?

- Protams. Tagad mēs esam ļoti piesardzīgas. Man jau šķita, ka esam aizrāvušās, jo man vēders sāka dīvaini urkšķēt. Tāpēc devos uz kameru, lai ieēstu konservētu liellopu gaļu, zemesriekstu sviestu ar cepumiem, kukurūzu un iedzertu Sprite. Tajā brīdī pamanīju to sasodīto Būtu kā čūsku lavāmies ārā no manas kameras.

- Vai tu runāji ar viņu?

- Nē, taču paudu savas izjūtas, kā tu mani vienmēr mācīji. Es jutos nelāgi, biju dusmīga, pikta un izsalkusi, tāpēc ari laidu ārā savas izjūtas.

Aiz bailēm sarāvos.

- Vai tu viņu savainoji, Millij?

- Es viņam neko nenodarīju, tikai turēju maigi kā mazuli, kamēr viņš norija to žurku.

- Visu?

-Jā.

- Ak dievs!

- Neuztraucies, tam vīram nekas nekaiš, N. Dž. Oki doki.

- Paklausies, Millij! Iespējams, tas viss notika tavā iztēlē. Tu nedrīksti nevienam darīt pāri, lai arī kas tas būtu, lai arī ko tu redzētu. Kad es teicu, ka tev jāpauž savas izjūtas, tas nozīmēja, ka tas jādara vārdiem. Ja kaut kas notiek un tevi tas satrauc, tev jāizrunājas ar psihoterapeitu. Vai saproti?

- Jā, jā, es ļoti labi saprotu! Tu laikam esi no tiem mīkstčauļiem, kuri ilgi domā, pirms nosist mušu vai nospiest blusu. Nekad nebūtu domājusi, ka tu esi no tiem pārgudreļiem, bet izrādās, ka esi.

- Millij, tu varēji iekulties lielās nepatikšanās. Ja nu tevi iesloga karceri uz veselu gadu?

- Zinu tikai to, ka tas maitas gabals Būts ņēma un nogalināja nevainīgu žurku un ložņāja te apkārt ošņādamies. Labajā grāmatā teikts, ka cilvēkam jāapēd tas, ko viņš noslaktējis. Mācītājs Herberts ari tā mēdza teikt. Vai tad tā nav?

- Tevi apsēdušas domas par Čārliju Būtu, Millij, un šī mānija tev nedod mieru.

- Nekas tamlīdzīgs, un nemēģini grābstīties ap manu dibenu.

- Tu neesi dzērusi zāles, Millij, vai ne?

- Ko dzērusi?

- Es nejokoju.

- Tev ne par ko nav jāuztraucas, N. Dž. Katru ritu un katru vakaru es dzeru savas zāles.

- Bet vai tu tās norij?

Fonā izdzirdēju tādu kā cīniņu. Acīmredzot kāda cita vēlējās runāt pa telefonu. Atskanēja belziens un žēls kliedziens.

- Millij!

- Viss kārtībā. Tā zoss tagad gaidīs pacietīgi, es viņai parādīju, kas ir kas. Tu, nejēga, tagad gaidīsi pacietīgi!

- Millij, tūlīt pat izbeidz!

- Jau beidzu. Tev būtu jāredz, cik pacietīga viņa kļuva. Tik pacietīga, ka ar pūlēm kustas.

- Paklausies, Millij, tu vairs nevaldi pār sevi. Apsoli man, ka dzersi zāles un pieteiksies vizītē pie psihoterapeita!

- Labi. Es rit piekāpšu pie tevis pēc uzstāšanās Days of Their Uves. Viņi man labi maksā par madāmas Pūrijas tēlošanu.

- Tu nenāksi pie manis, Millij. Es taču tev teicu, ka vairs nestrādāju cietumā.

- Kāpēc ne? Tev kāds nodarīja pāri? Ja tev kāds nodarīja pāri, pasaki man, un viņš man apēdīs ko sliktāku par to veco žurku!

- Tam nav nozīmes. Millij, tev jāsaņem palīdzība. Gan Mērija Šona, gan Kriss Veikjo ir labi speciālisti. Pieraksties pie viena! Palūdz Nensijai pie dežūrgaldiņa, lai viņa tevi pieraksta.

- Tu taču neklausies, ko es tev saku, N. Dž.! Vai patiešām tu palaidi gar ausim to, ko es teicu par to maitas gabalu un viņa žurku?

- Neko neesmu palaidusi gar ausīm. Gluži vienkārši es lūdzu tevi dzert zāles un pierakstīties uz seansu pie psihoterapeita. Pēc tam tev viss izskatīsies pavisam citādi.

Fonā atkal atskanēja apslāpētas dusmīgas balsis. Lielā Mil-lija acīmredzot bija apsegusi klausules mikrofonu ar plaukstu. Pagāja krietna minūte, iekams es izdzirdēju viņas balsi.

- Tu gribi teikt, ka esi izsalkusi pēc žurkas sviestmaizes, ēzeļgalva? Tev laikam sakārojies nogaršot manu īpašo žurkas astes biezputru, vai ne? - Millija strauji elsoja. - Atvaino, N. Dž.! Kur mēs palikām?

- Mēs runājām par to, ka tev jādzer kārtīgi zāles, citādi tu vēl ilgi, ilgi netiksi ārā.

- Ar mani viss ir labi, un viss, ko es tev stāstu, ir patiesība. Čārlijs Būts iedeva man vecu nosprāgušu žurku, bet es viņam atdevu to atpakaļ. Tieši kā Labajā grāmatā teikts - ja kāds tev uzspļauj uz viena vaiga, spļauj viņam pretī uz otra.

- Millij, tev jādzer zāles un jāizrunājas ar ārstu. Sazvanīsimies pēc dažām dienām, kad tu jutīsies labāk.

- Dažās dienās nekādas lielās pārmaiņas nenotiks. Es redzēju to, ko redzēju, un varu to pierādīt.

- Kā tu vari to pierādīt?

- Atbrauc šurp, paņem līdzi acis - un tad redzēsi.

- Tas nav iespējams.

- Tev nav iespējams atbraukt uz cietumu? Nu gan tu mels, N. Dž.!

- Esmu aizņemta jaunajā darbā.

- Labi, tad es pierādīšu citādi, ka viņš te bija. Tiklīdz mēs beigsim runāt, es paņemšu aploksni, ielikšu kaut ko iekšā, uzlipināšu mārku un aizsūtīšu tev.

Divdesmit sesto nodaļa

Es pamodos, jo iezvanījās telefons. Lotija Dreja gribēja man pastāstīt, ka iepriekšējā vakarā negaidīti pie viņiem ieradies Būts.

- Viņš teica, ka gribot tikties ar Denisu Džonu, bet bija jau pāri desmitiem un puisēns gulēja. Čārlijs bija piedzēries -vairāk nekā parasti. Viņš streipuļoja un kaut ko nesakarīgu murkšķēja, tā ka es ar grūtībām sapratu, ko viņš saka. Teicu, lai viņš iet prom, un iestājos durvīs, aizšķērsodama viņam ceļu, bet viņš pagrūda mani malā, it kā manis tur nemaz nebūtu.

- Vai ar jums viss ir kārtībā?

- Pāris belzienu ir nieks, bet es nespēju viņu dabūt ārā no dzīvokļa.

Sirds aiz bailēm man sažņaudzās.

- Vai Denisam Džonam nekas nekaiš?

Viņa noelsās.

- Čārlijs aizstreipuļoja uz viņa guļamistabu, uzrāva zēnu no gultas un cieši viņu turēja. Deniss Džons, protams, ārkārtīgi pārbijās. Viņš rāvās ārā no tēva rokām, bet, jo vairāk viņš cīnījās, jo ciešāk Čārlijs viņu spieda. Izskatījās, ka Čārlijs grib viņu nožņaugt vai salauzt gabalos viņa mazos kauliņus. Es lūdzos, lai viņš pārtrauc, un kliedzu: "Lūdzu, Čārlij, liec viņu mierā!" - bet viņš mani neklausījās. Viņš bija tik nikns, ka likās - asinsvads deniņos tūlīt pārplīsīs. Es lūdzu Dievu, lai Viņš man palīdz, lai Būtam pārplīst asinsvads un viņš nokrīt beigts uz līdzenas vietas.

Es iztēlojos, kā Būts tur mazo, pārbiedēto zēnu savās ķetnās un bezspēcīgā Lotija pūlas varmāku savaldīt, lai puisēnam palīdzētu.

- Vai ar Denisu Džonu viss ir kārtībā, Lotij? Lūdzu, pasakiet - vai Denisam Džonam nekas nekaiš?

- Ar viņu viss ir kārtībā. - Lotija smagi elpoja. - Es aizskrēju uz virtuvi un atnesu Čārlijam alu. Par laimi, man ledusskapī bija palikusi viena skārda kārba. Es viņam to pastiepu un teicu: "Tu, Čārlij, droši vien esi izslāpis." Paldies Dievam, viņš nometa Denisu Džonu uz dīvāna, iztukšoja bundžu tik alkatīgi, it kā no tā alus būtu atkarīga viņa dzīvība, tad saplacināja kārbu un devās prom. Viņš aizgāja, it kā būtu piemirsis, kāpēc vispār nācis, it kā viss notiktu murgainā sapnī.

- Paldies Dievam!

- Denisu Džonu paglāba viņa sargeņģelis, kas vadīja arī manu roku, - Lotija teica. - Tāpēc šoreiz viss beidzās labi. Vienīgi...

-Kas?

- Deniss Džons pēc tam bija ļoti satraucies, un es nespēju viņu iemidzināt. Galu galā es vaicāju, kāda ir viņa vēlēšanās, un teicu, ka darīšu visu, lai to izpildītu.

- Ko viņš vēlējās?

- Viņš vēlējās, N. Dž., lai jūs atnākat ciemos un paspēlējaties ar viņu.

Parasti ceļš līdz doktores Grūmas birojam man prasīja kādas četrdesmit piecas minūtes. Taču todien nekas nenotika tā kā parasti. Ceļu uz metrostaciju man aizšķērsoja plūdi, jo kaut kur bija plīsis ūdensvads. Ielu nosprostoja dažādas avāriju dienesta mašīnas un ziņkārīgo pūlis, kas bija sastājies ap negadījuma vietu, aizšķērsodams ceļu gājējiem. Kad izspraucos tam cauri un sasniedzu staciju, veselu mūžību bija jāgaida vilciens. Nenovērsdamās raudzījos uz sliedēm tumšajā tunelī, cerēdama, ka tūlīt ieraudzīšu vilciena ugunis. Kad tas beidzot pienāca, vagonā, kurā iekāpu, bija vairākas brīvas vietas. Iespējams, man vajadzēja būt piesardzīgai, bet, nē, es apsēdos, salocīju laikrakstu parocīgā taisnstūrī un iegrimu jaunāko ziņu apguvē.

Vilciens vienmērīgi uzsāka gaitu. Dunoņa un dzirksteļu sprakstoņa radīja atbilstošu fonu avīzē aprakstītajām intrigām un epidēmijām. Es lasīju par cilvēku mantkārību, amatnoziegumiem, dabas un ekonomikas katastrofām, nodevībām un visu laiku iecienītāko tematu - kriminālnoziegumiem. Laikraksta virsraksti vēstīja, ka slepkavību skaits valstī atšķirībā no iepriekšējiem desmit gadiem satraucoši palielinājies. Mani pārsteidza vispārējās vardarbības pieauguma sakritība ar biežajām slepkavībām Raikersā, kur cits citu dūra un grieza ieslodzītie. Raksta pirmajās rindkopās bija sīki izklāstīti šo noziegumu pieauguma cēloņi - kas, kur, ko un kā. Lai uzzinātu, kāpēc, man bija jāatver 27. A lappuse. Mirklī, kad sāku locīt avīzi, cenzdamās netraucēt veco vīru pa labi un meiteni pa kreisi, vilcienā pēkšņi nodzisa gaisma, un tas smagi sēkdams apstājās.

Metrovilcieni tā apstājās laiku pa laikam - uz īsu, taču nepatīkamu brīdi. Ikdienas braucēji pie tā bija pieraduši un nelikās ne zinis par šiem satiksmes pārrāvumiem. Parasti motori drīz vien iedarbojās, gaisma ieslēdzās un vilciens turpināja ceļu, bet šoreiz tumsa un klusums ieilga, līdz to pārtrauca spalgs kliedziens.

Sākumā man šķita, ka tas ir ieraksts vai signāltaures skaņa, vai kāds neprasmīgs žēlsirdīgais samarietis mēģina mūs izklaidēt neparedzētās apstāšanās laikā, taču kliedziens nevis aprima, bet pieņēmās spēkā. Kreisajā pusē manīju izmisīgu kūņošanos. Avīzi kāds man izrāva no rokām, saņurcīja un aizmeta pa gaisu. īsiem, aprautiem belzieniem kāds sāka mani dauzīt - pa galvu, gurniem, kur vien trāpīja. No sitiena pa ribām man aizcirtās elpa. Sekoja sāpīgs spēriens pa kājas apakšstilbu.

Aizstāvēdamās pacēlu rokas.

- Izbeidziet!

Kliedziens aprāvās, un atskanēja žēls lūgums.

- Lūdzu, palīdziet man, lūdzu, man tik ļoti bail!

- Kuš, viss ir kārtībā.

- Lūdzu, ieslēdziet gaismu!

- Nomierinieties, - es teicu. - Ievelciet dziļi elpu!

- Laidiet mani ārā!

- Viss ir labi, - es mierināju. - Ar jums viss ir labi. Nekas slikts nenotiks.

Atskanēja smaga nopūta.

- Šeit ir pārāk tumšs! - balss gaudās. - Es nevaru to izturēt!

- Varat gan. Viss ir labi. Elpojiet vienmērīgi!

- Izbeidziet!

- Drīz tas beigsies. Mēģiniet nomierināties.

- Es nevaru! Vai tad jūs neredzat? - Jutu, ka viņa atkal satraucas. - Jums tas jāizbeidz!

- Lūk, nāk palīdzība!

Pāris satiksmes policistu ar kabatas lukturiem nāca uz mūsu pusi.

- Vai šeit viss ir kārtībā?

Lukturu gaismā es varēju nopētīt meiteni sev blakus. Izskatījās, ka viņai ir sešpadsmit gadi. Izstīdzējusi bezpajumt-niece, pinkainiem balinātiem matiem, ausīs lēti sudrabaini riņķi. Viņai bija vāja, taukaina seja, it kā viņa sen nebūtu rie ēdusi, ne mazgājusies. Kaulainais krūškurvis zem izbalējušās džinsa jakas satraukti cilājās. Viņa stīvi pieliecās un sakampa savu mantību - aizsargkrāsas mugursomu, biezu zaļu vilnas pončo un plikgalvainu lelli ar tukšu aci un iedauzītu galvaskausu.

Policisti pa vagonu virzījās tuvāk.

- Vai ar ļums viss kārtībā, kundze? Kungs?

Meitene satvēra manu roku.

- Es atvainojos. Lūdzu, nesakiet viņiem neko!

Kad policists pienāca pie mums, vilciena motors iedarbojās. Ieslēdzās apgaismojums, un vilciens, riteņiem smagi klaudzot pret sliedēm, izkustējās no vietas.

- Un jums, dāmas? Vai viss kārtībā?

- Jā, - es atbildēju. - Viss kārtībā.

- Kāds parāva trauksmes rokturi, - policists paskaidroja. - Vai tā bijāt jūs?

- Nē, tā nebiju es.

- Vai patiešām jums nekas nekaiš? - viņš jautāja meitenei.

- Nē, pilnīgi nekas.

Nākamajā pieturā viņa izlēca no vilciena, un es izmetos viņai līdzi.

- Pagaidi!

Viņa apcirtās.

- Es jums jau atvainojos! - viņa iešņāca man sejā. - Atšu-jieties!

- Vai tu kaut kā ārstējies?

- Par ko jūs runājat?

- Bailes no tumsas ir ļoti izplatīta fobija, taču to ir viegli pārvarēt. Ir speciālisti, klīnikas.

Viņa pavīpsnāja.

- Jā, jā, kā tad! Speciālisti.

Stacijas spožajā apgaismojumā es redzēju, ka viņas apavi apsaitēti ar melnu līmlenti, kas turēja klāt zoles, drēbes notraipītas un noskrandušas. Mugursomā acīmredzot bija visa viņas niecīgā mantība. Uzkratījusi somu plecos, viņa apņēmīgi devās uz priekšu.

Es neveikli sekoju, jo man joprojām sāpēja visas malas pēc sāpīgajiem sitieniem.

- Pagaidi! Vai tu esi aizbēgusi no mājām? Vai tev neviena nav?

Meitene neapstājās.

- Kas tev par daļu?

- Tikai pajautāju.

- Kas tu esi, policiste, vai? No narkotiku apkarošanas nodaļas?

- Nē, nekā tamlīdzīga. Izskatās, ka tev vajadzīga palīdzība.

Viņa apstājās un apveltīja mani ar nicīgu skatienu.

- Vai tu esi no perversajām? Esi izgājusi medībās?

- Nē, protams, ne.

- Nekādu palīdzību, kundzīt, neesmu tev lūgusi. Ne man tā vajadzīga, ne es to gribu. Atšujies!

- Es varu tevi iekārtot klīnikā par velti.

- Liec mani mierā! - Saņēmusi lelli aiz kājām, viņa atvēzējās pret mani. Es pacēlu roku, un lelles plastmasas pirksti saskrambāja man pirkstus un ieķērās mēteļa piedurknē. Kad meitene to parāva, mētelis ieplīsa. Kāds garāmgājējs ar izvirzītu zodu un seska seju sagrāba meiteni aiz rokas un cieši viņu turēja.

- Izbeidz! - viņš tai pavēlēja.

- Novāc rokas! - meitene iekliedzās.

- Lieciet viņu mierā, - es teicu. - Nekas nav noticis.

- Ejiet, es par viņu parūpēšos.

Pirms es paspēju ko iebilst, viņš aizvilka meiteni labu gabalu tālāk un palaida vaļā. Izskatījās, ka viņš zina, ko dara. Acīmredzot kāds policists brīvsolī vai privātā ģērbies detektīvs.

Meitene uzmeta man skatienu un metās uz tuvākajām kāpnēm. Mans brīvprātīgais glābējs neatskatīdamies devās pretējā virzienā. Es stāvēju pavērtu muti, saplēstu piedurkni un saskrambātām rokām un prātoju, cik daudziem labiem nodomiem bruģēts ceļš uz elli. Man ienāca prātā, ka ne vienu vien bruģakmeni šajā ceļā esmu ielikusi pati.

Divdesmit septītā nodaļa

Vizīti pie doktores Grūmas nokavēju par piecpadsmit minūtēm. Diennakts laikā viņa bija pārkārtojusi savu biroju. Telpas vidū uz austrumnieciska paklāja mierīgos zemes toņos no pāris rīspapīra aizslietņiem bija izveidots ērts nodalījums, kur atradās brūnas ādas dīvāns. Doktore Grūma bija iekārtojusies blakus dīvānam krēslā ar augstu atzveltni. Viņai mugurā bija neiztrūkstošais triko un brīvi krītoši svārki.

- Ko tas nozīmē?

- Viss jūsu labā, N. Dž. Kaut kas atšķirīgs. Lūdzu, atgulieties!

- Jūs jokojat.

- Nē, nejokoju vis.

- Man bija ļoti nepatīkams rīts, doktore Grūma. Vismazāk man patlaban vajadzīgas jūsu spēlītes.

- Tās nav spēlītes, - viņa atteica. - Vakar, kad sarunājāmies, es atcerējos, ko man iemācīja visgudrākais skolotājs, kāds man jebkad bijis. Viņu sauca Martīns Rūlmanis. Vai esat kādreiz dzirdējusi par tādu?

- Rūlmaņa institūta dibinātājs?

- Jā, ievērojams vīrs, bet ļoti pieejams. Viņš nekad neatteicās atbildēt uz studentu jautājumiem arī mājās. Kamēr uz viņa lieveņa dega gaisma, varēja pie viņa ieklīst, parunāties un izstāstīt visu, kas tajā brīdī nedeva mieru.

- Jauki.

- Patiešām. Kādu vakaru es bibliotēkā mācījos eksāmeniem, mēģinādama iegaumēt galvenās tēzes. Biju apkrāvusies grāmatu kalniem un piezīmēm, taču galvā grozījās viens vienīgs jautājums, uz ko Rūlmanis varētu sniegt atbildi. Tāpēc devos pie viņa uz mājām un nopriecājos, ieraudzījusi, ka uz lieveņa joprojām deg gaisma. Viņš ieaicināja mani kabinetā, un es paskaidroju, kas mani satrauc. Biju izlasijusi par šīm dažādajām filozofijām un mācībām, un tās visas šķita loģiskas un pārliecinošas, un tas bija apstiprinājies pamatīgos pētījumos. Taču es gribēju zināt, kura no mācībām, kura no metodēm ir vislabākā pacientam. Kā psihoterapeiti izdara šo izvēli?

- Miljons dolāru vērts jautājums.

- Jā. Domāju, ka viņš man sniegs garu, sarežģītu skaidrojumu, bet patiesībā viņš mani pārsteidza. Atbilde viņam bija gatava vienā mirklī, un, kā vienmēr, viņam bija pilnīga taisnība.

- Un kāda tā bija?

Doktore Grūma pasmaidīja.

- Viņš teica, ka vislabākā pieeja katram pacientam ir tā, kas uz viņu iedarbojas. Tik vienkārši.

- Vienkārši un nepārprotami.

- Kā jau zināms, viss ģeniālais ir vienkāršs, vai ne?

- Tātad pēkšņi jūs nolēmāt pievērsties Freida psihoanalīzei?

- Ne gluži. Es nolēmu pamēģināt ko īpašu, ko izmantojis arī Freids un citi psihoterapeiti, - transa indukciju.

Es kāpos atpakaļ, līdz uzgrūdos aizslietnim, un tas sagrīļojās.

- Hipnozi? Nu nē!

- Kāpēc ne?

- Tāpēc ne, ka tas ir kas šaušalīgs! Tas pats, ja jūs atvērtu man galvaskausu un netraucēti rakņātos pa manām smadzenēm.

- Tas ir pilnīgi droši un nekaitīgi, N. Dž.

- Iespējams, tas ir droši un nekaitīgi, taču tas nav domāts man.

- Nomierinieties, man ir liela pieredze! Man ir brīnišķīgi panākumi pat ar klientiem, kas pirms tam protestējuši vēl dedzīgāk nekā jūs.

Drūmi palūkojos viņā.

- Vēl dedzīgāk? Biju iedomājusies, ka esmu pretošanās čempione.

- Apsolu, ka tas nesāpēs.

- Man ļoti nepatīk doma par šiem trikiem, doktore Grūma.

- Tas ir tikai vēl viens veids, kā piekļūt zemapziņai. Citas durvis, ja jums tīk. Jūs taču labi zināt, ka neviens nevar jūs piespiest stāstīt vai darīt to, ko jūs negribat.

- Ak nevar piespiest? Un kāpēc tad saprātīgi cilvēki kladzina kā vistas un stundām ilgi stāv paceltam rokām?

- Tie ir tādi viesistabas triki, izklaide, nevis psihoterapijas hipnoze. Man taču jums tas nav jāskaidro.

- Nav svarīgi. Man tas tik un tā nepatīk.

- Jūs varat neizmantot šo metodi savā praksē. Jūsu izvēle.

- Es izvēlos tai nepiekrist arī šeit.

Doktore Grūma noņēma brilles un saspieda ar pirkstu galiem virsdeguni.

- Es aicinu jūs sadarboties. Vai jūs to nesaprotat, N. Dž.?

Mēs apmainījāmies drūmiem skatieniem.

- Patiesībā jūs radāt situāciju, kurā man nav citas izvēles.

- Tātad jūs to saprotat šādi. Es jūs aicinu turpināt psihoterapijas kursu un piedāvāju šo metodi.

Manas rokas sažņaudza dīvāna malu. Dīvāna āda bija vēsa, un es nez kāpēc atcerējos Lotijas stāstu par Čārlija Būta pulsējošo asinsvadu, kad viņš žņaudza ārā dzīvību no De-nisa Džona.

- Kas man jādara?

- Atlaidieties, aizveriet acis un klausieties manā balsī!

Es apņēmos turēties pie apziņas, pie sava dzīvības stariņa, kas man bija palīdzējis jau agrāk. Es nevarēju pieļaut, ka man liek darīt vai teikt kaut ko pret savu gribu, un es negribēju, lai mani apmāj.

- Jūs dzirdat tikai manus vārdus, - viņa iesāka rāmā, ritmiskā balsī. - Klausieties!

Doktores Grūmas maigajai balsij piemita spēja pakļaut mani savai varai, tāpēc visiem spēkiem pietvēros tādām domām, kas saglabātu manu apziņu skaidru un neaptumšotu. Es pievērsos tumšām domām, raizēm, kas mocīja mani, turēdamas nomodā nakts tumsā. Domāju par Būtu, Lotijas tanti un Denisu Džonu. Domāju par savu bezdarbu un tukšumu, kas mani gaida nākotnē. Domāju par vientulību, salīdzinādama sevi ar vientuļu noklīdušu zeķi, kad pasaule bija pilna ar saderīgiem pāriem. Apsvēru, kādu labumu es varētu gūt no savas vientulības, taču nekas nenāca prātā, tāpēc atkal iztēlojos vecumdienas, kad nebūs neviena, kas man palīdz iziet pa durvīm. It kā ar šīm raizēm jau nebūtu gana, šajā piektdienā manam brālim Džekam bija dzimšanas diena, trīsdesmit pieci gadi, un šī diena viņam bija tik nozīmīga, ka parasti viņš tajā pamanījās uzrasties.

Nabaga Džeks, es domāju, manas iesaukas iniciāļi atbilda arī viņam. Keitija bija iemācījusies uztvert brāli ar apvaldītām emocijām. Es savukārt metos uz galvas duļķainos ūdeņos, lai gan sapratu, ka nekas labs mani tur negaida, un zināju, kādas sāpes spēj nodarīt asie, šķautņainie akmeņi.

Pēc tam savās domās es pievērsos mātei un mazajām baltajām tabletēm, ko viņa mēdza izkratīt no dzintarkrāsas pudeles brīžos, kad domāja, ka neviens viņu neredz. Nereti, paslēpusies tumšajā priekštelpā, es redzēju, ka māte aizbāž pudeli aiz tukšas miltu kārbas, kurā viņa glabāja savas mātes laulības gredzenu, sava tēva zelta kabatas pulksteni un nedaudz skaidras naudas, ko pati mēdza dēvēt par savu trakuma naudu. Reiz, kad biju mājās viena, es uzrāpos uz letes un nocēlu pudeli, mēģinādama atklāt tās satura noslēpumu, taču uz pudeles nebija etiķetes. Mani māca tik liela ziņkārība, ka eksperimentālos nolūkos uzdrošinājos vienu tableti norīt. Tā acumirklī iedarbojās - nožēla, vainas apziņa un tik lielas bailes, ka man aizkrita elpa. Keitija atrada mani sarāvušos guļam virtuvē uz grīdas. Paldies Dievam, ka tā bija Keitija, nevis māte. Keitija mani aizveda uz istabu, atnesa tēju un cepumus un mīļi izstāstīja, kas man būs darāms, lai viņa visu neizstāstītu mātei.

Pēkšņi manā acu priekšā uzradās tumšzaļš pikaps, kas lielā ātrumā traucās pa izkaltušu zemesceļu, saceldams aiz sevis putekļu mākoni. Kabīnē sēdēja Čārlijs Būts, ietinies zilos cigarešu dūmu mākuļos. Pēc tam redzēju Bleiku Mediganu asiņainā kravas kastē, kur mētājās ar mirušiem zīdaiņiem -puisīšiem - pilni atkritumu maisi. Viņi piebrauca pie Svētās Katrīnas kapsētas, pagāja garām manu vecāku kapavietai, un Medigans citu pēc cita izsvieda no kravas kastes maisus. Viens ar troksni atsitās pret manas mātes kapakmeni. Cits dobji novēlās pie tēva zālainās kapa kopiņas. Medigans skaitīja: "Desmit... deviņi..."

- Trīs... divi... viens... - atskanēja doktores Grūmas balss reizē ar pirkstu knikšķināšanu. - Tagad jūs esat pilnīgi pamodusies un moža, N. Dž. Atveriet acis!

Ieraudzīju viņu sēžam sev blakus. Doktore Grūma izskatījās ļoti apmierināta.

- Jāatzīst, tas bija izcils sākums, N. Dž.

- Nerunājiet blēņas, doktore Grūma! Jūs taču zināt, ka es nebiju transā.

- Patiešām?

- Protams. Es gluži vienkārši te gulēju un domāju par ikdienišķām lietām.

- Par kādām?

- Parastām, nav vērts par tām runāt. Par to, ka tuvojas draudzenes dzimšanas diena, par kādu bērnībā izslimotu slimību, par atkritumiem.

- Jūs mani patiešām apmuļķojāt.

- Vai tagad? - Es ļoti cerēju, ka manus melus viņa neuzskatīs par apstiprinājumu savai uzvarai.

- Viss kārtībā, N. Dž. Rīt mēģināsim atkal. Es izlikšos, ka jūs hipnotizēju, bet jūs izliksieties, ka neesat transā.

Divdesmit astotā nodaļa

Iegājusi drūmajā priekšnamā, ieraudzīju, ka Lotijas tante sēž uz dīvāna un gaida mani. Deniss Džons, pieri saraucis, spēlēja karinu. Šī spēle, cik es zināju, patika visu vecumu zēniem. Aiz krēsla viņš bija iekārtojis bunkuru, no kurienes atskanēja "šāvienu kārtas".

- Bliez! Bums! Trāpīts!

Tante sēdēja uz dīvāna, ieķērusies somiņā kā slīcējs pie salmiņa.

- Lotija, kas noticis?

- Nekas sevišķs, - viņa atbildēja, pamādama uz bērnu. -Jūtos nedaudz sagurusi. Laikam būšu apaukstējusies.

- Vai varu kā palīdzēt?

- Vai jūs būtu ar mieru kādu brīdi pieskatīt Denisu Džonu? Man ir neērti jums to lūgt, bet man jāaiziet pie ārsta.

- Protams. Mēs aizvedīsim jūs pie ārsta un tur pagaidīsim.

- Labāk ne. Tam ārstam ir īpaša pieņemšanas telpa, kas domāta vienīgi pieaugušajiem. Tur ir daudz lietu, ko nedrīkst aiztikt, tāpēc bērniem tur neļauj uzturēties. - Viņa man pamirkšķināja, aicinādama iesaistīties sazvērestībā.

- Tā jaukā sieviete Emma Volkota, sociālā darbiniece, par kuru jums stāstīju, apsolīja mani aizvest. Kuru katru brīdi viņa būs klāt.

Drīz vien ārpusē apstājās melns Ford, un ārā izkāpa Vol-kotas kundze. Viņai mugurā bija sudrabains kostīms, kājās augstpapēžu kurpes, un viņa izstaroja nesatricināmu mieru. Izvedu Lotiju laukā un atstāju viņām savu mobilā telefona numuru.

Kad atgriezos dzīvoklī pie Denisa Džona, viņš turpināja apšaudi, bet pēc brīža pievērsās man.

- Nu, ko tu gribi darīt?

- Un ko tu gribi darīt?

Viņš pietrausās kājās, aši izvilka ieroci un izšāva automāta kārtu uz kādu neredzamu ienaidnieku.

- Nu tā, visi ir beigti!

- Tad jau tu esi uzvarētājs.

Viņš izskatījās domīgs.

- Vai gribi spēlēt...?

-Ko?

- Zini, mēs varam spēlēt kapteini Aķi. Tu būsi pirātu kuģis, bet es drosminieks, kurš izglābs bagātības no pirātu rokām. Labi?

- Pirātu kuģis? Lai notiek!

- Tev jāizturas ļoti, ļoti klusi un ļoti, ļoti draudīgi, - viņš pamācīja mani. - Tavs kuģis ir piekrauts ar bagātībām, mastā uzvilkts briesmīgs pirātu karogs ar sakrustotiem kauliem, bet uz borta dzīvo runājošs papagailis.

- Man jābūt klusam, draudīgam, pilnam ar bagātībām, man ir karogs un runājošs putns. Sapratu.

- Un tev jāsauc: "Jo-ho-ho!"

- Kā es varu saukt, ja man jāizturas klusi?

Viņš paraustīja plecus. Tā nu bija mana problēma.

- Varbūt es varētu būt labo pirātu kuģis, kas uzņem mazu zēnu un aizved viņu pēc saldējuma.

Viņš samiedza acis.

- Tu esi pārliecināta, ka pirāti ēd saldējumu?

- Saprātīgi pirāti to noteikti ēd.

- Ari papagaiļi?

- Tas mums jānoskaidro.

Viņš paraustīja mani aiz piedurknes.

- Tu aizmirsi pateikt "jo-ho-ho".

- Atvaino, jo-ho-ho!

Pastaigas laikā man bija uzmanīgi jāklausās un jāatbild uz neskaitāmiem sarežģītiem jautājumiem, jo bērnā it viss izraisīja ziņkāri. Vai baznīca ir Dieva nams? Ja tas ir Dieva nams, kāpēc Dievam vajadzīgi tik daudzi nami? Kāpēc otrdienu sauc par otrdienu? Ko baloži dūdo savā valodā? Vai tam vīram mājās nav naktspodiņa, ka viņš kārtojas uz ielas?

- Es nezinu.

- Vai viņam krāniņš nesalst, ja viņš kārtojas uz ielas?

- Vēl viens jautājums, kas man jānoskaidro, Denis Džon.

Viņš sadrūma.

- Kāpēc Dievs atsūtīja ratus pēc manas mammītes?

- Nezinu, mīļumiņ.

- Lotijas tante teica, ka Dievs zinot labāk.

- Ari Lotijas tante zina labāk. Tagad es uzdošu jautājumus. Vai tev labāk garšo šokolādes vai vaniļas saldējums?

- Jā. - Viņš pamāja.

- Tad kurš?

- Gan šokolādes, gan vaniļas.

- Tev garšo abi? Vai tev pietiks vieta puncī?

Viņš pacēla kreklu, lai es pati pārliecinātos par saldējuma tvertni. Tas bija tikai iekritis ādas maisiņš ap kauliem, bet puisēns cieši ticēja, ka tajā ir vietas divām saldējuma porcijām.

- Es redzu.

Kad nonācām līdz saldējuma pirkšanai, bērns kļuva varen izlēmīgs. Tam jāsastāv no divām bumbiņām un jābūt aplietam ar ķiršu ievārījumu un šokolādes mērci. Deniss Džons ar svinīgu nopietnību vēroja, kā zēns pūtēm nosētu seju aiz letes izpilda viņa lūgumu.

Solidarizēdamās ar Denisu, es pasūtīju tikpat lielu porciju. Abi apsēdāmies uz augstiem ķebļiem pie šauras letes un vērojām pa logu galveno ielu. Ēzdams saldējumu, Deniss Džons joprojām mani izvaicāja.

- Kāpēc sievietes staigā tik jocīgi? Kāpēc viņai ir bērns? Vai kaķi prot dziedāt? Kāpēc kaķi neprot dziedāt? Vai vilcieni vienmēr tik skaļi taurē?

- Kāpēc tu uzdod tik daudz jautājumu?

- Vai uzdot jautājumus ir slikti?

- Noteikti nē. Uzdodot jautājumus, mēs mācāmies.

- Mācāmies?

- Jo saņemam atbildes uz jautājumiem, uz kuriem pirms tam atbildes nezinājām.

- Vai lauvas uzdod jautājumus?

- Varbūt savā valodā uzdod.

- Bet vardes?

- Droši vien, ja viņas ir pietiekami ziņkārīgas.

- Kādus jautājumus uzdod govs?

- Nezinu. Bet vai tu zini, ko jautā pūce?

-Ko?

- Hū?[5]

Deniss Džons iespurcās par manu nodrāzto jociņu, bet es jutos apmierināta.

- Kam tu esi mamma?

- Nevienam.

- Kāpēc?

- Man nav bērnu.

- Kāpēc tev nav bērnu?

- Tāpēc. Tavs saldējums kūst, jaunais cilvēk, neaizmirsti to!

Brīdi mēs sēdējām svētlaimīgā klusumā, ko pārtrauca mana mobilā telefona zvans.

- Droši vien zvana tava tante.

Zvanīja Emma Volkota. Viņa teica, ka Lotiju patlaban pieņēmis ārsts un viņa vēlreiz man piezvanīšot, kad abas dosies mājup.

Tā kā Deniss Džons mani vēroja, es runādama smaidīju.

- Vai viss ir kārtībā? - es jautāju.

- Cik nu var būt, - Emma Volkota atteica.

Brīdī, kad, pārtraukusi sarunu, nospiedu pogu, Deniss jau nepacietīgi raustīja manu piedurkni, lai atgūtu manu uzmanību.

- Atvaino, mīļumiņ, tagad varu runāt.

Viņam acīs bija asaras.

- Paskaties! - Viņa saldējums, izskatīdamies pēc dubļu pikas, kusa uz grīdas. - Es tā negribēju, tas notika nejauši. Lūdzu, nedusmojies!

- Es nepavisam nedusmojos, mīļumiņ.

Denisam Džonam acīs pavīdēja bailes.

- Lūdzu, nesit mani par to!

- Protams, nesitīšu. Nekad nesitīšu. Es tev nopirkšu citu saldējumu, neuztraucies.

Kad cēlos kājās, mans skatiens atdūrās ielas pretējā pusē, kur tumšzaļš Toyota Tacoma pikaps iegrozījās stāvvietā. Durvis atsprāga vaļā, un ārā izkāpa Būts.

Man šermuļi pārskrēja pār kauliem.

- Iesim, Denis Džon!

- Bet mans saldējums?

- Ne tagad, pasteigsimies!

- Bet tu teici, ka nopirksi man citu. Tu apsolīji!

- Citu reizi. Tagad mums jādodas svarīgās pirātu darīšanās. Vai saproti?

-Nē.

- Mums ātri jātiek no šejienes prom, jo ļauni vīri grib nozagt mūsu bagātības.

- Tuvojas ļauni vīri?

-Jā gan.

Viņš saķēra mani aiz rokas.

- Tad pasteigsimies, N. Dž.! Skriesim!

Mēs izsteidzāmies ārā. Redzēju, ka drīz pārslēgsies gaisma luksoforā. No Būta mūs šķīra plata satiksmes josla, bet jebkuru bridi situācija varēja mainīties.

Turējos veikala markīzes paēnā, slēpdamās aiz gājējiem un atskatīdamās pār plecu. Kad iedegās zaļā gaisma, Būts šķērsoja ielu. Ar knipi aizsitis prom cigaretes izsmēķi, viņš aizdedzināja nākamo, ar plaukstām sargājot liesmiņu no vēja.

Deniss Džons negribīgi vilkās man pie rokas.

- Man apnika spēlēt pirātus. Es gribu to citu saldējumu, ko tu solīji.

- Pēc brīža mēs to nopirksim, mīļumiņ, bet vispirms mums jāatrod laba vieta, kur brašais pirātu kuģis ar drosmīgajiem vīriem var paslēpties.

- Vai mums tas obligāti jādara?

- Obligāti, bet tikai uz īsu bridi.

- Zinu, šeit! - Viņš atlaida manu roku un ieslīdēja kādās durvīs, kas atradās starp pārtikas veikalu un kurpju veikalu.

Vēlreiz atskatījos, bet Būtu nekur nemanīju. Tas mani padarīja vēl bažīgāku. Skudriņas man skrēja pār muguru, kad iedomājos, ka viņš kaut kur tuvumā ir.

- Pagaidi! - es uzsaucu. - Ļaundari ir pārāk tuvu, mums vajadzētu paskriet mazliet tālāk.

Taču Deniss Džons jau bija iekšā. Cik vien ātri spēdama, sekoju viņam un attapos garā, nespodri apgaismotā koridorā.

- Denis Džon?

Izdzirdēju atbalsi, bet bērna tuvumā nebija. Paraustīju kādu durvju rokturi, taču durvis bija aizslēgtas. Pastiepusies uz pirkstgaliem, ieskatījos iekšā pa tumšo virslogu.

Nekā.

Piesteidzos pie nākamajām durvīm, pieklauvēju un paraustīju, pārliecinādamās, ka tās, tāpat kā pirmās, ir ciet. Mati uz skausta man cēlās stāvus no klusuma, kas valdīja visapkārt.

Cilvēki reizēm pazūd, īpaši bērni. Vairākkārt biju dzirdējusi tādus asinis stindzinošus stāstus televīzijas ziņās. Vienu brīdi viņš ir šeit, bet nākamajā mirklī - pagaisis bez pēdām. Vēlāk viņa kaulus atrada kaut kur apraktus vai izbalojušus saulē vai ūdenī. Varbūt pēc gadiem kāds atzinās nodarījumā, bet biežāk noslēpums tā arī netika atklāts.

- Ei, kur tu esi?

Klusums. Domas joņoja vēja ātrumā. Ara, pa ielu, mums tuvojās Būts, it kā saozdams manas pēdas, bet te, iekšā, zeme bija atvērusies un Denisu Džonu aprijusi.

- Lūdzu, mīļumiņ, nedari tā! Atsaucies! Nāc ārā no savas slēptuves!

Izdzirdēju dobju skaņu, tad zemas un augstas balsis un ritmiskus kāju piesitienus, it kā tur kāds nepacietīgi mīņātos. Troksnis plūda no koridora gala. Ieskatījusies pa šauru lodziņu durvīs, es ieraudzīju plašu, jautri izrotātu telpu. De-niss Džons stāvēja sešu tādu pašu bērnu pulciņā kā viņš pats. Viņus uzraudzīja jauns cilvēks, tērpies sarkanās sporta biksēs un baltā teniskreklā, ar svilpi kaklā un iecietīgu smaidu sejā. Tā acīmredzot smaidīja cilvēks, kurš visu dienu pavada, dziedādams dziesmiņas kopā ar bērneļiem. Uz vienas sienas bija lasāms liels uzraksts "Kabija mūzikas klubs".

Trīs bērni spēlējās ar svītrainu izpletni. Viņi pameta gaisā spilgto, zīdaino audumu un paskrēja zem tā apakšā. Kad izpletnis nolaidās, tas mazos apsedza. Deniss Džons un pārējie divi bērni soļoja mūzikas pavadībā. Vēl viens puišelis bija aizkabinājis kājas aiz vingrošanas stieņiem un karājās ar galvu lejup kā sikspārnis alā.

Iegāju iekšā un pietupos Denisam Džonam blakus.

- Tu nedrīksti tā pazust, mīļumiņ. Tu mani nobiedēji.

- Bet tu taču gribēji paslēpties, tāpēc es ieskrēju mūzikas klubā. - Viņš sparīgi uzsita pa cimbalu, kā uzlikdams punktu uz i. - Kabija kluba biedri drīkst šeit nākt, kad vien grib.

- Tagad mums jāiet, - es teicu.

- Bet es negribu iet prom.

- Jāiet, Denis Džon.- Es nervozi atskatījos uz durvīm. - Tu varēsi atnākt šurp citu reizi.

- Es gribu palikt! Pēc Billija ir mana kārta karāties uz stieņiem.

Mēģināju izraut viņam no rokām cimbalu.

- Nē! - viņš iekliedzās. - Liec mani mierā!

Joprojām smaidīdams, pie mums pienāca skolotājs.

- Kas noticis, Denij? Kas ir tava draudzene?

Nu jau Deniss Džons dusmīgi atvēzējās pret mani ar cimbalu. Kabijs saķēra viņa roku un mierīgi atbrīvoja cimbalu no tvēriena.

- Rāmāk, mazais. Cilvēkiem nedrīkst sist, vai atceries?

- Bet es negribu jau iet prom, Kabij. Viņa nevar mani piespiest.

- Kas ir tava draudzene? - skolotājs vēlreiz jautāja.

- Viņu sauc N. Dž. - kā pidžamu. Un es tagad neiešu prom.

Kabijs, joprojām smaidīdams, pagriezās pret mani.

- Kā jūs pazīstat Deniju?

- Esmu viņa tantes Lotijas draudzene. Viņai šodien bija jāiet pie ārsta, tāpēc viņa palūdza mani pieskatīt Denisu Džonu. - Vēlreiz uzmetu skatienu durvīm. - Un mums patiešām tagad jāiet.

- Vai viņa ir Lotijas tantes draudzene? Vai Lotijas tante iecēla viņu par atbildīgo? Vai tā ir, kareivi? - Kabijs vērsās pie puisēna.

- Jā, ir, bet es gribu paspēlēt mūziku un karāties uz stieņa.

- Mums laiks iet, Denis Džon.

-NĒ!

Kabijs pastūma mani malā.

- Dodiet man divas minūtes laika, - viņš iečukstēja man ausi. - Palūgšu pārējos bērnus nodziedāt Denijam atvadu dziesmiņu, un tad viņš būs ar mieru iet prom.

- Vai šeit ir sētaspuses durvis ari?

- Ejiet pa rezerves izeju!

- Vai uz šīs ielas ir kāda vieta, kur varu nopirkt viņam saldējumu?

- Stūra veikalā.

- Jūs esat mans glābējs, Kabij, - es teicu. - Tā nu tas ir.

Divdesmit devītā nodaja

Lempīgs apsargs, uzmetis kūkumu, sēdēja uz krēsla ar muguru pret Alberta Danstona palātas durvīm. Viņam bija slīpa neandertālieša piere, kakls platāks par galvu, un sporta zālē uztrenētie muskuļi izspīlēja haki krāsas formastērpu. Bija dzirdams, ka palātā skan radio ziņas, kas disonēja ar monitoru un pilināšanas sistēmas skaņām.

Parādīju viņam savu caurlaidi.

- Atvainojiet, apmeklētājus ielaist nav atļauts.

- Danstona kungs mani gaida.

- Tāda kunga te nav! - viņš asi attrauca.

- Veita kungs, es gribēju teikt. Viņš mani gaida, varat viņam pajautāt.

- Apmeklētājus ielaist nav atļauts, bez izņēmumiem.

- Viņa ir mana viešņa! - atskanēja Danstona dusmīgais sauciens. - Tūlīt ielaidiet viņu!

t

Apsarga kareivīgums noplaka, un viņš paliecās uz durvju pusi.

- Atvainojiet, Veita kungs, - apsargs zemā balsī teica, - jūs taču zināt noteikumus.

- Nestāstiet man par noteikumiem! Es viņu uzaicināju, un jums viņa jālaiž iekšā.

- Ne jau es izdomāju šos noteikumus, ser.

- Tad ejiet un sameklējiet to, kurš tos izdomāja.

- Es nevaru viņu ielaist, ser. Man ļoti žēl.

- Jūs to patiešām nožēlosiet. - Atskanēja ass, metālisks troksnis.

Apsargs sašķobīja savu kvadrātveida žokli.

- Vai ar jums viss kārtībā, Veita kungs?

Atbilde nesekoja.

- Veita kungs?

Klusums. Apsargs uzšāvās kājās un iesteidzās palātā. Dan-stons sēdēja, pārkarinājis bālās kājas pār gultas malu. Viņš bija aizsviedis savu pusdienu paplāti - palātu izraibināja kotletes, kartupeļu biezputra un krāsaina augļu želeja - un iztērējis tam visus spēkus. Viņa sejā vīdēja vārs smaids kā spuldze, kas tūlīt, tūlīt izdegs.

- Labs tēmējums tādam graustam kā es, vai ne?

Atzinīgi parādīju viņam augšup saslietus īkšķus.

- Esat labi pastrādājis, ser.

* - Vienīgā izprieca šajās dienās. Nāciet iekšā, N. Dž.!

Mums daudz kas jāapspriež.

- Nekā tamlīdzīga. - Apsargs satvēra mani aiz elkoņa, pagrieza pret durvīm un stūma ārā. - Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Apmeklētājus ielaist nav atļauts. - Nepielūdzami aiztaisījis durvis, viņš iegrozīja vietā krēslu, ko bija steigā pametis, un ieņēma savu posteni no jauna. ~ Jūs zināt, kur ir ārdurvis, kundze, tad dodieties turp.

- Laid viņu iekšā, tu lempi! - Danstons kliedza. - Es tevi brīdinu pēdējo reizi!

- Neuztraucieties, ser! Ārsts teica, ka jums jāatpūšas. Tas jums nāks par labu.

- Ak tā? Nu tad skatieties!

Pēkšņi gan radio, gan monitors apklusa. Negaidītais klusums šķita neparasts. I^ēc mirkļa atskanēja trauksmes signāli un steidzīga balss skaļrunī.

- Zilais kods! - tā sauca. - Četrpadsmit, desmit, Volter. Zilais kods!

Jauns cilvēks, ārsta uzsvārcim plīvojot, iesteidzās Dansto-na palātā. Drīz viņam sekoja vēl divi mediķi. Vēl pāris ārstu izsteidzās no lifta, stumdami ļodzīgus ratiņus. Atskrēja medicīnas māsas un sirms vīrs modemā sudrabainā uzvalkā. Viņš spēra stingrus soļus, un viņa skarbajā sejā vīdēja aizkaitinājums.

Tā kā šie cilvēki sapulcējās ap Danstona gultu, es neredzēju, kas tur notika.

- Neviens man nenoteiks, - drīz vien sadzirdēju viņa pikto balsi, - ar ko varu satikties un ko ne, vai saprotat, Pārk-mena kungs? Vai es skaidri pateicu?

Vīrietis uzvalkā, galvu grozīdams, pakāpās no gultas nost.

- Esiet saprātīgs, Danstona kungs! Mēs darām visu, lai jūs būtu drošībā.

- Vai nu ielaidiet to jauno dāmu, vai arī es tūlīt došos prom un tikšos ar viņu citur. Izvēlieties!

Ārsti pieliektām galvām klusi apspriedās. Viņu uzacis bija sarauktas, un izskatījās, ka viņu pacietības mērs ir pilns.

Pārkmens pamāja, lai pārējie dodas prom. Pirmās nozuda māsiņas, pēc tam no palātas iznāca abi ārsti, kuri stūma medicīniskos ratiņus. Jauna sieviete baltā uzsvārcī sakārtoja Danstona monitorus, pārbaudīja signālus un, sagaidījusi apstiprinošu Pārkmena mājienu, izgāja koridorā pie citiem.

Pārkmens drūmi raudzījās uz pacientu.

- Es nedrīkstu pieļaut, ka jūs ceļat tračus, Danstona kungs. Jums tas jāizbeidz.

- Piekrītu, Pārkmena kungs. Esmu nepaklausīgs slimnieks, un jums jāpieprasa, lai es tūlīt pat dodos prom.

- To es negribēju teikt. Es tikai prasu, lai esat saprātīgs. Šeit ir slimnīca, un daudzi mūsu pacienti ir ļoti slimi.

- Vai patiešām? Redzēdams pie savām durvīm to Rembo un izjuzdams uz savas ādas koncentrācijas nometnes cienīgos noteikumus, biju iedomājies, ka šis ir cietums.

- Mēs rīkojamies saskaņā ar norādījumiem, ko saņēmām no policijas. Acīmredzot ir vēl citi cilvēki, kurus esat intervējis, par kuriem rakstījis un kuri vēl jums ļaunu. Varas iestādes ir noraizējušās par iespējamiem uzbrukumiem, un mēs darām visu, lai novērstu draudus jūsu dzīvībai.

- Ak tā?

- Jā, Danstona kungs, to mēs patiešām darām. Mūsu pienākums ir rūpēties par jums, jo jūs esat mūsu pacients, un mēs pret saviem pienākumiem izturamies ar lielu atbildību.

- Tātad viss šis balagāns domāts, lai pasargātu mani no iespējamiem uzbrukumiem?

- Jūs esat pareizi sapratis.

Danstons, izstiepis roku, rādīja uz mani.

- Vai viņa izskatās pēc tādas, kura varētu man uzbrukt? Vai, jūsuprāt, viņa izskatās pēc tiem citiem, kurus esmu intervējis, par kuriem rakstījis un par kuriem policija uztraucas, ka viņi varētu man uzbrukt?

- Nu nē, protams, viņa tāda neizskatās.

- Protams, nē! - Danstons uzsvērti atkārtoja. - Patiesībā šī jaukā dāma ir mana meita. Viņa veic uzbrukumus vienīgi manam naudasmakam, un droši varu jums apgalvot, ka to nu es pats ļoti labi varu aizstāvēt.

- Jūsu meita?

- Jā. Mans acuraugs. Mēs viņu dēvējam par N. Dž.

Saraucis pieri, Pārkmens pārbaudīja slimības vēsturi, kas

atradās kastītē gultas kājgalī.

- Šeit nav ziņu, ka jums būtu bērni, Danstona kungs.

Danstons nopūtās.

- Kā jūs domājat, vai es pats varētu zināt, ir man atvases vai to nav, doktor Pārkmen?

- Domāju, ka varētu.

- Jūs nesaprotat galveno. Šoreiz nav svarīgi, vai man ir pieci mantinieki vai nav neviena.

- Par ko jūs runājat?

- Es mēģinu atvieglot jums dzīvi.

- Atvainojiet, es nesaprotu.

- Kādēļ lai mēs neteiktu, ka šī jaunā dāma ir mana meita, kuras vārds kļūdas pēc izzudis no sarakstiem, un tāpēc jūs viņu uzskatījāt par nevēlamu apmeklētāju? Tuvi ģimenes locekļi šādās reizēs bauda īpašu slimnieka uzticību, tāpēc, ja vēlaties, varat sacīt, ka mana meita ir juridiskā konsultante. Vai arī mana garīgā un psiholoģiskā konsultante, vai mana personiskā ārste, šamanis, guru, trenere, vienalga, kas. Tādējādi viņa drīkst mani apciemot, cik bieži vien vēlas.

Pārkmens stāvēja kā sastindzis.

-Jūs prasāt, lai es meloju policijai?

- Nekā tamlīdzīga. Nelielās fikcijas, kā to varētu nosaukt, autortiesības pieder man, taču bez ierobežojuma ļauju to izmantot arī jums. Vai nu jūs to izmantojat, vai arī stāstāt policijai pilnīgu, neapstrīdamu patiesību un skaidrojaties ar viņiem pēc tam, kad būšu no šejienes aizgājis.

Pārkmens nolaida skatienu.

- Labi, Danstona kungs. Es došu rīkojumu apsargam, lai ielaiž apmeklētāju, bet ar noteikumu, ka šī jaunā sieviete ir vienīgais izņēmums un ka jūsu "nelielā fikcija" būs zināma tikai mums.

Danstons piekrizdams pamāja.

- Un vairs nekādu dusmu lēkmju. - Pārkmens pārlaida zīmīgu skatienu izmētātajam ēdienam.

- Tā nebija dusmu lēkme, dakter. Tas bija protests.

Administrators nopūtās.

- Labi. Palūgšu, lai no tuvējiem restorāniem atsūta ēdienkartes. Jums nav diētas ierobežojumu, tāpēc varēsiet pasūtīt, ko vēlaties. Es to nokārtošu, ja vien uzvedīsieties piedienīgi.

Danstons nogaidīja, kamēr Pārkmens aiziet, un pievērsās man.

- Nu, kas mums šodien jāapspriež, N. Dž.?

- Čārlijs Būts, ser.

- Ak jā, jūsu Būta kungs. - Viņš atlaidās spilvenos.

- Varbūt jums jāatpūšas, Danstona kungs? Varu atnākt vēlāk.

- Nē, nē, es jūtos labi.

- Vai patiešām tā ir?

- Jā, ir, un nesāciet kladzināt tāpat kā pārējie.

- Lai notiek, ser, apsolu, ka nekladzināšu.

- Labi. Tātad vispirms mums rūpīgi jāizvērtē jūsu Būta kungs. Mums jāatrod viņam pareizā kategorija.

- Nedomāju, ka viņš iekļaujas kādā kategorijā.

- Protams, iekļaujas. Viņš ir cilvēks, parasts mirstīgais.

- Danstona kungs, lai kā es jūs cienu, tomēr nedomāju, ka Čārliju Būtu varētu saukt par parastu.

- Vai zināt, tas ir lielākais traucēklis. Cilvēkiem ir tendence šādas personas pārvērtēt, uzskatīt par īpašām. Patiesībā Čārlijs Būts, Bleiks Medigans un Džeks Uzšķērdējs, tāpat kā daudzi citi, gluži vienkārši ir nepilnīgi - cilvēkveidīgi dzīvnieki.

- Taču viņiem izdodas izraisīt citos baiļu trīsas.

- Tajā savs nopelns ir plašsaziņas līdzekļiem, kas ikvienu tamlīdzīgu notikumu padara par sensāciju, ko lasītāji acīmredzot gaida. īstenība viņiem šķiet daudz garlaicīgāka.

- Īstenība?

- Nožēlojamā patiesība, jā. Šie cilvēki nemāk dzīvot sabiedrībā, nesniedz tai nekādu labumu, viņi nespēj nodibināt īstas attiecības un nodrošināt sev puslīdz normālu dzīvesveidu. Viņi ir nožēlojami.

- Es tā esmu domājusi par daudziem saviem pacientiem, bet ne par Būtu. Viņš nespētu izpelnīties ne kripatiņu manas līdzcietības.

- Protams, ir grūti just līdzi tādiem, bet šoreiz mēs nerunāsim par līdzjūtību. Lai stātos pretī nekauņām, kas nesodīts mīda kājām likumu, mums jābūt par viņu gudrākiem un jāizdomā veikli paņēmieni, kā iedzīt viņu stūrī. Viena priekšrocība jums ir. Jūs varat apkopot viņa rīcības modeļus un paredzēt viņa izturēšanos, viņam to pat nenojaušot.

- Vai tiešām tas ir iespējams?

- Jā. Tādiem cilvēkiem vērojamas nemainīgas uzvedības iezīmes, ko mēs varam identificēt, analizēt un galu galā vērst pret viņiem pašiem. - Danstons turpinādams pa vienam nolieca pirkstus. - Viņiem ir savas dīvainības, rakstura iezīmes, noslieces un nepatika pret kaut ko. Turklāt viņu rīcībai ir savs rokraksts, modelis, pēc kura viņi darbojušies, iespējams, jau agrāk. Viņu liktenī liela nozīme ir pagātnei. Ja izpētām, kur viņi bijuši, mēs saprotam, kāpēc viņi nokļuvuši tur, kur nokļuvuši. Ja noskaidrojam, ko viņš pastrādājis iepriekš, spējam lasīt kā no kristāla bumbas.

- Izklausās pēc parastiem cilvēkiem.

- Trāpīts! Normāli cilvēki to saprot, bet tādi kā Būts nesaprot. Viņiem trūkst instinktīvas apjēgas par cilvēka dabu, viņi neatskārš, kā cilvēks funkcionē, viņi neizprot sevi. Turklāt viņi ir neticami augstprātīgi un tieši tāpēc pieļauj vienkāršas kļūdas, kas galu galā ļauj viņus atmaskot.

- Bet līdz tam viņi iznīcina un posta. - Mans skatiens aizklīda pie Danstona apsaitētā vēdera. - īpaši vērsdamies pret tiem, kuri mēģina viņus šajās kļūdās pieķert.

- Tā ir. Vajāt šādus cilvēkus ir ļoti bīstami. Esmu tam dzīvs pierādījums. - Danstons cieši vērās manī, un es jutos viņa nesatricināmā skatiena varā. - Taču jums ir izvēle. Jūs varat izstāties un aiziet jebkurā brīdī, N. Dž. Neviena saprātīga būtne jūs par to nenosodīs. Par Būtu jūs neesat atbildīga, un tikt ar viņu galā nav arī jūsu darba pienākums.

- Kas notiks ar Denisu Džonu, ja es izstāšos un aiziešu?

Viņš aizlika rokas aiz kakla.

- Ak jā, te vēl ir runa par mazo puisēnu.

- Viņš būtu pelnījis labāku aizstāvi par mani, kādu, kurš spētu veiksmīgāk stāties pretim tam maitas gabalam, ko sauc par viņa tēvu.

Nemiera dzīta, piegāju pie loga. Lejā uzņemšanas nodaļas durvīm signalizēdama tuvojās neatliekamās palīdzības mašīna. Iedomājos nabaga dvēseli, kas patlaban cieši turas pie dzīvības salmiņa. Gluži tādā pašā bezdibeņa malā dzīvoja Deniss Džons, kurš bija atkarīgs no Būta garastāvokļa.

- Turpināsim, Danstona kungs.

- Vai esat pārliecināta?

- Esmu.

- Labi, turpināsim.

Turēdamies pie gultas malas, viņš lēni slējās kājās, vilkdams sev līdzi caurules un monitorus.

- Vai esat pārliecināts, ka varat celties no gultas?

- Vai tā gadījumā nav kladzināšana, ko es dzirdu?

- Atvainojiet!

Plānais slimnīcas krekls Danstonam uz muguras pavērās, un es redzēju tumšu zilumu, kas acīmredzot traucēja viņam iztaisnoties.

Es nokremšļojos.

- Piedodiet, Danstona kungs, bet jums var kaitēt caurvējš. Varbūt es pasniegšu jums rītasvārkus?

Viņš pacēla galvu, tad paskatījās lejup un paraustīja plecus.

- Esiet tik laipna!

Noņēmu no pakaramā zilu kokvilnas halātu un apliku viņam ap pleciem.

Danstons nobālējis lēni virzījās uz priekšu, lai gan piepūle sagādāja viņam sāpes.

- Pirms mēs turpinām, N. Dž., pastāstiet - kas īsti notika?

- Par ko jūs runājat?

- Par Būtu. Kaut kas ir noticis tāds, kas mainījis jūsu attieksmi, es to redzu.

- Nekas īpašs.

- Uzticieties man, lūdzu!

Nelabprāt izstāstīju, kā, pamanījusi Būtu ielas pretējā pusē, bēgu kopā ar Denisu Džonu, jo man šķita, ka Būtam piemīt īpašas spējas mūs saost. Noklusēju vienīgi par šausmām, ko tajā brīdī jutu.

- Tas ir viss. Mēs izlavījāmies ārā pa sētaspuses durvīm, nopirkām saldējumu un devāmies uz Lotijas tantes dzīvokli. Nekas īpašs jau nenotika.

- Tieši otrādi. Šis it kā nenozīmīgais gadījums par daudz ko liecina. Jūs esat piešķīrusi Būtam pārdabiskas spējas, tāpēc jūtaties viņa tuvumā kā pele kaķa priekšā. Šāda attieksme jums ļoti traucēs.

- Viņam nav ne mazākās nojausmas, kā es jūtos. Droši vien viņš mani nemaz nepamanīja.

- Mani uztrauc tas, ko jūs zināt, N. Dž. Ko jūs zināt un kā reaģējat.

- Tas jau arī bija vienīgais, ko izdarīju, - es reaģēju. Es ļāvos panikai, kad viņu ieraudzīju, un instinktīvi vēlējos pēc iespējas ātrāk nozust.

- Es saprotu. Jums jāiemācās turēties pretim instinktiem, jums tie jāpārvar. Jums vajadzēja pārdomāt situāciju un izturēties pavisam citādi. Tā droši vien bija tikai sagadīšanās. Kur Būts dzīvo un strādā? Varbūt netālu no vietas, kur tas notika?

- Jā, kaut kur netālu, bet skaidri nezinu, kur. Zēna tante apgalvo, ka viņš nemitīgi pārceļoties, tā ka neesot iespējams tam izsekot līdzi.

- Jūs ieraudzījāt Būtu viņa teritorijā, tātad tas nebija nekas dīvains. Viņš droši vien tur apstājās, lai kaut ko nopirktu vai kādu satiktu, vai viņam tur bija norunāta darba tikšanās. Varam secināt, ka tam nebija nekāda sakara ar jums.

- Izklausās loģiski, Danstona kungs. Es jau jums teicu, ka loģika nav mana stiprā puse.

- Nav brīnums, ka jūs izbijāties un apjukāt, nokļuvusi ienaidnieka teritorijā nesagatavojusies, bez rīcības plāna, nesaņēmusi norādījumus. Kā būtu, ja mēs izstrādātu plānu?

- Tas būtu brīnišķīgi.

- Iespējams, tas šķitīs nedaudz sarežģīti un jūs vēlēsieties ko pierakstīt.

- Protams. - Sameklēju somiņā rakstāmo un dažas nedaudz saburzītas papīra lapas.

Danstons smagi aizšļūca līdz naktsgaldiņam un izņēma no atvilktnes biezu dzeltenu piezīmju bloknotu, ko pasniedza man.

- Gribu, lai jūs tur ieskicējat visu, ko zināt, un mēs kopīgi izlemsim, kas darāms turpmāk. Miniet visu secīgi, soli pa solim. Pēc tam mēs regulāri šos ierakstus izmantosim.

- Labi.

- Pirmais likums, ko gribu jums likt pie sirds, skan šādi: Būtam līdzīgi cilvēki paši no sevis tādi nerodas. Kad viņi piedzimst, viņus par tādiem izveido.

- Vai tiešām ir tik svarīgi, kāpēc viņš tāds ir un no kurienes nāk? Vai mums nebūtu jānoskaidro, kas viņš ir?

- Nē, pareizais jautājums ir - kā viņš rīkosies? Un to varēsim paredzēt vienīgi tad, ja izpētīsim, cik nu tas iespējams, viņa pagātni un uzzināsim, ko viņš darījis iepriekš.

Trīsdesmitā nodaļa

Saraksts bija bezgalīgs. Saskaņā ar Danstona norādījumiem man bija jānoskaidro Būta izcelsme, novirzes, kas viņam piemitušas bērnībā, un jāuzzina, kā agrāk izpaudusies viņa cietsirdība. Vai līdztekus sadistiskajām tieksmēm viņu interesē vēl kas? Vai viņš no kaut kā baidās? Viņam nebija dvēseles - vai viņam piemita arī citi fiziski vai emocionāli trūkumi?

Tam visam tomēr nebūtu nozīmes, ja es nespētu pierādīt, ka Būts atradās Raikersā un piekļuva Džīnijai Begšovai viņas nāves dienā. Viss bija atkarīgs no tā, vai spēšu to pierādīt.

Artco Sheet Mētai uzgaidāmā telpā pie galda sēdēja drukna sieviete ar baltiem matiem. Visu viņas uzmanību saistīja datorspēle, un viņas skatiens bija gluži kā piekalts monitoram.

- Atvainojiet, ka jūs traucēju, - es to sacīju no sirds, jo pati mēnešiem ilgi biju aizrāvusies ar šo spēli, iekams pirms kāda gada attapos un izdzēsu to no sava datora. Vēlāk secināju, ka no sava cietā diska gan neesmu spējusi to dabūt ārā. Ieraudzījusi ekrānā spēļu kārtis, jutu seno vilinājumu.

- Lieciet septiņnieku uz pīķa astoņnieka! - ieteicu.

- Paldies! - Viņa paklausīja manam ieteikumam, un visas kārtis nostājās savā vietā, uzsākdamas godpilno uzvaras lēcienu, sākot ar karaļiem un beidzot ar pašu nenozīmīgāko kārti. Spēles autori ar gudru ziņu bija radījuši šo lēcienu parādi, jo aizraujošais skats atkarīgam spēlētājam ļāva justies kā uzvarētājam. Ar katru nospēlēto reizi atkarība pastiprinājās. Ja pele, nospiezdama sviru, saņem saldo zirnīti, agri vai vēlu viņa pieēdas un zaudē par tiem interesi. Ja pele zirnīti nesaņem, tā kļūst gudra un izmēģina visādas citādas darbības. Ja zirnīši birs ārā uz labu laimi, pele spaidīs sviru tik ilgi, līdz mazās ķepas nogurs. Tajā brīdī viņa būs kļuvusi atkarīga.

Par laimi, sieviete novērsa brūnās acis no monitora un pievērsās man.

- Kā varu jums palīdzēt?

- Vai ir iespējams tikties ar kādu, kurš atbild par uzņēmuma personālu? Mani interesē kāds bijušais darbinieks. Tas neprasīs daudz laika.

- Labi.

Ar lielajiem burtiem viņa uzrakstīja šā cilvēka vārdu uz papīra lapas. Reizē ar to viņa man pasniedza ausu aizbāžņus un tik saskrāpētas aizsargbrilles, ka, tās uzliekot, pasaule izskatījās sašvīkāta.

- Viņam jābūt tur iekšā.

Tiklīdz pavēru smagās ugunsdrošās durvis uz Artco darbnīcas telpām, mani apņēma apdullinošs troksnis - dunēja automātiskie skavotāji, šņāca lodlampas, griezīgi gaudoja ga-renzāģis un klaudzēja āmuru sitieni pa metālu. Plašajā telpā krustām šķērsām bija izvietoti darbgaldi, ap kuriem kā milzu kukaiņi ar tumšām aizsargbrillēm, plastmasas sejsargiem un sudrabainiem priekšautiem, kas aizsedza viņus no kakla līdz ceļgaliem, strādāja vīri, laiku pa laikam izliedami krāsainu dzirksteļu straumes. Visur rēgojās metāllūžņi, metāla skaidas, rūdīts tērauds un milzīgi lodmetāla rituļi. Grīdu klāja dažādas izcelsmes spīdīgi gruži, un gaisā mirguļoja tikko manāmi metāla putekļi, kuru īpatnējo garšu acumirklī jutu uz mēles.

Pieiedama pie visām darba vietām pēc kārtas, es rādīju katrai "vabolei" papīra lapu ar vārdu, bet visi kā viens noliedzoši purināja galvu. Kad biju visus apstaigājusi, atgriezos klusajā priekštelpā. Par spīti aizbāžņiem, ausis man bija aizkritušas.

- Viņa tur nav.

- Zinu, - viņa atteica, atkal uzsākusi spēli. Uzmezdama acis, es redzēju, ka viņa to zaudēs. - Domāju, ka viņš tur ir, bet pēc tam pamanīju, ka viņš iziet pa sētaspuses durvīm.

Sētaspuses durvis veda uz noputējušu noliktavu. Starp šķīdinātāja tvertnēm un darbarīkiem, izejvielām un rezerves daļām piekrautiem plauktiem grozījās vīrs ar garām ūsām. Mugurā viņam bija rūtains flaneļa krekls un kājās pieguļoši džinsi, kas bija sabāzti zābakos ar smailiem purngaliem. Plata brūna siksna ar bagātīgi izrotātu sudraba sprādzi apņēma izriezto vēderu. Melno kovboja cepuri klāja metāla putekļu kārta, bet brūnie mati sniedzās līdz pleciem.

- Džounsa kungs?

- Kas jūs tāda esat?

- Mani sauc N. Dž. Lafertija.

- Nu un?

- Cerēju, ka varēsiet man palīdzēt. Man vajadzīga informācija par kādu cilvēku, kurš te strādāja. Sekretāre man teica, ka jūs atbildat par darbiniekiem.

- Tikai par tiem, kun strādā patlaban. Par citiem man nav daļas.

- Es saprotu, bet man jāuzzina, uz kurieni šis vīrietis aizgāja strādāt, kad devās no jums prom, Džounsa kungs. Tas ir ļoti svarīgi.

Viņš papliķēja sev pa krūtīm, gurniem un ciskām.

- Ak vai, būšu atstājis savu kristāla bumbu mājās!

Kā par brīnumu, es novaldīju mēli.

- Es būtu jums ļoti pateicīga, ja jūs pārbaudītu savus ierakstus. Varbūt viņš atstājis jums kādu informāciju par nākamo darbavietu. Varbūt kāds zvanīja, lai apjautātos, kādas ir jūsu atsauksmes par šo darbinieku, un jūs atzīmējāt, no kurienes tas bija.

Viņš pārlauza mehānisko zīmuļu kastes plombu, pagrāba sauju zīmuļu, pēc tam to pašu izdarīja ar citu kasti.

- Vai jūs, lūdzu, apskatīsieties?

- Es varētu gan, bet nezinu, vai to gribu.

Pārbaudīju maku, meklēdama kādu pamudinājumu naudas izskatā, bet atradu vienīgi to pašu nožēlojamo piecu dolāru banknoti, kas tur vientuļi mētājās jau dienām ilgi. Klienti maksāja man čekos, tāpēc maks bija gandrīz tukšs. Tomēr es viņam sniedzu banknoti, atstādama sev piecdesmit septiņus centus, no sirds cerēdama, ka uz MetroCard /ē\ atlikusi nauda, par ko varēšu nokļūt mājās. Doma par atpakaļceļu no tālās Kvīnsas nebija diez cik jauka.

- Tas ir viss, kas man ir, Džounsa kungs. Varu jums atsūtīt čeku.

Viņš ierēcās. Cik sapratu, tie bija smiekli.

- Kā tad! Izklausās tikpat ticami kā sniegpārsliņas ellē.

Džounsa kungs izmetās no noliktavas, bet es turējos viņam cieši aiz muguras.

- Varbūt jums nekur nav jāskatās. Varbūt jūs zināt, kur Čārlijs Būts sāka strādāt, kad aizgaja no šejienes.

Izdzirdējis šo vārdu, viņš apstājās kā īemiets.

- Jūs gribat uzzināt par Būtu?

-Jā.

- Par to pretekli?

-Jā.

Viņš aizbaza īkškus aiz siksnas.

/ /

- Kas jūs viņam esat? Izbijusi draudzene, vai?

- Ja viņam būtu tādi draugi, viņam nebūtu ienaidnieku, Džounsa kungs.

Zelēdams lielu košļājamo gumiju, kas izspīlēja viņa vaigu, viņš bridi apsvēra manus vārdus.

- Būts mani piečakarēja. Runa ir par lielu naudu.

- Jauki, - es noteicu.

- Tas maita mani aptīrīja, nozagdams naudu, materiālus un instrumentus. Viņš pat neuztraucās, ka to kāds mana. Apkopējs vienu vakaru redzēja, ka Būts stiepj prom piecus tūkstošus dolāru vērtu zāģi, un izsauca policistus, taču no tā nebija nekādas jēgas. Viss ieguvums bija tukša runāšana un muļķīgi aizbildinājumi. Atmetu ar roku un samierinājos ar zaudējumu, bet aizmirsis es to neesmu, to gan jums teikšu.

- Būtam nepārtraukti izdodas izvairīties no atbildības.

- Jā? Kā jūs domājat, kāpēc tā?

- Kaut es to zinātu!

- Cūkas laime, bet agri vai vēlu tā beigsies. Es vēlētos to noskatīties, sēdēdams pirmās rindas vidū.

- Jūs nebūsiet vienīgais, - es noteicu.

- Kas jums padomā?

Es vilcinājos, negribēdama atklāt savus plānus. Taču vīra naids pret Būtu šķita patiess, tāpēc riskēju un izstāstīju viņam patiesību, cerēdama, ka viņš palīdzēs.

- Viņa sievu kāds noslepkavoja. Es vācu pierādījumus, ka to izdarīja Būts.

- Jūs gribat apsūdzēt viņu slepkavībā? Patiešām?

- Ceru, ka man tas izdosies.

- Nāciet man līdzi!

Es devos viņam līdzi iekšā darbnīcā, tad kādās durvīs, pa kurām nokļuvām garā gaitenī ar Icabinetiem. Džounsa kabinets bija pēdējais un, kā man šķita, - vislielākais. Pa lielo logu aiz viņa rakstāmgalda pavērās plašs skats ar sarūsējušām mašīnu virsbūvēm un citiem lūžņiem no tuvējā autoveikala. Uz lielas mākslīgas palmas lapām caur rūtīm krita nespodra gaisma. Gar sienām bija sakarināti antīki ieroči, bet plauktos sakrauti dažādi atribūti par Elvisu. Man vislabāk patika havajiešu stilā atveidotais smaidošais Elviss no zāles stiebriem darinātos svārkos un ziedu virteni ap kaklu.

Džons uzkāpa uz ķebļa un sāka rakņāties pa skapja augšējām atvilktnēm, kur viņš glabāja savu kartotēku. Nespēju noteikt, pēc kādas sistēmas viņš kārtoja darbinieku uzskaiti, visticamāk - ne pēc kādas. Neredzēju ne alfabēta burtus, ne uzvārdus, ne ciparus, neko tādu, kas liecinātu par kārtību darbinieku pieņemšanas un atbrīvošanas dokumentēšanā. Taču Džounss ar saviem slaidajiem pirkstiem veikli šķirstīja mapes un papīrus.

Mans niecīgais optimisms saplaka brīdī, kad, izšķirstījis kaudzi mapju, viņš stūma tās atpakaļ.

- Nekā nav. Kā tas var būt, sasodīts! - viņš saīdzis noburkšķēja.

- Varbūt es varu jums kā palīdzēt?

Viņš uzmeta man piktu skatienu.

- Varat gan. Sēdiet un klusējiet!

Lādēdamies Džons rāva no atvilktnēm ārā visvisādas mapes un, nokāpis no ķebļa, krāva tās kaudzē, kļūdams arvien sārtāks un dusmīgāks.

- Nejēga Eleonora! Tā muļķe māk tikai dīžāties uz saviem augstajiem papēžiem.

Beidzot no zemākas atvilktnes viņš izvilka sagumzītu mapi.

- Nu tu man esi rokā, sprukstiņ!

Viņš lasīja kā Deniss Džons - kustinādams lūpas, un es pārsteigta aptvēru, ka visa šī darbošanās bija paredzēta, lai maskētu analfabētismu.

- Es labprāt palīdzētu jums pārbaudīt tos papīrus, Džoun-sa kungs. Varbūt par abiem mums ies ātrāk.

- Vai es neteicu, lai jūs klusējat?

- Teicāt gan, taču man ir kauns stāvēt malā, kad jūs manis dēļ tā pūlaties.

Džounss spīvi pasmaidīja.

- Ak tā? Vai tie ir tādi skaisti vārdi?

- Es gribu jums palīdzēt.

- Patiešām?

-Jā.

Viņš atrāva vaļa atvilktnes un izsvieda to saturu ara. Mapes atsprāga vaļā, papīri lidoja pa gaisu, un es sapratu, ka šī nav pirmā reize, kad viņš tādējādi pauž savu neapmierinātību, radīdams nekārtību, kurā vainoja iepriekš minēto "nejēgu Eleonoru".

Ieķēros ar pirkstiem krēsla atzveltnē, parlaizdama dusmu vētru. Pēc tam Džounss mani pārsteidza. Viņš atgāzās krēslā un rāmi atrisināja situāciju.

- Ja jau gribat palīdzēt, - lūdzu, - viņš sacīja. - Man ir darāms kas labāks. Meklējiet, kas jums vajadzīgs, bet, kad beigsiet, atlieciet visu atpakaļ. Pilnīgi visu, vai dzirdat?

- Jā, protams, Džounsa kungs. Paldies!

- Ja atradīsiet ko noderīgu Būta ietupināšanai, jo labāk. Pasaule bez viņa būs tīrāka.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

- Vai tu saņēmi to, ko es tev aizsūtīju, N. Dž.? Vai redzēji?

Miegaina berzēju acis. Pulkstenis rādīja 3.52 naktī.

- Tu nedrīksti man zvanīt nakts vidū, Millij.

- Velies tik ārā no gultas! Kurš putniņš agri ceļas, tas pirmais noķer mušu.

- Tev patlaban jāatrodas savā kamerā, Millij. Ja tevi pieķers zvanām pa telefonu nakts vidū, karceris garantēts.

- Bing ding, mazulīt! Bing ding kling klang!

- Es nejokoju, Millij. Tu taču zini noteikumus.

- Man ir savi noteikumi. Visi Šeit tēlo nezin ko, bet man vienalga - es daru, ko gribu.

- Kas noticis, Millij? Ko tu vēlies?

- Vēlos zināt, vai saņēmi sūtījumu. Vēlos zināt, vai tu apjēdz, ka es tev stāstu patiesību par Būtu.

- Neko neesmu saņēmusi.

- Varu derēt, ka esi gan. Uzlīmēju lipekli un nosūtīju kā steidzamu. Es uzrakstīju, ka tā ir steidzama! Nu jau vajadzēja būt klāt.

- Neko neesmu saņēmusi, Millij. Varbūt tu uzrakstīji nepareizu adresi?

- Uzrakstīju pareizo. Gan pasta indeksu, gan visu pārējo. Tieši tā, kā redzēju.

- Kur tad tu redzēji manu adresi? Man gribētos zināt, kur tu dabūji manu adresi un telefona numuru ari?

- Tu daudz ar mani neklīrējies. Esmu reportiere, un man savi ziņotāji jātur noslēpumā. Zinu, ka tu dzīvo Oldermena ielā trīsdesmit astoņi, pirmajā stāvā, Ņujorkā. Viens nulle nulle divi viens. Tā taču ir, vai ne?

Tā bija taisnība, un mani nemaz neiepriecināja doma, ka viņa zina manu adresi. Lielā Millija, protams, daudz uzturas Raikersā, taču vairāk tomēr viņa dzīvo brīvībā. Vismazāk man vajadzēja, lai kādu dienu viņa pēkšņi uzrodas pie manām durvīm.

- Iespējams, tas sūtījums ir noklīdis, vai varbūt tu tikai iedomājies, ka to nosūtīji?

- Nejauc man galvu! It kā es neko nejēgtu.

- Es nejaucu tev galvu, Millij. Es tikai saku tev, ka tavu sūtījumu neesmu saņēmusi.

- Nu tad es tev pateikšu, kas notiek. Tie maitas gabali uzmana ari pastu. Vispirms ielu apgaismojums, tad mango, un tagad viss Amerikas Savienoto Valstu pasts. Viņi pārņem visu, ka es tev saku! Viņi ir jāapstādina, N. Dž.! Un, jo ātrāk, jo labāk!

Es nožāvājos.

- Paklausies, Millij, saņemies un sakopo domas!

- Labi.

- Vai tu koncentrējies?

- Protams, - viņa noņurdēja.

- Ej atpakaļ uz gultu un guli, kamēr ataust gaisma. Pēc tam aizej pie māsiņas, iedzer savas tabletes un norunā vizīti pie psihoterapeita. Vai saprati?

- Aha.

- Tad atkārto. Ko es liku tev darīt?

Viņa sāka plaukšķināt un dziedāt gospeli, kas atgādināja kaut ko starp Maikla Džeksona dziedājumu un fabrikas svilpieniem.

- Man pieder visa Hanesa^6, man Hanesā ir mazulītis...

- Izbeidz, Millij, tu nemaz nepūlies.

- Pūlos gan. Ja koncentrēšos vēl vairāk, pietaisīšu bikses.

- Ej gulēt!

- Kurš uzraudzīs, ja es aiziešu gulēt? Kurš viņus apturēs, kad viņi klaudzinās gar sienām? Pasaki man!

- Es par visu parūpēšos, Millij. Ej paguli!

- Apsoli, ka uzmanīsi viņus labi, īpaši tos mazākos!

- Protams.

- Vēro viņus uzmanīgi, citādi viņi aizlavīsies tev garām.

Trīsdesmit otrā nodaļa

"Klubs" bija tik izsmalcināta vieta, ka vēl kāds nosaukums tam nemaz neprasījās. Tur bija augsti griesti, ko rotāja lidojoši ķerubi, bet maigi izgaismotajās nišās bija redzamas senlaicīgas urnas. Grīdas bija izklātas ar skaistiem paklājiem, pa kuriem māte nekad neļautu staigāt ar apaviem kājās. Es jutos pārāk satraukta, lai rāmi sēdētu uz kāda no majestātiskajiem, tumšsarkanajiem, ar samtu pārvilktajiem dīvāniem vai krēsliem, kas mājīgās grupās bija izvietoti pa vestibilu. Grozīdamās kā tramīgs putns, es stāvēju un gaidīju Ņinu Prezentu. Nedīdies, paustu mātes pārmetošais skatiens, ko viņa man uzmestu. Šo iznesīgo, moderno cilvēku vidū es nejutos ērti. Vai man jāsaka viņiem "sveiki!", vai vispār nevajag sasveicināties? Vai man jāpamāj vai jāpasmaida? Ja jāsmaida, tad kā? Jāsavelk lūpas tā, lai vaigos iegulstas bedrītes? Vai drīkstu smaidot atsegt zobus?

Kopš Ņina man šorīt piezvanīja un ielūdza pusdienās, es visu laiku nervozēju. Viņa atvainojās, ka nav piezvanījusi agrāk, taču, manuprāt, ar to viņa izdarīja man pakalpojumu. Ja Ņina būtu mani ielūgusi pirms pāris dienām, es beigtos vai nost no domām, ko viņa grib ar mani apspriest. Biju apsvērusi nez cik iespējamo tematu, taču neviens no tiem nelikās īstais.

Baidīdamās nokavēt, es ierados kādu pusstundu agrāk. Ņina, protams, atnāca divpadsmit minūtes vēlāk par norunāto laiku. Ieraudzīju, ka viņa kāpj lejā pa krāšņajām kāpnēm kopā ar kādu pavecāku, viegli iedegušu sievieti ar gaiš-zaļām acīm un baltiem matiem. Ņina nepārprotami bija līdzīga vecākajai sievietei. Abas tuvojās man, bet tad vecākā sieviete noskūpstīja gaisu pie Ņinas vaiga un aizgāja. No tā secināju, ka parastie mirstīgie uzskata iepazīstināšanu un sasveicināšanos par pieklājības izpausmi, bet šīspasaules varenie domā, ka pret nepazīstamiem jāizturas kā pret slotas-kātiem.

Ņina abām rokām saņēma manu plaukstu.

- N. Dž., cik patīkami, ka jūs atkal redzu! Ceru, ka neliku jums ilgi gaidīt.

- Nepavisam ne.

- Jauki gan, ka varējāt atnākt. Jau sen gribēju jūs satikt un apvaicāties, kā jums klājas.

- Man klājas labi, - es atbildēju. - Paldies par ieteikumiem, tie man daudz ko nozīmē.

- Priecājos, ka varu palīdzēt. Es rezervēju mums galdiņu grilzālē. Ceru, ka neiebilstat.

- Lieliski, man patīk grilzāles, - es jautri attraucu.

Sekoju viņai uz liftu, kas atgādināja dekoratīvā stila dārglietu lādīti un ko pārzināja vīrs, kurš bija ģērbies sarkanbrūnā formastērpā ar misiņa pogām. Galvā viņam bija cepure, kas atgādināja otrādi apgrieztu puķupodu. Lifts uzrāva mūs divpadsmitajā stāvā, kur mūs ieveda nelielā telpā, kas savukārt bija savienota ar paneļiem apdarinātu zāli, kur vīdēja kamīns, krāšņs bārs un mirdzoši logi pa visu sienu. No tiem pavērās iespaidīgs skats uz Ņujorkas Centrālparku, kur patlaban ziedēja koki, košas puķes un zemi klāja smaragdzaļš mauriņš. Man gluži vai aizrāvās elpa no tāda skaistuma.

Eleganti cilvēki pa pāriem un četratā sēdēja pie galdiņiem, kas bija izvietoti ap galveno - uzkodu galdu. Visi kā viens bija ģērbušies dizaineru darinātos uzvalkos un kostīmos un izrotājušies ar gaumīgiem aksesuāriem. Man mugurā bija tie paši melnie svārki, dzeltenzaļš svīteris un neērtas laiviņas, ko Keitija pirms vairākiem gadiem bija piespiedusi mani nopirkt, kad, tikko beigusi mācības, devos uz pārrunām, lai atrastu darbu. Manas vienīgās zeķbikses uz augšstilba bija uz-plīšušas kā virvju kāpnes, bet pret tālāku iršanu biju tās nodrošinājusi ar nagu laku. Svārkus viduklī saturēja sprau-žamadata, jo, karādamies skapī, tie nemanāmi bija sarāvušies un es neparko nevarēju tos aiztaisīt.

Pasūtījām atdzesētu tēju un devāmies pie uzkodu galda, kur es cītīgi vēroju Ņinu un liku uz sava šķīvja tikai tos ēdienus, ko viņa. Nodrošinājos ar vientuļu garneli, liellopu gaļas šķēli, kripatiņu sutināta laša, ko vieglā kārtiņā klāja diļļu mērce. Ar zelta maliņu rotātā porcelāna šķīvja vidū Nina uzlika salātus, un es darīju tieši tāpat. Pēc tam bija kārta dārzeņiem bez piedevām un ceptiem kraukšķīgiem kartupeļiem -bez mērces, protams. Maizi viņa neņēma. Jutu, ka mans izbadējies kuņģis dusmīgi protestē, kad es apsēdos pie galda ar šo nožēlojamo porciju. Mani vilināja gan crème brûlée, gan pasakaina melleņu sierakūka, gan cepti āboli ar svaigi kultu putukrējumu. Ikviens saprātīgs cilvēks nevilcinādamies par to visu atdotu savu dvēseli, bet Nina, bez šaubām, drīzāk norītu siseņu midzeni nekā ļautos tādiem kārdinājumiem. Tāpēc arī viņa izskatās pēc Afrodītes, es atjautīgi secināju, toties es vairāk atgādināju Afrodītes zirgu.

Viņa bakstīja salātlapu.

- Vai jums patīk nodarboties ar privātpraksi, N Dž.?

- Kā kuro reizi.

-Jūs laikam vēlaties atgriezties tiesu medicīnas jomā?

- Vēlos gan. - Mēģināju uz salātu dakšiņas uzdurt ķiršu tomātiņu, bet man neveicās. - Pat ļoti.

Viņa salika rokas kopā.

- Ja es jums kaut ko pateikšu, vai apsolāt, ka nevienam citam to nestāstīsiet?

- Protams.

Viņa pieliecās man tuvāk un sāka runāt klusā balsī.

- Tapšanas stadijā ir kāds jauns projekts, - Ņina sacīja. - Centrs cilvēkiem ar pastāvīgām psihiatriskām kaitēm. Tajā paredzēts aprūpēt arī tos, kuri nesen atbrīvoti no cietuma vai izlaisti no slimnīcas. Projekts vēl nav īstenots, un neviens darbinieks vēl nav pieņemts. Tā nu gadījies, ka projekta autors ir mans sens draugs.

-Jūs domājat, ka viņus interesētu mani pakalpojumi?

- Jā. Es pat teiktu, ka jūs lieliski iederaties šajā projektā, bet, kā jau teicu, vēl ir agri par to runāt, tāpēc vēl kādu laiku jums vajadzēs paciesties.

Tajā brīdī izdarīju galīgo dūrienu tomātā, bet tas aizslīdēja gar dakšiņas zariem un slaidā lokā nokrita uz grīdas. Grasījos pieliekties, lai to pacelti., bet Ņina viegli uzlika plaukstu man uz rokas.

- Viesmīlis to pacels.

- Protams, - es jautri attraucu. - Viņi vienmēr to dara.

- Gribu norunāt jums tikšanos ar Bretu Kārnivalu. Tas ir mans draugs, kurš izlolojis ieceri par šo iestādi un tagad vāc tai līdzekļus. Brets ir ļoti mīļš, un esmu pārliecināta, ka jūs labi sapratīsieties. Pēc kāda laika viņš uzaicinās jūs uz oficiālām darba pārrunām, un viss sāks ritēt savu gaitu.

Jau sen biju iztēlojusies šādu vietu savam brālim Džekam. Tāda iestāde viņam būtu svētīgs patvērums, jo viņu tur pazītu, prastu noteikt vētru tuvošanos un tās novērstu. Cik brīnišķīga iespēja būtu tādā strādāt!

- Kā jūs domājat, kad šo iestādi atvērs?

- Grūti pateikt. Jūs jau zināt, kā tas ir. Tādi projekti vienmēr izmaksā divtik dārgi, un atvēršanai vajadzīgs ilgāks laiks, nekā paredzēts. Jānokārto dažādas atļaujas, licences un tamlīdzīgas lietas, lai viss ritētu veiksmīgi.

- Tātad varētu paiet vēl kāds laiks.

- Varētu gan. Tā parasti notiek ar šādiem projektiem. Cilvēki pretojas pārmaiņām.

- Tas raksturīgs cilvēka dabai, - es teicu, darbodamās ap garneli savā šķīvī. - Viss ierastais šķiet tuvs un mīļš. Vienmuļībai piemīt milzīgs ieraduma spēks.

- Skumji, bet tā ir. Daudzas vajadzīgas pārmaiņas kavējas nebeidzamu šķēršļu dēļ.

Viņa iemalkoja tēju, un es ar apbrīnu vēroju, ka sarkanā lūpukrāsa viņai uz lūpām ne par matu nesamazinās, turpretī manējā vienmēr palika uz glāzes malām. Šī Ņina bija īsts staigājošs brīnums. Te nu viņa sēdēja, lauzīdama selerijas stiebrus kopā ar tādu niecību kā es.

- Ja, teiksim, runājam par privātajiem cietumiem, - viņa sacīja. - Patlaban jau būtu jādarbojas daudziem, jo tajos sasniedz labākus rezultātus nekā valsts cietumos. Tas ir grēks, ka šo cietumu atvēršana tiek novilcināta.

- Doktors Kreitons nesen par to ieminējās. Viņš teica, ka tam pretojoties arodbiedrības, kam ir liela ietekme.

- Domu par privātajiem cietumiem Vils atbalsta tikpat dedzīgi kā es. Diemžēl citādas intereses gūst virsroku.

Jutu, ka man kaut kas iesprūdis starp zobiem, un atcerējos, kā izjokoju Keitiju grāmatu parakstīšanas dienā. Mēģināju izdabūt gabaliņu no zobu starpas ar mēli, bet tas neizdevās. Beidzot aizliku roku mutei priekšā.

- Ja izrādīsies, ka privātie cietumi attaisnojas, tad tie savu vietu zem saules izcīnīs.

- Tā jau ir, bet iedomājieties, cik ieslodzīto tiek upurēti uz šā pagaidu stāvokļa altāra?

Atcerējos savu brāli Džeku.

- Viens jau ir par daudz.

Viņa pieskandināja pie manas glāzes ar savējo.

- Es no visas sirds jums piekritu, N. Dž. Pat viens jau ir par daudz. Mums jādara viss, kas mūsu spēkos, lai pēc iespējas drīzāk mainītu šo sistēmu.

Es pieskandināju pie viņas glāzes.

- Nu tad - par apvērsumu!

- Jā, - viņa piekrita. - Āmen!

Trīsdesmit trešā nodaļa

- Mums jāaprunājas. - Keitija, nometusi iepirkumu saiņus manā virtuvē uz letes, sāka svaidīt rokas. Man tās atgādināja iekarsušus cīņas gaiļus.

- Man nekas tev nav sakāms. - Izvilku no viņas atnestā maisiņa žurnālu un iekārtojos krēslā, sagatavodamās ilgi un jauki īgņoties.

Nav nemaz tik vienkārši nelikties ne zinis par kurlu cilvēku, taču, riskējot izklausīties nekautrīgai, jāteic, ka man tas izdodas varen labi. Keitijas kurlums liedza man izmantot visus citus sen pārbaudītos paņēmienus, kā brāļi un māsas viens uz otru izgāž dusmas. Kliegt uz viņu nebija jēgas, tāpat kā viņu izzobot vai apsaukāt, jo atlika viņai uzgriezt man muguru, un es viņas pasaulē vairs neeksistēju. Vai es varēju viņai atdarīt ar fizisku nežēlību, ko viņa pārpārēm bija pelnījusi? Diemžēl nē. Kad bijām paaugušās un iemācījāmies viena otru pamatīgi neieredzēt, mūsu vecāki ieviesa stingrus aizliegumus pret fizisku vardarbību. Šie aizliegumi manī darbojās joprojām. Es nedrīkstēju viņai sist, aizlikt priekšā kāju, kost, spert, raut matus no galvas kumšķiem, uzsist zilu aci, izgrūst viņu pa kādu logu vai traumēt kaut viņas mazo pirkstiņu. Pagāja vairāki gadi, iekams sapratu, ka man atliek tikai viens. Quid pro quo - dots pret dotu. Varēju ignorēt dvīņumāsu ar tādu pašu negantību kā viņa mani, ar savu nevērību novest viņu līdz izmisumam. Un tas man ļāva justies ar sevi bezgala apmierinātai.

Keitija, no mugurpuses pienākusi man klāt, mēģināja saistīt manu uzmanību, rādīdama kādu rakstu žurnālā People, ko bija atnesusi reizē ar vakariņām domātajiem produktiem -jūras veltēm, spageti un bietēm - un savu sabiedrību, kuras es nepavisam nealku. Taču tam, ko gribēju es, nebija nozīmes. Keitija nepieļāva domu, ka viņa varētu būt kādam nevēlama. Tāpat viņu neatstūma mans sašutums par viņas draudzīgo sazvērestību ar manu biiušo laulāto draugu. Kura māsa, es jums jautāju, gan nostājas dvīņumāsas bijušā vīra pusē?

Atbildi es zinu: šī pielīdēja!

Keitija uz plīts vārīja bietes, vēžveidīgos, sālsūdenī spageti. Kā parasti, visi gāzes degļi bija uzgriezti uz maksimālo liesmu, visos katlos kaut kas mutuļoja, un vāki trīcēja. Manis pēc viņa varēja gatavot, cik muļķīgi vien grib, - pat ja viņa samazinātu sevi uz pusi, tik un tā viņas man būtu par daudz.

Pāršķīrusi lapu, es uzzināju, ka pārsteidzoši daudz slavenību, par kurām neko nebiju dzirdējusi, ir apsūdzētas, atlaistas no darba, saderinājušās, šķīrušās, apprecējušās, iesūdzētas tiesā, apbalvotas, ķirurģiski uzlabotas, novājējušas, atveseļojušās un/vai saslimušas kopš žurnāla iepriekšējā numura iznākšanas. Šīm ziņām sekoja garš apraksts par grāmatām, mūziku, filmām, diskiem, videospēlēm un TV raidījumiem, un tos visus man nekavējoties vajadzēja izlasīt, noklausīties un noskatīties līdz jauna numura iznākšanai, citādi es būšu neglābjami atpalikusi. Nākamajā lappusē mani gaidīja vēstis par parasto mirstīgo neparastajiem darbiem. Kāds vīrs bija izgudrojis ierīci, kas ar viņa domu spēku nolaida tualetes podā ūdeni, trīs gadus vecas meitenītes ar eļļas krāsu zīmētos abstraktos šedevrus pārdeva par summām, ko veidoja seši cipari, kādam pārim bija deviņpadsmit bērni, un viņi gaidīja vēl trīs.

Keitija joprojām kaut kur starp žurnālu un mani žestikulēja. Neviļus uztvēru vārdus “stūrgalve", "ietiepīgā ēze-liene" un "pakaļa", manīju zīmi, kas nozīmēja "nepārspējama", un enerģiska vidējā pirksta bakstīšana otras rokas plaukstā nozīmēja krustā sišanu un Jēzu Kristu. Es joprojām nereaģēju.

Keitija, pūlēdamās pievērst sev uzmanību, pat izdvesa dažus vārdus savā nazālajā balsī.

- Tev neizdosies, N. Dž., - viņa sacīja. - Es ātrāk prom neiešu, iekams mēs visu neizrunāsim.

Es lasīju žurnālu. Kāds vīrs no Jaunzēlandes bija šķērsojis valsts teritoriju, kūleņodams gan ar galvu pa priekšu, gan atmuguriski, gan izdarīdams apsvit dienus, balstoties uz rokām. Viņš esot iecerējis tādējādi pārvietoties pa visu pasauli. Kādam pēc skata pašapmierinātam Jorkšīras terjeram Bēr-klijam bija izdevies samierināt divas ģimenes, starp kurām naids zēlis piecās paaudzēs.

- Tu uzvedies smieklīgi, - Keitija man ziņoja, reizē rādīdama zīmes un runādama. - Kad tu beidzot sāksi izturēties atbilstoši savam vecumam?

Pacēlu skatienu un mīļi viņai uzsmaidīju.

- Esmu ieplānojusi to sākt nākamo ceturtdienu uzreiz pēc pusdienām.

Pāršķīru vēl vienu lapu un ieraudzīju Keitijas un Evas Everhārtas attēlu, kurš bija iegūts, izmantojot datorgrafiku, un kurā abas bija draudzīgi apskāvušās. Attēla paraksts, kā vienmēr, vēstīja ierasto stāstu, ka izdomātā Eva manai māsai parādījusies sapnī un ka Keitija ir tikai līdzeklis, caur kuru viņas kurlā supervarone uzrunā miljoniem pielūdzēju. "Es tikai palīdzu Evai izpausties," Keitija bija teikusi žurnālistei ar tādu sirsnību, uz kādu spēj iedvesmot vienīgi neapvaldīta godkāre un pilnīgs kautrības trūkums.

- Ak tad "izpausmes līdzeklis"? - es skaļi apcerēju. - Bet tas tevi netraucē iekasēt čekus un gozēties uzmanības saulē, vai ne? Lai gan tikai "izpausmes līdzeklis", tu valkā savu slavu kā spožu tiāru un gaidi, lai visi tavā priekšā klanās. - Juzdama riebumu, es nometu žurnālu sāņus.

- Tu varēji kaut ko pateikt, N. Dž., - Keitija činkstēja. - Tu taču esi pietiekami pieaugusi, lai pateiktu: "Labi strādāts, māšel, es lepojos ar tevi."

Izdzirdējusi šos vārdus, es pielēcu kājās un nostājos viņai pretī.

- Nē, es to nevaru pateikt! Tā nu ir noticis, ka neesmu līdz tam izaugusi! Tu tātad esi slavena. Tu esi svarīgs putns, zvaigzne. Bet tas nedod tev tiesības mani aprunāt! Turklāt -ar ko? Ar Reifu! Es neesmu tev rotaļlieta, Keitij, ar kuru tu vari kavēt sev laiku, raustīt, kā vien iedomājies, vai grozīt pēc sava prāta. To nedrīksti ne tu, ne - vēl jo mazāk - Reifs. Par spīti tam, kā jūs abi uz mani raugāties, esmu nobriedusi, neatkarīga sieviete.

Keitija pārlauza spageti un ielika tos ūdenī, kas vareni burbuļoja. Uzmutuļoja tvaiks, un viņa uz mirkli atgādināja raganu, kas brūvē burvju virumu.

- Nobriedusi un neatkarīga? - Viņas balss no dusmām kļuva skaidrāka, iegūdama pat normālu toni. - Ko tu neteiksi!

Ja viņa tā turpinās, es pāriešu uz zīmju valodu.

- Par spīti tavam viedoklim, es tomēr tāda esmu.

- Es gan tā nedomāju. Tu neesi ne tuvu tāda. Nobrieduši cilvēki nestaigā pa svešām mājām, uzdodamies par savām māsām. Viņi neuzrodas pie Tafijas Greindžeres un neapgalvo, ka esot Keitlīna Goldšteina. Ja nobrieduši cilvēki tomēr tādu muļķību izdara, viņi nenomet savu stulbo cimdu Tafijas Greindžeres vestibilā, lai viesmīlīgā namamāte nezvanītu Keitlīnai Goldšteinai un nepiedāvātos nogādāt viņai nozaudēto cimdu.

Man dega vaigi.

- Par ko tu domāji, N. Dž.? To es gribētu zināt. - Neklausīdamās manā juceklīgajā skaidrojumā, viņa nikni atkārtoja: -- Par ko tu domāji?

- Šķiet, ka tajā brīdī es nedomāju neko īpašu.

- Neko īpašu! - viņa nošņācās. - Redzi, ikvienai rīcībai ir sekas. Atceries to, kad nākamo reizi sadomāsi ošņāties pa Greindžeru namu. Biju spiesta viņai apsolīt, ka iesaistīšos kādā no viņas nejēdzīgajiem labdarības pasākumiem.

- Tu varēji atteikties.

- Nē, nevarēju! - viņa asām kustībām rādīja. - Tu biji to ievārījusi, un man tas bija jāizstrebj. Tu biji izturējusies tā, it kā viņa būtu izdarījusi tev pakalpojumu, un tas nozīmēja, ka es esmu viņas parādniece. Lūk, tā nobrieduši cilvēki izrīkojas ar citiem. Tā nu es biju spiesta piekrist, lai aiztaupītu tev apkaunojumu, jo tu jau tā biji sevi pietiekami apkaunojusi.

- Par Tafiju Greindžeri tev ir taisnība. Tas bija stulbi, un es par to atvainojos.

- Patiesībā viss varēja beigties daudz ļaunāk. - Viņa rādīja zīmes. - Ja tu pieļausi tādu kļūdu ar citu cilvēku - teiksim, kādu neparedzamu maniaku tev tas var maksāt ko vairāk par labdarības pasākumu. Tas tev var maksāt to, ka tu nemūžam vairs nekur nespersi kāju.

- Es taču tev atvainojos, tāpēc nevajag tā pārspīlēt.

- Esmu reāliste. - Viņa sāka enerģiski lobīt austeres.

- Vai zini, kā tas notika, Keitij? Viņa pati mani noturēja par tevi, un es viņai piespēlēju. Man nebija ne prātā uzdoties par tevi.

Viņa pasvieda nazi sānis, un tā asais gals iedūrās nevainīgā telefona rēķinā.

- T-A-F-I-J-A G-R-E-I-N-D-Ž-E-R-E! - Viņa nikni rādīja ar pirkstiem. - Kas būs nākamais, N. Dž.? Varbūt tu dosies uz Bekingemas pili, nodēvēsi sevi manā vārdā un teiksi, ka esi karaliene?

- Es nedomāju, ka tu esi karaliene.

- Es neesmu, bet tu gan - bezsmadzeņu kretīnu karaliene!

Mēs pārmijām niknus skatienus. Es zināju spēles noteikumus - uzvar tas, kurš pirmais pārtrauc indes šļākšanu.

Izrādījās, tā esmu es. Keitijas rokas nu locījās mīļi un padevīgi.

- Labi, izbeigsim. Ja gribi palikt tāda stūrgalve, neviens tevi nepārvērtīs.

- Es mēģinu rīkoties pareizi, Keitij, tas ir viss.

- Tas nav viss.

- Ir gan.

- Kas ar tevi notiek? Kāpēc tu esi tik apsēsta ar to zēnu?

- Es neesmu apsēsta ar viņu. Man tikai šķiet, ka nabaga bērns ir pelnījis ko labāku. Vai ar to nepietiek, ka viņam nogalināja māti? Vai nepietiek ar to, ka māte mira no viņa tēva rokas? Vai nepietiek ar to, ka viņa tante, vienīgā, kas vēl rūpējas un mīl viņu, ir neglābjami slima un lēni mirst? Kādam taču ir jāaizstāv šis zēns, Keitij! Kādam ir jāraugās, lai ar viņu vairs nenotiktu nekas slikts. Uzskatu, ka rīkojos pareizi.

No puķainas kartona kastītes Keitija izvilka salveti un pasniedza to man. Tā es uzzināju, ka raudu.

- Tas ir labi, N. Dž., ka tu raudi. Izraudies, lai tas viss iznāk ārā.

- Sasodīts, es neraudu! Man kaut kas iekritis acī.

- Protams, tā jau es gribēju teikt.

Nu jau asaras straumēm plūda man pār vaigiem.

- Tas ir tik skumji! Tik skumji un netaisnīgi! Bērns nedrīkst būt vientuļš, bez apskāvieniem un mīlestības, bez šū-puļdziesmas vakarā pirms gulētiešanas. Nedrīkst tā būt, ka neviens viņam nesagatavo pusdienu maizītes, neapbrīno

viņa zīmējumu un nepažēlo, kad viņš nobrāzis ceļgalu. Bērnam vajadzīgi pieaugušie, kas viņu mīl un sargā no saltās, cietsirdīgās pasaules.

Keitijas acis pauda līdzjūtību.

- Tev taisnība.

- Es zinu, ka man ir taisnība.

- Es tev piekrītu.

- Izbeidz - labi? Nepadari visu vēl grūtāku!

- Man tas jādara. Kādam tas jādara. Līdzjūtība pret šo puišeli ir viens, bet tas, ko tu dari, - pavisam kas cits. - Viņa rādīja zīmes ar izslietu īkšķi kā autostopotāja. - Esi viņa draugs, ja vēlies. Pērc viņam rotaļlietas, aizved uz kino. Tas viss būtu saprotami.

- Tas nepasargās Denisu Džonu. Tas neapturēs viņa nežēlīgo tēvu, kas var viņu savainot vai pat... - Es nespēju izteikt baiso varbūtību, jo ticēju, ka vārdi spēj materializēties.

Keitija drūmi raudzījās uz mani.

- Vai pat izsekot muļķa sievieti, kas acīmredzot ir tik dumja, ka ļaus tam notikt. Padomā par to! Padomā, kāpēc tev piemīt tik spēcīga pašiznīcināšanās tieksme. Iespējams, būtu noderīgi to saprast. - Viņa papliķēja sev pa pieri, kas nozīmēja zināšanas, gudrību un pārējos tikumus, kuri, viņasprāt, man trūka.

- Man nepiemīt nekāda pašiznīcināšanās tieksme.

- Piemīt gan. Tāpēc tu izvēlējies darbu ar prātu zaudējušiem cilvēkiem un dzīvo šajā bīstamajā vietā. Tāpēc tu neizprotamu iemeslu dēļ palaidi vējā savu laimi ar Reifu.

- Es palaidu vējā? Nu gan! Tas bija Reifs, kurš izpostīja mūsu laulību, nevis es!

- Reifs tevi joprojām mīl, tu sasodītā nejēga! Par spīti tam, kā tu pret viņu izturies, par spīti visam, viņš ir kā neprātīgs pēc tevis. Viņš darītu visu, lai tevi atgūtu. Vai tad tu pati neredzi?

- Kā nu ne! Redzu skaidri un gaiši. Viņš apvieno spēkus ar tevi, un jūs kopā cenšaties uzraudzīt mani. Kāda nemirstīga mīlestība!

- Tu jau neklausies, vai ne? Lai arī ko es teikšu, tu savu neprātu turpināsi, līdz notiks kas briesmīgs.

- Kas briesmīgs notiks tad, ja es to pārtraukšu.

- Tu nevari to zināt.

- Nē, taču man nav nekādas vēlēšanās pārliecināties par savu taisnību.

- Ja tu labi zini, ka braucošs vilciens var tevi notriekt, tu taču nemetīsies tam priekšā, N. Dž. Tas nav saprātīgi.

- Es nekur nemetos. Es meklēju veidu, kā šo vilcienu apstādināt.

Keitija nepatikā pavīpsnāja.

- Jauki. Ej un apstādini savu vilcienu! Vari stāties tam priekšā, man vienalga. Ja gribi, lai tevi nogalina, un tāda ir tava izvēle, es tur neko nevaru darīt.

- Mana izvēle? Kādas neticamas pārmaiņas!

-Acīmredzot tu esi to pelnījusi - pilnīgu neatkarību. Brīvību izturēties stūrgalvīgi un nevērīgi pret savu dzīvību.

- Vai tu gribi teikt, ka jūs abi, tu un Reifs, liksiet mani mierā?

-Jā.

- Vai apsoli?

- Lai es pazūdu no The Times bestselleru autoru saraksta! Man pietiek. Es izstājos. Tagad ēdīsim.

Keitija atstiepa smago spageti katlu, iecēla to izlietnē un ātri izlēja verdošo masu. Pēc tam viņa dusmīgi izvilka divus šķīvjus un uzlika tos uz galda, katru pretējā pusē. Mēs sēdējām viena otrai pretī, un viņas seja pauda pilnīgu vienaldzību, toties manējā atspoguļoja aizvien lielākas raizes un nemieru, jo es apzinājos, ka esmu uzvarējusi. Biju saņēmusi to, ko gribēju. Keitija un Reifs vairs nestāsies man ceļā. Gribu to vai ne, man būs ar šo domu jādzīvo.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Dievs ir izgudrojis urķīgiem okšķeriem dāvanu, un to sauc par Google. Iegāju internētā un, uzsitusi uz dažiem tastatūras taustiņiem, uzzināju, ka Metālrūpniecības darbinieku arodbiedrība pārstāv tūkstošiem cilvēku, sākot ar sīku skārda darbu veicējiem un beidzot ar jumta darbu strādniekiem, apkures sistēmu un gaisa kondicionēšanas iekārtu ražotājiem, kā arī sliežu licējus, kuģubūvētājus un daudzu citu amatu pratējus. Izpētījusi dokumentu jucekli Čārlija Būta iepriekšējā darbavietā, firmā Artco, neko noderīgu neatradu, tikai to, ka šī firma bija savas arodbiedrības paspārnē. Spriedu, ka Būts, ja vien maksāja biedra naudu un bija arodbiedrības biedra kartes īpašnieks, par nākamo darbavietu visticamāk izvēlējās uzņēmumu, kas arī bija arodbiedrības biedrs.

Arodbiedrības biroju atradu kādas nelielas ēkas piektajā stāvā Griničstrītā Vestvilidžā. Durvis bija aizslēgtas. Paklausīdama norādījumam uz plāksnītes blakus zvana pogai, es pogu nospiedu.

Mikrofonā izdzirdēju dobju, draudīgu balsi.

- Kā varu palīdzēt?

- Ceru, ka varat. Vēlos aprunāties par vienu jūsu biedru.

Durvis atvērās, un es iekļuvu šaurā telpā, kur uz sienām bija dažādi paziņojumi, arodbiedrības prasības, no kurām viena skanēja, ka arodbiedrības locekļiem jāsaņem tāds atalgojums, kādu viņi pelnījuši, un viņu lepnuma un cieņas aizskaršana un drošības garantiju neievērošana neesot pieļaujama. Iedomājos, ko par šādiem aicinājumiem teiktu cietuma priekšnieks Deilijs.

Mani ielaida plecīgs, buldogam līdzīgs vīrs, kurš bija iekārtojies aiz plata metāla rakstāmgalda. Viņam bija saplacināts deguns, gaļīgas ausis un sakropļota uzacs kā bokserim, kurš saņēmis daudzus iznīcinošus sitienus.

- Jūs kaut ko minējāt par mūsu biedru?

- Jā, viņš strādāja Kvīnsas firmā Artco Sheet Mētai. Mēģinu izdibināt, kur viņš strādā patlaban.

- Vai varu apskatīt jūsu biedra karti?

- Es neesmu arodbiedrības biedre.

- Ziņas par biedriem mēs izsniedzam tikai biedriem.

Liku galdā savu trumpi, nebūdama gan pārliecināta, ka

tas līdzēs.

- Dentons Džounss no Artco ieteica apjautāties šeit, - es teicu. - Arī viņš grib sadzīt rokā šo cilvēku.

- Jūs pazīstat Kovboju Džounsu?

- Pazīstu.

Viņš paklakšķināja ar mēli.

- Kā tad viņam klājas? Ilgi neesam tikušies.

- Kā parasti, jūs jau zināt.

- Zinu gan. Tas ir puisis ar raksturu!

- Tā ir.

- Ko tad jūs ar Kovboju meklējat?

- Šis cilvēks agrāk strādāja pie Džounsa. Viņu sauc Čār-lijs Būts.

Paņēmis rokās pildspalvu no galda, viņš mirkli apdomājās.

- Būts, jūs sakāt? Ar d vai t?

- Ar t. Un, iespējams, viņu var meklēt ar vārdu Čārlzs.

- Un kā sauc jūs?

Viņš uzrakstīja manu vārdu zem Būta vārda uz kādas lapiņas.

- Kas jums vajadzīgs no tā cilvēka?

- Runa ir par darbu. Man ir kāds steidzams darbs, un es ceru, ka viņš varēs palīdzēt.

- Un Kovbojs? Kāpēc viņš meklē Būtu?

Neziņā papletu rokas. Grūti bija tik ātri izdomāt kādus ticamus melus.

- Uzgaidiet šeit!

Viņš ieslāja blakus kabinetā un aizvēra durvis. Pieņēmu, ka viņš lūdz palīdzību kādam darbiniekam, lai tas ielūkojas mapēs, un pievērsu skatienu dokumentiem uz viņa galda. Tur bija atgādinājumi par rēķinu maksājumiem, štata senatoram adresēts vēstules uzmetums, piezīmes par gadskārtējo sanāksmi Lasvegasā, kas notiks nākamā gada jūnijā.

Pēkšņi uz galda telefona iemirgojās spuldzīte, un es izdzirdēju dobju balsi. Cieši piespiedos pie durvīm, līdz saklausīju atsevišķus vārdus. Vīrs nosauca Būta vārdu, pēc tam manējo, un tad iestājās klusums. Kad viņš atkal ierunājās, balss atgādināja čukstus.

- Labi, es tā izdarīšu. Bet ātri!

Es sastingu.

Ja nu viņš runā ar Būtu? Ja nu viņš piezvanīja Būtam, lai paziņotu, ka sasodītā N. Dž. Lafertija atnākusi un iztaujā viņu? Man ausīs atskanēja Būta automašīnas riepu kaucošā skaņa. Aizkavē to kuci līdz manai atbraukšanai!

Telefons noklikšķēja, jo masīvais vīrs nolika otra telefona klausuli. Izdzirdēju viņu smagnēji tuvojamies durvīm.

Trīcošu sirdi metos uz durvīm. Atrāvu tās vaļā un izbrāzos ārā.

- Ei, Lafertija! - vīrs ieaurojās, kad es brāzos lejā pa kāpnēm. - Kur jūs skrienat? Ei!

■

Neapstādamās turpināju ceļu. Sasniegusi pirmā stāva kāpņu laukumu, es jutu atvieglojumu.

Par laimi, vestibils bija tukšs. Kad steidzos garām liftam, iedegās gaisma, noskanēja zvans, un durvis atvērās. Aiz šausmām sastingu Būta tvēriena gaidās.

Lifta kabīne bija tukša.

Metos skriet, ko kājas nes. Nogriezusies no Griničstrītas, joņoju pa dīvaini līkumotajām Vestvilidžas ieliņām.

Traucos kādu jūdzi, līdz iedomājos, ka nu es varētu būt drošībā. Apstājusies piespiedos pie kādām durvīm un elsodama pūlējos nomierināties. Krekls bija pielipis pie sviedrainās muguras.

Mēģināju sakopot domas, kā Alberts Danstons bija ieteicis, un pārdomāju savu apmeklējumu krustu šķērsu, cenzdamās uzreiz nepieņemt, ka sliktākais scenārijs ir pareizais. Iespējams, telefona zvanam nebija tieša sakara ar Čārliju Būtu. Varbūt buldogam līdzīgais vīrs piezvanīja savam priekšniekam vai citai arodbiedrības amatpersonai un pasūdzējās par visādu svešinieku nekaunīgiem lūgumiem. Varbūt Būts bija apzadzies arī citās darbnīcās, ne vien pie Kovboja Džounsa, un druknais vīrs iedomājās, ka policija vai kāds cits, kas veica izmeklēšanu, labprāt ar mani aprunātos.

Bet varbūt viņš tomēr zvanīja Būtam. Iespējams, šajā brīdī Džīnijas slepkava aiz niknuma spēra zemes gaisā, ka palaidis mani garām. Varbūt šajā brīdī viņš perina velnišķīgu plānu, kā man atriebsies.

Trīsdesmit piekto nodaļa

- Atvainojiet, doktore Grūma, ka atkal nokavēju, bet man ieilga tikšanās ar kādu cilvēku.

- Apsēdieties, N. Dž.! Pasēdiet brītiņu un sāciet elpot!

- Es jau elpoju.

- Jūs elpojat kā augs, nevis augstākā dzīvības forma.

- Es cenšos.

- Es iemācīšu, kā tas jādara vēl labāk. Skatieties!

Psihokinētiskā integrācija, viņas pašradītā sistēma, bija dibināta uz teoriju, ka valdīt pār savām emocijām varam, piepūlēdamies fiziski, un otrādi. Pēc desmitiem gadu ilgiem pētījumiem un vērojumiem doktore Grūma bija guvusi nesatricināmu pārliecību, ka, iedrošinot un attīstot vienu ķermeņa daļu, mēs sniedzam labumu pārējām, bet, kādu ignorējot, radām draudīgu nelīdzsvarotību. Ļoti svarīgs faktors bija pareiza elpošana.

. Mēģināju atdarināt viņas lēnās, vienmērīgās krūškurvja kustības.

- Kas noticis, N. Dž.? Jūs taču visa trīcat!

- Nekas, viss ir kārtībā.

- Kas jūs tā izbiedēja?

Es noskurinājos.

- Mana iztēle - kas gan cits? Neesmu pārvarējusi bailes no spokiem skapī un briesmoņiem pagultē.

- Kas tad bija šoreiz - spoki, briesmoņi vai kas cits?

Vēroju savas labās rokas plaukstu un pirmo reizi pamanīju, ka mana dzīvības līnija strauji apraujas. Nākamā zem tās, ja neko nebiju sajaukusi, mīlestība līnija, iesākās diezgan skaidri, bet gabaliņu tālāk sazarojās sīkās rieviņās. Varbūt tas nozīmēja, ka mana mīlestība beidzās ātri un atlikušajā mūžā man lemti vieni vienīgi ērkšķi.

- Uzdošu jums jautājumu, N. Dž., - doktore Grūma teica. - Iedomājieties, ka ejat pa džungļiem un, tuvodamās kādam biezoknim, izdzirdat dobju rēcienu. Ko jūs iesāksiet?

Paraustīju plecus.

- Ļoti vienkārši. Metīšos bēgt, cik ātri vien spēju.

- Un pēc tam?

- Joprojām skriešu.

- Ko darīsiet, kad sapratīsiet, ka esat drošībā?

- Paskriešu vēl kādu gabaliņu, lai būtu droša, ka briesmas vairs nedraud.

- Un tad?

Es pasmaidīju.

- Tad no spēku izsīkuma sabrukšu.

Viņa noņēma brilles un vienu kājiņu pielika pie lūpām.

- Un tālāk?

Brīdi padomāju.

- Atguvusi spēkus, es došos mājās un glāzīti vai divas iedzeršu.

Doktore Grūma aizvēra acis.

- Laikam jau tā nebija atbilde, ko gribējāt dzirdēt.

- Es cerēju, ka varbūt izmantosiet izdevību un pajautāsiet sev, kāpēc jūs vispār nokļuvāt tajā bīstamajā vietā un kā lai izvairāties no tādām situācijām nākotnē. Vislabākais, ko varam darīt ar savām neveiksmēm, ir no tām mācīties. Kā jūs domājat?

Domāju par lauvu, kas laiza savu asiņaino medījumu.

- Nē, manuprāt, labākais iznākums tādā situācijā ir tad, ja mēs paglābjam savu ādu.

- Vai kādreiz esat uzdevusi sev jautājumu, kāpēc jūs vilina vietas, kur medī lauvas?

- Nu )au jūs runājat gluži kā mana māsa. Keitija domā, ka man piemīt pašiznīcināšanās tieksme. Varu droši apgalvot, ka tā nav taisnība.

- Es piekrītu - jums tā nepiemīt.

- Nē? Man šķita, ka jūs piebalsosiet manai māsai.

Viņa pamāja.

- Varbūt arī piebalsotu, ja jūsu māsa apgalvotu, ka, jūsuprāt, neesat pelnījusi labu un laimīgu dzīvi.

- Kā tas atšķiras no pašiznīcināšanās tieksmes?

- ķoti atšķiras. Jūs negribat mirt. Taču, manuprāt, jūs ciešat no pārāk lielas vainas apziņas. Tā kā jūs domājat, ka esat pelnījusi sodu, jūs meklējat iespējas, kā to saņemt.

Neizskatījās, ka mana kreisā plauksta kaut kā atšķirtos no labās. Dzīvības līnija kreisajā aprāvās tikpat pēkšņi kā labajā plaukstā. Līnija izskatījās tāda kā nemierpilna un beidzās, neizteiksmīgi sazarodamās. Iespējams, tas pauda, ka vienmēr ir kāds ceļš, ko nevajadzēja iet, kaut kas tāds, kas pēc tam jānožēlo.

- Esmu cēlusies no īru katoļiem, un manī plūst arī nedaudz ebreju asiņu, doktore Grūma. Vainas apziņa man ir iedzimta.

- Iespējams. Taču vainas apziņa mēdz būt dažāda.

- Vai jūs runājat par tās dziļumu?

- Nē, par vainas apziņas veidiem. Droši vien jūs zināt par izdzīvotāja vainas izjūtu.

- Es? Nepavisam. Mana māsa ir izdzīvotāja. Runājiet par to ar viņu!

t

Doktore Grūma pat vīpsnāja eleganti.

- Nomierinieties, N. Dž.l Aizveriet acis! Ieklausieties manā balsī!

Es mēģināju viņā neklausīties. Iekodu zobus vaigu iekšpusē, nagus iecirtu dziļi plaukstās, pūlēdamās valdīt pār sevi, taču prāts nemanot izslīdēja laukā pa sētaspuses durvīm.

Telefona zvans spēji pārtrauc klusumu. Aparātā iedegas spuldzīte, lai Keitija zinātu, ka tas skan. Neviena no mums nekustas, lai paceltu klausuli. Mēs negribam dzirdēt to, ko mums pateiks.

Telefons trauksmaini zvana. Keitija nemierīgi sakustas savā krēslā, paraudama zem sevis kājas, it kā uz grīdas būtu ieraudzījusi ko briesmīgu. Viņa paberzē degunu, kā mēdza darīt bērnībā, kad sūkāja īkšķi.

Telefons zvana un zvana, uzdzīdams mums šermuļus. Izskaitu sešus signālus, pēc tam tas žēlsirdīgi apklust.

Māsa pieceļas. Kā transā viņa pieiet pie ledusskapja. Paņem piena paku un padzeras. Pēc tam viņa uz pirksta uzķeksē zemesriekstu sviestu un ēd tā, kā mums nav atļauts, - bez nekā. Noteikumu par sviestu neviens nav atcēlis. Nevar būt ne runas, ka to drīkstētu ēst vienu pašu. Tas jāēd ar krekeriem vai maizi, un tad jāuzdzer pietiekams daudzums sulas vai piena. Māte vairākkārt mūs brīdināja, ka zemesriekstu sviests, ja to ēdīsim vienu pašu, ieķeps mums rīklē un mūs nosmacēs. Viņa to atkārtoja bieži, tāpēc no domas vien par zemesriekstu sviesta ēšanu es gandrīz aizrijos un saķēru kaklu no iedomātas smakšanas. Protams, neko nedrīkstēja dzert no pakas. Mūsu mātes bērniem tas bija stingri aizliegts.

Es iekliedzos tik spalgi, it kā man pie rīkles turētos kaķis ar saviem asajiem nagiem. Keitij, nē! Tā nedrīkst! Izbeidz!

Viņa ir aizgriezusies un lūkojas ledusskapī, taču izdzird mani. Un pēkšņi viņa runā tikpat skaidri un saprotami kā es.

Nu jau tam nav nozīmes, viņa vēsi nosaka. Kāpēc jāizliekas?

Viņa nogalinās tevi, Keitij! Tu redzēsi! Mamma atnāks mājās un nositīs tevi.

Māsa ļauni un sausi pasmejas.

Es atkal kliedzu, un skats izzūd. Nu es esmu vannasistabā, kur vannā guļ Džeks. Viņa seja mirkst ūdenī kā varde tumšā dīķī. Acis pārgrieztas. Vannas ūdens krāsojas sarkans.

Kaut kur esmu lasījusi, ka cilvēka ķermenis satur aptuveni sešus litrus asiņu, un ik dienas, riņķodamas pa vēnām, artērijām un kapilāriem, tās nojoņo apmēram tūkstoš divsimt jūdžu. Brauciens no Ņujorkas uz Kaliforniju un atpakaļ.

Džeks ir ļengans, slapjš un smags un sver kādu tonnu. Satveru viņu no aizmugures ap krūtīm un rauju, cik spēka, bet viņš nekustas. Es rauju tik stipri, ka paslīdu uz slidenajām flīzēm un nogāžos uz muguras. No bezspēcības man līst asaras.

Tajā brīdī nesatricināma un pašpaļāvīga uzrodas Keitija. Viņa izsaka pārdomātas, ātras un nešaubīgas komandas. Viņa izvelk vannas aizbāzni, un asiņainais ūdens aizplūst prom pa notekcauruli, beigās ar gārdzienu nozuzdams tumšajā caurumā. Viņa apliek Dže-kam apkārt dvieli. Pēc tam uzgriež 911 un pasniedz man klausuli, ar zīmēm rādīdama, kas man jāsaka. Mēs dzīvojam Grovas ielā 210, viņa rāda. Cilvēks stipri asiņo. Iekšējā asiņošana, viņa noslēpumaini piebilst. Uz Džeka plaukstu locītavām neredzu griezumu pēdas. Mani pārņem auksti drebuļi. Vai tad cilvēks tā vienkārši var sākt iekšēji asiņot? Ja tā ir iekšēja asiņošana, kā tad asinis izkļuva ārā, ūdenī?

Tikai šajā brīdī pamanu brāļa mugurā iegrieztos lielos burtus C un B. Smieklīgi cilādama kājas, es lieku soļus, it kā vannasistabā būtu saplēsts akvārijs ar zelta zivtiņu. Džeks sāk zoboties.

- Paskatieties uz N. Dž.! Dejo kā ciema muļķīte, kamēr tēvs Pa-triks K. Maldūns liek monētas uz viņas mātes acīm.

- Apklusti, Džek, nesaki tā!

- Viena monēta, divas.

- Tā nav taisnība. Tā nedrīkst runāt. Pajautā tēvam Maldū-nam!

- Tagad uz tēva acīm - trīs monētas, četras.

Knipis.

- Jūs esat pamodusies, N. Dž. Atveriet acis un piecelieties sēdus!

- Es vairs to negribu, doktore Grūma. Tas bija šausmīgi. Es jūtos pretīgi un dīvaini.

- Protams. Atbildes, ko jūs meklējat, ir ļoti satraucošas.

- Kādas atbildes?

- Par Džeku, N. Dž. Par to, kas notika ar tēvu Maldūnu.

- Tēvu Maldūnu?

- Jūs nosaucāt viņa vārdu. Tas jāpārtrauc, jūs teicāt. Neizpratnē skatījos uz viņu, pūlēdamās sakopot domas.

- Maldūns bija draudzes gans, kad es vēl biju bērns. Kur tie gadi, kopš viņš devies pensijā un pārcēlies uz dzīvi citur. Nesaprotu, kā viņš iederas tajā visā.

Doktore Grūma silti un saprotoši man uzsmaidīja.

- Tieši tas jums jānoskaidro, N. Dž. Jums ir atsevišķi gabaliņi, un tagad attēls jāsaliek kopā.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Lotijas labo dienu kļuva aizvien mazāk, tomēr šī bija viena no tādām. Mēs satikāmies uz Piektās avēnijas pie viesnīcas Plaza un šķērsojām satiksmes pārblīvēto ielu, lai ieietu Centrālparkā.

Deniss Džons, priecīga satraukuma pārņemts, bez apstājas tērgāja.

- Vai mēs patiešām iesim uz zooloģisko dārzu? Vai mēs iesim uz rotaļlaukumu? Vai mēs patiešām nopirksim sālsstan-dziņas no ielas pārdevēja?

- Jā, jā un vēlreiz jā, - es atbildēju. - Tā taču mēs norunājām. - Es beidzot biju iemainījusi klientu čekus pret naudu, tāpēc varēju uzdzīvot ar vērienu.

- Vai tu uzšūposi mani augstu, patiešām, patiešām, patiešām augstu?

- Paskatīsimies, cik augstu tad ir trīs "patiešām".

Viņš rādīja uz debesīm, samiedzis pret sauli acis.

- Līdz mākoņiem!

- Bet debesīs nav neviena mākoņa.

- Nu tad līdz mēnesim. Vai vari mani uzšūpot līdz mēnesim?

- Tagad ir diena, mīļumiņ, un mēness guļ.

- Tad uzšūpo mani līdz mēness guļamistabai?

- Izklausās patālu.

Viņš pagriezās pret Lotiju.

- Bet viņa centīsies, vai ne?

- Kā tad, ka centīsies. Esmu pārliecināta, ka N. Dž. uzšūpos tevi pēc iespējas tuvāk mēness guļamistabai.

Viņš bezrūpīgi lēkāja starp mums abām, kad visi trīs virzījāmies uz priekšu garām ielu māksliniekiem, pārdevējiem, skrituļslidotājiem, pieminekļiem un visvisādiem cilvēkiem un viņu mīluļiem, baudīdami brīnišķīgo dienu, pat ja tā varēja nest nāvi.

- Zini, ko es varu izdarīt? - puisēns dižojās. - Noslidināties no slidkalniņa ar galvu pa priekšu.

- Un zini, ko izdarīšu es, ja to izdarīsi tu? Dabūšu sirdstrieku.

Viņš pārbolīja acis.

- Neuztraucies, Lotijas tante, viņa tikai muļķojas.

Vispirms mēs piestājām bērnu iemīļotajā dzīvnieku mazuļu zooloģiskajā dārzā. Par vienu dolāru nopirku dzīvnieku barību un atdevu to Denisam Džonam, lai viņu nodarbinātu, kamēr pati domāju izprašņāt Lotijas tanti.

- Ko jūs varat pastāstīt par Čārlija Būta bērnību?

- Baidos, ka necik daudz. Iēkams viņš ar Džīniju nebija apprecējies un abi pārcēlušies uz ziemeļiem, es nebiju ar viņu tikusies.

- Vai Džīnija neko jums nestāstīja par viņa ģimeni? Kāds viņš bija bērns? Kur mācījās?

- Džīnijai nepatika runāt par pagātni. Droši vien viņai nebija nekā laba, ko atcerēties.

- Vai bērnībā viņi dzīvoja netālu viens no otra?

- Samērā netālu, jā. Džīnijas vecāki dzīvoja Boufortā, bet Čārlija ģimene kaimiņpilsētā, šķiet, ka to sauca Blaftona.

Deniss Džons bija izbarojis pēdējo barības graudiņu kazlēnam, kas nu sekoja viņam pa pēdām.

- Vai varu dabūt vēl barību, N. Dž.? Bā Bā ir izsalcis līdz nāvei.

- Viņu sauc Bā Bā?

-Jā gan.

- Bā Bā Streizande?

- Vienkārši Bā Bā.

Pašā maka dziļumā atradu monētu un pasniedzu to zēnam.

- Pārāk daudz viņam vairs nedod, labi? Tu taču negribi, lai viņam sāp puncis, vai ne?

- Tikai pāris graudiņu, Bā Bā, - Deniss Džons brīdināja kazlēnu. - Vai dzirdēji, ko viņa teica? Tev var sasāpēties vēders.

Iegrimuši sarunā, abi devās uz kiosku.

- Kas man varētu ko vairāk pastāstīt par Būta bērnību? -es Lotijai jautāju.

Viņa sarauca pieri.

- Viņa vecāki, protams, bet, manuprāt, Džīnija minēja, ka viņi miruši. Varbūt vēl kāds tajā vietā, kur viņi dzīvoja, bet es patiešām nevienu tur nepazīstu. Nekad neesmu neko dzirdējusi par Čārlija ģimeni. Vecāki, šķiet, ātri pamanījās tikt no viņa vaļā. Es viņus nevainoju. Dieva sūtītus bērniņus mēs mīlam, bet šo bērnu acīmredzot sūtījis kāds cits.

- Jūs teicāt - Blaftona? Vai viņš tur dzimis?

- Jā. Tai vietai cauri tek upe Mēja ar stāviem krastiem. Kad Džīnijas vecmāmiņa pirms vairākiem gadiem bija saslimusi, es turp aizbraucu. Parasta pilsētele. Daži vietējie dzīvoja tur visu gadu, pārējie bija ģimenes cilvēki no Savanas un citi iebraucēji, kuri sabūvēja gar upes krastu savus vasaras namiņus. Dzirdēju, ka tagad to vietu nevarot ne pazīt. Pilns ar golfa laukumiem un dzīvojamiem namiem. Zemei augusi vērtība.

Denisam Džonam staigāja līdzi ne vien kazlēns, bet arī pāris aitiņu, un viņš pie mums atkal pienāca, lai izprasītu naudu barībai.

- Tā ir pēdējā nauda, - es teicu. - Pasaki viņiem, ka tu neesi nekāda bufete, kur var ēst, cik lien.

- Es jau mēģinu viņiem to iestāstīt, N. Dž., bet viņi neklausās. - Tēlodams sapīkumu, viņš devās prom, un nelielajai procesijai pa ceļam pievienojās lama.

- Vai no Džīnijas radiniekiem vēl kāds ir dzīvs?

- Domāju, ka viņas māte ir dzīva, bet bērēs viņa neieradās, tāpēc - kas to lai zina? Es šaubos, vai viņa jums ko pastāstītu. Tai jau nekad nekas nebija pa prātam.

- Neizklausās daudzsološi.

- Vienu mirkli! Ir gan viens cilvēks, - viņa piespieda pirkstus pie deniņiem. - Džīnija man stāstīja par kādu kaimiņieni, kas palīdzējusi viņai cik spēdama. Tas neesot bijis viegli, jo Džīnijas vecāki izturējās kā prātu zaudējuši. Viņiem nepatika, ja kāds jaucas viņu darīšanās. Ja viņi pieķēra Džīniju runājamies ar kaimiņieni, viņi nopēra meiteni zili zaļu. Tāpēc Džīnija tikai paretam uzdrošinājās ar kaimiņieni tikties - kad vecāki bija kaut kur aizgājuši un neviens viņu neuzraudzīja. Meitene ilgojās pēc ikvienas laipnības izpausmes, jo mājās viņa to nesaņēma.

- Vai jūs domājat, ka tā sieviete varētu kaut ko zināt par Čārliju Būtu?

- No tā, ko Džīnija man pastāstīja, sapratu, ka viņa bijusi sarūgtināta, uzzinādama par Džīnijas vecāku nodomu saprecināt Džīniju ar Čārliju. Kaimiņiene teikusi, ka Čārlijs ir slikts cilvēks un vienmēr tāds bijis. Acīmredzot viņa par Čārliju kaut ko zināja.

- Tas mums varētu krietni palīdzēt, Lotij. Kā to kaimiņieni sauca?

- To jau es patlaban cenšos atcerēties. Zinu, ka esmu dzirdējusi viņas vārdu, jo Džīnija mēdza viņu pieminēt savās lūgšanās.

- Neuztraucieties, jūs atcerēsieties.

Atgriezās Deniss Džons - šoreiz viņam uzticīgi sekoja mūļa mazulis.

- Šis ir Danks, ēzelītis. Viņš vēlas ar jums iepazīties.

- Jā? Mēs to ar prieku darīsim. Mani sauc N. Dž. Laferti-ja, bet šī ir Denisa Džona tante Lotija Dreja.

- Danks teica, ka viņš arī esot izsalcis.

Paskatījos pulkstenī.

- Mēs viņu pabarosim nākamreiz, mīļumiņ. Pēc desmit minūtēm mums jābūt lielajā zoodārzā, ja vēlies redzēt, kā kopēji baro delfīnus.

Viņš pieliecās man klāt, lai mazais mūlis nedzirdētu.

- Man vispirms jāaiziet uz tualeti, labi?

- Es tevi aizvedīšu, - Lotija piedāvāja.

Redzēju, ka pastaiga viņu nogurdinājusi.

- Nē, es aiziešu Denisam Džonam iīdzi, bet jūs pasēdiet un atpūtieties.

Aizvedusi puisēnu uz zēnu tualeti, es ārpusē pagaidīju. Pagāja aizdomīgi ilgs laiks.

- Denis Džon? - es pasaucu. - Vai ar tevi viss kārtībā?

-Jā.

Strauji tuvojās delfīnu barošanas laiks.

- Tad pasteidzies. Labi?

- N. Dž.? Kāpēc delfīniem ir pusdienas, bet ēzelēniem nav?

- Zoodārzā visus pabaro, bet ne vienlaikus. Tagad pienākusi delfīnu ēdienreize, un mēs paskatīsimies, kā tas notiek.

- Vai delfīniem patīk, ja cilvēki vēro viņus ēdam?

- Kad aiziesim, pajautāsim.

Viņš iznāca ārā pilošām rokām, ūdens plankumiem izraibinātu kreklu un izskatījās sakautrējies.

- Kas noticis?

Viņš paraustīja plecus.

- Es tikai padzēros.

- Vai tur iekšā ir žāvētāji rokām?

- Laikam ir.

- Tad ieej atpakaļ un nožāvējies.

- Bet mēs nenokavēsim delfīnu pusdienas?

- Ja tu pasteigsies, nenokavēsim.

Pēc pāris minūtēm Deniss Džons atkal iznāca ārā, un es paņēmu viņu aiz rokas.

- Nāc pasauksim Lotijas tanti, - es skaļi teicu, jo žāvētājs iekšā joprojām dūca, - un tad steigsimies uz delfīnu baseinu.

Šajā mirklī roku žāvētājs pārstāja darboties, un gaisu pāršķēla spalgs kliedziens.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Kad apgājām apkārt milzu kokam, kas aizsedza tualetes telpas no zooloģiskā dārza teritorijas, es ieraudzīju pulcējamies ļaudis. Pieaugušo sejās vīdēja šausmas un riebums, bet bērni izskatījās apmulsuši un izbijušies. Visapkārt bija dzirdami nervozi čuksti un klusas vaimanas.

- Nē, māmiņ, nē! - kāds bērns griezīgi iespiedzās. Instinktīvi piekļāvu Denisu Džonu sev klāt, vēlēdamās

viņu pasargāt no ļaunuma, kas sabojājis šo brīnišķīgo dienu.

- Kas noticis, N. Dž.? Vai kas slikts?

- Es nezinu, mīļumiņ.

- Kur ir Lotijas tante? - Viņa balss ietrīsējās.

- Droši vien gaida mūs uz sola, kur mēs viņu atstājām. Paņēmu puisēnu rokās, uzgrozīju sev sāniski uz guma, un

viņš cieši apkampa mani, piespiezdams seju man pie kakla.

- Man ir bail, - es izdzirdēju viņa kluso čukstu.

- Es saprotu, mīļais. Tāda kņada nav patīkama, protams, tā biedē.

- Man ir nelabi.

No viņa raudām man pārskrēja šermuļi pār muguru. Es tik nobijusies nejutos.

- Kuš, mīļumiņ! Mēģini nomierināties! Viss būs kārtībā.

- Kur ir Lotijas tante?

Solu, kur mēs atstājām viņu sēžam, aizsedza sapulcējušies ļaudis. Nesdama zēnu, aizgāju līdz viņiem un spraucos drūzmai cauri.

- Kas noticis? Vai kāds zina? - es taujāju pa labi un kreisi.

Kāda sieviete paraustīja plecus.

- Laikam negadījums. Kāds ievainots.

- Dzirdēju, ka ievainots dzīvnieks, - paskaidroja cita, kas bija atnākusi šurp, stumdama dvīņu ratiņus. - Neko nevar redzēt.

- Ak dievs! - netālu atskanēja šausmpilna sievietes balss. - Ak kungs!

Viņas saucienus apslāpēja neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas signāls. Lauzos uz priekšu, lai tiktu pie Lotijas, un bijām jau gandrīz klāt. Deniss Džons cieši turējās man ap kaklu.

Nākamajā mirklī es ieraudzīju policistus un ārstus.

- Lūdzu, visi izklīstiet! Atkāpieties!

No skata, ko ieraudzīja manas acis, kuņģis apgriezās otrādi.

- Kas noticis, N. Dž.? Kas noticis?

Es turēju viņa galvu.

- Kuš, mīļumiņ! Nekas, nekas...

- Kur ir Lotijas tante? Es gribu viņu redzēt.

- Es jau meklēju viņu. Varbūt viņa arī aizgājusi uz tualeti?

Novērsu skatienu no asiņainajām šausmām. Lotija uz sola

vairs nesēdēja, un es nesapratu, kur šai drūzmā lai viņu meklē.

Devos tālāk, bet ceļu man aizšķērsoja policists.

- Vai jūs redzējāt, kas to izdarīja, kundze?

- Nē, neredzēju, mēs bijām aizgājuši uz tualeti.

Viņš aizkaitināts noelsās.

- Te ir pilns ar cilvēkiem. Kādam taču vajadzēja ko redzēt!

- Jums taisnība, bet es neko neredzēju.

- Kur ir Lotijas tante, N. Dž.? Mums viņa jāatrod, - De-niss Džons žēli teica.

- Mēs viņu atradīsim, mīļumiņ. Varbūt viņa devusies nelielā pastaigā.

Palūkojos atpakaļ uz drausmīgo skatu.

- Vai ar viņu viss ir kārtībā? Vai nekas slikts nav noticis?

- Nē, ar Lotijas tanti viss ir kārtībā. Viens dzīvnieciņš saslimis.

Tas bija viss, ko uzdrošinājos pateikt, bet daļēji tā bija taisnība. Drošais kazlēns, kas tik naski bija sekojis Denisam Džonam, diedelēdams barību, gulēja beigts, akli blenzdams debesīs. Zeme ap viņu bija sarkana no asinīm.

Zēns skaļi nožagojās.

- Tā patiešām ir? Vai tu droši zini, ka Dievs neatsūtīja pēc viņas savus ratus?

Noglāstīju puišelim galvu un parīvēju muguru.

- Viņai nekas nekaiš, Denis Džon. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka ar viņu viss ir labi. Tad jau tu pats redzēsi.

- Kurš dzīvnieciņš saslima?

- Neraizējies par to! Zoodārza ārsti par viņu rūpēsies.

- Vai viņam sāp kakls?

- Nezinu. - Es noriju siekalas. Zēns bija gluži vai uzminējis. Kazlēnam bija pāršķelta rīkle. Policisti tādu griezienu sauca par otru smaidu.

Kārtības nodrošinātājiem piebiedrojās papildspēki. Viņi izklīda starp cilvēkiem, tos izjautādami.

- Vai dzīvnieciņam sāp galva? Man reiz ļoti sāpēja galva.

- Laikam ne, mīļumiņ. Manuprāt, dzīvnieciņiem galva nekad nesāp.

- Kas tad viņam ir vainas?

- Dzīvnieciņi slimo tāpat kā cilvēki.

- Kāpēc?

- Tas ir normāli. Tāpēc.

Viņš nožāvājās.

- Esmu piekusis.

- Tad atpūties. Tu vari nosnausties.

Viņa elpa kļuva vienmērīga, toties manējā ar katru sekundi paātrinājās. Kur ir Loti ja? Ja nu tas briesmonis, kas pārgrieza rīkli kazlēnam, ko nodarījis ari viņai? Ja nu tas briesmonis ir Būts?

Ausīs atskanēja Alberta Danstona vārdi. Jūs esat piešķīrusi Būtam pārdabiskas spējas, tāpēc jūtaties kā pele kaķa priekšā. Tāda attieksme jums ļoti traucēs.

Šķita, ka Deniss Džons ar katru mirkli kļūst smagāks. Apstājos pie kāda sola un apsēdos uz brīdi brīvā vietā.

Piebrauca veterinārārstu mašīna, un trīs formastērpos ģērbušies mediķi aizsteidzās uz to pusi, kur gulēja Bā Bā. Viens pietupās, piespieda stetoskopu pie nekustīgā kazlēna krūškurvja un papurināja galvu. Otrs uzsedza beigtajam ķermenim pārklāju. Visapkārt sprakšķēja rācijas, policisti izvaicāja cilvēkus, šur tur ieraudājās bērni.

Beidzot policisti mudināja ļaudis izklīst. Zooloģiskā dārza darbinieki steidzināja visus doties uz izejām. Cilvēki paklausīja, un drīz vien notikuma vieta bija tukša.

Es joprojām kavējos, cerēdama ieraudzīt Lotijas tanti, līdz man tuvojās jauna sieviete formastērpā.

- Man jālūdz jūs doties prom, kundze.

- Protams. Vēl tikai brītiņu, lūdzu!

- Es nedrīkstu jums to atļaut. Pie izejas jums atmaksās biļetes cenu.

Kad piecēlos, manas kājas vai ļima zem smagās nastas. Es ievilku dziļu, lēnu elpu, kā bija mācījusi doktore Grūma, sakopoju spēkus un devos prom. Pie vārtiem pārliku Deni-su Džonu uz otru gumu un satvēru viņu no apakšas ar sakrustotām rokām.

Izgājusi laukā no zooloģiskā dārza, devos pa kreisi uz Piecdesmit devīto ielu, pa kuru bijām nokļuvuši parkā. Šķita, ka pagājusi vesela mūžība. Ar skatienu izmisīgi meklēju Lo-tiju, līdz beidzot viņu ieraudzīju. Lotija sēdēja uz sola ar nokārtu galvu.

- Lotijas tante! Lūk, kur jūs esat! Paldies Dievam! Vai ar jums viss ir labi?

Viņa lēni izslējās.

- Jā, labi, N. Dž. Nu jau labāk.

Vecs vīrs, kurš sēdēja viņai blakus, piecēlās un devās prom. Es pateicīgi atslīgu Lotijai līdzās, iekārtoju Denisu Džonu sev klēpī un saglaudu viņa izspūrušos matus.

- Vai redzējāt asinsdarbu zoodārzā?

Lotija nodrebēja, un viņas bālā seja kļuva vēl bālāka.

- Tas bija viņš, N. Dž. Tas bija brīdinājums.

- Būts?

Viņa pamāja.

- Uzreiz pēc tam, kad jūs aizvedāt Denisu Džonu uz tualeti, viņš no mugurpuses man pielavījās, pavēlēdams uz viņu neatskatīties, taču laikam es instinktīvi pagriezu galvu. Tajā pašā brīdī jutu sev mugurā iespiežamies ko asu. Iespējams, tas bija nazis. Es taču liku tev nekustēties, viņš man iešņāca ausī, nosaukdams mani rupjā vārdā.

- Vai esat savainota? Man jāizsauc neatliekamā palīdzība?

- Nē, viņš mani tikai biedēja. Jautāja, kur ir Deniss Džons. Teicu, ka zēns ir kopā ar draugu, cerēdama, ka Būts, to izdzirdējis, dosies prom. Taču viņš stāvēja man aiz muguras un riebīgi smējās. Ar draugu, viņš atkārtoja, - tad tā jūs viņu saucat?

Sirds man dauzījās kā negudra.

- Viņš runāja par mani?

- Kas to lai zina? Varbūt viņš tikai minēja, taču izklausījās nikns. Teica, ka es bezatbildīgi izlaižot no acīm bērnu, un piedraudēja, ka varot iemest mani cietumā par tādu nevērību.

- Viņš mēģināja jūs iebiedēt.

- Baidījos vienīgi par to, ka jūs atgriezīsieties nn viņš nodarīs kaut ko jums un zēnam. Tāpēc darīju visu, ko viņš lika. Aizver acis, viņš teica. Lai es lēni skaitot līdz simtam un tikai tad atverot. Lai iegaumējot labi, ko tajā brīdī ieraudzīšu. Tas esot sākums, nākamā būšot es un mana draudzene.

- Tieši tā viņš teica?

- Vārds vārdā. Joprojām tie skan man ausīs. Sapratu, ka prātīgāk būs, ja viņam klausīšu. Aizvēru acis un sāku skaitīt. Pēc brīža izdzirdēju kliedzam kādu meitenīti. Māmiņ, skaties, skaties!

Uzliku plaukstu Lotijai uz rokām, juzdama, cik sausa un stiegraina ir viņas āda.

- Kas notika pēc tam?

Viņa atkal notrīsēja.

- Es atvēru acis, jo sapratu, ka nav vairs nozīmes tās turēt ciet. Tam cilvēkam pietiek ar mirkli, lai pastrādātu savu briesmu darbu.

- Kā jūs nokļuvāt šeit?

- Čārlijs lika tā rīkoties. Teica, lai es noskaitu līdz simtam un eju no zoodārza ārā. Droši vien es izskatījos pārbijusies, jo uztraucos par jums un Denisu Džonu, taču jūklī neviens mani neievēroja.

- Tur bija pamatīgs juceklis.

- Droši vien. Kāds briesmonis ir cilvēks, kurš, neviena nemanīts, spēj pastrādāt ko tādu vietā, kur ir tik daudz ļaužu ar maziem bērniem!

- Es priecājos, ka jums nekas nekaiš.

Viņa paspieda man roku.

- Man jāpriecājas, N. Dž. Es sēdēju šeit un domāju, ka es nepārciestu, ja kaut kas ļauns notiktu ar jums vai mazo puisīti. Es nepretotos, ka mani nogalina, lai tikai jums nekas nedraudētu. Es pazīstu Čārliju - ja es uzdrošinātos viņam neklausīt, viņš nodarītu kādam no mums pāri par spīti. Tāpēc rīkojos tā, kā viņš lika, un devos prom.

Deniss Džons man klēpī sakustējās.

- Lotijas tante? - viņš nomurmināja.

- Tepat vien esmu, mīļumiņ. Nu gan tu noguri!

- Zoodārzā kaut kas notika, Lotijas tante, - saslima viens dzīvnieciņš.

Viņa atglauda sprogu no zēna pieres.

- Tas nekas. Viņš izveseļosies, tici man.

Puisēns miegaini pasmaidīja, un viņa acis atkal aizvērās.

Lotija pagaidīja, līdz viņš no jauna cieši aizmiga.

- Gāju, gāju, līdz atradu šo brīvo solu, - viņa turpināja savu stāstu. - Nespēju vairs paspert ne soli, spēki bija pilnīgi izsīkuši. Apsēdos, cerēdama, ka vājums pāries, un, citādi nespēdama jums palīdzēt, sāku lūgt, lai Būts pazūd no turienes pirms jūsu atgriešanās un nenodara jums neko ļaunu. Diemžēl pēc tā, kas notika, es nespēju skaidri domāt. Kad mēģināju lūgt, prātā nāca vienīgi Džīnija, kas, nometusies uz ceļiem, katru vakaru skaitīja lūgšanu. Lai gan viņa bija vēl bērns, viņai jau bija Deniss Džons. Lūgšana viņai deva vismaz mazumiņu mierinājuma.

- Nabaga Džīnija! - es teicu, nodomādama, ka salīdzinājumā ar viņas bērnību manējā atgādināja rožulauku.

Lotija skumji nokāra galvu.

- Es atcerējos, kā sēdēju kopā ar Džīniju, kad viņa skaitīja savas lūgšanas. Cik varēju, centos kompensēt mātes mīlestības trūkumu. Kad bijām iekārtojušas Denisu Džonu gultiņā, es apguldīju Džīniju. Zinu, cik bērnišķīgi tas izskatās, viņa man kā atvainodamās teica. Nē, tā nav, mīļumiņ, es iebildu. Nepavisam. Labi, ja tev kaut kas sagādā prieku. Jāatvainojas ir tad, ja tu kādam sagādā sāpes.

- Labi, ka jūs par viņu tā rūpējāties.

- Tas nebija nekas sevišķs. Lai gan Džīnija bija man māsasmeita, es viņu uztvēru par savu bērnu. Pagaidīju, kad viņa iekārtojas gultā, un apsēdos uz malas. Tas viņai ļoti patika. - Lotija aizvēra acis.

- Tās ir patīkamas atmiņas.

- Es sēdēju šeit, un tas viss skaidri atausa man atmiņā. Dzirdēju viņas smalko balsi un redzēju viņas glīto seju. Lai Dievs svētī Denisu Džonu, viņa teica. Lai Dievs svētī Lotijas tanti! Lai Dievs svētī vecomāti un vecotēvu, un Leišiju, un visus labos cilvēkus pasaulē! Svētī, Dievs, arī visus sliktos un palīdzi viņiem, lai viņi kļūst labi!

- Ak... - es novilku.

Lotija pagriezās pret mani un pasmaidīja.

- Ir kas labs arī, N. Dž. Es atcerējos arī pārējo. Es atcerējos, kā Džīnija vienmēr svētīja to kaimiņieni, un atcerējos viņas vārdu.

/

Trīsdesmit astota nodaja

Deniss Džons gulēja visu ceļu, kad braucām taksometrā, un nepamodās ari tad, kad ienesu viņu savā dzīvoklī un noguldīju savā milzīgajā gultā, kur mazais augumiņš gandrīz pazuda. Viņš saritinājās zem vatētās segas, ar ko viņu apsedzu. Rudās cirtas izcēlās uz baltā spilvena, un sejā nebija ne miņas no saspringuma, kas nereti tajā kavējās.

Pagatavoju Lotijai nomierinošu tēju un, kad viņa bija to izdzērusi, piedāvāju iekārtoties uz dīvāna un atpūsties. Sākumā viņa protestēja, bet drīz vien atgūlās un aizmiga. Sameklējusi policistes Martinezas vizītkarti, es uzgriezu viņas telefona numuru.

Viņa neizklausījās ne iepriecināta, ne ieinteresēta, izdzirdēdama, ka zvanu tāpēc, ka man ir jaunas ziņas.

- Kas tad šoreiz, Lafertija? Vai kāds pacients ceptā kartupelī saskatījis jaunavas Marijas tēlu?

- Es šodien biju parkā, bērnu zoodārzā, un tajā laikā tur nogalināja kazlēnu. Es zinu, kas tur notika, bet jūs acīmredzot tas neinteresē. Tad jau atvainojiet.

- Pagaidiet!

Pastiepu roku ar klausuli prom no auss, ļaudama, lai viņa brīdi paklaigā.

- Lafertija? Vai jūs tur esat? Lafertija!

Klusēju, lūkodamās uz klausuli, un domāju, kā gan nevienam līdz šim nav ienācis prātā izmantot Bella kunga izgudrojumu par spīdzināšanas ierīci.

- Izbeidziet! Es taču zinu, ka jūs tur esat, Lafertija! Dzirdu jūs elpojam. Sasodīts, tūlīt pat runājiet!

Lēni pieliku klausuli pie auss.

- Hallo! Vai tur kāds ir?

- Tā esmu es, Martineza. Lūdzu, nemuļķojieties!

- Ak! Jūs tur vēl esat, detektīve Martineza? Man šķita, ka mūsu īsā saruna beigusies.

- Kāpēc jūs visu tā sarežģījat?

- Vai tad es esmu tā, kura sarežģī? Man šķita, ka jums tikko nebija ne mazākās intereses par to, ko varu jums pastāstīt par izmeklējamo noziegumu.

- Vai jūs esat mājās?

- Protams, mājās. Kur vēl es varētu būt, gaidīdama telefona zvanus no jukušiem pacientiem, kas ceptos kartupeļos saskata jaunavas Marijas tēlu.

- Es tūlīt pie jums aiziešu.

Viņa bija klāt nepilnās desmit minūtēs, joprojām izskatīdamās pikta. Piespiedu pirkstu pie lūpām.

- Manā guļamistabā guļ tas zēns, par kuru jums stāstīju, bet uz dīvāna atpūšas viņa tante. Tas briesmīgais notikums viņu pamatīgi izsita no sliedēm.

- Jā, redzu. Vai pastāstīsiet, kas notika zoodārzā?

- Pastāstīšu. Nāciet, lūdzu, iekšā!

- Dzirdēju par notikušo rācijā, pēc tam sīkāk pa radio. Lai arī kas to izdarīja, popularitāti viņš ar to neiegūs.

- Mēs bijām zoodārzā, kad tas notika. To izdarīja zēna tēvs Čārlijs Būts.

Viņa dedzīgi sāka pierakstīt.

- Jūs redzējāt, ka Būts to izdara?

- Nē, ne gluži.

Martineza pavīpsnāja.

- Tad ko jūs redzējāt?

- Es aizvedu Denisu Džonu uz tualeti. Viņa tante palika sēžam tajā vietā, kur tas notika, un Būts pie viņas piegāja.

Lotija mazliet pavērtu muti klusi krākuļoja.

- Tad man jārunā ar veco dāmu, - Martineza teica. - Kāds ir viņas uzvārds?

- Dreja. Vai jūs varētu nedaudz pagaidīt? Būtu žēl viņu uzreiz modināt. Viņa ir slima, un šis notikums viņu samocīja. Pat veselam cilvēkam būtu grūti to izturēt. - To sakot, man gandrīz sametās nelabi.

- Ja viņa ir lieciniece, man jādzird, kas viņai sakāms, un, jo ātrāk, jo labāk. - Viņa noliecās un viegli pakustināja Lo-tiju. - Atvainojiet, kundze, man ar jums jā runā.

Lotija atvēra acis, un tajās pavīdēja bailes.

- N. Dž.?

- Viss kārtībā, - es viņu nomierināju. - Šī ir detektīve Martineza. Es viņai piezvanīju un pastāstīju, kas notika zoodārzā.

No piepūles stenēdama, Lotija pieslējās sēdus.

-Jums nevajadzēja to darīt.

- Vajadzēja gan. Policijai tas jāzina.

- Tam nav jēgas. Es taču jums teicu, ka policisti kļūst kurli un mēmi, ja runa ir par Būtu.

- Nezinu, kas noticis agrāk, Drejas kundze, bet es ļoti uzmanīgi noklausīšos, kas jums sakāms, - Martineza solīja.

Lotijas seja nocietinājās.

- Veltīga laika un manu spēku šķiešana. Visi policisti sākumā izsakās tikpat jauki un ir tikpat ieinteresēti kā jūs.

Martineza apsēdās uz atzveltnes krēsla malas.

- Kā noprotu, jūs neuzticaties policijai, kundze. Es jūs saprotu. Mums jāizpelnās jūsu uzticība, un tas nav viegli. Turklāt es nevaru jums apsolīt, ka rīkošos jums pa prātam. Noti-kūmi rit savu gaitu, un bieži vien mēs nespējam tos ietekmēt, jo kaut kas aiziet greizi.

Lotija pavīpsnāja.

- Tas man nav nekāds jaunums.

- Varu apsolīt tikai to, ka pierakstīšu visu, ko jūs man stāstīsiet. Pēc tam izvērtēšu faktus. Ja uzskatīšu par vajadzīgu, darīšu visu, kas vien būs manos spēkos.

Vecā dāma ieskatījās Martinezai cieši acīs, un viņas seja pamazām atmaiga.

- Laikam jau nenāks par ļaunu vismaz mēģināt.

- Tātad jūs bijāt zooloģiskajā dārzā? - Martineza vedināja.

- Bērnu zoodārzā. Gaidīju, kamēr N. Dž. ar Denisu Džonu atgriezīsies no tualetes. Sēdēju uz sola, sildīju savus vecos kaulus un izbaudīju jauko dienu svaigā gaisā. Man bija silti un labi, jutos gandrīz vai bezrūpīga. Pēkšņi jutu, ka man kāds nostājas aiz muguras. Gluži vienkārši to jutu - kā vētras tuvošanos. Pēc tam izdzirdēju pazīstamo, pretīgo balsi, šķita, ka sacēlies auksts vējš, kas aizpūtis saulei priekšā mākoni, un viss satumsa. Viņš pavēlēja man negriezties atpakaļ, aizvērt acis un turēt tās ciet. Viņš mani nosauca par kuci un vēl visādos vārdos, ko man negribētos atkārtot, detektī-ve Martineza, bet tā nu Čārlijs runā.

- Kā jūs varat būt pārliecināta, ka tas bija Čārlijs Būts?

Lotija neizpratnē samirkšķināja acis.

- Es taču pazīstu viņa balsi. Es zinu, kā viņš runā, kādus vārdus lieto. Nav ne mazāko šaubu, ka tas bija viņš.

- Daudziem cilvēkiem, kundze, ir līdzīgas balsis. Gan līdzīgas balsis, gan runāšanas veids. Daudzi cilvēki lieto rupjus vārdus un izsaka draudus.

- Es pazīstu Čārlija balsi, - Lotija stingri atkārtoja. - Gluži kā savējo.

Martineza lēni pamāja.

- Vai paskatījāties uz viņu?

- Es neuzdrošinājos. Čārlijam nedrīkst nepaklausīt, turklāt tuvumā bija Deniss Džons, kas kopā ar N. Dž. kuru katru brīdi varēja atgriezties. Es gribēju, lai Čārlijs izdara, ko nodomājis, un dodas prom.

- Jūs rīkojāties pareizi, - Martineza viņu paslavēja. - Kas notika tālāk?

Lotijas acis satumsa.

- Kādu brīdi tā sēdēju, bet tad nolēmu sameklēt N. Dž. un zēnu un brīdināt viņus, ka tuvumā klīst Čārlijs. Gribēju viņiem pateikt, lai viņi turas tālāk.

- Viņš jums lika skaitīt līdz simtam - atceraties? - es Lo-tijai atgādināju. - Kad izdzirdējāt mazo meitenīti kliedzam, jūs atvērāt acis.

Viņa paraudzījās man sejā.

- Jā, patiešām, es dzirdēju kliedzienu.

- Pēc tam jūs devāties no zoodārza ārā, jo Būts jums tā lika, - es teicu. - Jūs gājāt uz priekšu, līdz atradāt brīvu solu, un tur es jūs pēc kāda laika atradu. Atceraties?

- Lūdzu, mis Lafertija, - Martineza iejaucās. - Mēs to saucam par liecinieka ietekmēšanu, un tiesā šai liecībai nebūs nekādas vērtības. Kundzei jāstāsta man tas, ko viņa pati atceras. Viņai jāstāsta tikai tas, ko viņa pati dzirdēja, redzēja un zina. Pēc likuma, visa cita informācija ir nederīga.

- Bet N. Dž. teica patiesību, - Loti ja uzstāja. - Pēkšņi pamodusies, biju nedaudz apjukusi, bet tagad visu skaidri atceros. Čārlijs teica, ka man jāsēž ar aizvērtām acīm un lēni jāskaita līdz simtam. Pēc tam man bija jāpieceļas un jāiet ārā no zoodārza.

- Jūs viņu tā arī neredzējāt. Vai es pareizi sapratu, kundze?

Lotija īgni papurināja galvu.

- Es jau teicu, ka nē, jo zināju, ka būs labāk, ja viņam nepretošos. Taču es pazinu viņa balsi. Man aiz muguras stāvēja Čārlijs Būts, ka es jums saku!

- Es saprotu, - Martineza klusi piekrita.

- Kā, lūdzu?

Policiste ierunājās skaļākā balsī.

- Vai jums ir laba dzirde, Drejas kundze? - viņa pavaicāja.

- Jā, laba.

- Vai drīkstu vaicāt, kad jūs to pēdējo reizi pārbaudījāt?

Lotija pietvīka.

- Ar manu dzirdi viss ir kārtībā. Mana māsa vienmēr apgalvoja, ka es dzirdot pat mušu nolaižamies uz kaimiņmājas lieveņa.

- Es par to nešaubos, - Martineza teica. - Jums jāsaprot, ka tieši tādus jautājumus uzdotu apsūdzētā advokāts, kad jūs liecinātu tiesā.

- Un es viņam teiktu to pašu, ko jums, - man ir laba dzirde. Man nekad nav bijušas problēmas ar dzirdi.

- Protams, kundze, bet ar laiku cilvēkiem dzirde pasliktinās. Tas var notikt ar ikvienu, tas ir dabiski, un par to nav jākaunas. Zvērinātie to ņemtu vērā, tāpat arī to, ka jūs neieraudzījāt Būtu. Jūs neesat balsu noteikšanas eksperte, tāpēc iedomāties, ka varēsiet pierādīt kāda vainu, teikdama, ka dzirdējāt viņa balsi, būtu neprāts. Viss šis stāsts izraisa lielas šaubas. Apsūdzība, kas dibināta uz šādiem pierādījumiem, var pat nenonākt tiesā, bet, ja tomēr tur nonāktu, tā būtu bezcerīga. Tiesnesis to atmetīs atpakaļ, un Būts atkal būs uz brīvām kājām, turklāt viņš netraucēts varēs atriebties cilvēkiem, kuri liecināja pret viņu.

Lotijas skatiens nocietinājās.

- Es zinu, ko dzirdēju. Bet visi policisti jau ir tādi. Kādēļ lai jūs būtu citāda? Būtam ir vara pār jums visiem. Nezinu, kāpēc, bet tā tas ir.

Martineza salika plaukstas kā lūgšanā.

- Nevienam nav nekādas varas pār mani. Patiesībā esmu jūsu pusē, lai arī ko jūs domātu. Taču mums jāievēro likumi.

Lai šī nepilnīgā sistēma darbotos, mums jāievēro neskaitāmi likumi - vai nu mums tas patīk, vai ne.

Lotija sadusmota sažņaudza rokas dūrēs.

- Man nemaz tas nepatīk. Kam gan jānotiek, lai tas briesmonis saņemtu pēc nopelniem? Cik daudziem vēl jācieš, lai

viņš netiktu sveikā cauri?

/

- Es jūs saprotu, kundze. Nav viegli gaidīt, taču visam jānotiek likumīgi.

- Varbūt jums pašai ir dzirdes problēmas, detektīve? -Lotija vaicāja. - Runa nav par jūsu dārgajiem likumiem. Runa ir par īstu, dzīvu cilvēku, par nevainīgu puisēnu un viņa mīļo māti, kas jau pūst kapā! Nestāstiet man šeit par saliem likumiem! - Vecā sieviete nespēja savaldīties.

- Lūdzu, nomierinieties, Lotijas tante, - es sacīju. - Mes izdomāsim ko citu.

- Citas iespējas jau nav!

Martineza piecēlās.

- Man ļoti žēl, bet šobrīd nespēju jums palīdzēt. Ja uzzināt ko jaunu, lūdzu, paziņojiet man.

- Protams, detektīve. Ik reizi, kad uziešu svēto kartupeli, es jums piezvanīšu, - es atbildēju. - Šķiet, ka jūs interesē tikai tādi gadījumi. Ja runa ir par psihopātiem, viņu noslepkavotajām sievām un bērniem, kas cieš no vardarbības, jūs labāk atkāpjaties.

Viņas seja aiz nepatikas saviebās.

- Kā jūs nesaprotat, Lafertija? Šķiet, ka jūs nevēlaties saprast.

- Jā, saprast kaut ko tādu nav manos spēkos, jo jums nav taisnība. Tādu vienaldzību es nesaprotu un nekad nesapratīšu. Pilnīgi piekritu Lotijas tantei - jūs upurējat šo mazo puisēnu uz savu sasodīto likumu altāra.

Martineza devās uz durvju pusi.

- Manis teiktais paliek spēkā, Lafertija. Ja varēsiet celt galdā patiešām vērā ņemamus pierādījumus, tad, lūdzu, zvaniet. Manu telefona numuru jūs zināt.

-Jā, man ir jūsu numurs, bet neraizējieties - es jums vairs nezvanīšu. Nākamo reizi, kad man būs policistiem kas sakāms, atradīšu kādu, kuru tas interesē.

- Kā jau es teicu, zvaniet man.

- Pat negrasos.

Viņa pamāja, lai izeju viņai līdzi uz lieveņa.

- Paklausieties, Lafertija, es jums to neatkārtošu. Ja jūs nostāsieties pret mani, es visu noliegšu. Manis teiktais salīdzinājumā ar jūsējo būs kā klintī cirsts vārds. Vai saprotat?

- Es klausos.

- Klausieties uzmanīgi! Esmu labākais, kas jums ir, varbūt pat viss, kas jums ir. Vai saprotat, ko es jums gribu pateikt?

- Nē, nesaprotu. Ko tas nozīmē?

- Ir rakstīti likumi, par kuriem jums stāstīju, un nerakstīti, kas patiesībā virza pasauli.

- Kādi, piemēram?

- Kam darbavietā ir īstā teikšana? Kas pasūta mūziku? Kam pieder pēdējais vārds? Kādi neoficiāli noteikumi jāievēro? Gudri un godkārīgi darbinieki tādas lietas zina, Lafertija. Arī manā darbā ir cilvēki, kuriem labāk nerunāt pretī, ja vēlies ko sasniegt. Tikai daži no mums ir tādi muļķi vai tik godīgi, ka uzdrošinās darboties pretēji šīm interesēm.

- Vai jūs gribat sacīt, ka esat viena no retajiem, kura to uzdrošinās?

- Tā varētu būt.

- Kas tad nu, Martineza? Esat muļķe vai godīga?

Viņa pavīpsnāja.

- Tā kā esmu sasējusies ar jums - gan viens, gan otrs.

- Jūs jau man reiz paskaidrojāt, ka jums galvenais ir izvairīties no nepatikšanām, nodienēt savu laiku un izskolot bērnus par zobārstiem. Esmu dzirdējusi visus jūsu muļķīgos aizbildinājumus.

- Jūs, Lafertija, neapjēdzat svarīgāko. Man tas viss patiešām rūp, taču man rūp arī taisnība. Tāpēc es devos strādāt šo drūmo, bīstamo darbu. Tāpēc joprojām to daru.

- Acīmredzot jūs pūlaties man iestāstīt, ka esat laba, godīga skautu meitene. Viena no brašajām un retajām, kas gatava riskēt ar visu patiesības vārdā.

Viņa palūkojās manī.

- Sagadījies, ka vairākas reizes esmu tā rīkojusies. Ja būs vajadzīgs, patiešām vajadzīgs, jo kāda idiote, labu gribēdama, iesaistījusies spēlē ar bīstamu personu, jā, izšķirošajā brīdī es atkal riskēšu taisnības vārdā.

- Vai šī bīstamā persona ir cietuma priekšnieks Deilijs?

- Es nesaukšu nevienu vārdā, Lafertija. Secinājumi jāizdara jums pašai. Bet ne skaļi.

- Jūs ļausiet sevi saplosīt manis dēļ?

Martineza iesmējās.

- Ne tik strauji! Ja runa būtu vienīgi par jums, drīzāk es pati saraustītu jūs gabalos. Šķiet, pirmo reizi esmu sastapusi tik kaitinošu, nepateicīgu un stūrgalvīgu cilvēku. Tās ir jūsu labākās īpašības. Jūs esat mani izvedusi no pacietības.

- Paldies par vaļsirdību! Jūs esat ļoti sirsnīga, - es teicu.

- Esmu gan. Es jums stāstu visu, kā ir, jo man rūp, kas notiek ar maziem puisēniem un viņu mātēm. Es jums stāstu visu, kā ir, jo jūs esat pietiekami neprātīga un stūrgalvīga, lai neatkāptos. Tātad, ja gadījumā jūsu rokās nonāk kaut kas vērtīgs, dariet to zināmu man, lai gan patiesībā es nemaz nebūšu vīlusies un apvainojusies, ja visa šī jezga kopā ar jums izzudīs no mana redzesloka.

- Jūs esat labs cilvēks, detektīve Martineza.

- Tāds krusts nu man jānes.

Viņa pagriezās, lai dotos prom.

- Jums tur kaut kas nokritis, Lafertija. Tur, aiz krūmiem.

- Paldies!

Viņa devās uz mašīnu, bet es notupos un pacēlu ligustru dzīvžoga malā nomestu plastmasas maisiņu ar pelēku aploksni. Aploksnei bija piestiprināta ASV pasta pakalpojumu dienesta standarta vēstule ar atvainošanos par nokavētu pasta sūtījuma piegādi.

Aploksnes mala bija saplēsta, viena daļa pat noplēsta. Es pazinu rokrakstu un, protams, atpakaļadresi. Izkratījusi vēstuli no plastmasas maisiņa, redzēju, ka papīrs ir samircis. Kas to lai zina, cik ilgi aploksne tur bija gulējusi. Droši vien pastniekam pietrūcis pacietības, lai iestūķētu manā nelielajā pastkastītē šo pabiezo sūtījumu.

Ienesu aploksni iekšā un ieliku to mikroviļņu krāsnī žāvēties, ik pēc sešdesmit sekundēm to pārbaudīdama.

Lotija atkal bija iemigusi, bet mikroviļņu krāsns dūkšana viņu pamodināja.

- Kas tas par troksni?

- Es žāvēju aploksni. Atvainojiet, ka pamodināju.

Beidzot atplēsu atploksni un izņēmu tās saturu. To ieraudzījusi, aiz pārsteiguma sagrīļojos.

Lielā Millija bija turējusi vārdu un atsūtījusi solīto pierādījumu. Es grozīju to rokās, pārlaizdama pirkstus gludajai virsai, turēdama to pret gaismu un priecādamās, ka tas izskatās tieši tāds, kā Lielā Millija bija teikusi. Tas bija pierādījums, ka viņa patiešām sastapusies ar Čārliju Būtu. Turklāt es uzzināju, kur viņš strādā. Kamēr es riskēju ar galvu, maldīdamās tumsā, tas psihopāts bija iekārtojies siltā vietā.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Doktors Kreitons piezvanīja, lai pavēstītu labās ziņas, kas beigu beigās nemaz tik labas nebija.

- Šorīt saņēmu sekcijas rezultātus, N. Dž.

- Brīnišķīgi, ser, nespēju vien pateikties.

- Nav par ko. Noruna ir noruna, kā jūs sakāt. Apvaicājos par jums doktorei Grūmai, un viņa man pastāstīja, ka jūs patiešām cenšaties un esat guvusi panākumus.

- Priecājos, ka viņa to atzīst.

- Viņa tā patiešām domā un ir ļoti apmierināta. Ceru, ka tāpat arī turpināsiet.

- Turpināšu, doktor Kreiton. Savā ziņā viņai savs darbs padodas, un es apmeklēšu viņu arī turpmāk, bet ne katru dienu.

- Tas arī nav vajadzīgs, N. Dž. Taču panākumi jums ir, tāpēc dariet visu, lai sasniegtais neietu zudumā.

- Ticiet vai ne, bet es jums piekrītu. Šķiet, mēs tuvojamies kam ļoti nozīmīgam.

- Esmu gandarīts, to dzirdot. Cik biežus seansus jūs plānojat?

- Norunājām, ka divas reizes nedēļā. Redzēsim, kā mums veiksies.

- Izklausās saprātīgi.

- Es priecājos, ka jūs to atbalstāt, ser. Kad varu iepazīties ar sekcijas rezultātiem?

- Tūlīt, ja gribat. Esmu tepat netālu, nelielā kafejnīcā uz Septiņdesmit devītās ielas dienvidaustrumu stūra. Pēc desmit minūtēm varam satikties, ja esat brīva.

- Pēc brīža būšu klāt.

Tūlīt pēc pieciem Lotija un Deniss Džons aizgāja. Tiklīdz aiz viņiem aizvērās durvis, es jutu reizē gan sasprindzinājumu, gan spēku izsīkumu. Ilgojos uzvilkt savu ērto pidžamu, pūkainās rītakurpes un ietīties siltajā tamborētajā segā. Biju nodomājusi pasūtīt picu, vispirms izlemdama, vai vēlos picu ar parasto desu vai pikanto. Tas būtu tikpat svarīgs lēmums kā tas, vai ietērpties sarkanrūtotajā naktskreklā vai vecajā labajā flaneļa pidžamā.

Nu mani nodomi izjuka. Kreitona jaunumi iesvēla manī enerģiju. Iemetos dušā, gluži kā automāts veicu visas ierastās darbības, pēc tam uzrāvu mugurā manā izpratnē piedienīgas drēbes - melnas bikses un svītrainu blūzi, uz kuras nemanīju acīm redzamus traipus. Uzvilku zeķes un kurpes. Nedaudz uzkrāsoju skropstas, uzziedu tikko jaušamu vaigu sārtumu un lūpu spīdumu, izbraucu ar ķemmi caur mitrajiem matiem un izsteidzos ārā.

Doktors Kreitons viens pats sēdēja pie platas sarkankoka letes un skatījās televīziju, kur pašpārliecināta blonda reportiere stāstīja par notikumu Centrālparkā. Drīz viņa no ekrāna nozuda, un sekoja ieraksts. Atkal ieraudzījusi baiso skatu zoodārzā, jutu, ka man pārskrien auksti šermuļi. Ekrānā bija redzami pārbiedēti cilvēki, pēc tam tuvplāns, ar segu pārsegts uzkalniņš, kas vēl nesen bija drošā Bā Bā Strei-zande.

Kreitons nogrozīja galvu.

- Jēziņ, nu jau slepkavo pat kazlēnus!

Pievilku ķebli viņam tuvāk.

- Es tur biju. Tas patiešām bija drausmīgs skats, ser.

Viņš apmaisīja savu martīni, saceldams glāzē dzidru, caurspīdīgu virpuli.

- Jūs tur bijāt? Jāsaka, N. Dž., nekad nebūtu domājis, ka jūs apmeklējat bērnu zoodārzus.

- Biju tur kopā ar draudzeni un viņas mazo puisēnu. Cerējām pavadīt parkā interesantu un jauku dienu, bet iznāca pavisam citādi.

- Maniem bērniem ļoti patīk apmeklēt šo dzīvnieku mazuļu zoodārzu. Jāprasa, vai pasaulē vēl ir kāda droša vieta.

- Ticiet man, doktor Kreiton, tādas vietas nav.

- Skumji, bet šķiet, ka jums ir taisnība. Mani pārsteidz, ka policija nezina, kas to izdarījis. Kāds nekauņa pārgriež nabaga dzīvnieciņam rīkli ļaužu pilnā vietā gaišā dienas laikā, un neviens neko nav manījis.

- Tas nekauņa bija viņš, doktor Kreiton.

-Viņš?

- Čārlijs Būts. Tas pats Čārlijs Būts, kurš mācību trauksmes laikā Raikersā nodūra savu sievu.

Kreitons sadrūma.

- Cik dzirdēju, tajā parka notikumā nav neviena aizdomās turētā. Kāpēc neesat par to ziņojusi, ja jau esat tik pārliecināta?

- Mēģināju ziņot, bet man nav ticamu pierādījumu. Notikuma brīdī biju aizvedusi puisēnu uz tualeti, bet sieviete, ar kuru kopā biju parkā, dzirdēja tikai Būta balsi. Būts nodrošinājās, lai viņa to neierauga.

- Tas ir slikti.

- Jā. Bet varbūt viņš nemaz nav tik gudrs, kā pats iedomājas.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Tūlīt paskaidrošu. Vispirms vēlos apskatīt sekcijas rezultātus. Ja man būs jāgaida vēl kaut sekunde, es zaudēšu pacietību.

- Vai vēlaties ko iedzert? Izklausās, ka viena glāzīte jums noderētu.

- Ja jūs tā sakāt. Ņemšu to pašu, kas jums.

Kreitons pasūtīja un, kamēr bārmenis lēja šeikerī dzēriena sastāvdaļas, parakņājās pa savu portfeli un izvilka dokumentus.

- Vai jūs pats tos izlasījāt, doktor Kreiton?

- Nebija laika. Tos man atnesa brīdī, kad jau devos ārā no biroja.

- Es vai mirstu no ziņkāres, vai naža atstātās brūces ir burtu C un B veidā. Būts tā iezīmē savus upurus, kā jau uz vardarbību tendēta personība.

Ātri pārskrēju ziņojumam ar acīm. Kā jau tamlīdzīgi pārskati, tas bija pārblīvēts ar neskaitāmām ziņām. Upura vecums, ģimenes stāvoklis, pēdējā zināmā adrese, telefona numurs, garums, svars, vispārīgais veselības stāvoklis, acīmredzamās veselības problēmas. (Kam gan tagad ir svarīgi zināt, kāda bija viņas veselība?) Pēc tam sekoja sekcijas apraksts. Tiesu medicīnas eksperts sīki atspoguļoja, kā viņš piekļuvis līķa orgāniem, kā tos izpētījis un novērtējis. Iztēlē redzēju Džīnijas Begšovas mirstīgās atliekas guļam uz metāla galda ar uzšķērstu vēdera dobumu un atšķeltu galvaskausa daļu ar sarkanu matu vilni.

- Kā jūs zināt tādu terminu? - Kreitons jautāja.

- Kādu?

- Uz vardarbību tendēta personība. Izklausās kaut kas pazīstams.

- Kāds britu tiesu medicīnas eksperts - Alberts Danstons -identificēja šo konkrēto kriminālo tipu. Vai esat dzirdējis par viņu?

1

Kreitons sarauca pieri.

- Nedomāju gan. Viņu ir ļoti daudz.

- Apbrīnojams cilvēks. Patiesībā ļoti īpašs. - To teikdama, joprojām lasīju ziņojumu, izmisīgi meklēdama informāciju, kas mani interesēja.

Kreitons izdzēra savu glāzi un, man par izbrīnu, pasūtīja vēl vienu. Manuprāt, viņš nebija nekāds lielais dzērājs, vismaz agrāk neko tādu nebiju novērojusi.

- Izklausās, ka jūs šo Danstonu pazīstat personiski, - viņš teica.

- Tā nu iznācis, ka pazīstu gan. Keitijas grāmatas parakstīšanas kampaņas laikā nejauši ieraudzīju viņa darbu "Melnā atmaksa". Tajā viņš stāsta par noziedznieku, vārdā Bleiks Medigans, kurš turējis gūstā savu sievu un meitas un tās spīdzinājis, pastrādādams neiedomājamus briesmu darbus. Galu galā viņš sievu un vecāko meitu nogalināja, bet jaunākajai izdevās aizbēgt. Danstona grāmatas pamatā ir jaunākās meitas stāsts par pieredzēto tēva baisajā paspārnē. Jau desmitiem gadu Danstons pēta šo brutālo personības tipu.

Es lasīju, uzzinādama arvien vairāk par Džīnijas sirdi, aknām un liesu, par kuņģa saturu (tunča salāti, baltmaize, vīnogas, ābolu sula un viena piparkūka). Tiesu medicīnas eksperts aprakstīja viņas dzimumorgānus un izvadorgānus. Izrādījās, ka viņai bijušas vēl citas grūtniecības ari. Atzinumā bija minēti pierādījumi par vismaz vienu rupji veiktu abortu, ko visticamāk mājas apstākļos bija veicis Čārlijs Būts.

Par nāves cēloni bija nosaukts liels asiņu zudums. Džīni-ja bija līdz nāvei noasiņojusi no dziļajiem griezieniem, kas bija skāruši dzīvībai svarīgas artērijas. Par brūču veidu nebija minēts ne vārda. Kādas tās bija? Kādas izskatījās?

Kreitons vēlreiz apmaisīja savu dzērienu.

- Kā jūs satikāt Danstonu? - Viņa balsī bija saklausāms nosodījums, bet es neņēmu to vērā.

- Es jau teicu, ka nejauši ieraudzīju viņa grāmatu un, sākdama to lasīt, pamanīju nepārprotamo viņa aprakstītās personas līdzību ar Čārliju Būtu. Abi ir uz vardarbību tendētas personības, apmēram vienā vecumā, ar jaunām, pakļāvīgām sievām un maziem bērniem, - es atbildēju, uz Kreitonu neskatīdamās.

- To es saprotu. Bet kā jūs satikāties?

- Es uzmeklēju viņa izdevēju. Pastāstīju, ka vēlos runāt ar Danstonu par kādu noziegumu, un izdevējs bija ar mieru šo tikšanos noorganizēt.

- Tātad Danstons ir šeit, Ņujorkā?

Atzīmēju ziņojumā vietu, līdz kurai biju izlasījusi, un pacēlu skatienu uz viņu.

- Jā, Sinajas Kalna slimnīcā. Kāds viņu smagi ievainoja.

- Vai viņš izdzīvos?

- Jā, es ceru.

- Par pozitīvu iznākumu! - Kreitons drūmi uzsauca. - Galu galā svarīgs ir iznākums.

Gribēju piebilst, ka mērķa sasniegšanas līdzekļiem ari var būt nozīme, bet Kreitona griezīgais balss tonis mani atturēja. Kaut kas manā bijušajā priekšniekā šķita mainījies. Viņš bija tāds kā atsvešinājies un pavisam ne tik atsaucīgs, kā biju gaidījusi. Taču, iespējams, es viņu biju idealizējusi, vēlamo pieņemdama par esošo.

Pacēlu glāzi, lai to saskandinātu ar Kreitona glāzi. Kad biju iemalkojusi dzērienu, es atcerējos, ka rnartīni man ir pārāk stiprs. Aizrijos un sāku klepot. Nejauši ar roku pagrūdu glāzi, un tā apgāzās. Džina, vermuta un olīvu maisījums izplūda pār Džīnijas sekcijas ziņojumu.

Mans sarunas biedrs paķēra sauju salvešu un lielāko tiesu šķidruma nosusināja. Mani ceļgali bija mikli, taču salīdzinājumā ar pārējo tas bija nieks. Biju sevi apkaunojusi. Biju apšļakstījusi arī doktoru Kreitonu. Uz viņa sudrabkrāsas biksēm rēgojās mitri plankumi, bet uz smailās kurpes purngala bija iekārtojusies olīva.

- Es ļoti atvainojos, doktor Kreiton. Esmu tik neveikla!

- Neuztraucieties, es jums pasūtīšu ko citu.

- Varbūt glāzi vīna, ser, ja neiebilstat. Balto.

Atsāku lasīt ziņojumu vietā, kur bija aprakstīti neskaitāmi senāk gūti ārēji un iekšēji ievainojumi. Džīnijas jaunais, slaidais ķermenis bija kā nosēts rētām, no kurām vairākas liecināja par dedzināšanu un griezumiem. Viņai bijis liesas plīsums, bet kauli saauguši pēc diviem dučiem dažādu lūzumu.

Jau tuvojos beigām, bet vēl arvien neredzēju nāvīgo ievainojumu aprakstu. Tiesu medicīnas eksperts norādīja, ka ievainojumi bijuši desmit centimetrus dziļi, bet galvenajā aortā griezums bijis četrus centimetrus dziļš. Bet kā šie ievainojumi izskatījās no ārpuses?

Pēdējā lappusē atradās tiesu medicīnas eksperta sertifikāts un bija lasāma piezīme, ka sekciju veicis viņš un visas minētās ziņas esot precīzas un pilnīgas. Pārsteigta vēlreiz pāršķirstīju lapas. Nekā.

- Nesaprotu. Kur tad nāvīgo ievainojumu apraksts?

- Tam turpat jābūt. - Kreitons paņēma ziņojumu un to pāršķirstīja. - Lūk, trešās lappuses ceturtajā rindkopā teikts, ka nāves cēlonis ir noasiņošana. Dziļš dūriens galvenajā aortā. Iespējamais ierocis - garš, ass instruments. Iespējams, ledus cērte vai īlens.

- Jā, bet tur nav pateikts, kā šīs brūces izskatījās.

- Te ir minēts, ka tas bijis dziļš ievainojums, kas, iespējams, veikts ar ledus cērti vai īlenu. - Viņš pagriezās pret bārmeni. - Vai varu palūgt vēl vienu olīvu?

Bārmenis atnesa veselas trīs. Kreitons satvēra vienu pirkstos un iedūra tajā nūjiņu, ko izņēma no martīni glāzes. Kad viņš izvilka nūjiņu no olīvas ārā, olīvā vīdēja apaļš caurumiņš. - Dziļš ievainojums no ārpuses izskatās tāds.

- Tas nevar būt!

- Kāpēc ne?

Vēros savā plaukstā, prātodama, vai tur nav redzama kāda smadzeņu līnija vai kas cits tādā traģiskā gadījumā kā ar mani, kad esmu piedzimusi bez smadzenēm.

- Tāpēc, ka biju pārliecināta... biju pārliecināta, ka šajā ziņojumā atradīšu pierādījumus Čārlija Būta vainai. Biju pārliecināta, ka viņš atstājis savus iniciāļus, - es truli teicu. - Tā viņš dara. Viņš iededzina vai iegriež burtus C vai CB.

- Vai tas ir Būta "rokraksts"?

- Jā. Visām uz vardarbību tendētām personībām ir kāda dīvainība, un Būtam raksturīga upuru iezīmēšana ar saviem iniciāļiem. Viņš nav izvēlīgs un izmanto visu, kas gadās pa rokai, - degošu cigareti, žileti, stikla lausku. Zīmi viņš atstāj vienmēr.

- Un ko tas nozīmē?

Iemalkoju vīnu vai, pareizāk, izmetu glāzi tukšu vienā rāvienā, it kā mēģinādama apdzēst iekšēju ugunsgrēku.

- Varbūt neko nenozīmē. Varbūt šoreiz pārmaiņas pēc viņš to neizdarīja. Varbūt viņam nebija laika. Mācību trauksme neskan ilgi. Varu derēt, ka pēc Džīnijas nogalināšanas viņš grasījās viņu iezīmēt, bet izdzirdēja kādu nākam un aizbēga.

Kreitons pavīpsnāja.

- Caurcaurēm iespējams. - Bija skaidrs, ka, viņaprāt, es rūgti maldos.

- Būts nogalināja Džīniju Begšovu, - es teicu. - Viņš to nogalināja, un es to pierādīšu.

Kreitona seja pauda klaju nicinājumu.

- Šķiet, ka ziņojums par sekciju, lai gan jūs tā kārojāt to iegūt, nesniedz jums vajadzīgos pierādījumus.

Uzmetu drūmu skatienu ziņojumam.

- Tā bija tikai viena doma. Man ir vēl citas.

Nu viņš vairs neslēpa savu īsto attieksmi.

- Paklausieties, N. Dž.! Es saprotu, ko jūs patlaban pārdzīvojat. Ja mēs pieķeramies kādai domai, mums ir grūti no tās atteikties. Taču reizēm mums jālaiž tādas domas vaļā, iekams tās nav nodarījušas mums postu.

- Šoreiz tas nenotiks, doktor Kreiton. Ir liela atšķirība starp apmātību un vēlēšanos novērst riebīgu netaisnību.

- Apmeklējiet doktori Grūmu! Ceru, ka drīz vien jūs sapratīsiet, ka visa šī slepkavība ir izpūsta.

- Tā nav taisnība.

- Patiesību jūs uzzināsiet, kad būsiet gatava to pieņemt. Patlaban, cik noprotu, jūs neklausāties nevienā manā vārdā.

- Tā ir.

Viņš pacēla savu glāzi un iedzēra par manu stūrgalvību.

- Sākumā jūs minējāt, ka Būts nav nemaz tik gudrs, kā iedomājies. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

Es paraustīju plecus.

- Iespējams, neko, doktor Kreiton. Vēl viena mana satriecošā doma. Jūs jau zināt, kā tas ir, kad cilvēks nokļuvis dūmu aizsega viņā pusē, - nav nekādas skaidrības, kas īsti notiek.

Četrdesmitā nodaļa

- Kāpēc tu man zvani nakts vidū, N. Dž.? Ar kādām tiesībām tu izjauci manu spilvenu grēdu?

- Es tev nezvanīju, Millij. Tu piezvanīji man. Un vispār -tagad nav nakts vidus, bet gan desmit no rīta.

- Ko tu teici?

- Es teicu, ka tagad ir desmit no rīta. Trīs minūtes pāri desmitiem.

- Tieši tā! Trīs minūtes! Un tagad es pieprasu, lai tu man pasaki sava brāļa pirmslaulību uzvārdu.

- Izbeidz, Millij, tas ir smieklīgi.

- Tu man neizrunājies! Dari, ko lieku!

- Vīriešiem nav pirmslaulību uzvārdi.

- Tūlīt pat man pasaki, vai arī es satriekšu telefonu lupatu lēveros!

- Labi, Goldšteins.

- Tu taču zini, ka iztikšana ir uz taviem pleciem, vai ne?

- Priecājos, ka tu piezvanīji, Millij. Es jau pati grasījos to darīt. Saņēmu tavu sūtījumu, un man tas ļoti palīdzēja. Paldies!

Viņa nošņaukājās.

- Es piezvanīju tiem sarkanacainajiem karātavu putniem un pateicu, kas ir kas, lai viņi beidz jaukt sauli ar lietu.

- Millij, tava vēstule bija sabojāta, un pastnieks to nometa zemē pie pastkastītes. Kāds to pamanīja otrpus žoga, kur, iespējams, tā gulēja dienām ilgi.

- Lai tas pastnieks man iepūš! Bet viss ož pēc elles, vai ne? Tagad tu vari ietupināt to maitas gabalu Džīnijas vīru.

- Es ar to nodarbojos, Millij. Vai esi vēl kādreiz redzējusi Būtu?

- Esmu gan. Šodien pat. Mēs ar Tairiju bijām pagalmā, kur gatavojāmies sadalīt viņas guvumu. Tas maitas gabals pienāca pie žoga un tā glūnēja, it kā Tairijas guvumam būtu kāds sakars ar viņu.

- Vai viņam mugurā bija formastērps?

- Nē. Kaut kas jauns, nebija pat ieplēsts. Toreiz es viņu pamatīgi apstrādāju, iekams viņš izspruka no maniem nagiem. i

- Millij, es tev kaut ko pajautāšu, bet tu labi padomā un tikai tad atbildi. Vai tu patiešām esi pārliecināta, ka redzēji Džīnijas vīru? Vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka saplēsi formastērpu tam vīrietim, ko redzēji Džīnijas kamerā?

- Nekad nevienu neesmu redzējusi Džīnijas kamerā, N. Dž. Ja nu vienīgi tad, kad Džīnija slikti jutās un Kokako-las Ķēniņš pienesa viņai ēdienu uz paplātes.

- Es runāju par to vīrieti, kuru tu redzēji attēlā uz sienas Džīnijas kamerā, - viņas vīru. Vai esi pārliecināta, ka tieši viņu tu redzēji mazgājam asinis ar šļūteni pēc slepkavības? Vai viņš bija tas, kurš atstāja tev beigto žurku? Vai to pašu tu šodien redzēji pie žoga?

- Tu šaubies par mani, N. Dž.? Tu man netici?

- Es tikai pārliecinos, Millij, tas arī viss. To, ko tu man atsūtīji, es grasos nest uz policiju. Prasīšu, lai viņi to pārbauda, tāpēc man jābūt drošai, ka tu neko nejauc.

- Lēdija Anna. Viņi apgalvo, ka es algoju prostitūtas.

- Vai varu paļauties uz to, ko tu saki? Vai tā ir patiesība?

- Protams, vari! Tie ir fakti mākti. Es daru, kā tu teici. Regulāri dzeru zāles - tās lielās, baltās, apaļās, kas garšo pēc krēma, un vēl tās jaukās, mazās, kas dod enerģiju. Pie ārsta ari eju regulāri. Dažreiz man ir grūti izsekot savām domām, bet patlaban esmu pie puslīdz labas saprašanas.

- Vai patiešām?

- Pavisam droši - kā vienmēr.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Cerēju, ka Alberts Danstons būs apmierināts. Tāds viņš ari bija, taču ne ar mani. Viņa priekšā stāvēja ar baltu linu salveti izklāta paplāte, uz kuras bija skaisti galda piederumi urulepnas vakariņas, ko doktors Pārkmens bija sagādājis no populārā itāliešu restorāna Primola. No zupas cēlās galvu reibinošs aromāts. Smaržīgā šķidrumā kārdinoši gozējās siera un gaļas gabaliņi un grilēti dārzeņi. Otrajā ēdienā bija teļa gaļa ar sēnēm, bagātīgi aplieta ar sarkanvīna mērci, un makaroni ar melnajām trifelēm. Danstons apmierināts košļāja grauzdētas maizes kumosu.

- Vai kaut ko vēlaties, N. Dž.? Viss ir ļoti gards.

- Paldies, ser, nē. Patiesībā šobrīd par visu vairāk vēlos dzirdēt jūsu domas.

- Varu pateikt tikai vienu - tas viss ir risks.

- Kāpēc risks? - Parādīju viņam fotogrāfiju, kurā biju uzņēmusi Lielās Millijas atsūtīto drānas gabalu. Te nu tas bija -neapstrīdamais pierādījums.

- Kā jūs labi zināt, ne viss vienmēr ir tā, kā izskatās.

- Bet šis ir tieši tas, kas izskatās, - auduma gabals, kas izrauts no darbinieka formastērpa ar viņa vārdu virsū.

- Pēc tāda tam jāizskatās.

- Nē, tas ir tieši tas, kas izskatās.

Danstons izņēma fotogrāfiju man no rokām un, piemiedzis acis, uzmanīgi izpētīja to no visām pusēm.

- Vai esat gatava uzklausīt arī citu iespēju?

- Kādu citu?

- Iedomājieties, ka pastaigājaties pa pludmali un atrodat tur no jūras izskalotu pudeli. Tajā iekšā ir zīmīte, kas uzrakstīta drebelīgā, neskaidrā rokrakstā. Kā izrādās, tas ir izmisīgs sauciens pēc palīdzības. Redzams, ka to uzrakstījis cilvēks, kurš turas pēdējiem spēkiem. Jūs vēl un vēlreiz pārlasāt zīmīti un izlemjat, ka jums tas nelaimīgais, kurš avarējis jūrā, jāatrod. Lai gan viņš pamanījies izdzīvot pēc vētras, nu ir tuvu nāvei uz kādas neapdzīvotas salas.

Es padevos un pagaršoju grauzdēto maizi. Tā bija lieliska.

- Kāds murgs!

- Jā, tāda ir jūsu dabiskā reakcija. Jūs uztraucaties par šo nelaimes piemeklēto jauno cilvēku. Tā kā jūs šo zīmīti atradāt, jums šķiet, ka tieši jums jādodas viņam palīgā.

- Attāluma dēļ tas būtu diezgan grūti izdarāms.

- Tiesa gan, bet jūs nespējat turēties tam pretī.

- Spēju gan, turklāt nesaprotu, kāds šim stāstam sakars ar pierādījumu.

Viņš pasmaidīja.

- Tūlīt sapratīsiet. Raizes par nabaga pazudušo dvēseli jūs pārņem savā varā arvien vairāk un vairāk. Jūs nespējat domāt ne par ko citu. Jūs izlemjat, ka pametīsiet darbu un dosieties šo cilvēku glābt. Viens otrs mēģina jūs vest pie prāta, pārliecināt, ka tā rīkoties nevajag, bet jūs nevienā neklausāties. Galu galā jūsu ģimene un draugi no jums novēršas un atsvešinās.

Jutos sašutusi. Tā ir mana dzīve, mana izvēle. Kādas viņam tiesības mani nosodīt?

- Un tālāk?

Danstons nolieca galvu.

- Jūs paliekat uzticīga sev. Un kādu dienu notiek brīnums. Jūs esat sagrabinājusi naudu, nopirkusi kuģi, devusies jūrā, un, lūk, tur tā ir!

- Neapdzīvotā sala!

- Jā, sala, kas aprakstīta zīmītē. Jūs to uzreiz pazīstat. Katrs sīkums atbilst ainai, ko neskaitāmas reizes prātā esat iztēlojusies, pat zīme, ko avārijas upuris uzlicis uz kādas kuģa atlūzas netālu no krasta.

-Un?

- Ak jā. - Danstons nogaršoja zupu un labpatikā samiedza acis. - Beidzot pienācis jūsu triumfa mirklis. Ar pūlēm valdīdamās, jūs nolaižat pār bortu laivu un iraties uz krastu. Jūs steidzaties aiz upes iztekas, kur, pēc jūrnieka teiktā, viņš uzslējis savu pagaidu mītni... Un ko jūs tur ieraugāt? -Viņa zīmīgais smaids manī modināja ļaunas nojautas.

- Nu, piemēram, lielu lauku ar plūstošajām smiltīm.

- Ne gluži. Jūsu skatienam paveras lepns pieczvaigžņu kūrorts. Pirms vairākiem gadiem daži pusaudži aiz garlaicības nolēmuši pajokoties, iebāzdami pudelē zīmīti, ko jūs atradāt.

- Tas ir pavisam kas cits! - Es sadusmojos. - Pavisam kas cits, paskatieties! - Izrāvu fotogrāfiju viņam no rokām.

- Lūk, viņa vārds! Lūk, kompānijas nosaukums, kur viņš strādā! Tās nav nekādas pusaudžu blēņas, un es neesmu vājprātīgs Dons Kihots. Šoreiz viens plus viens ir divi.

Danstons nekustēdamies sēdēja.

- Iespējams.

- Ak iespējams? Lielā Millija noplēsa šo drēbes gabalu no Būta formastērpa. Kas gan tur nesaprotams? Tas ir vērā ņemams pierādījums, īsts un drošs, ko jūs varat paņemt rokās.

- Pavicināju fotogrāfiju gaisā kā uzvaras karogu. - Tas ir vērtīgs pierādījums!

Viņš pasniedza man vēl vienu maizes riecienu un šķēli Parmas siera.

- Es jau neteicu, ka jūs kļūdāties vai darāt ko muļķīgu. Varbūt jums ir taisnība, arī tas ir iespējams.

- Aleluja! Nu jūs beidzot atzīstat, ka man varētu būt arī taisnība.

Viņš pamāja, lai es nomierinos.

- Protams, varētu, bet tikpat labi jūs varētu arī kļūdīties. Atceraties, ko es jums stāstīju par neapstrīdamas apsūdzības izveidošanu? Tai jābūt nesatricināmai. Drēbes gabals varētu būt nozīmīgs pierādījums, taču pats par sevi tas neko neizsaka.

- Kāpēc ne?

- Vairāku iemeslu pēc. Persona, kas jums to atsūtīja, nav pie pilna prāta. Šis pierādījums ne ar ko nav saistīts. Jūs nespējat pienācīgi pamatot, ka drēbes gabals ir no Būta formastērpa, ka tas norauts tieši no tā. Es jūs mudinu sameklēt vajadzīgo apstiprinājumu.

- Ar lielāko prieku. Bet kā lai es to izdaru? Vai lai izdziedinu Lielo Milliju? Vai lai atrodu novērošanas kameras ierakstu, kurā redzama viņas sadursme ar Būtu? Tāda nav! -Sašutusi uzsitu pa krēslu. - Tas taču ir smieklīgi!

Danstons neciešami iecietīgi pasmaidīja.

- Jūs atbildējāt uz savu jautājumu. Skaidrs, ka jūs nevarat to uzskatīt par neapšaubāmu pierādījumu, jo tas neatbilst mūsu izvirzītajam neapstrīdama pierādījuma standartam. Tāpēc mums vajadzētu virzīties pa citu, daudz auglīgāku izmeklēšanas ceļu, kas aizvestu mūs līdz nenoliedzamiem pierādījumiem. Zinu, cik grūti ir atzīt, ka pūliņi nav vainagojušies ar veiksmi, taču turpmāk mums jādarbojas citādi.

- Es nepiekrītu. Šī tomēr nav nejauša zīmīte jūras krastā. Tas ir taustāms pierādījums, un nebūtu saprātīgi to gluži vienkārši noraidīt.

- Vai jums nevajadzētu apsvērt, kas vēl būtu apšaubāms?

- Un kas tas būtu?

- Teiksim, policijas detektīves uzticamība. Vai varat atļauties zaudēt šo saikni?

Dusmīgi nokodu kumosu grauzdētās maizes. Tas šķita sauss un graudains.

- Vai varat?

Saīgusi košļāju maizi.

- Jūs jau iedevāt to drēbes gabalu detektīvei Martinezai, vai ne? Tāpēc jūs man rādāt fotogrāfiju, nevis oriģinālu.

Paraustīju plecus. Kāpēc lieki šķiest vārdus?

- Tad visa šī saruna ir veltīga, - Danstons sacīja. - Apspriesties nav jēgas.

- Martineza to uzņēma pienācīgi, - es paskaidroju. - Viņa pateicās, ka esmu to atnesusi, un apsolīja, ka to izpētīs.

Viņš pacēla kreiso uzaci.

- Vai nogaršosiet teļa gaļu, N. Dž.? Tā ir brīnišķīga.

- Viņa nopratinās Būta priekšnieku un pajautās tam par saplēstiem vai pazudušiem formastērpiem. Uzzinās, vai Būta brigāde strādāja Raikersā tajā dienā, kad nogalināja Džīniju. Ja viņš tur bija, mēs jau būsim pierādījuši, ka viņam bija iespēja Džīnijai piekļūt. Arī motīvs ir. Vispirms Būts Džīniju ieslodzīja, lai tā nemaisās viņam pa kājām. Pēc tam izlēma, ka Džīnijai vispār jāpazūd no viņa dzīves.

Danstons košļāja ēdienu ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi.

- Pēc tam mums būs jānopratina viņa darbabiedri, lai uzzinātu, ka Būts nebija kopā ar viņiem brīdī, kad nogalināja Džīniju. Un jūsu neapstrīdamā apsūdzība mums būs rokā.

- Gan jau redzēsim. - Danstons paņēma no naktsgaldiņa pulti un ieslēdza televizoru. - Varbūt paskatīsimies ziņas? Vienmēr jāseko līdzi jaunākajiem notikumiem.

Četrdesmit otrā nodaļa

Psihoterapijā viens otrs sarežģījums var atrisināties pilnīgi negaidīti. Tā notika ar Klarisu Dēmetriju. Savas sadistiskās dusmas viņa vairs nevērsa pret vīru, bet gan pauda pret mani.

Izstarodama nicinājumu, viņa iesoļoja manā dzīvoklī un nozibināja gaisā pirkstu ar asinssarkani krāsoto nagu.

- Vai zināt, esmu daudz domājusi, N. Dž.

- Patiešām?

- Par jums.

- Ak tā?

- Ļoti nepatīkamas domas, jāatzīst, pat satraucošas. Manuprāt, tā tam nevajadzētu būt. Esmu kliente, kas apmeklē dārgus seansus, tērēdama savu laiku, tāpēc man vajadzētu justies kaut nedaudz apmierinātai.

- Seansu mērķis patiesībā, Klarisa, ir izprast sevi. Izvērtēt savus apstākļus un uzlabot spēju šajos apstākļos rīkoties. Iespējams, galu galā tas būtu saistīts ar apmierinātību, taču domāju, ka tas ir kas vairāk.

Viņa drūmi uzlūkoja mani.

- Mani nepavisam neinteresē, ko jūs domājat. Tā kā jūs piederat pie pavisam cita sabiedrības slāņa, mana atrašanās šeit ir necienīga. Tāds ir fakts.

- Es saprotu, kā jūs jūtaties. Tas nozīmē, ka mums nav vērts šķiest laiku, lai mēģinātu kopā strādāt. Vienosimies, ka šis ir mūsu pēdējais seanss.

Viņa apsēdās, manierīgi pārlika vienu kāju pār otru un aizdedzināja cigareti.

- Jūs esat viens nožēlojams cilvēks.

Teds viņai blakus uz dīvāna, blenzdams grīdā, saguma.

- Lūdzu, nodzēsiet cigareti, Klarisa, vai arī izejiet ar to laukā! - es stingri teicu.

Vēlreiz ievilkusi dūmus tā, ka vaigi ievilkās uz iekšu, viņa caur nāsīm izpūta mentola cigaretes dūmu strūklas.

- Es neklausos jūsu muļķīgajos aizrādījumos un daru to, ko gribu es, nevis jūs.

- To, ko gribat, jūs varat darīt citur.

Viņa iesmējās un alkaini ievilka dūmus.

- Un ko jūs tagad iesāksiet?

- Es? Es neko.

- Man gan tā neizskatās.

Es pamāju Tedam, un mēs ātri iegājām guļamistabā. Brīdī, kad pārkāpām pār slieksni, dzīvojamā istabā iedarbojās dūmu detektors un atskanēja skaļi signāli. No smidzinātāja, kas atradās tieši virs Klarisas, izšļācās ūdens. Aiz pārsteiguma viņa sēdēja kā piekalta, un ūdens strūklas apšļāca viņas smalko matu sakārtojumu, strausādas somiņu, dārgo zaļo zamša kostīmu un miljards dolāru vērtās kurpes. Cigarete viņas pirkstos nočūkstēja un sadrupa. Spēcīgā ūdens plūsma trāpīja arī sejā, izpludinādama pūderkrēmu, tušu, acu ēnas un lūpukrāsu. Klarisa no dusmām koši pietvīka.

- Tā ir nekaunība! - viņa iekliedzās, atguvusi valodu. - Jūs par to samaksāsiet! - Baltais kašmira mētelis, ko viņa ienākdama bija nometusi uz krēsla, arī bija samircis. Pārskaitusies viņa uzrāva to mugurā. - Jūs visu paskaidrosiet manam advokātam un Licenču padomei. Kaut man būtu iespēja redzēt jūs brīdī, kad tiks anulēts jūsu diploms! Tas būs ko vērts!

Pārlaidu skatienu dzīvoklim, novērtēdama kaitējumu. Vajadzēs krietnu brīdi padarboties ar matu žāvējamo aparātu, lai atjaunotu kārtību. Labi gan, ka man nebija nekā vērtīga.

Nometusi izmirkušo cigareti zemē, Klarisa ar slapjās kurpes purngalu ierīvēja to grīdā.

- Tas taču ir uzbrukums! - viņa nikni turpināja. - Uzbrukums personai! Domāju, ka policistiem ziņa par psihoterapeita uzbrukumu pacientam seansa laikā nepavisam nepatiks. Iedomājieties šo skandālu! Psihoterapeite, kas nespēj savaldīties, uzlej pacientei verdošu ūdeni! Vai pēc tādas apiešanās vēl kaut viens klients uzticēsies šādai psihoterapeitei? Kaut kas nedzirdēts!

Pieliekusi galvu, viņa lūkojās uz katlu, kurā Keitija bija vārījusi makaronus un kuru pēc izmazgāšanas biju atstājusi uz plīts, lai izžūst.

- Kā tu domā, Ted, mīļumiņ? Vai tiesnesim pietiks ar pierādījumiem par otrās pakāpes apdegumiem, vai arī mums vajadzētu palūgt dakterim Serafinam tos novērtēt par trešās pakāpes apdegumiem? Varbūt labāk, lai ir gan otrās, gan trešās pakāpes apdegumi. Cietuši vairāk nekā trīsdesmit vai pat četrdesmit procenti no mana ķermeņa. Par laimi, seju vismaz paglābu. Tādi sīkumi parasti pārliecina, vai ne?

- Izbeidz, Klarisa! - Teds griezīgi uzsauca.

Viņa pielika pie auss plaukstu.

- Kas tas bija? Vai es dzirdēju tevi sakām, ka tu uzņemies vainu un es drīkstu tiesnešiem stāstīt, ka tu man uzlēji verdošu ūdeni? Vai to tu gribi, Ted, mīļumiņ?

Tedam noraustījās zods.

- Es teicu - izbeidz! Tu saņēmi, ko biji pelnījusi. Terapeite lūdza tevi nesmēķēt, bet tu neklausīji. Iedarbojās smidzinātājs, un tā bija tava vaina. Nevel to uz viņu!

- Ak vai! Vai tik mēs nekļūstam nekaunīgi? Lūk, ko panāk nekompetents psihoterapeits! Cilvēks zaudē pēdējās saprāta paliekas. - Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm, un slapjais zamšs nočīkstēja. - Labāk, mīļais, saņem sevi rokās. Būtu ļoti žēl, ja man vajadzētu ievietot tevi slimnīcā pēkšņa nervu sabrukuma dēļ. Iedomājies, kā tevis pietrūks tavai dārgajai meitiņai. Turklāt man neatliks nekas cits kā aizsūtīt viņu prom uz attiecīgu iestādi, lai tur dzīvo un ārstējas. Lai gan tu ļoti pretojies šim lēmumam, situācijā, kad mans vīrs pārcieš nervu sabrukumu, cita ceļa man nebūs.

Teds nobālēja.

- Tu to nedarīsi.

- Vispār darīšu gan.

- Tedam ir taisnība, Klarisa. Jūs to nedarīsiet.

- To mēs vēl redzēsim.

- Tagad jūs paklausieties. - Apiedama apkārt peļķēm, es devos pāri istabai pie skapīša, uz kura stāvēja mans televizors un magnetofons, ko izmantoju seansu ierakstīšanai. Es nospiedu pogu. No atveres izslīdēja kasete ar šā seansa ierakstu. - Jūs droši varat iet un stāstīt dažādiem cilvēkiem, ko vien vēlaties, Klarisa. Šajā kasetē visa jūsu uzvedība ir kā uz delnas. Starp citu, viltus apsūdzība ir nopietns nodarījums, par to draud pat ieslodzījums.

Klarisa iepleta acis un pavisam zaudēja savaldību.

- Tas ir kas neticams! Kā jūs uzdrīkstaties izdarīt ierakstus bez manas piekrišanas? Jums to pajautās mans advokāts!

- Pasakiet savam advokātam, ka labprāt parādīšu viņam atļauju, ko jūs parakstījāt mūsu pirmā seansa sākumā un kurā jūs skaidri paužat piekrišanu seansu ierakstīšanai. - Ieskatījos pulkstenī. - Nu redziet, mūsu laiks beidzies!

Pēc Teda apņēmīgās sejas es spriedu, ka ar viņu viss būs kārtībā. Klarisa bija stipra tikai tad, ja pretinieks bija vājš. Tiklīdz kāds iemācījās riet viņai pretī, viņa devās meklēt citu upuri, kas viņu apgrūtināja mazāk.

\

Kad aizvēru durvis, mani pārņēma nevaldāms prieks. Beidzot kaut kas sāka izdoties. Protams, es to nodomāju īsi pirms asā, uzstājīgā klauvējiena, kas atskanēja pie manām durvīm un bija vēstnesis tieši pretējam - viss, ko līdz šim esmu uzbūvējusi, patiesībā nekam neder.

Četrdesmit trešā nodaļa

Uz mana sliekšņa stāvēja detektīve Martineza, un viņas izskats neko labu nevēstīja.

- Lūdzu, nāciet iekšā! - es aicināju. - Vai jums ir kādi jaunumi?

Viņa nepakustējās.

- Gluži par jaunumiem es tos vis nenosauktu.

- Par ko tad?

- Vai jūs kādreiz esat pieredzējusi pārsteidzošas sagadīšanās, Lafertija, tādas sagadīšanās, kas jums liek noticēt, ka pa mākoņiem klejo kāds kosmisks marionešu dancinātājs, kurš rausta virves un smejas par mūsu muļķību? Izskatās, ka šim marionešu grozītājam ir pavisam nelāga humora izjūta.

- Varbūt ienāksiet iekšā un paskaidrosiet, par ko jūs īsti runājat, detektīves kundze?

- Nē, drīzāk es vēlētos, lai jūs nākat līdzi man! Es pateikšu pareizāk - jūs nāksiet man līdzi. Mēs iesim uz manu patruļmašīnu, es aizgādāšu jūs uz iecirkni un ievedīšu savā kabinetā, kur man glabājas šādi tādi uzskates materiāli, kas jums palīdzēs saprast, par ko es šobrīd runāju.

- Man nav vajadzīgi nekādi uzskates materiāli. Pastāstiet man tagad!

- Mēs darīsim tā, kā es teicu, Lafertija. Tieši tā un ne citādi. Vai jūs mani saprotat?

Es sapratu ļoti labi, un nelabās priekšnojautās man sažņaudzās vēders.

- Protams.

- Uzvelciet mēteli!

Viņa iesēdināja mani patruļmašīnas aizmugurē un starp mums abām nolaida ložu necaurlaidīgu aizsargstiklu. Deviņpadsmitais policijas iecirknis atradās tikai piecu minūšu brauciena attālumā no manas mājas, bet šoreiz ceļš līdz pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados celtajai sarkano ķieģeļu ēkai ar spilgti zilajiem rotājumiem gar logu malām šķita apbrīnojami garš.

Martineza novietoja mašīnu ielas malā, un mēs iegājām ēkā. Policisti, kam devāmies garām, neslēpti nievīgi noraudzījās manī. Jutos kā bērns, kurš apzinās, ka tūlīt saņems pērienu, taču nesaprot, ar ko izpelnījies tādu bardzību.

Martinezas kabinets bija neliela četrstūraina telpa, kas piekrauta ar ziņojumu un dokumentu mapēm. Viņa aizvēra durvis un pamāja, lai es apsēžos uz smaga metāla krēsla pretī viņas rakstāmgaldam. No rakstāmgalda apakšējās atvilktnes Martineza izvilka drānas gabalu, ko biju viņai aiznesusi, un kaudzīti fotogrāfiju, kuras viņa nolika ar attēlu uz leju. Pēc tam viņa izcēla vairākus dokumentus, ko arī novietoja tā, lai es neredzētu, kas tajos rakstīts.

- Klausieties, ko jums teikšu, Lafertija! Es aizgāju uz apkures un ventilēšanas iekārtu firmu Stnr-Tech, kā jūs ieteicāt. Paņēmu līdzi šo tā dēvēto pierādījumu, ko jūs man atnesāt, un parādīju to priekšniekam. Tas vīrs, vārdā Petrovičs, ir jauks cilvēks, ļoti atsaucīgs un sirsnīgs, apmēram sešdesmit gadus vecs un kompānijā strādā, kopš beidzis vidusskolu.

- Vai jūs nevarētu man izstāstīt, kas notika?

Viņa padraudēja man ar pirkstu.

- Lafertija! Jums jāiemācās būt kaut nedaudz pacietīgākai. Vispār - daudz pacietīgākai. Sēdiet, klausieties un mācieties būt pacietīga, iekams es jums visu izstāstīšu.

- Bet...

- Atkal! Vai redzat? Manuprāt, viens no jūsu lielākajiem trūkumiem, iespējams, pats lielākais ir nepacietība. Tāpēc es jums izdarīšu lielu pakalpojumu, palīdzēdama izskaust šo īpašību. Iekārtojieties krēslā ērtāk un turiet muti ciet! - Viņa izaicinoši lūkojās uz mani. - Labi, - Martineza turpināja. - Un nedomājiet smaidīt! Tā. Kur es paliku? - Viņa nokremšļojās. - Tātad Petroviča kungs ļoti lepojas ar savu firmu, uzskatīdams to par savējo. Vai apjēdzat, kāda tā ir uzticība?

- Protams.

Viņa brīdinoši paklakšķināja ar mēli.

- Nekādas izrunāšanās! Jums jāklusē, ja es uzdodu tamlīdzīgu vispārīgu jautājumu. Vai sapratāt?

Es klusēju.

- Petrovičam ļoti rūp ne vien Star-Tech darba kvalitāte, bet arī kompānijas labā slava, jo viņš ilgus gadus veltījis, lai to sasniegtu. Vai tas jums ir saprotams?

Sēdēju mēma kā zivs. Iedomājos, ka esmu ideāls, nogatavojies, nerunājošs ābols - teiksim, Granny Smith šķirnes ābols.

Mani atalgodama, Martineza atzinīgi pamāja.

- Tieši nevainojamā reputācija palīdzēja Star-Tech uzvarēt konkursā par izdevīga līguma noslēgšanu cauruļvadu nomaiņai Raikersā. Tas bija apjomīgs darbs, kas prasīja augstu kvalifikāciju.

- Tieši to Lielā Millija man pastāstīja. Viņa redzēja Čār-liju Būtu liekam caurules zemē.

Martineza papurināja galvu.

- Vai redzat? Jūs atkal esat nepacietīga. Jūs runājat, lai gan es jūs lūdzu klusēt.

- Atvainojiet!

Viņa piespieda pirkstu pie lūpām.

- Ja jūs vēlreiz atvērsiet muti, ja izteiksiet vēl tikai vienu vārdu, es ieslēgšu jūs vienā no mūsu apakšstāva viesmīlīgajām telpām.

Jau pavēru muti, lai protestētu pret šādu absurdu rīcību, bet, laikā attapusies, savaldījos. Martineza bija apņēmības pilna rīkoties tā, kā tikko teikusi. Policijas iecirkņu telpās bija pāris kameru, kur cilvēkus varēja ieslodzīt uz vienu vai divām diennaktīm gandrīz bez jebkāda iemesla. Manas ieslodzīšanas iemesls būtu nespēja tēlot mēmu augli.

- Darbi Raikersā ritēja naski, - Martineza turpināja. - Star-Tech jau cerēja uz prēmiju, kas pienācās par darbu pabeigšanu pirms termiņa. Tāpēc Petroviča kungs bija ārkārtīgi satraukts, kad ņēma un pazuda viņa labākais metinātājs. Petrovičs viņam zvanīja un zvanīja, sūtīja īsziņu pēc īsziņas, bet no šā ne ziņas, ne miņas. Priekšnieks nespēja saprast, kas noticis. Tas bija viņa labākais vīrs, strādīgs un uzticams. Un pēkšņi vienu dienu gluži kā izkūpēja gaisā.

Sākumā Petrovičs domāja, ka metinātājs saslimis, ielicies gultā ar augstu temperatūru un nespēj piezvanīt. Iespējams, saķēris laringītu un nemaz nevar parunāt, pat ja gribētu. Turklāt šis cilvēks ir šķīries un dzīvo viens, tātad nebija neviena cita, kas varētu par viņu paziņot. Brīdi vēlāk Petrovičam ienāca prātā doma, ka viņa darbinieks saticis kādu sievieti un zaudējis uz pāris dienām galvu. Vīrs galu galā bija tik vientuļš. Varbūt aizgāja uz bāru, kur izmeta vienu glāzīti, otru, - cik tur trūkst līdz uzdzīvei! Parasti šis cilvēks tā nerīkojās, bet visādi taču var gadīties.

Tomēr, kad vīrs nerādījās divas dienas, trešajā Petrovičs patiešām sāka uztraukties. Varbūt cilvēku piemeklējusi sirdslēkme vai noticis kas cits tikpat briesmīgs. Varbūt viņam paslīdējusi kāja un viņš vannasistabā nogāzies uz grīdas un nespēj piecelties. Ja nu viņam rīklē iestrēdzis ēdiena kumoss? Tā nu Petrovičs aizsūtīja vienu savu vīru pārbaudīt, kas īsti noticis. Aizsūtītais bijis prom kādu stundu. Kad atgriezies, pastāstījis, ka redzējis darbabiedru kustamies pa istabu aiz žalūzijām, tātad viņš neesot ne miris, ne nāvīgi savainojies, ne briesmīgi slims. Taču durvis vaļā neesot vēris, lai gan ciemiņš neatlaidīgi zvanījis. Nekādas reakcijas.

Martineza apklusa, kā pārbaudīdama mani. Izmantoju izdevību un pagrauzu īkšķa nagu.

- Vai redzat, Lafertija? Jūs jau kļūstat pacietīgāka. Es zināju, ka jūs to spējat, ja vien pacenšaties.

Es turējos pēdējiem spēkiem.

- Galu galā Petrovičs pats aizbrauca pie šā cilvēka uz mājām. Viņš stāvēja ārpusē un ik pēc piecām minūtēm klauvēja pie durvīm, bet neviens pie tām nenāca. Beidzot pēc kādas pusstundas metinātājs tomēr padevās un durvis atvēra. Pet-roviču satrieca viņa izskats. Šķita, ka vīrs izmalts caur gaļas mašīnu. Lūpa pāršķelta, acis uzdauzītas, brūce uz kakla. Viņš ar pūlēm runāja, spēdams tikai čukstēt. Priekšzobi bijuši izsisti un mēle tik ļoti piepampusi, ka Petrovičs brīnījies, kā viņš vispār spēj elpot.

Sākumā uz Petroviča jautājumiem, kas viņu tā apstrādājis, viņš atbildējis izvairīgi, taču pamazām visu izstāstījis, lai gan ar piepampušu mēli un savainotām balss saitēm tas bijis pagrūti.

Viņš strādājis Raikersā, montēdams apkures caurules, kad pēkšņi kāda ieslodzītā no mugurpuses viņam uzbrukusi, sākdama viņu zvetēt ar caurules gabalu. Negaidīti pārsteigts, viņš guvis nopietnus ievainojumus, jo ieslodzītā viņu dauzījusi, līdz viņš zaudējis samaņu.

To teikdama, Martineza man parādīja fotogrāfijas, kurās bija redzams cietušais vīrietis trīs dienas pēc šiem notikumiem. Man ienāca prātā, ka no brīža, kopš manā dzīvē ienācis Būts, esmu skatījusies tikai tādās fotogrāfijās, kur attēlotas šausmas.

- Tagad uzmanīgi palūkojieties uz šo cilvēku, Lafertija. Vai jūs viņu pazīstat?

Vīrietim bija tumši mati, stūrains zods, mazas Ūsiņas un plats, it kā saplacināts deguns. Viņš ne tuvu nebija līdzīgs Cārlijam Būtam.

Es papurināju galvu.

Arī Martineza papurināja savējo, kā apliecinādama šīs situācijas nožēlojamību.

- Kad viņš nācis pie samaņas, uzbrucēja, par laimi, bijusi prom. Lai gan juties kā salauzts, viņš tomēr spējis aizsteberēt līdz savai mašīnai un aizbraukt mājās. Tur tad viņš arī palicis, nevēlēdamies, lai kāds viņu tādu redz. Viņš juties apkaunots. Pats par sevi saprotams, šis vīrs neparko neesot bijis pierunājams atgriezties darbā Raikersā, pēc tāda piedzīvojuma uzskatīdams par labāku turēties no šīs vietas tālāk.

Gaidīju, kad Martineza nonāks pie galvenā, un viņa to ļoti labi apzinājās.

- Kā tad nu būs, Lafertija? Vai degat ziņkārē? Vai nepajautāsiet, kas ir tā pārsteidzošā sagadīšanās?

Sadūšojos tikai paraustīt plecus.

- Jums nekas nav jājautā, jo es jums tik un tā visu pateikšu. Vai gribat to dzirdēt? Šo vīrieti, kam uzbruka, sauc Čār-lijs. Iedomājieties tikai! Pasaulē ir vēl kāds Čārlijs, un sagadīšanās pēc viņš arī strādā metālapstrādes kompānijā, tieši tāpat kā Čārlijs Būts. Pārsteidzoši, vai ne? Divi Čārliji, un abi dara vienādu darbu. Turklāt vienā un tajā pašā pilsētā. Ko viņi iedomājas?

Noriju siekalas un pacēlu roku. Ar zoda mājienu Martineza atļāva man runāt.

- Vai Čārlijs Būts ari strādā Star-Tech?

- Izrādās, ka ne. Petroviča kungs neko nav dzirdējis par tādu Čārliju Būtu. Taču Matilde Viljamsone uzbruka šim cilvēkam, kas nav Čārlijs Būts. Kā jums tas patīk?

Es novērsu skatienu.

- Vai esat pārliecināta, ka šo Čārliju piekāva Lielā Millija?

- Jāatzīst, ka neesmu gan. Sieviete, kas viņu piekāva, bija tik nepieklājīga, ka nestādījās viņam priekšā. Bet šis Čārlijs -tas cits Čārlijs - aprakstīja viņu. Tā esot bijusi ļoti liela auguma melnā sieviete, kas kaut ko muldējusi par citplanētiešiem, kuri kontrolējot ASV pastu, tāpēc viņai jāizdauzot no šiem citplanētiešiem visi mēsli. Tāpēc varētu pieņemt, ka, jā, tā bija Lielā Millija, kā jūs viņu dēvējat. Esmu pārliecināta, ka to, bez šaubām, pierādīs, jo Petroviča kungs pierunājis to citu Čārliju izmantot savas likumīgās tiesības uz taisnīgu tiesu.

No dokumentu kaudzītes, ko Martineza iepriekš bija nolikusi uz galda un apgriezusi otrādi, viņa paņēma augšējo papīra lapu. Tā bija cietušā apsūdzība pret Matildi Viljam-soni. Viņš to apsūdzēja fiziskā uzbrukumā, aukstā ieroča izmantošanā, dzīvības apdraudēšanā, kā arī Čārlza Franklina Rendolfa Delavena, juniora, slepkavības mēģinājumā. Turpat bija prasības pieteikums civillietā pret cietuma Labošanas nodaļas vadītāju, Ņujorkas štatu un pilsētu, Matildi Viljamsoni un - ak, Kungs, stāvi man klāt! - pret cietuma priekšnieku Kal viņu Deiliju.

- Viņš apsūdz Deiliju?

- Jā. Tāpat kā visus pārējos. Kad Delavena kungs uzzināja, ka viņš nebūtu tā savainots, ja Matilde Viljamsone tiktu pienācīgi uzraudzīta, viņš pārvarēja kaunu un nomāktību un iekarsa dusmās par to, kas noticis. Vēl dusmīgāks Delavena kungs kļuva pēc tam, kad Petrovičs ar savu uzstājību panāca, lai Delavenam pārbauda veselību. Viena acs ir neglābjami bojāta. Tas cilvēks vairs nekad nevarēs strādāt par metinātāju, jo redz tikai ar vienu aci. Viņam ir trīsdesmit astoņi gadi. Viņam jāmaksā pabalsts bijušajai sievai un diviem mazgadīgiem bērniem Visa šī lieta ir trekns kumoss zvērinātajiem un milzu apkaunojums dažai labai amatpersonai un mums visiem.

- Viņš iesūdz Deiliju? - ŠI briesmīgā doma neizgāja man no prāta. Deilijs nogalinās mani. Viņš nobeigs mani lēni un mokoši un, kad gulēšu beigta un pagalam, saņemsies un nogalinās mani vēlreiz.

- Tas vēl nav viss, - Martineza teica. Nākamais dokuments kaudzītē bija Lielās Millijas pašrocīgi rakstīts un parakstīts paskaidrojums. Pazinu viņas milzīgos un neparasti veidotos burtus. - Izlasiet šo, mis Lafertija! Šodien Matilde Viljamsone tika nopratināta. Manuprāt, jums tā būs īpaši interesanta lasāmviela.

Kā jau Lielajai Millijai ierasts, viņas domas lēkāja. Daži teikumi vispār bija par ko citu, un rindkopa beidzās pavisam nesaprotami. Toties pilnīgi skaidri un nepārprotami bija pēdējie teikumi. Es, apakšā parakstījusies, atzīstu un apliecinu, ka mana bijusī psihoterapeite Džūlija (N. Dž.) Lafertija lika man "parūpēties, lai Čārlijs vairs nenodara nevienam ļaunu". Es rīkojos saskaņā ar mis Lafertijas norādēm. Tas cilvēks radīja briesmas sev un citiem, tāpēc es darīju, kā man lika N. Dž. Lai Dievs man palīdz!

- Tas ir smieklīgi! Es nekad neesmu likusi darīt kādam pāri.

Martineza atgāzās krēslā.

- Nesakiet man neko, Lafertija! Patiesībā man gribētos, lai jūs man nekad neko nebūtu stāstījusi. Es jūsu dēļ riskēju un gandrīz vai iekūlos nepatikšanās. No šā brīža viss notiks oficiāli. Es atsakos no šīs piņķerīgās lietas, tāpat arī no jums. Es ņemu atpakaļ savus vārdus, ka varat nākt pie manis, ja uzzināt ko jaunu. Lai arī kas notiktu, pie manis nenāciet!

- Bet Millija man zvērēja! Viņa visos sīkumos aprakstīja Būtu.

- Es jums pēdējo reizi atgādinu - Matildei Viljamsonei ir paranojālā šizofrēnija un slepkavnieciskas noslieces. Prastā valodā runājot, viņa ir jukusi. Tā kā jūs esat profesionāle šajā jomā, tad droši vien saprotat, ko tas nozīmē. Vismaz jums būtu jāsaprot. Taču man vajadzēja būt gudrākai un nesapīties ar jums.

- Es jums pastāstīju to, kam ticēju arī pati, detektīve Mar-tineza. Man ļoti žēl, ka viss tā izvērtās. Es nevienam nevēlos sagādāt nepatikšanas.

Martineza piecēlās un atvēra kabineta durvis.

- Sakiet to kādam citam, Lafertija, kādam, kuru tas interesē. Manuprāt, jums būs daudz iespēju skaidrot savus aizbildinājumus tiesnesim.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Es negulēju visu nakti. Mētājos un grozījos pa gultu, mocīdamās ar domu, ka esmu ievilināta nepatikšanās, un pārmezdama sev muļķību. Kāpēc es neskatījos uz to visu Dan-stona acīm? Kāpēc neapzinājos, ka esmu saskārusies ar ko bīstamu un sarežģītu? Kāpēc es paļāvos uz Lielās Millijas vārdiem? Vēl un vēlreiz pārdomāju visu, kas bija noticis, no sākuma līdz beigām.

Kad logā sevi pieteica rītausma, biju nonākusi pie viena secinājuma - griezties atpakaļ nav iespējams, lai gan daudz ko esmu ievārījusi aplamu. Lai gan cietuma priekšnieks Dei-lijs mani saplosīs gabalos. Man atlika sakopot spēkus un doties tālāk. Galvenie fakti joprojām bija tādi paši kā iepriekš. Deniss Džons vēl arvien bija apdraudēts, un Čārlijs Būts vēl arvien staigāja brīvībā ar Džīnijas Begšovas asinīm aptraipītām rokām.

Lai kaut cik atbrīvotos no drudžainās enerģijas, kas mani pārņēma, devos uz pilsētas centru. Brīdī, kad sākās apmeklētāju pieņemšanas laiks, es jau slimnīcas liftā traucos uz četrpadsmito stāvu. Reģistratūras darbinieks, mani pazinis, pamāja, lai eju tālāk, neprasīdams uzrādīt caurlaidi.

Man izmisīgi vajadzēja dzirdēt Dmstona padomu, lai gan biju pārliecināta, ka reizē ar to būšu spiesta uzklausīt viņa pārmetumus.

Palātas durvis bija aizvērtas. Apsargu nekur tuvumā nemanīju. Klusi pieklauvēju, domādama, ka Danstons vēl guļ.

Klusums.

Pieklauvēju vēlreiz - stiprāk.

- Danstona kungs? Te N. Dž. Atvainojiet, ka nāku tik agri, bet man ar jums tūlīt pat jārunā.

Tik un tā klusums.

Nospiedu rokturi un ielūkojos iekšā. Žalūzijas bija nolaistas, istaba slīga pustumsā. Pagāja mirklis, iekams acis, kas tikko bija vērojušas spoži apgaismoto gaiteni, aprada ar palātas krēslu. Beidzot saskatīju, ka Danstona gulta ir tukša. Gultasveļa bija aizvākta, un gultas kājgalī vīdēja glītā kaudzē salikti svaigi gludināti palagi.

Māsiņu istaba arī bija tukša. Mediķi bija sapulcējušies atpūtas telpā, kur naktsmaiņa nodeva stafeti dienas personālam, kas strādāja no pulksten astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā. Degdama nepacietībā, ko Martinezai nebija izdevies izskaust, devos atpakaļ pie dežūrgaldiņa.

Pēc piecām minūtēm ieraudzīju medicīnas māsas. Dažas, kas beidza maiņu, devās uz liftu, citas sāka apstaigāt slimnieku palātas. Man tuvojās kāda sieviete, ko pazinu no iepriekšējiem apmeklējumiem.

- Kā varu jums palīdzēt?

- Vēlos apciemot Albertu Danstonu. Vai viņam veic rentgenu vai citu procedūru?

- Danstonu?

- Everetu Veitu, es gribēju teikt.

Viņa sarauca pieri.

- Vai esat viņa radiniece?

- Man atļāva viņu apciemot. Pajautājiet doktoram Pārk-menam!

Viņa paņēma klausuli un uzspieda Pārkmena numuru.

- ^eit Sindija Šērvina no četrpadsmitā stāva rietumu spārnā. Vai jūs, lūdzu, nepateiktu doktoram Pārkmenam, ka...? -Viņa jautājoši uzrauca uzaci.

- Lafertija, - es steigšus sacīju.

- Ka mis Lafertija vēlas apciemot Veita kungu. Viņa apgalvo, ka doktors Pārkmens viņai tādu atļauju esot devis. Vai viņš ir kaut kur tuvumā?

Nolikusi klausuli, viņa man pamāja.

- Doktors Pārkmens patlaban ir sapulcē, bet tas nebūs ilgi. Vai pagaidīsiet atpūtas telpā?

- Labi. Protams. - No atpūtas istabas bija redzami lifti, tāpēc spriedu, ka pamanīšu Danstonu, tiklīdz viņš atgriezīsies no turienes, kurp tik negaidīti devies.

Atpūtas telpā sēdēja kāda māsiņa. Veikli klabinādama adatas, viņa adīja kaut ko baltu un vēroja televīzijā rīta sarunu raidījumu.

- Vai redzat to tur? - viņa jautāja. - To blondīni?

- Aha.

- Uzbarojusies par kādām desmit mārciņām, varbūt visām piecpadsmit. Brīnums, kā tajās apspīlētajās, šaurajās biksēs viņa vispār spēj paelpot.

-Aha.

- Un viņš? Kā viņam var patikt tāda frizūra? Izskatās, ka viņam matos rosījusies vāvere.

- Patiešām.

- Kad skatos uz šiem cilvēkiem, man šķiet, ka viņiem mājās nav spoguļa.

Es palūkojos uz runātāju. To teica sieviete ar tādu pakakli kā pelikānam. Uz labajiem deniņiem viņai bija dzimumzīme ar matu vidū, un caur plānajiem matiem vīdēja sārts galvaskauss.

- Varbūt viņiem patiešām nav spoguļa.

Viņa pavīpsnāja un apklusa, bet ne uz ilgu laiku.

- Paskatieties, tas aktieris! Kā viņu sauca?

Paraustīju plecus.

- Kaut kāds Džefs.

Viņa noklikšķināja pirkstus.

- Pareizi, Džefs. Man viņš nepatīk.

Šajā brīdī ienāca virsmāsa.

- Mis Lafertija? Doktors Pārkmens jūs gaida gaiteņa galā.

- Viņam nebija obligāti jānāk šurp. Es tikai vēlējos, lai viņš apstiprina, ka es drīkstu apmeklēt Veita kungu.

Paiedama garām Danstona palātai, es sekoju virsmāsai uz nelielu procedūru kabinetu gaiteņa galā. Pārkmens tur runāja pa mobilo telefonu. Tiklīdz mēs iegājām, viņš sarunu pārtrauca.

Virsmāsa pagriezās, izgāja ārā un aizvēra durvis.

- Lūdzu, apsēdieties, mis Lafertija! - Pārkmens aicināja.

Saklausīju viņa balsī svešādu pieskaņu.

- Kas noticis?

Viņš dziļi ievilka elpu.

- Ļoti žēl, ka man jā paziņo jums skumjā ziņa. Danstona kungs šonakt nomira. Viņu atrada apsargs, kad kārtējo reizi bija iegājis viņu apraudzīt.

- Nomira?

- Jā, man ļoti žēl.

- Tas nevar būt! Es vēl vakar ar viņu tikos. Viņš jutās labi!

- Es zinu, ka to ir grūti aptvert. Danstona kungs bija spēcīgs un mērķtiecīgs cilvēks, taču ievainojums bija ļoti smags. Viņš bija zaudējis daudz asiņu, un tas radīja papildu slodzi sirdij. Iespējams, izveidojās trombs, kas nosprostoja galveno asins artēriju uz sirdi vai smadzenēm. Iespējams, piepeši sākās un izplatījās infekcija. Diemžēl šādās reizēs ne viss izvēršas, kā cerēts.

- Miris? - es atkārtoju, pūlēdamās saprast šo vārdu. - Danstons ir miris? - Pēkšņi jutos apdullusi, un man kļuva auksti.

- Vai jums nekas nekaiš, mis Lafertija?

- Tas nevar būt! Tā ir liela kļūda.

- Lūdzu, atgulieties! - Pārkmens teica, pievezdams mani pie procedūru kušetes un noguldīdams uz muguras.

Es īsi, saraustīti ieelsojos. Mēģinādama ievilkt vairāk gaisa, jutu spēcīgu ožamā sāls smaku.

- Izbeidziet! - es klepodama iesaucos. - Lieciet mani mierā!

Viņš ar pirkstiem saspieda manu plaukstas locītavu.

- Varat slieties sēdus, bet dariet to lēni.

Papurināju galvu, lai tā noskaidrotos.

- Jums nav taisnība. Jūs acīmredzot kļūdāties.

- Nekādas kļūdas nav. Taču pēc sekcijas zināsim ko vairāk.

- Ja viņš patiešām ir miris, kāds viņu nogalināja.

- Tas nav iespējams, mis Lafertija. Tieši pie viņa durvīm sēdēja apsargs.

- Tik un tā. Apsargs droši vien uz mirkli aizgāja. Citādi tas nevarēja notikt. Vai tad neviens neieskatījās monitoros?

- Šķiet, ka nē. Kā jau teicu, viņu atrada apsargs.

- Neticami. Kāpēc neiedarbojās monitoru trauksmes sistēma? Tur taču bija kādi pieci monitori!

- Policija izmeklē šo gadījumu. Varbūt palāta notika īssavienojums.

- Vai jūs gribat teikt, ka cilvēks, nevienam nezinot, nomirst, ja palātā kaut kas notiek ar strāvu?

- Nē, protams, ne. Tādās reizēs iedarbojas īpaši ģeneratori.

- Tieši tā! Kur bija Danstona kunga ģenerators?

- Nemāku teikt. Es tur nebiju klāt. Bet, iespējams, Danstona kungs atkal bija atvienojis monitorus, kā viņš to darīja iepriekš. Ja viņš vairs nevēlējās dzīvot, tad, protams, nogaidīja, ka sargs uz brīdi aiziet.

- Albertam Danstonam ne prātā nenāca izdarīt pašnāvību. Nekādā ziņā.

Pārkmens sadrūma.

- Es neesmu izmeklētājs, mis Lafertija, un jūs arī ne, tāpēc mums nav jēgas spriedelēt, kas izraisīja Danstona kunga nāvi. Taču esmu pārliecināts, ka izmeklēšanā tas atklāsies.

- Tātad arī policistiem šķiet, ka kaut kas nav kārtībā.

- Es negribu spriest par to, kas viņiem šķiet.

- Policija neveic izmeklēšanu, ja viņos nekas neraisa aizdomas.

- Iespējams, jums taisnība, bet varbūt ne. Patlaban vienīgais drošais fakts ir tas, ka pacients ir miris. Neviens neko neiegūs, ja mēs tagad izteiksim minējumus vai izdarīsim pārsteidzīgus secinājumus.

Nodrebēju, iedomādamās, cik baisā situācijā esmu. Danstona vairs nebija, un es biju pilnīgi viena, turklāt bez īsta darba. Biju tikusi vaļā no nekaunīgās Klarisas Dēmetrijas, taču līdz ar to man vairs nebija līdzekļu, lai nomaksātu rēķinus. Biju atstūmusi arī Keitiju un Reifu. Martineza man vairs nepalīdzēs. Lotijas tante vienīgā mani saprata, taču viņai bija jātaupa spēki, lai nodzīvotu pēc iespējas ilgāk. Te nu es biju - nekur. Biju cieši pārliecināta, ka Danstona nāve ir slepkavība, un manu prātu neatstāja šaušalīga doma - cik cilvēku nāve vēl gaidāma?

. Četrdesmit piektā nodaļa

Pārkmens pagaidīja vēl pāris minūšu, iekams es atgūstos, un tad pavadīja mani līdz liftam.

- Vai jūs man pastāstīsiet, no kā nomira Danstona kungs, kad to uzzināsiet?

- Varbūt metiet ārā no prāta šīs nepatīkamās domas, mis Lafertija.

- Lūdzu, doktor Pārkmen! Tas ir ļoti svarīgi! Man tas jāzina.

- Labi, uzrakstiet man savu telefona numuru. Tiklīdz ko uzzināšu, jums piezvanīšu.

Izgāju ārā un apmulsusi klīdu, nespēdama izdomāt, ko citu lai dara. Iejuku gājēju plūsmā un klausīju satiksmes regulēšanas ierīču pavēlēm. Stāvi! Ej! Gaismas signāli noteica manu rīcību. Es stāvēju, metos pāri, nokļuvu ielas pretējā pusē. Tas bija tik ērti, jo man nevajadzēja pieņemt lēmumus. Es apskaudu lapu, kas rīta dzedrajā gaisā brīvi plivinājās man virs galvas. Lapai nebija jādomā pat par to, ko nozīmē gaisma luksoforā. Pēc tādas brīvības es tobrīd ilgojos.

Pēc brīža, kad nonācu pie neliela pārtikas veikaliņa, man degunā iesitās bagātīga maizes un kafijas smarža. Acumirklī sevi lika manīt izsalkums. Es iegriezos veikaliņā, kur nopirku tasi saldas, vieglas kafijas un smalkmaizīti. Šeit man nebija izdevības iekulties nepatikšanās. Cilvēkam, kurš neko nedara, nav iespējams kļūdīties, vai ne?

Tādā noskaņojumā turpināju ceļu uz mājām. Taču, sasniegusi savu ielu, es gāju tālāk. Nevarēju iedomāties, ko mājās darīšu. Zinādama, ka Alberts Danstons ir miris, es nespēju saklāt gultu un lasīt avīzes.

Saule karsēja arvien spēcīgāk, un apģērbs, ko no rīta biju uzrāvusi mugurā, likās pārāk biezs un silts. Daži dvīņi ir gluži kā viens otra spoguļattēls. Viens piedzimst par kreili, otrs visu dara ar labo roku. Vai dzimumzīme. Dvīņiem bieži vien tā ir katram savā sejas pusē. Man un Keitijai piemita citas pilnīgi pretējas iezīmes - vēsums un siltums. Es svīdu par daudz, toties viņas ķermenis tādos pašos laikapstākļos neizdalīja ne pilītes mitruma. Tā bija viņa, princese Keitija, kura pat lielākajā spriedzē saglabāja vēsumu un savaldību un svelmainākajā tveicē - rosību un dzīvīgumu. Savukārt mani pat nojausma par gaidāmām likstām pārvērta izmirkušā vistā. Mati savēlās miklās šķipsnās, blūze pielipa pie muguras, ap padusēm pletās sviedru laukumi, toties mute izkalta.

Tāda es izskatījos un jutos, kad pēc dažām stundām attapos Midtaunā. Bezmērķīgā klaiņošana bija atvedusi mani tieši pie "Kluba" durvīm. Neticami, taču tajā mirklī pie durvīm klusi pieslīdēja elegants limuzīns, no kura cēli izkāpa Ņina Prezenta kopā ar neiedomājami glītu vīrieti. Viņam bija biezi, tumši, deniņos nedaudz iesirmi mati, un viņa izskats pauda, ka viņš zina, kurp dodas un kāpēc.

- N. Dž.! Tieši laikā! - Ņina izdvesa. - Lūk, ko nozīmē izkāpt no gultas ar pareizo kāju! Lūdzu, iepazīstieties ar manu draugu Bretu Kārnivalu! Viņš ir cilvēks, kurš organizē to lielisko projektu, par ko mēs reiz runājām. Bret, šī ir N. Dž. Lafertija, brīnišķīgā jaunā psiholoģe, par kuru esmu tev piedziedājusi pilnas ausis.

Viņš paspieda man roku.

- Priecājos.

- Es tāpat.

Biju pateicīga, kad Ņina ņēma sarunas grožus savās rokās.

- Esmu rezervējusi galdiņu pusdienām vienā no augšstāva numuriem, tāpēc mūs neviens netraucēs. Ceru, ka jūs abus tas apmierina.

- Protams, - Kārnivals sacīja.

- Protams, - es atbalsoju, lai gan nemaz tā nedomāju. Es jutos nožēlojama un apjukusi. Pēc Danstona nāves mans prāts bija tukšs kā izslaucīts. Tikai tagad atcerējos, ka Ņina bija ieplānojusi šo tikšanos, lai man sīkāk pastāstītu par psihiatrisko iestādi, ko Kārnivals iecerējis atvērt. Ņina grasījās viņam ieteikt mani kā spējīgu potenciālo darbinieci. - Ceru, ka jūs mani atvainosiet, jo es droši vien izskatos nelāgi. Šis rīts man nebija viegls.

Ņina sasita plaukstas.

- Nepavisam nē! Jūs, kā vienmēr, izskatāties brīnišķīgi, N. Dž. Man ļoti žēl, ka jums šis rīts nebija viegls.

Paraustīju plecus.

- Esmu pagodināta, ar jums iepazīstoties, Kārnivala kungs. Ļoti vēlos uzzināt ko sīkāk par jūsu projektu.

Viņš pasmaidīja, izskatīdamies vēl pievilcīgāks.

- Par projektu jūs dzirdēsiet ar uzviju. Kad sākšu par to runāt, mani apklusināt nebūs iespējams.

- Izklausās, ka jūs piemeklējis kaislīgs entuziasms smagā formā, - es mēģināju pajokot. - Tas varētu būt lipīgs, taču esmu ar mieru riskēt.

Viņa smaids atplauka vēl platāks, un es jutu, ka šim cilvēkam piemīt kaut kāds neatvairāms spēks.

- Jūs esat braša sieviete, mis Lafertija. Rādi mums ceļu, Ņina!

Kad nokļuvām numurā, es atvainojos un devos uz van-nasistabu, kur nedaudz uzposos, sakopoju domas un paknai-bīju vaigus, lai tie atgūtu krāsu.

Atgriezusies ieraudzīju, ka tumšādains vīrs smokingā jau gaida mūsu pasūtījumus. Kārnivals palūdza sviestmaizi ar steiku, eļļā ceptus kartupeļus un alu. Redzēdams, ka es vilcinos, viņš to pašu pasūtīja arī man. Ņina, atzinīgi pasmaidījusi, lika atnest Perrier un salātus bez šķiņķa un siera.

Ja jaunā psihiatriskā centra panākumi būtu atkarīgi no spožām ieinteresēšanas spējām, līdzekļi tā atvēršanai jau sen būtu Kārnivala rīcībā. Dažos vispārīgos vilcienos viņš ieskicēja spilgtu, pārliecinošu vīziju. Es atkal iztēlojos savu brāli Džeku, vienu no pazudušajām dvēselēm, kam šī iestāde būtu patvērums. Tur viņš allaž saņemtu palīdzību krīzes brīžos, atgūtu mieru, kas būs patīkama pārmaiņa viņa nepastāvīgajā dzīvē.

Kā jau brīdinājis, Brets Kārnivals nespēja rimties.

- Mēs izmēģināsim visu, - viņš sacīja, - mākslas, mūzikas un sporta terapiju, izmantosim dzīvnieku labvēlīgo ietekmi, publicistiku, iesaistīsim sabiedrību, izmēģināsim alternatīvas ārstniecības metodes, kas papildina jau zināmās. Dažiem ārstiem daudzsološa šķiet akupunktūra, īpaši, kad jāpavājina nepārvaramas tieksmes un jāsamazina fobiju ietekme. Ja raugāmies uz darāmo bez aizspriedumiem, paveras neticamas iespējas. Protams, daudziem mūsu pacientiem būs vajadzīgas zāles un kvalitatīvi, regulāri psihoterapijas seansi, kur lieti noderēs jūsu prasme. Taču, manuprāt, vairāk par visu šiem cilvēkiem vajadzīga stabilitāte, drošības un māju izjūta. Tas nozīmē, ka mēs mācīsim viņiem veidot sociālas attiecības, izmantot iespējas, ļausim apgūt amatu, dosim viņiem darbu un ieviesīsim pienācīga atalgojuma sistēmu. Tā visa šo cilvēku dzīvē trūkst, lai gan tieši tas viņiem ir visvairāk nepieciešams. Līdz šim, tēlaini runājot, mēs to vien darām kā apsaitējam viņu nobrāztos ceļgalus un, kad tas nelīdz, paziņojam, ka vienīgais ceļš mums ir no viņiem atbrīvoties. īt kā citu iespēju nebūtu.

- Es jums pilnīgi piekrītu. Man ir brālis, kas neskaitāmas reizes nonācis cietumā un gadiem ilgi dzīvo dažādās psihiatriskās slimnīcās, taču viņam kļūst arvien sliktāk. Viņam vajadzīga stabilitāte, tieši tas, ko jūs piedāvājat. Uzskatīšu par godu, ja ļausiet man piedalīties savā projektā, Kārnivala kungs. Tas patiešām ir mans sapnis.

Viņš vēlreiz uzsmaidīja man, pēc tam Ņinai.

- Ja mums veiksies, šis sapnis drīz piepildīsies.

- Vai jums ir nojausma, kad tas notiks? - pajautāju, jo biju pārāk satraukta, lai tēlotu kautrīgumu.

- Ir gan. Tieši vakar laiks ieguva noteiktas aprises.

Ņina strauji saslējās.

- Stāsti!

Kārnivals atspiedās pret atzveltni. Viņam mugurā bija uzvalks un kaklasaite, taču es viegli spēju viņu iztēloties baltās tenisa īsbiksēs un baltās teniskurpēs, iedegušu, bez krekla.

- Zaharijs Čefets vakar bija ieradies pilsētā uz kādu tikšanos, - viņš sacīja, pavērsies pret Ņinu. - Vai atceries viņu?

- Tas vīrs no Jeilas, kurš nopelnīja krietnu žūksni ar Hon-kongas nekustamo īpašumu?

- Ar to un citiem darījumiem. Izrādās, viņa fonds meklē tieši tādu projektu. Bijām norunājuši uz brīdi satikties un iedzert pa glāzītei, pirms viņam jādodas kādās pusdienās. Kad brīdi bijām sprieduši par manu ieceri, viņš piezvanīja un atvainojās, ka tajās pusdienās neieradīsies. Mūsu saruna ievilkās līdz trijiem naktī. Kad mans viesis beidzot grasījās doties prom, lai paspētu uz rīta reisu, viņš pajautāja, cik naudas vajadzīgs, lai projekts iekustētos. Pateicu, ka summa grozās ap sešiem miljoniem, lai mēs uzbūvētu ēku, to iekārtotu un nokomplektētu personālu, bet Zahs tam nepiekrita. Viņš teica, ka tam visam būs nepieciešams divtik vairāk līdzekļu, un, ticiet vai ne, viņa izrakstītais čeks man ir kabatā.

Ņinas acis iepletās, atgādinādamas olīvas viņas salātos.

- Vai tad šim Čefetam nav vajadzīgs valdes apstiprinājums? Viņš neprasīja tev biznesa plānu un nekonsultējās ar savu juristu? Gluži vienkārši ņēma un izrakstīja čeku?

Kārnivals iesmējās.

- Kad es saku tev, ka tas ir viņa fonds, tas nozīmē, ka tas patiešām ir viņa fonds. Čefetam divpadsmit miljoni ir kā piliens jūrā. Viņš mani pārliecināja, ka dos vēl naudu, ja projekts būs veiksmīgs. Viņa iecere ir vēl grandiozāka par manējo. Čefets uzskata, ka mums jāierīko ari atpūtas komplekss -sporta zāle, svaru zāle, džakuzi un sauna. Projekta mērķim esot jābūt arī šo cilvēku fiziskās veselības uzlabošanai. Viņš vēlas, lai mēs izveidojam arī poliklīniku, kur iespējams veikt dažādas pārbaudes, asins analīzes, un tamlīdzīgi. Čefets uzsvēra, ka pret šiem cilvēkiem jāizturoties ar sevišķu uzmanību. Mums jārūpējoties, lai viņi tīrītu zobus, pābaudītu redzi un tā tālāk. Klientiem, kam nepieciešama intensīvāka uzraudzība, viņš ieteica iekārtot īpašas telpas, turklāt mums jāuzņemot arī tādi pacienti, no kuriem ģimene vai aizbildņi uz laiku grib atpūsties.

- Izklausās labi. Es atdotu jebko, lai iekārtotu brāli šādā vietā.

- Mēs to izdarīsim. Mūsu uzdevums būs apmierināt tādas vajadzības, un, ja ar mums ir tāds vīrs kā Zaharijs, domāju, ka savus izvirzītos mērķus sasniegsim. Kur jūsu brālis ir tagad?

Jautājums atmodināja manī vainas un baiļu apziņu.

- īsti nezinu. Parasti ap savu dzimšanas dienu viņš uzrodas, bet šoreiz tā nenotika.

- Droši vien jūs drīz viņu satiksiet, N. Dž., - Ņina noteica.

- Es tā ceru.

- Ja vēlaties, varu likt, lai ievāc par viņu ziņas, - Kārnivals piedāvāja. - Veikdams sagatavošanās darbus turpmākajam, esmu nodibinājis kontaktus šajā jomā.

- Paldies, ka vēlaties sniegt man atbalstu, Kārnivala kungs, bet labāk es pati vispirms pameklēšu. Varbūt man izdosies sadzīt viņam pēdas.

- Protams, bet esmu gatavs jebkurā brīdī palīdzēt. Tagad pastāstiet par sevi, N. Dž. Par savu izglītību un profesionālo pieredzi. Aprakstiet, kādu jūs iztēlojaties savu profesionālo nākotni un kādus iedomājaties savus pienākumus centrā, ja strādāsiet kopā ar mums.

Četrdesmit sesto nodaļa

- Jūsu dzīve nepavisam nav garlaicīga, - doktore Grūma sacīja.

- Pārmaiņas pēc es neiebilstu pret garlaicību. Labprāt izbaudītu vienkāršu, jauku, rutīnas pilnu dzīvi.

- Vai patiešām?

Mēģināju iztēloties sevi par rāmu, svētlaimīga miera pilnu ezeru. Taču pat manās fantāzijās šajā ezerā sacēlās viļņi un apgāza manu laiveli.

- Es gribētu sev tādu dzīvi, bet šaubos, vai tā kādreiz būs mierīga.

Viņas kabinetā valdīja iepriekšējā kārtība. Freidiskais ādas dīvāns, krītpapīra aizslietņi un austrumnieciskais paklājs bija nozudis. Sakrustotām kājām mēs atkal sēdējām viena otrai pretī plašā, tukšā telpā uz gumijota melna grīdas seguma.

- Jūs runājat tā, it kā viss jūsu dzīvē notiktu bez jūsu līdzdalības, N. Dž. It kā savā dzīvē jūs būtu pasīva vērotāja, nevis galvenā noteicēja.

- Vai jūs gribat sacīt, ka mūsu ziņā ir pilnīgi viss, kas ar mums notiek? Vai tiešām domājat, ka cilvēks pats spēj uzrakstīt savai dzīvei scenāriju, paredzēdams sev galveno lomu, un tad atliek vienīgi to nospēlēt?

- Nē, tā es nedomāju. Manuprāt, mūsu dzīvi ietekmē gan ārējas norises, gan pašu lēmumi. Taču uzskatu, ka personiskai izvēlei ir lielākā nozīme mūsu dzīvē.

- Tātad, ja mani ķer zibens un pāri no manis paliek pelnu kaudzīte, tas nozīmē, ka nebiju pietiekami apņēmīga, jo nespēju novirzīt no sevis zibens bultu. Vai to jūs man gribat iestāstīt?

- Ļoti interesants piemērs. Te varu norādīt, ka jūs jau pirms negaisa bijāt pieņēmusi nepareizu lēmumu, jo neaizsargāta atradāties ārā vētras laikā.

- Tātad mēs atkal atgriežamies pie jautājuma, ka man piemīt pašiznīcināšanās tieksme.

- To sakāt jūs.

- Vai tiešām jums visu laiku jābūt tik sasodīti konsekventai?

- Tur neko nevar darīt, jo tas ir teritorijas jautājums. Vai tad jūs necenšaties būt konsekventa ar saviem klientiem?

Atspiedos uz elkoņiem un brīnījos, kāpēc šī patukšā telpa man šķiet tik pilna. Tā prātodama, nonācu līdz kārtējai sāpīgajai atziņai.

- Es saprotu, ko jūs gribat sacīt, doktore Grūma, - lai es beidzu čīkstēt un tieku ar sevi galā.

- Jūs varat čīkstēt, cik jums patīk, ja to uzskatāt par vajadzīgu. Es tajā neko sliktu neredzu. Taču, iespējams, būs auglīgāk, ja izvērtēsiet savu pašreizējo situāciju, lai cik nepatīkama tā būtu, un veltīsiet enerģiju, lai izdomātu, kā lai to uzlabo.

- Man vajadzētu nošauties, jūs domājat?

- Vai ar to būtu kas līdzēts?

Es atlaidos uz porainās, mīkstās grīdas. Veroties griestos, kas bija izlikti ar skaņu izolējošām plāksnēm, man ienāca prātā doma, kas mani savādi nomierināja, - ja viss būs pavisam slikti, es varēšu te gulēt un skaitīt caurumus plāksnēs.

- Nē, nebūtu, bet citu iespēju es neredzu. Apstākļi ir tādi, kādi ir.

- Tie ir tādi, kādus jūs tos radījāt.

- Ko tas nozīmē?

- Jūs atkārtojat un atkārtojat, ka jūtaties bezcerīgi, jo vairs nevarat paļauties uz Danstona kunga padomiem. Bet īstenībā tā nav. Jūsu rīcībā joprojām ir padomi, ko viņš jums pirms nāves deva, un jūs varat tos izmantot. Viņš jums skaidri un gaiši esot pateicis, kā turpmāk jārīkojas. Tie ir jūsu vārdi.

- Pateica gan. Pārbaudīt, pierādīt, izpētīt, pārliecināties. Izpētīt pagātni, cik tālu vien iespējams, un iepazīt objektu. Ja vēlos saprast, kas notiks nākotnē, man jāizpēta objekta izturēšanās pagātnē. Pagātne nosaka nākotni.

- Lūk, atbilde.

- Bet kāpēc man šķiet, ka tam nav jēgas?

- Labs jautājums, taču ari uz to jūs varat atbildēt vienīgi pati.

- Vai drīkstu jums uzdot filozofisku jautājumu, doktore Grūma? Ja es izskaitītu caurumus vienā griestu plāksnē un sareizinātu ar kopējo plākšņu skaitu, vai es būšu pareizi aprēķinājusi caurumu skaitu plāksnēs?

- Kāpēc jūs vēlaties zināt, cik plāksnēs ir caurumu?

- Tā ir psihiatra atbilde, bet es vēlos dzirdēt filozofisku atbildi uz šo jautājumu.

- Tad jums jājautā filozofam.

- Vai man jālūdzas no jums atbilde, doktore Grūma?

- Nē. Gluži vienkārši es izvairos no jautājuma, uz kuru nezinu atbildi.

Nenoturējusies nopūtos.

- Mani nekas nevar apturēt.

- Labāk es uzdošu jautājumu jums, N. Dž. Cik pacientu vajadzīgs psihiatram, lai nomainītu spuldzi?

Pārskaitīdama vēlreiz caurumus, es domāju atbildi, bet trešajā rindā melnie punkti man acu priekšā sagriezās.

- Es padodos. Cik?

- Viens. Taču pacientam patiešām jāgrib to nomainīt.

- Vai jūs domājat, ka viss ir tik vienkārši? Vai man jārīkojas tā, kā ieteica Alberts Danstons, un viss glīti nostāsies savā vietā?

- Tā es neteicu. Ja jūs joprojām vēlaties pierādīt Čārlija Būta vainu Džīnijas Begšovas slepkavībā un ja ticat, ka Alberta Danstona metode ir vērtīga, jums jārīkojas saskaņā ar šo metodi, par spīti tam, ka viņa vairs nav.

- Taču jūs nedomājat, ka man tas patiešām būtu jādara. Jūs piekrītat Reifam, Keitijai, detektīvei Martinezai, Kreito-nam un visiem pārējiem. Jūs domājat, ka man Džīnijas slepkavība un ļaunums, ko tas briesmīgais cilvēks var nodarīt viņas dēlam, gluži vienkārši jāaizmirst. Jūs domājat, ka ir muļķīgi uzņemties rūpes par citiem cilvēkiem, ja savā dzīvē valda pilnīgs juceklis.

- Mūsu laiks beidzies, N. Dž. Parunāsim par šo jautājumu nākamajā reizē. Gribu, lai no šodienas seansa jūs aizejat ar divām atziņām. Pirmām kārtām lieciet aiz auss vienu -jums nav jāuztraucas, ko domāju es. Svarīgs ir tikai tas, ko domājat jūs, nevis kāds cits. Mans, jūsu psihoterapeites, uzdevums ir panākt, lai jūs saprastu, ko vēlaties un kam jūs dziļi sirdī ticat. Tad, iespējams, man izdosies jums palīdzēt ar visu tikt galā.

Es pieslējos sēdus.

- Vaina ir tā, ka šobrīd par visu vairāk vēlos būt pilnīgi kur citur. Es nevaru sākt mierīgu, saprātīgu, jauku dzīvi, ja man rokās ir šis karstais kartupelis, visa šī ķibele, un man jāuzmanās, lai tas kādu neapdedzina.

- Jūs visu sapratīsiet, N. Dž.

- Es jau mēģinu. Paldies, doktore Grūma!

Kad piecēlos, lai ietu prom, viņa uzlika savu plaukstu man uz rokas.

- Tas ir pirmais, ko vēlos, lai jūs saprastu. Vēl es gribu pateikt par caurumiem griestos. Visas plāksnes ir pilnīgi vienādas. Katrā plāksnē ir simt sešdesmit astoņi caurumi. No durvīm līdz logam ir četrpadsmit plāksnes, bet no sienas līdz sienai - astoņpadsmit. Tātad kopā iznāk četrdesmit divi tūkstoši trīssimt trīsdesmit seši caurumi.

- Kāpēc jūs man to sakāt?

- Tādēļ, lai jūs par to vairs nelauzītu galvu un veltītu visu savu uzmanību kam daudz svarīgākam. Gribu, lai jūs sasprindzināt prātu un izdomājat, ko īsti vēlaties iesākt. Pēc tam dariet, ko esat izlēmusi, un novediet visu līdz galam.

Četrdesmit septītā nodaļa

Lai gan Danstona nāve bija satriekusi mani līdz sirds dziļumiem, brīdī, kad izdzirdēju Denisa Džona balsi, man acumirklī bija skaidrs, kā jārīkojas.

- Lotijas tante ir ļoti slima, N. Dž. Vakar vakarā viņu aizveda uz slimnīcu, bet man vajadzēja palikt pie netīrīgās vecās Grovzas kundzes un viņas riebīgā kaķa Prima^7, kas visu laiku kārtojas dzīvojamā istabā.

- Man ļoti žēl, mīļumiņ. Nemaz neizklausās pēc kārtīga kaķa.

Fonā dzirdēju atskanam balsi.

- Tā nav labi runāt, Denis Džon, - kāda sieviete zēnam aizrādīja.

- Ar ko tu esi kopā, mīļumiņ?

- Volkotas kundze aizveda mani pēc nodarbībām pirmskolā uz savām mājām. Viņa ir ļoti jauka, tikai... kas tas bija par vārdu, Volkotas kundze?

- "Pagaidām". Tas vārds ir "pagaidām". Ļauj, es aprunāšos ar N. Dž., mīļais. - Līnijas pretējā galā viņas balss atskanēja skaidrāk: - Viņš jau stundām ilgi mēģina jūs sazvanīt. Ceru, ka neiztraucējām.

- Nē, nē. Es nebiju mājās. Kā klājas Lotijai?

- Ne visai labi. - Taču Volkotas kundzes balss tonis man izklausījās viegls un jautrs. - Es paskaidroju Denisam Džonam, ka viņa tantei mazliet jāatpūšas. Saskaņā ar noteikumiem es pagaidām drīkstu viņu paturēt pie sevis, taču apsolīju atrast kādu lielisku vietu, kur viņš varēs dzīvot, kamēr Lotijas tante atpūšas. Es pazīstu daudzus brīnišķīgus cilvēkus un esmu pārliecināta, ka gan jau kāds vēlēsies pieņemt savā ģimenē tik jauku puisēnu. Daudzās šajās ģimenēs ir viņa vecuma bērni, tā ka viņam būs jauni rotaļbiedri.

Fonā atskanēja Denisa Džona neapmierinātā balss.

- Bet es gribu dzīvot pie N. Dž., - viņš sacīja.

- Es viņam paskaidroju, ka jums jāstrādā, N. Dž., un brīdināju viņu, ka pie jums diez vai viņš varēs palikt. Tā kā zēns joprojām uzstāja, es nolēmu, ka būs labāk, ja šo jautājumu nokārtosim uzreiz.

- Man patiešām žēl, ka jāatsaka, bet man patlaban ir ārkārtīgi saspringts laiks.

- Protams, es saprotu.

- Un viņa tēvs? - To pateikusi, es jutu, ka man pār muguru noskrien baiļu trīsas.

- Nevaru ar viņu sazināties, - viņa atturīgi pavēstīja, - tāpēc pagaidām par to nav jāuztraucas.

Taču jebkurā brīdī situācija varēja mainīties. Ja es paņemšu Denisu Džonu pie sevis, agri vai vēlu Būts pie manis ieradīsies. Varmākas neizturas laipni pret cilvēkiem, kuri jaucas viņu darīšanās un piesavinās viņu "īpašumu". Ar Lotiju Būts samierinājās tikai tāpēc, ka tur Deniss Džons bija viņam pa rokai. Ar mani būtu pavisam citādi.

- Es dzīvoju šaurā un nebūt ne jaukā dzīvoklī, Volkotas kundze. Bērnam šeit nebūtu labākie apstākļi.

- Protams. Neuztraucieties, es visu nokārtošu.

- Manuprāt, tā būs labāk visiem. - Mana stingrā pārliecība noturējās tieši divas sekundes, līdz brīdim, kad es atkal izdzirdēju puisēna žēlo lūgumu.

- Lūdzu, vai es varētu palikt pie N. Dž.? Viņa ir mans draugs. Apsolu, ka uzvedīšos labi.

- Viss būs labi, mīļumiņ, - Volkotas kundze viņu mierināja. - Ar zēnu viss būs kārtībā, - viņa sacīja man.

- Varbūt es kaut ko izdomāšu. Man kaut kas iešāvās prātā. Palūkošos, kas no tā iznāks, un tad jums piezvanīšu.

- Protams. Apsolīju Denisam Džonam, ka aizvedīšu viņu uz kafejnīcu, kur apēdīsim picu, pēc tam uz īsu brīdi apciemosim Lotijas tanti. Jebkurā brīdī varat man zvanīt uz mobilo telefonu.

- Drīz vien jums piezvanīšu.

Ar savu māsu es satiku ne visai labi, toties ar Evu Ever-hārtu mani saistīja gluži vai asinsradniecības saites. Iedama uz Keitijas grezno kooperatīvo dzīvokli, es iegriezos tirgū un nopirku sastāvdaļas Evas iemīļotajai maltītei, ko viņa parasti ieturēja pēc kārtējā ļaundara atmaskošanas. Šī maltīte bija vidēja garuma makaroni ar frikadelēm un kaudzi siera, kraukšķīga bagete ar sviestu un zemeņu ievārījumu un daudz brokoļu. Brokoļu iekļaušana Evas ēdienkartē bija veiksmīgs Keitijas solis, jo uztura speciālisti un bērnu ārsti nekavējoties atzina viņas grāmatas. Kad otrajā grāmatu sērijā atklājās Evas vājība uz brokoļiem, tirgus izpēte rādīja, ka šā dārzeņa pārdošana kopš reizes, kad Džordžs Bušs, vecākais, bija paziņojis, ka viņam brokoļi negaršo, strauji augusi. Nopirku arī laba vīna pudeli, tik laba, cik ļāva mans budžets, un nelielu puķu pušķīti, kas vēl braši turējās pie dzīvības.

Keitijas spožajā debesskrāpī nebija vis šveicars, bet gan automātiskās durvis, tāpēc man nevajadzēja pūlēties tās atvērt. Acumirklī man pretī izsteidzās portjē un, izstiepis balti cimdotās rokas, piedāvāja savu palīdzību, tverdams pēc maniem saiņiem.

- Kā jums klājas, mis Goldšteina? Vai ir tapusi kāda jauna grāmata?

Es neesmu mis Goldšteina, esmu viņas māsa.

Ak tā? Jūs patiešām esat ļoti līdzīgas.

Tikai ārēji.

Keitija jau sen bija nokārtojusi atļauju, ka es varu ierasties pie viņas bez iepriekšēja pieteikuma. Ar prieku atklāju, ka ši privilēģija man vēl nav atņemta. Vēlējos viņu pārsteigt ar savu negaidīto ierašanos, taču tiku pārsteigta pati.

Iegājusi astoņu istabu dzīvoklī četrdesmit sestajā stāvā ar skatu uz īstriveru, noliku savus saiņus uz platas granīta letes Keitijas plašajā virtuvē un sāku lūkoties pēc viņas pašas. Atradu viņu kabinetā, kur viss - vienīgi ne mana māsa, protams, - bija iebūvēts.

Keitija nebija viena.

Man nosvīda mugura.

- Piedodiet, ka jūs iztraucēju ar savu negaidīto ierašanos. Gribēju pagatavot vakariņas un parunāties, bet acīmredzot esmu ieradusies nelaikā.

- Laikam nav ne vainas. - Keitija asi rādīja ar rokām. - Ja vēlies parunāties, vari to droši darīt Reifa klātbūtnē, N. Dž. Viņš ir ģimenes loceklis.

- Bijušais ģimenes loceklis, - es izlaboju.

- Lai nu paliek. Es labāk iešu, - Reifs teica. - Varbūt pienāks diena, kad N. Dž. vairs neuzskatīs mani par ienaidnieku numur viens.

Keitija nostājās viņam priekšā.

- Nē, Reif, tu neiesi prom tikai tāpēc, ka atnāca viņa. Ja viņa izturēsies tāpat kā līdz šim, tad manis pēc lai rāpjas atpakaļ savā žiglajā zirgā un dodas turp, no kurienes ieradusies. - Viņa nolaida rokas, izskatīdamās ar sevi ļoti apmierināta.

- Labi. Tad projām dodos es. - Izsteigusies pa dzīvokļa durvīm ārā un nostājusies pie lifta, es pēkšņi atcerējos īsto iemeslu, kāpēc biju ieradusies.

Iegāju atpakaļ dzīvoklī un noteiktiem soļiem devos uz kabinetu.

- Patiesībā atnācu pie Evas, nevis pie tevis, - es paziņoju.

Keitija pavīpsnāja.

- Pie Evas, kā tad.

- Jā, man vajadzīgs viņas superspēks.

Reifs sāka smieties, bet Keitija ne. Ja runa bija par viņas izdomāto kurlo literāro brīnumu, kas darīja viņu bagātu un slavenu, Keitija allaž bija pati nopietnība.

- Tikšanās ar Evu Everhārtu nav joka lieta. Vienā grāmatā viņa izmanto savu superspēku tikai vienu vai divas reizes. Kas tev liek domāt, ka esi pelnījusi šādu privilēģiju?

- Runa nav par mani. Es runāju par kādu bērnu, kam tas ir ļoti vajadzīgs.

- Tad lai šo lūgumu izsaka tas bērns.

- Ir īpaši apstākļi, tāpēc to daru es, nevis viņš.

- Kas tie par īpašiem apstākļiem?

- To es paskaidrošu Evai.

- Tu to paskaidrosi, ja es atļaušu tev runāt ar viņu. Vai atļaušu - par to neesmu īsti pārliecināta. Kādēļ lai Eva tev piešķirtu īpašu labvēlību, ja tu pēdējā laikā izturies kā jukusi?

Reifs joprojām smējās.

- Ko es dzirdu! Divas izglītotas sievietes strīdas, vai viena no viņām drīkst izteikt lūgumu izdomātam literāram tēlam!

- Eva ir kas vairāk par izdomātu literāru tēlu, Reif, - Kei-tija iebilda. - Tāpat kā Pelnrušķīte vai Pīters Pens.

Reifs iebrauca ar roku matos.

- Vai tad viņi nav izdomāti tēli?

- Ir, bet ne tikai. Viņi ir neatņemama kultūras sastāvdaļa, tāpat kā Ziemassvētku vecītis vai Lieldienu zaķis. Viņi spēj iedvesmot, mudina uz labu, aicina uz izaugsmi. Dažādu gadagājumu cilvēki no visas sirds aplaudē Zvārgulītei. Vai tev, Reif, pietiktu drosmes mikrofonā paziņot, ka viņas nav? Vai tu šiem cilvēkiem pateiksi, ka viņu cerības un rūpes ir veltas, jo Zvārgulīte ir izdomāts tēls?

Reifs padevīgi pacēla gaisā rokas

- Labi, labi, nešauj mani uzreiz nost! Es patiešām protu novērtēt Zvārgulīti.

Uzmetusi Reifam triumfa pilnu skatienu, Keitija atkal pievērsās man.

- Atgriezīsimies pie tava lūguma, N. Dž. Kādēļ lai Eva tev izdarītu pakalpojumu?

- Tas nav man, es jau tev teicu! Neviens nevar piespiest viņu izdarīt pakalpojumu, jo viņa ir elks un var rīkoties, kā pašai tīk.

Viņa izdarīja kustību, kas nozīmēja, ka tā ir patiesība.

- Vai zini ko? Lai gan neesmu neviena izdomāts tēls un neatņemama kultūras sastāvdaļa, es arī varu rīkoties, kā vēlos. Tas ir lieliski. Eva šā zēna lūgumu pēc palīdzības droši vien darīs zināmu sabiedrībai, un es varu informēt plašsazi-ņas līdzekļus par tavu neatsaucību. - Līganām kustībām uzvilku gaisā avīžu virsrakstus: "Cietsirdīgā Eva ar savām kurlajām ausīm atsaka zēnam, kas izmisis lūdz palīdzību." Skan labi.

Reifs pievērsās Keitijai.

- Laikam viņa tevi iedzinusi stūrī, Keitij.

Es mīļi pasmaidīju. Kā īsta nekauņa.

- Tagad pagatavošu vakariņas. Tu uz tām vari palikt, Reif, ja vien tev nav iebildumu pret nelūgtu viesi.

- Nepavisam ne.

- Tad nu es ķeršos pie darba. Mēs paēdīsim un jauki papļāpāsim, bet desertā mums ar Evu būs jauka saruna.

Četrdesmit astotā nodaļa

Biju aptuveni iztēlojusies, kā Keitija izturēsies pret Deni-su Džonu, bet man ne prātā nenāca, ka zēns varētu viņai iepatikties. īstenībā mana māsa necieta bērnus. Viņai pa prātam bija vienīgi savi izdomātie tēli un mazie viņas grāmatu pircēji. Es nereti priecājos, ka burvīgas ironijas pēc Keitijai slavas nodrošināšanas labā daudz laika jāpavada starp netīru roķeļu un pilošu degungalu īpašniekiem, kuru uzvedība bieži bija neciešama. Neskaitāmas reizes biju vērojusi, kā šajos pasākumos viņa ar pūlēm valdās. Šoreiz bija citādi, jo šķita, ka mazais zēns viņu patiešām apbūris.

- Kāpēc tu man neteici, ka Deniss Džons ir tik jauks, N. Dž.? - viņa jūsmoja, ar balsi papildinādama zīmes, lai bērns arī viņu saprastu. - Un tik gudrs! Grūti noticēt, ka viņam ir tikai pieci gadi!

- Ak vai! Viņa mūs atmaskoja. Labāk padodies un atzīsties, Denis Džon, ka patiesībā esi trīsdesmit piecus gadus vecs punduris, kam pieder grāmatvedības kompānija un doktora grāds tosteru izgatavošanā.

Deniss Džons pacēla acis no darba burtnīcas, kur trenējās rakstīšanā.

- Vai viņa ir muļķe? - viņš pavaicāja.

- Tik daudz es sapratu, - Keitija nerimās, - ka tu neizskaties ne dienu vecāks par divdesmit astoņiem gadiem.

Viņš iesmējās.

- Tava māsa ir jauka, N. Dž. - Pēc tam viņš ar lineālu norādīja uz Reifu. - Viņš ari.

- Protams, viņi ir jauki. Vai tu domā, ka es paciestu, ja mana dvīņumāsa un bijušais vīrs būtu kaut kādi nejēgas?

- To pašu tu teici, kad mēs braucām šurp ar autobusu. Vai atceries?

Es noriju siekalas.

- Tev taisnība, Keitij, viņš patiešām ir jaukumiņš.

- Kāpēc viņš ir tavs bijušais vīrs? - Deniss Džons jautāja.

- Tāpēc, ka esam šķīrušies, - es paskaidroju.

- Kāpēc tad jūs viens otru vēl mīlat?

- Mēs nemīlam, - es atbildēju. - Mēs ienīstam viens otru, kā jau šķirteņiem pieklājas.

- Tā nav. Jūs mīlat viens otru. Vai tad tu nemīli N. Dž., Reif?

- Nu gan pietiks, jaunais cilvēk, - es teicu. - Laiks gulēt.

Uzraudzīju, lai viņš rūpīgi iztīra zobus, un noklausījos

lūgšanas, kas galvenokārt aprobežojās ar lūgumu Dievam, lai nesūta pēc Lotijas tantes zelta ratus. Pēc tam iekārtoju viņu gultā vienā no viesiem paredzētajām guļamistabām.

- Es gribu, lai Dievs pēc tevis arī nesūta ratus, N. Dž., -viņš teica.

- Viņš nesūtīs, mīļumiņ.

- Nesaslimsti, labi?

Uzvilku segu viņam līdz zodam, atstādama neapsegtu vienīgi šķelmīgo sejiņu, ko ieskāva -udās cirtas.

- Pagaidām neesmu ieplānojusi saslimt, ser.

- Šeit ir daudz plašāk nekā pie tevis. Tik liels dzīvoklis!

- Priecājos, ka tev patīk.

- Vai varu šeit palikt kopā ar tevi, kamēr Lotijas tante atpūšas?

- Es tā ceru. Turi sakrustotus pirkstiņus, lai piepildās.

Kad iegāju atpakaļ dzīvojamā istabā, Keitija bija iekarsusi.

- Apsēdies, N. Dž.! - viņa dedzīgi nokomandēja. - Tev tas jādzird. Tas ir kas lielisks!

Apsēdos.

-Kas?

- Esmu tā uztraukusies! - Viņas rokas satraukti ņirbēja gar zodu.

- Es to redzu. Kas noticis?

Viņa iespiedzās.

- Vai esi sagatavojusies?

- Kā tu domā - vai mana sirds to izturēs?

- Klausies! Man ienāca prātā pārsteidzoša ideja. Tā varētu būt pavisam jauna sērija par mazu puisēnu, bāreni. Viņam ir sarkani burvju mati, kas piešķir viņam spējas cīņai pret ļauniem spēkiem.

Pacēlu galvu.

- Apmēram tāpat kā Samsons satika bārenīti Annu?

- Viņš nebūs kurls kā Eva - tas jau būtu par daudz -, bet kurlumu pavisam ari neatmetīsim. Man ienāca prātā doma par gudru suni, šokolādes krāsas labradoru, kas spēj lasīt no lūpām, varbūt pat domas. Vai spēj iztēloties, kas tas būs par stāstu!

Es rāmi pasmaidīju.

- Izskatās, ka tu atkal gūsi lielus panākumus.

- Noteikti, - Reifs piekrita. - īpaši man patīk doma par suni.

Nebiju redzējusi Keitiju tik aizrautīgu kopš tās neizturamās nedēļas, kad žurnālā Times Eva bija minēta par visreālāko sāncensi Harijam Poteram.

- Nav jau tā, ka man Eva nepatiktu, - viņa rādīja lieliem, plašiem vēzieniem. - Protams, es turpināšu to sēriju. Evas pielūdzēji prātu zaudēs, ja ieminēšos, ka viņa varētu noiet no skatuves. Taču jau labu laiku es meklēju ko citu, un šī ir brīnišķīga ideja. Tā iedvesmos mani un piesaistīs jaunus lasītājus. Vai tas nav jauki?

- Brīnišķīgi, - es teicu. - Vai zini, ko vēl es iztēlojos tikpat skaidri kā tavu jauno - otro pēc kārtas - bērnu grāmatiņu sēriju?

Keitija lūkojās manī ar aizdomām. Reifs aizsedza muti ar plaukstu, lai noslēptu smaidu. Viņš mani labi pazina, taču ne pietiekami labi.

- Es iztēlojos, kā papildinās Denisa Džona bankas konts no saņemtajiem piecdesmit procentiem.

Keitija uztrūkās no krēsla.

- Vai tu esi galīgi jukusi? Kādēļ lai tas knēvelis saņemtu pusi? Tā ir mana ideja, mans darbs, mans vārds un mana slava!

- Tu tā domā? - es iestarpināju.

- Protams, domāju! Kādēļ lai es atdotu pusi tam kaulainajam sīkulim? Lai pagaida!

- Tev taisnība. Ko gan Deniss Džons iesāktu ar tādu naudu? Viņam vajadzīgs tikai mazumiņš - lai izaugtu liels, iegūtu labu izglītību un sāktu pieauguša cilvēka dzīvi bez parādu nastas. Tāpēc tu varētu tos piecdesmit procentus - arī no papildu ienākumiem, protams, no grāmatu pārdošanas ārzemēs, filmu uzņemšanas tiesību pārdošanas - ieguldīt fondā, kas dibināts Denisam Džonam un citiem bērniem, kuri var nonākt līdzīgā situācijā. Protams, viņš būtu pirmais šajā sarakstā, un mēs varam nodibināt direktoru padomi, kas lemtu, kuriem bērniem vēl palīdzēt.

- Man ir labāka doma. Manas jaunās grāmatas varonis varētu būt mazs puišelis ar ziliem vai zaļiem matiem, tādējādi manai iecerei nebūs nekāda sakara ar Denisu Džonu un neviens nedrīkstēs izvirzīt man smieklīgas prasības.

- Te nu mēs atkal nonākam strupceļā, tāpat kā pirmīt ar Evu. Tu vari darīt, kā tev tīk, un es arī.

- Ko tad tas nozīmē? - viņa nikni novēzēja gaisā jautājumu.

- Tas nozīmē, ka tu vari netraucēta nodarboties ar savu daijliteratūru, bet man savukārt ir tiesības visu pastāstīt žurnālistiem.

Keitija pagriezās pret Reifu, mēmi lūgdama palīdzību.

Reifa sejas izteiksme bija neizdibināma.

- Varbūt pareizākais būtu atmest šo ieceri, - viņš sacīja.

To izdzirdējusi, mana māsa novaidējās.

- Nē, es neatmetīšu! Es to nevaru! Man jānovērš domas no Evas Everhārtas, citādi nākamajā grāmatā es viņu nožņaugšu!

- Negribu izklausīties uzmācīga, - es teicu, - taču mēs varētu norunāt fondā noguldīt četrdesmit procentus no visiem ienākumiem.

- Trīsdesmit! - Keitija atcirta. - Un tikai no pirmās grāmatas! Ziņa par ziedojumu būs galvenā manās reklāmas kampaņās. Tad esmu ar mieru.

- Divdesmit piecus procentus no visiem grāmatas turpinājumiem un ienākumiem no lietošanas tiesībām. Runa ir par visiem plašsaziņas līdzekļiem, arī par tiem, kuri vēl tikai iecerēti un vēl nav izveidoti, līdz mūža galam.

- Viena grāmata, N. Dž. Neesi taču tāda gnīda!

Es papurināju galvu.

- Visi turpinājumi tajā sērijā, visas tiesības, visu mūžu.

- Ja tu uzstāj uz visām grāmatām, es atsakos noguldīt vairāk par desmit procentiem. Tas ir viss, N. Dž., vairs ne vārda.

Es ar cieņu piekāpos, nebilzdama ne pušplēsta vārda, ka es būtu samierinājusies pat ar pusi no sasniegtās vienošanās. Kā manai māsai labpatika teikt, vairāk ir vairāk. Biju apmierināta.

- Ir vēl pāris sīku nosacījumu, - es sacīju. - Man un De-nisam Džonam jāpaliek šeit, pie tevis, kamēr sociālā darbiniece atrod viņam labu mājvietu vai arī viņa tante iznāk no slimnīcas, ļa viņa iznāks.

- Kāda laime! Esmu tikusi nevis pie viena, bet veseliem diviem nenobriedušiem knēveļiem.

- Tu un Deniss Džons varat padzīvot ari pie manis, N. Dž., - Reifs piedāvāja. - Man ir brīva istaba.

- Paldies, bet Keitija ar prieku mūs uzņems. Viņa tikai to vēl nezina.

- Labi. Neilgu laiku jūs varat šeit palikt. Bet lai tas būtu viss - es negribu dzirdēt vairs nevienu nosacījumu. - Māsas kustības bija kategoriskas.

- Tikai viens sīkums. - Parādīju ar pirkstiem, cik maziņš tas ir. - Rīt man jāaizbrauc uz pilsētu, tāpēc tev jāizņem Deniss Džons no pirmskolas un jāpavada laiks ar viņu, iekams es atgriezīšos. Iespējams, es atgriezīšos pavēlu, varbūt būšu prom visu vakaru.

- Nekādā ziņā! Tu vari mani kaut vai aplaupīt gaišā dienas laikā, bet nekas nepiespiedīs mani pavadīt laiku ar bērnu. Kaut kādai mēra izjūtai taču jābūt! - Keitija satracināta izskrēja no istabas, ar blīkšķi aizcirzdama durvis.

- Es viņu izņemšu, - Reifs sacīja. - Tikai pasaki, kur un cikos. Es varu atlikt savu tikšanos un pagaidīt, līdz tu atgriezīsies. Noīrēšu videofilmu, paspēlēsim Nintendo, jebko, ko puišelis gribēs. Mums būs jautri.

- Vai tiešām tu to izdarīsi, Reif?

Viņš paraustīja plecus.

- Es labi saprotos ar maziem zēniem.

Mani pārņēma vēlēšanās gan pabužināt, gan paraut Rei-fu aiz matiem. Viņam nebija tiesību izturēties tik mīļi.

- Liels paldies! Man tas ir ļoti svarīgi.

- Protams. Kas tev tās par darīšanām?

- Personiskas. Ceru sadzīt kādam pēdas.

- Vai vari man pastāstīt par to sīkāk?

- Vēl ne, Reif. Apsolu, ka pastāstīšu, ja viss notiks tā, kā tam jānotiek.

Četrdesmit devītā nodaļa

Dodoties braucienā, cerēju nošaut divus zaķus uzreiz, no sirds ticēdama, ka viens no zaķiem nebūšu es pati.

Sākums neko labu nesolīja. Lidmašīna bija pārpildīta, un iekāpšanas laikā izcēlās strīds starp diviem plecīgiem vīriem, kuri bija tērpušies golfa drēbēs un kuriem pārskatīšanās pēc bija iedalīta viena sēdvieta. Neviens no abiem negribēja piekāpties, pat tad ne, kad kāda piekāpīga pasažiere piedāvāja savu vietu, paskaidrodama, ka pagaidīs nākamo reisu. Izsauktie apsargi abus vīrus izvadīja no lidmašīnas. Tas viss aizkavēja pacelšanos gaisā par kādām piecdesmit minūtēm, bet nepatīkamie brīži ar to vēl nebeidzās. Man aiz muguras raudāja divus gadus vecs bērnelis un brēca zīdainis, kuru nemākulīgie jaunie vecāki gluži vienkārši ignorēja, izlikdamies, ka viss ir labākajā kārtībā. Es biju iespiesta vidējā sēdeklī starp druknu sievieti, kuras kuplās miesas kļāvās man cieši klāt, un vīrieti, kas smirdēja pēc kūts. Biju izsalkusi, bet tieši pirms manas sēdvietas stjuartei beidzās zemesriekstu paciņas. Turklāt kāds bija aizpildījis krustvārdu mīklu salona žurnālā un pamanījies izplēst pēdējo lappusi, kurā droši vien bija redzami seksuālākie Holivudas kumosiņi.

Čārlstonas lidostā piecpadsmit minūtes lidmašīna stāvēja uz skrejceļa, līdz bija pieejami iebraukšanas vārti. Pēc tam divdesmit minūtes pasažieri gaidīja, kamēr brigāde pieliek trapu. Kad to beidzot atstūma un nostiprināja, atbraucēji sāka grūstīties un stumdīties, lai, izbrīvēdami ceļu ar elkoņiem, tiktu ārā no lidmašīnas. Pēc tam visi iestājās bezgalīgā rindā pie lodziņa, lai noīrētu auto. Kad beidzot pienāca mana kārta, darbinieks nevarēja atrast ierakstu, ka esmu braucamo rezervējusi. Par laimi, es zināju iedarbīgu paņēmienu, proti, uz līdzenas vietas sacēlu traci, pieprasīju, lai izsauc priekšniecību, un neilgā brīdī tiku pie spēkrata.

Mēģināju uz notikumiem raudzīties filozofiski. Viss noritēja saskaņā ar negrozāmiem ceļošanas likumiem. Lai gan sākumā šķita, ka liela nozīme ir sīkumainai plānošanai, galu galā dažādi negadījumi, stipras galvassāpes un sastrēgumi darīja savu. Paredzētais divdesmit minūšu ilgais brauciens izvērtās garāks par stundu. Kad beidzot novietoju mašīnu pie Svētā Sakramenta veco ļaužu pansionāta, jau bija vēla pēcpusdiena. Divdesmit pirmā istaba, kur man vajadzīgais cilvēks dzīvoja, bija tukša, un vīram, kurš pa gaiteni man garām stūma slotu, nebija ne jausmas, kur viņš varētu būt. Klīdu tālāk, līdz nonācu lielā, saulainā telpā, kur iemītnieki un personāls pulcējās, lai ieturētu pusdienas.

Neviens no cilvēkiem neizskatījās pazīstams, tāpēc palūdzu kādu, lai man viņu parāda. Sirds man dauzījās, kad tuvojos viņa galdam. Šajā trauslajā, izdēdējušā vīrā bija grūti saskatīt spēcīgo gara auguma vīru, kurš manī bija iedvesis bijību Dieva priekšā. Viņa tumšo acu mestie zibšņi un draudīgie brīdinājumi bija mani pārliecinājuši, ka man būs lemts mūžīgi griezties uz iesma kā cālim virs elles uguns liesmām, ko cītīgi kurinās velna palīgi. Taču laiks bija darījis savu, pārvērzdams viņu nevarīgā večukā. Salīdzinājumā ar priekšmetiem sev apkārt - krēslu ar augsto atzveltni, lielo, kopējo galdu, pat viņa pusdienu šķīvi, kas bija piekrauts ar kartupeļu biezputru, gaļu, sviestmaizi, nožēlojamiem zirņiem un mīkstiem sīpoliem, - viņš izskatījās pēc pundura. Uz galda viņam priekšā stāvēja arī milzīga glāze ar pienu un liela deserta bļoda ar tapioku. Tumšais krekls bija notraipīts un nobiris ar blaugznām, seja apaugusi pelēkiem rugājiem, turklāt no viņa vēdīja nepatīkama smaka.

Noriju kaklā sakāpušo kamolu un apsēdos viņam pretim. Rīkle man kaisa, tāpēc balss likās piesmakuši.

- Tēvs Maldūns?

Viņš lēni pamirkšķināja.

- Esmu N. Dž., viena no Goldšteinu meitenēm. Vai atceraties?

- Pasakiet viņiem, ka man negaršo vaniļas pudiņš. Vai pateiksiet, jaunā dāma? Es visu laiku viņiem lūdzu šokolādes pudiņu, bet viņi aizmirst.

- Jūs bijāt mūsu draudzes gans, tēvs. Mana māte, Nora, katru rītu gāja uz misi, un mana ģimene apmeklēja ikvienu svētdienas dievkalpojumu, līdz mani vecāki aizgāja bojā autoavārijā. Vai atceraties?

- Man negaršo vaniļas pudiņš, tas ir pārāk salds.

- Jūs izvadījāt manus vecākus, tēvs. Jūs mūs iesvētījāt arī. Lai arī kā mana māte jūs lūdza tā nesacīt, jūs nepārtraukti saucāt manu māsu par kurlu un garīgi atpalikušu.

Viņa seja atdzīvojās.

- Pareizi! Mums bija kurlmēms bērns, maza meitene.

- Redziet nu, jūs atceraties! Taču jūs, tēvs, kļūdījāties. Kei-tija nav garīgi atpalikusi. Tieši pretēji - viņa dzīvē ir guvusi satriecošus panākumus. Kļuvusi par bērnu rakstnieci un ir slavena un bagāta kā Krēzs. Mana māsa varētu ik dienas piepildīt draudzes ziedojumu trauku ar zeltu un briljantiem, ja vien viņa to gribētu, taču tā vis nenotiks, jo viņas draudzes gans saukāja viņu par kurlu un garīgi atpalikušu, izturēdamies tā, it kā visi pārējie Dieva bērni būtu radīti miljoniem reižu labāki nekā viņa.

- Lai miers ar jums! Āmen!

- Vai atceraties manu brāli Džeku, tēvs? Viņu ari jūs neieredzējāt. Džeks pastāvīgi iekūlās nepatikšanās, un jūs vienmēr sodījāt viņu, likdams nez cik reižu skaitīt "Ave, Marija!" un "Mūsu Tēvs debesīs". Manuprāt, neviens bērns tos nav atkārtojis tik daudzas reizes kā Džeks, turklāt saņemdams nebeidzamus pērienus.

Viņš nosusināja muti un piecēlās.

- Pasakiet viņiem par to pudiņu! Man garšo šokolādes pudiņš. Pierakstiet, lai jūs to neaizmirstu.

Neatkāpos ne soli.

- Pagaidiet, tēv Maldūn, man ar jums jārunā. Vai atceraties, kas notika ar Džeku, pirms mani vecāki gāja bojā?

Vīrelis, kaut ko nesakarīgu murminādams, klumburoja uz durvju pusi.

- Tajā dienā mans tēvs sastrīdējās ar Džeku. Tēvs bija saniknots, viņš nevaldīja pār sevi, tāpēc brauca tik neuzmanīgi. Tāpēc viņi noskrēja no ceļa. Vai tā bija, tēv Maldūn?

- Es nesaprotu.

- Domāju, ka saprotat gan. Lūdzu, pastāstiet man visu! Mani vecāki cieta autoavārijā tāpēc, ka pirms tam kaut kas notika starp jums un manu brāli. Vai tad ne? Mans tēvs sastrīdējās ar Džeku, jo iepriekš starp jums un manu brāli kaut kas bija noticis!

Viņš strauji rāvās prom, taču zaudēja līdzsvaru un sagrīļojās. Pie mums piesteidzās drukns vīrs un satvēra veco mācītāju, pirms viņš pakrita. Saķēris Maldūnu no mugurpuses, druknais vīrs kā marioneti virzīja viņu uz priekšu.

- Tā, tā, tēvs. Es jūs pavadīšu līdz istabai un palīdzēšu iekārtoties. - Viņš uzmeta man kareivīgu skatienu. - Kas jūs tāda esat?

- Sens draugs. Bērnībā biju viņa draudzes locekle.

- Jūs viņu satraucat.

- Viņam negaršo vaniļas pudiņš.

- Vai patiešām? Vai jūs uztraucāties vaniļas pudiņa dēļ, tēvs?

- Vaniļas pudiņš ir pārāk salds.

- Es jums piekrītu, tēvs. Man arī labāk garšo šokolādes pudiņš, - druknais vīrs viņam piekrita.

Viņš palīdzēja Maldūnam nokļūt istabā un to noguldīja, bet es abiem vilkos līdzi.

- Vai jūtaties labāk, tēvs? Vai jums ir ērti?

- Pasakiet viņiem, ka es vaniļas pudiņu vairs neēdīšu. Pasakiet, lai viņi to pieraksta.

- Labi. Tagad atpūtieties, tēvs.

- Es došos prom pēc īsa mirkļa, - es teicu.

Vīrietis sarauca pieri.

- Viņam bija trieka, un viņš nedrīkst tā uzbudināties.

- Es saprotu. Raudzīšos, lai tas nenotiktu.

Maldūna istabas biedrs aizvērtām acīm gulēja savā gultā pie loga, un viņa kaulainais krūškurvis ritmiski cilājās. Viņš bija neticami vājš, un dzeltenīgā āda nokarājās kā palags no skeleta, par ko viņš acīmredzot drīz vien kļūs.

- Lūdzu, pasakiet man, tēv Maldūn, - kas notika starp jums un manu brāli? Kāpēc mans tēvs tik ļoti sadusmojās?

Vecais mācītājs pievērsa man savas ūdeņainās acis, un es saskatīju tajās seno dienu draudu atblāzmu.

- Ejiet prom! Lieciet mani mierā!

- Es jūs likšu mierā, tiklīdz jūs man visu izstāstīsiet, tēvs. Ilgi esmu gaidījusi, ļoti ilgi. Man beidzot jāzina.

- Lasieties prom no šejienes! Ejiet!

- Pastāsti viņai, Patrik! - Izdēdējušā istabas biedra balss bija neticami dziļa un spēcīga. - Pastāsti visu meitenei, vai arī es pastāstīšu.

- Nē, - Maldūns spītīgi atkārtoja. - Nē!

- Labi. Tad viņa to uzzinās no manis. Atnesiet krēslu, jaunā dāma, - vecais priesteris teica. - Tas ir garš stāsts.

Piecdesmita nodaļa

Brauciens uz Blaftonu pagāja kā miglā. Koki. Telefona stabi. Steidzīgas mašīnas, kas aizjoņoja garām. Patraucos garām plāksnēm ar apkaimes plāniem, ko ātruma dēļ nespēju saskatīt, baznīcām, biroju un dzīvojamām ēkām, tirdzniecības centriem, golfa klubiem un purvājiem, un tikai viena doma urbās caur vatelīnu, kas, šķita, apņēmis manas smadzenes.

Beidzot zināju, kas bija Džeka neizturamā nasta. Tie bija derdzīgi, sāpīgi meli, ko viņš glabāja sevī. Manu vecāku nāvē nebija brāļa vainas, bet viņš to uzņēmās. Tāpēc sekoja narkotikas, bēgšanas, visi veltīgie mēģinājumi aizbēgt no sevis.

Beidzot es to zināju. Taču kāda no tā bija jēga?

Rīneres kundze veldzēja manu dvēseli, acumirklī to sasildīdama ar savu sirsnīgo smaidu. Kad pa šauro ieliņu tuvojos viņas mājai, pamanīju viņu skatāmies pa logu. Tiklīdz iegriezos viņas grantētajā piebraucamā ceļā, viņa izliecās ārā un sasveicinādamās man uzsauca. Rīneres kundzei mugurā bija puķaina rītakleita, ap kuru apsiets kruzuļains priekšauts, tieši tāds, kādu mājās mēdza valkāt māte. Manu gara acu priekšā uznira tīras, mitras koka grīdas un čaukstoši, tikko gludināti krekli. Gremdēdamās atmiņās, uz mirkli aizmirsu drūmos, tikko uzzinātos noslēpumus.

- Kā atbraucāt, N. Dž.? Kur jūsu ceļasoma?

- Es nepalikšu pa nakti, Rīneres kundze. Vēlos doties prom no Čārlstonas ar nakts reisu.

- Tad jau gan mums nav daudz laika. Nāciet iekšā un jūtieties kā mājās! Un sauciet mani, lūdzu, par Heidenu, man nekad nav patikušas oficiālas uzrunas.

Pa akmeņiem izliktu taciņu, gar puķudobēm nokļuvu līdz baltām kolonnām rotātam lievenim. Iekams saimniece mani ielaida, es palūkojos uz blakusmāju ar noplukušām divviru durvīm, virs kurām bija audekla markīze. Tur bija uzaugusi Džīnija Begšova.

- Vai Džīnijas vecāki joprojām tur dzīvo?

- Pirms dažiem gadiem viņi pārcēlās. Aizlavījās prom kā zagļi nakts melnumā. Droši vien palika parādā īres maksājumus, jo nākamajā dienā ieradās vīrs no bankas. Tie abi bija caurcaurēm samaitāti ļaudis. Ko gan Dievs domāja, dāvādams tādiem briesmoņiem tik mīļu bērnu! Man it nemaz nebija žēl, ka viņi devās prom.

Durvis nočīkstēja, un viņa ielaida mani iekšā. Māja bija vēsa, skopi apgaismota, un gaiss smaržoja pēc kaut kā svaigi cepta. Ar roku apgleznotās vāzēs uz galdiem gozējās puķu pušķi. No griestiem nokarājās žūstošu augu saišķi.

- Man pietrūkst Džīnijas, - viņa teica. - Nepaiet ne diena, kad neiedomājos mīļo, labsirdīgo meiteni. Nevaru jums izstāstīt, cik sāpīgi man bija noskatīties, ka viņa aiziet ar to pretīgo Čārliju Būtu. Vienmēr cerēju, ka Džīnija tiks kaut kā no viņa vaļā. Varbūt pārcelsies atpakaļ uz šejieni. Es ar prieku palīdzētu pieskatīt viņas puisīti.

- Džīnijai tas būtu paticis.

Rīneres kundzei acīs sariesās asaras.

- Grūti aptvert, ka viņas vairs nav.

-Jūs viņai darījāt daudz laba, Rīneres kundze. Džīnija bija ļoti pateicīga par jūsu labsirdību.

- Par jūsu arī. Viņa man rakstīja, ka jums esot laba sirds. Ne tāda kā citiem, kas strādāja tajā briesmīgajā cietumā. Jūs esot viņai palīdzējusi un vēlējusies, lai viņa kļūst stiprāka.

- Protams, es to vēlējos. Tas bija mans pienākums.

- Ne visi izpilda savus pienākumus, bet jūs strādājāt pēc labākās sirdsapziņas. Pasēdiet brītiņu, es tūlīt sarūpēšu ko ēdamu.

- Lūdzu, nepūlieties, Rīneres kundze! Es ļoti gribētu dzirdēt, ko jūs zināt par Čārliju Būtu.

- Kad paēdīsiet, būs vieglāk klausīties, - viņa teica. - Vai jums garšo šķiņķis un siers? Tītara gaļa? Varbūt tunča salāti? Varu jums pagatavot omleti.

- Man viss garšo. Es jums palīdzēšu.

- Par to nevar būt ne runas. Uzceliet kājas uz ķebļa un atpūtieties! Pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Tiklīdz viņa izgāja no istabas, manas domas no jauna pievērsās abiem mācītājiem veco ļaužu namā. Izdilušais vecais vīrs, kas gulēja gultā tēva Maldūna istabā, bija tēvs Tomass. Viņš kādreiz strādāja diecēzē, kurā ietilpa arī mūsū draudze, tāpēc zināja visu par izmeklēšanu un to, kas notika starp Maldūnu un Džeku. Tēva Tomasa mutē šis stāsts izklausījās kā no Bībeles - pilns šausmu, iznīcinošu melu un baisas patiesības.

- Te būs. - Rīneres kundze atgriezās, nesdama rokām apgleznotu paplāti, uz kuras bija sakārtotas sviestmaizes, glāze ar atdzesētu tēju un saldumi. - Ēdiet, mīļā! - Viņa uzstāja, un es padevusies saliku sev uz šķīvja ēdamo.

- Nekautrējieties, ceļojot vienmēr gribas ēst. Nekad neaizmirsīšu, cik izbadējies bija mans Volters, kad atgriezās no saviem ilgajiem braucieniem, kuros viņš nedabūja pietiekami paēst, lai Dievs mielo viņa dvēseli. Vienā rāvienā notiesāja visu, ko uzliku viņam uz šķīvja, un man par to bija liels prieks.

Viņa paņēma saldumu trauku un tajā parakņājās.

- Lai gan pusdienas paēdu, vēl prasās kāds kārums.

Apēdusi sviestmaizi, es nobaudīju gardāko mājas cepumu, kas gluži vai izkusa mutē.

- Viss ir ļoti garšīgs.

- Ēdiet vēl!

- Paldies! Vairs nevaru iemānīt ne kumosa.

- Patiešām? Vai jūs tā nesakāt pieklājības pēc?

- Es? Nu nē.

- Tad labi. Ko lai jums par Čārliju pastāstu?

- Visu. Kad jūs viņu sastapāt? Kāds viņš bija? Vai pazināt Čārliju, kad viņš bija bērns?

Rīneres kundzes mute aiz nepatikas saviebās.

- Kopš tā ģimene pārcēlās uz šo pilsētiņu, sākās visādas nekārtības. Pirms tam šī bija mierīga un draudzīga vieta. Lielākā daļa apkaimes iedzīvotāju zināja, cik ļauns ir Čārlijs. Piepeši tika atrasti dzīvnieki ar nocirstu galvu. Gadījās, ka cilvēki meta atkritumu saiņus konteinerā, un tas pēkšņi uzsprāga. Pazuda pasta sūtījumi, un dažreiz pēc vairākām nedēļām tie atradās kādā nomaļā vietā - tukšas aploksnes bez čekiem.

- Vai Būtu par to nesodīja?

- Ko jūs! Viņa tēvocis Edmunds Būts bija šerifs. Lielākais sods, ko zēns saņēma, bija parunāšanās, it kā viņa ļaundarības būtu viens liels joks. Čārlijs kļuva vecāks, un viņa nodarījumi - arvien lielāki. Viņam nebija vairāk par divpadsmit gadiem, kad viņš sāka zagt automašīnas un vizināties ar tām pa ceļiem, brāzdamies lielā ātrumā, kaucinādams riepas un visus pārbiedēdams. Kad viņam tāda ālēšanās apnika, viņš gluži vienkārši iebrauca mašīnu kādā vistu kūtī, šķūnī vai ietriecās kādā garāžā. Čārlijs bija meistars uz tādiem posta darbiem.

- Es nesaprotu, kāpēc cilvēki samierinājās, ka šerifs Čār-liju nesoda. Kāpēc to šerifu neatlaida no darba?

- Tādā mazā pilsētiņā viss ir citādi. Būts bija šerifs. Viņš atbildēja par likumu ievērošanu, viņš pieņēma lēmumus, un cauri. Tur neko grozīt nevarēja, bija vien jāsamierinās.

- Neviens pat nemēģināja ko grozīt?

- Vienu reizi mēģināja. Tas bija tūkstoš deviņsimt astoņdesmit piektā gada maijā. Togad pavasaris bija agrs un karsts. Viss jau bija izkaltis vienos putekļos. Ļaudis staigāja saspringuši kā uzvilktas stīgas. Vienā sestdienas vakarā Čār-lijs nozaga Morija Istmena Buick. Neslēpdamies viņš joņoja ar to pa visu pilsētu. Pulkstenis varēja būt ap četriem naktī, kad viņš iestūrēja mašīnu Greja Pičera šķūnī. No rīta, tiklīdz šerifs ieradās darbā, Grejs pārskaities iebrāzās viņa kabinetā un pieprasīja taisnīgu tiesu. Šerifs Būts ieteica Gre-jam nomierināties, bet Grejs paziņoja, ka nomierināties negrasās, piedraudēdams, ka sodīs huligānu pats, ja to nedarīs šerifs. Kad Būts viņu no kabineta izdzina, viņš iesēdās savā mašīnā un braukāja pa ielām, meklēdams Čārliju. To atradis, viņš brīdināja puisi, ka ielaidīs tam pēcpusē skrotis, ja tas vēlreiz tuvosies viņa īpašumam.

- Tas gan būtu labi.

- Izrādījās, ka nekas nav labi. Pēc dažām dienām pusnaktī Pičeru nams spoži uzliesmoja. Ugunsdzēsības departamenta dispečers tik vien paspēja kā saņemt trauksmes zvanu. Visi brīvprātīgie ugunsdzēsēji bija šerifa, Čārlija tēvoča, draugi. Kad viņi ieradās ugunsnelaimes vietā, māja bija nodegusi gandrīz līdz pamatiem. Greja māti, vecu sievieti, ārsti nespēja glābt, jo viņas plaušas bija pilnas ar dūmiem. Greja sievai Adelaidai, kas nodarbojās ar jauku Džeka Rasela terjera šķirnes kucēnu vairošanu, ugunsgrēkā aizgāja bojā nesen iegūtais metiens - deviņi kucēni. Pēc šā notikuma ģimene pārcēlās uz citu pilsētu.

- Vai uguni pielaida Čārlijs?

Rīneres kundze paraustīja plecus.

- Mēs visi zinājām, ka tas ir viņa roku darbs, - bet kāda no tā jēga? Neviens neuzdrošinājās celt traci, jo baidījās, ka kļūs par nākamo upuri. Tā nu Čārlijs netraucēts darīja visu, kas vien ienāca viņa zemiskajā, samaitātajā prātā.

- Ak kungs!

- Pēc kāda laika viņam apnika braukalēt ar zagtām mašīnām, un viņš sāka terorizēt bērnus, izraudzīdamies mazākos un vājākos un biedēdams tos neiedomājamos veidos. Galu galā nonāca tiktāl, ka bērni baidījās iet uz skolu, baidījās pat iet laukā no mājas. Lielākā daļa ģimeņu agri vai vēlu padevās un pārcēlās uz dzīvi citur, kā to izdarīja Piče-ri. Redzēdami, ka Čārliju neviens nesoda, ļaudis citu iespēju neredzēja.

- Vai viņš ne reizes netika arestēts? Kāds draugs man teica, ka esot aizzīmogots ziņojums par nepilngadīgā Būta pārkāpumu tūkstoš deviņsimt astoņdesmit piektajā gadā.

- Tā ir. Kā es varēju to aizmirst? Tas notika pirms Džīni-jas. Čārlijam iepatikās kāda jauna meitene, vārdā Pema Grī-lija. Viņa bija glīta meitene un pārāk gudra, lai draudzētos ar tādu kā Čārlijs, kurš, nelikdamies ne zinis par atraidījumu, tik un tā ložņāja viņai apkārt. Gaidīja viņu pēc skolas. Slapstījās ap viņas māju. Neklausījās nekādos atteikumos. - Galu galā meitene pasūdzējās savam tēvam, kurš savukārt brīdināja Čārliju, lai tas liek viņa meitu mierā, teikdams, ka viņa meita nav domāta Čārlijam un Čārlijs to nekad nedabūs.

- Kas notika tālāk?

Rīneres kundze samiedza acis. Atmiņas bija pārāk sāpīgas.

- Nekad neaizmirsīšu, kā Bills Grīlijs raudāja. Nekad mūžā neesmu vairs redzējusi tik sāpju sagrauztu vīrieti.

- Būts nogalināja Pemu?

Aizžņaugtu kaklu Rīneres kundze ievilka elpu.

- Viņš acīmredzot nolēma, ka šo meiteni, ja jau nedabūs viņš, nedabūs neviens. Lai gan tajā laikā Čārlijam jau bija kādi sešpadsmit gadi un viņš sen vairs neapmeklēja skolu, todien viņš lepni iesoļoja skolas ēkā. Visur izmeklējies, viņš atrada Pemu meiteņu tualetes telpā mazgājam no rokām krāsas pēc tēlotājas mākslas stundas. Čārlijs ietrieca viņā garu, asu virtuves nazi. Asmens izdūrās cauri sirdij.

- Ak...

- Tas vēl nav viss. Čārlijs, vēlēdamies iznīcināt pierādījumus, izlaistīja pa vestibilu benzīnu un aizdedzināja skolu. Pēc tam, izgājis ārā, viņš aizbultēja ārdurvis. Daudzi bērni guva bīstamus apdegumus, bet jauko angļu valodas skolotāju mis Šternhāgeni ķēra sirdstrieka.

- Vai šerifs beidzot rīkojās?

- Nē, arī šajā reizē viņš neko neuzsāka. Manuprāt, Čārlijs tiktu sveikā cauri tāpat kā vienmēr, ja skolā nesen nebūtu uzstādīta novērošanas kamera, kādu izmanto veikalos, lai pieķertu zaglēnus. Ierakstā bija skaidri redzams Čārlijs, kas vestibilā izlaista benzīnu.

- Beidzot! Laimīgais lūzuma punkts.

- Ne tik laimīgs, kā varētu cerēt. Čārliju tiesāja kā nepilngadīgu noziedznieku. Pat neapsūdzēja Pērnas Grīlijas nogalināšanā. Neuzmanīga apiešanās ar ieroci - kaut kā tamlīdzīgi viņi to nosauca. Par sodu Čārlijs sešus mēnešus pavadīja lepnā internātskolā, kas paredzēta grūti audzināmiem pusaudžiem. Pirms mēs atjēdzāmies, viņš jau bija atpakaļ. Tur acīmredzot Čārlijs bija nodibinājis izdevīgus kontaktus, jo pēkšņi viņam uzradās daudz naudas, smalkas rotaslietas, modernas drēbes, pat lietota sporta automašīna. Drīz Čārlijs pameta šo vietu, taču visur, kur viņš devās, mira cilvēki.

- Vai gribat teikt, ka Būts kļuva par algotu slepkavu?

- Zinu tikai to, ko esmu dzirdējusi, N. Dž. Ļaudis mēļoja, ka Būts pazīstot cilvēkus likuma abās pusēs, ka no vienas puses tiekot pasūtītas slepkavības, bet no otras puses viņu piesedzot, lai nenoķertu. Varbūt tās bija tukšas runas, bet nav jau dūmu bez uguns.

Atcerējos Alberta Danstona brīdinājumu, ka fukti no baisiem mītiem jānošķir. Zinādama Čārlija nodarījumus pagātnē, es spēšot paredzēt viņa rīcību nākotnē. Tas nekas, ka no šīs pagātnes man ļodzījās ceļgali.

- Vai Būtam bija arī citas intereses? Vai bija kas tāds, kas viņam patika? Vai tikai terorizēšana un iebiedēšana?

Rīneres kundze sarauca pieri.

- Tās nebija intereses, tie bija cilvēki. Kāds nabaga puisēns, ko viņš bija nolēmis saplosīt gabalos, vai nabaga meitene, kuru viņš nelaida vaļā.

- Dzirdēju, ka Džīnijas vecāki atdeva savu meitu Čārli-jam, lai gan pirms tam viņš meiteni pat nepazina.

- Tā ir taisnība. Tas bija darījums. Čārlijs un Džīnijas tēvs kādu vakaru spēlēja biljardu, un Čārlijs uzvarēja. Kad Kentam Begšovam bija beigusies nauda, viņš uz spēles lika meitu.

- Kaut ko tādu nav viegli iztēloties.

- Kents un viņa sieva bija briesmoņi, bet Čārlijs ir vēl sliktāks. Viņš ir vissliktākais.

- Būts ir tikai cilvēks, ļoti samaitāts, bet cilvēks, - es teicu, citēdama Danstonu, lai nomierinātu viņu un sevi.

Viņa piekrizdama pamāja.

- Man patīk jūsu domu gaita, N. Dž. Nevajag viņu celt uz pjedestāla.

- Man to iemācīja kāds gudrs cilvēks. Viņš teica, ka tādi monstri faktiski ir neizdevīgā situācijā. Viņi rīkojas ļoti paredzami, paši to neaptverdami. Un šo paredzamību pret viņiem var izmantot.

- Būtu jau labi, ja kādam izdotos Čārliju pakārt ar viņa paša virvi.

-- Taču vispirms šī virve jāatrod. Vai viņa pretīgajiem nodarījumiem bija kādas raksturīgas iezīmes?

- Vai zināt ko? Patiešām bija. Es to ievēroju tāpēc, ka mans tēvs bija zvejnieks, tāpēc mēs vienmēr vērojām mēness stāvokli, kas ietekmēja plūdmaiņas. Mēs darām to joprojām. Tēvs man iemācīja, ka jūras uzvedību nosaka mēness stāvoklis.

- Patiešām?

- Es tam ticu. Pirms vairākiem gadiem strādāju par skolotāju Hiltonhedas skolā. Pilnmēness laikā manā klasē allaž valdīja spriedze, kas izraisīja vētrainus strīdus. Visi taču zinām par mēnessērdzību, kad pilns mēness atmodina cilvēkos vājprātību.

- Ļoti interesanti. Bet kāds tam sakars ar Čārliju Būtu?

- Ar laiku ievēroju, ka Čārlijs ir nevaldāms tieši pilnmēness laikā. Naktī, kad nodega Greja Pičera nams, pie debesīm spīdēja pilns mēness. Tāds pats mēness bija arī tajā dienā, kad Čārlijs sadūra meiteni un aizdedzināja skolu. Nākamajā pilnā mēness dienā pēc Pērnas nogalināšanas, kad viņš bija izlaists pret drošības naudu un gaidīja tiesu, Čārlijs uzdrošinājās ierasties kapsētā. Nostājies pie nabaga nogalinātās meitenes kapavietas, viņš aizrautīgi stāstījis, kā viss noticis. Teicis, ka esot apmierināts, ka izbaudījis ikvienu slepkavības mirkli un pirmajā izdevīgajā brīdī darīs ko tamlīdzīgu atkal. Čārlijs neievēroja, ka turpat netālu Bērtija Ārgenbraita stāda puķes uz savas māsas kapa. Sieviete dzirdēja visu, ko Čārlijs teica, un tiesas sēdē liecinādama to atkārtoja.

- Jūs domājat, ka pilnmēness Būtu ietekmē?

- Tā varētu būt. Taču, iespējams, tā ir viņa iedoma. Leģendas vēsta, ka mēness no saviem mitekļiem izvilina raganas un vilkačus. Varbūt Čārlijs uzskata, ka tas ir labākais laiks sirojumiem viņam arī.

Sirds man dauzījās kā negudra.

- Vai atceraties, kad pēdējo reizi bija pilns mēness?

Rīneres kundze izslējās.

- Atceros gan. Tas bija tajā otrdienā, kad nomira Džīnija. Iekams jūs nepajautājāt par Būta ieradumiem, es tos abus nesaistīju kopā.

- Un kad būs nākamais pilnais mēness?

- Šosvētdien, - viņa atbildēja. - Vai tas, ka jūs zināt šo faktu, jums kaut kā palīdzēs?

- Liekas gan.

- Ceru, ka tā būs. Tā būtu milzu svētība pasaulei, ja Čārlijs Būts beidzot saņemtu pēc nopelniem.

- Es jums padošu ziņu, ja tas notiks. - Es ieskatījos pulkstenī. -Ja vēlos paspēt uz lidmašīnu, man jādodas ceļā. Paldies! Jūs bijāt brīnišķīga.

- Tad dodieties. Paņemiet līdzi dažas sviestmaizes! Varbūt noderēs. Nekad neko nevar zināt.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Reifam nebija tiesību, mani ieraugot, izskatīties tik sasodīti laimīgam. Vai tad tas nebija norādīts šķiršanās līgumā? Vai tur gadījumā nebija lasāms arī tāds punkts, kas aizliedza viņam izskatīties tik jaukam? Kad viņš atvēra durvis, viņam bija izspūruši mati, kājās mani mīļākie haki krāsas šorti un mugurā vecais labais darba krekls, ko viņš ātrumā bija greizi sapogājis.

- Kā jums gāja, Reif? Vai tiki ar visu galā?

- Mēs lieliski pavadījām laiku. Pusdeviņos Deniss Džons paziņoja, ka ir noguris, un es viņu aizvadīju uz gultu, kur viņš nekavējoties aizmiga. Brīnišķīgs bērns.

- Un viss? Tu viņam nepalasīji priekšā?

- Protams, palasīju! Es viņam lasīju un ilgi dziedāju.

- Un droši vien pasniedzi pilnvērtīgu ēdienu, un - ļauj minēt - mācīji algebru un latīņu valodu.

Viņš gaiši pasmaidīja.

- Ģeometriju un japāņu valodu. Ceru, ka neiebilsti.

- Tad jau tu esi noguris. Man ar steigu jāsaka tev liels paldies un jāatbrīvo no sloga.

- Nav nekādas vajadzības steigties. Deniss Džons ir cieši, aizmidzis. Es varu no rīta viņu aizvest atpakaļ pie Keitijas.

- Tik un tā paldies! Tu esi pārspējis pats sevi.

- Nav par ko. Būtu žēl viņu tagad modināt.

- Es negrasos viņu modināt. Nonesīšu viņu lejā uz taksometru un aizvedīšu pie Keitijas. Viņš pat nepamodīsies.

Reifs paraustīja plecus.

- Nu labi. Ja jau tu tā gribi.

- Gribu gan.

- Vai esi pārliecināta, ka tā būs pareizi? Es apsolīju Deni-sam Džonam, ka no rīta viņu aizvedīšu uz kafejnīcu, kur mēs paēdīsim pankūkas. Nevēlos likt viņam vilties.

- Paskat tik! Perijs Meisons tēlo Mēriju Popinsu. Kas to būtu domājis!

- Man patīk bērni. Tu taču to zini. Vienmēr ir patikuši. -Viņa sentimentālais, ilgu pilnais skatiens izraisīja manī vēlēšanos kraut viņam pa ausi. - Tātad viņš drīkst palikt?

- Labi, Reif. Taču no šā brīža tev visi solījumi viņam jāsaskaņo ar mani.

- Norunāts. Kā pagāja brauciens?

- Tas nebija viegls. - Reifa jautājums acumirklī uzjundīja atmiņas, turklāt par dienas sliktāko daļu - vecais priesteris tēva Maldūna istabā, Maldūns ar aizvērtām acīm blakus gultā, murminādams dažādus Dievam domātus aizbildinājumus.

- Kas īsti? - Reifs mudināja.

Valdīdama asaras, iekodu lūpā.

Viņš apskāva mani. Reifs prata lieliski apskaut, viņš bija labākais šajā jomā.

- Izstāsti man, N. Dž., neturi to sevī!

Lai gan visiem spēkiem mēģināju noturēties, vārdi izrāvās pār lūpām.

- Mūsu draudzes gans neķītri pieskārās Džekam. Pēc kāda laika Džeks to pastāstīja mātei, taču māte viņam nenoticēja. Tajos laikos neviens nespēja iedomāties, ka var notikt kas tāds. Mana māte nosprieda, ka Džeks ir samaitāts, varbūt pat velna apsēsts. Viņa mocījās ar domām, ko lai iesāk, nespēdama ne ēst, ne gulēt. Tēvam šķita, ka viņa ir slima, un tēvs uzstāja, lai viņa aiziet pie mūsu ģimenes ārsta, taču fiziski viņai nekas nekaitēja. Ārsts izrakstīja nervus nomierinošas tabletes.

Reifs glāstīja man matus.

- Neuztraucies, mīļā! Stāsti tālāk!

Izšņaucu degunu un atkal iekārtojos viņa apskāvienā.

- Tabletes nelīdzēja. Māte uztraucās arvien vairāk. Kādu dienu viņa nolēma, ka pareizākais būtu visu izstāstīt grēksūdzē, un tā arī izdarīja. Tēvs Maldūns viņu uzklausīja.

Reifs aptvēra mani ciešāk, kā nojauzdams turpmāko.

- Maldūns māti paslavēja, ka viņa rīkojusies pareizi, izturējās mierīgi un piedodoši un apsolīja, ka ar Džeku parunās. Patiesībā Maldūns biedēja Džeku ar elles ugunīm un mūžīgām mokām. Viņš manu brāli sodīja un pazemoja, līdz tas vairs neko nesaprata. Džeks sāka šaubīties, vai tas vispār noticis. Galu galā viņš nolēma savu apsūdzību atsaukt. Piknika dienā, kad mēs svinējām mātes dzimšanas dienu, viņš mātei pateica, ka visu izdomājis. Māte visu izstāstīja tēvam, un tas bija beigu sākums. Skanēja nikni, briesmīgi, neglīti vārdi. Džeks aizgāja prom, un mani vecāki devās liktenīgajā braucienā, lai izrunātos, taču ceļā viņus pārsteidza spēcīga vētra. Esmu pārliecināta, ka Džeks jutās vainīgs vecāku nāvē, tāpēc dzīve viņam pārvērtās par elli zemes virsū.

Reifs šūpoja mani maigi kā zīdaini.

- Tas ir briesmīgi, N. Dž. Man tik ļoti žēl!

Atbrīvojos no viņa apskāviena un piedurknē noslaucīju

seju. Kā par brīnumu, piepeši jutos mierīga un atvieglota. Gadiem ilgi nebiju tā jutusies.

- Ar mani viss ir kārtībā, Reif. Tagad jūtos labāk. Kā lai es to izstāstu Keitijai?

- Tieši tāpat, kā izstāstīji man. Nav šaubu, ka Keitija to izturēs, N. Dž.

- Laikam jau tev ir taisnība.

Viņš izlaida roku caur matiem.

- Es ļoti daudz domāju par tavu pacienti, ko nogalināja cietumā. Es patiešām rīkojos nepareizi, teikdams, ka tev nevajag iesaistīties viņas slepkavības izmeklēšanā. Esmu pārliecināts, ka justos tieši tāpat kā tu, ja kas tāds notiktu ar manu klientu. Es atvainojos. Es gribu tev palīdzēt.

Mēs cieši skatījāmies viens otram acīs.

- Vai tiešām, Reif?

-Jā.

- Goda vārds?

- Jā, N. Dž. Ko lai es daru?

- Ja tu tiešām gribi man palīdzēt, es zinu, kas darāms.

Piecdesmit otrā nodaļa

Reifs bija caurcaurēm jurists, tāpēc viņa palīdzība man, protams, kaut ko maksāja. Man vajadzēja piekrist neskaitāmiem nosacījumiem, kas mani apgrūtināja. Man bija jāapzvēr, ka netuvošos mūsu izlikto lamatu vietai ne pirms, ne vismaz nedēļu pēc iecerētās darbības. Es nedrīkstēju iet uz turieni ne pati, ne arī lūgt kādu to izdarīt, lai gan nespēju iedomāties, kurš tas varētu būt. Man bija jāpiekrīt, ka nemēģināšu uzzināt, kas ir Reifa sabiedrotais, un nemēģināšu ar šo cilvēku sazināties un iegūt viņa aprīkojumu pēc tam, kad iecerētā darbība būs garām. Līdz tam es nedrīkstēju zvanīt ne Reifam, ne kādam citam viņa birojā, ne draugiem, ne radiem, vienalga, cik attāls rads vai draugs. Patiesībā par šo tematu es nedrīkstēju runāt ne ar vienu dzīvu būtni zemes virsū - nekad. Vienīgais izņēmums būs mana oficiālā liecības sniegšana. Pārējā laikā man jādzīvo parasta dzīve un jāizliekas, ka nekas īpašs nenotiek.

Par laimi, man bija Deniss Džons, kurš palīdzēja pārlaist šo laiku. Aizvedu viņu uz vēl vienām pankūku brokastīm netālu no Keitijas dzīvokļa, un, tiklīdz bijām maltīti beiguši, viņš apvaicājās par baznīcu.

- Tu gribi iet uz baznīcu?

- Ir taču svētdiena, - viņš stingri noteica, it kā šis jautājums vairs nebūtu apspriežams.

Bija pagājis milzum daudz svētdienu, kopš t ju apmeklējusi kādu baznīcu. Neizprotamu iemeslu pēc nolēmu, ka vislabāk būs, ja dosimies uz milzīgo Svētā Patrika katedrāli. Mēs aizdedzām svecītes par Lotiju un ieņēmām vietas starp citiem baznīcēniem. Kad pienāca mana kārta grēksūdzei, es uzskaitīju visus grēkus, ko vien spēju atcerēties. Tas prasīja krietnu brīdi.

- Esmu pārliecināta, ka ir vēl kas, tēvs. To es atcerēšos vēlāk.

- Šīs durvis ir vienmēr atvērtas.

Pēc tam abi devāmies pa Piecdesmito avēniju uz priekšu, lai pastaigātos pa parku. It kā norunājuši, mēs apmetām līkumu bērnu zooloģiskā dārza teritorijai un devāmies uz parka rietumu pusi. Pie nelielas laivu mājas ar dīķi mēs noīrējām ar pulti darbināmu miniatūru burulaivu. Sākumā Denisam Džonam neveicās laivas vadīšana ar pulti, bet viņš neatlaidās - samiedzis acis un mēles galiņu iespiedis vaigā, zēns centās, cik spēj. Pamazām apguvis vajadzīgo prasmi, viņš lepns uzelpoja.

- Esmu laivu pavēlnieks, N. Dž.

- Esi gan. Manuprāt, no šā brīža man tevi jāsauc par kapteini Denisu Džonu.

- Tev jāsaka: "Jā, kapteini, klausos, kapteini!"

- Jā, kapteini, klausos, kapteini!

- Vai tev ir laiva?

- Nē, nav.

- Vai kādreiz to iegādāsies?

- Diez vai.

- Tas nekas, tu varēsi braukt ar manējo.

Es militāri sveicināju, pielikdama roku pie galvas.

- Vai es drīkstu kapteini apskaut, ser?

Viņš ļāvās manam apskāvienam, pastiepdams man pretī brīvo roku un veltīdams man vienīgi tik daudz uzmanības, lai neciestu laivas vadīšana.

- Lotijas tante ir ļoti slima, vai ne?

- Jā, mīļumiņ, slima.

- Vai viņai sāp?

- Nedomāju gan. Viņa daudz guļ. - Lotija jau dienām ilgi bija komā. Cerību, ka viņa izķepurosies, gandrīz nebija.

- Kāpēc viņa visu laiku guļ?

- Tāpēc, ka ir slima, mīļumiņ. Slimība viņu nogurdina.

- Vai tas nozīmē, ka viņa atdusas mierā?

- Kur tu to dzirdēji?

- Māmiņas bērēs.

- Laikam jau tā ir.

- Tas ir atkarīgs no Dieva, vai ne?

- Dažreiz ir grūti izskaidrot, kāpēc notiek tā vai citādi. Nereti mums gluži vienkārši jāpieņem notikumi tādi, kādi tie ir.

Viņš noklausījās šos vārdus ar pieauguša cilvēka skatienu sejā. Piepeši arī manā prātā viss noskaidrojās. Faktu es novērst nespēju, bet ietekmēt notikumu gaitu gan. Šī izpratne turpmākajās norisēs bija izšķiroša.

Piecdesmit trešā nodaļa

Keitija devās prom agri, sagatavojusies pielūdzēju glaimiem un apbrīnas un sajūsmas izpausmēm. Viņa piedāvājās pa ceļam ievest Denisu Džonu pirmskolā un atstāja mani vienu neizpratnē, ko lai iesāku ar savu bezdarbību. Satvērusi rokās bezvadu telefonu, es bezmērķīgi šaudījos pa viņas plašo dzīvokli, cerēdama, ka Reifs tūlīt, tūlīt piezvanīs.

Taču viņš nezvanīja. Visu rītu - neviena paša pīkstiena. Pienāca pusdienlaiks. Pulkstenis bija viens. Pēc tam divi.

Ap diviem trīsdesmit es jau biju gatava padarīt galu sev, viņam un īsti pat nezinu, kādā secībā. Ap trijiem telefons beidzot iezvanījās.

- Dieva dēļ, stāsti! Kas notika? Vai viņš atnāca?

- Atnāca, vakar ap pulksten četriem.

- Fantastiski, Reif. Kur ieraksts? - Līnijas pretējā galā valdīja klusums. - Vai kaut kas nav kārtībā?

Viņš nopūtās.

- Es kļūdījos, N. Dž. Kaut ko neparedzēju. Es ļoti atvainojos.

- Par ko tu runā?

- Būts atnāca pie Džīnijas kapa, kā jau tu teici.

- Es to zināju. Patlaban ir pirmais pilnmēness laiks pēc Džīnijas nogalināšanas. Viņš tā rīkojies ari iepriekš.

Reifs nopūtās vēlreiz.

- Tev bija taisnība. Viņš patiešām tur stāvēja un kaut ko runāja apmēram desmit minūtes, pēc tam devās prom. Mans vīrs viņu novēroja binoklī un to redzēja.

- Kas īsti nogāja greizi? Vai Būts pamanīja, ka viņu novēro?

- Nē, nekā tamlīdzīga. Mans cilvēks ir profesionālis. Viņš pat nogaidīja, līdz kapsētu slēdz, pārliecinādamies, ka Būts neatgriežas, un tikai tad novāca kameru.

- Neko nesaprotu. Izklausās, ka viss noritēja bez aizķeršanās.

- Gandrīz. Kameras mikrofons bija noregulēts tā, ka tam jāsāk darboties trokšņa iespaidā. Tas bija vienīgais veids, ko varējām iedomāties, lai kameru varētu atstāt pie Džīnijas kapa uz visu dienu. Nelaime ir tāda, ka netālu no kapsētas ir lidosta, tāpēc pār kapsētu nemitīgi traucās lidmašīnas. Troksnis aktivizēja mikrofonu, un tas ierakstīja lidaparātu skaņas, pirms atnāca Būts un sāka runāt. Var saklausīt, ka viņš runā, bet nevar saprast, ko saka.

- Bet videomateriāls taču tev ir?

- Es zinu, ko tu domā, N. Dž., bet tas ir bezcerīgi. Būts stāvēja tā, ka var redzēt kustamies viņa muti, bet saprast no lūpām vārdus nav iespējams, jo nav redzama visa mute. Keitija, protams, lieliski lasa no lūpām, bet ari viņai tas nebūs pa spēkam. Man ļoti žēl. Man vajadzēja to paredzēt. Tā ir tikai mana vaina. Kā lai es izlaboju savu kļūdu?

- Brauc šurp, Reif, un atved kaseti!

- Kāpēc? Es jau teicu, ka Būta mute saskatāma tikai da-ļēji.

- Varbūt ar to pietiks. Es pazīstu kādu, kas lasa no lupām tik labi, ka pārspēj pat manu māsu.

- Patiešām? Kas viņš ir?

- Eva Everhārta.

Reifs nokremšļojās.

- Es negribu tevi sarūgtināt, N. Dž., bet Eva taču nav īsts cilvēks.

Klausījos viņā, burvīgi smaidīdama.

- Tu maldies, mans draugs. Patiesībā viņa ir īsta. Tiklīdz es visu nokārtošu, tu satiksi viņu vaigu vaigā.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Līdz pulksten sešiem, kad dzīvoklī iebrāzās māsa, jau vairākas reizes biju ierakstu noskatījusies. Reifs to man piegādāja, braukdams uz pirmskolu, lai tur izņemtu Denisu Džonu un aizvestu viņu pēc tam uz Kabija mūzikas klubu. Vēl un vēlreiz vēroju ierakstu, pētīdama Būta pretīgo smīnu brīdī, kad viņš stāv pie Džīnijas kapa. Es arī sevī smīnēju, iztēlodamās, ka šī izdzimteņa bravūra izgaisīs mirklī, kad tiesnesis pavēstīs, cik gadu desmiti viņam jāpavada stingrā režīma cietumā. Iztēlojos, kā Raikersā piemeklē šim nelietim atbilstošu kameru. Bez šaubām, Lielā Millija ar patiku ņemtu "mīļo cālīti" zem sava platā, neticami spēcīgā spārna un salauztu viņam visus kauliņus, ja vien neatrastos sieviešu cietumā.

Keitija uzmeta skatienu ierakstam.

- Ko tu tur skaties? Vecu filmu?

Nospiedu uz pults pogu, kas apstādināja ierakstu.

- Atvaino, es nedrīkstu ar tevi par to runāt.

Tajā brīdī ienāca Reifs ar Denisu Džonu.

- Keitija ir izņēmums, N. Dž. Kā tad citādi tu piedabūsi Evu Everhārtu lasīt no lūpām?

Keitija satracināta sāka mētāt rokas.

- Eva? Vai jūs abi esat jukuši? Kas šeit notiek?

Aizsūtījusi Reifu prom, lai viņš paspēlētos ar Denisu Džonu, es visiem spēkiem pūlējos izskatīties pēc sirdsskaidras būtnes.

- Reifa cilvēks mēģināja ierakstīt Būta atzīšanos pie Džī-nijas kapa. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš tur pateica pietiekami, lai tiktu pakārts par sievas slepkavību, bet diemžēl no ieraksta nevar saprast, ko viņš saka.

- Kā tu zināji, ka Būts tur uzradīsies?

- Tas ir garš un sarežģīts stāsts.

- Kāds tam visam sakars ar Evu?

- Ar tavu izdomāto tēlu - nekāds. Es ieminējos Reifam par īsto Evu Everhārtu, to, kuru tu man aprakstīji, nodēvēdama par labāko lasītāju no lūpām, kādu vien esi satikusi. Esmu pārliecināta, ka viņa mācētu atšifrēt, ko Būts ierakstā saka.

- Blēņas! Tādas personas nav. Ja kāds spēj kaut ko nolasīt no Būta lūpām, tad tā esmu es. Ieslēdz ierakstu, paskatīsimies!

Ieslēdzu kaseti, un Keitija paliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu Būta muti. Viņa nespēja nolasīt, ko Būts saka, bet es pazinu savu māsu kā raibu suni. Keitija uztraucās.

- Kāpēc viņi neuzfilmēja to cilvēku no dažādiem skatpun-ktiem? Kāpēc viņi to sasodīto kameru nenovietoja tā, lai visu var saredzēt? Kāpēc apgaismojums ir tik draņķīgs?

Kad Būts no Džīnijas kapa ierakstā aizgāja, es to izslēdzu.

- Tātad tu nespēj saprast.

- Neviens to nespētu, jo tas nav iespējams! - viņa asi žestikulēja.

- īstā Eva to varētu gan. Tu man stāstīji, kā viņa spēlējusi beisbolu. Tu teici, ka šī meitene uztvērusi vārdus, ko savā starpā pārmijuši bumbas padevēja un bāzes spēlētāja, kura atmuguriski skrējusi, lai noķertu bumbu. Tas bija tik netica-mi! Tu teici, ka viņa spētu nolasīt no lūpām pat tad, ja cilvēks sēdētu garām braucošā vilcienā.

- Es droši vien pārspīlēju.

- Nē, tu nepārspīlēji! Tu pārspīlē tikai tad, kad stāsti par sevi! Kur lai es meklēju to meiteni?

- Nav ne jausmas. Pagājis tik daudz gadu!

- Nemaz ne tik daudz. - Es pacēlu telefona klausuli. - Kur viņa dzīvo?

- Es taču tev teicu, ka nezinu! Es neatceros.

- Keitij, man šī spēle sāk apnikt. - Noliku uz brīdi klausuli atpakaļ. - Vai nu tu man pasaki viņas vārdu un kur viņa dzīvo, vai arī The New York Times saņems jauku ziņu.

- Labi! - viņa dusmīgi rādīja. - Dari, ko gribi!

- Labi, darīšu arī. - Atkal pacēlu klausuli.

- Tavi draudi mani nebaida!

- Vai uzziņas? Man vajadzīgs The Nezu York Times telefona numurs.

Keitija apsviedās uz papēža un izbrāzās laukā. Sasniegusi vestibilu, viņa izpildīja tikpat veiklu pirueti, metās atpakaļ un izrāva klausuli man no rokām.

- Viņu sauc Āva Hanemena, un viņa kopā ar ģimeni dzīvo Rajā. Viņai ir kurlmēmo telefons, tāpēc es piezvanīšu viņai pati. ja viņa piekritīs lasīt no Čārlija Būta lūpām, viņai droši vien vajadzēs liecināt zvērināto priekšā un, ja nonāks tik tālu, tad arī tiesā. Būta aizstāvji mēģinās samalt viņu miltos. Viņi iesniegs neskaitāmus ekspertu atzinumus, kuros būs apstiprināts, ka no Būta lūpām šajā ierakstā neko nolasīt nav iespējams. Viņi uzbruks Āvai personiski, mēģinās celt viņai neslavu un pazemot.

Es saraucu pieri.

- Ak! Tad kāpēc tu tomēr lūgsi? Kādēļ vaicāsi, vai viņa piekrīt? Kādēļ teiksi vecākiem, lai viņi to atļauj?

- Tāpēc, ka tā ir taisnība. Āva patiešām pārsteidzoši labi lasa no lūpām. Kā tu domā, kas šo meiteni mācīja?

-Tu?

- Trāpīts! Es sāku strādāt ar viņu, kad viņai bija nepilni divi gadi. Izmantoju multimodālo metodi, un tagad viņa spēj lasīt no lūpām, runāt un rādīt zīmes. Āva un viņas vecāki ir tik pateicīgi, ka viņi izdarīs visu, ko vien lūgšu. Taču es nelūgšu tevis vai tavu stulbo draudu dēļ.

- Tad kāpēc?

- Tāpēc, ka man līdz nāvei apnikusi tava apmātība ar Čār-liju Būtu. Ja viņš patiešām ir noslepkavojis savu sievu, viņam jāsaņem pelnītais sods.

- Paldies tev, Keitij! - nožēlas pilna es rādīju. - Paldies tev no visas manas melnās, pretīgās sirds dziļumiem.

- Aiztaupi man savas pateicības! - Saraukusi pieri, viņa paskatījās pulkstenī. - Man ir norunāta tikšanās pie vakariņu galda, tāpēc tagad es piezvanīšu un došos prom. Skaidrības labad vēl piebildīšu, ka Āva un viņas vecāki ļoti labi zina, kas iedvesmoja mani radīt Evas Everhārtas tēlu. To zina arī mani lasītāji.

Viņa devās pie grāmatplaukta un izvilka eksemplāru, kas bija sērijas otrā grāmata un iznākusi pēc pirmās, kura guva plašu popularitāti. Tur tas bija, pašā pateicības saraksta augšgalā. īpašs paldies manai neticami apdāvinātajai skolniecei Āvai Hanemenai, kuras brīnumainais talants vedināja mani uz domu, ka neparastā meitene Eva var būt pavisam īsta.

Piecdesmit piektā nodaļa

Mana māte mēdza teikt, ka pat vistumšākā nakts reiz beidzas. Šķita, ka manā dzīvē drīz beigsies ilgs, mokpilns murgs.

Teds Dēmetrijs atstāja ziņu manā automātiskajā atbildētājā, ka Klarisa iesniegusi šķiršanās dokumentus. Ar nosacījumu, ka viņš neizvirzīs finansiālas pretenzijas, Klarisa neiebilda pret pilnas aizbildnības piešķiršanu Tedam uz viņu meitu Robiju. Emma Volkota piezvanīja un pavēstīja, ka viņa gandrīz jau norunājusi drošu patvērumu Denisam Džonam. Keitija aizveda kaseti ar ierakstu Āvai Hanemenai, un, kā jau es cerēju, meitene spēja - lai gan ne gluži visu - nolasīt no Būta lūpām, ko viņš saka pie Džīnijas kapa. Mana māsa jau pāris stundu strādāja kopā ar apbrīnojamo Āvu, rakstīdama tulkojumu, un ziņoja, ka paies vēl krietna pusstunda, iekams abas pabeigs. It kā tā visa jau nebūtu pietiekami pilnai laimei, piezvanīja Ņina Prezenta, pavēstīdama labas ziņas.

- Brets pieņēmis darbā kādu jauku cilvēku, kurš ieņems psihiatriskā centra izpilddirektora amatu, N. Dž. Rīt viņš no pilsētas aizbrauks, bet pirms tam Brets gribētu, lai jūs satiekaties ar viņu. Vai jūs izbrīvētu laiku brokastīm "Klubā"?

- Protams, labprāt. Cikos?

- Jums jāsatiekas septiņos, lai viņš paspētu uz lidmašīnu. Bretam visu dienu ir sapulces, tāpēc piedāvājos, ka jums piezvanīšu un norunāšu tikšanos. Ieminējos par to Viļam Krei-tonam, arī viņš, starp citu, priecājas. Teica, ka ar prieku dos jums rekomendāciju.

- Tas ir brīnišķīgi, Ņina. Pat ļoti, vienīgi...

-Kas?

- Nekas īpašs. Uz laiku esmu apmetusies pie māsas, un man nav līdzi piemērotas drēbes.

- Vai nevarat ko aizņemties no Keitijas?

- Protams, bet viņas drēbēs es nejutīšos gluži savā ādā. Vispār jau varu aizskriet līdz mājām un vajadzīgo paķert.

- Atvainojiet, ka sagādāju tādas neērtības.

- Ko jūs! Tieši otrādi - esmu sajūsmināta.

- Tad jau labi. Ilgāk jūs nekavēšu. Tiklīdz jūsu tikšanās būs galā, lūdzu, piezvaniet man, lai varat visu izstāstīt.

Piecdesmit sestā nodaļa

Diemžēl pārāk vēlu aptvēru, ka šis tas jau pašā sākumā bija aizdomīgs. Es grozīju atslēgu slēdzenē šurpu turpu, līdz tā pagriezās. Kad pastūmu durvis, ieraudzīju, ka uz grīdas nav ierastā reklāmas lapeļu blāķa, tikai viena saburzīta ēdienkarte. Kad vēlāk visu apdomāju ar vēsu prātu, atcerējos, ka pat tumsa dzīvoklī šķita citāda - bieza un blīva, tā it kā smacēja un nomāca.

Par laimi, es pratu atrast gaismas slēdzi pēc taustes. Tas bija iemontēts aiz neliela taureņveida misiņa pakaramā, uz kura es parasti karināju savas atslēgas. Turpat bija piestiprināts spogulis koka rāmī, ko biju iegādājusies ielas tirdziņā. Tā nu, taustīdamās pēc slēdža, slidināju roku pa sienu.

Tūlīt arī sagrābstīju pakaramā kāsi starp diviem izslietajiem taureņa spārniem, pēc tam mani pirksti pārslīdēja vēsajai spoguļa virsmai. Taustījos tālāk, meklēdama gaismas slēdzi.

Bet sataustīju ko citu.

Mans mazais pirkstiņš pieskārās nevis slēdzim, bet kaut kam mīkstam, kas tikko manāmi ietrīcējās. Es sastingu.

Pēc mirkļa mani sagrāba spēcīgas rokas, atlauzdamas manējās uz muguras. Caur pleciem izšāvās asas sāpes.

- Izbeidziet!

- Tu esi tā, kurai jāizbeidz, Nabaga Džūlija, - balss skanēja ļauni un dzēlīgi. - Nevajag bāzt degunu citu darīšanās.

Nespēju ticēt savām ausim.

- Būts?

Viņš ar apakšdelmu spieda man kaklu. Jutu alus un tabakas smārdu.

- Kas tev kaiš, maita? Vai esi tikpat kurla kā tava māsa? Vai nedzirdēji, ka teicu, lai nebāz savu sasodīto degunu citu darīšanās?

- Es nebāzīšu, apsolu. Tikai laidiet mani vaļā.

- Ei, tas gan bija labi! Man patika - palūdzies vēl!

Es klusēju.

Viņš ciešāk aizspieda man kaklu. Es gārdzu un rīstījos, cīnīdamās pēc elpas.

- Ja es tev lieku lūgties, maita, tev jālūdzas!

Prāts izmisīgi meklēja kādu iespēju.

Būts paklakšķināja ar mēli.

- Vai zini, kā notiek manā grāmatā? Ja kāds neklausa, viņš mirst.

Asmens pāršķēla manas drēbes ar šausminošu vieglumu, skardams miesu. Sāpes kā elektrības trieciens izšāvās caur ķermeni.

- Lūdzu, nē! - es novaidējos.

- Rimsties, Būt! - atskanēja cita vīrieša balss. - Vēl ne.

Sākumā nesapratu, kam pieder šī balss. Tas nevarēja būt!

- Neāksties, Kreiton, tu taču dzirdēji, ko viņa grib, - Būts teica. - Tā maita alkst mirt. Viņa to lūdzas!

- Doktor Kreiton? Ko jūs šeit darāt? Kas notiek?

- Kuš, N. Dž.! Vēlāk, Būt. Ja gribi saņemt savu naudu, uzdevumu izpildi precīzi.

- Neesi tāds pakaļa! Jēziņ, kā man riebjas tie psihiatri! -Asmens iedūrās dziļāk, un es iekliedzos.

- Ko tu dari? - Kreitons uzkliedza. Viņš nospieda slēdzi, un istaba pielija ar gaismu. Ieraudzījis asinis un brūci, viņš sadrūma. - Es taču tev teicu - pagaidi!

- Ja nu es negribu gaidīt?

- Tu darīsi, kā es likšu!

Būts noņirdzās.

- Un kas būs, ja nedarīšu, veco zēn? Tu man iesitīsi ar savu spieķīti?

- Nu man reiz pietiek, - Kreitons ledainā mierā noteica. - Neceri vairs uz jaukiem, viegliem darbiņiem un lielu naudu!

- Zini, ko es tev sacīšu, vecais? Tu jau nu to nenoteiksi.

- Bet vai zini, ko es sacīšu tev? Ja ar mani kas notiks, tevi piebeigs kā traku suni.

Mans prāts atteicās ticēt tam, ko dzirdēju.

- Ko jūs runājat, doktor Kreiton? Kāds jums ar viņu sakars? Tas, ko es dzirdu, ir neprāts!

- Esiet droša, nekā neprātīga šeit nav. Tas viss ir prātīgs un vajadzīgs, bet jūs jau to nesapratīsiet.

- Kā lai es to saprotu? Jūs esat saistīts ar viņu? Jūs... -Man trūka vārdu.

- Mani neinteresē jūsu viedoklis, N. Dž. Laiks doties prom. Aizved viņu uz mašīnu, Būt! Tūlīt pat!

Būts iezviedzās.

- Tu nu gan esi sasprindzis, viss ģīmis sarkans! Skaties, ka nedabū sirdstrieku, vecais ķēms!

- Es teicu - ved viņu prom! Dari, ko saku!

- Labi, labi. Esi rāms, vecais! Jau kustos. Esam jau prom.

Būts aizspieda man muti ar savu raupjo plaukstu un izgrūda mani ārā uz lieveņa. Neveikli streipuļojām pa man tik pazīstamo kluso ieliņu. Kreitona automašīna bija novietota aiz stūra. To arī es nebiju ievērojusi. Vērīgums būtu paglābis mani no nepatikšanām.

Kad tuvojāmies mašīnai, es sāku tiepties, klusībā lūgdamās, lai kāds mūs ierauga un iztraucē šo vīru nodomu.

- Lūdzu! Man ir slikti! Es tūlīt vemšu.

- Tev būs tik slikti, ka tu pat iedomāties nevari. Kāp mašīnā, maita! Kusties! - Būts rupji iegrūda mani pakaļējā sēdeklī, pēc tam iekāpa pats un apsēdās man blakus. Viens bērnu krēsliņš joprojām bija piesprādzēts pie sēdekļa. Pārējie bija pagrūsti malā, lai atbrīvotu sēdvietas.

Kreitons apsēdās pie stūres un sāka braukt dienvidu virzienā.

- Durvis ir noslēgtas ar bērnu drošības slēdzi, N. Dž., tāpēc nemaz nepūlies tikt ārā, - viņš mierīgi paskaidroja.

- Lūdzu, nedariet to, doktor Kreiton! Jūs nokļūsiet cietumā.

- Ir sliktākas vietas par to.

- Padomājiet par savu ģimeni! Par Molliju un bērniem!

- Tieši tāpēc jūs esat šeit.

- Par ko jūs runājat? Es neko nesaprotu!

- Aizveries! - Būts man uzbrēca. - Un beidz skandināt tos stulbos jautājumus!

- Lai jautā, Būt! Nu jau vienalga, vai viņa zina vai ne.

Būts iezviedzās.

- Kad es tikšu viņai klāt, tad patiešām būs vienalga.

Kreitons brauca uz dienvidu pusi.

- Nu, N. Dž., jautā, ko gribi.

- Kurp jūs mani vedat?

- To jūs drīz redzēsiet.

- Kas vispār notiek? Ko jūs darāt, doktor Kreiton? Es nesaprotu!

- Jūs nesaprotat, jo savā ziņā, N. Dž., vēl esat gatavais bērns. Jūs nekad neesat jutusi lielu atbildību, jums nekad nav bijis jārūpējas par kādu citu. Tikai par sevi.

Atpakaļskata spogulī notvēru viņa skatienu. Kreitona sejas izteiksme bija salta un nedzīva.

- Kāda jums ir jēga mani nogalināt?

- Runa nav par jums, N. Dž. Jūs tikai patrāpījāties ceļā. Es taču jūs pirms kāda laika brīdināju. Devu jums iespēju apstāties un ieteicu neurķēties Džīnijas Begšovas slepkavībā, bet nē, jūs jau neklausījāties. Patiesībā man nemaz negribas atņemt jums dzīvību, bet jūs man neatstājat izvēles iespējas.

- Nemuldi tik daudz, vecais! - Būts iejaucās sarunā. - Es to nodarīšu, nespēju vien sagaidīt. - Viņš novilka ar naža asmeni man pa apakšdelmu, kur palika gara, asiņaina svītra.

Iedomājos Danstonu, pūlēdamās atcerēties, ko viņš man teica, un mēģinādama aizgaiņāt bailes, kas mani stindzināja.

- Pacieties, Čārlz! - Kreitons sacīja. - Tu sagaidīsi.

- Kāda starpība, velns parāvis? Es to varu izdarīt ari šeit! Pēc tam izmetīsim kaut kur ārā. - Viņš novilka asmeni man gar vaigu. - Man šķiet, ka es tevi sagriezīšu smalkās sloksnēs, maita tāda. Darīšu to jauki un lēni, kā jums, meičām, patīk. Ko tu par to saki?

Kreitons nogriezās no galvenā ceļa. Viņš nobremzēja, izlēca no mašīnas un atrāva durvis, kur sēdēja Būts.

- Pietiek! Tagad es sēdēšu viņai blakus, bet tu brauksi!

Būts pavērsa asmeni pret Kreitonu.

- Nekur es nebraukšu!

Kreitons izrāva no mēteļa kabatas 45. kalibra pistoli un mērķēja Būtam sirdī.

- Domāju, ka tu ļoti labprāt sēdīsies pie stūres, Čārlz. Ja vien negribi mirt.

Būts paraustīja plecus un pārsēdās pie stūres. Kad Kreitons iekārtojās man blakus, es manīju, cik saspringts viņš ir. Gaisā jutu ko savādu - asu, stūrī iedzīta zvēra smaku.

Būts traucās lielā ātrumā.

- Nejoņo kā jucis, idiot! Tu pievērsīsi mums policijas uzmanību!

- Liela muiža! Manā ģimenē paaudžu paaudzēm bijuši kruķi. Kruķiem ir pašiem savas darīšanas, vecais. Atceries to!

- Šeit ir Ņujorka, But, nevis Kaus UUC3UUl> v.» _______

ģeli un trulu, neaptēstu dienvidu pogaino. Ja ceļu policija tevi apstādinās, viņi tevi ietupinās bez kādām pārrunām ar tavu tēvoci.

- Nu un? Ja iesēdinās, es piezvanīšu, kur vajag, un atkal būšu uz brīvām kājām.

- Labi, labi. Netaisos strīdēties ar tevi, tikai neaizmirsti, ko teicu. Ja salaidīsi ko grīstē, tev ir beigas ar visiem saviem kruķu draudziņiem.

- Ak vai! Kā tu mani nobiedēji, Kreiton! Es viss trīcu un drebu no bailēm. Nolādēts!

Mašīna, pacirtusies sāņus, gandrīz saskrējās ar pretimbraucošo auto kreisajā joslā. Nokauca bremzes. Biju pārliecināta, ka avārija ir neizbēgama, bet Būts paspēja sagriezt stūri, un spēkrata gaita izlīdzinājās. It kā nekas nebūtu noticis, viņš ievilka no cigaretes dūmu, sameklēja smagā me-tāia radiostaciju un uzgrieza dārdoņu uz pilnu skaļumu.

Pieliecos Kreitonam tuvāk.

- Jums tas nav jādara! - es iekliedzu viņam ausī. - Vēl nav par vēlu ko labot!

Viņš pavīpsnāja.

- Atpakaļceļa sen vairs nav. Mana taka ved tikai vienā virzienā. Pirms daudziem gadiem sastapu Čārliju kādā labošanas iestādē, kur viņš, zaļš pienapuika, bija nokļuvis un kur es strādāju. Uzreiz ievēroju, ka viņš atšķiras no citiem, izceļas pat starp visvairāk samaitātajiem bērniem. Par noteiktu summu pastāstīju par viņu dažiem ieinteresētiem cilvēkiem, kam bija vajadzīgs tieši tāds zēns. Tas bija pirmais solis. Pēc tam es to ļoti pārdzīvoju. Tagad vairs ne. Daru, kas jādara, un cauri. Kad esi pārdevis dvēseli pēc dvēseles, ar laiku to darīt ir viegli.

Radio dārdēja troksnis, apdullinādams smadzenes.

- Ko tas viss nozīmē, doktor Kreiton? Kāds tam sakars ar mani?

- Nekāds, es jau jums teicu. Gluži vienkārši jānovāc šķēršļi, kas stājas ceļā, un patlaban šķērslis esat jūs. - Viņš maigi palūkojās mani, it kā nekas nebūtu noticis, it kā Zeme joprojām riņķotu savā orbītā.

Kreitons pasmaidīja.

- Mollija ir brīnišķīga sieviete, manas dzīves mīlestība, bet viņai nav iespējams izpatikt. Viņa uzstāja, ka mums vajadzīgi četri bērni. Kad tie dzima, viņa, protams, bija pārgurusi un pieprasīja arvien lielāku un lielāku atbalstu. Mēs iegādājāmies lielāku dzīvokli, pēc tam vēl lielāku. Katram nākamajam miteklim bija jābūt plašākam, greznākam un lepnā rajonā. Turklāt Mollijai vajadzēja pienācīgu apģērbu un rotaslietas, lai iederētos starp izsmalcinātajiem kaimiņiem. Ari bērniem nepieciešams pats labākais - visskaistākās drēbes, visdārgākās rotaļlietas, vislabākās privātstundas un tā tālāk. Mums bija divas automašīnas, ko ik gadu pieklājās mainīt. Katrs atvaļinājums bija rūpīgi izplānots. Mēs kļuvām par biedriem visos iespējamos pareizajos klubos. Negarlaikošu jūs ar nebeidzamiem tamlīdzīgiem sīkumiem. īsi sakot, prasības nepārtraukti auga. - Pēkšņi viņš paliecās uz priekšu un piegrūda Būtam pie spranda pistoles stobru. - Izmet cigareti un nogriez klusāk to stulbo mūziku! Man tā krīt uz nerviem!

- Protams, vecais. Ko vien teiksi. - Būts izņēma no mutes cigareti un nospieda to uz Kreitona automašīnas ādas sēdekļa. Pēc tam viņš izslēdza radio, izrāva to no paneļa un izmeta pa logu.

- Vai vēl kas?

- Pagaidām pietiks.

- Es saprotu, ka jums nav viegli, ka esat saspringts, lai tiktu ar visu galā, bet... kā jūs nonācāt līdz šim?

- Viss ritēja savu gaitu. Es grimu parādos arvien dziļāk un dziļāk. Ar algu, ko man maksāja Raikersā, un papildu naudu, ko pamanījos nopelnīt šur tur citur, nepietika, lai savilktu kopā galus. Bērni jāsūta privātskolās, vasaras nometnēs, jāalgo mājskolotāji, jāriko greznas viesības un jādara viss pārējais. Kļuva aizvien sliktāk un sliktāk.

Taču tad, pirms pāris gadiem, Ņina Prezenta man pastāstīja, ka viņa ieguldījusi naudu kādā kompānijā, kas grasās veidot privāto cietumu tīklu. Investoru ieguldāmais minimums bija krietni liels, bet izskatījās, ka tā ir lieliska izdevība. Sagrabināju nepieciešamo summu, paņēmu vēl vienu kredītu, strādāju papildu darbus.

Zināju, ka riskēju ar visu, taču biju pārliecināts, ka projekts ir drošs. Pirmajos mēnešos viss noritēja, kā cerēts. Pat vēl labāk. Cietumos auga vardarbība, un apstākļi tajos kļuva aizvien sliktāki. Ieslodzītie rīkoja grautiņus, pieprasīdami pārmaiņas. Politiķi atbalstīja mūsu kompānijas projektu, lai gan mums vairs nebija īpašas vajadzības pēc atbalstītājiem - to bija pietiekami.

- Taču pēc tam aizbrauca jumts! - Būts noņirdzās. - Šī daļa man patīk vislabāk, vecais. Pastāsti viņai, kā tas viss izgāzās, ellē ratā!

Kreitons aizvēra acis.

-Cietuma priekšniekam Kantrovicam pasliktinājās veselība, un viņš nolēma aiziet no darba. Viņa vietā norīkoja Dei-liju, un tas bija beigu sākums. Tiklīdz uz klāja parādījās Dei-lijs, vardarbība cietuma sienās dramatiski samazinājās. Plašsaziņas līdzekļi to ātri vien uzoda un novērtēja, visi kā viens piepeši sākdami slavēt sabiedrisko cietumu sistēmu. It kā ar to nepietiktu, The Times publicēja rakstu, cik neveiksmīgs esot privāto cietumu projekts.

Nu man šis tas kļuva skaidrāks.

- Jūsu ieguldījums pārvērtās zaudējumā.

Kreitons nervozi ievilka elpu.

- Tā kā sākumā atsauksmes bija pozitīvas un atbalsts liels, valde bija pilnvarojusi lielākos investorus pirkt zemi, salīgusi dārgus konsultantus un speciālistus, kas gatavoja projektus. - Viņš pamāja uz tām pašām somām ar tumšajām mapēm, ko biju redzējusi tajā reizē, kad satikos ar viņu cietuma automašīnu stāvvietā. - Tur ir plāni, darbinieku dzīves apraksti, programmas un budžeta tāme. Viss, kā dēļ es riskēju ar savas ģimenes nākotni. Bija laiks, kad atradāmies pašā virsotnē. Mēs ar Molliju pārrunājām, kur būvēsim savu vasaras māju. Spriedām, ka tā varētu būt Hemptonā vai kaut kur siltajās zemēs. Aplūkojām iespēju algot šoferus, varbūt pat pilotu privātai lidmašīnai. Līdz ar Deilija stāšanos amatā kompānija brīdi vilka dzīvību, līdz bankrotēja, paraudama līdzi mani, Molliju un bērnus.

- Tāpēc jūs noalgojāt Būtu, lai viņš slepkavotu. Lai sabiedriskajos cietumos paaugstinātos vardarbības līmenis.

- Par laimi, es pazinu viņu, tāpēc iesaistīju. Man nebija izvēles.

- Bija gan, doktor Kreiton. Jūs izdarījāt nepareizo izvēli.

Kreitons nicinoši uzlūkoja mani.

- Esiet tik cēlsirdīga un pareiza, cik vien gribat, N. Dž.! Nu jau tam vairs nav nozīmes.

Bijām nokļuvuši Kvīnsā un devāmies man pazīstamā virzienā.

Kreitons ievēroja manu skatienu.

- Tas būs ātri, N. Dž. Ļoti gudri, vai ne? Tā kā man vajadzēja no jums atbrīvoties, es nodomāju, kādēļ lai dārgais Būta kungs neizdarītu to vietā, kur no līķiem ir kāds labums?

Piecdesmit septītā nodaļa

Kreitons apstādināja mašīnu pirms tilta cietzemes pusē, izkāpa ārā un vēlreiz samainījās vietām ar Būtu.

- Gulsties uz grīdas, N. Dž !

Būts nometās četrrāpus man blakus, un Kreitons apklāja mūs abus ar biezu piknika segu.

- Ne skaņas, maita! - Būts nošņāca. - Ja pretosies, nākamo es nobeigšu to knēveli, turklāt pateikšu viņam, ka daru to tevis dēļ. Pārliecināšos, ka viņš patiešām to saprot, un tad pāršķelšu viņam rīkli, bet tā, lai viņš noasiņo pamazām. Izgriezīšu viņam balss saites, lai viņš nevar pakliegt. Tas nav nekas patīkams.

Man vēderā sagriezās.

- Es nepretošos, tikai, lūdzu, neaiztieciet Denisu Džonu.

- Tas atkarīgs no tevis.

Kad šķērsojām tiltu, jutu vieglu vibrāciju. Zem mums putoja upe, bet virs galvas dārdēja lidmašīnas. Zem blīvās segas man tumsā trūka elpas, turklāt degunā spiedās Būta sīvais smārds.

Aiz tilta ceļa segums bija gluds. Drīz vien mašīna palēnināja gaitu, līdz apstājās pie apsardzes posteņa. Kreitons nolaida logu.

- Sveiks, Ben! Kā klājas?

- Viss pa vecam. Jums nu gan vēlu jāstrādā, doktor.

Kreitons māksloti nopūtās.

- Papīru darbi. Ja visu neiegrāmatcšu, auditors mani pakārs.

- Tad jau labāk pasteidzieties. Lai jums labi sokas!

- Protams. Paldies!

Kreitons devās tālāk, laiku pa laikam nogriezdamies. Cietuma komplekss bija milzu labirints, un es zaudēju orientācijas spēju. Kurp viņi mani ved? Cik ilgi viņi mani ved? Vai ir kaut niecīga iespēja izbēgt?

Uz salas bija neskaitāmas neapdzīvotas vietas, īpaši naktī. Iedomājos, ka viņi mani aizvedīs uz kādu no šīm vietām, kur neviens nedzirdēs mani kliedzam, kad Būts mani spīdzinās.

Beidzot mēs apstājāmies. Dzirdēju, ka Kreitons izkāpj ārā un atver durvis, lai izlaistu mūs.

Būts nogrūda segu.

- Tava pēdējā pietura, maita. Galamērķis.

Pārsteigta ieraudzīju, ka esam apstājušies pie Rozas M. Singeras sieviešu cietuma, "Rozijas", kur es iepriekš strādāju.

Būts iedūra naža asmeni man starp ribām. Ķermeni caurstrāvoja sāpes, un es ieelsojos.

Viņš pielika saliektu plaukstu sev pie auss, kur mirguļoja auskars zibens formā.

- Vai pareizi saklausīju, draņķe? Vai tu man teici, lai tas knēvelis mirst?

- Nē, - atbildēju. - Es neteicu, es būšu klusa.

Iedama garām ēkai, pametu ilgpilnu skatienu uz dienas telpas logiem. Tur patlaban varēja būt Lielā Millija, piespiezdama citus skatīties televīzijā to, ko gribēja viņa. Vai arī, monopolizējusi telefonu, kādam lika klausīties savās kārtējās fantāzijās.

Ja Lielā Millija palūkotos ārā, viņa mūs ieraudzītu. Es biju viens no tiem dažiem cilvēkiem visā pasaulē, kam viņa ticēja. Ja viņa apjēgtu, ka esmu nonākusi briesmās, viņa saceltu tādu traci, ka par to nebūtu iespējams nelikties zinis.

Sirds man salēcās, kad liela ēna aizslīdēja pa dienas telpas sienu, taču pirms loga tā apstājās un pagriezās atpakaļ.

Šķita, ka Kreitons lasa manas domas.

- Nabaga Lielā Millija!

Es nodrebēju.

- Kas noticis?

- Kā dzirdēju, viņa aizvesta pie prokurora uz nopratināšanu par kāda strādnieka piekaušanu un tur ieslēgta kamerā, bet kāds viņu pamanījies sadurt. Cik nelāgi, vai ne? -Viņš noklikšķināja pirkstus.

-Jūs viņu arī nogalinājāt?

Kreitons nopūtās.

- Diemžēl nē. Būta kungam šoreiz misējās.

- Tā nolādētā zoss ir pārāk trekna. Lai viņu pāršķeltu, vajadzīgs nindzjas zobens.

- Vari netaisnoties, Būt, - Kreitons teica. - Galvenais, ka viņa tomēr zaudēja daudz asiņu un viņas dzīvība ir briesmās. Ja mums laimēsies, Viljamsones kundzi varēs pieskaitīt pie pārējiem sabiedriskā cietuma vardarbības upuriem.

Pagājām garām dienas telpas daudzajiem logiem un devāmies uz pagalma pusi, kur bija novietots cietuma priekšnieka Deilija dzeltenais treileris, ko viņš reizēm izmantoja par biroju. Deilijam nepatika sēdēt vienā vietā. Viņam patika uzrasties tur, kur viņu neviens negaidīja.

Kreitons pasmaidīja.

- Šeit, N. Dž., mums izdosies īsti poētisks pasākums. Iztēlojieties mūsu dārgā cietuma priekšnieka Deilija pārsteigumu, kad nākamajā rītā pie sava galda viņš atradīs mirušu ķermeni ar tekstu: Raikersā valda nāve. Reportieriem būs ko pasvīst. Paredzu, ka pirmā ripos Deilija galva. Tas tik būs ko vērts!

Būts uzsita Kreitonam pa muguru.

- Man tas patīk, vecais! Labi izdomāts.

- Būs labi, ja vien tu pienācīgi paveiksi savu darbu.

Kreitons atslēdza treilera durvis.

- Tikai pēc jums, cienītā.

Man aizžņaudzās rīkle un ļima kājas.

- Es nevaru.

- Kusties, maita, pietiekami ilgi esmu gaidījis! - Būts nošņāca.

- Man ir slikti.

- Kā jau teicu, tūlīt būs vēl sliktāk. - Būts sagrāba mani un ievilka piķa melnajā tumsā. Telpa joprojām smirdēja pēc klaiņojošiem kaķiem, kam treilers bija mītne pirms tam, kad to sāka izmantot Deilijs. Iekams viņš iekārtoja treileri par savu biroju, tas tika iztīrīts, bet ne dezinfekcijas līdzekļi, ne aromātiskās sveces nespēja iznīdēt šo sīvo dvaku.

Būts aizdedza smēķi, un sērkociņa plīvojošā gaismā es ieraudzīju viņa seju. Tajā atspoguļojās labpatika.

- Vari sākt, Čārlz. Lai varam laikā beigt.

- Nesteidzini mani, vecais! Es jau teicu, ka man patīk to darīt lēni. Taču man allaž jāsteidzas - ar Džīniju, to kretīnu Danstonu un resno zosi. Apkārt vienmēr grozās pārāk daudz tautas, tāpēc es nevaru ne papriecāties, ne izbaudīt.

- Jūs nogalinājāt Danstonu?

- Protams.

- Kāpēc? Viņam taču nebija nekāda sakara ar cietumiem. Kāds jums labums no viņa nāves?

- Faktiski Danstona nāve gulstas uz jūsu sirdsapziņas. Kā jau teicu, es darīju visu, kas manos spēkos, lai atrunātu jūs no urķēšanās Džīnijas Begšovas nāves apstākļos. Kad jūsu dārgais draugs Danstons tik piepeši no mums aizgāja, es cerēju, ka jūs beidzot pārdomāsiet.

- Kā es varēju zināt, ka viņa nāve ir saistīta ar Džīniju Begšovu? Man neviens nepateica, kāpēc viņš nomira. Iemesls varēja būt pārāk liels asiņu zudums no ievainojuma, kas novājināja viņa sirdi.

- Novājināja sirdi, kā tad! - Būts ņirdzīgi atkārtoja. - Es pāršķēlu viņam rīkli, ka galva gandrīz noripoja! Slimnīcas dakterīši izgudroja stāstiņu par asiņu zudumu, lai nekristu kaunā. Miris pacients neiederas viņu biznesa plānos. Melīgie idioti!

- Un kas esi tu pats, Būt? ļūs abi esat stulbi, nožēlojami, nevērtīgi mēsli!

- Vai tu redzēji, ko? Pašai kājas trīc kā apšu lapas, bet viņa vēl dusmojas! Nebēdā, nu tava dziesmiņa nodziedāta.

Tumsā pavīdēja naža asmens. Viņš nogrūda mani zemē un pacēla nazi triecienam.

- Nē! - es iekliedzos. Sagrābu viņa plaukstas locītavu un grūdu asmeni prom, bet Būts ar nepielūdzamu spēku spieda to atpakaļ. Lai gan muskuļi man trīcēja no piepūles, asmens virzījās arvien tuvāk un tuvāk, līdz asais gals pieskārās kaklam.

Saliecu kāju un iespēru viņam pa cirkšņiem. Būts aiz sāpēm ierēcās un atsprāga atpakaļ. Drudžaini pielēcu kājās un zibenīgi metos uz durvīm.

Pirms tās sasniedzu,.mani apturēja sauciens.

- Stāvi! Ja pakustēsies, es šaušu! - Kreitons kliedza. - Pagriezies! Lēni!

Viņš mērķēja ar ieroci man krūtīs. Izdzirdēju noklikšķam drošības slēdzi.

Pacēlu rokas.

- Lūdzu, doktor Kreiton, nedariet to! Lūdzu, nedariet!

Viņa seja saspringa. Nākamajā mirklī treilers pielija ar žilbinošu gaismu. Mani apdullināja troksnis un kāds spēks pameta gaisā. Es nokritu atpakaļ uz grīdas. Vēl viens uzliesmojums. Ausis aizkrita no trokšņa.

Pēc tam - tumsa un klusums.

Piecdesmit astotā nodaļa

- Paskatieties, viņa nāk pie samaņas!

- Pavirzieties mazliet nost, lai viņai tiek gaiss, ko elpot. Man acis apžilbināja neizturami spilgts gaismas staru kūlis. Piemiegusi acis, es saskatīju neskaidru policista apveidu. Mute man bija izkaltusi sausa un galva - kā piebāzta ar vati.

- Vai esmu mirusi?

Viņš pavērsa lukturi sāņus.

- Nē, kundze. Jūs esat pat ļoti dzīva un varen veiksmīga.

- Kur ir Būts un doktors Kreitons? Vai viņi aizbēga? Sekoju ar acīm viņa skatienam un ieraudzīju neatliekamās

palīdzības mašīnu. Mediķi tajā cēla divus ar palagiem apsegtus ķermeņus.

- Viss ir kārtībā.

Uz mirkli mani pārņēma šausmas, ko jutu pirms šāviena, sekundē, kad vēl biju pie samaņas.

- Kas īsti notika?

- Jums jāpateicas cietuma priekšniekam, - policists paskaidroja. - Lūk, viņš pats arī nāk!

- Kā jums klājas, Lafertija?

Es aši pieslējos sēdus - pārāk ātri, jo debesis manu acu priekšā sagriezās virpulī.

- Lēnāk, lēnāk! Jums ir pāris nejauku ievainojumu.

- Mani nesašāva?

- Daudz jau netrūka, tomēr netrāpīja.

- Kā tas var būt? Es redzēju viņu izšaujam un jutu triecienu.

Deilijs pārbolīja acis.

- Tas, kas šāva, biju es. Būta ķermenis uztriecās jums virsū un nogāza jūs no kājām.

- Jūs tieši tajā brīdī ienācāt iekšā?

Viņš papurināja galvu.

- Nē. Es biju treileri, paslēpies tualetē. Mani cilvēki uzmanīja, kas notiek, no brīža, kad jūs devāties uz savu dzīvokli.

- Kā jūs zinājāt?

- Jau kādu laiku es novēroju jūsu draugu Viļu Kreitonu. Tas vīrs dzīvoja pāri saviem līdzekļiem, un man tas likās aizdomīgi. Taču kaut kas notika. Šis cilvēks sāka grimt un ķērās pie jebkā, kas varētu viņu glābt.

- Tātad jūs viņu izsekojāt?

- Tas nebija vajadzīgs. Es iepazinos ar viņa sievu. Nepagāja ilgs laiks, kad viņa upurēja savu dārgo vīru, lai tiktu cauri ar veselu ādu pati.

- Mollija visā atzinās?

Deilijs pavīpsnāja.

- Ne gluži. Viņa ilgi tēloja svēto nevainību. Apgalvoja, ka par visu uzzinājusi nejauši.

- Tas taču nav loģiski. Ieguldījums tajā cietumu kompānijā prasīja ari viņas ietaupījumus. Viņas palīdzība Viļam bija svarīga.

- Tā domājat jūs. Taču Mollija to redz pavisam citādi. Tiklīdz viņa mums izstāstīja par Viļu, tā sāka mēļot, ka rakstīšot par šo notikumu grāmatu, kurā visu atspoguļošot no cietušās sievas viedokļa. Tā sieviete ir pilnīgi pārliecināta, ka pēc viņas bestsellera uzņems filmu. Viņa nopelnīšot tik daudz naudas, ka nezināšot, kur to likt.

- Tās ir blēņas.

- Var jau būt, bet viņai būs milzum daudz laika, lai rakstītu šo grāmatu kādā jaukā, klusā kamerā. Šodien tikos ar prokuroru, kas gatavo orderi viņas arestam.

- Jēziņ, viņai ir četri bērni!

Viņš stīvi pasmaidīja.

- Tā notiek, Lafertija. Bērni to pārcieš.

Iedomājos savu brāli Džeku.

- Ne vienmēr.

- Lūk, vēl viena neatliekamās palīdzības automašīna. Jums jābrauc uz slimnīcu, kur jūs pārbaudīs un sašūs jūsu brūces.

- Es negribu braukt uz slimnīcu. Es jūtos labi.

- Nestrīdieties pretī! Brauciet! - Viņš pagriezās, lai dotos prom.

- Pagaidiet, priekšniek Deilij! Man ir jautājums.

- Kāds?

- Ja jūs visu zinājāt, kāpēc jūs pieļāvāt, ka viņi mani spīdzina? Jūs pieļāvāt, ka Būts vairākas reizes man iedur un iegriež. Vai jūs patiešām mani tik ļoti ienīstat?

- Neglaimojiet sev! Kreitona sieva man izstāstīja par viņu plānu, tāpēc es zināju, ka nekas slikts ar jums nenotiks, iekams viņi neatbrauks uz šejieni. Treilerā mēs salikām noklausīšanās ierīces, tāpēc nolēmu pagaidīt, līdz tie abi izpļāpājas. Ziņa par Danstona nāvi ir negaidīta balva, tāpat arī par uzbrukumu Matildei Viljamsonei. Patīkami, ka var iegūt tādus pierādījumus.

- Mani varēja nogalināt.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Būts grasījās pārgriezt man rīkli tūkstošiem reižu, pirms jūs iznācāt no savas tualetes un viņus nošāvāt.

Deilijs paraustīja plecus.

- Bet viņš taču to neizdarīja, vai ne? Jūs esat sveika un vesela un atkal izrunājaties.

- Un, jūsuprāt, viss ir labākajā kārtībā?

- Vai zināt, kāds ir jūsu trūkums, Lafertija?

- Kāds?

Viņš pašāva gaisā rokas.

- Tāds, ka jūs mani tracināt! Tāds, ka jūs vienmēr meklējat ķildu! Man jau apnicis klausīties, cik lieliska jūs esot bijusi! Man apnicis, ka visi to vien atkārto, ka man jāņemot jūs atpakaļ! Vieta joprojām ir vakanta. Ja apvaldīsiet savu raksturu, varam par to aprunāties.

Par spīti visām šausmām, es gaiši pasmaidīju.

- Protams, priekšniek. Ja spēšu sevi mainīt, jūs būsiet pirmais, kuram es to paziņošu. - Māte man vienmēr mācīja, ka nedrīkst nodedzināt aiz sevis visus tiltus, tāpēc pārējo es noklusēju. Toties, kad šis pompozais, augstprātīgais, cietsirdīgais muļķis devās prom, es nočukstēju: - Nedzisini velti muti, priekšniek! Es labāk cepināšos elles ugunīs nekā strādāšu pie tevis.

Piecdesmit devītā nodaļa

Jau kādu desmito reizi dažu minūšu laikā es izlavījos no šaurās palātas.

- Vai pēc manis vēl neviens nav atbraucis?

Redzēju, ka māsiņas pacietība nepavisam nav bezgalīga.

- Lūdzu, ejiet atpakaļ, mis Lafertija! Tiklīdz kāds pēc jums ieradīsies, es jums to pateikšu.

- Tas ir smieklīgi! Es pati ļoti labi varu aizbraukt uz mājām.

- Atvainojiet, es nedrīkstu jūs laist prom vienu. Tas neatbilst noteikumiem.

- Es kaut kur parakstīšos, es zvērēšu, tikai, lūdzu, laidiet mani ārā no šīs sasodītās vietas.

Viņa atieza zobus. Tas acīmredzot bija domāts smaids.

- Es to darītu ar lielāko prieku un darīšu, tiklīdz drīkstēšu.

Šaurajā palātā ar grūtībām bija vieta galdam un lielam krēslam. Pārvietoties tādā telpā tikpat kā nebija iespējams. Ar katru sekundi manī auga nepatika pret slimnīcām. Šeit viss man riebās, katrs dezinficētais stūris. Man derdzās šļirces, ko mediķi sadūra manī, un derdzās, ka viņi apsaitēja mani kā Pateicības dienas tītaru pirms cepšanas. It kā ar to nebūtu diezgan, viņi vēl un vēlreiz man šļircināja antibiotikas un zāles pret stingumkrampjiem. Turklāt viņi atteicās laist mani laukā, lai gan es biju viņus krietni nokaitinājusi. Veltas pūles.

Kāpēc viņi kavējas? Aizsūtīju īsziņu Keitijai uz mobilo telefonu un speciālo teletaipa telefonu mājās. Piezvanīju uz telefona centrāli, kas viņai domātos balss zvanus pārvērta tekstā, un piekodināju, ka tā ir steidzama ziņa. Un kur kavējās Reifs? Viņam bija jābūt Keitijas dzīvoklī un jāuzmana Deniss Džons, taču uz telefona zvaniem viņš neatbildēja.

Izmisums mani atkal izdzina ārā no palātas. Beidzot!

- Tieši laikā, - es sapīkusi teicu. - Taisāmies, ka tiek no šejienes prom.

- Ak dievs, N. Dž.! Kas noticis? Tu izskaties šausmīgi.

- Tas ir garš stāsts, Reif. Citas personas, kas darbojās, izskatās vēl sliktāk. Teiksim tā.

Mana jaka bija saplēsta, un ķermenis pārāk sāpēja, lai to stīvētu mugurā. Reifs, novilcis mēteli, aplika man to ap pleciem.

- Ai! - es ievaidējos no sāpēm. - Lēnāk!

- Atvaino!

- Kur tu biji? Es mēģināju tevi sazvanīt.

Viņš savādi novērsa skatienu.

- Mēs ar Denisu Džonu bijām aizņemti, jo runājāmies ar Volkotas kundzi. Telefonu biju izslēdzis.

Tajā brīdī ieraudzīju viņam aiz muguras puisēnu. Viņam trīcēja lūpas, no acīm plūda asaras. Dzidras kā kristāls.

- Dievs atsūtīja ratus pēc Lotijas tantes, N. Dž. Viņai bija jādodas prom.

Izpletu rokas apskāvienam, bet viņš bikli atkāpās.

- Tev sāpēs.

- Ārsts teica, ka ar mani viss būs kārtībā, ja kāds mani samīļos vismaz trīs reizes dienā.

- Patiešām?

- Patiešām.

Viņš raudādams metās man klāt, un man ari acīs saskrēja asaras.

- Es zinu, mīļumiņ, es zinu.

Zināju ari to, ko viņš vēl nezināja, - šajā dienā bija nomiris viņa tēvs. Lai gan Būts bija briesmonis, iespējams, tas tomēr būs zaudējums mazajai sirsniņai. Drīz man vajadzēs De-nisam Džonam to izstāstīt, pirms viņš saklausa to ziņās. Taču par Čārliju Būtu būs cits stāsts. Ne vārda par Dieva atsūtītiem zelta ratiem, ne vārda par to, ka Būts varētu staigāt pa spožiem, mīkstiem mākoņiem kā debesu būtne. No Keitijas biju iemācījusies, kā jāveido sižets. Nobeigums bija atkarīgs no tā, kas noticis iepriekš.

Pēc mirkļa Reifs saudzīgi saņēma zēnu aiz rokas.

- Aizvedīsim N. Dž. mājās, lielais puisi. Manuprāt, mums visiem derētu nosnausties.

Reifs palīdzēja iekārtot Denisu Džonu gultā Keitijas viesu istabā. Pēc tam abi sēdējām uz gultas malas, līdz zēns ieslīga miegā.

- Tagad nolikšu gulēt tevi. - Viņš palīdzēja man piecelties.

Uzslējusies kājās, mēģināju no viņa tvēriena atbrīvoties.

- Es jūtos labi, Reif. Tev nav jāapietas ar mani kā ar salauztu lelli.

Lai gan es ne aiz kā nepaklupu, man piepeši saļodzījās kājas. Reifs uztvēra mani, pirms nogāzos uz grīdas. Viņš ieveda mani Keitijas kabinetā un izlaida saliekamo gultu. Juzdamās pateicīga, es noāvu kurpes un ierausos zem segas. Mans spars bija krietni noplacis, un mani mocīja sāpes.

Reifs, apsēdies man blakus, noglāstīja man matus.

- Es zinu, kas notika, N. Dž. Viens no maniem detektīviem man piezvanīja. Paldies Dievam, ar tevi viss ir kārtībā.

Jutu, ka mana mēle ir smaga un stīva.

- Mani sagraba psihopāts ar nazi, rau пик* LĪVU 1 t^uciu šaudē. Zaudēju samaņu. Divi līķi. Lotijas tante mirusi. Tā kā par daudz vienai dienai. Pat man, Reif.

Taču diena vēl nebija beigusies.

Kad laidos miegā, ienāca Keitija. Mūs ieraudzījusi, viņa atplauka un apmierināta pasmaidīja.

- Aleluja! - viņa rādīja ar zīmēm. - Sen bija laiks.

- Patiešām? Tu nespēji sagaidīt, kad mani sadurstīs kā sietu?

- Par ko tu runā? Ko viņa melš, Reif? Kas ar viņu noticis? Kāpēc viņa tik drausmīgi izskatās?

Kamēr Reifs apgaismoja manu māsu, pretojos miegam, cik spēju. Sākotnējā neticība viņas sejā mijās ar šausmām un iz-bīli, līdz beidzot viņas skatiens pauda tikai vienu - dusmas.

Nikna kā fūrija viņa pienāca pie gultas.

- Sasodīts, N. Dž.! Tevi varēja nogalināt!

- Nākamreiz pacentīšos.

Reifs metās mums vidū.

- Izbeidziet jūs, abas! Pēc šīs briesmīgās nakts mēs visi esam satraukti, bet tas nenozīmē, ka jūs viena otrai drīkstat sarunāt ko tādu, ko vēlāk nožēlosiet.

- Viņai bija briesmīga nakts? - es noprasīju. - Nu protams! Kā gan es to varēju aizmirst? Nabaga meitene droši vien nespēja izvēlēties, ko lai nobauda - omāru vai vistas fileju.

Keitija iesprieda rokas gurnos.

- Biju spiesta piezvanīt un atvainoties, jo vakariņās nevarēju ierasties, - viņa to sacīja balsī, - jo saņēmu steidzamu ziņu no Džeka.

- Ak kungs, Keitij! Nē!

- Nomierinies! Nekas ļauns nav noticis. Viņš pilsētā arestēts, tas arī viss. Nepiedienīga uzvedība publiskā vietā. Traucējis sabiedrisko mieru.

Atviegloti nopūtos. Ja runa bija par Džeku, vajadzēja priecāties par ikvienu ziņu, kas nevēstīja par pilnīgu katastrofu.

- Kur viņš ir tagad?

- Atvēsina prātu. Mēģināju viņu izpestīt, samaksādama drošības naudu, bet, iepazinies ar Džeka nodarījumu, tiesnesis norīkoja viņu uz psihiatrisko ekspertīzi Belvjū slimnīcā. Ar viņu viss ir kārtībā, ja par viņu vispār tā var teikt.

Varonīgi cīnījos ar miegu, bet jutu, ka šajā cīņā zaudēju. Ar pūlēm kustināju savu smago mēli.

- Es uzzināju, par ko strīdējās tēvs ar Džeku toreiz, pirms vecāku nāves, Keitij. Tā bija Maldūna vaina.

- Kāda Dūna? - Keitija nesaprata. - Būs jau labi. Guli, N. Dž.! Parunāsimies rīt. Tik un tā šodien no tevis neko nevar saprast.

Sešdesmitā nodaļa

Vai tas viss patiešām notika pirms nieka deviņiem mēnešiem? Kad atskatos pagātnē, man šķiet, ka tā bija pavisam cita dzīve. Dažreiz, kad starp klientu vizītēm ir brīvs brīdis, es sēžu savā birojā un brīnos, kā viss pavērsies.

Psihiatrijas centru atklāja dažus mēnešus pēc tās drausmīgās nakts. Es darbojos valdē un pieņemu pacientus. Mans brālis Džeks ir kopā ar mums no paša sākuma. Lai gan es vairs neapmeklēju doktores Grūmas seansus, viņa šad tad iegriežas pie manis aprunāties par savu dēlu Mārtiņu, kurš arī ir programmas dalībnieks.

Mūsu namu no ārpuses apsargā. Daudzus klientus pie mums norīko tiesa, kā tas ir ar Mārtiņu un Džeku. Ziņa, ka pie mums cilvēkiem ar nopietniem psihiskiem traucējumiem klājas labāk nekā cietumā, izplatījās ātri.

Tāpēc es it nemaz nebiju pārsteigta, kad pie manis ieradās jauna kliente ar nosūtījumu.

- Kustini savu pakaļu, N. Dž.! Ātrāk! Tur zogas lielacaini bubuļi.

- Priecājos, tevi redzot, Millij. Dzirdēju, ka esi izlaista no

cietuma. •

Smagi elsodama, viņa atslīga uz krēsla, bet tas, neizturējis iespaidīgo nastu, nokrakšķēja un salūza.

- Vai redzēji? Vai redzēji, kas notiek?

- Viss kārtībā, Millij. Es dabūšu izturīgāku. Pagaidām apsēdies uz dīvāna.

Viņa samiedza acis.

- Vai tā ir taisnība, ko es dzirdēju? Tev esot bērns.

- Pie manis pagaidām dzīvo Džīnijas dēlēns. Viņš tā gribēja, un pagaidām mums klājas lieliski.

Tas bija stāsts īsumā. Īstenībā es jutos pateicīga, cerību pilna un mazliet nedroša. Deniss Džons pie ģimenes, ko Emma Volkota viņam sameklēja, neiedzīvojās, lai gan tā no sirds centās, lai viņš iejustos. Pēc nedēļas Emma Volkota ieradās pie manis un pavaicāja, vai es nevēlos apsvērt iespēju ņemt zēnu pie sevis. Keitija, maigi sakot, bija skeptiska, bet Reifs pateica izšķirošos vārdus. Es nebūšot viena. Viņš ar lielāko prieku man palīdzēšot. Tad nu arī Keitija -kas nekad neļaus pārspēt sevi - apgalvoja, ka ar lielāko prieku man palīdzēšot. Pazīdama savu māsu, es zināju, ka viņa vēlas atstāt iespaidu, ka viņas palīdzība bus lielāka, labāka un noderīgāka nekā Reifa atbalsts. Viņai gan patiktu, ja vērotāju būtu vairāk, taču sliktākajā gadījumā pietika ar mums trim.

- Paskaties uz sevi, N. Dž.! Tu pieņem kaut kādu dēlu no nezin kā. Vai zini, ko es tev teikšu? Ja tas puika tikai vienu reizi rīkojas kā viņa maitas gabals tēvs, piemēram, nospiež zirnekli vai izdara ko tamlīdzīgu, nekavējoties sēdini viņu raķetē un nosūti uz Sazinkuristānu.

- Vai tu, Millij, dzer savas zāles?

- A kā tad tu domā? Divreiz dienā un trīs reizes pa vir-tulim. Nemēģini mainīt sarunas tematu! Vēl nekas nav skaidrs ar to zēnu.

- Ne jau tāpēc tu esi atnākusi.

- Kā tu vari zināt, kāpēc esmu atnākusi? Vai tam zēnam ir tēvs, N. Dž.? Zēniem jāaug kopā ar tēvu.

Es pasmaidīju. Pēdējā laikā es bieži smaidu un brīnos, kā cilvēks piepeši var atmaigt pret kādu, uz kuru dusmojies gadiem ilgi.

Un pati sev atbildu. Kāpēc gan man par to jālauza galva, ja es jūtos tik brīnišķīgi?

- Varbūt drīz, Millij. Viss uz to virzās.

Viņa uzmeta man stingru skatienu.

- Lai viņš nebūtu tāds draņķis kā mācītājs Herberts.

- Nē, tāds viņš noteikti nav.

Kaut kas tomēr mūsu dzīvē nepavisam nebija mainījies. Reifs, kā allaž, uzradās nelaikā. Viņš pieklauvēja un pabāza galvu pa durvju spraugu.

- Sveika! Atvaino, Džūlij, ka traucēju tevi. Elena teica, ka tev, iespējams, ir brīvs brīdis starp apmeklējumiem. Es ienākšu pēc mirkļa.

Mollija uzšāvās kājās un sagrāba viņu aiz rokas.

- Tu tas esi? Vai tu piegādāji N. Dž. to sīpolu pīrāgu?

Par laimi, Reifs pat aci nepamirkšķināja. Viņš pastiepa Lielajai Millijai roku.

- Priecājos par mūsu sastapšanos. Mani sauc Reifs Lafer-tijs. Un kas jūs esat?

- Lafertijs? Kāpēc jūs staigājat apkārt ar N. Dž. uzvārdu? Zaglis esat, vai?

- Tas ir Reifa uzvārds, Millij. Mēs reiz bijām precējušies, bet pēc tam izšķīrāmies.

- Un tad, - Reifs papildināja mani, - pie Džūlijas sāka dzīvot Deniss Džons, viņas dzīvoklis kļuva par šauru, un abi pārcēlās pie manis.

- Kāpēc tu sauc N. Dž. par Džūliju? Viņa tev nav nekāda svilpaste.

- Millij, mans vārds patiesībā ir Džūlija. Vēlos, lai mani turpmāk sauc tā,Yevis par N. Dž.

Millijas skatiens lēkāja no Reifa uz mani un atpakaļ. Viņa neticīgi papurināja galvu.

- Jūs galīgi sagrozījāt man galvu. Labāk sagrūdiet gultas kopā un sāciet savu stāstu no jauna.

Džudita Kelmena

SEANSS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Ligita Smilga Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 27289282.

1

Give us our daily bread (Tulk. no angļu vai.) - dod(i) mums dienišķo maizi. Vārdu spēle. Uzvārdu Daley izrunā tāpat kā angļu vārdu daily, savukārt vārdu dread (draudi) izrunā lidzigi kā angļu vārdu bread. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

2

Requiescat iti pace - lai dus mierā! (Tulk. nu Int. vai.)

3

ASV mēmā komēdija, kur darbojas nekompetenti policisti.

4

Duck - pile, duct - cauruļvads. (Tulk. no angļu vai.)

5

Who - ko? (Tulk. no angļu vai. izrunā "hū".)

6

Vieta, kas minēta Bibele.

7

Akurāts, kārtīgs. (Tulk. no angļu vai.)

Content

Kelmena Džūdita Seanss

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturto nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā iiodaja

Septīto nodaļa

Astoto nodaļa

Devīto nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaja

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaja

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita n oda ja

Sešpadsmito nodaļa

Septiņpadsmito nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaja

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturto nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sesto nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaja

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piekto nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astota nodaja

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

. Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sesto nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astotā nodaļa

Piecdesmit devītā nodaļa

Sešdesmitā nodaļa

1