Lorenss Deivids Herberts

Senmors

Deivids Herberts Lorenss

Senmors

Romāns

Ričarda Oldingtona ievads

1923. gada novembra beigās Lorenss pēkšņi devās prom no Meksikas. Verakrusā viņš uzkāpa uz kuģa, lai brauktu uz Angliju, pa ceļam iegriežoties Kubā. Tā bija kļūda. Sieva un draugi bija pārliecinājuši Lorensu, ka viņam noteikti jābūt Anglijā, bet atgriešanās Eiropā izrādījās pāragra. Jau pēc pāris dienām Lorenss saslima. Anglija ziemā viņam šķita bezcerīgi garlaicīga, vienīgo izklaidēšanos sagādāja nelielais ceļojums uz Šropšīru, kur dzīvoja Fredcriks Kārters. Lorenss juta nepatiku pret cilvēkiem. Pēc neilga laika - 1924. gada aprīļa sākumā - viņš jau bija atpakaļ savā rančo Ņūmeksikā.

Šīs bēdīgās pieredzes rezultātā radās “Senmors Šim darbam Lorensa literārajā karjerā ir liela nozīme gan kā Anglijas un vispārpieņemto civilizācijas vērtību noliegumam, gan arī kā izcilam mākslinieciskam sasniegumam. Šo grāmatu pilnībā izprast var tikai pēc rūpīgas, vairākkārtīgas pārlasīšanas. Senmors, šis izcilais bērais ērzelis, skaists, bet vienlaikus bīstams un niķīgs dzīvnieks, kurš izstaro “tumšu un kaismīgu spēku”, simbolizē to neapzināto dzīvotspēju, ko, pēc Lorensa domām, cilvēku sabiedrībā iznīcināja industriālisms un jo īpaši tā radītais pārsmalcināto parazītu slānis.

Lorenss identificē sevi ar Senmoru un ienīst šos parazītus, visupirms jau Riko - pašdarbības mākslinieku, kurš nopērk to atzinību un slavu, kas viņam faktiski nepienākas. Riko ir tēls, kurā Lorenss koncentrējis tās pseidoradoša viltvārža īpašības, pret kurām pats juta riebumu. Cits tēls - Riko sievasmāte Vita kundze, ciniska, ilūzijas zaudējusi amerikāniete, kas neslēpj savu nepatiku un nicinājumu pret Angliju un visu anglisko, būtībā izsaka Lorensa paša svelošo naidu pret tādiem tipiem kā Riko un viņa kritisko attieksmi pret Angliju, kas rakstniekam kļuvusi sveša. Raksturīgi, ka savukārt Vita kundzi Lorenss ienīst par viņas amerikānisko augstprātību un uzdrošināšanos nīst un kritizēt viņa dzimto Angliju. Iespaidīgi attēlota Vita kundzes kritiskā attieksme pret pašapmierināto Anglijas sabiedrību, taču vēl iespaidīgāka ir autora kritiskā attieksme pret šo tēlu! Kāmēr darbība norisinās Anglijā, Lorenss nepārprotami nostājas Senmora, Vita kundzes un viņas meitas Lū, indiāņu jaukteņa Fēniksa, velsieša Lūisa pozīcijās, pievienojoties viņu nicinājumam pret pilsētas un lauku dzīves vispārpieņemtajām normām. Dusmām pret angļu liekēžiem Lorenss ļauj vaļu simboliskajā epizodē, kad Senmors krīt, piespiež Riko pie zemes un iesper lapsu medniekam sejā. So spērienu Lorenss būtu vēlējies dot pats. Viņš izsaka savas domas ar Lū vārdiem: “Mani pārņēmis naids pret cilvēkiem. Es ienīstu viņu muļķīgos paradumus un varētu iespert tiem pa seju, tāpat kā Senmors to izdarīja ar šo jaunekli.” “Senmora” sākumdaļā Lorenss paudis savu riebumu pret morālo izvirtību, neiecietību pret divdesmito gadu zelta jaunatni, par kuru viņam vairs nebija nekādu ilūziju.

Vienlaikus rakstnieks nicina arī Vita kundzi, lai gan ir spiests pievienoties viņas vērtējumam par Angliju un angļu paražām. Grāmatas notikumiem vel risinoties Anglijā, Lorenss liek šai dāmai uzmākties savam zirgu puisim un saņemt augstprātīgu noraidījumu. Rakstnieks iztēlē atkārto cīņu, ko viņam jau bija nācies veikt Amerikā: “Viņai bija skaidrs, ka, būdama sieviete, kurai var pieskarties un ar kuru var mīlināties, viņa uztverē tā kļūst par kaut ko atbaidošu un tikai.” Lorensa naids koncentrētā veidā izpaužas Lū vēstulēs mātei. Vita kundze izsaka rakstnieka paša “dīvainās alkas” - “atgriezties Amerikā... Atpakaļ tuksnesī, atpakaļ pie cīņas”. Jau iepriekš, pēc spožā un satricinošā “ļaunuma noslēpumainā spēka” atmaskojuma, Lorensa dusmas vēršas pret visiem šīs pasaules vergiem, kas sakopo spēkus atriebībai, bet pēc tam, kad atriebušies saviem pāridarītājiem, gatavi ieslīgt atpakaļ verdziskumā.

Kad Vita kundze atgriežas savā iemīļotajā Jaunajā pasaulē, rakstnieks liek viņai vienu dienu uzkavēties Havanā un paraudzīties uz divsimt amerikāņu tūristiem, kas nēsā speciālas nozīmītes, lai viņus, galīgi pārdzērušos, varētu savākt un nogādāt atpakaļ viesnīcās. ““Plus ça change, plus c ’est la même chose, "[1] teica Lū, mazliet ļaunprātīgi smaidīdama. “On n'est pas mieux ici,[2]mât.” “Es zinu,” atsaucās Vita kundze.”

Un tā nu grāmatas varoņi dodas uz Teksasu, kur ir brīnišķīgas debesis un plašums visapkārt, bet tur jāsastopas ar viltus kovbojiem. Senmors un Lūiss šeit pazūd no grāmatas lappusēm, stāsts tuvojas savam krāšņajam finālam, kas izskan kā sirdi plosošas simfonijas jaukie beigu akordi, kuri nolīdzina visas disonanses. Lū Ņūmeksikā atrod vientuļu rančo. Tas ir Lorensa rančo, kuru viņš mīlēja tikpat kaismīgi, cik kaismīgi “ienīda cilvēkus”. Kādas astoņas vai desmit lappuses, kas sākas ar vārdiem: “Viņas būda bija pavērsta pret lucernas lauku lēzenajā nogāzē. Garā, zemā būda šķita sarāvusies zem varenas priedes...” ir palikušas nepārspētas modernajā angļu literatūrā ar savu poētisko spēku, kā cildinājums dabas skaistumam un cilvēka dzīvei saskaņā ar to. Citi dzied slavas dziesmas Dievam, Lorenss cildina dabu. Rakstnieka pārdzīvojums ir tik kaismīgs, turklāt izteikts vārdos, kas aizkustina mūs arī šodien.

“,Senmors” uzrakstīts 1924. gada jūnijā un jūlijā, tai pašā rančo, kas tik krāšņi attēlots šajā darbā. 1925. gada maijā tas tika izdots. Pa to laiku Lorensa veselība bija jūtami pasliktinājusies (saasinājās tuberkuloze), un novembrī viņš no Ohakas Ņūmeksikā pārcēlās uz Spotorno itāļu Rivjerā, lai pavadītu Eiropā savas atlikušās mūža dienas. Tur Lorensus apciemoja rakstnieka sievas nu jau pieaugušās meitas no pirmās laulības. Jauno meiteņu ierašanās ienesa ģimenē nemieru un kņadu, vienlaikus stimulējot jauna literārā darba tapšanu. “Jaunava un čigāns” tika publicēts tikai pēc Lorensa nāves.[3]

Klausoties, kā valodo abas meitenes, kas bija gluži vēl bērni tolaik, kad māte “saistīja savu dzīvi ar jaunu un nabadzīgu vīrieti”, Lorenss dzīvi iztēlojās gan to, kāda bijusi viņu dzīve pagātnē, gan to, kāda būs meiteņu nākotne. Rakstnieku īpaši interesēja jaunākā no sievas meitām, jo viņa bija līdzīga mātei kā izskata, tā rakstura ziņā. Vai viņa izvēlēsies stabilo, drošo vidusšķiras eksistenci? Lorensa iztēlē meitenei bija lemts sacelties pret garlaicīgo dzīvi respektablajā vikāra mājā, kuru viņš apraksta ar izteiktu nepatiku kā “deģenerēta komforta izpausmi, kas sasniegtās vērtības padara sasmakušas un netīras”. Gļēvais, labdabīgais vikārs, viņa vecā, trulā, varaskārā māte, apspiestā, tomēr indīgā tante Cisija -tā ir nesaudzīga tādas ģimenes karikatūra, no kuras jebkura jūsmīga, jauna būtne mēģinās izrauties. Šie cilvēki simbolizē to gļēvo, deģenerējušos buržuāzijas slāni, ko Lorenss nicināja vairāk intuitīvi, nekā pieredzes mudināts. Simbols ir arī stipri idealizētais čigāns, kam jāaizvilina meitene prom no ierastās dzīves, jāpievērš viņa bīstamajai, bet brīvajai kaislību spēlei. Tam tomēr jānotiek Lorensa paša aizspriedumu nospraustajās robežās - rakstniekam ir sava izpratne par emancipāciju. Zināmā mērā ir pat uzjautrinoši izsekot stāsta lappusēs tam, kā Lorenss, pats būdams noslēdzies savā mājas dzīvē un aizspriedumos, uzstājīgi cenšas pārliecināt lasītāju par čigāna morālo tīrību. So īpašību mums gan grūti saistīt ar nabadzīgo klejotāja dzīvi kulbā zem klajas debess. Iespējams, ka arī plūdi ir simbols. Bieži mainot savus uzskatus un attieksmi, Lorenss tomēr instinktīvi turējās pie pārliecības, ka tuvojas liela sociāla katastrofa.

Pretstatā “Senmora” daudzkrāsainajam, plašajam pasaules skatījumam un dzēlīgajai satīrai, “Jaunava un čigāns” ir piezemētāks, ierobežotāks un ikdienišķāks darbs. Tā ir atgriešanās pie Lorensa agrīnā stila, atkal pievēršoties rakstniekam tik pazīstamās dzīves situācijas izpētei, kad sieviete no augstākiem sabiedrības slāņiem iemīl zemākas izcelsmes vīrieti. Kad 1930. gadā “Jaunava un čigāns” tapa pieejams lasītājiem, daži nosprieda, ka tas ir kāds pārstrādāts agrīnais darbs, un tikai tad, kad tika publicētas Lorensa “Vēstules”, visiem kļuva skaidrs, ka patiesībā šis stāsts uzrakstīts laika posmā no 1925. līdz 1926. gadam.

Ričards Oldingtons

Senmors

Romāns

Lū Vita tik ilgi bija dzīvojusi saskaņā ar savām vēlmēm un parašām, ka, sasniegusi divdesmit piecu gadu vecumu, vairs īsti nezināja, ko vēl varētu darīt. Patvaļīgā dzīvesveida iespējas viņu mulsināja.

Uz brīdi zināmu skaidrību radīja neveiksmīgais romāns ar Riko. Tas vismaz sniedza reālu iespēju kaut ko pārdzīvot. Diemžēl arī šajā gadījumā viņas vēlmes tika piepildītas. Riko atgriezās un padevīgi apprecēja Lū. Viņai bija divdesmit pieci gadi, Riko bija trīs mēnešus vecāks - burvīgs laulātais pāris. Viņš, protams, turpināja flirtēt ar citām sievietēm. Tas taču vairs nebūtu skaistulis Riko, ja tā nenotiktu. Bet Lū bija viņu “dabūjusi”. Jā gan! Pietika redzēt, kā viņš bikli un tramīgi skatās uz Lū ar savām lielajām, zilajām acīm, lai saprastu, ka šis puisis ir savaldīts kā zirgs, kurš mēģinājis aizšmaukt no saimnieka.

Lū šarmu un vienlaikus arī viņas neveiksmes radīja jaunās sievietes pretrunīgo īpašību sajaukums: viņa nebija skaista, tomēr ļoti pievilcīga, apveltīta ar mazliet dīvainu museau.[4] Lū patika spēlēt labi audzinātu dāmu, spīdēt ar svešvalodu zināšanām un daudzu ārvalstu pilsētu pazīšanu. Un vienlaikus viņa tomēr nekur tā īsti neiederējās - kā čigāns, kurš visur jūtas kā mājās, palikdams svešinieks.

Protams, Lū bija amerikāniete, viņas ģimene no Luiziānas štata bija pārcēlusies uz Teksasu. Lū bija diezgan bagāta, un, izņemot māti, tuvinieku viņai nebija. Divpadsmit gadu vecumā meitene devās mācīties uz Franciju. Pēc skolas beigšanas viņa vadīja savu dzīvi nemitīgos pārbraucienos - no Parīzes uz Palermo, no Biaricas uz Vīni, no turienes caur Min-hcni uz Londonu, tad atpakaļ uz Romu. Paretam Lū uz īsu brīdi ciemojās dzimtajā Amerikā.

Vai viņu vairs varēja uzskatīt par īstu amerikānieti?

Un vai viņa bija eiropiete? Lū neiederējās nekur. Varbūt visciešāk viņa bija saistīta ar Romu, tās mākslinieku aprindām un vēstniecības ļaudīm.

Romā Lū sastapa Riko. Viņš bija austrālietis, kāda Melburnas valsts ierēdņa dēls. Riko tēvam bija piešķirts baroncta tituls, tādējādi viņš kā vienīgais dēls kādreiz varēja kļūt par seru Henriju. Kamēr tas vēl nebija noticis, Riko ceļoja pa Eiropu - gan ar visai ierobežotiem līdzekļiem, jo viņa tēvs nebija bagāts, - un gleznoja.

Viņi iepazinās Romā, abi būdami divdesmit divus gadus veci. Viņu romāns sasniedza kulmināciju Kapri salā. Riko bija skaists un elegants, tomēr viņa bikses mūždien rotāja krāsu traipi, un viņš allaž sabojāja kaklasaiti, to nevis noņemdams, bet noraudams. Riko piemita pārspīlēti puķains uzvedības un izteiksmes stils, kas tik ļoti patīk itāliešiem. Vienlaikus viņš bija vērīgs, izveicīgs un saprātīgs, cik nu to pieļāva viņa zinātkārais vecums. Visumā Riko bija labsirdīgs un nemiera pilns. Nemierīgu viņu darīja raizes par nākotni un savu vietu šajā pasaulē. Riko bija nabadzīgs - lai kā viņš centās taupīt savus līdzekļus, tie allaž tika pārtērēti. Šīs rūpes darīja Riko ļaunprātīgu, izjaucot viņa lišķīgos nodomus, liekot izturēties nepateicīgi pret tiem, kas bija viņam darījuši labu. Labas manieres brīžiem nespēja noslēpt rupjību, galminieka cienīgā pieklājība - riebumu pret cilvēkiem.

Riko valdzināja Lū dīvaini pievilcīgā pašpārliecinātība, pieredze, mazam bezpajumtniekam raksturīgā pasaules pazīšana, skaistais apģērbs, kas gan dažreiz viņai nemaz nepiestāvēja, viņas vientulība un dienvidnieciskais paradums runājot stiept vārdus, kas brīžiem varēja ļoti kaitināt. Viņam patika Lū monotonā balss - tik raksturīgi amerikāniska. Patiesību sakot, runājot Lū nelietoja īsti amerikāniskus izteicienus, ja nu vienīgi tajās reizēs, kad viņai uznāca savādās indīgas ironijas lēkmes - tad Lū bija īsta amerikāniete!

Savukārt Lū valdzināja Riko. Viņi lidinājās viens ap otru kā divi tauriņi ap ziedu. Romā viņi izlikās par galīgiem nabagiem - un viņš tāds arī biju, Neapolē dzīvoja kā bagātnieki. Cilvēki nespēja no viņiem ne acu novērst. Un Kapri viņi atdevās viens otram.

Tomēr šis attiecības slikti iespaidoja abu nervus. Lū saslima. Atbrauca viņas māte. Riko nevarēja Vita kundzi ciest, viņa atbildēja ar to pašu. Trijatā viņi pavadīja divas briesmīgas nedēļas. Tad Lū ievietoja kādā klostera slimnīcā Umbrijā, un Riko aizlaidās uz Parīzi. Nekas nespēja viņu apturēt. Viņam bija jādodas atpakaļ uz Austrāliju.

Riko aizbrauca uz Melburnu un dzīvoja tur, līdz nomira tēvs, atstādams viņam baroneta titulu un joprojām ļoti pieticīgus ienākumus. Lū kārtējo reizi apciemoja Ameriku - šo vissvešāko no viņai svešajām zemēm. Viņa aizbrauca, elsodama skumjās pēc Eiropas un ar salauztu sirdi, jo bija zaudējusi cerības vēl kādreiz tikties ar Riko.

Viņi tomēr nespēja tikt viens no otra vaļā, lai gan kādā no vēstulēm, kas lika pārmītas jauno ļaužu visai atturīgās sarakstes laikā, Riko vēstīja, ka, “iespējams”, precēsies ar ļoti mīļu meiteni, savu bērnības draudzeni, senas Viktorijas dzimtas vienīgo atvasi. Vairāk par to gan nekas netika dzirdēts.

Viņš neizmantoja šo iespēju, bet gan atgriezās Parīzē, par visu vairāk vēlēdamies gleznot, dziļi iedvesmots no Sezanna un vecā Renuāra darbiem. Riko pusdienoja Rotondā kopā ar Lū un Vita kundzi, kura nedemokrātiskā ņūorleānietes uzpūtībā aplūkoja viesu zāli ar neslēptu nicinājumu, uzskatot Riko par šīs nožēlojamās izrādes sastāvdaļu.

- Esmu pārliecināta, - viņa teica, - ka tad, kad šie ļautiņi tiek pie naudas, viņi pierijas un pēc tam nododas mīlas priekiem. Kad naudas nav, maigās jūtas tiek vērstas pret kādu, kam ir biezs maks. Nekad neesmu bijusi riebīgākā vietā. Mīlēšanās viņiem ir tas pats, kas citiem zāles, ko jālieto pēc pusdienām.

Tā nu viņa sēdēja, vērodama visus ar savām caururbjošajām, apaļajām, stingajām, pelēkajām acīm, stīva un klusa, tērpusies veiksmīgi iegādātās amerikāņu drānās. Un tad pēkšņi izšāva nicinājuma lādiņu, no kura Riko vienmēr sarāvās.

Vita kundze ienīda Parīzi, šo “zemisko, nelaimīgo pilsētu”, kā viņa to sauca.

- Sājā grēcīgajā, netīrajā pilsētā briest kāda nelaime, kas būs vērsta pret mani, - Vita kundze mēdza apgalvot. - Es jūtu to kā sērgas baciļus virmojam gaisā. Luīze, Dieva dēļ, brauksim uz Maroku vai, vienalga, uz kurieni.

- Nē, mīļo māt, es tagad nevaru. Riko mani bildināja, un es šo bildinājumu pieņēmu. Vai mēs nevarētu padomāt par kāzām?

- Nu, lūk! - iesaucās Vita kundze. - Es jau teicu, ka šī pilsēta nes nelaimi!

Un viņas sejā ar aso degunu parādījās tipiski ņūorleānisks sapīkums. Bet Lū un Riko bija divdesmit četrus gadus veci un varēja rīkoties pēc sava prāta. Turklāt Lū taču kļūtu par lēdiju Keringtoni.

Tomēr Vita kundze bija sašutusi līdz nemaņai. Viņai gandrīz labāk būtu paticis, ja meita aizbēgtu ar kādu no tiem šausmīgajiem viesnīcas šveicariem. Vita kundze bija sasniegusi vecumu, kad jebkurā vīrietī, neraugoties uz viņa draudzīgo izturēšanos, visupirms tiek saskatīts ļaunprātīgs tēviņš, vecais Ādams. Un tomēr... un tomēr - labāk lai meita kļūst par lēdiju Keringtoni, ja nu reiz ir sadomājusi precēties.

Pēc kāzām Vita kundze aizbrauca uz Ameriku, Lū un Riko noīrēja nelielu, vecu māju Vestminsterā un sāka iekļauties noteiktā angļu sabiedrības slānī. Riko pamazām izvērtās par iecienītu portretistu. Vismaz viņš bija iecienīts, ko ne vienmēr varēja teikt par viņa gleznotajiem portretiem. Arī Lū bija visai iemīļota un guva panākumus. Tomēr allaž kaut kā pietrūka, lai viņu stāvokli uzskatītu par nesatricināmu. Par spīti ārējai šķietamībai, ne Lū, ne Riko neiesakņojās nevienā no sabiedrības slāņiem. Viņi bija no mākslinieku-klc-jotāju cilts, lai gan nevienu no viņiem šī piederība neapmierināja. Viņi gribēja iekļauties, nevis klejot.

Jaunā pāra dzīvi tātad aizpildīja mazais Vestmin-stcras namiņš, portreti, pusdienas, draugi un viesošanās. Atbrauca Vita kundze un demonstratīvi iekārtojās klusā, bet respektablā viesnīcā, kas atradās turpat netālu. Viņa nezaudēja modrību. Šausmīgo, pelēko acu glūnīgais skatiens likās ar izsmieklu sakām, ka viņa jau nu visu zina labāk.

Lū un Riko viens uz otru atstāja dīvaini uzbudinošu iespaidu. Nebija saprotams, kāpēc. Viņi viens otram patika. Viņus saistīja kādas neredzamas saites. Tomēr tuvība saviļņoja viņu nervus, nevis asinis. Tā drīzāk bija nervoza pieķeršanās, nekā seksuāla mīlestība. Savāds, apzināts sasprindzinājums, nevis spontāna kaislība. Viņi bija pāris, un viņiem bija jābūt kopā. Un gandrīz tūlīt pat viņiem gribējās atrauties vienam no otra. Šis vēlmju un nervu saspringums atstāja postošu iespaidu. Tiklīdz viens no viņiem jutās atspirdzis, otrs saslima - šis process nemitīgi atkārtojās.

Drīz vien laulība nemanāmi pārtapa platoniskā draudzībā. Tā joprojām bija laulība, taču sekss izpalika. Sekss bija uzbudinošs un lika viņiem zaudēt garīgo līdzsvaru. Viņi no tā atteicās un dzīvoja kā brālis un māsa. Bet tie joprojām bija vīrs un sieva. Fizisko attiecību trūkums kļuva abiem par slepenu nemiera un vilšanās avotu, tomēr neviens no viņiem negribēja to atzīt. Riko veltīja apcerīgus, ilgpilnus skatienus citām sievietēm.

Vita kundzei nekas nepalika nepamanīts. Viņa vēroja notiekošo, it kā stāvēdama otrpus dzīvžogam - labi ģērbts dēmons, ar neierobežotu enerģiju un satriecošu saprātu. Vita kundze daudz nerunāja, bet viņas retās, īsās piezīmes atklāja nicinošo attieksmi pret menage*.

^Saimniecība (franču vai.).

Riko viesi bija gudri un sabiedrībā pazīstami cilvēki. Vita kundze ieradās, tērpusies Ņujorkā pirktās kleitās, ko papildināja nedaudzas, rūpīgi izmeklētas dārglietas. Kuplie, pelēkie mati darīja viņu pievilcīgu. Bet smago plakstiņu apēnotās acis spēja iedzīt izmisumā jebkuru namamāti. To vērīgums bija satriecošs. Turklāt pārāk klaji bija redzams, ka visi šie gudrie un slavenie angļi Vita kundzei šausmīgi krīt uz nerviem. Jo īpaši viņa necieta viesu klīrību un pārspīlētos aizspriedumus. Vita kundzei prātā allaž bija viņas bērnības nams, plantācija, nēģeri un plan-tatori - plašā, nesamākslotā dzīve, kas balstījās uz izsmējīgu skarbumu. Viņa negribēja Londonas klīrīgajās viesistabās atteikties no šī skarbuma, kas iederējās lielajā un bīstamajā Amerikā. Dabiski, ka Vita kundze nebija iemīļota.

Tā kā viņa bija sieviete, kas apveltīta ar enerģiju, Vita kundzei vajadzēja kaut ko darīt. Kara beigās viņa bija strādājusi par slimnieku kopēju amerikāņu Sarkanajā Krustā Francijā. Vita kundzei patika vīrieši - īsti vīrieši. Tomēr, pārrunājot šo lietu sīkāk, izrādījās, ka nav iespējams precīzi formulēt, ko viņa saprot ar jēdzienu “īsti vīrieši”. Katrā ziņā viņai nebija nācies tādus sastapt.

No kara gruvešiem Vita kundze bija izkļuvusi kopā ar kādu sagrabējušu dīvaini. Viņš bija amerikānis no Arizonas - meksikāņa un navaho indiānietes dēls. Tas, ka šis cilvēks īstenībā bija jauktenis, atklājās tad, ja viņu aplūkoja tuvumā. Paviršam vērotājam varēja likties, ka vīrietis ir saulē iededzis francūzis. Viņam bija francūžiem raksturīgās, it kā izbrīnītās, tumšās acis, melni, taisni mati, plānas, melnas Ūsiņas, izcilni vaigu kauli garenajā sejā un gandrīz vai lempīga, aizdomu pilna un nīgri nicīga uzvedība. Tikai iepazīstot šo cilvēku tuvāk un ielūkojoties viņam tieši acīs, varēja pamanīt iemirdzamies indiāņa aso skatienu.

Karā viņš bija kontuzēts un kādu laiku pilnīgi rīcības nespējīgs. Vita kundze kopa šo vīrieti, līdz tas atveseļojās. Viņš nezināja, kurp lai dodas. Tēvs un māte viņam bija miruši, Fēniksā, Arizonas štatā, viņu neviens vairs negaidīja. Izglītojies kādā no indiāņiem paredzētajām vidusskolām, nelaimīgais puisis vairs nespēja atrast sev vietu dzīvē. Vēl viens no tiem, kas nekur īsti neiederējās.

Ārēji viņā bija kaut kas no Parīzes apaša, tomēr visu laiku jautās, ka šis cilvēks ir iekšēji saspringts un sevī noslēdzies. Vita kundze par viņu ļoti ieinteresējās.

- Labi, Fēniks, - viņa teica, nevēlēdamās puisi saukt viņa spāniskajā vārdā, - es paskatīšos, ko varu darīt tavā labā.

Viņa sameklēja Fēniksam vietu pie saviem paziņām nelielā muižā. Viņš labi prata apieties ar zirgiem

un lieliski tika galā ari ar tītariem, zosīm un vistām.

Neilgi pēc Lū kāzām Vita kundze atgriezās no laukiem Londonā kopā ar Fēniksu un diviem zirgiem. Viņa bija nolēmusi no rītiem doties izjādēs pa Haid-parku un vērot pasauli no zirga muguras. Fēniksam bija jāpilda zirgu puiša loma.

Un tā nu par lieliem sirdsēstiem Riko Vita kundze devās izjādēs lieliski piegrieztā jātnieces tērpā un elegantos zābaciņos, un skaista, melna cepure rotāja viņas krāšņos matus. Viņa jāja ar pelēku, kastrētu ērzeli, kurš izskatījās tikpat daiļš kā kundze pati. Ļaudīm Pikadillijā Vita kundze veltīja nicinoši pētošus skatienus pāri savam aristokrātiski demokrātiskajam luiziānietes degunam. Fēnikss sekoja viņai kā klusa ēna, sēdēdams mugurā bērim ar trim baltām kājām. Viņš ne ar ko neatšķīrās no īsta angļu zirgu puiša.

Vita kundze, tāpat kā daudzi citi cilvēki, vienmēr cerēja iekļūt īstā beau monde^5 un grand mondc^6. Tas, ar ko viņa sastapās Buloņas mežā, Montekarlo vai Pincio, Vita kundzi neapmierināja - šī sabiedrība viņai šķita pārāk mazvērtīga, ne sevišķi bcau^7 un nemaz ne grand^8. Iejājot Rotenrovā, šī ar gandrīz agresīvu veselību apveltītā, lieliski veidotā, piecdesmit gadus vecā sieviete, mazliet nervozi pievērusi smagnējos plakstiņus pār pelēkajām vanaga acīm, bija pilnīgi sagatavojusies apveltīt ar nicinājumu to monde, ko viņa šeit ieraudzīs.

Vita kundze cēli peldēja citu jātnieku un jātnieču plūsmā Haidparka koku apēnotajā jājamgatvē. Jā, tur bija daiļas meitenes ar vaļējiem, gaišiem matiem, kuras jāja uz līksmiem ponijiem. Un šausmīgi labi kopti papuči, un šauros tērpos iespīlēti mammuči, kas izskatījās tā, it kā, banālā, saviesīgā sarunā iegrimušas, pie viena nodotos tējas gatavošanai turpat zirga mugurā un tikai ar vienu aci redzētu tējas katliņu, kamēr otra pievērsta sarunā iesaistītajam viesim, vienlaikus modri nepazaudējot no redzesloka pārējos, tādēļ tēja draudēja izlīt zirgam starp ausīm. Angļu matronas trauksmainā modrība bija satriecoša un brīžiem varēja iedvest šausmas. Vita kundzei uzreiz ienāca prātā ziņkārīgās, vecās nēģerietes Lui-ziānā. Vērojot afektētos, jaunos angļu vīriešus ar īsi apcirptajiem matiem, viņas acis kļuva asas kā labi trīti dunči. Uz bagātajiem ebrejiem viņa negribēja pat skatīties.

Tajos laikos automašīnām vēl nebija atļauts iebraukt Haidparka, tādēļ Riko un Lū samulsuši varēja vērot dzelžaino jātnieci un viņas drūmo zirgu puisi, braucot mašīnā pa Parkleinu. Šķita, ka Vita kundze pret katru sastapto jātnieku vai jātnieci pavērš pistoles stobru, iesaukdamās: “Jūsu vīrišķību vai dzīvību! Jūsu sievišķību vai dzīvību!" Viņa pati nemaz īsti nezināja, kādus vēlējās šos cilvēkus redzēt, bet tiem bija jābūt tik demokrātiskiem kā Ābrams Linkolns un tik aristokrātiskiem kā krievu cars, tik intelektuāliem kā Arturs Belfūrs^9 un tik klusiem un piezemētiem kā Fēnikss. Visām šīm īpašībām bija jāpastāv vienlaikus.

Tur nu nekā nevarēja darīt - arī Lū nācās nopirkt sev zirgu un doties izjādēs kopā ar māti, kaut vai tikai pieklājības dēļ. Tā kā Vita kundze tik ļoti līdzinājās precīzai, labi piešautai, blāvi zilganpelēkai pistolei, Lū zināmā mērā bija jāuzņemas maksts loma. Viņa patiešām izskatījās ļoti daiļa ar savām vīnogu ķekariem līdzīgajām, melnajām ņūorleānietes matu cirtām un dīvaini pievilcīgajām, brūnajām, mazliet šķielējošajām acīm, kas vienlaikus bija gan miegainas un gausas, gan žiglas kā vāverei. Lū bija slaida un eleganta, pat nedaudz švītīga. Kāds izteica domu, ka viņa varētu filmēties.

Lai nu kā, nākamajā rītā avīžu slejās, kas bija veltītas augstākās sabiedrības hronikai, varēja lasīt: Divus jaunās, pārsteidzošās personas Rotenrovā vakarrīt bija lēdija Keringtone un viņas māte Vita kundze utt. Vita kundzei tas patika, Lū - arī. Lū tas pat šausmīgi patika. Viņa burtiski gozējās popularitātes saulītē.

, - Riko, mīļais, tev jāiegādājas zirgs.

Tas tika pateikts dienvidnieciski maigā tonī, gausi stiepjot vārdus, taču zemtekstā varēja just, ka šis jautājums jau ir izlemts. Riko gluži veltīgi mēģināja izlocīties - šo manieri izlocīties un sarauties, kad nepieciešams, viņš laikam bija apguvis Oksfordā. Veltīgi bija viņa protesti un apgalvojumi, ka viņš nevarot jāt un viņam nepatīkot to darīt. Riko briesmīgi noskaitās, viņa skaisti izliektais deguns saraucās un virslūpa atsedza zobus - viņš izskatījās kā suns, kurš grasās kost. Tomēr kost Riko neuzdrošinājās.

Tāds bija Riko. Līdz košanai viņš nenonāca. Nebija jau tā, ka viņš patiešām baidītos no citiem cilvēkiem. Riko baidījās pats no sevis, no tā, kas notiks, ja viņš ļaus vaļu savām dusmām. Tās varēja satriekt drupās visu viņa jauko dzīvi: apburošo, jauno sievu, glīto namiņu, aizgrābjošos mākslinieka panākumus, gleznojot portretus, kas vienlaikus bija gan moderni, gan arī pretendēja uz “lielo” mākslu - kāds brīnišķīgs kolorīts, cik lieliska forma! vSo nelielo tableau vi-vant^10 Riko bija izveidojis ar milzīgām pūlēm. Viņš negribēja spārdīties kā pēkšņi saniķojies zirgs - faktiski Riko ne tik daudz līdzinājās sunim, kā zirgam, turklāt tādam zirgam, kuram jebkurā brīdī varēja uznākt untumi. Tobrīd viņš bija apņēmies būt labs, ļoti labs, briesmīgi labs.

- Bet, Riko, dārgumiņ, es domāju, ka jaunības dienās Austrālijā tu daudz esi jājis. Vai tad tu pats man par to netiki daudz stāstījis, hm?

Sis nobeigumā lēni, dziedoši piemetinātais hm? iedarbojās uz Riko kā uzbudinoša narkotika. Viņš zināja, ka ir sakauts.

Lū turēja savu bēro ķēvi Vestminsterā, steliņģī turpat aiz mājas. Viņa ik pa brīdim pamanījās aizskriet uz stalli. Lū bija pārsteigta: šajā vietā viņu pārņēma dīvainas, nostalģiskas izjūtas. Lū nebija bijis ne mazākās nojausmas, ka viņa varētu tik ļoti ieinteresēties par zirgiem, staļļiem un zirgu puišiem. Tomēr tas bija noticis. Lū bija savaldzināta. Varbūt tās bija zemapziņas atmiņas par Teksasā pavadīto bērnību. Lai nu kā, dzīve ar Riko elegantajā, mazajā namiņā, visas saites ar sabiedrību viņas uztverē sāka līdzināties sapnim, jo patiesā realitāte bija šie zirgu steliņģi Vestminsterā, viņas bērā ķēve, staļļa īpašnieks Seintsberija kungs un zirgu puiši, kurus viņš algoja. Seintsberija kungs bija pavecs vīrs, kurš izskatījās kā veca meita un bija ārkārtīgi pieķēries zirgiem. Viņam patika skanīgi tituli.

- Lēdija Keringtonc, nudien! Jūs atkal esat

ieradusies mazliet paciemoties pie mums! Nezinu, ko mēs iesāktu, ja jūs mūs pamestu, mums būtu tik vientulīgi! - un Seintsberija kungs uzsmaidīja Lū savu vecmeitas smaidu. - Lai cik pelēks būtu šis rīts, jūsu augstdzimtība ir kā saules stars. Domāju, ka ar Popi-ju viss ir kārtībā...

Popija bija bēra ķēve ar tramīgām acīm, neviena kāja tai nebija balta, un ar šo ķēvi patiešām viss bija kārtībā. Seintsberija kunga vecavas mute bija savilkta smaidā, atsedzot zobus.

- Nāciet man līdzi, lēdija Keringtone, un paskatieties uz šo jauno zirgu, kas nupat atvests no zirgaudzētavas laukos! Ticiet man, tas ir aplūkošanas vērts. Ceru, ka varat tam veltīt kādu mirkli sava laika, jūsu augstdzimtība.

Augstdzimtībai bija daudz laika, ko viņa varēja veltīt zirgu apskatei. Lū sekoja dzīvespriecīgajam, gludi skūtajam večukam uz brīvo steliņģi pagalma otrajā pusē un gaidīja, līdz viņš atvēra durvis.

Pustumsā viņa ieraudzīja skaistu bēri. Zirga smailās ausis izslējās kā divi asmeņi, kad tas pagrieza galvu pret atvērtajām durvīm. Zirgam bija lielas, - melnas, mirdzošas acis, tās vērās vaicājoši un saspringti. Dzīvniekam piemita apslēpta trauksmainī-ba, kas liecināja, ka zirgs var kļūt arī bīstams.

- Vai viņš ir mierīgs? - vaicāja Lū.

- Protams, lēdij. Viņš ir mierīgs, ja ar viņu prot

apieties... Hei, manu zēn! Hei, skaistuli! Hei, Sen-mor!

Pļāpīgs pat saskarsmē ar dzīvniekiem, vecais vīrs lēnām tuvojās zirgam un uzlika tam roku uz muguras. Pieskāriens bija mierīgs un viegls. Lū ievēroja, ka zirga mirdzošā āda tomēr saraujas noraidošā nepatikā, sarkanzeltainai valgmei līdzīgajai spalvai pārskrēja ēna. Bet tad dzīvnieka saspringums atkal atslāba.

- Viņš izturas labi pret tiem, kas prot ar viņu apieties, un ir mazliet parupjš pret tiem, kas neprot. Nu, Senmor, vai tas tev nav labs ieteikums?

- Kā viņu sauc? - jautāja Lū.

Staļļa īpašnieks atkārtoja zirga vārdu, izrunājot to pa velsiešu paražai, un piemetināja:

- Zirgs nācis no pierobežas, tas pieder kādam velsiešu džentlmenim - Grifitam Edvardsa kungam. Viņš grib to pārdot.

- Cik zirgs ir vecs? - Lū turpināja iztaujāt.

- Viņam ir apmēram septiņi gadi - septiņi gadi un pieci mēneši, - klusinātā balsī atbildēja Seintsberija kungs, it kā uzticot noslēpumu.

- Vai ar to iespējams doties izjādēs Haidparkā?

- Jā, protams. Jāteic, ka džentlmenis, kurš pratīs ar to apieties, allaž gūs ievērību Haidparkā, kad izjās ar šo skaistuli.

Lū tūlīt pat nolēma, ka džentlmenim, kurš dosies izjādēs ar skaisto zirgu, jābūt Riko. Viņa Senmoru jau gandrīz bija iemīļojusi. Zirga spalvai piemita tik jauka, sarkanzeltaina nokrāsa, visa dzīvnieka būtība izstaroja kaut ko tumšu un ugunīgu. Lielās, melnās acis raudzījās skumji un domīgi. Viņa juta, ka zirgs nav īsti laimīgs un dziļi dzīvnieka apziņā mājo bīstama, pusapslēpta pretestība, apspiests naidīgums. Lū saprata, ka, neraugoties uz ugunīgo, veselīgo spēku, zirgs ir jūtīgs, nervozs un ātri aizvainojams, neuzmanīga rīcība var to padarīt niķīgu.

- Vai viņam ir kādi untumi? - lēdija Keringtone vaicāja.

- Nē, cienītā kundze, cik man zināms, nav. Tomēr viņš ir diezgan temperamentīgs radījums. Es gan uzskatu, ka savureiz visi zirgi ir temperamentīgi, ja tam ir kāds iemesls. Tomēr šķiet, ka šim dzīvniekam ir kāda īpaši sāpīga vieta. Ja pieskaras šai nesadzi-jušai brūcei, zirgs kļūst nevaldāms.

- Kur apslēpta šī brūce? - jautāja Lū, mazliet pārpratusi teikto. Viņa domāja, ka zirgam patiesi bijis kāds ievainojums.

- Grūti pateikt, cienītā kundze. Ja runa būtu par cilvēku, varētu sacīt, ka viņam dzīvē kaut kas nogājis greizi. Ar zirgu ir citādāk. Pret tik labu šķirnes zirgu kā Senmors jāizturas ar sapratni, tomēr nezinu, vai kādam tas ir īsti izdevies. Jādomā, ka pat man ne. Bet es saprotu, ka šis ir īpašs dzīvnieks un tam ne-

pieciešama īpaša pieeja. Ja vien es zinātu, kādai tai jābūt, būtu viņam to sagādājis.

Viņa raudzījās uz mirdzoši bēro zirgu, kas stāvēja, ausis pieglaudis un purnu novērsis, tomēr piesaistot cilvēku uzmanību kā zibensnovedējs pievelk zibeni. Tas bija ērzelis. Kad Lū to saprata, viņai sametās bail.

- Kādēļ Grifits Edvardsa kungs grib zirgu pārdot? - Lū jautāja.

- Redziet, kundze, viņš tika audzēts šķirnes pavairošanai, diemžēl izrādījās šim nolūkam nederīgs. Reizēm gadās tādi ērzeļi, kas kāda iemesla pēc negrib aplekt ķēves. Tādēļ viņu vairs negrib paturēt. Jūs jau redzat, Senmors ir stiprs, skaists jā-jamzirgs, tīrs šķirnes dzīvnieks, ko paša spēks plēš vai pušu. Nevar taču tādu jūgt ilksīs. To viņš nepaciestu. Šis zirgs radīts segliem un izjādēm, viņam ir skaists riksis. Bet ar viņu jātiek galā, un tur slēpjas grūtības.

Lū juta, ka Seintsberija kungs viņai kaut ko noklusē.

- Vai kādam nācies šī zirga dēļ ciest? - Lū bažīgi apvaicājās.

- Ciest? - pārvaicāja vecais vīrs. - Nu, jāatzīstas, ka ir bijuši divi starpgadījumi. Edvardsa kunga dēls jāja mazliet par strauju un mežā pamatīgi apdauzījās pret zemu ozola zaru. Tas notika pagājuša-

\

jā rudenī. Pirms neilga laika Senmors piespieda pie staļļa sienas zirgu puisi un to nāvīgi ievainoja. Tomēr tās, cienītā kundze, bija nejaušības. Tā mēdz gadīties.

Vīra balsī bija saklausāma melanholiska nolemtība. Likās, ka zirgs, kurš joprojām bija novērsies un ar pieglaustām ausīm, tomēr saspringti klausās. Tas skatījās kā labi audzināts notiesātais, kam tiek pasludināts spriedums.

- Vai varu ar tevi apsveicināties? - viņa uzrunāja zirgu, pievirzīdamās tam tuvāk savā baltajā, vasarīgajā tērpā, un pacēla roku, kurā mirdzēja smaragdi un dimanti.

Senmors parāvās nost, it kā sajutis spēcīgu vēja pūsmu, tad nolieca galvu un iesāņus šķielēja uz Lū ar savu melno, apaļo aci.

- Domāju, ka viss būs kārtībā, - viņa teica un piegāja vēl mazliet tuvāk zirgam, kurš nemitējās viņu vērot.

Lū pieskārās zirga sānam un viegli to papliķēja. Tad viņa noglauda zirga muguru un stingro, saspringto kaklu. Lū satrūkās, sajutusi zirga karsto dzīvības dvašu strāvojam caur sarkanzeltaino, spožo spalvu. Jābūt tik uzmanīgai, saskaroties ar spilgtām, kvēlojošām dzīves izpausmēm!

Lū stāvēja, domās iegrimusi. Viņas roka joprojām atradās uz zirga saules sakarsētā kakla. Jaunās sievietes garlaicības māktajā dvēselē ieplūda kaut kas neskaidrs, kāda senaizmirsta izpratne.

Viņa gribēja nopirkt Senmoru.

- Domāju, ka nopirkšu šo zirgu, ja tas būs iespējams, - Lū sacīja Seintsberijam.

Viņš ilgi un vērīgi raudzījās jaunajā sievietē.

- Labi, cienītā kundze, - Seintsberijs beidzot noteica. — Lai šī jūsu vēlme piepildās! Bet, ja varu atļauties tādu vaļību, gribētu vaicāt, ko jūsu augstdzimtība domā ar viņu darīt?

- Nezinu, - Lū gausi atbildēja. - Es varētu viņu aizvest uz Ameriku.

Seintsberijs atkal brīdi klusēja, tad sacīja:

- Mēdz teikt, ka vietas maiņa dažiem zirgiem nāk par labu. Varbūt tiešām ir vērts aizvest Senmoru pāri okeānam.

Viņa gribēja nopirkt Senmoru. Lū gribēja, lai šis zirgs pieder viņai. Bija kāds iemesls, kura dēļ zirga izskats, tā spēks, dzīvā, trauksmainā kvēle un nepakļāvība izraisīja viņā vēlēšanos raudāt.

Lū nemēdza raudāt, tās retās reizes, kad tas notika, bija saistītas ar īgnumu, vēlmi gūt virsroku. Viņas sirdī asarām nebija vietas. Kāds gan no tām labums? Jāturpina dzīvot, nedrīkst ne piekāpties, ne padoties. Asaras dara cilvēku vāju, veicina viņa sabrukšanu.

Bet bija tā, it kā zirga ķermeņa noslēpumainā kvēle būtu uzspridzinājusi Lū dvēselē kādu klinti.

Viņa devās uz mājām, ieslēdzās savā istabā un raudāja. Likās, ka Senmora mežonīgā, skaistā un trauksmainā galva raugās viņā no kādas citas pasaules. Gluži kā vīzijā Lū ierastās pasaules sienas bija izgaisušas, atstājot viņu dziļā tumsā, no kuras pretim vērās zirga lielās, mirdzošās acis, kas pauda dēmonisku jautājumu, bet dzīvnieka smailās ausis slējās kā divi asmeņi, un viņa milzīgais ķermenis spēka pārpilnībā kvēloja.

Kas tas bija? Zirgs raudzījās uz viņu kā no mūžīgās tumsības nākusi dievība, viņa sajuta tā lielo, spožo, baismīgo acu mēmo jautājumu, kas dzēla Lū kā balta zibens šautra. Kāds bija šis cilvēkam neaptveramais jautājums un kas tie bija par pārdabiskiem draudiem? To viņa nezināja. Zirgs bija kā mirdzošs dēmons, un viņai tas bija jādievina.

Lū izvairījās no Riko. Viņa vairs nespēja paciest cilvēcisko attiecību virspusību un trivialitāti. Zirga galva ar plaši ieplestajām, šausmīgajām, vaicājošajām acīm bija parādījusies no tumsas, un Lū juta, ka tas aizliedz viņai ieslīgt ierastajā ikdienībā. Tas aizliedza viņai būt tikai Riko sievai, tikai jaunajai lēdijai Keringtonei.

Zirgs sekoja Lū kā spoks. Tas bija skatījies uz viņu tā, kā neviens cits to nekad nebija darījis. Iespaidu, ko radīja tumsā mirdzošās, šausmīgās, vaicājošās acis, vēl vairāk pastiprināja kvēle, ko izstaroja viss sārti brūnais, varenais ķermenis. Ko tas nozīmēja un kādu lāstu viņai uzlika? Lū juta, kā šis lāsts uzguļas sirdij, atdodot viņu kādas pārdabiskas būtnes varā, kuru viņa neiedrikstējās un nespēja izprast.

Lai kur Lū ietu, lai ko darītu - visur viņai zemapziņā sekoja varenais tēls, kurš iedvesa godbijību un bailes. Senmors raudzījās Lū, patiesībā viņu nemaz neredzot, tomēr lielās acis izstaroja tieši viņai domātu jautājumu, kas reizē bija gan drauds, gan liktenīgs spriedums. Zirgs bija viņas likteņa pavēlnieks!

- Lū, mīļā, tevi nomoka kādas domas! - Riko viņai tovakar teica.

Viņš ātri un jūtīgi uztvēra Lū garastāvokļa maiņas, to nevar noliegt. Un Riko lielās, mazliet izvalbītās, zilās acis ar sarkanām dzīsliņām klātajiem baltumiem meta uz Lū ašus, pētošus, bažīgus mirkļus, kuros tikko jaušami pavīdēja arī bailes kā jau cilvēkam, kam sirdsapziņa allaž nav gluži tīra. Viņš arī bija līdzīgs zirgam, kas mūždien trīc savas vēsās, briesmīgās neuzticības dēļ, ko gan pamanās noslēpt ar trauksmainām mīlestības izpausmēm.

Riko acu zīlītēs bija apslēpta nevarība, kas padarīja viņu tramīgu. Šī nevarība kādreiz bija aizkustinājusi Lū, likusi viņai just pret Riko žēlumu. Tagad, kad Lū bija iepazinusi spītīgā zirga tumšo, kaismīgo spēku, redzējusi dzīvnieka acīs kvēlojam gluži citas dzīves spozmi, vīrieša tramīgā nevarība darīja viņu vai traku.

Riko bija tik skaists un savaldīgs, tik galanti laipns un asprātīgs. Šo vīrieti nevarēja neapbrīnot - vismaz viņai būtu vajadzējis to darīt.

Bet galu galā tā bija tikai maldinoša poza, ko viņš apzināti bija sevī izstrādājis. Tā bija poza. Lū bija lasījusi psihologu sacerējumus, kuri apgalvoja, ka viss ir poza, pat tas vislabākais, ar ko sastopamies dzīvē. Tagad viņa saprata, ka vīrieša un sievietes attiecībās pozēšana sākas tad, ja tām pietrūkst kaut kā būtiska. Šis trūkums padara viņus bezpalīdzīgus. Melnā, ugunīgā kvēle zirga acīs - tā nebija poza. Tas bija kaut kas daudz briesmīgāks un patiesāks, kas izplūda no tumsas kā liktenīgs jautājums un ko izstaroja zirga mirdzošais ķermenis.

- Mani nomoka domas? - viņa pārvaicāja sev ierastajā gausajā, viegli uzjautrinātajā manierē.

It kā viss būtu tik ikdienišķs un viegli atrisināms. Ārēji tas tā arī bija, bet aiz stingrās, gludās ierastības jau slēpās kaut kas cits.

- Jā, Lulliņ, tā man likās. Vai varu tev kā palīdzēt?

- Ak, nerūpējies, - Lū atteica. - Es vienkārši domāju par kādu bēru zirgu, ko sauc par Senmoru.

Viņas acis gandrīz nodeva noslēpumu.

- Šausmīgi pievilcīgs vārds*, - Riko smējās.

- Tas tomēr nav tik pievilcīgs kā pats dzīvnieks. Esmu nolēmusi to nopirkt.

*Svētais maurs (mauri - novecojis nosaukums, senatnē tā dēvēja Zicmeļrictumāfrikas iedzīvotājus; grieķu vai. mauros - tumšs).

- Patiesi? - viņš iesaucās. - Bet kāpēc gan?

- Viņš ir tik pievilcīgs. Gribu to nopirkt tev.

- Man? Dārgā, kā tu vari to izlemt manā vietā? Varbūt man viņš nemaz nepatiks. Tu taču zini, ka man zirgi vispār ir vienaldzīgi. Turklāt - cik viņš maksā?

- Riko, mīļais, to es nezinu. Bet esmu pārliecināta, ka tu viņu iemīļosi - man par prieku.

Lū juta, ka vairs nespēj atkāpties no savas iedomas.

- Mana visdārgā, neizšķied milzumu naudas, lai nopirktu man zirgu, kuru es negribu. Atklāti sakot, es dodu priekšroku mašīnai.

- Vai tad tu, Riko, negribi doties kopā ar mani izjādēs pa Haidparku?

- Godīgi jāatzīst, ka negribu vis.

- Mīļo zēn, bet kāpēc ne? Tu tik skaisti izskatītos. Man tā gribas jāt kopā ar tevi. Vismaz atnāc man līdzi paskatīties uz Senmoru!

Riko pārņēma dalītas jūtas. Viņš juta zināmu nepatiku pret zirgiem, bet vienlaikus iedomājās, cik labi izskatītos zirga mugurā, jājot pa Haidparku, un to viņam gribējās nodemonstrēt.

Viņi devās uz steliņģiem. Zirgu puisis, sīks velsietis, patlaban mazgāja lielisko zirgu.

- Jā, mīļā, zirgs patiešām ir skaists - cik brīnišķīga krāsa! Gandrīz oranžs! Tomēr man liekas, ka izjādēm Haidparkā viņš ir par lielu.

- Nē, tev viņš būs tieši laikā. Tu taču esi tik garš.

- Viņš lieliski iederētos gleznas kompozīcijā. Kas par krāsu!

Un viss, ko Riko spēja darīt, bija raudzīties uz zirgu ar mākslinieka acīm, vienlaikus šķielējot arī uz zirgu puisi.

- Vai šis vīrs tev arī šķiet valdzinošs? - viņš vaicāja, ar saviem mākslinieka pirkstiem dziļdomīgi glaudīdams zodu.

Zirgu puisis Lūiss bija neliels, žigls, nenosakāma vecuma vīrs ar līkām kājām, melnu matu ērkuli un mazu, melnu bārdiņu. Viņš bija kopis skaisto Senmoru jau laukos. Zirgs patiešām bija apbrīnojams: zeltaini vizmojošs kā kliņģerītes zieds, mazliet iezaļganu blāzmojumu pār sarkanīgi oranžo spalvu. Mugura spīdēja kā ar dzeltenu laku nolakota. Sīkaiiņš Lūiss bija tik ļoti iedziļinājies zirga apkopšanā, ka neredzēja nevienu sev apkārt. Viņš pildīja šo darbu gandrīz kā rituālu, pats pārvērzdamies par sārti brūnganā dzīvnieka ēnu.

- Viņš pieder pie zirga, - teica Lū. - Ja mēs pērkam Senmoru, mums jāpieņem arī šis vīrs.

- Būtu tik interesanti viņus abus gleznot. Kāds neparasts kontrasts starp zirgu un viņa kopēju! Bet, mīļumiņ, es ceru, ka tu neuzstāj uz šī zirga pirkšanu. Tas taču ir šausmīgi dārgs.

- Gan māte man palīdzēs. Tu tik labi izskatīsies tam mugurā, Riko.

- Ja vien es vispār kādreiz atļaušos tam kāpt mugurā!

- Kāpēc ne?

Viņa strauji šķērsoja bruģēto pagalmu.

- Labrīt, Lūis. Kā klājas Senmoram?

Lūiss iztaisnojās un paraudzījās uz Lū no melnā matu ērkuļa apakšas.

- Viss kārtībā, - viņš atbildēja.

LCiisa acis cieši vērās uz Lū caur melnajām matu šķipsnām. Tās bija bāli pelēkas un fosforescējošas kā meža kaķim, kas tumsā uzglūn medījumam, paslēpies zem kāda krūma. Lū, kuras brūnās, neparastās acis mulsināja daudzus, juta, ka šis puisis redz viņai cauri. “Tāds vienkāršs, sīks vīrelis,” viņa pie sevis domāja, “bet viņam pietiek ar vienu skatienu, lai izprastu sievieti un zirgu.”

- Kā jums šķiet, vai šis zirgs būs piemērots seram Henrijam? - to Lū vaicāja skaļi, savā dienvidnieciski laiskajā manierē.

Lūiss pievērsa vēso, augstprātīgo, bet vērīgo acu skatienu jaunajam baronetam. Riko bija slaids, labi veidots, ar elastīgiem locekļiem. Viņa seja bija iegarena, ar izteiksmīgiem vaibstiem, mati atsukāti atpakaļ. Tie šķita nākuši no tikpat laba meistara rokas kā Riko apģērbs un papildināja viņa bezgala cienījamo

izskatu. Nevarēja iedomāties, ka viņa seja kādreiz varētu būt netīra vai pienācīgi nenoskūta, arī bārda vai pat ūsas ar to galīgi nesaderēja. Riko seja bija pilnībā sagatavota sabiedriskiem mērķiem. Ja viņam nāktos nocirst galvu kā Jānim Kristītājam, tā turpinātu pastāvēt neatkarīgi no ķermeņa. Riko ķermeņa ietērps bija drēbnieka meistardarbs. Galva savukārt bija viena no izcilākajām modernās jaunatnes “runājošajām galvām” ar mazliet mefistofeliskām uzacīm, nedaudz izvalbītām, lielām, zilām acīm un drebošu, juteklisku muti, skūpsta gaidās savilktām lūpām.

Zirgu puisis Lūiss caur savu matu un bārdas mežu lūrēja kā zvērs no biezokņa. Riko sajuta nemieru kā kolonists, kurš atrodas vēl neiepazīta pameža tuvumā. Bāli pelēko acu vērīgums darīja viņu tramīgu, Riko nebija radis pie tik atklātas cilvēku skatīšanās vienam uz otru, lai gan tādas manieres raksturīgas tiem, kas nākuši no demokrātiskajām kolonijām vai Amerikas. Viņš zināja, ka galu galā tiks novērtēts kā cilvēks bez aizmugures - vientuļš kolonists.

Sis aizmugures trūkums padarīja Riko neaizsargātu jebkura kalpotāja priekšā un bojāja viņam nervus. Jo Riko bija arī mākslinieks. Viņš izmisīgi cīnījās pret šīm izjūtām un ātri vien spēja ļauni apvainot cilvēku, kurš tās izraisīja. Vienlaikus Riko bija brīvs no anglim raksturīgās ūdensdrošās suffisance*. Viņš

* Pašapmierinātība, uzpūtība (franču vai.).

patiesi zināja, ka visā plašajā pasaulē nav neviena, uz ko paļauties, tādēļ jācīnās paša spēkiem. To Riko bija mācījis kolonijās līdz galējībai novestais demokrā-tiskums.

Un tas viss nepalika apslēpts sīkajam iedzimtajam Lūisam. Aiz skaistās jaunā varoņa ārienes viņš saskatīja Riko dīvainās, dziļi apslēptās bažas par savu neaizsargātību.

- Viņš tiks galā ar jebkuru zirgu, ja vien panāksies dzīvniekam pusceļu pretim, - Lūiss vienaldzīgi sacīja, kā jau velsietis ātri bērdams vārdus.

- Tu dzirdi, Riko! - dziedoši novilka Lū, pagriezusies pret vīru.

- Lieliski, mīļā!

- Vai tu gribēsi paiet Scnmoram pusceļu pretim, hm?

- Kaut vai visu ceļu, dārgumiņ! Muhameds noies visu ceļu līdz šim kalnam. Vai gan var uzdrošināties to nedarīt?

Riko runāja smiedamies, tomēr skaidri bija jūtams ass sarkasms.

- Domāju, ka Senmors tevi lieliski sapratīs, - Lū sacīja mīlas pārņemtas sievietes maigajā balsī.

Viņa piegāja pie zirga un uzlika roku tā gludajai, viegli drebošajai mugurai. Senmors iesāņus ar acu kaktiņiem vēroja sievieti, noliecis galvu, pastiepis purnu uz priekšu un mazliet pieglaudis ausis. Zirga

ieņemtā poza nedaudz atgādināja čūsku. Viņš bija sasprindzis kā kaķis, kas gatavojas lēcienam.

- Senmor! - teica Lū. - Kas noticis, Senmor? Mēs ar tevi taču labi saprotamies!

Viņa klusi runāja, sapņaini glāstīdama dzīvnieka kaklu. Lū juta, ka zirgs pamazām atsaucas viņas maigumam, tomēr galvu Senmors nepacēla. Kad Riko pēkšņi pienāca tuvāk, zirgs strauji atrāvās atpakaļ, it kā tam visos četros pakavos būtu iespēris zibens.

Zirgu puisis kaut ko klusiņām pateica velsiski. Lū izbijusies sastinga ar glāstam paceltu roku.

- Kāpēc viņš tā darīja? - viņa vaicāja.

- vSo zirgu pāris reižu ir situši, - vienaldzīgā balsī atteica zirgu puisis. - Viņš to nav aizmirsis.

Lai gan Lūisa balss skanēja neitrāli, Lū saklausīja tajā nosodījumu. Viņa atcerējās dzirdēto par zirga “vārīgo vietu”.

Īstenībā nebija nekādas vārīgās vietas. Pastāvēja cīņa starp divām pasaulēm. Lū saprata, ka Senmora karstā dvaša pieder citai pasaulei, ne tai, kurā mīt Riko un visi pārējie. Tā bija pasaule, kurā reiz mituši sengrieķu varoņu zirgi un arī šie varoņi paši, pat Hipolits^11.

Aizvēsturiskā krēslā, kur viss bija fantasmago-riska mirdzuma apņemts, slīdēja šie zirgi ar asi

iezīmētajām galvām, kā čūskas piesardzīgi vērdamies visapkārt. Zirgu figūras nebija telpiskas, tie visi atradās vienā plaknē, nākuši pasaulē no vienas matrices. Tā bija cita, daudz vecāka un spēcīgāka pasaule. Un šajā pasaulē zirgs bija straujš un mežonīgs, nepārspēts un nesavaldīts. “Panākt pusceļu pretim,” bija teicis Lūiss. Bet šis pusceļš no cilvēka pasaules uz baismo zirga pasaules puskrēslu nebija nekāds nieka solis. Tas bija solis, ko Riko nekad nespers - to viņa zināja. Viņa zināja, bet bija gatava ziedot Riko.

Senmoru nopirka, un kopā ar zirgu salīga Lūisu. Sākumā zirgu puisis jāja ar Senmoru nopakaļ Lū, lai zirgs pierastu pie izjādēm. Senmors uzvedās teicami.

Fēnikss, indiāņu jauktenis, bija ļoti greizsirdīgs, redzot melnbārdaino velsieti jājam ar Senmoru.

- Kas tas ir par zirgu, ar ko tu jāj? - viņš vaicāja, raudzīdamies uz Luīsu ar savām skarbajām, dīvaini neredzošajām navaho acīm, kurās retumis iemirdzējās kāda no tumšā haosa dzīlēm nākusi dzirksts, kas nodeva viņa indiānisko izcelsmi. Fēniksa sejā ar augstajiem vaigu kauliem atspoguļojās nelaime, kas bija piemeklējusi visu viņa izkliedēto tautu, tai vēl pievienojās vaibstu nekustīgums, ko bija radījusi kontūzija. Bet tai pašā laikā šī seja liecināja par nepiekāpību, spēju drīzāk mirt, nekā padoties, ko Fēnikss bija mantojis no savas mātes cilts. Grūti pateikt, kas tā bija par trauslu

saikni, kas šo cilvēku joprojām saistīja ar navaho un joprojām noteica, ka viņa liktenis ir sarkanādainā liktenis.

Abi zirgu puiši bija savāds pāris. Viņi sekoja savām korektajām, tomēr neparastajām amerikāņu kundzēm. Gan Vita kundze, gan Fēnikss jāja ar garos seglu kāpšļos iztaisnotām kājām, cieši turēdamies seglos, bez liekām kustībām. Fēnikss izskatījās kā saaudzis ar savu zirgu, šķita, ka viņš seglos nekad nepieceļas - nedz rikšojot, nedz aulekšojot. Varēja domāt, ka Fēniksa zirgs nemaz nav apseglots. Un visu laiku viņš cieši raudzījās apkārt - gan uz citiem jātniekiem, gan uz ļaudīm, kas pulcējās aiz margām, lai patērzētu, gan uz bērniem, kas pastaigājās kopā ar auklēm. To visu Fēnikss vēroja kā mirāžu, kuras realitātei viņš ne uz mirkli nav noticējis. Londona pati Fēniksa uztverē bija tumša mirāža. Viņa platās, tramīgās, brūnās acis ar mazajām, tumšbrūnajām zīlītēm šķita pievērstas kaut kam tālumā esošam, it kā viņš nespētu saskatīt to, kas atrodas tepat līdzās. Fēniksa acis skatīja Arizonas palsos tuksnešus, kuru smiltīs rotaļājās gaisma, ņirbošus vilnīšus seklā ezerā, pār bālo zemi izpletušos debess velvi ar tās nemainīgo spozmi. Un vēl šajā mirāžā neskaidri iezīmējās vareni un draudīgi, zirgiem līdzīgi rēgi, kas vairāk atgādināja kādus aizvēsturiskus zvērus.

Tā bija Fēniksa realitāte - šis Arizonas fantoms.

Bet Londonai viņa acis slīdēja pāri kā maldinošai mirāžai.

Labi pašūtajā zirgu puiša tērpā Fēnikss izskatījās pārlieku švītīgs, kā karikatūrās attēlotie jaunbagātnieki. Tomēr elegantajām drēbēm cauri spiedās jaukteņa mežonīgā būtība, viņa fiziskais pašapliecinājums. Tādēļ Fēnikss šķita vulgārs un skaļš.

Taču viņa seja liecināja par ko citu. Zeltaini mirdzošā indiāņa seja ar izcilnajiem vaigu kauliem, nekāda apmatojuma neaizsegta, raudzījās aizkustinoši mulsi. Tāds pats tramīgs mulsums atspoguļojās Fēniksa acīs. Bet mazajās, tumšajās zīlītēs kaut kas vizēja kā gaismas apspīdēts dunča asmens.

Viņš bija labs zirgu puisis - vērīgs un izdarīgs, spējīgs apķērīgi rīkoties, ja gadījās kāda kļūme. Viņam bija dīvaina, klusa vara pār zirgiem. Tā nebija nedz mīlestība, nedz simpātijas, vienīgi mēms, savaldošs spēks. Arī satiksmi uz ielas viņš ar savām mulsajām, mirdzošajām acīm vēroja kā ienaidnieku, instinktīvi noteikdams katru nākamo soli un pakļaudams Vita kundzi savas mēmās gribas spēkam. Sī saspringtās vērošanas gaisotne lika viņai justies kā mājās, dzimtajā Amerikā.

- Fēniks, - Vita kundze uzrunāja savu pavadoni, pēkšņi pagriezusies seglos, kad viņi jāja garām policistam, kas regulēja satiksmi pie Flaidparka, -nevaru pat izteikt, cik es esmu priecīga, kad, jājot

caur šiem vārtiem, jūtu, ka man seko simtprocentīgs amerikānis.

Un viņa uzmeta Fēniksam tādu pelēko, bīstamo acu skatienu, kas liecināja, ka Vita kundze runājusi taisnību atriebīgā naidīgumā pret visu apkārtējo. Vāja smaida atblāzma pārskrēja indiāņa augstajiem vaigu kauliem, bet viņš neko neatbildēja.

- Kādēļ tā, māt? - Lū dziedoši novilka. - Man te viss liekas tik draudzīgs!

- Jā, Luīze, tik draudzīgs! Tieši tāpēc es te nekam neuzticos...

Un viņa vieglos rikšos aizjāja pa zaļojošo koku apēnoto jājamceļu. Vita kundzei tobrīd bija draudīga piecdesmitgadīgas Medūzas^12 seja, kas jau pati par sevi varēja kalpot kā ierocis. Viņa raudzījās uz apkārtējiem priekšmetiem un cilvēkiem tā, it kā ar savu auksto skatienu gribētu tos uzspridzināt. Lū palaida zirgu rikšos un jāja blakus mātei - gracioza, eleganta un mazliet uzjautrināta. Viņām kā ēna sekoja Fēnikss ar skumju, iedzeltenu seju. Indiānim blakus uz lielā, bērā skaistuļa jāja sīkais, bārdainais velsietis.

Starp Fēniksu un Lūisu pastāvēja apslēptas, vārdos neizteiktas un piesardzīgas simpātijas. Senmors bija atstājis dziļu iespaidu uz indiāni, kurš nespēja no tā ne acu novērst. Lūiss šī lieliskā, ar skaistām

kustībām apveltītā ērzeļa mugurā bija nemanāms un kluss.

No abiem vīriešiem Lūiss bija tas tumsnējākais -šo iespaidu radīja viņa melnā bārda, kas sniedzās gandrīz līdz biezajām uzacīm. Viņš bija melnīgsnējs, ar pastrupu degunu un nepatīkamām, bāli pelēkām acīm, kas ievēroja visu, bet neraizējās ne par ko. Šai pasaulē Lūisam nekas nerūpēja, izņemot Senmoru. Cilvēki viņa acīs nebija nekas. Viņš jāja ar Senmoru un galējā vienaldzībā vēroja pasauli no zirga muguras augstumiem.

- Vai tu jau ilgi nodarbojies ar šo zirgu? - vaicāja Fēnikss.

- Kopš tā dzimšanas.

Fēnikss vēroja Senmora uzvedību. Bēris kustējās lepni un elastīgi, ar labu izjūtu iekļaudamies jātnieku plūsmā. Bija skaists jūnija rīts, virs galvām šalca koku biezā, zaļā lapotne, gaisā virmoja tikko jaušama liepziedu smarža. Neraugoties uz to, Fēnikss uztvēra pilsētu kā murgu, savukārt Lūisam tā šķita cietums - šo iespaidu radīja cilvēku klātbūtne.

Jājamceļa galā Vita kundze un Lū pagriezās un, noliecot galvas, sveicināja paziņas. Zirgu puiši pajāja sāņus. Vita kundze vēsi aplūkoja Lūisu.

- Man šķiet diezgan dīvaini, Luīze, - viņa teica, -ka zirgu puisim ir bārda.

- Jā, tas ir neparasti, māt, - piekrita Lū. - Vai tev ir iebildumi?

- Nebūt ne. Vismaz es domāju, ka nav. Mani ļoti nogurdina moderno, jauno vīriešu skūtās sejas, ārkārtīgi nogurdina! Tīrīgie, šķīstie puišeļi - vai nu nezinām! Vai tevi tas nenogurdina? Nē, manuprāt, zirgu puisis ar bārdu izskatās gluži pievilcīgs.

Vita kundze pameta nicīgu skatienu uz pūli un stingri iecirta savas daiļi apautās kājas kāpšļos, būdama kaujas gatavībā. Tad pēkšņi viņa pievilka grožus un pagrieza savu zirgu pret pavadoņiem.

- Lūis, gribu jums ko jautāt, - Vita kundze uzrunāja zirgu puisi. - Ja lēdija Keringtone pavēlētu jums noskūt bārdu, ko jūs darītu?

Lūiss instinktīvi pieskārās ar roku pieminētajai bārdai.

- Man jau daudzkārt likuši to darīt, cienītā kundze, - viņš atbildēja, - bet es nekad neesmu paklausījis.

- Kāpēc? Paskaidro mums!

- Bārda ir daļa no manis, cienītā kundze.

Vita kundze turpināja jāt. '

- Vai tas nav jocīgi, Lū? - viņa teica. - Un kā tev patīk, ka viņš tevi uzrunā par cienīto kundzi? Man tas izklausās neiespējami. Vai kopš karalienes Viktorijas laikiem kāda sieviete vēl var sevi uzskatīt par cienīto kundzi? Nemūžam! Bet zini, man galīgi neienāca

prātā, ka bārda patiešām varētu būt daļa no vīrieša. Es vienmēr domāju, ka viņi to nēsā kā kaklautu, lai padižotos. Lūisa teikto es atcerēšos uz visiem laikiem. Vai tev nešķiet, ka viņa jāšanas maniere ir dīvaina? Viņš it kā iegremdē sevi zirgā. Kad es vēršos pie viņa, neesmu pārliecināta, vai uzrunāju cilvēku, vai zirgu.

Pēc dažām dienām Riko pats kāpa mugurā Scn-moram, lai dotos rīta izjādē. Viņš jāja pašapzinīgi, tāpat kā darīja visu, un bija tikai mazliet nervozs. Bet viņa sievasmāte bija labvēlīgā noskaņojumā. Viņa gribēja, lai Riko jāj starp viņu un Lū. Trijatā viņi atgādināja aitas, kas lēnām dipina uz priekšu, turēdamās cieši līdzās.

Un šajā lieliskajā dienā vaļējā karietē rīta pastaigā bija devusies pati karaliene - māte! Labā, vecā karaliene Aleksandra - viņas parādīšanās sacēla nemieru. Karaliene izteiksmīgi pamāja ar galvu Riko, bez šaubām, kļūdaini noturēdama viņu par kādu citu.

- Ziniet ko, - teica Riko, kad viņi bija apsēdušies pie galda Vita kundzes viesistabā kādā tumšā, klusā Meifēras viesnīcā, lai ieturētu lenču, - man tiešām tik ļoti patīk jāt ar Senmoru. Viņš patiesi ir dižciltīgs dzīvnieks. Ja mani kādreiz, Dievs pasarg, iecels lorda kārtā, es kļūšu par lordu Senmoru.

- Tu gribi sacīt, - jautāja Vita kundze, - ka patiesībā “jūsu augstība” būs tavs zirgs?

- Pieļauju, ka tas ir ļoti iespējams, - atteica Riko, savilcis čokurā savu garo virslūpu.

- Vai tev neliekas, māt, ka Senmoram patiesi piemīt kaut kas dižciltīgs? - ieminējās Lū. - Es viņā saskatu vienīgo dižciltības izpausmi, ko jebkad esmu redzējusi.

- Katrā ziņā man nav nācies sastapt vīrieti, kas spētu ar viņu mēroties. Jo šie angļu dižcilši... Nu, katram nēģerpuikam, kas apkalpo pulmaņa vagonu, ir dižāka izcelsme!

Nabaga Riko kļuva aizvien niknāks. Vita kundze bija īsts sātans. Viņa bija kā velna apsēstā, kas spēja ļaut nelabajam vaļu tieši tad, kad pati to vēlējās.

Un Vita kundze ļāva tam vaļu nākamajā dienā, kad Riko un Lū panāca viņu uz jājamceļa. Vita kundze nerunāja ne vārda, tikai nikni apgājās ar zirgiem, tos visos iespējamos veidos kaitinādama. Viņa pēkšņi aizšķērsoja Senmoram ceļu netālu no margām, tā ka ērzelim nācās pacelties uz pakaļkājām. Tādējādi atbrīvojusi sev ceļu, Vita kundze aizjāja straujos auļos, kā pēkšņa sprādziena izbiedēta, un ērzelis, stipri satraucies, viņai sekoja.

Likās, ka torīt visu Haidparku pārņēmis nervozs sasprindzinājums. Iespējams, tuvojās pērkona negaiss. Senmors turpināja dīžāties un raustīt mutes dzelžus, mēģinādams novirzīties sāņus un piespiesties pie margām. Tas izraisīja paniku bērnos un

vērotājos otrpus margām, kas ar spalgiem kliedzieniem atsprāga nost, liekot ērzeļa nerviem saspringt līdz galējai robežai. Senmors sacirtās pakaļkājās un pretojās Riko mēģinājumiem apgriezt viņu riņķī.

Zirgs turpināja trakot, slieties uz pakaļkājām un dīžādamies aizvien vairāk tuvojās sānceļam. Šķita, ka to apsēduši visi nelabie gari. Nabaga Riko seja stiepās aizvien garāka un kļuva dusmīga. Viņš juta sevī briestam grūti apvaldāmu niknumu. Riko ienīda savu zirgu un gribēja ar varu piespiest to pāriet uz rāmu, taisnu riksi. Senmors pacēlās uz pakaļkājām, iekoda laužņus zobos un, par šausmām visiem apkārtējiem, uzsāka cīņu.

Fēnikss apķērīgi aizšķērsoja tam ceļu.

- Kāp nost, Riko! - atskanēja Vita kundzes balss, kurā jautās mierīgs, ļaunprātīgs triumfs.

Pirms Riko apjēdza, ko dara, viņš jau bija viegli nolēcis zemē un ieķērās satrakotajam ērzelim iemauktos.

Fēnikss arī nolēca no zirga un skrēja pie Senmora, sniegdams sava zirga iemauktus Riko. Atkal sākās dīžāšanās un sliešanās pakaļkājās, pa gaisu lidoja zemes pikas, ko Senmors izara ar saviem pakaviem. Ērzelis bija kļuvis mežonīgs. Bet Fēnikss ar vienaldzīgu sejas izteiksmi stingri un nekustīgi turējās tam mugurā, neizrādot nekādas emocijas, tikai visu laiku uzspiežot zirgam savas bezpersoniskās gribas

smagumu. Šajā kailajā, tumšajā, personīgu izjūtu neskartajā gribas izpausmē slēpās kāds savāds, barbarisks triumfs.

Gandrīz piecas minūtes ilga šī izrāde uz jājam-ceļa, un krāšņais zirgs turpināja slieties pakaļkājās un cīnīties. Riko ar garu, stingu seju uzlēca mugurā Fēniksa zirgam un aizjāja drošā atstatumā no notikuma vietas. Ieradās policisti, viens no tiem, sēdēdams uz zirga, mēģināja iejaukties un glābt situāciju. Bet bija jau acīmredzams, ka Fēnikss, šķietami sevī iegrimis un vienaldzīgs, taču ar mežonīgu gribasspēku apveltīts, drīz vien savaldīs zirgu.

To viņš arī izdarīja un pārveda dzīvnieku mājās. Riko palūdza vairs nejāt ar Senmoru Haidparkā, jo ērzelis apdraudēja sabiedrisko drošību. Atradās autoritātes, kam par šo zirgu viss bija skaidrs.

Tā beidzās Senmora pirmais fiasko.

- Mēs šorīt netikām īsti galā ar viņa augstdzimtību, - triumfējoši noteica Vita kundze.

- Jā, viņam nemaz nepatika kompānija, - Riko atcirta.

Viņš gribēja, lai Lū pārdod zirgu.

- Šaubos, vai kāds gribēs viņu pirkt, mīļais, -viņa iebilda. - Viņš taču visiem nodemonstrēja savu iedabu.

- Tad uzdāvini viņu kādam - kaut vai savai mātei, - Riko nikni ierosināja.

-—

- Kāpēc mātei? - nevainīgi vaicāja Lū.

- Viņa ar to labi saderēs kopā - vai ari zirgs ar viņu!

Pēdējā frāze bija nāvējoša. To izteicis, Riko aizgāja.

Lū bija apjukusi. Pār viņu bija nācis tāds kā apstulbums, kas neļāva viņai ne skaidri redzēt, ne dzirdēt. Dīvains pamirums, gandrīz kā nāves pieskāriens. Un caur šo pamirumu vai sastinguma mākoni izlauzās viss līdz šim apspiestais pārdzīvojums.

Kas to bija izraisījis? Lū nezināja, bet juta, ka tas kaut kādā veidā saistīts ar gribu sadursmi. Starp viņas māti, viņu pašu un Riko nemitīgi notika neapzināta cīņa, kas pakāpeniski sastindzināja un paralizēja Lū. Viņa zināja, ka Riko cenšas būt laipns. Viņa zināja, ka māte grib tikai pieskatīt savu meitu. Un tomēr allaž bija jūtams šis gribu sasprindzinājums, kas bija tik stindzinošs. It kā sirds dziļumos Riko vienmēr dusmotos, kaut arī ārēji šķita ārkārtīgi laimīgs. Un Vita kundze bija nikna pēc savas būtības. Abi kopā viņi bija kā bumbas ar laika degli, kuras varēja kādudien uzsprāgt, bet, iekams tas bija noticis, tās turpināja sinhroni tikšķēt.

Viens Lū bija kļuvis pilnīgi skaidrs: Riko dusmas slēpās dziļi viņa iekšienē kā tērauda atspere, ko neviens nevarēja apturēt, kamēr Riko pats uzvedās

apburoši laipni. Viņš bija kā bumba, kas iemontēta pulkstenī, izrotātā ar Sevras gleznojumiem vai Drēz-denes porcelāna figūriņām. Viss Riko šarms bija tikai dusmu paveids, un viņa mīlestība slēpa sevī sabrukumu. Viņš nespēja to novērst.

Un viņa pati? Iespējams, ka viņi ar Riko bija ļoti līdzīgi. Arī Lū iekšēji bija stipri saspringta, bet ārēji pati priecājās par savu pieinīlīgumu. Tikai tagad Lū pārsteigti atklāja, ka šis sasprindzinājums nebija nekas cits, kā vien dusmu paveids. Tas bija galvenais dzinulis, kas lika viņai mesties izpriecu virpulī.

Īstenībā Lū patika justies saspringtai, jo tas piešķīra viņai žirgtumu un sparu. Lai gan patiesībā viņa nemaz nezināja, ko nozīmē būt “žirgtai”. Viņas izpratnē tā bija dzīve un laime, ko nodrošināja spriegums un uzbudinājums, priecājoties pašai par sevi.

Tagad Lū bija sākusi par to šaubīties. Viņa nolēma, ka arī šīs šaubas pieder pie sastinguma, kas jauno sievieti bija pārņēmis, atņemot viņai spējas just.

Lū negribēja tikt ievainota. Viņa vēlējās palikt neskarta šai gribu sadursmē.

Vienīgo iespēju varēja dot Senmors. Viņš bija tik spēcīgs un tik bīstams. Bet zirga tumšajās acīs, to neskaidri brūnajās zīlītēs dega tumša uguns - tumšs dzīvīgums, kas piederēja kādai citai pasaulei un nesa sevī pavisam citu gudrību. Par to Lū bija pārliecināta.

Pat tad, kad zirgs pieglauda ausis un atieza zobus un viņa lielās, šausmīgās acis izspiedās uz āru, Lū to dzelmainajā haosā saskatīja neskaitāmus dēmonus.

Kādēļ Senmors viņai šķita kā tāda dzīva aizmugure, kurā viņa vēlētos patverties? Kad zirgs saslēja galvu un no viņa krūšu dziļumiem izlauzās nopūta, kas atgādināja vēja kustināta zvana skaņas, Lū likās, ka viņa saklausa kādas tumšākas, plašākas, bīstamākas un košākas pasaules atbalsi, ko viņa nespēja aptvert, bet kurā vēlējās nokļūt.

Lū glabāja šo noslēpumu pie sevis. Jo Riko būtu tikai savilcis savu garo virslūpu, un viņa skūtajā sejā parādītos labvēlīgas “sapratnes” izteiksme. Bet māte, kā parasti, turētu meitu aizdomās par laulības pārkāpšanu. Visi Lū pazīstamie cilvēki bija tik gauži savaldīgi un jutās laimīgi savās mazajās kartona pasaulītēs. Viņu gribas gluži kā mašīnas bija iestādītas vienā virzienā - uz laimi, prieku, mūžīgo svētlaimi. No šī spokaini gavilējošā noskaņojuma visapkārt Lū asinis dzīslās sastinga.

Kopš viņa bija skatījusi Sen moru kā ugunīgu un šausminošu rēgu parādāmies no aizsaules tumsības, Lū vairs nespēja noticēt pasaulei, kurā viņa pati dzīvoja.

Viņa nespēja uztvert kā realitāti nedz dejas pie Kleridžiem pēcpusdienā, nedz vakaru Karltona viesnīcā, kur atkal dejoja ar kādu pieklājīgu, jaunu

cilvēku, kas viņas acīs vispār nebija vīrietis. Tikpat nereāla šķita nedēļas nogale Saseksā pie Enderli-jiein: sarunas, ēšana, dzeršana, flirts un nebeidzamās dejas. Viss notiekošais Lū uztverē bija vēl fantastiskāks un spokaināks par jebkuru pasaku. Viņai likās, ka ēd Barmisaīda^13 cienastu un viss ēdiens ar maģiskiem vārdiem uzburts no zila gaisa. Lū sarunājās ar jauniem, labi skūtiem skaistuļiem, kas viņas acīs bija tikai rēgi. Arī tie likās radīti no gaisa tieši šo mūžīgo, slīdošo deju vajadzībām. Lū nespēja noticēt, ka pēc tam, kad tiks izslēgtas gaismas, viņi atkal nesaplūdīs ar gaisu un neizzudīs nebūtībā uz visiem laikiem. Viss bija dīvaina iedoma! Tikai burvju mākslinieka triki un nekā reāla! “Vai tā nav mūžīgā svētlaime?" tic starodami vaicāja, paši būdami nemateriāli kā tādas izpriecu parādības. Un viņai vajadzēja saukt tiem pretim: “Daudz laimes!"

Lū jutās atvieglota, kad sezona beidzās un visi devās prom no Londonas. Viņi ar Riko gatavojās doties uz Skotiju, bet tikai augustā. Līdz tam bija nolemts apmesties pie Lū mātes.

Vita kundze bija noīrējusi kotedžu Šropšīrā, netālu no Velsas robežas. Viņa pārcēlās uz turieni kopā ar Fēniksu un saviem zirgiem. Kokiem neapau-

gušie, tikai viršiem un melleņu mētrām klātie pakalni bija lieliski piemēroti izjādēm.

Riko bija piekritis pavadīt mēnesi Sropšīrā tikai viena iemesla dēļ. Vita kundzei kaimiņos, Ko-rabečholā, bija apmetušies Menbiji - bagāti austrālieši, kas atgriezušies dzimtenē, lai baudītu lauku skvaira dzīvi visā tās krāšņumā. Riko bija iepazinies ar viņiem Viktorijā - tā bija ģimene ar labu izcelšanos, un meitas varen sajūsminājās pārjauno vīrieti.

Un tā Lū, Riko, Lūiss, Popija un Senmors devās vispirms uz Srūsberiju, tad uz laukiem pie Vita kundzes. “Kotedža” izrādījās gara Džordža stila ēka, būvēta no sarkaniem ķieģeļiem, tās fasāde bija pavērsta pret tumšu, rēgainu baznīcu un kapsētu.

- Man nebija nācis ne prātā, kādas ērtības sagādā kapakmeņi aiz viesistabas loga un bēru ceremonijas lenča laikā, - teica Vita kundze.

Viņai patiešām sagādāja dīvainu prieku iespēja sēdēt savā paneļiem apšūtajā istabā, kas bija izkrāsota pelēkos toņos, un vērot, kā superintendents vai kāds no draudzes mācītāja palīgiem vada bēru ceremoniju, sērojošo lauku ielenkts, tiem bagātīgi lejot asaras ar melnu apmali apdarinātos nēzdogos.

- Māt! - iebilda Lū, - man gan tas liekas drausmīgi.

Viņas istaba atradās mājas otrā pusē, pa logu pavērās skats uz iežogoto dārzu un staļļiem. Tomēr

nebija iespējams paslēpties no bēru zvana dunoņas un svētsvinīgās zvanīšanas svētdienās pirms un pēc dievkalpojuma. Tā nudien bija dzīve baznīcas pavēnī! Diemžēl šis pavēnis bija uzmācīgi skaļš.

Superintendents* bija garš, resns un spēcīgs vīrs ar patīkamām manierēm. Viņš bija džentlmenis un savā ziņā pat labi izglītots, tomēr ļāva Vita kundzei saprast, ka skatās uz viņu mazliet no augšas - kā jau uz amerikāņu iznireli, jeņķieti - kaut gan Vita kundze nekad nebija bijusi jeņķiete. Vienlaikus mācītājs viņu patiesi cienīja - kā bagātu sievieti.

Lū zināja, ka visi angļi, īpaši tie, kas pieder pie augstākās sabiedrības, jūt veselīgu cieņu pret bagātajiem. Bet kurš gan to nejūt?

Vita kundze, protams, atstāja lielāku iespaidu uz superintendentu nekā mazulīte Lū. Pret lēdiju Ke-ringtoni viņš izturējās ļoti jauki: “Ziniet, viņa taču ir gandrīz viena no mums.” Arī pret Riko mācītājs bija ārkārtīgi laipns, viņš nemitējās daudzināt: “Jūsu tēva spožais dienests kolonijās.”

Vita kundzei tagad bija iespēja izklaidēties ar jaunu pantomīmu. Viņas rīcībā bija Džordža stila nams, personiskais sols baznīcā - tas nāca līdzi vecajai mājai, ciemats ar salmiem apjumtām kotedžām -dažām gan virs salmiem bija uzklāts rievots skārds, ciemata iedzīvotāji, laukstrādnieki un viņu ģimenes.

^Protestantu garīdznieks, kura pārziņā atrodas kāds baznīcas iecirknis.

Ļoti reti te ieklīda kāds svešinieks, par tādiem uzskatīja arī dažus Mailendas iedzīvotājus, kuriem bija slikta slava. Visi mailendieši bija vai nu Elisoni, vai Džefsoni. Kā paskaidroja mācītājs, tas esot tāpēc, ka viņi jau gadsimtiem ilgi strādājot akmeņlauztuvēs un dzīvojot nošķirtībā Mailendā.

Nošķirtībā! Kaut kas nedzirdēts! Pusotras jūdzes attālumā no dzelzceļa stacijas, desmit jūdžu - no Srūsberijas. Vita kundze iedomājās par Teksasu.

- Jā, viņi tur lejā ir ļoti nošķirti! - viņa piezīmēja.

Un mācītājs ne uz mirkli nepieļāva domu, ka tas

būtu teikts ar sarkasmu.

Vita kundze varēja pilnībā izbaudīt uzvedumu, kas saucās Angļu lauku dzīve. Tur iederējās arī raktuvju strādnieki, kas nedaudz satricināja diezgan garlaicīgo, visaptverošo harmoniju. Visi vīrieši, viņu satiekot, pieskārās savām cepurēm, visas sievietes drusku pakniksēja, bērni uz ielas grieza ceļu.

Visi šie cilvēki atkal slīga nabadzībā - kopš bija beidzies Slavenais karš^14, vīrieši vairs nevarēja atļauties iedzert vakaros kādu glāzi alus.

- Tas nu gan ir šausmīgi, - teica Vita kundze, - ja cilvēks nevar atļauties vakarā uz stundiņu pamest savu sasmakušo, nabadzīgo lubu bildīšu mājiņu, lai aizietu iedzert alu.

- Tas patiešām ir nožēlojami, man jums jāpiekrīt,

Vita kundze. Bet Vatsona kungs ir noorganizējis vīriešiem lasītavu, kur vīri var uzpīpēt, spēlēt domino un lasīt.

- Bet tas tomēr nav tas pats, kas omulīgā krogus-istaba Mēnesī un zvaigznēs, - iebilda Vita kundze.

- Pilnīgi piekrītu, - teica mācītājs. - Nav vis.

Vita kundze devās pie kroga īpašnieka un palūdza

glāzi sidra.

- Es gribētu, lai šie nabaga strādnieki vakaros iedzer savu glāzi alus, - viņa teica ar jūtamu amerikāņu akcentu.

- Viņi arī to grib, - atbildēja Hārvijs.

- Tad viņiem to ir jādabū...

Galu galā viņa nolēma katru nedēļu piegādāt vienu lielu mucu ar alu, kas krodziniekam bija jātirgo strādniekiem, prasot par glāzi tikai vienu peniju.

- Manā dzimtenē valda sausais likums, - Vita kundze paziņoja, - bet tas nav noticis tāpēc, ka cilvēki nevarētu atļauties iedzert.

Kad ieradās Lū un Riko, viņa jau bija pilnīgi iekļāvusies vietējā dzīvē. Vita kundze gan īpaši tajā neiejaucās - alus muca bija viņas vienīgā sabiedriskā darbība, taču viņa jau pazina visus pēc izskata un zināja, kādos apstākļos šie cilvēki dzīvo. Viņa bija apmeklējusi vienu kopīgo lūgšanu, vienu māšu sanāksmi, vienu šūšanas pulciņa nodarbību, vienu svētdienas skolas sapulci un vienu tās kopīgo

izbraukumu, kā ari vēl dažus citus sabiedriskus pasākumus. Vita kundze ignorēja mazās, nenozīmīgās veslijiešu un baptistu draudzes, uzstādamās kā īstena episkopālās baznīcas piekritēja.

- Cik dīvaini ir šie vecie, gleznainie ciemati, Luīze! - viņa teica, un, šos vārdus izrunājot, ap Vita kundzes aso, dižciltīgo degunu iegula ēnas. - Viss te norit šķietami viegli, pēc noteikta modeļa. Un cik tas viss ir neīsti! Turklāt zem plānās virskārtas slēpjas īsta samaitātība!

Viņas pelēkās acis meta savādus, triumfējošus zibšņus, un seju izvagoja dēmoniskas rievas.

Lū sarāvās. Viņu bija sākusi biedēt mātes nepiesātināmā ziņkārība, kas šai sievietei allaž lika zem ziediem meklēt čūsku. Vai, pareizāk sakot, kāpurus.

Vienmēr viena un tā pati neveselīgā interese par citiem cilvēkiem, viņu darīšanām un privāto dzīvi, par katra “netīro veļu”. Mūžīgi trauksmainā gaisotne, meklējot notikumus un bez gala izsakot aizskarošas piezīmes. Vita kundze nemitīgi kritizēja, izvērtēja cilvēkus un viņu rīcības motīvus. Ja anatomijai nepieciešams līķis, psiholoģijai - jau vesela līķu pasaule. Ja ar indīgām piezīmēm saprotam personības kritiku un analīzi, tām nepieciešama vai visu pasauli aptveroša laboratorija, kurā cilvēku psihes paraugi gaida savu kārtu, lai tiktu pakļauti vivisekcijai. Kad

šos paraugus uzšķērž, tie, protams, smird. Nekas nesaceļ tik ellišķīgu smirdoņu kā cilvēka psiholoģija.

Vita kundze bija zvērināta, velnišķīga psiholoģe. Arī Riko savā ziņā tāds bija. Viņam bija izstrādāta formula: “Labāk zināsim to ļaunāko, mīļā, bet neaizmirsīsim palūkoties uz visu no gaišās puses un ticēsim tam vislabākajam.”

- Vai superintendents nav viens mīļš, brīnišķīgs večuks! - Riko ieminējās pie brokastu galda.

Un darbs psihiskās vivisekcijas laboratorijā sākās.

- Viņš nudien ir lielisks! - gausi piebilda Lū.

- Un tik patīkami pasaulīgs! Mīļo zēn, daži no mums nepiedzimst, lai taisītu naudu. Laimīgā kārtā mēs to varam arī apprecēt, - Riko atdarināja mācītāju.

- Vai Vīnera kundze ir tik bagāta? - vaicāja Lū.

- Jā, viņa ir diezgan bagāta sieviete, viņai pieder ogļraktuves, - atbildēja Vita kundze. - Bet mācītājs pats ir zelta vērts, vismaz tik daudz, cik pats sver. Un viņš ir diezgan masīvs. Varu iedomāties, ka tāds vīrs spēj sniegt lielu apmierinājumu.

- Kāpēc, māt? - gribēja zināt Lū.

- Ak, kas viņam par stāju! Mācītājs pieder pie tiem vecajiem angļiem, ko neviens nedabūs zem papēža. Nevar iedomāties, ka sieva liktu viņam ievērt diegu adatā. Viņš, galu galā, ir tik patīkami robusts! Pavisam citādāks nekā jaunie angļi, kas visi man atgādina izsmalcinātas lēdijas.

- Kādam jau jāturpina arī izsmalcināto lēdiju tradīcijas, - teica Riko.

- Es zinu, - attrauca Vita kundze. - Ja sievietes to nedara, šī nasta jāuzņemas jaunajiem džentlmeņiem. Un viņi to nes ļoti veiksmīgi.

Savstarpējā apmaiņa ar dūrieniem un dzēlieniem ritēja pilnā sparā. Nabaga Lū šī spēle galīgi apstulbināja, viņa nezināja, ko iesākt.

Riko un Vita kundze bija nāvīgi ienaidnieki, tomēr nespēja viens no otra izvairīties. Viņiem būtu vajadzējis kļūt par laulātu pāri - abu duelis un duets bija tik neatslābstošs.

Riko nekavējoties sāka iztirzāt sabiedriskās dzīves plānus: vispirms jau Menbiji, tad ar mašīnu jābrauc uz lenču pie lēdijas Tjūkesbcrijas, pēc tam jaunais Bērnss atlidos ar savu aeroplānu no Cesteras, vēlāk jābrauc uz jūru - tur sers Edvards Edvardss rīko viesības ar peldēšanos mēnessgaismā. Lū juta, ka tas viss būs ārkārtīgi satraucoši un dziļākajā būtībā garlaicīgi.

Bet visam fonā bija Senmors, kurš liesmoja kā ugunskurs tumsā. Viņš patiesi sagādāja daudz rūpju. Senmors uzbudināja ķēves un dzenāja tās pa aploku. Viņu nevarēja likt arī vienā iežogojumā ar kādu ērzeli, jo Senmors tam uzbruka un varēja nogalināt. Nācās Senmoru turēt atsevišķi.

- Tas Senmors nav labs zirgs! - teica Fēnikss.

- Varbūt! - atsaucās Lūiss.

- Tev nepatīk rāmi zirgi? - vaicāja Fēnikss.

- Vairums zirgu ir rāmi, - atbildēja Lūiss. - Sen-mors ir pavisam kas cits.

- Kāpēc tas nekad neaplec ķēves?

- Man rādās, viņš to negrib. Tāpat kā es.

- Kāds gan labums no tāda zirga? Labāk to nošaut, pirms nav kādu nogalinājis.

- Un kāds viņiem būs labums no Senmora, ja to nošaus? - vaicāja Lūiss.

- Bet ja nu viņš kādu nosit? - iebilda Fēnikss.

Atbildes nebija.

Abi zirgu puiši mitinājās virs staļļiem, Lū pa savas istabas logu bieži uz viņiem noraudzījās. Viņi bija klusi vīri, tomēr Lū stipri juta viņu klātbūtni. Laiku pa laikam aiz loga pazibēja Fēniksa platie pleci un skaistie, taisnie, biezie, melnie mati, kas, viņam rāmi pildot savus dažādos pienākumus, allaž nepielūdzami saslējās stāvus virs galvas. Fēnikss nebija slinks, tomēr visu darīja kaut kā bikli, it kā no attāluma. Viņš apgājās ar zirgiem rūpīgi un saprātīgi, bet bez īpašām simpātijām. Likās, ka viņš visu laiku kaut ko neapzināti slēpj, indiāņa paša dziļākajā būtībā bija ietverts kāds noslēpums. Tas bija gribas noslēpums. Fēniksam bija mierīgas, laiskas kustības - it kā patiesībā viņam neko negribētos darīt. Viņš spēra lielus, līdzenus soļus. Sievietēm, kas kalpoja

šai mājā, Fēnikss nepatika - viņas atbaidīja mūžīgā izaicinājuma izteiksme sejā ar izcilnajiem vaigu kauliem un indiāniski savdabīgais skatiens, reizē vērīgs un neko neredzošs.

Fēniksu tomēr sievietes valdzināja - kad jaunās, glītās kalpones to nemanīja, viņām tika veltīts ciešs šķietami vienaldzīgo acu skatiens. Bet tuvākā saskarsmē viņš bija pārāk valdonīgs un pavēlniecisks, tāpēc tapa noraidīts. Lū saprata, ka Fēnikss pieskaita sevi saimnieku kārtai, nevis kalpotājiem. Flirta reizēs ar kalponēm - un to šis vīrs darīja diezgan bieži, jo viņam piemita neaptēsta cilvēka tieksme padižoties, - Fēnikss ļāva viņām sajust, ka nicina tās kā padotās un kalpones, lai gan vienlaikus novērtē un apbrīno lauku meiču daiļumu un svaigumu.

- Tas Fēnikss mani dara traki nervozu, - atzinās gaišmatainā Fanija. - Viņš liek sajust, ko viņš izdarītu, ja tiktu man klāt.

- Ar mani lai labāk nemaz nemēģina, - teica Meibla. - Es izskrāpēšu viņam acis no tiem lielajiem vaigiem. Nekā vairāk jau no viņa nav, kā vien tie vaigi! Tāds pats parasts vīrietis kā visi!

- Reizēm šķiet, ka tu pastāvi tikai tāpēc, lai viņš varētu tevī noslaucīt kājas, - turpināja Fanija.

- Apžēlojies, tu nu gan esi maiga! Ja kāds ir pelnījis, lai viņā noslauka kājas, tad tas ir Fēnikss. Ak Dievs, Fanij, tu nedrīksti pieļaut, ka ir kāds puisis, kas

liek tev tā justies! Liec viņiem sajust, ka viņi ir netīri un der tev tikai par kājslauķi - kā tas patiesībā ari ir!

Tomēr biklā, mazā gaišmate Fanija nebija tā, kas spētu vīrieti padarīt par kājslauķi. Fēnikss viņu noteikti darīja tramīgu. Un viņam tas patika. Fēnikss ķircināja meiteni ar tikko jaušamu smaidu un zibošām acīm. Viņš zināja, ka Fanijai ir mokoša pati viņa klātbūtne.

Viņš klusiņām pielavījās, kad viņa bija aizņemta darbā, un nekustīgi stāvēja meitenei aiz muguras, tā ka viņa pat nenojauta par Fēniksa klātbūtni. Tad, joprojām klusēdams, viņš lika Fanijai to nojaust. Beidzot meitene nervozi atskatījās un iekliedzās, ieraudzījusi Fēniksu.

Kādu dienu Lū kļuva par liecinieci šai nelielajai spēlei. Fanija sēdēja uz sola pagalma stūrī zem kļavas un pārlasīja upenes. Viņa pacēla acis tikai tad, kad, paņēmusi trauku ar ogām, gribēja doties uz virtuvi. Atskanēja kliedziens, un trauks saplīsa.

Kad Lū iznāca ārā, Fēnikss bija notupies un klusēdams lasīja no zemes upenes, kuras mazā kalpo-nīte, pietvīkusi un trīcoša, pārbēra citā traukā. Izskatījās, ka Fēnikss apslēpti smaida.

- Fēniks! - sacīja Lū. - Es gribētu, lai tu nebiedē Faniju!

Vīrs pavērās augšup, un viņa ievēroja Fēniksa acīs pavīdam izsmieklu.

Senmor.s l

- Kas - es? - viņš brīnījās.

- Jā, tu. Tu stāvi Fanijai aiz muguras, lai viņu nobiedētu. Tu vairs nedrīksti tā darīt.

Fēnikss lēnām iztaisnojās un pieņēma sev raksturīgo, dīvaini neizteiksmīgo izskatu. Viņa acis tikai uz mirkli sastapās ar Lū acīm, un viņa pamanīja tajās vēsas dusmas, ļaunprātību un nicinājumu. Viņš nevarēja paciest, ka sieviete viņu norāj un izrīko.

No vīrieša viņš to nepaciestu ne tik.

- Kas noticis, Lū? - vaicāja Riko, kurš parādījās daiļš un ainavai pieskaņots, tērpies baltās flaneļa biksēs un aprikozu krāsas zīda kreklā.

- Es saku Fēniksam, lai viņš nemoka Faniju!

- Ak tā! - Riko balss acumirklī ieguva skanējumu, kas raksturīgs svarīgam valdības ierēdnim - tā bija runājis viņa tēvs. - To viņš nedrīkst! Protams, ka nedrīkst!

Riko paskatījās uz izbērtajām upenēm un saplēsto trauku. Fanija izplūda asarās.

- Un tas laikam ir šīs rīcības rezultāts! Paklausies, Fēniks, liec kalponēm mieru! Es lūgšu, lai viņas man ziņo par katru reizi, kad tu viņām uzmāksies - ja tu vispār vēl atļausies to darīt. Es tomēr ceru, ka tu to nedarīsi - nekādā veidā. Saprati?

Riko aizvien vairāk sāka līdzināties seram Henrijam, un viņa balss skanēja aizvien oficiālāk. Lū vienlaikus juta, ka viņu pārņem locekļus stindzinoša

neveiklības sajūta. Fēnikss, kā parasti, klusēja un nemanāmi smaidīja.

- Tu saproti, ko es tev saku? - Riko tonis kļuva vēl uzstājīgāks un īgnāks.

Bet Fēnikss turpināja stāvēt, it kā viņu no Riko šķirtu paša gribas radīts priekškars. Viegls smaids rotāja indiāņa lūpas, un acis meta zibšņus.

- Vai tu nedomā man atbildēt? - Riko nikni savilka virslūpu.

- Mana saimniece ir Vita kundze, - tā bija vienīgā atbilde.

Riko kakls un seja tumši pietvīka, acis apmiglojās. Pēkšņi viņa seja atkal kļuva dzelteni bāla.

Lū skatījās uz abiem vīriešiem - uz savu vīru, kura nevaldāmās dusmas bija briesmīgas, un uz indiāņu jaukteni, kura tumšajās lūpās vīdēja izsmiekla pilns smaids, bet acīs piesardzība mijās ar atklātu naidu. Viņa saprata, ka Fēnikss vēl spētu paciest viņas vai mātes aizrādījumus, jo abas tā uztverē bija tikai nicināmas sievietes. Riko uzstāšanās indiānī varēja izraisīt vienīgi slepkavīgas tieksmes.

Lū pieskārās vīra rokai.

- Nāc, mīļais! - viņa mazliet žēlabaini aicināja. -Esmu pārliecināta, ka Fēnikss visu saprot. Mēs visi saprotam. Ej uz virtuvi, Fanij, un neraizējies par upenēm! Dārzā to ir gana.

Riko vienmēr bija pateicīgs, ja kāds ātri un pade-

vīģi palīdzēja viņam izkļūt no paša dusmām. Viņš no tām baidījās. Riko baidījās, ka spētu šausmīgā veidā brukt virsū zirgu puisim. Jau tāda doma vien viņam likās briesmīga. Faktiski viņš tam bija ļoti tuvu.

Riko stīvi devās prom, sava niknuma paralizēts. Fēniksa teiktie vārdi “mana saimniece ir Vita kundze” bija kā dedzinoša inde viņa smadzenēm. Kāds apvainojums!

- Starp citu, Belle-Mère! (Viņa šādu uzrunu nevarēja ciest un reiz jau bija aizrādījusi: “Ja es esmu daiļā ķēve, varbūt tu esi viens no kumeļiem?”[15] Tikpat pretīgas Vita kundzei šķita Riko balsī jaušamās apspiestās dusmas.) - ieteicās Riko, kad abi bija pievienojušies Vita kundzei, - es runāju ar Fēniksu, lai noliegtu viņam vajāt kalpones. Viņš atļāvās man paziņot, ka jūs esot viņa saimniece. Varbūt būs labāk, ja jūs ar viņu parunāsiet.

- Protams, es to darīšu. Jādomā, ka tās ir tieši manas kalpones, nevis kāda cita, tādēļ mans pienākums ir tās pieskatīt. Kuru tad viņš vajāja?

- Māt, es esmu atbildīga par nolikušo, - iebilda Lū.

Riko acumirklī bija prom. Viņam uznāca vēlēšanās steidzīgi pagaist no šīs mājas. Bet kā to izdarīt? Ar mašīnu kaut kas nebija kārtībā. Tomēr

viņam bija jātiek prom, prom. Riko nolēma jāt ar Senmoru uz Korabeču. Viņš bija stāstījis par savu zirgu Florai Menbijai, un viņa ļoti gribēja to redzēt. Viņa bija izteikusies, ka nespēj vien sagaidīt, kad beidzot ieraudzīs šo brīnišķīgo zirgu.

Viņš aizjās turp. Tās bija tikai nieka septiņas jūdzes. Riko sameklēja Lū kalponi Elenu un aizsūtīja viņu, lai paziņo Lūisam. Pa to laiku viņš apģērbās. Lai remdētu dusmas, Riko rūpīgi izvēlējās drānas -uzvilka baltas bridža jājambikses, sarkanu krepdešīna kreklu, ap kaklu apsēja melnu tauriņkaklasaiti ar sarkaniem punktiem - raibu kā mārīti, apāva melnus jājamzābakus. Visu vainagoja neliela, šika, balta cepure ar melnu lentu.

Senmors jau bija apseglots un gaidīja. Lūiss bija apseglojis arī otru zirgu.

- Paldies, Lūis, es jāšu viens! - teica Riko.

Tā bija pirmā reize, kad Riko laukos izjāja ar Sen-moru, tāpēc viņš nervozēja. Vienlaikus viņu plosīja dusmas. Rūpīgā ģērbšanās nebija Riko nomierinājusi. Un nu niknums ņēma virsroku pār nervozitāti.

Viņš ielēca seglos - skarbs un aizmiglotu skatienu. Senmors saslējās pakaļkājās.

- Izbeidz! - Riko uzbrēca zirgam un lika tam virzīties uz vārtiem.

Izkļuvis uz ciemata ielas, zirgs sāka auļot sāniski, aizvien vairāk tuvodamies ietvei - par lielām šaus-

mām tur esošajiem bērneļiem. Riko pārskaities centās novirzīt Senmoru uz pretējo pusi, bet zirgs nebija piedabūjams turēties ielas vidusdaļā. Tagad viņš tuvojās otrai ietvei, un gājēji panikā samuka veikalos.

Zirgs bija kā velna apsēsts. Viņš pūlējās nokļūt tieši tur, kur nedrīkstēja. Izbīlī Senmors saslējās pakaļkājās pret kravas auto, kas pārvadāja mēbeles. Viņš neatlaidīgi virzījās uz nepareizo ceļa pusi. Riko bija cieši pievilcis pavadu un redzēja, ka zirgs mežonīgi bola asinīm pielijušās acis.

- Nolādēts, uz priekšu! - uzkliedza Riko un piecirta piešus.

Un viņi aizauļoja - prom pa lielceļu kā zibens ķerti. Diena bija karsta, vilkās uz negaisu, un Riko drīz vien mirka sviedros. Viņš saspringti turēja pavadu, neatlaidīgi raudzīdamies uz priekšu un pūlēdamies savaldīt zirgu. Visvairāk Riko baidījās no tā, ka, pēkšņi iztrūcies, dzīvnieks var straujā riksī mesties sāņus. Aizņemts ar zirga novaldīšanu, viņš nepamanīja, ka pajāj garām pagriezienam uz Ko-rabeču.

Senmoru bija pārņēmis trauksmains auļotprieks. Visa viņa būtne izstaroja lielisku dzīvīgumu un spēku. Arī Riko ielīksmoja straujais jājiens. Ja tikai pagriezienos zirgs ar asām kustībām nemēģinātu viņu nosviest zemē! Laimīgā kārtā ceļš bija tukšs. Jāt, jāt mežonīgos auļos - uz priekšu, mūžībā!

Pēc pāris jūdzēm zirgs palēnināja gaitu, un Riko izdevās novirzīt viņu pa kādu taku starp lauku dzīvžogiem, kas varēja vest uz Korabeču. Kad visi sarežģījumi jau bija aiz muguras, Riko atzina, ka tas bijis brīnišķīgs jājiens. Senmors bija traucies kā vējš, saceldams krāšņu, sev vien piemītošu dzīvesspara virmojumu visapkārt. Arī jātnieku tas bija it kā pārcēlis citā pasaulē, prom no sarūgtinājumiem un nervozā saspringuma.

Galu galā Riko ieradās Korabečā kā uzvarētājs. Abi - gan jātnieks, gan zirgs - bija pamatīgi nosvīduši. Riko uzņēma kā varoni no citas, heroiskas pasaules.

- Ak, tas nu gan bija karsts jājiens! - viņš runāja, soļodams pa Korabečholas mauriņu. - Starp sauli un zirgu - kā starp divām ugunīm!

- Neuztraucieties, jūs izskatāties pirmšķirīgi, esat tikai mazliet sakarsis un pietvīcis, - teica Flora Men-bija. - Iesim un aplūkosim jūsu zirgu.

Un tad atskanēja izsaucieni: “Ak, cik jauks! Cik viņš ir skaists! Man gribētos ar viņu kādreiz izjāt...”

Riko nolēma pieņemt ielūgumu un palikt Ko-rabeēā līdz rītam. Parasti gan viņš bija ļoti piesardzīgs un nakšņoja tikai tad, ja bija kopā ar Lū. Šoreiz tika zvanīts uz Comsberijas pastu Džonsa kungam, lai viņš būtu tik laipns un nosūtītu ziņu lēdijai Kcringtonei, ka sers Henrijs nakšņos Korabečholā

un atgriezīsies mājās rit. Džonsa kungs uzņēma lūgumu ar sirsnīgu atsaucību un apņēmās pats aizvest šo vēsti lēdijai Keringtonei.

Lēdija Keringtone atradās iežogotajā dārzā. Vita kundzes mājas īpatnība bija tā, ka uz tai piederošā zemesgabala pletās kapsēta.

- Kas to būtu domājis, Luīze, ka mana mauriņa, krūmāja un parka vietā kādudien būs veca angļu kapsēta, bet briežu vietā ganīsies bērinieki. Tas nudien ir savādi. Pirmo reizi mūžā bēres man kļuvušas par kaut ko reālu. Jūtu, ka spētu uzrakstīt par tām grāmatu.

Bet Luīzi šis kapsētas tuvums tikai biedēja.

Mājas aizmugurē bija bruģēts pagalms - tur atradās staļļi, stūrī auga kļava, un caur plašiem vārtiem varēja nokļūt uz ciemata ielas. Pagalma vienā malā bija nožogots dārzs ar augļu kokiem, ogulājiem, prāvu rabarberu dobi un dažiem puķu puduriem - tur auga peonijas, sārtās rozes un turku neļķes. Fēnikss, kurā mājoja arī dārzkopja dzirksts, šad un tad tur darbojās, retinādams burkānus vai cieši nosiedams salātu galviņas. Viņš nebija slinks, tikai nekad neņēma darbu pārāk nopietni. Fēnikss varēja aizrautīgi darboties ar salātiem, tad viņam tas pēkšņi apnika, un viņš darbu pameta, aizdedzināja cigareti un devās uz lielo vārtu lieveni, no kura bija pārskatāma visa iela. Tur Fēnikss stāvēja un vēroja apkārtni, palikdams pret to absolūti vienaldzīgs.

Pēc tam, kad Riko bija aizjājis ar Senmoru, Lū iegāja dārzā. Viņa ieraudzīja Fēniksu strādājam pie sīpolu dobes. Kluss un sevī iegrimis, viņš bija noliecies pār to un veikliem pirkstiem darbojās gar jaunajiem, zaļajiem lociņiem. Lū likās, ka Fēnikss nav viņu pamanījis. Viņa izvēlējās citu taciņu un devās turp, kur zem ābelēm bija iekārtas šūpoles. Lū apsēdās tajās ar grāmatu un žurnālu kaudzīti klēpī. Bet viņa nelasīja.

Lū iegrima nenoteiktās pārdomās. Viņa izjuta neskaidru apmierinājumu, tāpēc ka Riko kādu bridi bija prom. Tikpat neskaidra bija sarūgtinošā nojausma par savas dzīves pilnīgo bezjēdzību. Lū domu gaiļa lēnām plūda apbēdinājuma un vilšanās virzienā. Un Riko viņas apziņā kļuva par šī dzīves veltīguma simbolu. Lū apjauta, ka ārpus viņas dzīves pastāv arī kaul kas cits, taču nedz zināja, kas tas ir, nedz, kur tas meklējams.

Notālēm Lū varēja redzēt Fēniksa tumšo, iegareno galvu ar melnajiem, skaistajiem matiem, kas neļāvās tapt pieglausti, bet spurojās uz augšu, tāpēc atgādināja suku ar gariem, melniem un spožiem sariem. Viņa nodomāja, ka tieši mati nodod Fēniksa piederību citai rasei. Pa to laiku sīpolu dobes ravēšana viņam jau sāka apnikt - arī to Lū spēja saskatīt pat no attāluma. Drīz Fēniksam vajadzēja lūkoties pēc kādas citas izklaides.

Pēc brīža parādījās Lūiss. Mazajam, enerģiskajam vīram ar nedaudz līkajām kājām piemita cienīga gai-ta. Viņš valkāja haki krāsas jājambikses, ādas getras un zilu kreklu. Tāpat kā Fēnikss, arī Lūiss reti kad lika galvā cepuri. Viņa biezajiem, melnajiem matiem sānos bija izšķirts celiņš, un tie smagā vilnī slīga pār pieres labo pusi. Tās bija pamatīgi garas pinkas, zem kurām vīdēja tumšās un vērīgi sarauktās uzacis.

- Vai neesi redzējis lēdiju Kcringtoni? - Lūiss vaicāja Fēniksam.

-Jā, viņa jau labu brīdi sēž šūpolēs.

Cik nožēlojami - izrādās, viņš tūlīt bija pamanījis Lū ienākam dārzā!

Lūiss tuvojās viņai, sperdams lielus soļus. No matu ērkuļa apakšas uz Lū raudzījās viņa bāli pelēkās acis.

- Kundze, jūs grib satikt Džonsa kungs no pasta, viņam esot kāda ziņa no sera Henrija.

Lū dvēselē acumirklī iezagās bažas.

- Ak! Vai viņš vēlas mani satikt personiski? Kāda ziņa? Vai kaut kas noticis? - izrunājot pēdējos vārdus, viņai satraukumā aprāvās balss.

- Nedomāju, ka būtu notikusi kāda kļūme, -Lūiss mierinoši sacīja.

- Ak tā! - viņas balsī ieskanējās atvieglojums.

Tad Lū uzlūkoja Lūisu ar vieglu, pievilcīgu

smaidu, ko izstaroja viņas neparastās acis.

- Es tā baiļojos par Senmoru.

Lū balss skanēja maigi un glāsmaini. Fēnikss klausījās no attāluma.

- Ar Senmoru viss ir kārtībā, ja vien viņam nedara pāri, - atteica Lūiss.

- Es arī esmu par to pārliecināta! Tikai - kā lai zina, ko zirgs uztvers kā pāridarījumu? Aicini, lūdzu, Džonsa kungu šurp, - viņa jau citā tonī piemetināja.

Džonsa kungs bija gadus četrdesmit piecus vecs vīrs, spēcīgu miesas būvi, svaigu sejas krāsu, diezgan pamuļķīgām, brūnām acīm un kuplām, brūnām ūsām. Viņš tuvojās pa taciņu, dižmanīgi soļodams ar pašapmierinātu smaidu sejā. Ieraudzījis Lū vieglās, baltās drānās sēžam krāsainās šūpolēs zem zaļu ābolu pilnajām ābelēm, Džonsa kungs ar pompozu žestu noņēma savu salmu cepuri.

- Labrīt, Džonsa kungs!

- Labrīt, lēdija Keringtone. Ja drīkstu teikt, jūs tik daiļi izskatāties, še sēdēdama...

Un zem varenajām, brūnajām ūsām iestarojās īstena siržu lauzēja smaids.

- Patiesi? Vai ar seru Henriju viss kārtībā?

- Viņš gan par to tieši neizteicās, bet jādomā, ka viņam klājas labi... - un Džonsa kungs nodeva viņam uzticēto ziņojumu, aizdarīdams to ar savas personiskās aizrautības mērci.

- Esmu jums ļoti pateicīga, Džonsa kungs.

Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, ka jūs atradāt par iespējamu atnākt, lai man to paziņotu. Tagad man nemaz vairs nebūs jāuztraucas par seru Henriju.

- Man bija liels prieks atnākt un nodot lēdijai Keringtonei nomierinošu vēsti. Bet tas nebūtu pārāk laipni pret seru Henriju, ja jūs viņa prombūtnes laikā par viņu nemaz neraizētos. Mums visiem ir patīkami, ja tie, kurus mīlam, uztraucas par mums - protams, tik ilgi, kamēr nav nekāda iemesla uztraukumam!

- Taisnība! - piekrita Lū. - Vai nevaru piedāvāt jums glāzi portvīna un kādu biskvītu? Vai varbūt labāk viskiju ar sodu? Un vēlreiz - ļoti pateicos.

- Paldies jums, cienītā kundze. Es iedzertu mazliet viskiju ar sodu, ja nu reiz jūs esat tik laipna.

Un viņš pašapmierināti smaidīja.

- Parūpējies, lai Džonsa kungs var sev sagatavot viskiju ar sodu, Lūis, - teica Lū.

“Augstais Dievs!” viņa nodomāja, kad pasta priekšnieks, mazliet neveikli juzdamies, devās prom pa dārza taciņu un caur koku zariem te parādījās, te atkal nozuda viņa plikais pauris. “Cik viss ir muļķīgi, cik muļķīgi, muļķīgi!”

īstenībā tomēr ne Džonsa kungs, ne arī mazā in-terlūdija kopā ar viņu neizraisīja Lū tik lielu nepatiku.

Arī Fēnikss gribēja klusi izslīdēt no dārza. Viņš' meklēja citu laika kavēkli.

- Fēniks! - Lū pasauca. - Vai tu neatnestu man glāzi ūdens? Vai atsūti kādu citu, lai atnes!

Fēnikss apstājās taciņas vidū un pagriezās pret Lū.

- Labi, - viņš teica.

Un atkal novērsās.

Viņai nepatika uzturēties dārzā vienai. Patīkamāk bija, ja kāds no vīriešiem turpat netālu strādāja. Dīvaini, bet bija tik jauki sēdēt dārzā, ja tuvumā rosījās Fēnikss vai Lūiss. Lū šķita, ka tad viņa nav nedz vientuļa, nedz nervoza. Bet, kad Riko bija šeit, viņa kļuva par nervu kamolu.

Fēnikss atgriezās un atnesa glāzi ar ūdeni, citronu sulu, cukuru un nelielu brendija pudeli. Viņš zināja, ka, dzerot limonādi ar ledu, Lū patīk tai pievienot kādu karoti brendija.

- Cik tu esi gādīgs, Fēniks! - viņa sacīja. - Vai Džonsa kungs dabūja savu viskiju?

- Viņš patlaban to dzer.

- Tad viss kārtībā. Starp citu, Fēniks, es vēlētos, kaut tu tik ļoti neniknotos, kad sers Henrijs ar tevi runā. Viņš patiešām ir jauks cilvēks.

Lū paskatījās uz vīrieti. Viņš stāvēja un klusēdams vēroja jauno sievieti, sejā rotājās tikko jaušams smaids, acīs - noslēpumaini indiānisks spīdums. Ko viņš domāja? Ārēji Fēnikss šķita pasīks, pat pazemīgs, bet šāda izturēšanās slēpa nepiekāpīgu

pretestību un cietsirdību - jā, arī cietsirdību. Lū juta, ka, būdams pakalpīgs un uzmanīgs pret viņu, Fēnikss bez teikšanas atnesis visu nepieciešamo tādai limonādei, kas viņai garšo, vienlaikus iekšēji nepārstādams viņu nicināt. Fēnikss pakļāvās, apstākļu spiests, viņš strādāja, lai saņemtu algu. Uil, apstākļu spiestam, viņam bija jāizjūt patika pret savu kundzi -la patrona - un viņas meitu. Bet daudz dziļāk par šo apstākļu radīto virskārtu slēpās kategorisks naids -tas bija Fēniksa izjūtu pamatslānis, un pret šo naidu viņš pats bija bezspēcīgs. Patikšana, ko viņš juta pret Lū un Vita kundzi, pakalpodams viņām un saņemdams par to atalgojumu, bija tikai novirze no Fēniksa patiesās dabas, kas lika viņam nīst šīs sievietes tikai tāpēc, ka viņas vispār eksistē. Bet ko viņš tur varēja darīt? Fēniksam bija jādzīvo. Un tāpēc viņam nācās kalpot, strādāt par algu un pat būt uzticīgam.

Tomēr viņu eksistence noliedza Fēniksa paša eksistenci. Ja pastāvēja viņš, viņām bija jāpazūd. Vienlaikus liktenīga iecietība lika Fēniksam turpināt kalpošanu šīm sievietēm.

- Sers Henrijs ir tik laipns pret visiem, - uzstāja Lū.

Jauktenis ieskatījās viņai acīs un nepatīkami pasmaidīja.

- Jā, viņš ir laipns cilvēks, - Fēnikss godīgi atzina.

- Tad kāpēc tev nepatīk, ka viņš ar tevi runā?

- Man nekas nav pretim, - Fēnikss veikli atteica.

- Ir gan. Citādi tu nebūtu viņu tā sadusmojis.

- Vai tad viņš bija dusmīgs? Es nezināju, - sacīja Fēnikss.

- Viņš bija ļoti dusmīgs. Un tu to zini.

- Nē, es nezināju, ka viņš dusmojas. Es nezināju, - puisis palika pie sava, un viņa tonī bija jaušams slēpts apmierinājums.

- Tas no tavas puses bija šausmīgi nelaipni, Fēniks, - Lū teica apvainojusies.

- Nē, es nezināju, ka viņš dusmojas. Es negribēju viņu sadusmot. Es nezināju...

Viņš bija uzņēmis to naivās muļķības toni, kas vienlaikus viņai gan glaimoja, gan bija aizskaroši.

- Nu, labi - tu taču man tici, ja es tev saku, ka tu viņu tiešām sadusmoji, vai ne?

-Jā, es ticu, ja jūs man to sakāt.

- Un tu vari man apsolīt, ka vairs tā nedarīsi? Viņam - viņa nerviem un acīm - tas tik ļoti nāk par sliktu. Acis iekaist, un seram Henrijam pasliktinās redze. Un zini - māksliniekam tas ir briesmīgi, ja kaut kas atgadās ar viņa redzi...

Fēnikss cieši raudzījās viņā, lai uztvertu sacīto. Garu, loģisku secinājumu aptveršana viņam joprojām sagādāja grūtības. Runas loģiskās sakarības Fēniksu notrulināja, un viņš palika kā apstulbis. Tomēr

Fēnikss bija sapratis atsevišķus apgalvojumus, viņa domās tie virknējās šādi: “Viņš paliek nikns. Tas bojā viņa acis. Viņam sāp, ja acis ir bojātas. Viņš nevar redzēt, jo sāp viņa bojātās acis. Viņš grib gleznot, bet nevar. Viņš nevar gleznot, jo viņa redze ir neskaidra...”

Jā, Fēnikss bija sapratis. Ari Lū to redzēja. Viņa acis apmierinājumā spoži mirdzēja.

Tagad apsoli man, ka tu neliksi viņam dusmoties, nepadarīsi viņu niknu!

- Nē, es nelikšu viņam dusmoties. Es nedaru neko tādu, kas varētu viņu sadusmot, - Fēnikss ātri atbildēja.

- Un tu taču visu saproti, vai ne? Tu zini, cik viņš ir laipns un kā cenšas visiem darīt labu?

- Jā, viņš ir laipns cilvēks, - atsaucās Fēnikss.

- Priecājos, ka tu to saproti. Bet klāt jau brokastlaiks! Cik jauki tā pasēdēt dārzāja visi ir tik labi pret tevi! Nē, nerūpējies, es pali varu aiznest paplāti.

Fēnikss tomēr izņēma paplāti viņai no rokām un sekoja Lū uz māju. Soļodams viņai aiz muguras, Fēnikss cieši raudzījās uz Lū slaido, balto kaklu, ko atklāja viņas pie skausta īsi apcirptie mati. Tā sermulis raugās uz trusīti, kuram uzglūn.

Pēcpusdienā Lū atgriezās savā vielā dārzā. Te viņa sēdēja, atslīgusi spilvenos, un nedz lasīja, nedz strādāja kādu rokdarbu, bet vienkārši nodevās pārdomām. Lū bija apguvusi jaunu iespēju rast prieku -

neko nedarot, gulšņāt un ļauties saules stariem, kas spraucas cauri koku lapotnei, vērot, kā pēcpusdienas gaismā izceļas sarkano lapsastu ugunīgās ziedkopas, kontrastējot ar neitrālajām uzpirkstenēm. Sarkanais, piesātinātais tonis darīja lapsastes līdzīgas lielām austrumu magonēm, košie ziedi bija kā sazināšanās līdzeklis starp viņas apziņu un apkārtējo dabu.

Šo laiski mierpilno noskaņojumu, ko nepārtrauca pat zvanu skaņas lielajā, tumšpelēkajā baznīcas tornī aiz žoga un īvēm, izdevās sagraut Vita kundzei. Viņa ienāca dārzā, tērpusies baltā kleitā, ar platu panamas cepuri galvā.

- Luīze, vai tu negribētu izjāt vai darīt kaut ko citu? - Vita kundze draudoši vaicāja.

- Vai tu negribētu kādu bridi baudīt mieru, māt? -Luīze atcirta.

- Jā - bet aktīvu mieru. Nespēju noticot, ka mana meita spēj lielāko dienas daļu pavadīt šūpuļtīklā, neko nedarot - pat nelasot vai kā citādi nepapildinot savas zināšanas, un jūtas apmierināta.

- Jā gan - tavai meitai tas sniedz apmierinājumu. Tas ir viņas lielākais prieks.

- Es zinu. Es to redzu. Un mani tas ļoti pārsteidz. Kad es biju tavā vecumā, nekad nestāvēju mierā. Man bija tik daudz visādu iešanu...

- Paklau, māt, es vienkārši uztveru dzīvi citādāk. Tu biji pieradusi pie tām iešanām. Es esmu no tām

sievietēm, kam patīk dzīvot kā harēmā ieslēgtām, tikai šaipus režģim nav vietas vīriešiem.

- Vai tu patiesi esi mana meita? Nu ko, sieviete nekad nevar zināt, kas viņu dzīvē sagaida. Es esmu amerikāniete un tāda ceru arī palikt, lai kur man nāktos dzīvot... Ko tu gribi, Lūis?

Pa taciņu tuvojās zirgu puisis.

- Vai man jāseglo Popija? - viņš vaicāja.

- Nē, acīmredzot tev tas nav jādara! - atteica Vita kundze. - Tavai saimniecei labāk patīk šūpuļtīkls, nevis segli.

- Pateicos, Lūis. Tas, ko māte saka, ir taisnība -vismaz šopēcpusdien.

Un Lū mazliet greizi uzsmaidīja viņam.

- Kas tad tev apgriezis matus? - Vita kundze jautāja Lūisam.

Mirkli valdīja klusums, pirms zirgu puisis saņēmās, lai runātu par šo nepatīkamo lietu.

- Es pats to izdarīju, kundze! Sers Henrijs aizrādīja, ka man esot pārāk gari mati.

- Viņam noteikti bija taisnība. Bet jādomā, ka sestdienās šai ciematā iespējams apmeklēt frizieri -vai arī tu varēji aizjāt uz Srūsberiju. Pagriezies un ļauj man paskatīties, kā izskatās pakausis! Vai tev nebija naudas frizierim?

- Nē, kundze. Man nepatīk, ja kāds gramstās gar manu galvu.

Lūiss runaja vēsi, ar slēptu naidīgumu, un tas Vita kundzi uzreiz aizkaitināja.

- Ak tev nepatīk! - viņa iesaucās. - Bet ir gluži neiespējami staigāt apkārt tādā paskatā, kāds tev ir patlaban. Tu izskaties ka pusjucis. Atgriezies pagalmā, sameklē krēslu un kādu pārklāju! Es apgriezīšu tev matus.

Vīrietis, naidīgi noskaņots, vilcinājās.

- Nebaidies, es zinu, kā tas darāms. Hospitālī esmu griezusi matus daudziem nabaga ievainotiem puišiem - un arī skuvusi viņiem bārdu. Jums ir tik maigs pieskāriens, māsiņ! Tā man teica kāds nabaga zellis, viņam bija jāmirst, bet neviens no mums abiem to nezināja. Tie ir komplimenti, kurus es augsti vērtēju, Luīze. Un tagad sameklē krēslu un kādu drānu, ko uzsegt tev uz pleciem! Es paņemšu, Luīze, tavas matu griežamās šķēres no Elenas.

Vita kundze, laimīgi nostājusies uz kara takas, jutās atguvusi sevi. Viņu neinteresēja darbs - īsts, ikdienišķs darbs. Bet viņai patika rosīties - izgudrot nedabiskus, taču dekoratīvus salātus, radīt jaunas, pikantas saldējuma šķirnes, pildīt tītaru tieši tā, kā to mēdza darīt Luiziānā - ar kastaņiem, sviestu un dārzeņiem, vai nodemonstrēt kalpotājiem, kā pareizi jāapgriež uz otru pusi vafeles pannā, vai cept šķiņķi ar grauzdētu cukuru un ķiplokiem, mitrinot to ar rumu. Vita kundzei patika apcirpt rožu krūmus vai ar

dzirklēm piešķirt noteiktu apveidu īvēm. Viņai sagādāja prieku ari kurpju pasūtīšana sev un Luīzei -to darot, Vita kundze demonstrēja tādu lietpratību kurpju darināšanā, kas tirgotājus noveda līdz izmisumam. Kurpju jautājumos viņai bija dēmoniskas zināšanas. Atgriezusies no Amerikas, Vita kundze metās apstrādāt savu meitu.

- Luīze, met tās kurpes prom! Atdod kādai no kalponēm!

- Bet, māt, tās ir vienas no vislabākajām franču kurpēm. Man šīs kurpes patīk.

- Met prom! Kurpju eksistenci attaisno tikai divi nosacījumi: tām jābūt ļoti ērtām vai arī lieliski jāizskatās. Šīm kurpēm nepiemīt nedz viens, nedz otrs. Esmu atvedusi tev dažus kurpju pārus.

Jā gan - Vita kundze no Ņujorkas bija atvedusi desmit pārus kurpju. Viņa pazina meitas kājas tikpat labi kā savējās.

Nu reiz Vita kundze jutās savā elementā - Lūiss sēdēja pagalma vidū, ievīstīts krēsla putekļu pārklājā, un viņa rosījās zirgu puisim aiz muguras. Vita kundze bija uzvilkusi uzsvārci, plānus ādas cimdus un klabināja garās šķēres kā likteņa dieve. Lielajā cepurē viņa izskatījās savādi jauna - bet tā bija aizgājušo paaudžu jaunība. Smagnējo plakstiņu apēnotās, pelēkās acis bija koncentrējušās uz Lūisa melno matu ērkuli. Uzacis savilktas kā melni, tievi

šaujamloki. Svaigā āda bija nedaudz nopūderēta, un Vita kundze patiešām izskatījās daiļa - tas bija sen aizgājušais, pārdrošais astoņpadsmitā gadsimta stils ar tam piemītošo savādo, dēkaino sloicismu, ko papildināja uzkrītoši amerikāniskās manieres.

Turpat pa pagalmu klīda arī Lū, kurai gribējās redzēt notiekošo. Viņa vienlaikus izskatījās gan daudz jaunāka, gan tūkstošiem gadu vecāka par savu māti, kad stāvēja maliņā tāda trausla un bikla. Svaigo sejiņu, kurā atspoguļojās sirmgalves apnikums, ieskāva vīnogu ķekariem līdzīgas īsi apgriezto matu cirtas. Mazliet šķielējošo acu skatienā vairs nebija nekādu ilūziju, tās drīzāk bija fauna, nevis jaunas sievietes acis.

- Tikai neapgriez tos pārāk īsi, māt, nevajag ļoti īsus! - Lū centās pārliecināt Vita kundzi, kura ar šausminošu veiklību un sparu uzbruka vīrieša melnajiem matiem - biezās šķipsnas krita kā melns sniegs.

- Luīze, man šis darbs ir labi pazīstams, lūdzu, neiejaucies! Ienīstu divas lietas: vīrieti ar spalvām apaugušu kaklu un ausīm un skūtu jaunekli, kurš izskatās tā, it kā seju un matus būtu pircis no kāda vīriešu skaistumkopšanas speciālista.

Un viņa sparīgi noliecās - šnikt, šnikt! - bet Lūiss kā izmisuma pārņemts sēdēja pilnīgi nekustīgi un ar nokārtu galvu.

Fēnikss ar savu mūžīgo, pirkstos nemierīgi vir-

pināto cigareti stāvēja, atspiedies pret zirgu staļļa durvīm. Virtuves durvīs savukārt te parādījās, te atkal nozuda sajūsminātās kalpones. Atsteberēja vecais dārznieks, kurš piederēja pie šīs mājas inventāra, un, kājas plaši iepletis, dziļā nicinājumā vēroja notiekošo.

- Kaut ko tādu redzu pirmo reizi mūžā! - viņš pie sevis murmināja, steberēdams atkal prom uz dārzu. Tā bija īgna, veca dvēsele, kam galīgi nebija pa prātam tas, kā noritēja dzīve šajā mājā. Viņš gan neatļāvās to izrādīt, jo labi zināja, kas nodrošina viņam sviestu uz maizes - un ar sviestu Vita kundzes virtuvē neskopojās.

Viņa atkāpās, lai novērtētu savu roku darbu, briesmīgās šķēres turēdama rokās ar asajiem galiem uz augšu. Lūiss pacēla galvu un zagšus vērās visapkārt kā sagūstīts dzīvnieks.

- Sēdi mierīgi! - Vita kundze pavēlēja. - Es vēl neesmu beigusi.

Un viņa ķērās pie priekšējiem matiem - mākslinieciski saņēmusi starp pirkstiem atsevišķas garākās šķipsnas, apšņāpa tām galus, līdz beidzot Lūiss sēdēja melno, zemē nokritušo matu oreola vidū, un viņa ausis tramīgi slējās katra savā īsi apcirptās galvas pusē.

- Piecelies, - sacīja Vita kundze, - un ļauj man apskatīties!

Viņš piecēlās, un tagad, kad kakls un ausis bija at-

brīvoti no matu pinkām, bet galvvidū slējās biezs “ezītis”, Lūiss izskatījās aplam jauns. Vita kundze apmierināta raudzījās uz sava darba rezultātu.

- Tu pats būsi pārsteigts, cik jauns tagad izskaties, - viņa teica. - Apsēdies vēlreiz!

Vita kundze vēl mazliet padarbojās ar šķērēm gar Lūisa kaklu, tad, tikko manāmi vilcinādamās, paziņoja:

- Un nu ķersimies pie bārdas!

Te nu vīrs strauji piecēlās no krēsla, ar izmisīgu žestu aizmetot prom pārvalku.

- Nē, to es izdarīšu pats, - viņš sacīja, skatīdamies viņai tieši acīs ar saviem vēsi mirdzošajiem, bāli pelēkajiem un baismīgajiem redzokļiem.

Vita kundze vilcinājās, it kā pārsteigta par tik ekscentrisku vīrieša sacelšanos pret viņas gribu.

- Paklausies, es taču to izdarīšu daudz labāk nekā tu pats, turklāt... - viņa steidzās piemetināt, sniedzoties pēc pārklāja, ko Lūiss bija nosviedis uz krēsla, -es vēl neesmu tā īsti nopucējusi ap ausīm.

- Domāju, ka tikšu galā pats, - viņš noteica, atkal ielūkodamies Vita kundzei acīs ar vēsi metālisku skatienu, kas nepieļāva tālākus iebildumus. - Pateicos jums par to, ko jau esat paveikusi.

Un Lūiss gāja prom uz stalli.

- Tu labāk pieslauki te, - Vita kundze sauca viņam nopakaļ.

- Jā, kundze, - viņš atsaucās un pavērās atpakaļ uz Vita kundzi ar savādu aizvainojuma izteiksmi, tomēr turpināja iet uz stalli.

- Es tomēr ceru, ka viņš to izdarīs, - sacīja Vita kundze.

Viņa atbrīvoja sevi no cimdiem un uzsvārča un iegāja mājā, lai nomazgātos un pārģērbtos. Lū viņai sekoja.

- Kādi tam vīram neparasti mati! - teica Vita kundze. - Vai esmu tev stāstījusi, kā reiz kādā Parīzes viesnīcā ieraudzīju sievieti, kuras seja man likās pazīstama? Kamēr viņa man tuvojās, nekādi nespēju atcerēties, kas tā tāda. “Vai jūs neesat Reičela Fanjēra?” viņa vaicāja. “Un vai jūs neesat Žanete Leroja?” Pēdējo reizi mēs bijām tikušās kā divpadsmit trīspadsmit gadus vecas meitenes, kad mācījāmies skolā Ņūorleānā. “Ak!” viņa izsaucās. “Vai gan visām ilūzijām reiz jāsabrūk? Jums bija tik pasakainas, zeltainas cirtas! Allaž tiku tās atcerējusies un teikusi: “Ja vien man būtu bijuši tik skaisti mali kā Reičelai Fanjērai!” Šīs zeltainās cirtas man visu mūžu bija acu priekšā. Un tagad, kad satiku jūs, tās izrādās pelēkas!” Vai tas nav šausmīgi, Luīze? Lūisa biezie, nepakļāvīgie mati uzvedināja mani uz šīm domām. Dīvaini, cik dažādi var būt cilvēku mati. Lūisa mati liecina, ka viņš ir kā dzīvnieks, bez jebkāda prāta! Es neko tā neapbrīnoju vīrietī kā izcilas prā-

ta spējas. Tavs tēvs bija ļoti gudrs cilvēks, un visi tie vīrieši, par kuriem kādreiz esmu jūsmojusi, bija gudri. Bet tagad man šķiet dīvaini, ka nekad netiku vēlējusies pieskarties viņu matiem. Cik dzīve ir dīvaina! Kaut ko dodot, tā tūdaļ arī kaut ko atņem. Un pat tie nabaga puiši hospitālī - es viņus skuvu un apgriezu tiem matus, kā to būtu darījusi viņu māte, nekas cits man pat prātā nenāca. Lielākoties tic bija jauki, inteliģenti, tīri zēni, tomēr manī tas neko neizraisīja. Nekad nebūtu domājusi, ka otra cilvēka mati kādu var tā ietekmēt! Tā bērnībā Žaneti Leroju bija ietekmējušas manas cirtas. Un tagad viņai bija jāredz, ka esmu nosirmojusi. Interesanti, Luīze, cik vecs varētu būt Lūiss? Vai ar atkailinātajām ausīm viņš neizskatās nejēdzīgi jauns?

- Man šķiet, Riko teica, ka Lūisam esot četrdesmit vai četrdesmit viens gads.

- Un viņš nekad nav bijis precējies?

- Cik man zināms, ne.

- Vai tas nav dīvaini - gluži kā dzīvnieks! Nekādu prāta pazīmju! Vīrietis, kuram nav prāta! Vienmēr esmu domājusi, ka tas ir tas nožēlojamākais, kas vien var būt. Bet viņam ir tik brīnišķīgi mati, kuriem patīkami pieskarties. Tavs Henrijs ir diezgan gudrs, tomēr doma, ka būtu jāpieskaras viņa matiem, liek man nepatikā sarauties. Lūisa matiem pieskarties ir tikpat patīkami, kā noglāstīt kaķi. Savādi, Luīze, ka

man nekad iepriekš nebija nācies sastapt tādu cilvēku, kas būtībā ir dzīvnieks. Ja tā apdomā, Lūisam ir acis kā cilvēkveidīgam kaķim - runcis cilvēka veidolā! Vai viņu var saukt par stulbu? Jā, viņš ir ļoti stulbs.

- Nē, māt, Lūiss nav stulbs. Viņš tikai par daudz ko neinteresējas.

- Kā dzīvnieks! Bet cik viņam dīvainas acis! Savāds saprāta paveids un pašpārliecinātība. Vai nav jocīgi, Luīze, ka šī īpašība piemīt cilvēkam, kuram ir tik maz prāta? Zini, man liekas, ka sievietēm viņš redz cauri arī bez tā.

- Nudien, māt! - Lū nepacietīgi iebilda, - man šķiet, ka tie tavi vīrieši ar prātu, kā tu viņus dēvē, ir ļoti nogurdinoši. Ir tik daudz šo apnicīgi gudro vīriešu. Un ir daudzi vīrieši, kuri nav tik gudri, tomēr ir patīkami. Vēl vairāk - daļa no tiem ir vienkārši stulbi. Man šķiet, ka bez prāta un gudrības vai citām patīkamām īpašībām pastāv vēl kaut kas. Varbūt tas ir kaut kas tāds, kas piemīt dzīvniekiem. Piemēram, Senmors! Es tik daudz par viņu esmu domājusi. Mēs saucam viņu par dzīvnieku, paši nezinādami, ko tas īsti nozīmē. Šis zirgs man ir daudz lielāks noslēpums nekā kāds no gudrajiem vīriešiem. Viņš ir zirgs. Kāpēc par cilvēku nevarētu teikt gluži tāpat: viņš ir vīrietis? Vīrietī nav nekā noslēpumaina. Bet Senmorā slēpjas kāda šausmīga mīkla.

Vita kundze zobgalīgi vēroja meitu.

- Luīze, tu taču negribēsi man apgalvot, ka vērā ņemams vīrietī ir tikai tas, kas viņā saglabājies no dzīvnieka, - viņa sacīja. - Tam es nekad neticēšu. Vīrietis ir brīnišķīgs tieši tāpēc, ka spēj domāt.

- Bet vai viņš to tiešām spēj? - pēkšņā aizkaitinājumā iekliedzās Luīze. — Man vīriešu domāšana liekas tik bērnišķīga - kā nemitīga kreļļu vēršana. Ak, vīrieši! Viņi un viņu domāšana ir tik nožēlojumi. Kā gan tevi tas var ietekmēt?

Vita kundze sardoniski sarauca uzacis.

- Var jau būt, ka mani tas vairs neietekmē, - viņa ^noteica ar drūmu smaidu.

- Bet neesmu arī pamanījusi, - Vita kundze piemetināja, -ka mani vīrietī saistītu dzīvnieks. Dzīvnieki ir tādi paši kā mēs. Man liekas, ka viņiem ir tādas pašas izjūtas un vēlmes kā mums, varbūt drusku vienkāršotas. Vienīgā atšķirība ir tā, ka viņi nav apveltīti ar prātu, vismaz ne ar cilvēka prātu. Lai ko tu arī teiktu, Luīze, prāta trūkums tomēr visu banalizē.

Lū uzacis nervozi noraustījās.

- Tā tas ir, māt! Bet vīriešu prāts ir ļoti banāls -paraugies uz superintendentu Vīneru un viņa prāta spējām! Vai uz tik izcilu paraugu kā Arturs Belfūrs. Vai viņu gudrība nav banāla? Man nemaz nepatiktu, ka Senmors būtu apveltīts ar tādu prātu - tas viņu tikai sabojātu.

- Jā, Luīze, es arī to negribētu - tāpēc, ka tie vīrieši, ko tu minēji, patiesībā ir vecas sievas, kas knibinās ap vienu un to pašu adījuma rakstu. Neraugoties uz to, es neatkāpšos no savas pārliecības, ka vīrietī vissvarīgākais ir patiess saprāts, un tieši to mēs, sievietes, mīlam.

- Jā, māt! Bet kas ir patiess saprāts? Vai ar to apveltīta veca sieva, kuras adījuma raksts ir vissarežģītākais? Ak, es dzirdu, kā džinkst gudro vīriešu adāmadatas! Faktiski, māt, es ticu, ka Lūisam šis patiesais saprāts piemīt daudz lielākā mērā nekā su-perintendentam Vīneram vai kādam citam no gudrajiem. Lūisa prāts balstās uz intuīciju, viņš daudzas lietas zina, par tām nemaz nedomājot.

- Tā jau var būt, Luīze! Tomēr Lūiss ir kalps. Viņš pieder pie zemākā slāņa. īsts vīrietis nekad tur neatrastos. Turklāt nav iespējams just tuvību pret tādu cilvēku kā Lūiss.

- Tuvība man nav nepieciešama, māt. Mani tā pārlieku nogurdinājusi. Es mīlu Senmoru tieši tāpēc, ka viņš man nav tuvs. Viņam nav iespējams piekļūt. Viņā liesmo dzīvības spars. No kurienes tas nāk? Tas ir noslēpums. Enerģija deg viņā kā ugunskurs, kas nekad neapdziest. Vairums cilvēku ir apdzisuši, tas mani ļoti biedē, jo es pati tāda esmu. Kāpēc vīrieši nespēj atjaunot savus dzīvības spēkus kā Senmors un vienīgi tad domāt? Kāpēc viņi nevarētu domāt ātri,

kā sievietes, tikai vērst savas domas dziļāk? Kāpēc vīriešu domas nevirzās tik ātri kā uguns liesmas, māt? Kāpēc tās ir tik lēnas, apdzisušas un trakoti garlaicīgas?

- To es tev nevaru pateikt, Luīze. Mani priekšstati par mūsdienu vīriešiem ir diezgan niecinoši. Bet, par spīti tam, es turpinu dzīvot.

- Nē, māt. Mēs dzīvojam no vecām rezervēm, tās baro mūs kā kamieli viņa kupris. Mūsos nevirmo pat ne tik daudz enerģijas kā Senmorā - un viņš ir tikai no cilvēkiem atkarīgs dzīvnieks. Es nespēju dzīvot, māt. Vienkārši nespēju.

- Nesaprotu, kāpēc! Es esmu dzīvības pilna!

- Zinu, māt, ka tu tāda esi. Bet es - ne, būdama tava meita. Nepārproti mani, māt! Es negribu būt dzīvnieks - kā zirgs, kaķis vai lauva, lai gan tie visi mani valdzina, jo viņos ir dzīvība, kas nav nākusi no vecām cisternām, kā tas ir ar mums. Es nejūsmoju par alu cilvēkiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Bet padomā, māt, kā būtu, ja mēs spētu smelt dzīves sparu no pirmavota, kā to dara dzīvnieki, un tomēr palikt mēs paši. Tev pašai nepatīk vīrieši, taču tu nespēj iedomāties, cik ļoti viņi mani nogurdina, kaut vai tikai domājot par tiem. Tu saki, ka viņi ir pārāk dzīvnieciski. Bet viņi tādi nav, māt. Tas dzīvnieks, kas viņos kādreiz mājoja, ir samaitāts, paverdzināts, pazemots vai pieradināts kā suns. Nepazīstu nevienu

vīrieti, kurā šis dzīvnieks lepni izpaustos. Zinu, ka viņi atmetuši patiesu domāšanu. Vīrieši vienmēr atmet patiesu domāšanu, kad viņos iet bojā tas pēdējais mazumiņš, kas vēl atlicis no neskartā dzīvnieka.

- Tāpēc, ka esam apveltīti ar pātu...

- Mums nav prāta, ja reiz esam pieradināti, māt. Visi vīrieši ir kā sievas, kas ietamborē vārdus kopīgā rakstā.

- Nevaru piekrist visam, ko tu saki, Luīze.

- Zinu, ka nevari. Tev patīk gudri vīrieši. Bet gudrie vīrieši lielākoties ir tik nepatīkami dzīvnieki. Ļoti nepatīkami tieši kā dzīvnieki. Tādos vīriešos kā Riko šis dzīvnieks ir galīgi apšaubāms un neīsts. Un arī tajos jaukajos, tīrajos zēnos, kas tev tā patika kara laikā, vairs nav nekā no nepiejaucēta dzīvnieka. Pat būdami drosmīgi un labi audzināti, viņi ir un paliek mājas suņi, pār kuriem valda cilvēks. Viņos nav nekāda noslēpuma.

Ko tu gribi, Luīze? Tu tomēr gribi alu cilvēku, kas tev iegāztu pa galvu ar rungu.

Nekļūsti muļķīga, māt! Tā ir tava neapzinātā vēlme, tu, Prāta apbrīnotāja... Es nebūt neuzskatu, ka alu cilvēks ir cilvēkveidīgs dzīvnieks. Viņš ir lops, deģenerāts. īstam cilvēkdzīvnickam jābūt tik jaunam kā briedis vai leopards, jādeg kā liesmai, kas barojas no zemes dzīlēm. Viņam jābūt daļai no neredzamā -tādam, kāda ir pat pelīte. Viņš nedrīkst nodoties prā-

tuļojumiem, tam jāieelpo klusums un nesaskatāmais brīnums tā, kā to dara paipalas, kad tās tekalē pa labības rugājiem. Viņš nedrīkst būt viens noteikts dzīvnieks - tam pārmaiņus jājūtas kā katram no dzīvnieku pasaules, nevis jāpaliek par kaut ko fiksētu un automātisku, kāds tas ir patlaban ar saviem iedragātajiem nerviem. Ak, nē, māt, - gribu, lai brīnums atgriežas, vai arī es miršu. Negribu kļūt tāda kā tu un tikai kritizēt un noniecināt šos garlaicīgos cilvēkus, gūstot no tā prieku.

- Mana mīļā meita, lai kas arī būtu šis cilvēk-dzīvnieks, viņš tomēr būs bīstams produkts.

- Es gribu, lai viņš tāds ir, māt. Man līdz kaklam šie tukšie cilvēki, kuros nav nekā bīstama - tikai sentiments un ļaunprātība.

- Muļķības, no tā tu nemirsi.

> >

- Es mirstu, māt! Un manis jau vairs nebūtu, ja pasaulē nepastāvētu arī Senmors, Fēnikss un Lūiss.

- Senmors, Fēnikss un Lūiss! Man šķiet, ka pēdējie divi ir kalpotāji.

- Tas ir tas ļaunākais. Ja vien viņi piederētu kungu kārtai! Kaut eksistētu vīrieši, kas būtu apveltīti ar tik dabisku dzīvīgumu un drosmīgu, ašu prātu kā šie divi, un kaut tie varētu valdīt, nevis kalpot!

- Tādu vīriešu nav, - drūmā apmierinājumā noskaldīja Vita kundze.

- Zinu. Es esmu jauna, un man jādzīvo. Un tas,

ko man piedāvā dzīves vietā, izsūc manus spēkus, novārdzina līdz nāvei, māt. Ko man darīt? Tu izklaidējies, iznīcinoši iztirzādama tādus cilvēkus kā superintendents Vīncrs. Bet es esmu jauna, nevaru tā dzīvot.

- Tā varētu būt.

Lū jau sen bija ievērojusi, ka māte spēj apjaust un izprast daudz vairāk nekā Riko. Viņš mūždien baidījās iedziļināties un saprast. Tāds bija Riko - ar savām labajām manierēm, ierasto laipnību un slēpto izsmieklu.

Viņš atjāja mājās nākamajā rītā un bija diezgan lepns un pietvīcis. Riko pārlieku laipni, ar empresse^16 bažām interesējās par Lū labsajūtu, un tas par daudz ko liecināja. īpaši jau tāpēc, ka viņam līdzi atjāja Flora Menbija, Floras māsa Elsija un māsasvīrs Frederiks Edvardss.

- Mēs tik šausmīgi sen neesam tikušās! - Flora teica Lū. - Piedod, ka ierodamies nelūgti! Gribējām tikai apvaicāties, kā tev klājas, un tūdaļ pat jāsim tālāk uz iebraucamo vietu. Tur mums jau sagatavotas istabas. Domājams, ka pavadīsim tur tikai vienu nakti un rīt jāsim uz Devilsčēru. Vai tu negribi pievienoties? Tur būs varen jautri! Vai Vita kundzes nav mājās?

Vita kundze tobrīd bija izgājusi. Viņa atgriezās ar

dīvaini stingu seju, tomēr pietiekami sirsnīgi apsveicinājās ar jaunatnācējiem, jo, bez šaubām, uzskatīja to par savu diplomātisko pienākumu.

- Mums ir divas brīvas istabas, - Vita kundze sacīja, - un, ja jūs gribētu tajās apmesties, mēs priecātos jūs uzņemt. Bet labāk es jums tās vispirms parādīšu - istabas ir neērtas un trūcīgi iekārtotas, bez ūdensvada, un vannasistabas atrodas jūdzēm tālu.

Flora un Elsija paziņoja, ka istabas esot “lieliski, mīļi ūķīši, kas nav pārblīvēti ar mēbelēm”.

- Nu, tas, kas domāts cilvēka ērtībām, tur patiešām neaizņem daudz vietas, - piezīmēja Vita kundze. - Bet, ja jums tās patīk tādas, kādas ir...

- Ak, mēs esam dziļi aizgrābtas, vai ne, Elsij? Mums tikai nav līdzi drēbju...

Pēkšņi klusums pārtapa mājas viesībās. Jaunās Mcn-biju dāmas ieradās uz lencu svaigas kā pīpenes, tērpušās jaukās, Parīzē pirktās muslīna kleitās. Sieviešu drēbes aizņem tik maz vietas, īpaši vasarā! Freds Edvardss bija viens no tiem gaišmatainajiem angļiem ar nelielām, sarainām Ūsiņām un stingrām, zilām acīm, kas patiesībā bija sentimentāli, bet kurus Lū pašai neizprotamu aizspriedumu dēļ uzskatīja par nežēlīgiem.

Tomēr Freds uzsāka ar viņu tik galantu sarunu, ka Lū bija spiesta nedabiski smaidīt. Riko, kurš viņu vēroja, jutās manāmi atvieglots, pamanījis šo, kaut arī nedabisko, smaidu.

Uzvilktais “milzīgas jautrības” pulkstenis tikšķēja tālāk.

- Palūkojieties, cik Freds mežonīgi flirtē ar lēdiju Keringtoni! Viņa izskatās tik pievilcīgu! - pāri kafijas tasei sauca Flora. - Harij, vai tev te nekas nav iebilstams?

Viņi sauca Riko tāpat kā bērnībā - par Hariju.

- Tikai mazliet, - atteica Harijs. - “L 'uomo e cnc-ciatore”.

- Ai, ko tad tas nozīmē? - vaicāja Flora, kura allaž vērsās pie Riko mazliet afektēti.

- Tas nozīmē, - noliekusies uz priekšu, savā vislaipnākajā balsī paskaidroja Vita kundze, - ka vīrietis ir mednieks.

Pat Flora sajuta apslēptās ironijas dzēlienu un sarāvās.

- Ak tā! - viņa izsaucās. - Un kas tad ir sieviete?

- Sieviete ir tā, kuru medī, - joprojām slēpti dzēlīgā tonī atbildēja Vita kundze.

- Nu, vismaz viņa vienmēr ir medījums! -piemetināja Riko.

- Ak, vai patiesi tā ir? - atskanēja Frcda vīrišķīgā, labi nostādītā balss. - Es par to neesmu tik pārliecināts.

Vita kundze raudzījās uz abiem vīriešiem tā, it kā patlaban mestu tos bezdibenī.

Lū vairījās skatīties uz Scnmoru. Seglu vieta

viņam joprojām bija mitra. Un zirgs izskatījās mazliet apdzisis, zaudējis spēku.

Bet, kad viņš pacēla savu skaisto galvu ar asi iezīmētajām aprisēm, lai palūkotos, kas viņam tuvojas, liesmas atgriezās, un Lū redzēja, ka Senmors atguvis sevi. Allaž jutīga un tramīga, zirga galva atkal noliecās kā lejupkrītoša strūklakas šalts. Dzīvnieka kauli tiecās pie zemes, no kuras tos šķīra pakavi kā nevajadzīgas rotaslietas.

Zirgs viņu pazina un nejutās satraukts. Bet viņš nepievērsa Lū nekādu uzmanību. Senmors nekad “neatsaucās”. Sākumā Lū tas saniknoja. Tagad viņa bija apmierināta, ka zirgs uzvedas tieši tā. Paldies Dievam, viņš nekad nebūs tuvs un labi pazīstams.

Līdz tējas laikam Lū vairs nerādījās, tomēr nebija iespējams nedzirdēt viesu čalas. Pusdienoja agri, jau septiņos. Ieradās superintendents Vīners - viens pats, jo Vīnera kundze bija invalīde - un arī kāds mākslinieks ofortists, kuram ciematā bija darbnīca. Tas bija trīsdesmit astoņus gadus vecs, trūcīgs vīrs, kurš tikko sācis apjaust, ka ir neveiksminieks - vismaz naudas lietās. Bet viņš turpināja strādāt pie saviem ofortiem un interesējās par tādām ezoteriskām lietām kā astroloģija un alķīmija. Riko zināmā mērā uzstājās kā mākslinieka aizgādnis, vienlaikus mazliet baidīdamies no viņa. Pēc klejojumiem pa Parīzi, Londonu un Minheni viņš mēģināja kļūt nosvērtāks un pār-

liecināt sevi, ka īstā dzīve meklējama šai Anglijas ciematā, kur pieticīgs mākslinieks var rast sev vietu starp skvairu un mācītāju, no vienas puses, un vienkāršiem strādniekiem - no otras. Tomēr šī sevis pārliecināšana bija izdevusies tikai daļēji. Par to liecināja viņa dīvaini sastingušais ķermenis - šķita, ka viņam jāpiespiež sevi kustēties, - kā arī savādi divkosīgās, dzeltenīgi pelēkās acis, kuras nemitīgi mirkšķināja un bija ieplestas kā kazai, paužot izsmieklu, ironiju un zaudētas cerības.

- Jums ir tik dīvaina seja kā Pānam^17, - Lū pie pusdienu galda teica.

Tā bija taisnība - mākslinieka izskats atbilda vispārpieņemtajam priekšstatam par Pānu. Viņam bija augsti izliektas uzacis, āža mirkšķinošās acis un smailās ausis.

- Man to jau ir teikuši, - mākslinieks attrauca. -Baidos tikai, ka tā nav Dižā Dieva Pāna seja. Domāju, ka vairāk līdzinos Dižajam Āzim Pānam.

- Tas nu gan ir labi teikts! - iesaucās Riko. -Dižais Āzis Pāns!

- Man vienmēr bijis grūti saskatīt Dižo Dievu Pānu tajā vecajā satīrā ar āža kājām, - piemetināja superintendents. - Nevar noliegt viņa lielo iespaidu -pasaule allaž bijusi pilna ar veciem, āžiem līdzīgiem

satīnem, kurus mēs uzskatam par vulgāriem. Sie vecie āži manā uztverē ir pārāk primitīvi, lai būtu cienījami, un es nu nekādi nespēju to ciltstēvā saskatīt Dižo Dievu.

- Jūsu ausīm būtu jādeg kā ugunīs, - Kārtraitam teica Lū.

Viņa smaidīja savādo, šķielējošo nimfas smaidu -kā būtne, kurai nevar uzticēties un kura pati nekam netic.

- Ak, nē, es to nedomāju personiski! - protestēja superintendents.

- Par to es neesmu pārliecināts, - ar mazu smai-diņu sacīja Kārtraits. - Bet vai jums nešķiet, ka Pāns reiz bijis dižs, pirms antropomorfiskie* grieķi to pārvērta par puscilvēku?

- Ak, varbūt! Tas ir ļoti iespējams. Bet esmu novērojis sevī kādu ierobežojumu - mans prāts nespēj aptvert Eiropas pastāvēšanu pirms grieķu kultūras uzplaukuma, un Velsa kunga Pamatprincipi man te neko nepalīdz**, - superintendents ar smaidu atzinās.

- Bet kas bija Pāns, pirms kļuva par vīru ar āža kājām? - vaicāja Lū.

- Pirms tas sāka līdzināties man? - ar vieglu smīnu pārvaicāja Kārtraits. - Es teiktu, ka viņš bija

* Antropomorfisms - reliģisks priekšstats par dievu kā cilvēku.

** II. Dž. Velss (1866.-1946.) - angļu rakstnieks un esejists, sacerējis traktātus par sabiedriski politiskiem tematiem.

Dievs, kas slēpās visur. Mūsdienās, raugoties uz lietām, mēs vairs nesaskatām tajās Dievu - es domāju, kokā, avotā vai kādā dzīvniekā. Ja jums kādreiz gadās kādas lielas vietā ieraudzīt Dievu - jūs esat pagalam. Protams, ja ieraugāt to ar neapbruņotu aci. Bet naktīs drīkst raudzīties uz Dievu. Un zināt, ka viņš tur ir.

- Modernie panteisti^18 ne tikai saskata Dievu visās lietās mums apkārt, bet pamanās to arī nofotografēt, - sacīja superintendents.

- Jā, un cik dievišķīgas gleznas tad top! - izsaucās Riko.

-Taisnība! - piebalsoja Kārtraits.

- Bet kā tad senie cilvēki, kuri nekad nebija saskatījuši Dievu lietās ap mums, varēja zināt, ka viņš tur ir? Kā vispār varēja rasties priekšstats par Pānu? - jautāja Lū.

- Pāns bija apslēptā mistērija - neredzamais cēlonis. Un kā tāds viņš bija Dižais Dievs. Kaut gan -Pāns vispār nebija nedz viņš, nedz Dievs. Tas bija Pāns. Viss, ko varēja saskatīt. Dienas laikā jūs raugāties uz kādu lietu. Bet, ja jums ir trešā acs, kas redz arī neredzamo, jūs šajā lietā saskatāt Pānu - jo trešā acs redz to, kas paslēpts tumsā.

- Vai jūs domājat, ka es varētu saskatīt Pānu, piemēram, zirgā?

- Tas nenāktos grūti. Kaut vai Senmorā! - un Kārtraits uzmeta Lū zinošu skatienu.

- Bet, man šķiet, nāktos visai grūti atvērt trešo aci un saskatīt Panu vīrieti, - piezīmēja Vita kundze.

- Varbūt gan, - piekrita Kārtraits. - Vīrieti viņš ir pārāk labi saskatāms - vecais satlrs, kritušais Pāns.

- Tieši tā! - sacīja Vita kundze un labpatikā atkārtoja, - kritušais Pāns! Vai tas nebūtu brīnišķīgs vīrietis, kurā Pāns būtu tāds, kā pirms krišanas!

Dzerot kafiju pelēkos toņos ieturētajā viesistabā, viņa pēkšņi iejautājās:

- Pieņemsim, Kārtraita kungs, ka izdodas atvērt trešo aci un saskatīt Pānu reālā vīrieti, - es gribētu zināt, kā tas varētu būt?

Vita kundzes plakstiņi bija puspievērti, seja - dīvaini saraukta, it kā viņa kaut ko nogaršotu, nebūdama īsti pārliecināta, kas tas ir.

- Es arī gribētu zināt, - viņš atbildēja ar mīklainu smaidu.

Bet Vita kundze redzēja, ka mākslinieks viņas domu nebija sapratis.

- Luīze! - Vita kundze pirms gulētiešanas uzrunāja meitu. - Ienāc uz brīdi manā istabā, man ir tev kas vaicājams.

- Ko tu vēlies zināt, māt?

- Vai tev... vai tu spēj saskatīt Pānu, kā Kārtraita

kungs teica, ar trešo aci? Ieraudzīt Pānu kādā priekšmetā vai dzīvā būtnē?

Vita kundze bija pienākusi meitai tuvu klāt, un viņas seja bija savilkta dīvainā, jautājoši pieglaimīgā izteiksmē.

- Man šķiet, ka es to varu, māt.

- Kur tu saskati? - šis jautājums tika izšauts kā no pistoles.

- Domāju, ka man izdodas saskatīt Pānu Sen-morā, - Lū gausi atbildēja.

- Zirgā! - Vita kundze mazliet samiedza acis. -Jā, es arī to redzu. Es saprotu, ko tu domā. Senmorā tas ir. Ir! Bet Senmorā tas mani biedē... - viņa aprāvās.

Vita kundze pienāca vēl soli tuvāk.

- Bet saki man, Luīze, - vai tev ir kādreiz gadījies saskatīt to vīrietī?

- Ko tad, māt?

- Pānu. Vai tu esi saskatījusi Pānu vīrietī - tā, kā tu to saskati Senmorā?

Luīze vilcinājās.

- Nē, māt, nedomāju vis. Kad es raugos uz vīriešiem ar šo, kā tu saki, trešo aci, man liekas, ka redzu kaut ko līdzīgu... pankūkai.

Pēdējo vārdu viņa nomurmināja ar izmisīgu smīnu, kā nezinādama, ko lai īsti saka.

- Ak, Luīze, tas nevar būt! Nevar taču vienmēr

saskatīt tikai pankūku. Paklausies, Luīze! Vai tu kādreiz esi bijusi iemīlējusies?

- Jā, esmu - tā, kā es to saprotu.

- Klausies, bet vai tu šai mīlētajā vīrietī kādreiz esi ieraudzījusi Pānu? Pastāsti man, ja esi.

- Tā kā es redzu Pānu Senmorā? Nē, māt.

Pēkšņi Lū sāka trīcēt lūpas, un acīs sariesās asaras.

- Uzklausi mani, Luīze! Neskaitāmas reizes esmu bijusi iemīlējusies - un divreiz no visas tiesas. Divreiz! Bet pēdējo piecpadsmit gadu laikā vīrieši man ir bijuši gluži vienaldzīgi. Jau piecpadsmit gadus! Un vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka es nevienā no viņiem nevarēju saskatīt to īpašo, apslēpto Pānu. Tas man bija kļuvis par nepieciešamību. Man to vajadzēja. Bet tā nebija. Nevienā vīrietī. Pat tad, kad es iemīlējos kādā vīrietī, tas notika citu iemeslu pēc - vai nu tāpēc, ka es viņu labi sapratu, vai viņš saprata mani, vai arī mēs viens otram gluži vienkārši patikām. Nekad šīs jūtas neizraisīja apslēptais Pāns. Vai tu saproti, ko es domāju? Tas Pāns, kurš nav vēl kritis!

- Vairāk vai mazāk, bet es tevi saprotu, māt.

- Bet patlaban man šķiet, ka atveras mana trešā acs. Man apnikuši visi tie smalkmaizītēm līdzīgie vīrieši, kuriem cepamā pulvera vietā pievienota tikai kāda tējkarote prāta vai drosmes. Vai nav dīvaini: tas jaunais cilvēks, Kārtraits, runā par Pānu, pats par to neko nezinādams. Viņš pazīst tikai kritušo Pānu - to

ar āža kājām un glūnošajām acīm, kuram piemīt pavisam cita veida spēks, tu taču saproti, vai ne?

- Bet ko tu, māt, zini par Pānu, kurš nav kritis?

- Nejautā man, Luīze! Es visa trīcu, manas izjūtas ir uz galējās robežas!

Vita kundzes acīs uzzibsnīja neslēpts triumfs. Viņa novēlēja meitai labunakti.

Nākamajā dienā visi jāšus devās ekskursijā uz divām desmit jūdžu atstatajām, senajām klinšu grupām, ko sauca par Endželsčēru un Devilsčēru*. Tās vainagoja lēzenos pakalnus un pāri robežai ietiecās Velsā. Izjāt vajadzēja agri no rīta. Par pavadoni nācās būt Lūisam, jo neviens cits īsti nezināja ceļu.

Lū piecēlās tūlīt pēc saules lēkta. Agrajā rīta stundā vasarīgi smaržoja koki, metot tumšas ēnas, ziedēja kupli saaugušās kurpītes. Viņa uzvilka kalpones sagatavoto, zaļo lina jājamtērpu un pieguļošu, zilganu jaku.

- Vai tu jau ej ārā, mīļā? - no savas istabas sauca Riko.

- Gribu tikai ieelpot rožu smaržu, pirms dodamies ceļā, Riko.

Viņš parādījās uz sliekšņa, tērpies dzeltenā zīda pidžamā. Riko lielās, zilās acis ar sarkanām dzīsliņām klātajiem baltumiem bija kaitinoši tramīgas. Lū gribējās no tām izvairīties.

*Angcl's Chuir-eņģeļa krēsls; Dcvil's Chuir-veIna krēsls (angļu vai.).

- Jau zābakos un piešos! Tev nu gan ir enerģiju! -viņš klaigāja.

- Šodien būs jauks laiks izjādei, - viņa teica.

- Jauks laiks visam, tikai ne jāšanai! - Riko iebilda. - Kādēļ jāsabojā diena ar jāšanu?

Viņa balss tonis bija savādi dzēlīgs. Riko acīmredzami juta nepatiku pret gaidāmo ekskursiju.

- Nu, mēs taču varam nejāt, ja tu negribi, Riko.

- Ak, domāju, ka man tas viss patiks, kad būsim iekustējušies. Man netīk visa tā iekustēšanās jezga -zirgi un zirglietas...

Lū izgāja pagalmā. Zirgi dzēra no siles pie ūdenssūkņa, koku ēnā to spalva zaigoja spilgtās un piesātinātās krāsās.

- Tu nejāsi kopā ar mums, Fēniks? - viņa vaicāja.

- Ar manu zirgu jās Lūiss.

Lū šķita, ka Fēniksu mājās palikšana neiepriecina.

Pusastoņos visi bija gatavi. Saules pielietajā pagalmā stāvēja apseglotie zirgi un vēcināja astes. Lūiss no atsevišķā steliņģa veda ārā Senmoru. Viņš ļoti klusu sarunājās ar zirgu velsiešu valodā, bija dzirdama tikai neskaidra murmināšana. Lū satraukta pamanīja, ka zirgs nav labā noskaņojumā.

- Kā Senmors šorīt jūtas? - viņa vaicāja.

- Ar viņu viss kārtībā. Zirgam tikai nepatīk, ka te ir tik daudz cilvēku. Kad sāksim jāt, viņš nomierināsies.

Viesi jau bija seglos un jāja ārā uz ēnaino ciemata ceļu. Riko piegāja pie sava zirga, lai lēktu tam mugurā. Senmors paleca sāņus, it kā ieraudzījis pašu nelabo.

- Mierā, stulbeni! - kliedza Riko.

Bēris stāvēja ar plaši ieplestām kājām un izliektu kaklu, tumšās, lielās acis iesāņus vērās ar biedējošu skatienu.

- Tu nedrīksti uz viņu dusmoties, Riko! - teica Lū. - Mierā, Senmor! Esi mierīgs!

Tomēr arī viņa juta sevī mostamies dusmas. Šis radījums bija tik liels un skaists, un vienlaikus tik dumjš, kad viņš tā stāvēja, iepletis pakaļkājas, gatavs atlekt sāņus vai draudoši slieties pakaļkājās, bet milzīgajās acīs vīdēja neprātīgas aizdomas. Kas gan varēja izraisīt zirgā aizdomas? Riko taču viņam neko ļaunu nedarīja.

- Neviens tev nedarīs pāri, Senmor, - Lū, mazliet aizkaitināta, centās zirgu pārliecināt.

Zirgu puisis joprojām kaut ko klusi murmināja velsiski. Riko atkal lēnām tuvojās un jau gribēja likt kāju kāpslī. Ērzelis vēroja viņu ar acu kaktiņiem. Senmora acīs turpināja vīdēt apstulbots, aizdomu pilns neprāts.

Kuru katru brīdi zirgs varēja zaudēt savaldību, un tad viņa milzīgais fiziskais spēks izpaustos neprātīgā panikā vai ļaunprātībā. Viņš patiesi spēja izraisīt dusmas.

- Varbūt viņam nepatīk tas aprikozu krāsas krekls, - ieminējās Vita kundze, - lai gan šis tonis tik brīnišķīgi labi piedien zirga spalvai.

Viņa izrunāja vārdu “aprikozu” tā, ka izklausījās ap-riko, un tas Riko šausmīgi nokaitināja.

- Vai mums būtu vispirms jānoskaidro zirga vēlmes, pirms velkam ko mugurā? - viņš aizsvilās, indīgi savilcis augšlūpu.

- Man šķiet, ka tev tā vajadzētu gan darīt, - vēsi atteica Vita kundze.

Piepeši Riko strauji pagriezās pret zirgu. Acumirklī lielais dzīvnieks atrāvās atpakaļ un saslējās pakaļkājās. Pakavi nošķindēja pret bruģakmeni, Lūiss tika aizrauts līdzi viegli kā spalva. Zirgs saslēja priekškājas tik augstu, ka varēja labi saskatīt viņa vēderu.

- Nolādētais lops! - iebļāvās Riko, kurš pēkšņā satricinājumā bija izlaidis no rokām iemauktus un tagad stāvēja kā apstulbis. Niknums pārpludināja viņu kā melna straume.

“Nekas šai pasaulē nespēj aizdot tik negantas dusmas kā zirgs, kurš spītīgi pretojas,” nodomāja Lū.

- Klau, Harij! - no ceļa sauca Flora. - Izved viņu ārā un kāp seglos te, uz ceļa!

Lūiss paskatījās uz Riko un pamāja. Tad, mierinādams lielo, drebošo dzīvnieku, viņš izveda to

ārā uz ceļa, kur koku paēnā gaidīja trīs Riko draugi. LQ un viņas māte ātri kāpa saviem zirgiem mugurā, lai sekotu. Nākamajā mirklī Riko jau bija seglos un aulekšoja prom nepareizā virzienā. Lūiss uz sava bēra viņam sekoja. Pagāja labs brīdis, iekams Riko izdevās zirgu apgriezt riņķī. Vērojot notiekošo no mugurpuses, pakal palicēji tomēr redzēja, cik lielu nepatiku jaunajam baro ne tam sagādā šī procedūra.

Beidzot viņi varēja doties ceļā - pa priekšu Riko uz Senmora neritmiskā, tomēr mierīgā riksī, viņam līdzās abas Menbiju meičas. Lū viņiem sekoja kopā ar jauno, gaišmataino vīrieti, kurš kādreiz bija dienējis kavalērijā un tagad nemitīgi atskatījās, lai redzētu, kur paliek Vita kundze.

- Par mani neraizējieties, - viņa uzsauca. - Es jāju aizmugurē, lai izvairītos no putekļiem.

Tūlīt aiz Vita kundzes jāja Lūiss. Tā bija vesela kavalkāde, kas, rīta saules apmirdzēta, auļoja gar kotedžām un tām piegulošajiem dārziņiem, apkārt laukam, kas bija atstāts atmatā, un nogriezās pa gatvi, ko ieskāva augsts dzīvžogs.

- Kādēļ Senmors tik slikti uzvedas jājiena sākumā? Vai tu nevarētu panākt, lai viņš tā nedara? - Vita kundze pāri plecam jautāja.

- Atvainojiet, cienītā kundze!

Lūiss piejāja mazliet tuvāk. Viņa pāri plecam

paskatījās uz zirgu puisi un viņa tumšo, nekustīgo seju, vēso, mazo augumu.

- Man šķiet, ka tas cienītā skan diezgan pretīgi, vai tu nevarētu to izlaist, kad runā ar mani, - viņa teica un tad atkārtoja jautājumu.

- Senmors nevienam neuzticas, - atbildēja Lūiss.

- Arī tev ne?

- Nē, man viņš uzticas - vismaz gandrīz vienmēr.

- Un kāpēc ūe citiem cilvēkiem?

- Viņi ir citādāki.

- Vai visi?

- Gandrīz.

- Un ar ko tad viņi atšķiras?

Viņš uzlūkoja Vita kundzi ar savām pārdabiskajām, tālumā vērstajām acīm.

- Viņi nav tādi kā es, - Lūiss atbildēja, nezinādams, kā lai izskaidro atšķirību.

Viņi lēnām jāja augšup pa stāvu meža krauju, tad lejā, ieplakā, kur kara laikā bija ierīkota dzelzceļa līnija kaut kādu mistisku minerālu izvešanai no kalnraktuvēm. Patlaban to vairs neizmantoja. Arī šim lauku apvidum kara sekas bija uzgūlušas kā trūdoša līķa nāvējošā roka.

Ceļš atkal veda uz augšu. Zem kokiem ziedēja uzpirkstītes. Pelēkie un sarkanbrūnie zirgi ar izcili skaisto Senmoru priekšgalā saules un ēnu rotaļā izskatījās kā milzīgi taureņi, kas lidinās pār ērgļu pa-

paržu jūru. Vēlreiz tika uzjāts kalna korē, tad koki kļuva retāki, un caur tiem jau varēja saskatīt tīreli.

Drīz vien nekas vairs neaizsedza skatam pakalnus un paugurus, kas rīta gaismā zeltaini mirdzēja. Visapkārt nebija ne dvēseles, tikai tālumā balsnīja divu melleņotāju figūras. Tie lasīja ogas, galvas nepacēluši, savādā, netīkamā centībā. Zirgi soļoja pa vecu, iestaigātu taku, kas vijās caur sārtajiem un violetajiem viršiem, pāri zaļajām melleņu mētrām. Šur tur vīdēja zilo pulkstenīšu pudurīši.

Viņi jau bija uzjājuši augstu kalnos. Rietumu virzienā atradās Velsa, tās rīta saules zeltītie kalni un lejas, labības lauki, kuru precīzās aprises šķita gluži vai nedabiskas. Starp kalniem pletās plata, lēzena ieleja, kur starp vasaras dūmakā tītiem kokiem varēja saskatīt baltas fermu ēkas ar pelēkiem šīfera jumtiem.

- Jāj man blakus, - Vita kundze teica Lūisam. -Nekas manī nerada tik stipru vēlēšanos atgriezties Amerikā kā skats uz šiem mazajiem, vecajiem ciematiņiem. Vai tu nekad neesi bijis Amerikā?

- Nē, cienītā kundze.

- Vai tu negribētu turp kādreiz aizbraukt?

- Man nebūtu nekas pretim.

- Bet īpaši tevi tas nevilina?

- Nē, cienītā kundze.

- Esi apmierināts ar savu tagadējo dzīvi?

Viņš paskatījās uz Vita kundzi, un viņas acis sastapās ar zirgu puiša bālajām, tālumā vērstajām acīm.

- Es ne par ko nesūdzos, - Lūiss atbildēja.

- Nekad un ne par ko?

Viņa acis raudzījās uz priekšu, turp, kur bija redzami pārējie jātnieki.

- Nē, cienītā kundze, - atteica Lūiss, uz viņu neskatīdamies.

Kādu brīdi Vita kundze jāja klusēdama.

- Kas atrodas tur otrā pusē? - viņa vaicāja, ar roku norādot uz ieleju. - Kā to sauc?

- Tā ir Montgomerija.

- Montgomerija! Un tā ir Velsa? - pēdējo vārdu Vita kundze izrunāja savādi stiepti.

- Jā, cienītā kundze.

- Tu nāc no turienes?

- Nē, cienītā kundze. Es esmu no Merionetas.

- Nevis no Velsas? Es domāju, ka tu esi velsietis.

- Jā, cienītā kundze. Merioneta atrodas Velsā.

- Un tu esi velsietis?

- Jā, cienītā kundze.

- Mana vecmāmiņa bija velsiete. Bet es esmu dzimusi Luiziānā, un katru reizi, kad atgriežos mājās, nēģeri mani atkal dēvē par Reičelas jaunkundzi. Ak, mazā Reičelas jaunkundze atgriezusies mājās! Nu, esu gan varen priecīgs jūs redzēt - ū, Reičelas

jaunkundzi Zini, tādās reizēs mani pārņem diezgan dīvaina sajūta.

Vīrietis izbrīnījies paskatījās uz Vita kundzi, īpaši viņu pārsteidza nēģeru runas imitācija.

- Vai tu arī jūties dīvaini, kad iznāk atgriezties mājās? - viņa jautāja.

- Mani uzaudzināja tante un tēvocis, - Lūiss sacīja. - Nekad neesmu vēlējies viņus atkal sastapt.

-Tātad tev nav māju?

- Nē, cienītā kundze.

- Ne sievas, ne kādu citu tuvinieku?

- Nē, cienītā kundze.

- Kā tad tu dzīvo?

- Rūpējos par sevi pats.

- Un ne par vienu citu tev nav daļas?

- Vienīgi par Scnmoru.

- Bet vienmēr taču jūs nebijāt kopā... un varbūt kādreiz arī nebūsiet. Vai tu karoji?

- Jā, cienītā kundze.

- Biji frontē?

- Jā, cienītā kundze - bet arī tur es biju zirgu puisis.

- Un karā ar tevi nekas ļauns nenotika?

- Lode trāpīja man mazajā pirkstiņā, un es to zaudēju.

Viņš pacēla savu nelielo, tumsnējo kreiso roku, kuras plaukstai trūka mazā pirkstiņa.

. - Vai tev patika - vai varbūt nepatika karš?

- Man tas nepatika.

Viņu acis atkal sastapās, un Lūisa bāli pelēkie redzokļi šķita tik nedzīvi, uz apkārtnotiekošo nereaģējoši un nepieejami, ka Vita kundze satraucās.

- Saki man, - viņa turpināja, - vai tu nekad neesi vēlējies, lai tev būtu sava māja, sieva un bērni - kā citiem vīriešiem?

- Nē, cienītā kundze. Nekad neesmu vēlējies savu māju.

- Un savu sievu arī ne?

- Nē, cienītā kundze.

- Un savus bērnus?

- Nē, cienītā kundze.

Vita kundze pievilka zirgam pavadu.

- Apstājies uz brīdi, - viņa teica. - Pasaki man, kāpēc!

Lūisa zirgs apstājās, un abi jātnieki vērās viens otrā.

- Pasaki man, kāpēc - man jāzina, kāpēc tu nekad neesi vēlējies nedz māju, nedz sievu un bērnus. Man jāzina, kāpēc tu neesi tāds kā pārējie vīrieši.

- Man nekad nav radusies tāda vēlēšanās, - viņš atbildēja. - Es dzīvoju kopā ar zirgiem.

- Vai tu ļoti ienīsti cilvēkus? Vai tev bijusi tik nelaimīga bērnība?

- Saviem radiem es nepatiku, un viņi man arī ne.

- Tātad tev neviens nekad nav paticis?

- Laikam gan ne, - Lūiss atbildēja. - Vismaz ne tik ļoti, lai es gribētu precēties.

Vita kundze pieskārās zirgam, un tas atsāka soļot.

- Vai tas nav savādi! - viņa izsaucās. - Daudzreiz esmu mīlējusi, tomēr nedomāju, ka man kāds jelkad būtu paticis, ja nu vienīgi daži no mūsu nēģeriem. Man nepatīk Luīze, kaut arī viņa ir mana meita un es viņu mīlu. Bet tā pa īstam viņa man nepatīk. Šķiet, ka tu esi pirmais cilvēks, kurš man iepaticies kopš tiem laikiem, kad dzīvoju plantācijā. Tur mums bija daži ļoti jauki nēģeri. Un man tas liekas ļoti jocīgi. Tagad es gribētu zināt, vai patīku tev.

Viņa vaicājoši palūkojās uz Lūisu, bet viņš neko neatbildēja.

- Pasaki man to, - Vita kundze neatlaidās. - Es neņemšu ļaunā, ja tu teiksi, ka nepatīku. Es jūtu, ka man jāzina, vai es tev patīku, vai ne.

Lūisa sejā parādījās smaida zibsnis - tas ar viņu atgadījās ļoti reti.

- Varbūt, ka patīkat ar’, - viņš atbildēja. Lūisam ienāca prātā, ka Vita kundze viņu nostāda vienā līmenī ar nēģeru vergiem, kas strādā plantācijā, - pēc Lūisa priekšstatiem, nēģeri joprojām bija vergi. Bet viņam bija vienalga, kādā līmenī šī sieviete viņu nostāda.

- Ak, es priecājos - priecājos, ja tev patīku. Jo es taču zinu, ka vairākums cilvēku tev nepatīk.

IL

Viņi bija pajājuši garām ieplakai, kurā, no pasaules acīm noslēpta, miklā dūmakā tinās vecā El-dekaras baznīca. Līdzās tai atradās sabrukušas ūdensdzirnavas, ko reiz bija darbinājusi no pakalniem plūstošā upe. Jājot augšup pa stāvo nogāzi, kalnu krokas pavērās viņu skatam kā milzīgi, saliekti pirksti, starp kuriem izveidojušies krauji, dziļi šķēlumi. Pret debesīm slējās divas atstatas klinšu kopas.

- Tas ir Endželsčērs, - sacīja Lūiss, norādīdams uz tuvākajām klintīm. - Un tur ir Devilsčērs, uz kuru mēs jājam.

- Ak! - iesaucās Vita kundze. - Vai tad uz Endželsčēru mēs nejāsim?

- Nē, cienītā kundze!

- Kāpēc ne?

- Tur nav nekā, ko redzēt. Otra klints ir daudz augstāka un lielāka, cilvēki parasti apmeklē to.

- Tad tā tas ir. Velnam šai zemē piešķirts augstākais sēdeklis, vai ne? Domāju, ka tas ir pareizi darīts.

Un, nesaņēmusi atbildi, viņa piemetināja:

-Tu taču tici velnam, vai ne?

- Nav nācies viņu sastapt, - Lūiss izvairīgi atbildēja.

Priekšā viņi varēja saskatīt pārējos zirgus, kas ātri devās augšup pa nogāzi - melno, bēro, divus pelēkos un sarkanbrūno. Zirgi brīžiem gāja cieši kopā,

brīžiem nošķīrās. Pie vārtiem visi apstājās, lai sagaidītu Vita kundzi. Jaunais gaišmatis tagad jāja viņai blakus un stāstīja par medībām. Viņš šajos kalnos reiz bija nomedījis lapsu un juta milzīgu saviļņojumu, atkal atgriežoties vietā, kur dzinējsuņi bija uzņēmuši pēdas utt.

- Patiesi! - teica Vita kundze. - Patiesi! Ak, tā tas bija!

Ja ironija spētu būt tikpat iedarbīga kā zilskābc, jaunā cilvēka dzīves gājums ar šīm atmiņām arī aprautos.

Viņi jāja rindā viens aiz otra pa šauru taku, kas cauri virsājam veda uz pakalnu sedlieni, kur skatienam pēkšņi atklājās bāla granīta izvirzījums. Tā bija viena no tām vietām, kur joprojām saglabājusies neskarta Anglijas dabas ainava - tas vecās, mežonīgās Anglijas gars, kas vairs mājoja tikai dažos angļos, velsiešos un kornveliešos. Gadsimtu gaitā dabas stihijas bija izbalinājušas klintis, kas, smagnējas un laika zoba noapaļotas, slējās pret zilajām augusta debesīm.

Lūiss palika pie zirgiem, bet pārējā kompānija -smago jājamzābaku dēļ diezgan neveikli - rausās augšā pa daudzo kāju nomīdītajiem klintsbluķiem. Beidzot viņiem izdevās nokļūt vietā, ko sauca par Čēru*, lai, rietumu virzienā skatoties, ieraudzītu Vel-

*Krčsls (angļu vai.).

sas zeltainos pakalnus. SI ainava nebija nedz pārāk iespaidīga, nedz gleznaina: sekla ieleja ar fermām, kailas kalnu grēdas, nogāzes, kurās auga labība un ganījās lopi un kuras izskatījās kā šķietami augsti, slīpi aizsprosti. Šis skats tomēr spēja dīvaini iespaidot iztēli.

- Ak, māt, - ierunājās Lū, - vai tas, ko tu redzi, neliek tev justies vecai kā mūžība?

- Jā, ainava ir visai senatnīga, - atteica Vita kundze.

- Tā rada manī vēlēšanos mirt, - turpināja Lū, -es jūtu, ka esmu jau dzīvojusi pārāk ilgi.

- Tā nerunājiet, lēdija Keringtone, - jūs vēl esat tikai tāds pavasara cālēns jeb, teiksim, neizplaucis rozes pumpurs, - piezīmēja jaunais gaišmatis.

- Nē, - iebilda Lū. - Visi tie daudzie miljoni senču, kas dzīvojuši pirms mums, ir jau izlietojuši dzīvības spēkus. Mēs vairs neesam dzīvi tādā nozīmē, kā bija viņi.

- Kuri tad ir tie viņi? - vaicāja Riko.

- Tie cilvēki, kas apdzīvoja šos pakalnus sen pagājušos laikos.

- Bet viņu pēcteči joprojām te dzīvo, mīļā. Tā ir tā pati cilts.

- Nē, Riko. Tā senā, kareivīgā cilts šajos akmeņos pielūdza velnu, par to esmu pārliecināta...

- Paklausieties, vai tad jums tiešām liekas, ka viņi

bija labāki par mums? - vaicāja gaišmatainais, jaunais vīrietis.

Lū pašķielēja uz viņa pusi.

- Mēs neeksistējam, - viņa teica ar savādi piemiegtām acīm.

- Es nu gan tīri labi zinu, ka eksistēju, - nepiekrita gaišmatis.

- Uzskatu, ka mūsdienu dzīve ir pārāka par visu iepriekšējo, īpaši labāka tā ir meitenēm, - sacīja Flora Menbija. - Un, lai būtu kā būdams tā ir mūsu dzīve, tā ka es noteikti neredzu nekādu iemeslu, lai lietu par to asaras.

Visi klusēja, kamēr izskanēja šī pārliecinošā joic de vivre* atbalss, kas aizvēlās pār Velsas pakalniem.

- Vareni teikts, Flora, - paslavēja Riko. - Atkārto to vēlreiz, var gadīties, ka tāda kancele kā Dcvilsčērs tev dzīvē vairs negadās.

- Es tā arī darīšu, - atsaucās Flora un atkārtoja:

- Domāju, ka šis ir vislabākais laikmets, kas ļauj meitenēm lieliski pavadīt laiku. Es rūpīgi izlasīju Velsa kunga vēsturisko apcerējumu un, aizvērusi pēdējo lappusi, pateicos zvaigznēm, ka man lemts dzīvot divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados, nevis tajos mežonīgajos laikos, kad sievietei bija verdziski jāzemojas tirānisko vīriešu priekšā.

^Dzīvesprieks (franču vai.).

Pēc šiem vārdiem viņi pagriezās, lai rāptos kādā citā klints virsotnē - slavenajā Nīdlsaijā*.

- Sirsnīgi pateicos, man tiešām veicas labāk, ja neviens man nepalīdz, - Vita kundze teica jaunajam gaišmatim.

Rāpjoties viņai gandrīz nomuka viens no augstajiem zābakiem, atklājot pelēku zīda zeķi. Vita kundze sakārtoja zābaku un pēc mirkļa jau stāvēja blakus jaunajam vīrietim, kas izpalīdzīgi bija satvēris viņas roku. Tikpat izpalīdzīgi viņš būtu varējis satvert kalnu lauvas ķepu.

- Man tik ļoti gribētos zināt, - Vita kundze laipni teica, dēmoniski cieši lūkodamās viņam acīs, - kas jums dod tik stingru pārliecību, ka eksistējat?

Jaunais cilvēks atskatījās, un viņa bezrūpīgās, zilās acis satumsa. Seju lēnām pārklāja karsts pietvīkums, tā ieguva desai līdzīgu nokrāsu. Viņš strauji novērsās.

Nīdlsaija bija mūžvecajā, pelēkajā klintī izveidojies caurums - kā logs, kas pavērsts uz Angliju, atklājot nelielu, ēnu ieskautu tās fragmentu. Platajā klints ēnā aizvijās mirdzoša upe, aiz tās slējās krēslainas nenozīmīgu, lēzenu pauguru virsotnes. Bija saskrējuši mākoņi, un Anglijas pusē laiks apmācās. Velsā joprojām spīdēja saule, bet ēna strauji pletās plašumā. Rādījās, ka diena

*Necdlc’s eye - adatas acs (angļu vai.).

viņiem sagādās vilšanos. Lū jau jutās mazliet nosalusi.

Vieta, kur bija paredzēts ieturēt brokastis, atradās vēl pāris jūdžu tālāk. Kompānija steidzās atpakaļ pie zirgiem. Lū saplūca dažus viršu zariņus, zilos zvaniņus un vēl kādas koši dzeltenas puķes. Viņa to darīja vienīgi tāpēc, lai novērstu savu uzmanību no “izklaidēsim sevi” atmosfēras, kas Lū sāka kļūt nepanesama - tā izsūca viņas pēdējos dzīvības spēkus. “Ak, ja vien man nebūtu sevi jāizklaidē,” Lū iekšēji novaidējās. Bet Mcnbiju meičas vareni priecājās.

- Te augšā ir tik neprātīgi skaisti, - teica viena no viņām, Elsija.

- Tiešām jauki, vai ne? Es tā priecājos, ka jums te patīk, - atsaucās Riko.

Un viņš patiešām varēja justies atvieglots un apmierināts, jo otra - Flora - sacīja, ka viņai te briesmīgi patīkot. Riko neuzdrošinājās pateikt Lū to, ko būtu gribējis: “Baidos, mīļā, ka tev te nepatīk tik ļoti kā mums,” jo baiļojās izdzirdēt atbildi: “Nē, dārgais, man te nemaz nepatīk. Man gribas būt prom no šiem cilvēkiem.”

Viegli aizskarts, Riko jāja kopā ar Mcnbijiem, bet Lū palika aizmugurē kopā ar māti. Mākoņi bija padarījuši debesis gluži pelēkas. Pūta auksts vējš. Visiem gribējās ātrāk nokļūt fermā, lai ieturētu

brokastis un pagūtu atgriezties mājās, pirms sāks līt.

Viņi jāja pa šauru gājēju taciņu, abās tās pusēs ar zāli apauguši klajumiņi mijās ar viršiem un koši zaļajām melleņu mētrām. Pirmais jāja jaunais gaišmatis, aiz viņa - sieva, tad Flora un Riko. Lū no neliela atstatuma vēroja, kā Senmora spīdīgie, spēcīgie gurni līgojas aiz enerģijas pārpilnības, kas šķita gandrīz draudoša. Blondais, jaunais vīrietis svilpoja kādu jaunu deju melodiju.

- Traki pievilcīgs meldiņš, - sauca Riko. -Nosvilpo vēlreiz, Fred, es gribētu to iegaumēt.

Freds atsāka svilpot.

Tai brīdī Senmors atkal eksplodēja - zirgs pametās sāņus, it kā bumbas sprādziena iztrūcināts, un sāka kāpties atpakaļ virsājā.

- Stulbenis! - iekliedzās Riko, pamatīgi satraucies.

Viņš seglos bija bīstami noslīdējis uz vienu pusi -Lū baidījās, ka Riko nokritīs. Jātniekam tomēr izdevās apsēsties taisni, un viņš nežēlīgi pievilka pavadu, lai piespiestu zirgu paklausīt un atgriezties uz taciņas. Senmors uzsāka savu iecienīto triku - sliešanos pakaļkājās. Riko uz īsu brīdi izdevās zirgu novaldīt, bet pēc pāris jardiem tā priekškājas atkal bija augšā.

- Stulbenis! - gaisā karādamies, auroja Riko.

Viņš tik cieši pievilka pavadu, ka zirgs atmuguriski krita, uzgāžoties virsū jātniekam.

Lū šausmās nedabiski skaļi iekliedzās. Viņa pati to dzirdēja vienlaikus ar troksni, kas radās, krītot zirgam. Tad Lū ieraudzīja bāli zeltaino vēderu un pakavus, kas kuļājās gaisā. Senmors locījās no sāpēm, ar šausmīgu spēku pūloties uzsliet galvu. Zirga acis izmisumā šķita izpletušās līdz pat izspīlētajam degunam, varenais kakls izliekts, veltīgi mēģinot to atraut no zemes. Senmors kā neprātīgs raustīja pavadu, ko Riko joprojām krampjaini turēja rokā. Jā, savādi sagriezies uz sāniem, ar plaši ieplestām acīm un dzelteni bālu seju Riko gulēja viršos, stingri ieķēries pavadā.

Jaunais Edvardss piesteidzās klāt un meta lokus ap milzīgo, izlocīto zirga ķermeni, kura bāli zeltainais, izvērstais vēders šķita aizpildām vai visu apkārtējo telpu.

- Ļauj viņam piecelties, Kerington! Ļauj viņam piecelties! - viņš kliedza, uzmanīgi lavīdamies klāt, lai satvertu pavadu.

Zirgs atkal noraustījās konvulsijā, šī raustīšanās atkārtojās kā spazmas.

Kādas šausmas! Jaunais vīrietis atsprāga atpakaļ, aizklājis seju ar rokām. Zirgs viņam bija iespēris pa seju. Pa zodu tecēja sarkana asins strūkliņa.

Lūiss bija nometies pie zemes un izņēma Riko no rokām pavadu. Senmors izlocījās kā milzu zivs, apmetās uz vēdera un, priekškājas izpletis, saslēja

galvu, skatīdamies apkārt ar drausmīgām acīm, kas spiedās ārā no dobumiem. Zirga nāsis bija plaši ieplestas, visa viņa būtne pauda šausmīgu izbīli. Sen-mors uz brīdi sastinga, atspiedies uz priekškājām, kas šķita kā zemē ieaugušas. Viņš izskatījās pēc baismīgas ķirzakas. Tad zirgs ar mokām iztaisnoja arī pakaļkājas, piecēlās un stāvēja, trīcēdams un konvulsīvi raustīdamies.

Riko gulēja, sāniski sarāvies čokurā, dzeltenā, stingā seja raudzījās viršos. Lūiss šausmās grozīja galvu uz visām pusēm, beidzot viņa izbīļa pilnais skatiens apstājās pie Senmora. Flora bija šaubīdamās grozījusies turpat apkārt, tagad viņa metās pie zemē gulošā Riko un kliedza:

- Harij! Harij! Tu taču neesi miris! Ak, Harij, Harij!

Lū bija nokāpusi no zirga - viņa pati nezināja, pa kuru brīdi to izdarījusi. Lū stāvēja mazliet atstatu, kamēr Flora kliedza savu Harij! Harij! Harij!

Pēkšņi Riko piecēlās sēdus.

- Kur ir zirgs? - viņš vaicāja.

Tai pašā brīdī viņa seja kļuva vēl bālāka, un Riko aiz sāpēm iekoda sev lūpā. Zaudējis samaņu, viņš atkal visā garumā nostiepās gar zemi.

Kur tad bija zirgs? Senmors bija lēnām kāpies atpakaļ, jo, par spīti tam, ka Lūiss klusā balsī viņu mierināja, dzīvnieku pārņēma krampjainas aizdomas.

Zirga galva atkal bija izslieta, acis izvalbītas. Sen-mora rēgainais izskats pauda šausmīgas vainas apziņu. Tikko Lūiss tam mazliet pietuvojās, zirgs sarāvās un atsprāga atpakaļ kā tērauda atsperes sviests. Sen-mors negribēja, lai viņam pieskaras. Likās, ka zirgu izbiedējis vesels rēgu leģions, kurš nācis no visu to gadsimtu dzīlēm, kas pagājuši, kopš cilvēks pieradinājis zirgus.

Un otrs jaunais vīrietis? Viņš joprojām nekustīgi stāvēja kādu gabaliņu tālāk, seju ar rokām aizsedzis. Asinis pilēja uz viņa baltā krekla. Sieva ar apmulsušu, lūdzošu sejas izteiksmi stāvēja Fredam līdzās.

Šeit bija arī Vita kundze - mierīga, kā tēraudā kalta, viņa vēroja notiekošo. Vita kundze neizdvesa ne skaņas un nepakustējās, bet viņas stingās, nejūtīgās acis neko nepalaida garām neievērotu.

- Kā tu domā, kas viņam īsti kaiš? - Florai lūdzoši vaicāja Lū.

Flora balstīja Riko ļengano ķermeni un slaucīja agrāk nepazītu asaru straumes.

Tad Vita kundze pienāca klāt un sāka ļoti lietišķi darboties - atpogāja Riko krekla apkaklīti un piespieda ausi viņam pie krūtīm, lai dzirdētu sirdspukstus. Riko vēlreiz atvēra acis, noteica “Patiesi!" un atkal aizvēra plakstus.

- Tas ir ģībonis! - paziņoja Vita kundze. - Mums nav brendija.

Lū, kas jutās pārāk sagurusi, lai vispār kaut ko justu, piedāvājās aizjāt un to sameklēt.

Viņa piegāja pie savas satrauktās ķēves, kas, galvu nokārusi, gaidīja starp pārējiem zirgiem. Lū darbojās gandrīz neapzināti - apsēdās zirgam mugurā, pagrieza seju taisni uz priekšu un jāja prom.

Te pēkšņi arī Popija sarāvās un pametās sāņus. Lū pievilka pavadu.

- Kāpēc? - viņa vaicāja Popijai. - Kāpēc tu tā dari?

Lū palūkojās apkārt un ieraudzīja viršos pavīdam kaut ko dzeltenmelnu.

- Čūska! - viņa pārsteigumā iesaucās.

Lū noliecās, lai apskatītos tuvāk.

Tas bija beigts zalktis, kurš bija atlīdis padzerties no niedrēm aizauguša dīķīša, kas atradās padziļinājumā turpat ceļa malā. Kāds to bija nositis ar akmeņiem. Tur nu tas gulēja - sačokurojies, ar sašķaidītu galvu. Zalkša dzeltcnmelnā mugura joprojām blāvi vizēja, mazliet bija redzams arī bāli zilais vēders. Tas bija nogalināts tai pašā rītā.

Lū jāja tālāk, stingi raudzīdamās uz fermu, kura bija jāsasniedz. Viņu pārņēma neizsakāms nogurums. Lū nespēja pat izjust ciešanas. Dvēseles nogurums bija padarījis jauno sievieti gluži apātisku.

Acu priekšā viņai rēgojās kāda vīzija - ļaunuma vīzija. Varbūt to, stingri ņemot, nemaz nevarēja saukt par vīziju. Tā bija apjausma, ka ļaunums, nemitīgs ļaunums veļas pār pasauli kā milzīgs vilnis. Viņa vienmēr bija domājusi, ka tas nemaz neeksistē pats par sevi, bet pastāv tikai kā labā noliegums. Nu Lū jutās kā pacēlusies virs bangojoša okeāna, kurā trakoja ļaunuma tumšpelēkie viļņi.

Un cilvēce nemaz nebija aptvērusi, ka šis ļaunuma vilnis to aizskalo prom. Tas satvēra tautas un uzmeta tās augstu gaisā, kā okeāna bangas to dara ar zivīm, lai pēc tam triektu ļaunuma mutuļojošās dzīlēs. Viņi to nezināja. Cilvēki nezināja. Viņi to pat nebija gribējuši. Cilvēki gribēja būt labi, priecāties un baudīt dzīvi. Priekpilnam bija jābūt visam un visiem. Tā viņi atbildētu, ja kāds apjautātos par viņu vēlmēm.

Vienlaikus viņi bija ļaunuma apmāti. Tas pārņēma cilvēkus maigi un nemanāmi, apskāva tos glaudīgi kā ūdens plūsma, un neviens to nesajuta - tā, atrodoties uz kuģa klāja, nejūt okeāna paisumu un bēgumu. Viņi visi atradās uz kuģa klāja okeāna vidū, dzimuši starp ļaunuma noslēpumainajām straumēm. Kā jūra rada zivis, tā cilvēkus bija radījis ļaunuma princips.

Nebija nedz cēlumu, nedz kritumu. Visu pasauli bija pārpludinājusi vienmērīga ļaunuma plūsma. Visas nācijas, baltie, brūnie, melnie, dzeltenie - visi bija iegremdēti dīvainā ļaunuma paisumā, kas nemanāmi, bet neatlaidīgi pieauga. Neviens apzināti to nebija gribējis. Gandrīz katrs cilvēks vēlējās nepārtrauktu mieru un iespēju labi pavadīt laiku - gan sev, gan citiem.

Tomēr bija notikušas dīvainas lietas, un ļaunuma milzīgie, noslēpumainie spēki paspruka vaļā. Lū juta, kā ļaunums ceļas no Āzijas dzīlēm un pārpludina visu pasauli.

Tas bija kaut kas šausminošs - kaut kas tāds, no kā nebija iespējams izglābties. Viņai tas parādījās kā vīzija tai brīdī, kad Lū ieraudzīja ērzeļa augšup pavērsto, bāli zeltaino vēderu, pakavus, kuri mežonīgi šķēla gaisu, krampjaini sarautās ciskas un drausmīgi izliekto kaklu, kas kopā ar izvelbtajām acīm darīja zirgu līdzīgu zivij. Nosviests uz muguras, un kājas kuļājas gaisā. Apgriezts otrādi un pakļauts ļaunuma varai.

To pašu Lū redzēja notiekam arī ar cilvēkiem. Viņi tāpat bija nogrūsti uz muguras un bezpalīdzīgi locījās ļaunuma priekšā. Un jātnieks, kaut arī notriekts pie zemes, joprojām neizlaida no rokām stingri pievilkto pavadu.

Ko tas nozīmēja? Ļaunumu un tikai ļaunumu, ātru atgriešanos pie zemiska haosa. Kam bija taisnība - zirgam vai jātniekam? Vai varbūt nevienam no abiem?

Lū ar bailēm domāja par Senmoru, par viņa acu skatienu. Bet lielākas, stindzinošas bailes viņai iedvesa Riko seja tai brīdī, kad viņš nicinoši izkliedza: “Stulbenis!" Riko izbīlis, viņa nespēja valdīt zirgu, viņa augstprātība. Un šausmas Lū pārņēma, arī domājot par tiem citiem, kas bija tikpat glumi un izmanīgi ļauni.

Ko viņas gribēja pasākt, tās Menbiju meičas? Sagraut, sagraut, sagraut. Viņas gribēja sagraut Riko, tāpat kā tam jaunajam gaišmatim būtu paticis sagraut Lū. Nekam neticēt, ne par ko nerūpēties, saglabāt ārēju bezrūpību un patīkami pavadīt laiku.^Sagrausim viens otru. Nav nekā ticības vērtu, iznīcināsim visu. Bet pielūkojiet! Tikai nekādu scēnu - nedrīkst sabojāt spēli. Stingri jāturas pie spēles noteikumiem. Esiet jautri un nedariet neko tādu, kas var izraisīt satraukumu! Ļaujiet, lai spēle norisinās priecīgi un gludi, panesiet belzienus kā izpriecu! Nekad, nekādā gadījumā atklāti neievainojiet savu līdzbiedru, bet nepalaidiet garām iespēju izdarīt to slepeni! Padariet viņu par muļķi un sagraujiet viņa būtību! Salauziet viņu, pakļaujiet sev, ja vien to spējat! Tas ir labs laika kavēklis.

Ļaunums! Tā noslēpumaino spēku viņa saskatīja nemitīgi - gan atsevišķos cilvēkos, gan sabiedrībā, gan presē. Sociālisms un boļševisms nebija nekas cits kā tas pats ļaunums. Tomēr boļševisms jāatmet -tas sagrāva tikai dzīves ārējās izpausmes. Fašisms šķita atbilstošāks, jo atstāja virspusi neskartu, vienlaikus veicot pamatīgu graujošu darbību. Viss izpriecu noteikumiem atbilstoši - nekādu ārēju brūču, tikai iekšēja, neredzama noasiņošana.

Un tā kā fašismu, kā jebkuru ļaunumu, pašattīstī-ba galu galā noved līdz sabrukumam, arī tas jānoraida, turklāt to var darīt ar baudu.

Cilvēce ir kā zirgs, ko jāj kāds svešinieks - ļauns jātnieks ar glumu ģīmi. Un šis glumais, pseidolaip-nais tips nav neviens cits kā pats ļaunums, kas triec cilvēci virsū beigtai čūskai, pretim pēdējam lūzumam.

Cilvēce vairs nevalda pār sevi. To vada šis psei-dolaipnais vampīrs - ārēji lojāls, iekšēji neuzticams -triec piedalīties spēlē, kurā pastāv tikai viens noteikums - nodevība, nodevība, nodevība. Jūda Visaugstais - tas ir mūsu laikmeta pēdējais dievs!

Cilvēki ārēji veic darbības, kas apliecina viņu lojalitāti, godbijību, spēju pašuzupurēties. Bet iekšēji tie sliecas uz graušanu un nodevību. Viņi vērš visu savas niecīgās gribas ļaunumu pret katru mēģinājumu pašapliecināties. Maskējas par ideālo, lai saindētu reālo.

Jebkurš radīšanas process saistīts ar iznīcināšanu - vienam kokam jākrīt, lai varētu izaugt otrs. Bet ideālā cilvēce nebūtu pakļauta nāvei, tā bezgalīgi pavairotos, celtu savām vajadzībām vienu pilsētu pēc otras, jebkurš parazīts tiktu paglābts no bojāejas, ck-

sistences formas kā tādas pieņemtu šaušalīgus apmērus. Un ideālās cilvēces spokainā glābšanas armija turpinātu savu darbu. Vienlaikus tā slepeni un ļaunprātīgi iznīcinātu dabiskos radīšanas procesus, nodevīgie skūpsti sekotu cits citam, sagraujot visu dabisko no iekšpuses, līdz atliktu vairs tikai uzpūstā, ņudzošā un satrunējusī eksistence. Bet spēlei jāturpinās, neviens nedrīkst to novest līdz bēdīgam galam, kā mēģināja darīt Vācija un Krievija.

Divreiz slepenais ļaunums cieta smagu sagrāvi: Vācijā un Krievijā. Novērojiet to! Lai ļaunums nenovērš policista modro skatienu no ļaunuma! Dzīves virspusi nedrīkst raut pušu. Ražojumi jākrauj uz ražojumiem. Un dabiskos radīšanas procesus jāturpina nodot ar aizvien jauniem skūpstiem. Jūda ir pēdējais un, nudien, visvarenākais Dievs!

Bet arī Jūda galu galā cieta sagrāvi - drīz vien pēc triumfa tas uzkārās pats savā cilpā, un viņa iekšas izgāzās uz āru.

Cilvēks, aiziedams no šīs pasaules, sabrūk, un kokiem ir jākrīt, lai to vietā izaugtu jauni. Dzīvu un nedzīvu parādību un lietu uzkrāšanās nozīmē trūdēšanu. Dzīvībai jāiznīcina dzīvība, lai radīšanas process varētu vērsties plašumā. Glābjot katru visniecīgāko dzīvības izpausmi, mēs ierobežojam šo procesu, līdz viss ir sapuvis. Un tikai tad nāk lūzums.

Ko darīt? Vispārīgi runājot, neko. Mirušajiem nāksies apglabāt savus mirušos, līdz zeme būs līķu smakas piesātināta. Atsevišķs indivīds var izrauties no kopējās masas un mēģināt sevi attīrīt. Tas var raudzīt paturēt sevī kaut ko dzīvu, kas aizejot sabrūk, bet nepārvēršas par puvekļiem. Un dvēselē viņam jācīnās, jācīnās, jācīnās, lai nosargātu to, kas viņā ir dzīvs, no nebeidzamā ļaunuma šausmīgajiem skūpstiem un indes pilnajiem kodieniem. Jāatkāpjas tuksnesī un jācīnās. Un dvēselē jāpaliek uzticīgam dzīvībai, kas, bojā ejot, sabrūk un rada - vecais un sastingušais sabrūk un ļauj izspraukties jaunajam pumpuram. Radošu esību, atzīstot dabiskā labumu un ceļot zobenu pret ļaunuma karapūļiem, nodrošina tikai viens kaismīgs princips - cīņa, cīņa un vēlreiz cīņa, lai to nosargātu stipru un neaizskartu.

Lū aizkļuva līdz fermai. Tur viņa dabūja brendiju un palūdza, lai vīrieši nāk talkā atnest šurp ievainoto.

Izrādījās, ka no saņemtā spēriena pa seju jaunajam Edvardsam izkrituši pāris zobi, tādējādi mazliet sabojājot viņa labo izskatu.

- Karā nedabūju ne skrambiņas, un tagad miera laikā šitāda ķibele, - viņš zūdījās un meta ļaunus skatienus uz Senmora pusi.

Izrādījās arī, ka Riko bija salauztas divas ribas un sašķaidīta potīte. Nabaga Riko - viņš paliks klibs uz visiem laikiem.

- Es gribu, lai Senmoru nošauj! - tic bija gandrīz pirmie vārdi, ko viņš izrunāja, jau noguldīts gultā fermā.

Lū sēdēja vīram līdzās.

- Kāds gan no tā būs labums, mīļais? - viņa vaicāja.

- Tas lops ir pats ļaunuma iemiesojums. Gribu, lai to nošauj!

Pēdējais vārds Riko lūpās nospindza kā lode.

- Vai tu vēlies to izdarīt pats?

- Nē. Bet gribu, lai zirgu nošauj. Man nebūs miera, kamēr nezināšu, ka tas dabūjis savu lodi. Sen-moram ir ļauna daba. Es baidos, ka arī tu esi apdraudēta, kamēr tas dzīvo. Sarunāšu, lai kāds no Menbiju mežsargiem zirgu nošauj. Tu vari to pateikt Florai - vai arī es pats pateikšu, kad viņa atnāks.

- Mīļais, nerunāsim par to tagad. Tev ir temperatūra.

Vai Senmors tiešām bija ļauns? Lū apzinājās, ka nekad nespēs aizmirst nedz zirga izmisīgo locīšanos uz zemes, ar pakaviem kūļājot gaisu, nedz arī šausmīgo izteiksmi Senmora acīs, kad viņam beidzot izdevās piecelties. Tomēr parasti zirgs izskatījās tik cildens! Ja nu vienīgi ļaunumam piemīt iekšējs zemiskums un negodīgums. Vai Senmors bija zemisks? Vai viņš bija negodīgi nodevīgs? Vai zirgs apzinājās, ka spēj nogalināt, un zemiski gaidīja izdevīgu gadījumu?

Lū bija bail. Ja tā bija taisnība, zirgu noteikti vajadzēja nošaut. Varbūt viņš to bija pelnījis.

Sī doma nelika viņai mieru. Vai Senmora dvēselē bija kaut kas negodīgs un neuzticams, vai tas bija vispārizplatītais ļaunums? Tad zirgu vajadzēja nošaut. Bija brīži, kad niknums ņēma virsroku, un, atceroties zirga neprātīgo sliešanos pakaļkājās un pretīgo vārtīšanos pa zemi, Lū dusmu karstumā gribēja steigties uz mātes māju un teikt, lai šo dzīvnieku nekavējoties nošauj. Tas sniegtu apmierinājumu, un cilvēka tiesības būtu nosargātas. Jo galu galā Riko taču pret šo mežonīgo zirgu izturējās tik delikāti. Bet ērzeļa uzvedībā pret Riko nemanīja ne mazāko smalkjūtības izpausmi. Nē, tā bija pieradināta dzīvnieka verdziskā ļaunprātība, kas Senmoram beidzot izlauzās uz āru. Viņš bija kā vergs, kas atriebjas savam saimniekam un tad atkal ieslīgst atpakaļ verdziskā pazemībā.

Tā rīkojas visi šīs pasaules vergi - sakopo spēkus atriebībai, bet pēc tam, kad atriebušies saviem pāridarītājiem, gatavi ieslīgt atpakaļ verdziskumā. Brīvība! Vairums vergu nemaz nespēj būt brīvi, vienalga, kādā veidā tie tiek atbrīvoti. Gluži kā mājlopi tie galu galā no brīvības baidās vairāk nekā no saimniekiem -ja kāds cēlsirdīgs saimnieks tos atbrīvo, viņi drīz vien sameklē sev citu, bargāku, kurš nekautrējas viņus pamielot ar kājas spērieniem. Jo vergiem labāk tīk verdzība un kājas spērieni, nekā grūtā, vientulīgā atbildība, ko uzliek īsta brīvība.

Nepiejaucēts zvērs katru brīdi ir gatavs pašdiseip-linētics, sasprindzināt savus spēkus pašaizsardzībai, lai pašsaglabātos un pašapliecinātos. Tic brīži, kad tas ļauj sev atslābt, ir reti un rūpīgi izraudzīti. Pat miegā zvērs ir modrs, saspringts un vērīgs, mežonīga drosme tam allaž ņem virsroku pār mežonīgām bailēm. Tā ir mežoņa drosme - saglabāt savu vientulību, dzīvojot pašā draudīgā Visuma mutulī.

Vai Senmoram piemita šī drosme?

Un Riko - vai viņam tā bija?

Ak, Riko! Viņš bija viens no cilvēces neskaitāmajiem konspiratoriem, kas pamanās dzīvot absolūtā fiziskā drošībā, vismazākajā mērā saskaroties ar reālo dzīvi.

Bet Senmors? Vai visu šo nelaimju cēlonis bija viņa dabiskais mežonīgums? Vai varbūt tā bija verga dvēsele, kas reiz saņēmās atriebties?

Pēdējā gadījumā - lai zirgu šauj nost! Tas būs liels apmierinājums - redzēt viņu mirušu.

Bet ja nu tomēr pirmais minējums bija pareizais?

Kad Riko jau varēja uzticēt slimnieku kopējas gādībai, Lū uz pāris dienām aizbrauca pie mātes. Riko palika guļam fermā.

Viss bija savādi mainījies. Mājā bija ienācis jauns, kluss vēsums. Vasara aizdunēja ar pērkona negaisiem, un jau bija jūtams rudens zilganais, saltais pieskāriens. Ziedēja dālijas un ziemcietes - kā aizejošās vasaras zeltainums, kā agra rudens kvēlojošās ogles. Pirmie miķelīši vēra savas mēļās ziedlapas. Domās Lū pēkšņi ieraudzīja Teksasas kailos plašumus - zilās debesis, līdzeno, saules izdedzināto zemi, jūdzēm garos saulespuķu laukus. Tās bija citas debesis un cits klusums, kas iestājās, saulei rietot.

Lū pārņēma spējas alkas pēc daudz pilnīgākā Amerikas klusuma. Anglijā nebija iespējams to tik asi izjust, arī klusumā te bija uztverama nedzirdamu balsu murdoņa, kas liecināja par klātbūtni. Amerikas tukšajos klajumos klusumu nekas netraucēja, tas bija gandrīz vai nežēlīgs.

Senmors ganījās viens pats nelielā pļaviņā - Lū nespēja pieļaut, ka zirgu visu laiku tur stallī. Lēnām viņa izgāja pa vārtiņiem un tuvojās Senmoram. Tur nu viņš stāvēja, skaistais, bērais dzīvnieks, un raudzījās viņai pretim.

Lū varēja redzēt, ka pēc sava pēdējā izlēciena zirgs jūtas mazliet nomākts. Viņš bija pārliecināts par vispārējo nosodījumu no cilvēku puses - tie viņu nolādēja. Vienlaikus kaut kas stūrgalvīgs un pretdabisks zirga būtībā neļāva viņam kļūt pieļāvīgākam.

- Sveiks, Senmor! - pienākusi tuvāk, viņa teica.

Zirgs stāvēja un, saslējis ausis, sāniski vēroja Lū.

Bet, kad viņa gribēja tam pieskarties, zirgs atvirzījās nost.

- Nesatraucies, - Lū mierināja. - Es negrasos tevi savaņģot vai darīt tev ko citu.

Zirgs nekustīgi stāvēja un klausījās viņas balss skaņās, ik pa brīdim uzmetot Lū ašu mirkli. Senmora apakšlūpa nodrebēja, bet acu plakstiņi palika nekustīgi. Acis bija plaši ieplestas un nepiekāpīgas. Zirgā jautās savāda, ļaunprātīga stūrgalvība, kas Lū izraisīja dusmas.

- Es nemaz negribu tev pieskarties, - viņa teica. -Gribu tikai uz tevi paskatīties, un to tu man nevari liegt.

Lū stāvēja un cieši raudzījās uz zirgu, gribēdama rast atbildi uz reiz jau sev uzdoto jautājumu: vai tas bija zirga mežonīgais gars, vai zemiskums? Tas, kurš apveltīts ar drošu garu, nav zemisks.

Zirgs zem viņas skatiena jutās neveikli. Viņš izlikās, ka sadzirdējis abas ķēves, kuras ganījās pāris zālāju tālāk, pacēla galvu un iezviedzās. Šo spēcīgo, krāšņo skaņu Lū labi pazina - tā skanēja kā no dzīva apvalka darināts zvans. Un Senmors atkal izskatījās tik cēls, kad, galvu izslējis, klausījās, un viņa tēviņa acis lepni raudzījās tālumā, iekāres pilnas.

Taču tas bija māņu gājiens.

Viņš pats to zināja un atkal palika kluss. Lū sajuta, kā no Senmora, kurš stāvēja dažu jardu atstatumā, galvu pacēlis un aiz piesardzības sasprindzinājis spēcīgo ķermeni, plūst lielas, dzīvnieciskas skumjas. Šī dīvaini dzīvnieciskā skumju gaisotne, kas nenoteikti vibrēja gaisā, radīja Lū iespaidu, ka viņa ieelpo sēras. Lū ievilka tās krūtīs kā mūžvecu, dziļu nopūtu. Un viņa sajuta lielas ciešanas - tās bija ciešanas par cilvēku nevērtīgumu. Cilvēku rase tika tiesāta to dzīvnieku apziņā, ko viņi bija sev pakļāvuši, un atzīta par nevērtīgu, nekrietnu.

Nekrietnie cilvēki, kas nav to dzīvnieku vērti, kurus viņi piejaucējuši, ir par iemeslu skumjām, kas briest šo radījumu dvēselēs. Tik lieliskam zirgam kā Senmors, kurš radības kroņu hierarhijā varēja ieņemt nākamo vietu aiz cilvēka, piepildījumu būtu devusi iespēja kalpot kādam drosmīgam, pārgalvīgam, varbūt nežēlīgam pagātnes varonim, ap kuru mirdzētu cildenuma kvēlās liesmas. Nekam nebūtu nozīmes, tikai šīm noslēpumainajām iedzimta cildenuma liesmām, kas liek vīrietim rīkoties drosmīgi un rauties uz priekšu cīņā. Un zirgs to nestu uz savas muguras.

Bet kur gan palikušas šīs bīstamās, jundījošās cildenuma liesmas mūsdienu vīriešos? Apdzisušas, aizplūdušas pašuzupurēšanās renstelē, kuras vājā gaisma liecina vienīgi par spēku izsīkumu un laisser-faire^19.

Un zirgs? Vai tam būtu jāturpina nest vīrieti uz

savas muguras pretim šai... šai renstelei?

Nē! Vīrietis apķērīgi izgudro automobiļus, lokomotīves un dažādas citas mašīnas. Zirgs tam šķiet pārāk novecojis, nederīgs.

Bet vienlaikus cilvēks zirgam ir kļuvis vēl nederīgāks.

Lū ar sievietes intuīciju to neskaidri nojauta, kad viņa tā stāvēja un ieelpoja zirga skumjas, kurās bija apkopotas sēras par visām sen pagājušo laiku paaudžu nekrietnībām. Lū pārņēma žēlums un līdzjūtība pret zirgu. Viņa tagad saprata, kā šīs skumjas izpaudās tais neprāta mirkļos, kad zirgs rīkojās šķietami ļaunprātīgi un stūrgalvīgi. Aiz visa tā slēpās skumjas, neapzinātas, neskaidras, pāri plūstošas dzīvnieka skumjas, kuras izprast spēja varbūt vienīgi Lūiss, jo arī viņš juta to pašu. Tā augstsirdīgs radījums bēdājas, sapratis, ka visi ceļi ved uz zemiskas eksistences dumbrāju.

Lū vairs neko negribēja zirgam sacīt, viņa vairs negribēja Senmoru redzēt. Skumjas bija piepildījušas viņas dvēseli un lika ilgoties pēc vientulības. Lū saprata, kas bijis visam par cēloni. Viņa nu zināja, ka zirgs, kurš dzimis, lai cildeni kalpotu, veltīgi gaidījis to cēlo vīru, kuram kalpot. Viņa gars apjauta, ka vīri zaudējuši cildenumu. Un tas padarīja zirgu augstprātīgu, izdeldēja viņa dvēseli kā izmisums.

Kad Lū jau gāja uz vārtiem, Senmors lēnām devās viņai nopakaļ.

Pa vārtiem lieliem soļiem ienāca Fēnikss.

- Jums nav bail no šī zirga? - viņš sardoniski vaicāja savā klusajā, neskanīgajā balsī.

- Patlaban ne, - Lū atteica vēl klusāk, skatīdamās Fēniksam tieši virsū.

Viņa nebija tādā noskaņojumā, lai paciestu dzēlības.

No Fēniksa sejas tūdaļ pat nozuda sardoniskā grimase, vaibsti pēkšņi kļuva neizteiksmīgi, tikai asajā skatienā vīdēja rasu naids.

- Vai tu vēlies, lai es baidītos? - Lū vaicāja un turpināja iet uz vārtu pusi.

- Nē, to es nevēlos, - viņš nomākti atteica.

- Vai tev pašam ir no viņa bail? - Lū jautāja un atskatījās.

Ieraudzījis Fēniksu, Senmors bija apstājies un novērsies.

- Man ne no viena zirga nav bail, - attrauca Fēnikss.

Lū turpināja soļot klusēdama. Pie vārtiem viņa pajautāja:

- Vai tev nepatīk Senmors, Fēniks?

- Man viņš patīk. Senmors ir ļoti labs zirgs.

- Un to tu saki arī pēc tā, ko viņš nodarījis seram Henrijam?

- Arī pēc tā Senmors ir un paliek labs zirgs.

- Bet ja nu viņš tā būtu izrīkojies ar tevi?

- Tas man nerūp. Es tad teiktu, ka tā bijusi mana paša vaina.

- Vai tu nedomā, ka Senmors ir ļauns?

- Es tā nedomāju. Viņš nevienam nesper. Viņš nevienam nekož. Viņš nevienu nemet ārā no segliem, vispār nedara neko sliktu.

- Viņš slejas uz pakaļkājām, - iebilda Lū.

- Nu, kāds tad ļaunums no sliešanās uz pakaļkājām! - ar nicinošu smaidu lēnām novilka vīrietis.

- Diezgan liels ļaunums, ja tas atmuguriski uzkrīt tev virsū.

- Šis zirgs nebūt negrib atmuguriski krist, ja viņu nepiespiež to darīt. Ja prot ar viņu jāt. Senmors dažkārt grib rīkoties pēc sava prāta. Ja viņam to neļauj, nākas cīnīties. Tad jāpiesargājas!

- Jāpiesargājas, ka viņš tevi nenogalina - tā tu gribēji teikt!

- Jāpiesargājas neļaut viņam rīkoties pēc sava prāta! - ar ļaunu, sardonisku smaidu atbildēja Fēnikss.

Lū vēroja gludo, zeltaino seju ar šaurajām Ūsiņām un sērīgajām, dzalkstošajām acīm. Fēniksa dvēseles dzīlēs slēpās nežēlība. Bet vienlaikus tur bija arī vientulība, sīks, ļauns apmierinājums par iespēju saķerties cīņā un tā īpašā drosme, ko cilvēkam piešķir pārmantots izmisums. Cilvēki, kas izmisumu mantojuši, var to galu galā pārvērst dižā varonībā. Ar Fēniksu tā gandrīz bija noticis. Viņā ritēja trīs ceturtdaļas indiāņa asiņu, un atlikusī ceturtdaļa, ko viņš bija ieguvis no sava tēva - meksikāņa, pievienoja in-diāniskajam izmisumam spāniski amerikānisko. Ar to jau gandrīz pietika, lai Fēnikss būtu gatavs uz varoņdarbu.

- Tomēr ko lai mēs ar Senmoru iesākam? - Lū jautāja.

- Kāpēc gan jums ar Vita kundzi neatgriezties Amerikā? Jūs nekad neesat bijusi rietumos. Dodieties turp!

-Kurp? Uz Kaliforniju?

- Nē, uz Arizonu, Ņūmeksiku, Kolorado vai Vaiomingu, vai jebkuru citu vietu. Tikai ne uz Kaliforniju.

Fēnikss asi paraudzījās uz Lū, un viņa saskatīja tā tumšajās acīs kādu vēlmi. Viņš gribēja atgriezties. Bet viņam bija bail atgriezties vienam pašam, ar tukšām rokām. Fēnikss bija pārāk daudz cietis, un Amerikā šīs ciešanas viņu pārmāktu, ja vien viņam nebūtu kāda aizmugure. Viņš pārāk daudz bija kontaktējies ar balto cilvēku pasauli, un viņa rases pasaule bija pārāk nomākta, savā ziņā pārāk bezcerīga, lai viņš ar savu bezcerību spētu tajā pastāvēt.

Fēniksam bija nepieciešams būt saskarsmē ar kaut ko sev svešu un tālu, lai gūtu atvieglojumu.

Bet viņš gribēja atgriezties. Nepieciešamība atgriezties kļuva pārāk spēcīgi jūtama.

- Kā tur ir, lai Arizonā? - Lū vaicāja. - Vai nav tā, ka visapkārt vienvienīgas palsas smiltis un sāļi, daži kaktusi un viss sastindzis no šausmīgā karstuma?

- Nē! - Fēnikss iekliedzās. - Uz tādām vietām es jūs nevedīšu. Es vedīšu jūs kalnos, tur, kur ir koki...

- viņš pacēla roku un pavērās debesīs, - ... lieli koki

- priedes! Pino-rcul un pinovctcs, tās labi smaržo. Zemāk aug pinon, tās nav tik garas, un cedvo - ciedri, ugunskurā tie jauki smaržo. Un kaut kur tālu lejā stiepjas tuksnesis, pa to var iet jūdzēm tālu, līdz kanjonam ar tā sarkanīgajām aizām. Es zinu, esmu tur bijis - strādāju lopu rančo.

Fēnikss raudzījās viņā ar rēgainu mirdzumu tumšajās acīs. Nabaga puisis cieta no nostalģijas. Un, šī savādi noslēpumainā skatiena iespaidotai, arī Lū sāka likties, ka viņa redz šo zemi ar tumšajām kalnu grēdām, kas ieskauj milzīgas klusā, bāli viļņotā tuksneša strēles. Tas joprojām ir neskarts, tā vārds vēl nav izrunāts.

Fēnikss cieši un vērīgi skatījās uz Lū. Viņš kaut ko no viņas gribēja. Gribēja stipri un neatlaidīgi, tādēļ raudzījās tā, it kā varētu piespiest Lū, lai viņa tam sniedz kāroto. Viņš gribēja, lai Lū to aizved atpakaļ uz Ameriku, jo baidījās atgriezties viens, kāda cita nevadīts. Viņš alkatīgi vēlējās, lai tieši Lū aizved viņu atpakaļ. Viņai bija jākalpo par līdzekli Fēniksa mērķa sasniegšanai.

Kāpēc viņš nebrauca prom viens pats? Kāpēc kāroja, lai ari Lū brauktu? Kāpēc viņa tam Amerikā bija nepieciešama?

Uz šiem jautājumiem nebija iespējams atbildēt.

- Nu, Fēniks, - viņa teica, - iespējams, ka es patiešām atgriezīšos Amerikā. Bet tu taču zini, ka sers Henrijs nekad turp nebrauks. Viņam nepatīk Amerika, kaut arī viņš tur nekad nav bijis. Esmu pārliecināta, ka viņš nekad nebrauks uz Ameriku, lai apmestos tur uz dzīvi.

- Lai viņš paliek te, - Fēnikss strupi noteica, sar-doniski skatīdamies viņai tieši sejā. - Jūs brauciet, un viņš lai paliek tepat!

- Ak, tas nu gan nav iespējams! - Lū sacīja un devās prom.

Fēnikss raudzījās viņai nopakaļ, kluss un vērīgs kā indiāņi sargpostenī. Tā nebija mīlestība. Šīs jūtas pret otru cilvēku kļūst tik mazsvarīgas, ja pastāv lielākas bēdas, lielākas cerības un lielāks izmisums un jāpieņem svarīgāki lēmumi.

Lū atrada Vita kundzi sēžam vēl klusāku un vēl vairāk sevī ierāvušos nekā parasti. Viņas lūpas bija cieši sakniebtas, uzacis sarauktas valdonīgāk nekā jebkad. Vita kundze risināja kādu iekšēju problēmu, un Lū bija pietiekami attapīga, lai viņai par to nejautātu.

Pēcpusdienā lēdiju Keringtoni ieradās apciemot superintendents Vīners un Vīnera kundze.

- Jums nu gan neveicas, lēdija Keringtone! - teica superintendents. - Baidos, ka izjūk visi jūsu plāni par Skotijas apmeklēšanu šogad. Kā klājas jūsu vīram?

- Liekas, ka viņam klājas tik labi, cik nu šādā stāvoklī vispār var klāties, - atbildēja Lū.

- Bet cik ļoti nelaimīgs gadījums! - pusčukstus iesaucās invalīde Vīnera kundze. - Tik izskatīgs, jauns cilvēks, pašā jaunības plaukumā! Vai viņam jā-cieš ļoti stipras sāpes?

- Sāpes viņam galvenokārt sagādā ievainotā kāja, - atbildēja Lū.

- Ak, es tik ļoti ceru, ka ārstiem izdosies saglābt viņa potīti. Tas ir tik šausmīgi - palikt kroplam viņa vecumā!

- Ārsts pagaidām vēl nezina. Iespējams, ka mans vīrs paliks klibs, - teica Lū.

- Šis zirgs nepārprotami sabojājis izskatu diviem glītiem, jauniem puišiem, - sacīja superintendents. -Atvainojiet, lēdija Keringtone, ka tā saku, bet man šķiet, ka šis dzīvnieks ir īsts nelietis.

- Kas? Senmors? - Lū pārvaicāja savā amerikāniski stieptajā intonācijā.

- Jā, lēdija Keringtone, - slima cilvēka klusajā balsi teica Vīncra kundze. - Vai jums neliekas, ka zirgu vajadzētu likvidēt? Man tas šķiet pats nežēlības iemiesojums. Viņa zviedziens. Tas iet man caur kauliem. Nežēlīgs! Ak, es gan domāju, ka viņu vajadzētu likvidēt.

- Kādā veidā likvidēt? - nočukstēja Lū, pārņēmusi invalīdes kluso runas manieri.

- Domāju, ka tas jānošauj, - teica superintendents.

-Tas ir pavisam nesāpīgi. Viņš neko nesapratīs, -ātri čukstēja Vīnera kundze. - Ja padomā, kādu ļaunumu šis zirgs jau ir nodarījis. Šausmīgi! Šausmīgi! - viņa noskurinājās. - Nabaga sers Henrijs uz mūžu paliks klibs, un Edijam Edvards am seja izķēmota. Un arī pirms tam jau bija visādi incidenti. Ak, nē-tāds radījums nav pelnījis, lai dzīvotu!

- Nav pelnījis, lai dzīvotu un taptu zirgu puiša pabarots un apkopts, - sievas teikto papildināja superintendents. - Tas nu ir mazliet par traku, ja zirgs apdraud cilvēkus, kuru maizi jeb, pareizāk sakot, auzas viņš ēd. Jādomā, ka jūs gribat tikt no viņa vaļā?

- Riko grib, - nomurmināja Lū.

- Gluži dabiski. Es arī gribētu. Niķīgs zirgs ir sliktāks par niķīgu cilvēku - vienīgais labums, ka jūs drīkstat to norakt sešas pēdas zem zemes un ar šo

savu rīcību izbeigt viņa niķus uz visiem laikiem.

- Vai jūs domājat, ka Senmors ir niķīgs? - vaicāja Lū.

- Jā, protams - ja man jāizsakās precīzi, es zinu, ka viņš ir bīstams.

- Un jūs uzskatāt, ka mums jāšauj nost katrs, kas ir bīstams? - jautāja Lū, un vaigos viņai ielija sārtums.

- Bet, lēdija Keringtone, vai tad jūs neesat apspriedusies ar vīru? Viņa gribai šai gadījumā vajadzētu būt likumam! Jums, kas esat sieviete, vajadzētu pietikt jau ar to, ka šis zirgs ir nežēlīgs - nežēlīgs un ļauns! Es to sajutu labi sen, kad vēl nekas nebija noticis. Tam piemīt ļauna tēviņa nežēlība! Ak! - un Vīnera kundze konvulsīvi sasita plaukstas.

- Senmors īstenībā ir Riko zirgs, - lēnām sacīja Lū. - Es viņam to uzdāvināju. Bet es nedomāju, ka ļaušu vīram zirgu nošaut. Tā man šķiet, neraugoties uz visu, kas noticis.

- Ak, lēdija Keringtone, - superintendents ķildīgi iebilda, - jūs var saukt pie atbildības. Apdomājiet, zirgs taču ir bīstams sabiedrībai. Mēs varētu nokārtot, ka to likvidē uz sabiedrības rēķina un jūs saņemat kādu piemērotu kompensāciju - kā mūsu līdzjūtības zīmi. Varat man ticēt - mēs patiešām sirsnīgi jūtam jums līdzi. Iznīcināt skaistu dzīvnieku, protams, ir nepatīkami, tomēr es būtu gatavs ziedot duci tādu

skaistuļu, nekā pieļautu, ka mūsu Riko kļūst klibs.

- Jā, nudien, - čukstēja Vīnera kundze.

- Vai jūs mani uz mirkli neatvainotu, iešu palūkot tēju, - teica Lū, piecēlās un izgāja no istabas.

Seja viņai bija pietvīkusi, un acis satraukti mirdzēja. Šie cilvēki lika just pret sevi gandrīz vai naidu. Ak, šie briesmīgie mājas četrās sienās dzimušie un augušie cilvēkveidīgie radījumi, cik tie gan varēja būt pretīgi!

Lū iesteidzās mātes ģērbkambari. Vita kundze tobrīd ļoti rūpīgi krāsoja lūpas, piešķirot tām mazliet sārtuma.

- Māt, viņi grib nošaut Senmoru, - Lū teica.

- Es zinu, - Vita kundze atsaucās tik mierīgi, it kā meita būtu paziņojusi, ka tēja gatava.

- Nu, bet... - izsista no līdzsvara, Lū stostījās. -Vai tev tas neliekas nekaunīgi?

- Man šķiet, ka tas atkarīgs no tā, kā uz to raugās, - bezkaislīgi atteica Vita kundze, visu uzmanību veltot savām lūpām. - Nedomāju, ka Anglijas klimats man būtu piemērots. Man nepieciešams kaut kas tāds, ko vajadzētu pārvarēt - vai nu liels karstums, vai liels aukstums. Šis klimats, tāpat kā šejienes cilvēki, gandrīz vienmēr ir vai nu vēss, vai silts. Tāds remdenums nav manā gaumē.

Viņa runāja lēnām, gausi stiepdama vārdus.

- Bet nu viņi sēž viesistabā, māt, un mēģina mani piespiest, lai piekrītu Senmora nošaušanai.

- Kas ir ar tēju? - painteresējās Vita kundze.

- Tas man nerūp, - atteica Lū.

Vita kundze satvēra zvana rokturi un piezvanīja.

- Man šķiet, Luīze, - viņa sacīja savā spožajā astoņpadsmitā gadsimta manierē, - ka tie ir tavi viesi, tāpēc tējas ceremonija jāvada tev.

- Nē, māt, labāk dari to tu! Es šodien nespēju smaidīt.

- Es gan spēju, - teica Vita kundze.

Un viņa lēnām nolieca galvu, tad atkal to pacēla -Vita kundzes seju rotāja viegls, ceremoniāli starojošs smaids, kā jau pasniedzot viesiem tasi tējas.

Smaids iezagās arī Lū sejā.

- Tad ielej viņiem tēju! Tu spēj viņus paciest labāk nekā es.

- Jā gan, - piekrita Vita kundze. - Es redzēju Vīne ra kundzes cepuri līgojam šurp pa kapsētu. Tā izskatījās tik līdzīga tasei ar apakštasi, ka es no tā brīža nemitējos pie sevis atkārtot: “Dārgā Vitiem kundze, atļausiet piepildīt jūsu tasi!" - un iedomājos, ka ieleju tēju tai cepurē. Skaidri dzirdu superintendentu atsaucamies: “Man uz galvas līst krējums, laikam tasei iet pāri malām. ’’Tādas sajūtas viņi izraisa manī.

Viņas nokāpa lejā, un Vita kundze tik pārspīlēti rūpīgi piepildīja tases ar tēju, ka Vīnera kundze, kura galīgi nespēja uztvert sarkasmu, vēlāk pasludināja viņu par “neglābjami vulgāru”.

Bet superintendents bija kā vecs buldogs, kurš, reiz iekodies savā upuri, vairs nelaiž to vaļā.

- Es runāju ar lēdiju Keringtoni par to ērzeli, Vita kundze.

- Vai jūs teicāt - “ērzeli”? - absolūti neitrāli pārvaicāja Vita kundze.

- Nu, jā - es pieņemu, ka tas viņš ir.

- Es ari tā pieņemu, - neizteiksmīgi atsaucās Vita kundze.

- Baidos, ka lēdija Keringtone velta par daudz jūtu nepareizam objektam, - teica superintendents.

- Piedodiet. - sacīja Vita kundze, noliekusies uz priekšu savā visneizteiksmīgākajā, pieklājību apliecinošajā manierē, — jūs domājat - ērzelim?

- Jā, - īgni atbildēja superintendents. - Tam zirgam Senmoram.

- Ērzelim Senmoram, - visaugstākajā pakāpē mierīgi atkārtoja Vita kundze.

Viņa pilnīgi ignorēja Vīnera kundzi, kura jutās kā metilspirtā iegremdēts medicīnas muzeja eksemplārs. Uz mirkli iestājās klusums.

- Jā? - Vita kundze naivi vērsās pie mācītāja.

- Jūs taču man piekritīsiet, ka nav vairs pieļaujams tas, kas notika ar abiem jaunajiem vīriešiem, -superintendents diezgan steidzīgi nobēra.

- Protams, ka piekrītu. t

Vita kundze runāja ļoti lēnām, un superintendenta kundze saausījās. Viņai bija jāsagaida kāda šaujamlū-ka, pa kuru iespraukties debatēs.

- Ziniet, superintendent, znots mani mēdz saukt par belle-mere. Tas ir tik šausmīgi anglisks apzīmējums - es uzreiz iedomājos sevi kā vecu, pelēku ķēvi ar zvaniņu ap kaklu, kas rikšo vesela zirgu bara priekšgalā.

Viņa mazliet smaidīja ar cieši sakniebtām lūpām -ļoti atbilstoši sarunai.

- Nu, ko! - Vita kundze neļāva sev novirzīties no temata. - Būdama zirgu bara belle-mere, es turpmāk raudzīšos, lai mans znots atkal nepieiet ērzelim par tuvu. Šim ērzelim vairs nebūs jācieš no nedarbiem.

Viņa runāja ar tik sirsnīgu nopietnību, ka superintendents raudzījās uz viņu plaši ieplestām acīm, galīgi apjucis.

- Mēs visi zinām, Vita kundze, ka nedarbus pastrādājis pats Senmors, - viņš skaļi teica.

- Patiesi? Jūs tā domājat? - Vita kundzes balss īstā amerikānietes pārsteigumā kļuva spalga. - Nu, tas gan ir savādi... - pie pēdējā vārda viņa aprāvās.

- Savādi? Pēc tā, kas noticis vēl pavisam nesen? -ar vārgu smaidu vaicāja superintendents.

- Nu, protams! Augstākajā mērā savādi! Pati ar savām acīm redzēju, kā mans znots nogāza zirgu atmuguriski zemēsim, pavadu rokā cieši sažņaudzis, turpināja vilkt zirga galvu pie zemes, līdz zirgu puisim nācās pierāpot klāt un izraut viņam pavadu. Vai jūs nedomājat, ka no sera Henrija puses tas bija nedarbs?

Superintendents tumši pietvīka. Viņam apoplck-tiski noraustījās rokas. Vīnera kundze pārvērtās par dīvaini ietērptu sālsstabu.

- Vita kundze, jūs spēlējaties ar vārdiem.

- Nē, superintendent Vīncr, to es nedaru vis. Mans znots nogāza zirgu uz muguras un, pavadu stingri pievilcis, piespieda to gulēt uz zemes.

- Man žēl tā zirga, - ar dzēlīgu sarkasmu noteica superintendents.

- Man ir ļoti žēl tā ērzeļa, - sacīja Vita kundze, -ļoti!

Tai brīdī Vīnera kundze pielēca kājās kā krēsla atsperes uzsviesta. Viņas seja bija koši sarkana.

- Vita kundze, - viņa elsa, - manuprāt, jūsu līdzjūtība vērsta nepareizā virzienā. Tas nabaga jaunais cilvēks - pašā jaunības plaukumā!

- Nudien, vai viņš nav skaists... - nomurmināja Vita kundze, tik dāsni apliecinot savu līdzcietību. -Viņš ir manas meitas vīrs!

Un Vita kundze palūkojās uz Lū, kas sēdēja kā pārakmeņojusies.

- Protams! - sēca superintendenta sieva. - Un, neraugoties uz to, jūs spējat aizstāvēt to... to...

- To ērzeli, - pateica priekšā Vita kundze. - Bet, redziet, Vīnera kundze, - viņa sievišķīgi konfidenciāli piebilda, - ja vecā, pelēkā ķēve neaizstāvēs ērzeli, kurš gan to darīs? Visas ziedošās, jaunās dāmas aizstāvēs manu skaisto znotu. Jūs pati viņam tik dedzīgi jūtat līdzi. Es esmu amerikāniete, un man jāaizstāv tas, kurš tiek apsūdzēts. Tāpēc es nostājos ērzeļa pusē. Saku, ka tas nav taisnīgi. Viņu nogāza pie zemes un neļāva tam piecelties - tīši vai netīši, bet pie tā bija vainīgs mans znots. Un tagad cilvēki apvaino zirgu. Jūs, Vīnera kundze un superintendent Vīner, varat visiem skaidri pateikt, ka bclle-mere simpātijas pieder ērzelim.

Vita kundze vērsās pie abiem ar vieglu un graciozu galvas mājienu. Viņas melnās uzacis meta lokus kā melnas varavīksnes, un apaļās, pelēkās acis šajā kā no astoņpadsmitā gadsimta nākušajā sejā bija pilnīgi neizprotamas.

- Nu, tā ir diezgan savāda ziņa, ko man nāksies izplatīt, Vita kundze, - kājās sliedamies, teica superintendents.

Vita kundze viņu pārtrauca - uzlikusi savu plaukstu mācītāja plaukstai un noliekusies uz priekšu, viņa raudzījās tam sejā kā uzbāzīgi lūdzošs sievišķis.

- Ak, bet duriet to, superintendent, dariet to, - Vita kundze diedelēja, nenolaižot acis no viņa sejas.

Šī skatiena samulsināts, mācītājs neveikli novērsās.

- Ja nu jūs to vēlaties, - viņš dobji atsaucās.

- Es to pavisam noteikti vēlos, - Vita kundzes balss skanēja tā, it kā viņa izteiktu visjaukāko vēlēšanos pasaulē.

Tad, pagriezusies pret VInera kundzi, viņa piemetināja:

- Uz redzēšanos, VInera kundze. Mēs tik ļoti priecājamies, ka jūs mūs apciemojāt.

- Es gribēju parādīt jums laipnību... - teica VInera kundze.

- Ak, es to zinu, es to zinu! - sacīja Vita kundze. - Liels paldies. Uz redzēšanos! Uz redzēšanos, superintendent. Kas noturēs dievkalpojumu svētdienas rītā? Ceru, ka tas būsiet jūs, jo es gribētu ierasties.

- Tas būšu es, - atbildēja superintendents. - Uz redzēšanos! Uz redzēšanos, lēdija Keringtone. Rīt es došos apciemot mūsu jauno cilvēku un labprāt paņemšu līdzi jūs vai kādu viņam domātu sūtījumu.

- Varbūt māte vēlas viņu apciemot, - maigi sērīgā balsī atsaucās Lū.

- Labi, tad jau redzēsim, - sacīja superintendents. - Pagaidām - uz redzēšanos!

Māte un meita stāvēja pie loga un noskatījās, kā tie abi aiziet pāri kapsētai. Superintendents un viņa kundze to zināja, bet neuzdrošinājās nedz atskatīties, nedz viens otram ieminēties par šo faktu.

Lū smīnēja plati un atklāti - šis smīns darīja viņu līdzīgu driādai vai faunam^20.

- Tas bija tikpat labi, kā ieliet viņai cepurē tēju, -Vita kundze rāmi noteica. - Tādi ļautiņi izsūc man pēdējos spēkus. Iedzeršu kādu glāzi heresa.

- Es arī, māt. Tas bija pat labāk nekā tējas liešana cepurē. Ja tu būtu ielējusi viņai cepurē tēju, vispirms taču tur tiktu iepildīts cukurs un krējums, vai ne?

- Protams, - teica Vita kundze.

Bet, kad bija izgaisis šīs sadursmes izraisītais satraukums, Lū jutās tā, it kā visa viņas dzīve būtu kaut kur izgaisusi. Nespēdama vairs izturēt, viņa aizgāja gulēt.

No rīta viņa ieraudzīja, ka māte sēž pie loga un vēro bēru ceremoniju. Stipri lija, tādēļ daži bērinieki bija pat uzvilkuši lietusmēteļus. Bēres notika kapsētas nabadzīgākajā galā, kur jau kāds nesen bija apglabāts - kopiņu klāja samirkušas, novītušas puķes. Iedzeltenais zārks bija nolikts uz mitrās zemes, lietū; draudzes mācītāja palīgs, pacēlis cepuri virs galvas kā nelielu lietussargu, šķita sastindzis ieilgušā apsveicināšanās ceremonijā. Aizlūgums par aizgājēju tika sasteigts - cilvēki jau tā bija izmirkuši, lai vēl mērcētu sevi asarās.

Zārks bija visai garš.

- Māt, vai tev tiešām patīk uz to skatīties? -neiecietīgi ievaicājās Lū.

Vita kundze sēdēja, pilnīgi iegrimusi vērošanā.

-Jā, Luīze, mani tas patiešām izklaidē.

- Izklaidē, māt! - Lū balsī skanēja gandrīz vai riebums.

- Es pateikšu tev, kāpēc. Es iedomājos, ka tur, zārkā, guļu es pati - šoreiz tā ir kāda astoņpadsmit-gadīga meitene, kas mirusi no diloņa, - apkārt stāv mani tuvinieki un es vēroju, kā viņi mani apbērē. Zini, Luīze, esmu nonākusi pie slēdziena, ka reti kurais šai pasaulē patiešām dzīvo, tāpēc arī reti kurais patiešām mirst. Var jau iesaukties: Ak, Nāve, kā dzeļ tavs asais dzelonis! Bet pat nāves dzelonis nespēj piebeigt to, kurš nekad nav dzīvojis. Vienmēr esmu gribējusi nomirt, nāves dzeloņa neskarta. Esmu pārliecināta, ka meitene zārkā saka pati sev: “Cik jocīgi, ka tante Emma manās bērēs tērpusies dzeltenpelēkā lietusmētelī. Pārāk daudz cieņas viņa man vis neizrāda. Bet manas mātes radi jau allaž uzvedušies prasti. ” Man gribētos nākamnedēļ noskatīties svinīgā bēru ceremonijā, ar kuru kapā tiktu guldīts to avīžu ritulis, kurās publicē ziņas par nāves gadījumiem un bērēm. Un šie ziņojumi no visas pasaules tiktu apglabāti tikpat nopietni...

- Es negribu par to domāt, māt. Cilvēkam vajadzētu spēt par to pasmieties. Es gribu smieties.

- Luīze, es gan domāju, ka smieties par visu ir tikpat nepareizi, kā par visu raudāt. Smiekli ari nav nekāda panaceja^21. Es patiesi gribētu zināt, pirms mani ieliek tai kastē, kas es īstenībā esmu. Tā jaunā meitene zārkā nekad nekas nav bijusi - ir tikai avīžu ziņa par viņas nāvi un apglabāšanu. Un es sāku šaubīties arī par savu esamību. Man šķiet, ka es arī esmu tikai tāda ikdienišķa avīžu ziņa. Esmu pārliecināta, ka īstenībā nekad neesmu tevi nedz ieņēmusi, nedz dzemdējusi. Tas viss noticis tikai kādā avīžrakstā. Avīzes apgalvo, ka tu esi mans bērns, un tas arī viss.

Lū klausījās un smaidīja.

- Vienmēr esmu zinājusi, ka tev ir tieksme uz filozofēšanu, māt, bet man ne prātā nenāca, ka, raugoties uz lauku kapsētu, tu sāksi sacerēt sērīgas elēģijas savam mātes stāvoklim.

- Tā tas ir, Luīze! Te nu es sēžu un dziedu elēģiju savai mātišķībai. Esmu bijusi māte tikai avīžu ziņās. Un tikai avīžu lakti liecina par to, ka esmu bijusi sieva. Avīzes īsi ziņojušas par to, ka reiz biju jauna meitene. Apglabā visu, ko esmu kādreiz teikusi vai kas bijis teikts par mani, un tu būsi apglabājusi mani pašu. Bet, tā kā Laipni Vārdi Ir Nemirstīgi, mani nevar apglabāt, un nāvei nav dzeloņa, kas spētu mani skart. Tagad paklausies, ko es tev teikšu, Luīze: gribu, lai mana nāve būtu kaut kas reāls - nevis tāda fikcija, kā tur tai jaunajai meitenei. Gribu, lai nāve nodara man sāpes. Ja sāpēs pietiekami stipri, es zināšu, ka esmu dzīvojusi.

Viņa nolieca galvu un ar pusnolaistiem plakstiem turpināja vērot bēres - stoiska kā likteņa dieve, un tomēr pirmoreiz viņā jautās jaunas, nevainīgas meitenes tīrās ilgas. Tas Lū stipri izbiedēja. Viņa bija tā pieradusi saskatīt mātē tikai aukstasinīgu amazoni, ka, redzot Vita kundzi nekustīgi sēžam, iegrimušu nevainīgās ilgās un atmaigušu kā meiteni, kas nekad nav valkājusi bruņas, pieplakušu logam, no kura pavērās skats tikai uz kapu kopiņām, jauno sievieti pārņēma nopietns izbīlis. Bailes no tā, ka viss jau bija [vir vēlu!

Lū tobrīd jutās daudzus gadus, gadsimtus vecāka par savu māti - tā bija jaunības apnicīgā vēlme aizsargāt un vadīt savus vecajos, p c ^7

- Kas mums tagad būtu darāms, māt? - viņa aizbildu ieciski vaicāja.

- Nekas, Luīze. Es negribu, lai kāds gudrinieks sāktu stūrēt manu kanoe laiviņu, kad krāces ir jau tuvu. Es ļaušos upei. Nemēģini kaut ko darīt manā labā! Es pati tādā veidā esmu sastrādājusi daudz nedarbu. Beidzot ļaušu, lai straume mani nes.

Iestājās klusuma brīdis.

- Un kā tas reāli izpaudīsies? - mazliet ironiski jautāja Lū.

- Es vēl skaidri nezinu. Tev drusku jāpagaida.

- Atgriezīsies Amerikā?

- Tas ir iespējams.

- Varbūt es arī braukšu.

- Visu laiku esmu gaidījusi, kad tu pati pēc savas gribas vēlēsies atgriezties.

Lū aizgāja un kādu laiku klaiņoja pa māju. Viņa bija tik neizsakāmi nogurusi no visa - viņu gurdināja gan šī māja, gan kapsēta, gan domas par Riko. Rīt viņai jāatgriežas, lai turpinātu kopt savu vīru. Nabaga vecais Riko, kas kā draudzīgi noskaņota mašīna ripoja no vienas dienas uz otru. Tā nebija viņa vaina, bet Riko dzīve bija tik graboši maznozīmīga. Un atbilstoši tāda kļuva arī viņas dzīve. Diez vai viņai bija tik daudz spēka, lai apturētu šo grabošo traukšanos uz priekšu. Varbūt viņai spēka nebija nemaz.

To Lū nezināja. Viņa jutās tik nespēcīga, ka turpinātu vien savu grabēšanu lielajā cilvēku dzīves mašīnā, kamēr sabruktu un viņas motors noslāptu -un tai vietā, kur tas kādreiz skanējis, iestātos garlaicīgs klusums. Ja vien negadītos kaut kas tāds, kas spētu viņu apturēt jau tagad.

Lū izgāja ārā un lietū aizklaiņoja līdz ratnīcai, kur, raudzīdamies viens uz otru, sēdēja Lūiss un

Fēnikss - viens uz kādas lādes, otrs - uz iekšējo kāpņu pakāpiena.

- Nu, kas tad te notiek? - viņa, savādi smaidīdama, vaicāja.

Abi vīrieši piecēlās. Ārā lija tik stipri, ka lietus 4 lāses izlauzās caur koku lapām un plīkšķēja uz pagalma bruģa. Lū apsēdās uz divriču mazā dzelzs kāpšļa.

- Tas ir auksts, - teica Fēnikss. - Sēdiet šeit!

Un viņš nosvieda dzeltenu zirga segu uz lādes, kur bija sēdējis.

- Negribu izdzīt tevi no vietas, - viņa iebilda.

- Ir jau labi, sēdiet tur!

Fēnikss aizgāja otrā pusē un piesardzīgi uzmetās uz divriču ilkss. Lū iekārtojās uz lādes un ļāva mīkstajai, rūtainajai šallei noslīdēt uz pleciem. Viņas seja bija svaiga un rožaina, tumšie mati mitrajā gaisā sa-vijušies gandrīz līksmās sprodziņās. Bet zem acīm vīdēja nāvīga noguruma pēdas.

Lū raudzījās uz abiem vīriešiem un atkal smaidīja savu dīvaino smaidu.

- Ko lai mēs tagad darām? - viņa jautāja.

Abi cieši viņā paraudzījās, jo nesaprata, ko Lū bija gribējusi teikt.

- Ar ko? - vaicāja Fēnikss.

Viņa sejā atspoguļojās tikko jaušams smaids, tas tur bija parādījies tikai tāpēc, ka smaidīja Lū.

- Ak, ar visu, - viņa atteica un atkal ietinās šallē.

- Zināt, ko viņi grib? Nošaut Senmoru.

Vīrieši pārmija skatienus.

- Kas to grib? - vaicāja Fēnikss.

- Nu, visi mūsu draugi! - Lū savilka seju gri- V masē. - Superintendents Vīners to grib.

Vīrieši atkal saskatījās. Mirkli valdīja klusums.

Tad Fēnikss, sāņus lūkodamies, izgrūda:

- Saimnieks viņu pārdod.

- Kurš?

- Sers Henrijs.

Fēnikss Henrija titulu allaž izrunāja ar piespiešanos un zināmu nicīguma pieskaņu.

- Viņš pārdod to Menbijas jaunkundzei.

- Kā tu to zini?

- Man vakar to pateica viens no Korabečas kalpotājiem. Tā esot sacījusi Flora.

Lū uztvēra Fēniksa sardonisko, šķietami neredzošo acu ciešo skatienu. Tajās bija pārāk daudz sarkastiskas izpratnes. Viņa novērsās.

- Ko vēl tas cilvēks tev teica?

- Es īsti nezinu, - izvairīgi atbildēja Fēnikss. -Viņš teica, ka zirgu nešaus nost, to griezīs - un, ja viņš neizturēs, tad lai ir pagalam.

Lū saprata. Viņš gribēja teikt, ka Senmoru rūnīs, neskatoties uz viņa vecumu.

Viņa paskatījās uz Lūisu. Zirgu puisis sēdēja ar

nokārtu galvu, tā ka Lū nevarēja saskatīt viņa seju.

- Vai tu domā, ka tā ir taisnība? - viņa jautāja. -Lūis! Viņi tiešām mēģinās Senmoru kastrēt? Padarīt viņu par kastrātu?

LCiiss pacēla galvu. Viņa sejā bija saskatāma neskaidra, slēpta nicinājuma atblāzma.

- Liekas, ka tā būs gan, cienītā kundze, - viņš atbildēja.

Lū baidījās no zirgu puiša vēsajām, nedabiski gaišajām acīm, ko aizsedza pelēka nicinājuma migla. Abi šie vīrieši, kurus vadīja kāds kluss, dziļi apslēpts mērķis, atšķīrās no citiem cilvēkiem, ko Lū pazina. Šķita, ka viņi bija šo cilvēku klusi ienaidnieki. Ielavījušies lielā bālģīmju nometnē, tie bija nomaskējušies par kalpotājiem un gaidīja kādu neparedzamu izdevību. Kāda šī izdevība varētu būt, to neviens nezināja.

- Sers Henrijs man neko nav teicis par Senmora pārdošanu Menbijas jaunkundzei, - viņa sacīja.

Fēniksa sejā uzzibsnīja ironisks smaids.

- Viņš to vispirms pārdos un tikai tad pateiks jums, - viņš atteica savā tracinoši bezkaislīgajā manierē.

- Bet vai tu patiešām domā, ka tas var notikt? -Lū nerimās.

Tas bija savādi, cik dziļu, kodīgu nicinājumu Fēnikss prata izpaust, nepasakot ne vārda. Viņa saju-

ta to gandrīz kā apvainojumu. Bet vienlaikus tas sniedza ari atvieglojumu.

- Zināt, es nespēju tam noticēt. Nedomāju, ka sers Henrijs gribētu Senmoru sakropļot. Man šķiet, ka viņš labprātāk liktu to nošaut.

- Ak jums tā šķiet? - nenoteikti smīnēdams, atsaucās Fēnikss.

Lū pagriezās pret Lūisu.

- Lūis, vai tu man godīgi nepateiktu, ko tu īsti domā?

Lūiss raudzījās viņā stingru, ciešu un bezbailīgu brita skatienu.

- Tas vīrs, Filipss, vakar vakarā bija Mēnesī un zvaigznēs, - viņš teica. - Menbijas jaunkundze viņam sacījusi, ka pērkot Senmoru, un vaicājusi, vai nebūs bīstami viņu rūnīt, lai padarītu par rāmu zirgu. Viņš atbildējis, ka labāk būtu izdzīt ērzelim viņa niķus, tomēr kā vaislinieks Senmors tik un tā nav derīgs...

Lūiss atkal nokāra galvu un sāka izsist ritmu ar savas diezgan mazās pēdas purngalu.

- Un ko tu domā darīt? - jautāja Lū.

Viņai ienāca prātā, ka Menbijas jaunkundze izrādījusies daudz saprātīgāka un praktiskāka par su-perintendentu.

Lūiss atkal pacēla pret viņu savas blāvās acis.

- Ar mani tam nebūs nekāda sakara, - viņš teica. - Es neiešu uz Korabečholu.

- Kurp tad tu dosies?

Lūiss neatbildēja. Viņš skatījās uz Fēniksu.

- Varbūt mēs abi brauksim uz Ameriku, - tālumā raudzīdamies, sacīja Fēnikss.

- Vai viņu tur ielaidīs? - šaubījās Lū.

- Jā, ielaidīs. Es zinu, kā to izdarīt, - atbildēja Fēnikss.

- Un nauda?

- Mums ir nauda.

Mirkli visi klusēja, tad Lū vērsās pie Lūisa:

-Tu atstāsi Senmoru viņa liktenim?

- Es viņam nevaru palīdzēt, - atteica Lūiss. -Pārāk daudz cilvēku šai pasaulē man neļautu to darīt.

- Nabaga Senmors!

Viņa atgriezās mājā un uzkāpa vispirms savā istabā, pēc tam vēl augstāk - lielajā Džordža stila mājā arī bēniņstāvā bija istabas. Vienā no tām pa logu varēja redzēt pielijušos laukus. Lū saskatīja arī Senmoru - zirgs, kā parasti, bija viens pats. Galvu pacēlis, tas lūkojās pāri dzīvžogiem. Lietus bija ievilcis viņa galvā tumšas svītras. Viņš izskatījās tik skaists ar augsti izslieto galvu, spēcīgo kaklu un saspringti izliekto sēžu. Senmors iezviedzās - tas bija domāts Popijai. Mitrais vējš ļāva skaidri saklausīt zvana skaņām līdzīgo ērzeļa aicinājumu, ko Vīnera kundze dēvēja par nežēlīgu. Tas skanēja tik savādi kā atmirdzums no citiem laikmetiem. Nežēlīgs bija VI-

пега kundzes netaisnais humānisms, nežēlīga bija Floras Menbijas izpriecu kāre, arī Riko bija nežēlīgs kā einuhs. Visa mūsu civilizācija piederēja einuhiem, to neķītrajām domām un zemiskajai cietsirdībai, kas liecās visu padarīt neauglīgu.

Un, redzot Senmora iedomīgo drasēšanu gar dzīvžogu, arī Lū gribējās viņam uzsaukt:

“Jā gan, manu zēn! Ja vien tu zinātu, ko Flora Menbija tev gatavo! Viņa uzasinās nazi, kas padarīs tevi rāmu.’’

Un Lū pasauca māti.

Abas amerikāņu sievietes stāvēja augšstāvā pie loga un vērās mitrajā, ar dzīvžogiem un krūmiem sadalītajā Anglijas ainavā. Viss iežogots un sastindzis. Pat āboli izskatījās tik noslēgti, ka bija neiespējami iedomāties kādu no tiem saturam kaut drusciņu no Atziņas koka^22 gudrībām. Tie bija skaisti un garšīgi - šos ābolus varēja ēst svaigus vai ceptus, izstādīt aplūkošanai. Bet tajos vairs nebija nepieradinātās un neizsīkstošās atziņas dzīvinošās sulas! Cilvēki bija izaudzējuši ābolu šķirnes, kas to vairs nesaturēja. Arī āboli bija padarīti par kastrātiem.

Vita kundze klausījās Lū pusnopietnajos spriedelējumos.

- Māt, tev jāatzīst, ka Flora ir saprātīga meiča, -viņa sacīja.

- Es to atzīstu, Luīze.

- Viņa ķeras pie lietu saknēm.

- Un tās ar visām saknēm arī izrauj. Gudra meitene! Ko tu viņai atbildētu?

- Nezinu, māt! Un ko tu teiktu?

- Es nu gan zinu, ko sacītu.

- Tad pasaki to man!

- Es teiktu: “Menbijas jaunkundz, jūs varat dabūt manu vīru, bet zirgu gan ne. Manu vīru kastrēt nav nepieciešams, un es negribu, ka jūs ar to uzbāžaties manam zirgam. Ja vien es varēšu, centīšos saglabāt kaut vai šo vienu vīrišķības paraugu šīs pasaules muzejam. ”

Lū klausījās un nenoteikti smaidīja.

- Lūk, to es viņai pateikšu, - viņa pēc brīža piebilda. - Jocīgākais ir tas, ka viņas visus tos savus vīrišķus ar skūtajām sejām vai mazām jautājumzīmēm līdzīgajām Ūsiņām uzskata par milzīgi vīrišķīgiem! Kaut vai to lapsu mednieku!

- Es zinu. Mazās, vīriešu dzimtei piederīgās mašīnas - ielej tajās mazliet benzīna, nospied pedāli - un aiziet! Viss viņu vīrišķais mehānisms aiztraucas grabēdams kā lēts auto.

- Baidos, ka man galīgi nepatīk vīrieši, māt.

- Viņi tomēr ir labāki, Luīze. Iedomājies Floru

Menbiju un to, cik ļoti tev patīk daiļais dzimums.

- Galu galā Senmors ir labāks par viņiem visiem. Un es priecājos, ja viņš tiem kādreiz iesper pa ģīmi.

- Ak, Luīze! — Vita kundze pēkšņi sasita plaukstas spējā jūtu uzplūdumā. - Ay, que gozo![23] - kā mēdza teikt mūsu Huans tava tēva rančo Teksasā.

Un, gluži kā mežonīgas ekstāzes pārņemta, viņa vērās laukā pa logu.

Viņas izdzirda, ka Lū istabene apakšstāvā klusi sauc lēdiju Kcringtoni. Lū devās uz kāpnēm.

- Kas noticis?

- Lūiss grib ar jums runāt, kundze.

- Saki, lai viņš iet uz dzīvojamo istabu!

Abas sievietes nokāpa lejā.

- Ko tu vēlies, Lūis?

- Gribu zināt, vai man jāved Senmors uz Ko-rabečholu, ja no turienes sūtīs viņam pakaļ.

- Nē, - Lū strauji atbildēja. '

- Uzgaidi mirkli, - iejaucās Vita kundze. - Kāpēc tu domā, ka no Korabečas kāds sūtīs pakaļ Sen-moram, Lūis? - viņa vaicāja, laipna kā tāda pelēka leopardiene.

- Šorīt Menbijas jaunkundze ar superintendentu Vīneru aizbrauca uz Flintsa fermu. Viņi nupat kā atgriezās. Mašīna pieturēja pie ganību vārtiem, un Floras jaunkundze izkāpa, lai paskatītos uz Senmoru. Ja viņa ar seru Henriju noslēgusi darījumu, domāju, ka šopēcpusdien kādu atsūtīs zirgam pakaļ. Varbūt man katram gadījumam vajadzētu Senmoru izsukāt.

Lūiss stāvēja savādi nekustīgs, un vārdi no viņa lūpām plūda kā vīra patieso domu ēnas. Tas bija izaicinājums.

- Skaidrs, - lēnām noteica Vita kundze.

Lū seja satumsa. Viņai arī bija skaidrs.

-Tad, lūk, kādu spēli viņa iecerējusi. Tāpēc mani vajadzēja aizsūtīt prom.

- Neuztraucies, Luīze, - sacīja Vita kundze, tad pievērsās Lūisam:

- Atved, lūdzu, Senmoru! Tu taču gribi to, vai ne, Luīze?

-Jā, - Lū vilcinādamās atbildēja.

Pēc Vita kundzes noslēgtās sejas viņa saprata, ka liek gatavots pretuzbrukums.

- Un vēl kas, Lūis, - turpināja Vita kundze, - var gadīties, ka šopēcpusdien mana meita gribēs, lai tu aizjāj ar Senmoru - ne jau uz Korabečholu.

- Ļoti labi, cienītā kundze.

Pēc Lūisa aiziešanas Vita kundze kādu brīdi sēdēja un klusēja, smeļoties iedvesmu no mitrajiem, drū-majiem kapakmeņiem.

- Vai tu nedomā, meit, ka mums jāsāk kustēties? - viņa vaicāja.

- Vienalga, kādā virzienā, - Lū izmisīgi atbildēja.

- Ļoti labi. Mani vistuvākie, mani vienīgie draugi šai zemē dzīvo Oksfordšīrā. Pēcpusdienā es došos izjādē uz Meritonu, un Lūiss uz Senmora jās man līdzi.

- Bet vienas pēcpusdienas laikā tu taču nevari aizjāt līdz Meritonai, - iebilda Lū.

- To es zinu. Došos izjādē pāri visai šai zemei, un man tas sagādās prieku, Luīze. Jā gan. Iedomāšos, ka atrodos jau atpakaļceļā uz Ameriku. Šī zeme mani nāvīgi nogurdinājusi. Meritonā sākšu veikt nepieciešamos priekšdarbus aizbraukšanai. Lūisu, Fēniksu un Senmoru ņemšu sev līdzi. Domāju, ka viņi grib braukt. Tu par sevi izlem pati!

- Jā, es arī braukšu, - kā garāmejot, ieminējās Lū.

- Ļoti labi. Es izjāšu tūdaļ pēc lenča, jo šajā vietā vairs nevaru paelpot. Kur ir Henrija autoceļu kartes?

Pēcpusdienā Vita kundzi varēja redzēt zirga mugurā, tērpušos milzīgā, ūdensdrošā apmetnī. Kopā ar līdzīgi ietērpto Lūisu, kas sēdēja mugurā Sen-moram, viņa pāri peļķēm aizauļoja lietū, ne pārāk ātri virzoties uz dienvidiem. Viņi izvēlējās ceļu, kas veda pāri klajiem laukiem un vienubrīd pienāca pavisam tuvu Flintsa fermai. Vita kundzi tas nesatrauca. Ar lielām grūtībām viņai bija izdevies novietot sev aiz muguras nelielu, ūdensdrošu sainīti ar naktsguļai nepieciešamām lietām. Vita kundze ievilka krūtīs pirmo brīvības elpu.

Kā jau bija paredzēts, kādu stundu pēc Vita kundzes aizjāšanas dubļiem notašķītā automobilī savas māsas pavadībā ieradās Flora Menbija, paņēmusi līdzi zirgu puisi un seglus.

- Vai zināt, Harijs man pārdeva Senmoru, - viņa teica. - Man trakoti gribas šito zirgu savaldīt.

- Kā jūs to domājat izdarīt? - vaicāja Lū.

- Ak, īsti nezinu. Ir vairāki paņēmieni. Vai jūs neiebildīsiet, ja Filipss tagad aizjās ar Senmoru uz Korabeču? Ai, gandrīz piemirsu, Harijs jums sūta vēstulīti.

“Visdārgā Lulliņ, vai tu esi prom tikai divas dienas vai jau divus gadus? Man liekas, ka pagājuši gadi. Tevis te šausmīgi pietrūkst. Flora tik loti gribēja nopirkt Senmoru, lai pasargātu mūs no tālākām rūpēm, ka es piekritu un pārdevu to viņai. Viņa maksā tikpat, cik par zirgu samaksājām mēs, pareizāk sakot, tu - tā ka nauda, protams, ir tava. Esmu pateicīgs, ka varam tikt vajā no tā dzīvnieka un tas nokļūs atbilstošās rokās. Lūdzu, lai tevi atbrīvo no rūpēm par zirgu jau šodien. Nevaru ne izteikt, cik atvieglots jūtos, zinādams, ka viņš būs prom. Tu atgriezīsies pie manis jau rīt, vai ne? Domāšu tikai par tevi, līdz atkal tiksimies. Arrivederci*, mīļais dārgumiņ! R.”

- Man ļoti žēl, - teica Lū. - Māte aizjāja ap-

*Uz redzēšanos (itāļu vai.).

ciemot draugus, un Lūiss uz Senmora viņu pavada. Viņš zina ceļu.

- Vai viņa atgriezīsies šovakar? - jautāja Flora.

- Nezinu. Māte ir tik nenoteikta. Viņa var būt prom dienu vai divas.

- Nu, labi - te būs čeks par Senmoru.

- Nē, es tagad to neņemšu - nē, nē, paldies, es varu to ņemt tikai tad, kad māte atgriezīsies ar preci.

Flora bija vīlusies. Abas sievietes zināja, ka viena otru ienīst. Viešņa ilgi nekavējās.

Vita kundze lietū jāja vien uz priekšu. Izdziestot pēcpusdienai, arī lietus pierimās, un vakarā vairs nelija. Gaiss virmoja bāli dzeltens. Visu laiku viņa bija jājusi klusēdama, un Lūiss sekoja cieši aiz muguras. Vita kundze tik tikko ievēroja viršu klātos paugurus un dziļās nogāzes starp tiem, viņa nemanīja nedz ozolu birzis, nedz samirkušās uzpirkstītes, nedz vispār zemi, pa kuru auļoja viņas zirgs. Dziļi iekšienē Vita kundze juta stipru nepatiku pret Anglijas lauku apvidiem - pat Ņujorkas Centrālā parka ne-sakoptība viņai šķita tīkamāka.

Un Vita kundzi pārņēma gandrīz mežonīga vēlme tikt prom no Eiropas, no visa eiropeiskā. Tagad viņa patiesi bija en mute^24, viņai neko daudz nerūpēja nedz Senmors, nedz Lūiss, nedz vispār kāds. Visu laiku viņa juta sevī briestam pretestību pret Eiropu.

Vita kundzi tracināja šim kontinentam raksturīgā savstarpējā berzēšanās, noslēgtība kādā noteiktā lokā kopā ar visiem citiem - attālumiem te nebija nekādas nozīmes. Amerikā cilvēki apvienojās pēc savas gribas un izvēles, bet Eiropā tie bija sasaistīti organiski kā guloša ķermeņa bezpalīdzīgie locekļi. Turklāt šis lielais ķermenis jau bija sācis trūdēt.

Vita kundze bija piecdesmit vienu gadu veca sieviete, bet viņai šķita, ka nodzīvota nav neviena diena. Viņa ielūkojās pagātnē - tur bija Luiziānas vārgie koki un purvi, pūstošās Ņūorlcānas subtropiskais, tveicīgais uzbudinājums, Tcksasas plašie, izkaltušie līdzenumi ar ganāmpulkiem saules apspīdētajos putekļos! Ņujorkas pus-eiropeiskās izklaides, Bostonas neīstā stabilitāte. Gudrs vīrs, kurš bija spožs jurists, tomēr vairāk interesējās par savu rančo un lopiem, nekā par tieslietām - turklāt viņš smagi dzēra un nomira. Pirmie atraitnības gadi Bostonā, kad mierinājumu sniedza gudru, pašapmierinātu vīriešu lakstošanās ap viņu. Lai cik dīvaini tas būtu, kamēr vien viņa to bija gribējusi, allaž izdevās piespiest vīriešus sevi aplidot. Visu veidu vīriešus. Tad sekoja diezgan eleganta laika pavadīšana Ņujorkā - Vita kundze bija pārkāpusi četrdesmit gadu slieksnim. Pēc tam - ilgstoša vizuāla lakstošanās Eiropā. Miesīgo mīlestību viņa te atmeta. Un tajās reizēs, kad atgriezās Ame-

rika, Vita kundze saprata, ka ta viņai beigusies ari tur.

Kas tam bija par cēloni? Analizējot sevi, viņa jau sen bija sapratusi, ka viņas raksturam piemīt graujošs spēks. Vita kundze gan attaisnoja sevi ar to, ka bija sagrāvusi tikai jau brūkošo. Ja viņai būtu izdevies dzīvē atrast kaut ko noturīgu, īpaši vīriešos, viņa gan būtu tam pretojusies, tomēr, palikusi zaudētāja, justu apmierinājumu.

Tur tas suns bija aprakts. Viņa gribēja tikt uzveikta pašas acīs. Bet neviens nekad viņu nebija sakāvis. Vīrieši nekad nebija viņai līdzvērtīgi pretinieki. Būdama sieviete, kas apveltīta ar šaušalīgi stipru veselību, Vita kundze juta, ka viņas spēcīgajos locekļos ir vairāk elektroenerģijas nekā jebkuram vīrietim, ko bija nācies sastapt. Tā bija šī savādā, elektrizējošā spēka plūsma, kas lika visiem vīriešiem skūpstīt viņai roku, ja vien viņa to vēlējās.

Karaliene pēc pašas gribas. Skolas gados viņa ar īpašu gudrību neizcēlās, tādēļ allaž juta bijību garīga spēka priekšā. Spēks, kas piemita Vita kundzei pašai, nebija garīgs, tas drīzāk līdzinājās elektrībai, ko saražojusi kāda dīvaina, fizioloģiska dinamo mašīna viņas iekšienē. Viņa bija gatava noliekties Prāta priekšā.

Bet - ak, vai! Nepagāja ilgs laiks, kad viņa bija šo Prātu atradusi - vismaz tas bija vīrietis, par kuru bija pieņemts domāt, ka viņš apveltīts ar prātu, un šis Prāts noliecās viņas priekšā. Vita kundzes īpatnējais, dinamiskais spēks izrādījās stiprāks par Prāta spēku. Viņa varēja likt Prātam, lai tas skūpsta viņai roku.

Un tas nebūt nenotika, pateicoties kaut kādiem jutekliskiem trikiem. Jaunības gados viņa juteklībai sevišķu vērību nepiegrieza. Sekss bija tikai pa-pildlīdzeklis. Vita kundzei tolaik vairāk rūpēja tā noslēpumainā, spēcīgā simpātiju plūsma, kas vienoja viņu un kādu patiesi “dzīvu” vīrieti - tam bija jābūt ar augsti attīstītām sajūtām, lai kalpotu par dzīvu elektrības vadu starp viņiem abiem. Lūk, tam viņas acīs bija nozīme.

Viņa nekad nelikās mierā, līdz bija panākusi, ka vīrietis, ko viņa apbrīnoja - un apbrīna bija pamatā viņas attiecībām ar vīriešiem, - noliecās viņas priekšā un skūpstīja viņai roku. Turklāt abās nozīmēs - tiešā un pārnestā. Fiziskā un metafiziskā. Tad viņai bija izdevies ielauzties vīrieša valstībā.

Vita kundzei vienmēr bija veicies. Un viņa ticēja -ja vien pati gribēs, tā būs mūžīgi. Vīrieši no miesas un asinīm padosies. Tie nespēs pretoties tam spēkam, kas mājoja viņā pašā, kas piemita viņas spēcīgajām, daiļi veidotajām, bet šausmīgajām rokām, viņas ķermeņa neizsīkstošajam sparam.

Sā iemesla dēļ Vita kundze bija jutusi briesmīgu nicinājumu pret Riko, pret meitas apmāto aizrau-sanos. Ak Jēziņ! Kas tad bija tāds Riko šīs pasaules vīriešu rangu tabulā!

Iespējams, ka viņa norakstīja jauno paaudzi ar pārāk vieglu roku. Neredzot jauno eilvēku spēka avotus, Vita kundze uzskatīja tos par nespēcīgiem. Lai gan varbūt tieši spēja piemēroties jebkuriem apstākļiem un neuzticēties nekādos apstākļos ir cilvēces pēdējais sasniegums.

Viņas paaudzes laiks bija pagājis. Vita kundzes laiks bija pagājis. Tā pasaule, kurā mājoja viņas vīrieši, bija kļuvusi nenozīmīga. Milzīgā augstprātībā Vita kundze apnicināja to pasauli, kas bija nākusi vietā: tā bija Riko un Floras Menbijas pasaule, ko augstākajā līmenī reprezentēja Velsas princis.

Šajā pasaulē nebija pat nekā, ko iekarot. Tā nemitīgi sniedza visiem un jebkuram visu un neko. Dio benedetto![25] - kā teiktu Riko. Milzīgs nenozīmīgu cilvēku mudžeklis ņudzēja nebūtībā. Tā tas šķita Vita kundzei.

Augstais Dievs! Un viņa bija līdzējusi šai paaudzei nākt pasaulē.

Viņas laiks bija pagājis. Dzīves noslēpumainajā cīņā viņa allaž bija uzvarējusi - kā Kleopatra, kas vienmēr palika uzvarētāja sievietes dzīves mistiskajās norisēs.

Lai gan skarbajam plikpaurim Cēzaram izdevās

izraut savu zobenu no uguns tikpat kā neskartu un iet savu ceļu. Bet mirt kopā ar Antoniju noteikti bija lieliski.

Vita kundzes dzīvē nebija neviena stiprā Cēzara, kurs būtu spējis no viņas aukstasinīgi aiziet. Vita kundzes vīrieši aizejot nozuda pūlī kā suņi uz trim kājām. Pilnīgi noteikti viņa nebija sastapusi brīnišķo Antoniju, kura dēļ un ar kuru kopā mirt.

Sirds dziļumos Vita kundzei gandrīz gribējās iesaukties: “Iekaro mani, ak, Dievs, pirms es mirstu!” Bet viņu atturēja šausmīgais nicinājums pret Dievu, pret šo pieņemto visuma valdnieku. Vita kundze juta, ka arī Viņu tā spētu piespiest skūpstīt viņai roku. Te nu viņa bija - piecdesmit vienu gadu veca sieviete, kurai dzīves pārmaiņas jau bija aiz muguras. Vislielākais drauds viņas uztverē bija nomirt tukšā, garlaicīgā nāvē. Ak, ja vien Nāve spētu izplest savus tumšos noslēpumainības un mierinājuma spārnus. Mirt vieglā, parastā nāvē. Aiziet no šīs pasaules tāpat, kā viņa tajā bija ienākusi - bez noslēpuma un tumsas aizkara pavēršanas! Tās bija pēdējās bailes, kas liktu viņai šausmās nobālēt.

“Veca!” Vita kundze teica pati sev. “Es neesmu veca! Es vienkārši daudzus gadus esmu dzīvojusi. Bet es pastāvu ārpus laika kā smilšu pulkstenis, ko ik rītu un ik vakaru apgriež otrādi, lai miega stundās smilšu strūkliņa tecētu no vienas tā iedaļas, bet

nomoda stundās - no otras, kamēr pašu smilšu pulksteni laiks neskar. Visā manas dzīves laikā nekas tā īsti mani nav skāris. Ticu, ka Kleopatra ļāva odzei sev iedzelt tieši tā paša iemesla dēļ, kura dēļ dzēra vīnā izšķīdinātas pērles - lai pārliecinātos, vai viņu tas patiešām kaut kādā veidā ietekmēs. Īstenībā neviens taču nebija spējis atstāt uz viņu kādu ietekmi - nedz Cēzars, nedz Antonijs, nedz jebkurš cits vīrietis. Viņa nekad tā īsti nebija zaudējusi galvu, nebija spiesta piekāpties pati savā priekšā. Atlika izmēģināt nāvi - varbūt šis triks būs veiksmīgāks un viņa zaudēs pati sev. Ak, nāve!”

Bet Vita kundze neuzticējās arī nāvei. Viņa juta, ka varētu izzust pilnīgā nebūtībā, tāpat kā rudenī beidz pastāvēt salnas skartu asteru dobe. Dvēseles dziļumos Vita kundze ilgojās mirt apliecinoši - apklāt sevi ar noslēpuma trīsošajiem spārniem kā vanags, kas dodas uz dusu. Nevis kļūt par iesaiņojamu lietu, ko galu galā izmet atkritumu kaudzē.

Viņa klusēdama auļoja pāri pakalniem, veicot jūdzi pēc jūdzes. Izvairoties no iestaigātiem ceļiem, izvairoties no visa un no visiem, auļojot tikai uz priekšu, uz priekšu - naktī.

Līdz tumsai viņi bija nojājuši divdesmit piecas jūdzes. Vita kundze bija braukājusi pa šo valsti ar mašīnu, viņa pazina mazās pilsētiņas un to viesnīcas. Viņa zināja, kur pārlaidīs nakti.

Rīts atausa saulains un skaists. Kādēļ gan sievietei ar tik stipru veselību vajadzēja jāt ar domu par nāvi galvā? Bet tieši tā tas bija.

Tomēr tik saulainā rītā viņai kaut kas bija jādara, lai tiktu no šīm domām vaļā.

- Lfiis! - Vita kundze pasauca. - Panāc, lūdzu, šurp un pasaki man - vai tu tici Dievam?

- Dievam? - viņš brīnīdamies pārjautāja. - Nekad neesmu par to domājis.

- Vai tad tu neskaiti lūgšanas?

- Nē, cienītā kundze!

- Kāpēc ne?

Viņš par to domāja labu brīdi.

- Man nepatīk reliģija. Mana tante un tēvocis bija reliģiozi.

- Tev nepatīk reliģija, - viņa atkārtoja. - Un tu netici Dievam. Nu, ko...

- Nē! - viņš iebilda un, mirkli vilcinājies, piemetināja: - Nekad neesmu teicis, ka neticu Dievam. Es tikai esmu pārliecināts, ka nepiederu pie metodistiem^26. Tādā stīvi pieklājīgā baznīcā jūtos kā muļķis. Un lūgšanas skaitīt man arī liekas muļķīgi. Es jūtos kā muļķis arī tad, kad mācītājs un vikārs sāk mani izprašņāt. Nekad nedomāju par Dievu, ja vien cilvēki nemēģina mani piespiest to darīt.

To sakot, Lūiss smaidīja tādu mazu, blēdīgu, gandrīz līksmu smaidu.

- Un justies kā muļķim tev nepatīk? - Vita kundze smaidīja diezgan aizbildnieciski.

- Nē, eienītā kundze.

- Vai es tev lieku justies kā muļķim? - viņa sausi vaicāja.

Neko neatbildēdams, Lūiss palūkojās uz Vita kundzi.

- Kāpēc tu neatbildi? — viņa neatlaidās.

- Domāju, ka jums dažreiz patiktos padarīt mani par muļķi, - Lūiss sacīja.

- Patlaban? - Vita kundze nelikās mierā.

Lūiss pavērās viņā ar savu gauso, attālināto skatienu.

- Varbūt, - viņš diezgan nepārliecinoši atbildēja.

Dīvaini, ka viņa nedrīkstēja tam pieskarties. Vienmēr likās, ka Lūiss vēro viņu no attāluma - kā no citas zemes. Pat ja viņai izdotos padarīt Lūisu par muļķi, kaut kas šai vīrietī Vita kundzei paliktu tāls un neietekmējams.

Viņa pieķēra sevi rotaļājamies ar otru cilvēku un pārtrauca to, lai pievērstos savām personiskajām problēmām. Ļauns ieradums viņai bija licis uzsākt spēli. Patiesībā Vita kundze to nemaz nebija gribējusi.

Tai mazajā vīrelī kaut kas bija - dažreiz domās

Vita kundze viņu dēvēja par mazo Džcku Homēru, kas kaktiņā sēž^27 - tad viņai uznāca dusmas un gribējās Lūisu izsmiet. Viņa savdabīgā nepieejamība bija tik cieši noslēgta un viņam pašam tik izdevīga.

Vienlaikus Vita kundzi savādi aizkustināja Lūisa skatiens - tas šķita vērsts no pavisam citas zemes, kuras iedzīvotājs bija viņš, bet kur viņai nekad nebija nācies būt. Varbūt šajā nelielajā vīrā slēpās kāds noslēpums. Par spīti tam, ka reālajā dzīvē, Vita kundzes pasaulē viņš bija tikai zirgu puisis, gandrīz chētif^28, ar mazliet līkām kājām, kuru pēdas atgādināja zirga nagus. Tas bija cilvēks bez izglītības, kalpotājs, kurš nemitīgi atkārto ‘7ā, cienītā kundze!" un “Nē, cienītā kundze!" un galīgi neko nav paveicis še, zemes virsū. Galīgi nenozīmīgs cilvēciņš.

Un tomēr viņš bija vienīgā būtiskā parādība Vita kundzes acīs, jo viņai šķita, ka Lūisam pieder pašam sava pasaule. Tumša un sastingusi pasaule, kur valodas skaņas nesaviļņoja augošās lapas un nelika tām sarauties čokurā kā neganta vēja skartām.

Varbūt tā bija tikai ilūzija? Dažreiz viņai likās, ka tā tas arī bija. Tīrās blēņas, ar kurām viņa pati sevi muļķoja, lai būtu ko mistificēt.

Bet ieraugot Fēniksu un Lūisu divatā sēžam un klusējam, viņa apjauta, ka pastāvēja kāda cita, mēma savienība, no kuras viņa bija izslēgta. Vita kundze to bija sapratusi, vērodama Lūisu divatnē ar Senmoru, un arī toreiz, kad viņš pacēla putnu, kurš bija ieskrējis vados un apdullis. Viņa bija atklājusi citu, mēmu pasauli, kurā katra radība bija vientuļa, savas klusuma auras ieskauta. Tas bija varas noslēpums -Lūisam bija vara pār Senmoru un pat pār Fēniksu.

Redzamā un neredzamā pasaule. Vai, pareizāk sakot, dzirdamā un nedzirdamā. Vita kundze ilgi un pamatīgi bija dzīvojusi redzamajā un dzirdamajā pasaulē. Viņai nebija viegli pieņemt to otru - nedzirdamo. Katru reizi, kad Vita kundze tai pietuvojās, viņai gribējās to izsmiet.

Arī tobrīd viņai gribējās paņirgāties par sīko vīreli, kuram izdevās palikt nepieejamam savā nedzirdamajā, mēmajā pasaulē. Un viņa zināja, ka viņš to zina.

- Vai tu nekad neesi vēlējies būt bagāts un džentlmenis kā sers Henrijs? - Vita kundze vaicāja.

- Man daudzreiz gribējies būt bagātam. Bet es nekad neesmu gribējis būt tieši džentlmenis, - viņš atbildēja.

- Kāpēc ne?

- Nevaru tā īsti pateikt. Es nejustos ērti, ja būtu tāds, kādi ir viņi.

- Un tagad tu jūties ērti?

- Kad palieku viens.

- Un tev izdodas palikt vienam? Vai pasaule liek tevi mierā?

- Nē, neliek vis.

- Un kā tad tu...

- Visu, ko vien varu, es paturu pie sevis.

- Un tad tu jūties ērti - paturēdams, kā tu saki, visu pie sevis?

-Jā.

- Bet ko īsti tu glabā pie sevis? Kādi vērtīgi dārgumi tev pieder?

Viņš palūkojās uz Vita kundzi un pamanīja, ka viņa zobojas.

- Nekādi, - viņš atteica. - Nekas tamlīdzīgs man

nepieder. ^

Viņa nepacietīgi aizauļoja uz priekšu.

Un tai pašā brīdī, kad bija tā izdarījusi, Vita kundze to nožēloja. Viņa varēja augstprātīgi nerēķināties ar šo puisi. Bet nē - to viņa nedarīs.

Vita kundze ar tik daudz ko vairs nerēķinājās -drīz viņai draudēja vientulība tukša apļa vidū.

Viņa atkal pievilka pavadu.

- Lūis! - Vita kundze sacīja. - Es negribu, lai tu ņemtu ļaunā to, ko es te sarunāju.

- Nē, cienītā kundze.

- Negribu, ka tu visu laiku atbildi tikai ar “Nē, cienītā kundze!" - viņa impulsīvi iesaucās. - Labāk apsoli man!

- Jā, cienītā kundze!

- Nudien! Apsoli man, ka neapvainosies, lai ko es arī teiktu.

- Jā, cienītā kundze!

Viņa pētoši uzlūkoja Lūisu. Pati sev par pārsteigumu, Vita kundze bija tuvu asarām. Sieviete viņas gados! Un runājot ar kalpotāju!

Bet Lūisa seja palika neizteiksmīga un sastingusi, viņš stingi vērās tālumā, un viņas emocijas to neskāra. Lūiss ieskatījās Vita kundzei acīs - vēsi un atturīgi viņš raudzījās tās kvēlajā, apmulsušajā, sāpinātajā patībā. Vēsais skatiens bija pievērsts viņai tikai tādēļ, lai pierādītu, ka Lūiss nepadodas. Viņš neticēja Vita kundzei, neuzticējās viņai, viņam tā pat nepatika. Lūisam Vita kundze bija ienaidnieks, kurš bruka virsū. Tikai viņam izdevās noturēt distanci starp viņiem abiem, raudzīties uz šo sievieti no tāda kalna virsotnes, ko viņas ieroči nespēja sasniegt -vismaz tobrīd ne.

Vienlaikus viņu pārsteidzoši dzīvi aizskāra tas, ka viņa vispār uzbruka. Vita kundze varēja saskatīt, ka Lūisa acis aizvainojumā apmiglojas, lai cik atturīgi viņš arī raudzītos.

Ciemata veikalā viņi nopirka pārtiku un apsēdās zem koka blakus labības laukam. Siltajā ielejā jau bija ienākušās auzas, un vīri tās patlaban pļāva. Lūiss zirgus uz pāris stundām bija novietojis stallī, lai tie paēstu un atpūstos. Pats viņš pievienojās Vita kundzei zem koka, lai ieturētu maltīti. Viņš sēdēja mazliet atstatu, turēja savās mazajās, brūnajās rokās maizi un sieru, klusēdams ēda un vēroja pļāvējus. Vita kundze dusmojās uz Lūisu, tādēļ bija skopa un deva viņam ēst tikai sausu maizi un sieru. Pašai viņai ēst negribējās. Tā nu Lūiss visu laiku turēja seju mazliet novērstu. Faktiski visa viņa būtība bija novērsta, attālināta no Vita kundzes. Viņš negribēja tai pieskarties, negribēja, lai viņa tam pieskaras. Viņa gars bija modrs un piesardzīgs, bet ārpus jebkuras saskarsmes. Bija tā, it kā viņš neapzināti būtu pieņēmis cīņu. Mūžveco cīņu. Lūiss bija Vita kundzes mērķis, sens objekts, pret kuru vērsās viņas šausmīgie ieroči. Bet viņš atteicās šaut pretim. Viņš it kā pārņēma visus viņas šāviņus gaisā, pirms tie viņam bija pieskārušies, un klusēdams meta tos sev aiz muguras zemē. Nozīmīga Lūisa cilvēciskās būtības daļa ignorēja Vita kundzi, paliekot citā pasaulē.

Ak, šī cita pasaule! Tās bija tikai vīrieša nepieejamības mākslīgās bruņas! Vita kundzei tas aizdeva dusmas.

Neraugoties uz to, viņa zināja, ka šī cita pasaule pastāv - tā bija redzama skatienā, ar kādu Lūiss vēroja pļāvējus un sienāžus, kas lēkāja visapkārt. Garām pagāja meitene, kas nesa uz lauku ēdienu. Viņa paskatījās uz Lūisu, un viņam paspruka ātrs, mazs, dzīvniecisks smaids. Cita pasaule!

Turklāt viņam piemita ari zināms vājums - sut'fi-sance\ Visu paturēt sevī un neko par sevi neatklāt.

Nu, ko! Viņa nepacietīgi piecēlās.

Pēcpusdiena bija karsta, un Vita kundze jutās diezgan sagurusi. Viņa devās uz viesnīcu un nolikās pagulēt. Viņi devās ceļā tikai ap tējas laiku.

Viņiem nācās jāt diezgan vēlu. Saule norietēja smaržīgajos labības laukos, spilgta un dzeltensarkana aiz nekustīgajiem, tumšajiem kokiem. No kotedžu skursteņiem cēlās gaišas dūmu strūkliņas. Debesīs nebija ne mākonīša, tās izlēja dziestošo gaismu kā tīšām apgāzts trauks. Iemirdzējās un atkal nozuda jauns mēness. Tuvojās nakts.

Tālumā viņi pamanīja savādi sārtu uguns atblāzmu, tas varēja būt ceplis. Vita kundze domāja, ka spēj atšķirt cepļa smaržu no rūpnīcu izgarojumiem. Bet par Anglijas gaisu jau nekad neko nevarēja zināt - tajā vienmēr bija jūtama dūmu smaka, kāda rodas, sadegot oglēm.

Viņi lēnām jāja pa taku cauri labības laukam, lejup pa plašu nogāzi. Lejā, tālumā ņirbēja gaismas. Tumsa bija pilna ar pusizdzisušām krustugunīm, kas radīja dīvainu trauksmainības iespaidu. Augstu debesīs pārvietojās kāda zvaigzne. Tā bija lidmašīnas uguntiņa. Bija saklausāma motora rūkoņa. Šai zemē nebija ne mazākās vietiņas, kas būtu palikusi cilvēka rokas neskarta. Cilvēki bija apzīmogojuši pat debesis.

Caur vārtiņiem viņi bija iegājuši tumšā mežā un tagad lēnām virzījās pa to uz priekšu. Lūisam visu laiku nācās kāpt nost no zirga, lai atvērtu vārtiņus, pagaidītu, kamēr viņa caur tiem izjāj, un tos aizdarītu. Tad viņš atkal kāpa zirgam mugurā.

Pēc brīža meža tumsība beidzās, un pār pasauli pacēlās gaišā debesu velve. Tumsa nekad nebija īsti tumša. To satricināja daudzi neredzami gaismas avoti - tās bija pilsētu, ciematu, raktuvju, fabriku, cepļu ugunis, kas mirdzēja ielejās aiz kalniem.

Kad Reičela Vita pievilka pavadu, lai apstātos pie pēdējiem vārtiņiem šai mežā, no debesīm nokrita loti liela, maigi mirdzoša zvaigzne. Tā piešķīra šai cilvēku naktij kādas dižākas pasaules spīdumu.

- Paraugieties! Krītoša zvaigzne! - iesaucās Lūiss, atvērdams vārtus.

- Es to redzēju, - sacīja Vita kundze un pajāja viņam garām.

Mazā vīrieša balsī bija skanējis savāds satraukums par brīnumu vai burvestību. Pat šajā naktī kaut kas dīvains nelika viņam mieru.

- Jūs vaicājāt man par Dievu, - viņš teica Vita kundzei, vezdams zirgu pa ēnaino mežmalu, vecā Pā-na tumšo valstību, kas nelaida mūsu mākslīgi apgaismoto pasauli sev tuvumā. - Nezinu, kā tūristi ir ar to Dievu. Bet, kad redzu zvaigzni krītam no kādas tāltālas vietas debesīs un dzirdu mēnesi čukstam: “Uz redzēšanos! Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!” - lai arī neviens neklausās, man šķiet, ka es kaut ko sadzirdu, tomēr man negribētos to saukt par Dievu.

- Par ko tad? - vaicāja Reičela Vita.

- Patlaban, kad gaiss kļuvis vēss, mēs sajūtam, kā

smaržo ozola lapas, - viņš turpināja. - To smarža man šķiet dzīvāka par cilvēkiem. Koku stumbri ir cieti un nekustīgi, bet ar lapām tie vēro un klausās. Un man liekas, ka tie saka: “Vai tas esi tu, Morgan Lūis, kas nāc te garām? Labs ir, ej vien - tikai pasteidzies! Mēs tev neko nedarīsim. Tu pats esi tāds kā dievkociņš. ” /

- Jā, - sausi atsaucās Reičela Vita. - Un kāpēc tas tā ir?

- Koki visu laiku aug un ieklausās. Ja nocērt koku, neizlūdzoties vispirms no tā piedošanu, koki cilvēkam atriebjas, kādreiz naktī to ievainojot.

- Man gan šķiet, ka tie ir veci māņi, - sacīja Reičela Vita.

- Mēdz teikt, ka ošiem nepatīk cilvēki. Kad zemi vairāk apdzīvoja otrējie ļautiņi - es domāju tos, kurus sauc par laumām un meža gariem un kuru vairs nav, - tiem vislabāk patika tieši oši. No tiem krīt tādi mazi, zaļi spārniņi, kuros iekšā ir sīka sēkliņa - mēs tos saucam par baložiem. Otrējie ļautiņi tos ķēra gaisā un apēda, tas ļāva viņiem sajust un saklausīt koku dzīvi. Kad Anglijā saradās visi tie cilvēki, kas te dzīvo patlaban, viņi deva priekšroku ozoliem, jo viņu cūkas barojās ar zīlēm. Oši kļuva vai traki no dusmām, tie labprāt visus šos cilvēkus nogalinātu. Bet ozolu ir daudz vairāk nekā ošu.

- Un tu ēd ošu sēklas? - viņa jautāja.

- Kad biju mazs, es tās vienmēr ēdu. Toreiz man bija bail no ošiem, arī no daudz kā cita. Es baidījos no mēness. Ja visu dienu neiet klāt ugunij un ja neēd ēdienu, kas gatavots uz uguns vai stāvējis saulē, bet barojas tikai ar redīsiem, kāļiem vai zemesriekstiem, pilnmēness naktī gluži kails var iziet ārā, ieraudzīt mēnessgaismā cilvēkus un doties viņiem līdzi. Tie nekad nav pazinuši uguni un nekad nerunā, bet viņu ķermeņi ir caurspīdīgi kā želeja. Viņi acumirklī iet bojā, ja nonāk visniecīgākajā saskarē ar uguni. Bet viņi zina vairāk par mums - tāpēc, ka, uguns neskarti, tie dzīvo mūžīgi. Viņi redz cilvēkus dzīvojam un ejam bojā un saka, ka tie esot tikai tādi koku zari, ko var nolauzt un izmantot iekuram. Uguns izdziest, un prom viņi ir, viss beidzies. Bet mēnesnīcas cilvēki nemirst, un uguns tiem neko nenozīmē. Viņi raugās uz to no debesu tālēm, redz, kā tā visu sadedzina. Cilvēki parādās un atkal pazūd - kā koka zariņi, kas pavasarī izplaukst, bet rudenī tiek nocirsti, samesti ugunskurā - un to vairs nav. Un viņi saka: “Kāda gan nozīme būt cilvēkam?” Ja gribi kaut ko nozīmēt, tev jākļūst par mēness puiku. Tad visā tavas dzīves laikā uguns tevi nespēs apžilbināt un cilvēki nevarēs ievainot, jo pilnmēness naktī tu varēsi pievienoties mēness cilvēkiem un iet cauri gaisam, cauri jelkam, kas ir vēss - klintīm, koku stumbriem. Nokļuvis pie cilvēkiem, kas guļ siltās gultās, tu viņus sodīsi.

- Kā?

- Apsēžoties uz spilvena un uzliekot viņiem uz mutes šķidrautu. Tie vairs nevarēs ieelpot svaigo gaisu, kas nāk no mēness, bet atkal un atkal vilks plaušās vienu un to pašu gaisu, kļūdami aizvien trulāki. Saule izstaro siltumu, bet mēness - svaigu gaisu. Tas ir mēness cilvēku darbs: viņi tīra gaisu ar mēnessgaismu.

Lūiss runāja ar tik dīvaini kaismīgu naivete^29, ka Reičela Vita vienlaikus gan uzjautrinājās, gan juta šermuļus skrienam pār kauliem. Varbūt viņš gluži vienkārši bija plānprātiņš?

- Kas tev sastāstījis visas šitās muļķības? - viņa asi vaicāja.

Viņš tikpat asi, bet apvaldīti atbildēja:

- Mēs tam ticējām, kad bijām bērni.

- Bet tagad tu taču tam netici? Galu galā tās ir tikai bērnišķības.

Lūiss dažus mirkļus klusēja.

- Nē, - viņš atteica savā ironiskajā, ikdienišķajā balsī. - Es jau zināju, ka padarīšu sevi par muļķi, runādams par to visu. Bet mums galvā mēdz iešauties visdažādākās domas, dažas paliek prātā, citas - ne. Man liekas, ka jūsu izvaicāšana par Dievu ierosināja mani uz šīm atmiņām. Nezinu, kam es īsti ticu - katrā ziņā tas nav tas, ko pielūdz baznīcēni. Neviens no mums nedomā par Dievu, kad jānopelna izlika vai, kā tas ir ar jūsu kārtas cilvēkiem, jātērē savi līdzekļi. Tad mēs domājam par to, ka maize jāpērk par naudu un jāapmaksā pat naktsguļa. Mums jāstrādā. Jums jāpārvalda savi īpašumi un jāraugās, ka saņemat iztērētajai naudas summai atbilstošu preci. Bet cilvēka prāts allaž ir visādu iedomu pilns. Dažiem, kā manai tantei un tēvocim, tur mājo tikai domas par reliģiju un elli, kas paredzēta visiem, vienīgi viņiem pašiem ne. Citiem atkal galva pilna ar domām par naudu, naudu, naudu un to, kā iegūt vēl neiegūto. Vēl ir cilvēki - un pie tiem piederat arī jūs, kam allaž gribas uzzināt, kādas domas nodarbina citus. Daži priecājas paši par sevi un ļauj, lai cili par viņiem domā, vēl daži - kā lēdija Keringtone - nezina, ko ar sevi iesākt. Es negribu, lai manā galvā rosītos tās pašas domas, kas citiem cilvēkiem. Piederu pie tiem, kam tīk domāt savas domas. Un, kad redzu krītam spožu zvaigzni, tāpat kā šonakt, es pie sevis nodomāju: “Debesīs notikusi kustība. Pasaule atkal pārmainīsies. Tie, kas atrodas tālu no mums, kaut ko nometuši, un mums tas būs jāpieņem, gribam to vai ne. Rīt katrs no mums piedzīvos pārmaiņas, ko atsūtījušas debesis, patīk mums tas vai nepatīk." Tā es gribu domāt, un ļaujiet man to prieku!

- Es domāju, ka tu taču zini, kas īstenībā ir krītoša zvaigzne un ka augustā to ir daudz, jo mēs šobrīd esam tādā joslā?

- Jā, cienītā kundze, man par to ir stāstījuši. Bet galīgi bez nozīmes tāda akmeņu krišana no debesīm vis nav. Tas ir tāpat, kā dabūt pa galvu ar ābolu, ko kāds metis pāri žogam tai brīdī, kad gājāt tam garām. Vai arī kāds sviež ar akmeni, lai pārsistu jums galvu. Nekad neticēšu, ka debesis varētu būt kā tukša māja, kurai no jumta krīt šīfera gabali. Pasaule dzīvo savu dzīvi, sava dzīve ir arī debesīm, un tas, ko mums sūta, nav nekādi akmeņi, kas, noripojuši pa stāvu nogāzi, iekrīt dīķī. Debesis virmo un trīsuļo, tur notiek daudz kas tāds, ko mēs nezinām. Gribu palikt pie savām domām.

- Nekad nedomāju, ka tu spēj tik daudz runāt.

- Nē, cienītā kundze. Parasti es tik daudz nerunāju. Te vainīga jūsu izprašņāšana par Dievu vai arī šī nakts. Es neticu Dievam un tam, ka, tikumīgi dzīvojot, var nokļūt paradīzē. Nepielūdzu arī elkus, tāpēc neesmu pagāns, lai gan tante mani tā sauca. Jau zēns būdams, es neparko negribēju ticēt tam, ko man mēģināja ieborēt galvā gan mājās, gan svētdienas, gan ari parastajā skolā. Tā kā vīrieša prātam jābūt ar kaut ko nodarbinātam, es pieturos pie nostāstiem, kam ticēju zēnībā. Zinu, ka tās ir bērnišķīgas muļķības. Bet mani tās apmierina. Labāk nekā tas, kam tic citi cilvēki. Jūsu kalpotājs Fēnikss ir tāds pats kā es. Lai nu kā, bet tā ir manis paša, ticība, ko esmu izraudzījies kopš bērnības, un man tā patīk labāk par citām. Jūsu taujāšana par Dievu padarīja mani pļāpīgu. Es nekad nebūšu piederīgs pie kāda kluba vai arodbiedrības, un Dievs manā uztverē ir gluži tas pats.

Pateicis to, Lūiss viegli pieskārās ar papēžiem pie sava zirga sāniem, un Senmors, satraukti dancodams, aizaulekšoja pa lielceļu, uz kura viņi nupat bija nokļuvuši. Vita kundzei nācās jāt viņiem nopakaļ, cik nu ātri vien viņa spēja.

Kad viņi nokļuva līdz viesnīcai, kurā Vita kundze pa telegrāfu bija pasūtījusi istabas, Lūiss nozuda. Viņa palika viena un iegrima grūtās pārdomās.

Lēni gaistošajā rīta miglā viņi vēl nebija nojājuši ne divdesmit jūdzes no Meritonas, kad Vita kundze ar sev neraksturīgu, skumju un tālumā vērstu skatienu pagriezās seglos, lai uzrunātu Lūisu.

- Neesi pārsteigts, Lūis, par to, ko tagad tev sacīšu. Ko tu man atbildētu, ja zinātu, ka es gribu ar tevi apprecēties?

Līiiss uzmeta viņai ašu mirkli un tūlīt pat kļuva modrs.

- Es teiktu, ka jūs īstenībā tā nemaz nedomājat, -viņš steidzīgi atbildēja.

Jā, bet... - viņa vilcinājās, un seja tai bija skumja un nogurusi. - Pieņemsim, ka es patiešām tā domāju, ka nudien, no visas sirds gribu ar tevi apprecēties un būt tava sieva, - viņa raudzījās kaut kur prom, pāri laukiem. - Ko tad tu man atbildētu?

Vita kundzes balss bija bēdīga un mazliet aizlūzusi.

- Ak, ko nu, cienītā kundze! - viņš atteica, saraucis uzacis un viegli purinādams galvu. - Es vienalga sacītu, ka jūs to nedomājat nopietni. Jums būs kaut kas uznācis.

- Bet ja nu es esmu gribējusi, lai man kaut kas uznāk?

Lūiss kratīja galvu.

- Tas neietu cauri, cienītā kundze! Daži cilvēki ir mīcīti no rupjiem miltiem, un pie tiem piederu arī es. Cili rūpīgi izveidoti kā smalkmaizītes - un tāda ir lēdija Keringtone. Vēl citiem mīklai piejaukts šaujamais pulveris. Tie līdzinās patronām, ko lādē šautenē, cienītā kundze.

Viņa nepacietīgi klausījās.

- Nerunā tagad par mani, kūkām un smalkmaizītēm, tam visam nav nekādas nozīmes. Parasti tu atbildi īsi: "Jā, cienītā kundze! Nē, cienītā kundze!” Ar to patlaban būtu gana. Vai tu gribi sacīt “jā!” vai “nē!”?

Viņu acis sastapās. Kundze atkal gribēja Lūisu izsmiet.

- Nē, cienītā kundze! - viņš gluži vienaldzīgi atbildēja.

- Kāpēc?

Gaidot uz atbildi, viņa pamanīja, ka Lūisa pļāpīguma avoti izsīkuši, viņa seja atkal kļuvusi atturīga un noslēgta, kāda tā allaž mēdza būt. Izņēmums bija šīs divas pēdējās dienas, kad viņa seju bija skārusi neparasta līksmība.

Lūiss cieši lūkojās viņai acīs, un šis skatiens bija vienaldzīgi drūms un aizvainots. Lūiss raudzījās uz Vita kundzi tā, it kā viņus šķirtu bezgalīgas jūras un bezgalīgi klajumi. Likās, ka viņš ar savu acu skatu novieto Vita kundzi aiz iedomāta žoga. Aukstas dusmas, sastingušas kā lava, tika bezkaislīgi vērstas pret viņu un visiem viņai līdzīgajiem.

- Nē, cienītā kundze. Es nevaru dot savu augumu sievietei, kura to neciena.

- Bet es taču to cienu, tik tiešām! - viņai gluži kā meitenei karsa vaigi.

- Nē, cienītā kundze. Tas nav tā, kā es to saprotu, - viņš atbildēja.

Lūisa balsī jautās dusmas un atturīga nepatika pret Vita kundzi.

- Un kā tad tu to saproti? - viņa vaicāja, un Vita kundzes tonī atkal skanēja sarkasms.

Viņai bija skaidrs, ka, būdama sieviete, kurai var pieskarties un ar kuru var mīlināties, viņa uztverē tā kļūst par kaut ko atbaidošu un tikai.

- Šobrīd man jākalpo sievietei, lai nopelnītu savu algu, - Lūiss teica. - Es nekad nespētu pieskarties ar savu augumu sievietei, kurai esmu kalps.

- Tu neesi mans kalps - algu tev maksā mana meita. Galu galā tas viss attiecas tikai uz vīrieti un sievieti, nevis uz viņu sabiedrisko stāvokli.

- Neviena sieviete, kas būtu man fiziski tuva, nerunātu ar mani vai nedomātu par mani tā, kā jūs runājat un domājat, - viņš atteica.

- Bet... - viņa stostījās, - es domāju par tevi ar mīlestību. Kā tu vari būt tik aplams un ņemt ļaunā manu runas veidu? Tu taču zini, ka tā ir tikai maniere.

- Jums kā sievietei nav ne mazākās cieņas pret vīrieti, - viņš sacīja.

- Cieņa! Cieņa! - Vita kundze izkliedza. - Es tūlīt zaudēšu pēdējās cieņas paliekas. Zinu, ka spēju mīlēt vīrieti. Bet vai šis vīrietis spēj mīlēt sievieti...

- Nē, - teica Lūiss. - Nekad neesmu varējis, un domāju, ka nekad ari nevarēšu. Jo es to negribu. Jau domas vien man liek sajust kaunu.

- Ko tu ar to gribi teikt? - viņa iesaucās.

- Nekas šai pasaulē man neliktu justies tik apkaunotam, - viņš atbildēja, - kā sieviete, kas uz mani kliegtu un ņirgātos par mani, kā esmu redzējis sievas kliedzam un izsmejam savus vīrus. Neviena sieviete nepieskarsies manam augumam, vienlaikus izsmejot vai nicinot mani. Neviena.

- Bet vīrieši dažreiz ir pelnījuši, ka tos izsmej vai pat nicina.

- Nē. Es pie tiem nepiederu. Un to nedrīkst darīt sieviete, kurai esmu pieskāries ar savu augumu.

- Vai tu esi tik nevainojams?

- Nezinu. Bet, ja es pieskaros sievietei ar savu augumu, viņai jājūt cieņa pret to, ko es pats nekad neesmu nicinājis. Nekad!

- Ko tad tu nekad neesi nicinājis?

- Savu augumu! Un savu saskarsmi ar sievieti.

- Kāpēc tu tik ļoti izcel savu augumu?

Un Vita kundze paraudzījās uz Lūisu ar mazliet augstprātīgu izsmieklu kā zobodamās.

Viņš auksti un cieši raudzījās tai acīs, radīdams starp viņiem nepārvaramu atstatumu.

- Vai tad tu sagaidi, lai mūsdienu sieviete joprojām būtu padevīga verdzene? - viņa dzēlīgi vaicāja.

Bet Lūiss tikai raudzījās uz viņu, vēsi, atturīgi, noraidot jebkuras attiecības.

- Vīrieša un sievietes savstarpējā saskarsmē abiem jābūt kā ņēmējiem, tā devējiem. Vīrietis nevar gaidīt, lai viņu vienmēr padevīgi dievinātu.

Viņš skatījās uz Vita kundzi auksti un diezgan neizteiksmīgi, tādējādi attālinot viņu no sevis. Tad Lūiss pagrieza zirgu un strauji aizauļoja pa ceļu. Vita kundze palika iepakaļ.

Viņa palaida savu zirgu soļos un nodevās pārdomām.

“Tas nu gan ir viens mazs, ķildīgs gailēns. Zirgu puisis! Padomā tikai! Iedomājies, ka var diktēt sievietei savus noteikumus!”

Vita kundze bija iemīlējusies Lūisā. Un dīvainā kārtā viņš arī bija iemīlējies Reičelā. To nodeva Lūisa savādā, nedabiskā līksmība un negaidītais pļāpīgums. Bet viņš negribēja pieļaut, ka tā kļūst viņam fiziski tuva. Nepieejams kā kaktuss, Lūiss sargāja savu “augumu” no saskarsmes ar viņu. It kā šī saskarsme būtu kāds nāvīgs apvainojums, kas varētu liktenīgi ievainot Lūisa lielisko “augumu”.

Lecīgais zvirbulēns!

Lai auļo vien uz priekšu! Tik un tā Lūisam kaut kur būs jāapstājas un viņa jāsagaida.

Viņa sastapa to pie nākamā ciemata. Lūisa seja bija bāla un apņēmīga. Viņai bija skaidrs, ka viņš jūtas

\

apvainots, tādēļ ieņēmis sastinguša nejūtīguma pozu.

“Visos vīriešos galu galā slēpjas viens un tas pats,” Vita kundze teica pati sev, “tukša tēviņa uzpūtība, augstprātīgas iedomas par savas personas svarīgumu.”

Viņa arī pajāja tam garām ar maskai līdzīgu seju un devās taisnā ceļā uz viesnīcu.

- Vai varat pasniegt pusdienas man un manam kalpotājam? - Vita kundze apjautājās viesnīcā.

Viņai par laimi, šī viesnīca apkalpoja automobilistus, pretējā gadījumā atbilde būtu bijusi - nē!

- Domāju, ka būs labāk, ja es uzteikšu darbu pie lēdijas Keringtones, brīdinot par to nedēļu iepriekš, -sacīja Lūiss, kad viņi jau tuvojās Meritonai.

Mazais savādnieks! Turklāt vēl nekauņa!

- Tas ir pilnīgi tavā ziņā, - Vita kundze atteica.

Maršalpleisā viņu jau gaidīja dažas vēstules no

meitas.

"Mīļo māt! Neilgi pēc Tavas aizceļošanas ieradās Flora un pilnā sparā pieprasīja savu upuri — kā Seiloks^30 mārciņu gaļas. Viņa gribēja arī tūlīt uz vietas samaksāt.

Prieka pilna, es viņai atteicu. Viņa sacīja, ka “Harijam’’ esot daudz labāk, un uzaicināja mūs abus paviesoties Korabečholā, līdz viņš galīgi atveseļosies. Tādējādi tiktu aiztaupītas pūles taviem kalpotājiem, kamēr viņš joprojām bezpalīdzīgi piesaistīts gultai. Ieplānots viņu turp pārvest piektdien, ja viņa veselība to tiešām pieļaus. Saiņoju savas un viņa ceļasomas, sakopju mūsu viesošanās radīto nekārtību. Viņa mantas tiks nosūtītas taisnā ceļā uz Korabeču, manējās paliks tepat, kamēr izdomāšu, ko darīt tālāk. Rīt atkal atgriezīšos Flintsa fermā-darīšu to aiz pienākuma, lai gan neesmu nekāda labā slimnieka kopēja. Man tik ļoti gribas zināt, vai Riko viņu jau sauc par Fioritu vai varbūt par Floresitu. Tas atgādina man vecā Viljamsa joku: “Nu, teiciet man, mazā jaunkundzīt, no kādām puķēm iznāk vislabākais pušķis?” Un pats klusi nočukstēja atbildi: “No tām, kas aug vēdera lejasgalā!” Ak, dārgā, esmu tā nogurusi no naidīgām domām, bet ko citu lai daru?

Kad jūs ar Lūisu aizjājāt, Tu savā gumijas apmetnī izskatījies tik ikdienišķi romantiska. Ceru, ka ceļi nebija pārāk slideni un Tu varēji izklaidēties a la Madcmoiselle de Maupin. Neaizmirsti, mīļā, ka Tu nedrīksti nokaitināt mazo Lūisu, pirms neesat veikuši vismaz pusi ceļa...”

“Mīļo māt, mazliet cerēju, ka pirms prombraukšanas saņemšu no Tevis kādu ziņu, bet nepienāca neviena vēstule. Foresters mani aizveda uz fermu tieši pirms lenča. Riko jūtas daudz labāk, gandrīz jau

atguvis savu ierasto formu un pat mazliet vairāk. Viņš ļoti taktiski ierosināja, ka mēs varētu paviesoties Korabečā. Sacīju, ka Flora mani jau uzaicinājusi un man šī ideja šķiet laba. Tad pastāstīju viņam par Senmoru. Riko bija nedaudz aizvainots, un uz mirkli iestājās neapmierinātības pilns klusums. Pēc tam viņš sacīja: “Ļoti labi, mīlā. Ja tu vēlies šo dzīvnieku paturēt, dari to! Es tev viņu dāvinu." Es: ‘Tas ir tik jauki no tavas puses, Riko. Es taču zinu, ka atriebība ir salda. " Riko: “Atriebība, Lulliņ! Nedomāju, ka gribēju zirgu pārdot aiz atriebības! Darīju to tikai tāpēc, lai tiktu no viņa vaļā, turklāt Elora prastu Senmoru savaldīt." Es: “Bet tu taču zini, mīļais, ka viņa gribēja to kastrēt!" Riko: “.Nedomāju, ka to kāds patiesi gribēja. Mēs tikai pārspriedām, vai tādējādi nebūtu iespējams padarīt zirgu pakļāvīgāku. Vai viņa tev to teica?" Es: “Nē - to man pateica Fēnikss. Viņš to uzzināja no Floras zirgu puiša." Riko: “Ak Dievs! Zirgu puišu tenkas! Tātad tava māte aizjāja ar Senmoru, lai kopā ar Lūisu paglābtu to no briesmām! Es saprotu! Ceru, ka neatgadīsies nekas ļauns." Es: “Kam neatgadīsies?" Riko: “Ak, nepievērs tam uzmanību, mīļā! Tik jauki atkal būt ar tevi kopā. Tu izskaties atpūtusies. Līdz šim es domāju, ka rozes ‘Countess of Wilton '[31] ir visskaistākās pasaulē, bet tagad ieradies tu, un tās nobāl

tavā priekšā." Kristāla vāzē atradās dažas patiešām brīnišķīgas rozes, telpa bija to smaržas piesātināta. Es: “Kas tev tās atnesa?” Riko: “Ak, tās atnesa Flora!" Es: “Vai vāzi ari?" Riko: “Vāzi arī! Vai tas nav mīli no viņas puses?" Es: “Jā, protams! Bet viņa jau arī ir ziedu dieviete, vai ne?" Nabaga mīļums, viņš jutās aizkaitināts, ka es zobojos par slimnieku, tāpēc aprāvu savas dzēlības. Viņam no Londonas atsūtīts pāris brīnišķīgu slimnieka pidžamjaku - viena sārti dzeltena, rotāta ar rožu viju izšuvumiem, darināta no plāna auduma. Nelaimīgā kārtā Riko to jau paspējis apliet ar zupu. Otra jaka ir no sudrabaini zilganzaļa, mīksta brokāta. To viņš bija uzvilcis mugurā, mani sagaidot, un es nekavējos izteikt komplimentu. Viņam ir arī jauns gredzens - to atsūtījusi Aspazija Veingartnere. Jauks dārgakmens, kurā iegravēts Pri-aps* zem ābeles zara - vismaz tā Riko man izskaidroja šo gravējumu. Viņš savilka seju nerātnā grimasē un teica: “Nav nemaz tik slikti, ja tādu nabadziņu kā es paaugstina līdz Priapa pakāpei." Es apvaicājos, kas tā par Priapa pakāpi, bet viņš tikai atteica: “Ak, nekas!" Tad slimnieku kopēja sacīja: “Menbijas jaunkundze atnesa lielo klasikas vārdnīcu, jūs varat ielūkoties tajā." Tā nu es nodevos klasisko dievību izpētei. Šī pasaule allaž bijusi visai apšau-

*Priaps - (gr. Priupos) sengrieķu mitoloģija dārzu, ganāmpulku un ganību dievs, priapisms - izvirtība, noturīga dzimumorgāna crekcija.

\

bāms iestādījums, bet Riko kā dievs Priaps spētu to sabojāt vēl vairāk. Viņš staigātu pa augļu dārzu, naturāli gleznodams ābolus, un tad uzaicinātu nimfas tos nobaudīt. Un nimfas izliktos, ka āboli ir īsti: “Ak, ser Pripij, cik nedzirdēti nepieklājīgi āboliši!" Nekas nav samākslotāks par grēkošanu mūsdienās. Manuprāt, kādreiz arī grēks ir bijis dabisks.

Es garlaikojos, vēlētos, kaut šeit būtu mans zirgs.”

“Mīļo māt, priecājos, ka Tu esi apmierināta ar šo izjādi. Esmu pārliecināta, ka tā Tev atgādina kaut ko no vēstures, Tu droši vien jūties kā jeņķis karaļa Artura galmā^32, jādama pa šīm senajām gatvēm un romiešu laika ceļiem. Mani tie joprojām apbur - tiesa gan, pirms reāli ar tiem saskāros, fascinējams bija lielāks. Sāku justies kā īsta amerikāniete un noliegt pagātni. Kāpēc pagātne nevarētu pati sevi smalki apglabāt? Nevis sēdēt un gaidīt, lai tagadne to apbrīnotu.

Fēnikss atveda Popiju. Es par to ļoti priecājos -vakar jāju kādas piecas stundas. Biju apmierināta, ka varu tikt prom no fermas. Atnāca ārsts un teica, ka rīt Riko varēs pārvest uz Korabeču. Arī Flora ieradās, lai uzklausītu ārsta vērtējumu, un devās mājup, degsmes pārņemta. Riko acīmredzot nolēmis darināt viņas portretu, vēl gultā sēdēdams. Cik labi, ka tā nebūs mana gultasveļa, ko aptraipīs spilvenos atslīgušā Priapa palete.

Fēnikss domā, ka Tu gribi ar Senmoru doties uz Ameriku un man vajadzētu braukt Tev līdzi, atstājot Riko šeit. Es šaubos. Jūtos patlaban tik nereāli, it kā arī es pati nebūtu nekas vairāk kā vien Riko gleznojums uz kartona. Jūtos pārāk neīsta, lai pieņemtu kādu izšķirošu lēmumu. Šausmīgi, ja dzīvības plūsma cilvēkā apsīkst tiktāl, ka viņam gan viņš pats, gan visa apkārtne šķiet tikai kartona darinājumi. Esmu pārliecināta, ka tas ir sliktāk nekā būt mirušam. Sapratu to vakar, kad mēs ar Fēniksu ēdām piknika lenču upmalā. Redzi - es visās lietās atdarinu Tevi. Viņš sameklēja man dažas ūdens ķērsas, un tām bija tik mikla un dzīvu garša, ka es sapratu, cik pati esmu pamirusi. Fēnikss grib, lai mēs braucam prom un apmetamies uz dzīvi kādā Arizonas rančo. Tur mēs, ja gribētu, varētu audzēt zirgus, izmantojot Senmoru par ciltstēvu. Nezinu, vai ir kāda nozīme mainīt dzīvesveidu - vai atkal neatkārtosies viens un tas pats? Tikai Fēniksa savādi neizteiksmīgā seja dara manu sirdi mīkstu un uzdzen skumjas. Bet es zinu, ka viņš var būt arī nežēlīgs. To es reiz redzēju viņa sejā, kad viņš nezināja, ka tiek novērots. Tas tomēr būtu labāk par šo sastingumu un attiecībām ar Priapu, kas uzgleznots uz kartona. Au revoir^33, dārgo māmiņ! Turpini izklaidēties...”

“Mīļo māt, saņēmu Tavu no Meritonas sūtīto vēstuli. Priecājos, ka Tu tur esi ieradusies sveika un vesela kā miesīgi, tā garīgi. Saņēmu arī savādu vēstuli no Lūisa - to es še pievienoju. Kāpēc viņš man rakstīja šīs dīvainās rindas? Es viņam uzrakstīšu, lai ved Senmoru uz Londonu un sagaida mani tur. Telegrafēju Skvaira kundzei, lai sagatavo māju - došos tieši uz turieni.

Viss noritēja tā, kā to jau varēja paredzēt. Man tikai bija grūti to paciest. Tikko Riko novietoja automobilī, viņu tūdaļ pārņēma pašapzinīgs svarīgums - kā ievainotu drāmas varoni, ko iznesuši skatuves centrā. “Neesi nu tik svinīgs, Riko, mīļais!” mēģināju ar humoru viņu no šā stāvokļa izdabūt. “Neesmu svinīgs, mīļā, jūtos tikai mazliet pārejam citā kvalitātēNedomāju, ka viņš pats saprata, ko ar to gribēja teikt. Kad mašīna piebrauca, Flora gaidīja uz kāpnēm, tērpusies nežēlīgi baltās drānās. Viņai būtu atlicis vien apsiet priekšautu, lai izskatītos pēc īstas slimnieku kopējas - vai arī uzlikt galvā plīvuru un kļūt par līgavu. Starp mums runājot, ap viņu valdīja neciešama gaisotne - kā teiktu The līmes, tā bija sieviete, kas nokļuvusi pavedinošos apstākļos. Apspiestā balsī -Tu teiktu: šņākdama - viņa kompetenti izrīkoja divus kalpotājus. Tad es ievēroju, ka Florai tobrīd piemita ari kaut kas no priesterienes, tā bija Kasan-dra^34, kas sagatavoja sevis apgānīšanu, Ifigēnija ar Riko kā Orestu uz nestuvēm^35. Rīko bija atvēlēta jauna istaba apakšstāvā ar izeju tieši uz nelielu dārziņu. Jādomā, ka tas bija Floras buduārs. Ļāvu, lai kopēja un kalpotāji novieto Riko gultā. Flora satraukti rosījās gaitenī. “Ak, cik brīnumjauka istaba! Kāda krāsu bagātība, kāds skaistums!" Riko skandēja kā drāmas varonis no aizkulisēm. Jāteic, ka man tas viss atgādināja ražas svētkus - rozes un gailardijas ēnainākos stūrīšos, rudzupuķes gaismā, vīnogulāju lapām rotāts trauks ar vīnogām un persikiem. “Es tik ļoti vēlos, lai viņš šeit būtu laimīgs,” satikusi mani gaitenī, sacīja Flora. “Jūs viņu pazīstat vislabāk. Varbūt viņam vēl kas nepieciešams?” Es: "Nu, ja jūs piesēstos pie klavierēm un uzdziedātu, esmu pārliecināta, ka viņam tas patiktu. Vai jūs nevarētu nodziedāt “Ak, mana mīla ir kā sarrkana, sarrkana rroze!”[36]” Tu taču zini, kā Riko mēdz atdarināt skotu izmīl u!

Paldies Dievam, ka mana guļamistaba ir augšā. Kopēja guļ nelielā kambarītī blakus Riko istabai. Ed-vardsi joprojām ir šeit, jaunā blondīna ģīmi rotā varen futūristisks^37 plāksteris. “Šausmīgi jauki, ka jūs atbraucāt!" viņš man teica, skatīdamies ar vienu aci un dedzīgi spiezdams manu roku. Kā Tev patīk mana nekaunīgā atbilde? “Šausmīgi laipni, ka Mcnbijas jaunkundze ļāva man ierasties, ” es teicu. Viņš: “Ak, Flora jau allaž bijusi lāga meitene un lielisks biedrs! ”

Nezinu, kas īsti par lietu, bet man visas šīs norises velnišķīgi sabojāja garastāvokli. Jutu, ka nespēšu brokastot kopā ar šo spožo, jauneklīgo kompāniju un klausīties nemitīgās tērgas par viņu tenisu, viņu polo un viņu medībām, kā arī paciest flirtēšanu, kas mani padara vai slimu. Palūdzu, lai paplāti ar brokastīm ienes manā istabā. Lai kā arī censtos, es nebūtu spējusi apvaldīt dusmas.

Ak, un Riko! Viņš patiesi ir briesmīgs - guļ te gultā un ausās kā Adonīss^38, kurš gaida, ka viņu pārliecinās nemirt. Pamanās noķert kādu klusu brīdi, lai satvertu Floras roku, spiestu to pie lūpām, čukstēdams: “Mīļā Flora, cik šausmīgi laba tu esi pret mani!” Un Flora pretim: “Es būtu vēl labāka, ja vien zinātu, kas tev vēl nepieciešams, Harij!” Un viņa tik mundri tiek ar visu galā. Nē, tas man ir par daudz. Humora izjūta sāk mani pamest - tas nozīmē, ka man ir pārāk slikts noskaņojums, lai es spētu pazoboties par to visu. Jūtu, ka palieku mazākumā. Briesmīgi iedomāties, ka vairākums šīs pasaules jauno cilvēku ir tādi paši kā šie: tik mundri, dzīvespriecīgi, biedriski, libido pārpilni. Cik šausmīgi!

Es sacīju Riko: “Tu jūties te ļoti ērti, vai ne?” Viņš: “Ērti? Es jūtos kā debesīs!" Es: “Vai tu neiebilstu, ja es dotos prom?" Mēma pauze. Viņam šausmīgi bail palikt pie Floras vienam. Kamēr es esmu līdzās, Riko jūtas drošs - kuru katru brīdi viņš var atkāpties likumīgās laulības klēpī. Viņš: “Kurp tu gribi doties, mīļā?" Es: “Pie mātes. Uz Londonu. Māte iecerējusi braukt atpakaļ uz Ameriku, viņa grib, lai es arī braucu." Riko: “Bet tu taču negribēsi atgriezties t-u-u-r!" Tu zini, māt, cik ļauni Riko prot izcelt kādu vārdu, padarot to līdzīgu indes šļācienam. Mani tas aizkaitināja. “Neesmu par to tik pārliecināta," es atbildēju. Riko: “Ak, bet tu tak nespēsi paciest to briesmīgo Ameriku. " Es: “Gribu vēlreiz pamēģināt." Riko: “Bet, Lū, mīļā, kad tu tur nokļūsi, būs jau sākusies ziema. Un man šis ir galīgi nepiemērots brīdis doties pāri okeānam. Tikko esmu sācis gūt panākumus Anglijā. Kad būšu pārliecināts par savu stāvokli šeit, muksim pāri Atlantijas okeānam, lai nopelnītu viņā pusē kādu dolāru, ja nu tu tā gribi. Pat ja es būtu vesels, aizbraukšana tieši šobrīd būtu manai karjerai liktenīga. Mani panākumi Londonā tik tikko sūkuši iezīmēties, bet Ņujorkā jāierodas kā nobriedušam, slavenam un nozīmīgam Māksliniekam, Es: “Bet mēs ar māti nemaz nedomājam braukt uz Ņujorku. Kuģosim tiešā ceļā uz Ņūorleūnu, ja tas būs iespējams, vai uz Havanu. Tad dosimies tālāk uz rietumiem, uz Ameriku.” Nabaga zēns raudzījās uz mani, galīgi satriekts. “Bet, mīļo Lulliņ, vai tu gribi teikt, ka atstāsi mani nelaimē uz visu ziemas sezonu? To tak tu nebūsi domājusi. Tagad, kad mums patiesi ir tik brīnišķīgas attiecības!” Biju pārsteigta par jūtu dziļumu, kas skanēja viņa balsī - cik daudz Riko nozīmēja viņa mākslinieka - populāra gleznotāja -karjera! Nekad nebūtu tam ticējusi. Tu zini, māt, ka mums ir līdzīgas domas par krāsas triepšanu uz audekla - jebkurš smērējums, kas bijis iespējams, ir jau uzķēpāts, tāpēc cilvēkiem vajadzētu mest šai nodarbībai mieru. Riko ir tik saprātīgs. Vienmēr domāju, ka viņš mazliet vīpsnā par šo savu nodarbošanos, lai gan man kārtējo reizi jāpārliecinās, ka viņš uztver to pilnīgi nopietni. Viņa karjera! Britu moderno mākslinieku apvienība - varbūt pat Karaliskā akadēmija! Mēs taču tikāmies ar tādiem ļaudīm Londonā. Un tie Riko gleznotie portreti! Viņš būtu ar mieru kļūt par otru Lāslo vai trīspadsmito Orpenu^39 un tad laimīgi mirt. Ak, māt! Kā tas iespējams, ka tam visam kāda acīs ir tik liela nozīme?

Biju no tiesas samulsusi, kad sapratu, cik tuvu pie sirds viņam ir karjera un ka es varbūt visu sabojāju. Gāju prom, lai mierīgi to pārdomātu. Tad es sapratu, cik ļoti Tevi nevar ciest un cik ļoti pēc īsa brīža necietīs arī mani. Naids pret cilvēkiem, to paradumiem un izvairīgo dabu pārņēma visu manu būtni. Es jutos tā, it kā spertu tiem sejā - kā Senmors iespēra tam jaunajam vīrietim. Īstenībā es, protams, tā nekad nedarītu. Un es nedomāju, ka būtu izlēmusi pateikt Riko to visu, ko deklarēju mūsu pēdējās sarunas laikā, ja viņš te, Korabečholā, negulētu kā tāda šķirnes cūka āboliņa laukā. Viņš visu mūžu ir bijis pazīstams ar Menbijiem, Riko un viņi - tās ir viena motora detaļas. Kopā ar Floru viņš būs daudz laimīgāks, pareizāk sakot, viņš daudz labāk iederēsies viņai pie sāniem, jo pilnai laimei tomēr traucēs iekšējā pretestība, ko Riko sevī saglabājis. Es savas iespējas esmu izsmēlusi. Negribu un atsakos kaut kur “iederēties”. Jūtos kā tāda olas čaumalas kripata, kas nejauši iekļuvusi majonēzē, - to nevar sakult kopējā masā, atliek tikai izņemt. Zinu, ka cietīšu neveiksmi un sabojāšu Riko karjeru, pat palikdama šeit. Kļūšu aizvien rupjāka un vēl naidīgāka pret cilvēkiem, nekā jau esmu tagad Korabečā, un Riko dabūs nervu sabrukumu.

Tā - nu esmu viņam to pateikusi. Pasacīju šovakar, kad neviena cita nebija tuvumā: “Riko, mīļais, uzklausi mani nopietni! Es šos ļaudis nevaru paciest. Vēl viena nedēļa, un es vai nu palikšu slima, vai sākšu tos apvainot, kā to dara mana māte. Negribu, lai notiktu nedz viens, nedz otrs. ” Riko: “Bet, mīļā, vai tad visi nav ļoti jauki pret tevi?” Es: “Es tev saku, ka nonākšu līdz kraham, kā tas notika ar Senmoru, ja man te vēl jāpaliek. Es vienkārši nevaru ciest cilvēkus. " Nabaga mīļums, viņa seja sastinga raižpilnā grimasē. Viņš saprot, ko es domāju, jo, kaut arī viņi nemitīgi glaimo Riko iedomībai, arī viņš tos patiesībā nevar ciest tikpat stipri kā es. Bet personīgās iedomības veicināšana viņam dzīvē ir galvenais. Viņš: “Lū, mīļā, vai tad tu nevari pagaidīt, līdz es varēšu celties, un tad brauksim prom uz Tiroli vai pārmaiņas pēc uz kādu citu vietu?’9 Es: “Vai tu negribētu braukt kopā ar mani uz Ameriku, uz dienvidrietumiem? Tur ir ļoti skaisti.” Redzēju, kā mainās viņa sejas izteiksme, tā kļuva ļauna, gandrīz naidīga. Viņš: “Tev tik ļoti gribas man visu sabojāt? Vai tāpēc es tevi apprecēju? Vai tu dari to ar nolūku?" Es: “Priekš manis viss jau ir sabojāts. Saku tev, ka nevaru ciest šos cilvēkus - tavas Eloras, tavas Aspazijas un tavus uzbāzīgos, jaunos angļu vīriešus. Galu galā es, tāpat kā mana māte, esmu amerikāniete, un man jābrauc atpakaļ. " Viņš: “Patiesi! Un man jādodas līdzi - kā piederīgam pie bagāžas? Koferis ar etiķeti!" Es: “Dari, kā pats vēlies, Riko!" Viņš: “Lūdzu Dievu, kaut tu, mīļā Lū, rīkotos saskaņā ar savām vēlmēm. Baidos, ka tu dari to, ko vēlas Vita kundze. Allaž esmu dzirdējis, ka māte esot lielākais svētums pasaulē.” Es: “Nē, dārgais, es vienkārši nevaru ciest cilvēkus." Viņš (ņirdzīgi): “Un jādomā, ka es ietilpstu šai jēdzienā “cilvēki"!" Kad viņš to bija pateicis, sapratu, ka tā ir taisnība. Kādu brīdi abi klusējām. Tad viņš apdomīgi sacīja: “Ļoti labi, mīļā! Ceļo vien uz zvaigžņu un svītru zemi^40, es palikšu tepat un turpināšu savu darbu. Un, kad tev tās zvaigznes un strīpas būs līdz kaklam, tu vari atgriezties un ieņemt savu vietu man līdzās." Pie tā arī palikām.

Tiks paziņots, ka mums abām Tcksasā jānokārto kādi steidzami darījumi, kas saistīti ar mūsu īpašumiem - tas izklausās varen labi - tāpēc mēs steidzīgi aizceļojam uz Statiem, kā viņi to sauc. Nākamās nedēļas sākumā braukšu uz Londonu.”

Vita kundze ar apmierinājumu izlasīja šo garo vēstuli. Viņu pašu bija pārņēmušas dīvainas ilgas pēc Amerikas. Vita kundze nebūt neidealizēja savu dzimteni, arī tur viņā rūga neapmierinātība tāpat kā šeit,

Eiropā. Viņa nedomāja, ka atgriezīsies nez kādā tur apsolītajā zemē. Nē, Amerikā Vita kundze turpinās piktoties un zoboties tādā pašā garā. Bet tas vismaz būs Amerikā, viņas dzimtenē. Un tieši to Vita kundze vēlējās.

Viņa pacēla vienkāršo papīra lapu, kas bija pievienota Lū vēstulei. Tā bija Lūisa vēstule, tīri labi uzrakstīta:

“Lēdija Keringtonc, rakstu, lai paziņotu Jums un seram Henrijam, ka uzskatu par labāku uzteikt savu vietu pie Jums, jo visi tad justos ērtāk. Atrakstiet man un paziņojiet, ko Jūs gribat, lai es daru ar Senmoru, un es visu izpildīšu. Dziļā cieņā pret lēdiju Kering-toni un seru Henriju, palieku Jūsu padevīgais kalps Morgans Lūiss.”

Vita kundze nolika vēstuli malā un sēdēja, raudzīdamās ārā pa logu. Viņu pārņēma dīvaina sajūta - it kā tās dvēsele būtu jau atdalījusies no viņu ietverošās realitātes. Vita kundze bija šeit, Oksfordšīrā, šeit bija viņas ķermenis, bet gars mājoja kaut kur citur. Viņu pārņēma apātija. Vita kundze ar pūlēm piespieda sevi aizrakstīt juristam Londonā, lai atbrīvotos no visām saistībām, kas viņai še Anglijā bija. Pēc tam Vita kundze aizrakstīja uz viesnīcu, kurā parasti apmetās, kad bija Londonā.

Pirmo reizi mūžā Vita kundze vēlējās, kaut viņas rīcībā būtu bijusi kāda kalpone, kas tās vietā padarītu visādus sīkumus. Visu mūžu viņai bija piemitusi pārāk liela enerģija, lai paciestu kādu rosāmies sev apkārt. Nu tam bija pienācis gals. Vita kundzes roku locītavas šķita nejutīgas, it kā viņu būtu atstājuši pēdējie spēki.

Kad viņa nogāja lejā, tai paziņoja, ka Lūiss gribot ar viņu runāt. Kopš viņi bija ieradušies Meritonā, Vita kundze Lūisu tikpat kā nebija redzējusi.

- Saņēmu vēstuli no lēdijas Keringtones, cienītā kundze. Viņa grib, lai es nogādāju Senmoru uz Londonu un sagaidu viņu tur. Bet viņa vēl raksta, ka pēc konkrētiem rīkojumiem man jāgriežas pie jums, cienītā kundze.

- Ļoti labi, Lūis. Pēc pāris dienām es arī došos uz Londonu. Nokārto, ka Senmors vēl šonedēļ tiek nogādāts uz Londonas staļļiem. Ja tev kas nepieciešams, griezies pie manis. Un nerunā par to, ka gribi atstāt dienestu pie manas meitas! Mēs vēlamies, lai tu un Senmors braucat mums un Fēniksam līdzi uz Ameriku.

- Un jūsu zirgs, cienītā kundze?

- Es to atstāšu šeit, Meritonā. Atdošu Etertones jaunkundzei.

- Ļoti labi, cienītā kundze!

“Mīļo meit, nākamsestdien būšu savos vecajos apartamentos Meifērā. Tajā pašā dienā apmeklēšu ari Tavu māju, lai pārliecinātos, ka Tavai pārbraukšanai viss sagatavots. Lūiss nokārtojis zirga pārvešanu ar vilcienu, rit viņš dosies uz pilsētu. Viņa vēstulei par iemeslu bija tas, ka es viņam jautāju, vai viņš negribētu ar mani apprecēties, un Lūiss mani noteikti noraidīja. Bet j^ar to es Tev pastāstīšu vēlāk. Mēs ar Tevi esam kā rakstu pratējs un farizejs^41 - man netīk rakstīt garas vēstules, Tu, sākusi rakstīt, nespēj vien beigt...“

“Vismīļo māmiņ, jūtu, ka Tu esi bijusi pārsteidzīga, bet zinu, ka nav jēgas skandināt: “Kā tu to varēji?” Es tikai brīnos, kā Tev vispār ienākusi prātā doma par precībām. Ja Tu zinātu, mīļā, cik ļoti katra mana šūniņa tiecas tikt no tā visa laukā. Jūtos kā cilvēks, kam pēc varmācīga uzbrukuma sāp visas skrambas. Es tagad tik labi saprotu, kāpēc Jēzus teica: “No// ine tangere ”[42] Nepieskarieties man, es vēl neesmu devies augšup pie Tēva. Viņam jau bija sagādāts tik daudz sāpju, ka viņa pacietība bija izsmelta, un viņš juta, ka nespēs vairs panest ne mazāko pieskārienu savam ķermenim. Ar mani ir gluži tāpat. Tik tikko pieciešu Elenu, kad viņa sniedz man kādu tērpu. Kas attiecas uz vīrieti un laulībām -nu, nē! Noli mc tangere, homine![43] Neesmu vēl devusies augšup pie Tēva. Ak, atstājiet jel mani vienu, pavisam vienu! Tas ir mans izkliegtais lūgums visai pasaulei.

Savādi, bet šķiet, ka Fēnikss saprot, ko es jūtu. Viņš tik saprotoši atstāj mani vienatnē, kā piešķirdams man vientulības apvalku vai vismaz pasargādams mani tajā no traucējumiem. Esmu viņam par to pateicīga.

Riko, gluži pretēji, uztver manas vientulības alkas kā apvainojumu sev. Viņš vēlas, lai pastāvētu vismaz maldinoša tuvība acu apmānīšanai. Ak, tuvība! Jau domas vien par to man dara sāpes, un nepieciešamība izlikties atņem pēdējos spēkus.

Jā, es ilgojos doties prom uz rietumiem, prom no šīs pasaules, es ilgojos būt mirusi un pārcelties uz citu dzīvi ielejā, ko dzīvība vēl nav skārusi.

Riko man vaicāja, ko es darīšot ar Senmoru. Kad teicu, ka ņemsim viņu līdzi, viņš iesaucās: “Ak, Corpus (ielieti![44]" Nezinu, ko šī frāze nozīmē, bet Riko sarkasms aizskāra mani līdz sirds dziļumiem.

Tiksimies rīt...”

Augusta nogalē Lū kopā ar kalponi un Fēniksu ieradās pilsētā. Cik jauki bija Londonā pabūt vienai, tikai ar saimniecības vadītāju un kalponi. Brīnišķīgs šķita pats fakts, ka nu viņa bija viena pati tur, kur allaž kāds tai komplektā nāca līdzi. Tas padarīja visu apkārtni tik neparastu. Reālais kļuva rēgains - pat viņas mazā viesistaba pārvērtās par spokainu telpu, kas piederēja mirušiem cilvēkiem, kuri tajā reiz bija dzīvojuši, vai visām mirušajām paaudzēm, kas šādu istabu radījušas, vadoties no savām dīvainajām vēlmēm un priekšstatiem par mājīgumu. Viņā pašā šīs vēlmes pēkšņi bija apdzisušas - izdegušas kā spuldze, kas savu laiku nokalpojusi. Un nu Lū raudzījās uz savu gaišo, atturīgi iekārtoto istabiņu ar nelielo zaļa ahāta vāzi un diviem mazajiem porcelāna putniņiem, un mīkstajiem, noapaļotajiem krēsliem kā uz kaut ko rēgainu, kā uz telpu, kas izstādīta muzejā. Domās viņa piestiprināja etiķetes pie mēbelēm: Lēdijas Luīzes Keringtones atzveltnes krēsls, pēdējo reizi lietots 1923. gada augustā. Šis process nebija nepieciešams nākamo paaudžu informēšanai, tas bija vajadzīgs, lai viņa pati sevi pārceltu citā pasaulē, citā eksistences sfērā.

- Mana māja, mana māja, mana māja, kā gan £s kādreiz varēju veltīt tai tik daudz rūpju! - Lū nemitējās pie sevis atkārtot.

Māja viņai tagad šķita kā veca cepure, ko negaidīti atrod, rūpīgi noglabātu vecā cepurkārbā. Kādas šausmas - tā reiz esot bijusi “moderna” cepure!

Ieradās Lūiss un apsēdās uz viena no viņas smalkajiem, mēļajiem krēsliem, un zem viņa kājām bija smalks, sens turkmēņu paklājs. Lū bija pārsteigta par Lūisa izskatu. Viņš, kā parasti, bija tērpies haki krāsas jājambiksēs, ādas gamašās un izbalējušā, zilā kreklā. Bet Lūisa mati un bārda bija rūpīgi apcirpti, viņš izskatījās ļoti kārtīgs. Lūisa jaunais, skaidrām līnijām iezīmētais apveids, kas izstaroja tikko samanāmu spozmi, zīdainajā, austrumnieciski iekārtotajā telpā nešķita nedz rupjš, nedz piedauzīgs - ja neņem vērā smagos, vienkāršos zābakus. Drīzāk jau viņa klātbūtne padarīja veco paklāju un balto porcelāna senlietu juteklisko izsmalcinātību par kaut ko nodrāztu un garlaicīgu. Skaistums! Kas tad ir skaistums? To Lū vaicāja pati sev. Austrumnieciskie greznumpriekšmeti viņas acīs bija kā novītuši ziedi, kurus pienācis laiks sviest prom.

Lū varēja saprast savas mātes acumirklīgo vēlmi apprecēt šo vīrieti. Tā bija viņa nolemtība un spēja pieņemt no likteņa to, ko cilvēki parasti nepieņēma. Savas būtības dziļumos Lūiss no likteņa pieņēma kaut ko tādu, kas piešķīra viņam mūžības starojumu. Viņam nerūpēja nedz atsevišķas personas, nedz cilvēki kopumā, nedz arī notikumi. Lūisam piemita savāds, viņam vien raksturīgs aristokrātiskums, kas darīja viņu nepieejamu. Bet šim aristokrātiskumam nebija nekā kopīga ar cilvēku sabiedrību, tā bija īpašība, ko noteica dziļākas ietekmes un neredzami spēki.

-Tu taču negribi no visas tiesas pamest Senmoru, vai ne? - Lū viņam vaicāja. - Tu negribi atstāt šo vietu, kā tiki man rakstījis?

Lūiss ar savām gaišpelēkajām acīm cieši raudzījās viņā, nezinādams, ko atbildēt.

- Māte man izstāstīja, par ko bija runājusi ar tevi. Viņai nav nekādu iebildumu, ja tu paliec. Tu vari rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Viņa tevi patiesi ciena. Tomēr mēs nedrīkstam pieļaut, lai cieņpilnā attieksme pret kādu cilvēku pamudinātu mūs uz rīcību, ko paši vairs nespējam kontrolēt, vai ne? Tas visu padara nereālu. Tu taču brauksi mums līdzi uz Ameriku kopā ar Senmoru, vai ne? Mēs esam no tevis atkarīgas.

- Es negribētu kādam likt justies neērti, - viņš atbildēja.

- Tu neliksi, - viņa pasmaidīja. - Pati nevaru ciest nereālas situācijas - jūtu, ka nevaru tās vairs izturēt. Un vairums laulību ir šādas nereālas situācijas. Tomēr, ja neņem vērā dažu labu pārspīlētu mirkli, tev taču patīk strādāt pie manis un manas mātes, vai ne?

- Ja, tā tas ir. Ari Vita kundze man patīk, bet ne jau...

- Es zinu. Tas vairs neatkārtosies...

- Redzat, lēdija Kcringtone, - Lūiss, mazliet iekarsis, turpināja, - es pēc savas dabas neesmu piemērots laulībai. Es tad justos tā, it kā būtu sevi pārdevis.

- Pilnīgi pareizi! Kāpēc tu tomēr esi tik pārliecināts, ka nederi laulības dzīvei?

- Es... es nejūtu vairs pats sevi pēc tam, kad esmu bijis kopā ar sievieti, - Lūiss klusi atteica, raudzīdamies uz savām plaukstām. - Jūtos kā samalts. Gribu labāk saglabāt savu patību. Jo... -viņš pacēla galvu, acis viņam iezibsnījās, - sievietes grib tikai vienu - lai tu ar viņām ielaidies tiktāl, ka viņas sāk justies visvarenas, bet tu esi padarīts par niecību.

- Tev nepatīk justies niecīgam? - Lū smaidīja. -Un tu negribi viņām padoties?

- Tikai ne es, - viņš sacīja. - Es neko negribu. Neko.

- Nabaga māte! - noteica Lū. - Viņa domā, ka, tiklīdz viņai pret vīrieti radušās kādas jūtas, tam noteikti jābeidzas ar laulībām vai kaut ko tamlīdzīgu. Tā noteikti ir viņas kļūda. Domāju, ka mēs visi - tu, Fēnikss, māte un es - varētu labi dzīvot kaut kur tālu prom, kādā civilizācijas neskartā vietā, tikai mēs nedrīkstam savās attiecībās iepīt nekādas laulības, mīlestības un tamlīdzīgas lietas. Man šķiet, ka mūsdienās vīrieši un sievietes viens otram jau nodarījuši tik daudz pāri, ka viņiem kādu laiku vajadzētu padzīvot atsevišķi, līdz tie atkal iemācīsies būt laipni savstarpējās attiecībās. Nav vajadzīgas nekādas piespiedu kaislības un postošas lakstošanās. Vīriešiem un sievietēm jādzīvo atturībā, līdz viņu sirdīs atkal ielīs lēnprātība un maigums vienam pret otru. Patlaban maiguma aizsegā patiesībā norit cīņa katram par sevi.

- Dārgais! Mīļā! Jā, mana mīla! - zobojās Lūiss, un viņa lūpas rotāja viegls, uzjautrināti augstprātīgs smaids.

- Tieši tā. Ar vārdu “Vismīļais!” cilvēki allaž uzrunā to, kuru ienīst visvairāk.

Lūiss pamāja, uzlūkodams viņu ar pēkšņi sadrūmušām acīm. Viņa lūpas savilkās savāda sarūgtinājuma grimasē. Bet pats viņš joprojām palika sastindzis un atturīgs.

Ienāca saimniecības vadītāja un paziņoja, ka ieradusies godājamā Lora Raidlija. Lū sarāvās kā no sitiena. Viņa steidzīgi piecēlās, viņai sekoja arī Lūiss, kurš devās uz durvīm.

- Lūdzu, neaizej, Lūis, - teica Lū.

Tai brīdī uz sliekšņa parādījās Lora Raidlija. Šī sieviete bija pāris gadus vecāka par Lū, bet izskatījās jaunāka. Svaigums, neveiklās, gausās kustības, apaļās, izbiedētās acis un īsi apcirptie mati piešķīra viņai kautras divdesmitgadnieces izskatu.

- Hallo! - iesaucās jaunatnācēja. - Jūs esat atgriezusies! Redzēju jūs Redingtonā.

Šīs asās acis pamanīja visu.

- Domāju, ka visi izbraukuši no pilsētas, - sacīja Lū. - Tas ir Lūisa kungs.

Lora viņam īsi pamāja un apsēdās uz krēsla maliņas.

- Nē, - viņa teica. - Es gan biju pie savējiem Īrijā, bet atgriezos. Man labāk patīk Londona, ja varu tur padzīvot viena pati. Nodomāju, ka uz mirkli jāieskrien pie jums, pirms atkal aizbraucat. Tagad uz Skotiju, vai ne?

- Nē, mēs ar māti brauksim uz Ameriku.

- Uz Ameriku! Ak, bet man likās, ka uz Skotiju*

- Ta jau ari bija nodomāts, taču mums pēkšņi jāaizceļo uz Ameriku.

- Skaidrs! Un ko tad Riko?

- Viņš paliks Šropšīrā. Vai tad jūs neesat dzirdējusi, ka viņš cieta nelaimes gadījumā?

Lū īsi pastāstīja par notikušo.

- Cik šausmīgi! - iesaucās Lora. - Te nu ir! Es jau to zināju! Man bija tāda priekšnojauta, kad es to zirgu ieraudzīju. Mums reiz bija zirgs, kas nogalināja

cilvēku. Tad mans tēvs to likvidēja. Tā gan bija ķēve. Jūsējais ir puika.

- Baidos, ka viņš ir pilnīgi pieaudzis vīrietis.

- Jā, protams, es atceros. Bet cik šausmīgi! Domājams, ka to vairs neizmanto izjādēs pa Haid-parku. Tie cilvēki, kas tur tagad jāj, ir galīgi traki, vai ne? Gatavie briesmoņi, nudien! Jāj lietainās dienās pa Haidparku, un zirgi klūp uz slidenā bruģa, tā ka jātniekam galva pušu gan. Joki mazi!

Viņa izprašņāja sīkāk par Riko.

- Ak, jādomā, ka es ar viņu tikšos, kad viņš atgriezīsies, - Lora teica. - Man žēl, ka jums jādodas prom. Baidos, ka man jūsu pietrūks. Lai gan jūs jau droši vien nepaliksiet Amerikā pārāk ilgi. Neviens tur nepaliek ilgāk, nekā tas nepieciešams.

- Jādomā, ka vismaz ziemu pavadīšu tur, - sacīja Lū.

- Ak, visu ziemu! Tik ilgi? Man skumji to dzirdēt. Jūs esat viena no tiem retajiem, ļoti retajiem cilvēkiem, ar kuriem iespējams no tiesas vienkārši parunāties. Vai nav savādi, cik šeit maz patiešām vienkāršu cilvēku! Un to paliek aizvien mazāk. Divas nedēļas nodzīvoju pie radiem, un vienu no tām pavadīju gultā. Tas nudien bija briesmīgi. Viņi tik tiešām izsūc pēdējos spēkus! Un tikai tāpēc, ka tu viņiem nelīdzinies un neievēro viņu spēles noteikumus. Es no tā vienkārši atteicos un braucu prom.

- Tomēr nevar pilnīgi norobežoties no cilvēkiem, - iebilda Lū.

- Nē, tā es nemaz nedomāju. Ar kādu jau ir jātiekas. Laimīgs tas, kam draugos ir pāris mākslinieku. Tie tomēr ir vienīgie īstie cilvēki.

Viņa vaicājoši atskatījās uz LCiisu un vaicāja tam ar vieglu, draiskulīgi bezkaunīgu smaidiņu savā nevainīgas jaunavas ģīmītī:

- Vai jūs esat mākslinieks?

- Nē, cienītā kundze! - viņš atbildēja. - Esmu zirgu puisis.

- Ak tā, saprotu!

Lora nopētīja Lūisu no galvas līdz kājām.

- Lūiss ir Senmora pavēlnieks, - piebilda Lū.

- Ak, tas zirgs! Tas briesmīgais zirgs!

Viņa mirkli klusēja, tad atkal pievērsās Lūisam ar to pašu vieglo smaidu - mazliet augstprātīgi laipnu, mazliet koķetu un bezkaunīgu.

- Vai jums no viņa nav bail? - Lora vaicāja.

- Nē, cienītā kundze.

- Patiesi nav? Un viņš jums vienmēr paklausa?

- Vairumā gadījumu. Viņš mani pazīst.

-Jā! Tā gan varētu būt.

Viņa vēlreiz nopētīja Lūisu no galvas līdz kājām, tad pagriezās pret Lū.

- Ko jūs pēdējā laikā esat uzgleznojusi? - jautāja Lū.

Lora bija tīri laba gleznotāja.

- Ak, gandrīz neko. Nevaru pieķerties pie otas. Šis ir viens no maniem sliktajiem starplaikiem.

Tobrīd Lūiss piecēlās un paskatījās uz Lū.

- Labi, - viņa sacīja. - Ienāc pēc lenča, tad arī visu norunāsim.

Lora noskatījās pakaļ aizejošajam vīrietim tā, it kā viņas acis būti svārpsti, kas spēj aizurbties līdz Lūisa dziļākajiem noslēpumiem.

Sarunas gaitā Lora ieminējās:

- Tas gan bija jocīgs mazs vīriņš!

- Kurš?

- Nu, tas zirgu puisis, kas te nupat bija. Ļoti dīvains! Viņam ir tik savādas acis. Es nebrīnītos, ja viņš būtu apveltīts ar medija dotumiem.

- Kādus medija dotumus jūs domājat? - vaicāja Lū.

- Spēju paredzēt. Un hipnotizēt. Viņš varētu būt hipnotizētājs.

- Kas jūs vedina uz šādām domām?

- Viņš izraisa manī tādas sajūtas. Ļoti dīvainas! Iespējams, ka viņš hipnotizē zirgu. Starp citu, vai jūs to zirgu atstāsiet šeit, stallī?

- Nē, ņemšu to līdzi uz Ameriku.

- Ņemsiet līdzi uz Ameriku! Cik neparasti!

- Tā ir mātes ideja. Viņa domā, ka Senmors varē-

tu noderēt rančo šķirnes pavairošanai. Ziniet, mums joprojām pieder kāds rančo Teksasā.

- Ā, saprotu! Jā, viņš varētu gan noderēt šķirnes uzlabošanai tur, Amerikā. Manam tēvam pieder daži jauki medību zirgi. Vai tas nav apkaunojoši, ka viņš nekad nav ļāvis man jāt!

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka mums, meitenēm, viņa acīs nebija nekādas nozīmes. Tātad jūs vedīsiet zirgu sev līdzi uz Ameriku! Vai mazais vīriņš arī brauks?

- Jā gan. Diez vai Senmoru bez viņa būtu iespējams savaldīt.

- Skaidrs! Ska-a-aidrs! Tikai jūs, Vita kundze un mazais vīriņš. Esmu pārliecināta, ka jūs atklāsiet viņā medija spējas.

- Baidos, ka man nepiemīt īpašas spējas kaut ko atklāt, - sacīja Lū.

- Ak tā? Laikam gan. Tādas spējas ir man. Es daudz ko sajūtu instinktīvi. It kā saožu. Tātad zirgs jau ir atvests šurp, vai ne? Kad jūs domājat aizceļot?

- Māte grib sameklēt kādu tirdzniecības kuģi, kas dotos uz Gelvestonu Teksasā un varētu uzņemt gan mūs, gan zirgu. Viņa pazīst cilvēkus, kas varētu mums tādu atrast, bet tas prasa laiku.

- Ceļot ar tādu kuģi noteikti būs daudz jaukāk nekā ar lielajiem okeāna laineriem. Tie nu gan ir briesmīgi! Tik vulgāri! Un tos vēl sauc par peldoša-

jām pilīm! Un tic ļautiņi, kas ar šīm pilīm kuģo! Jā, jāteic, ka jums uz tirdzniecības kuģa nudien būs krietni vien patīkamāk.

Lora gribēja aizstaigāt līdz staļļiem un apskatīt Senmoru. Abas sievietes devās turp.

Senmors stāvēja savā nodalījumā spožs un sasprindzis kā aizvien.

- Jā! - noelsās Lora Raidlija. - Jā! Viņš patiesi ir skaists. Ārkārtīgi izcilas kājas!

Viņa aplūkoja zirgu ar savām apaļajām, caururbjošajām acīm.

- Tīri vai žēl tādu zirgu laist prom no Anglijas. Jūtu, ka mums noderētu kaut kas no viņa izcilās miesasbūves. Bet acis - tas nu gan ir skatiens, nudien!

- Man šis zirgs nekad nav licies ļauns, - teica Lū.

- Jums! - Lora atkal apslāpēti noelsās, it kā piešķirot saviem izteikumiem aristokrātisku uzsvaru - Lū tas krita uz nerviem. - Man gan viņš tāds liekas!

- Viņš nav zemisks, - iebilda Lū. - Šis zirgs nekad neizturētos pret jums zemiski.

- Ak, zemiskums! Tas nudien viņam nepiemīt. Zirgam par godu jāteic, ka viņš atklāti brīdina. Viņa acis saka: “Piesargies!" Bet skaists gan viņš ir, vai nel

Lū juta, ka kārtējo reizi Senmora ārējais izskats, izcilās šķirnes īpašības liek izrādīt tam pienākošos cieņu. Viņai pašai no svara bija tikai zirgs kā tāds, viņa patiesā daba.

- Vai nav dīvaini, - Lora turpināja, - ka nekad nav iespējams iegādāties patiesi sev atbilstošu dzīvnieku! Vienmēr tam kaut kā pietrūkst. Un ar vīriešiem ir gluži tāpat. Savādi, vai ne? Allaž kaut kas nav tā, kā tam vajadzētu būt. Kāpēc?

- Nezinu, - atteica Lū.

Viņa nejutās spējīga ar kādu diskutēt un nopriecājās, kad Lora beidzot aizgāja.

Dienas vilkās gausi un klusi, Londonā nebija gandrīz neviena no Lū paziņām. Vita kundze bija aizņemta, gādājot visādus dokumentus un atļaujas - nācās krietni vien parosīties! Acīs viņai joprojām liesmoja cīņas ugunis, bet Lū pārsteigta ievēroja, ka ap degunu mātei ievilkušās dziļas rievas.

Abas sievietes vēlējās, kaut būtu jau ceļā - viņas garīgi jutās jau aizceļojušas, un bija tik nomācoši, ka fiziski tas vēl nebija iespējams.

Beidzot viss bija nokārtots - atlika tikai sagaidīt telegrammu, kurā būtu norādīts kravas kuģa atiešanas laiks. Mantas bija sasaiņotas un izskatījās kā lieli akmeņi, kas sastinguši uz mūžu. Vestminsteras māja jau atgādināja tukšu čaulu. Riko rakstīja un telegrafēja ar

mazliet piespiestu maigumu, kas nešķita īsts, - viņš bija samierinājies ar radušos situāciju.

Pienāca telegramma - kuģis bija gatavs aizceļot.

- Nu, beidzot! - teica Vita kundze, un viņas lūpās tas izklausījās kā nāves spriedums.

- Kāpēc tik drūmi, māt?

-Jūtu, ka man vairs nav atlicis ne kripatiņas enerģijas.

- Mat, tev tas nav raksturīgi. Vai tu neesi saslimusi?

- Nē, Luīze. Tā vienkārši ir sajūta, ka enerģijas vairs nav nemaz.

-Tu atgūsies, kad būsim prom.

- Varbūt.

Galu galā nebija jādara nekas vairāk, kā vien jāzvana pa telefonu. Viesnīcas kalpotāji, stacijas bagāžas nesēji un taksometra šoferis paveica pārējo.

Bija peleka, makoņaina, pavēsa diena. Matē un meita iekāpa pirmās klases vagonā un raudzījās pa logu uz prom slīdošo Hempšīras ainavu - abām tā šķita niecīga, veca un nereāla kā sapnis, kas iespiedies apziņā. Rudens! Vai tas bija rudens? Vai tie bija lauki, koki, ciemati? Tie šķita kā sapņu tēli ar neskaidrām aprisēm, bez iekšēja satura.

Sauthemptonā lija un valdīja haoss, līdz beidzot

viņas nokļuva uz tīra kuģa klāja, kur tās sagaidīja spodrs, jauns kapteinis, gluži iejūtīgs un gandrīz vai džentlmenis. Vita kundze tomēr knapi paraudzījās uz viņu, tūdaļ devās lejā uz savu kajīti un apgūlās guļamtīklā.

Tur noslēpusies, viņa izdzirda kuģa dzinējus sākam darboties un saprata, ka ceļojums sācies. Vita kundze turpināja nekustīgi gulēt. Viņa raudzījās mākoņos un lietū un negribēja, ka viņu traucē.

Lū ieturēja lenču kopā ar jauno kapteini. Viņa juta, ka tai derētu mazliet pakoķetēt, - jaunais cilvēks bija tik laipns un uzmanīgs. Bet viņa tik ļoti vēlējās palikt viena.

Pēc lenča Lū apsēdās uz klāja un raudzījās, kā smidzinošajā lietū garām paslīd dūmakā tītā Vaita sala. Viņa nezināja, ka tā bija Vaita sala. Lū to uztvēra tikai kā pēdējo, niecīgo Britānijas daļiņu, kas nozuda miglā, aiznesot sev līdzi viņas pagājušo dzīvi - arī tā kā miglas mākulis izgaisa nebūtībā. Tas viņā neizraisīja nekādu pārdzīvojumu, Lū nebija žēl nedz Riko, nedz mājas Londonā, nedz kaut kā cita. Viss pazuda aiz pelēkā lietus aizkara, iegrima kā kapā, un viņai tas bija pilnīgi vienaldzīgi.

Kuģis iepeldēja Lamanšā, un viņas sajuta jūras lēno viļņošanos. Nelielais vējš drīz vien izdzenāja mākoņus, un debesis noskaidrojās. Pēcpusdienā tās jau bija vasarīgi zilas, un zili bija arī Lamanša ūdeņi.

Kuģis pietuvojās Francijas klinšainajam krastam, kas mirdzēja kā pasaku zeme.

Apburtā pasaule! Aiz tās slēpās pēckara Parīze, ko Lū pazina pārāk labi un kas viņu pamatīgi nomāca. Vai pēckara Montekarlo, Rivjēra - tās bija vēl nomācošākas par Parīzi. Nē, nedrīkst izkāpt pat pasaku zemes krastā. Pretējā gadījumā jūs jau pēc piecām minūtēm atjēdzaties dzelzceļa stacijā un “c i v i 1 izāc ijas centrā’ ’.

Vita kundze ienīda jūru un visu ceļojuma laiku praktiski pavadīja guļamtīklā.Tur nu viņa gulēja -klusa kā aizcirtušās tērauda lamatas. Tās bija viņas kapenes. Vita kundze pat nelasīja. Tikai gulēja un raudzījās garāmslīdošajās debesīs. Vienīgais, ko varēja darīt, bija likt viņu mierā.

Lūiss un Fēnikss, noliekušies pār klāja treliņiem, vēroja apkārtni. Vai arī nokāpa lejā, lai apraudzītu Senmoru. Vai stāvēja un tērzēja uz radista kabīnes sliekšņa. Lū palūdza, lai kapteinis ierāda viņiem kādu darbu.

Kuģim šūpojoties lielajos, smagajos Atlantijas viļņos, Lū pārņēma neparasta, nereāla sajūta. Laika apstākļi bija diezgan slikti. Lū arī agrāk bija jutusi, ka šis pelēkais, vilkam līdzīgais, aukstasinīgais okeāns ienīst cilvēkus, viņu kuģus, dūmaino pārceļošanu. Smagi, pelēki viļņi, zemu noslīgušas debesis, lietus, dzeltenblāvi vakari ar īslaicīgu saules

parādīšanos - tā tas turpinājās, līdz viņi bija aizkuģojuši tālāk uz dienvidiem un iekļuva straumē, kas plūda uz rietumiem. Nu debesis un ūdeņi atkal bija zili.

Uz dienvidiem! Vienmēr uz dienvidiem, pēc iespējas tālāk prom no arktiskajām šausmām! Tāds bija Lū instinktīvais dzinulis. Prom no pelēkajiem mākuļiem un zemajām debesīm, lietus šaltīm un lēni krītošā sniega, kas pārklāja zemi. Nekad neatgriezties pie ziemeļu ziemas dubļiem, lietus un sniega, nekad vairs nesajust ideālistisko, kristianizēto ziemeļzemes spriegumu, kam pamatā nemaz nebija īstas ticības.

Kad viņi tuvojās Havanai un ūdeņi naktīs fos-foriski mirdzēja, bet lidojošās zivis ik pa brīdim uzšāvās gaisā no smagnēji gludajām viļņu mugurām kā dzirkstošas ūdens šaltis, Vita kundze beidzot parādījās uz klāja. Viņai joprojām bija tā pati noslēgtā, sastingusī sejas izteiksme, tomēr viņa pastaigājās pa klāju un izrādīja vismaz nelielu interesi par apkārt notiekošo. Šeit, uz ūdeņiem, Vita kundze tik tikko atcerējās, ka eksistē Senmors, Lūiss vai Fēnikss. Viņu pārāk neskāra pat Lū pastāvēšana turpat līdzās. Uz sauszemes visam, protams, atkal bija jānostājas vecajās vietās.

Karstā svelmē, paslīdējis garām cietoksnim, kuģis no zilzilās jūras iepeldēja Havanas ostā. Tur bija pilns ar kuģiem, un tā jau bija Amerika. Vita kundze

\

un Lū nekavējoties izkāpa krastā. Iekāpušas automobilī, viņas lika, lai šoferis uzreiz ved tās uz lielo bulvāri Havanas centrā. Tur automobiļi stāvēja garās rindās, gatavi izvizināt pārsimt amerikāņu tūristu. Un tur bija arī šie tūristi, visiem pie svārku atloka piespraustas nozīmītes - lai tie nepazustu.

- Pret vakaru šie jau ir tā sametušies, - spāniski stāstīja šoferis, - ka policisti tos atrod guļam tieši uz ceļa, pagriež uz muguras, paskatās nozīmītē un -hop! - nogādā uz attiecīgo viesnīcu.

Viņš indīgi pasmīnēja.

Lū ar māti paēda lenču viesnīcā Anglcterre, un maltītes laikā Vita kundze kā pienaglota nespēja novērst skatienu no saviem tautiešiem - stalta veiksminieka un viņa sievas. Ārzemēs viņu lenčā ietilpa kokteiļi, tiem sekoja omārs, tad pudele reinvī-na, pudele šampanieša un pudele portvīna. Kad tika pasniegta kārtējā alkohola pudele, Vita kundze steigšus piecēlās, jo bija redzams, ka dzīvē panākumus guvušais vīrs un viņa laulātā draudzene dzer ar kaut kādu apzinātu, nesatricināmu nolemtību - nevis tāpēc, ka viņiem garšotu, bet gan lai varētu teikt paši sev: “Tagad mēs dzeram reinvīnu! Un nu - 1912. gada šampanieti. Ek, sausais likums! Mūs nu gan tas nesalieks!”

Viņu sejās aizvien noteiktāk parādījās līķa bālums. Vita kundze metās prom, baidīdamās, ka

sāksies īsts Havanas grautiņš. Tomēr teikt viņa neko neteica.

Pēcpusdienā viņas izbrauca no pilsētas, lai aplūkotu milzīgos apiņu laukus, priekšpilsētu ar jaunajām villām, pavizinātos pa palmu alejām, kas veda gar vecām, pamestām plantācijām. Pa kādu gatvi viņām pretim brauca piecdesmit taksometri, kuros sēdēja divi simti tūristu - visi ar nozīmītēm pie atloka un pašapmierinātiem ģīmjiem. Vita kundze, drūmi klusēdama, nolūkojās viņos.

- Plus ça change, plus c'est la môme chose^45, -teica Lū, mazliet ļaunprātīgi smaidīdama. - On n'est pas mieux ici^46, mât.

- Es zinu, - atsaucās Vita kundze.

Viesnīcas pie jūras bija slēgtas - vēl nebija sākusies sezona. Tā sākās tikai novembri. Nu, bet tad gan Havana kļuva par īstu amerikāņu pilsētu, kurā dolāru naudaszīmes zaļoja pilnā plaukumā. Amerikāņu labklājības zaļās lapas, ko bezrūpīgi kaisīja jebkurš šai zemē ieklīdis tūrists, klājās pār šo saules un alkohola pilsētu. Tās bija lapas, kas izplauka Pitsburgā un Čikāgā, bet ziemas lapkriti piedzīvoja Havanā.

Māte un meita vēlreiz padzēra tēju kādā nomaļākā viesnīcas Angleterre stūrī, tad atgriezās uz prāmja, kas nogādāja viņas atpakaļ uz kuģa.

Meksikas līcis bija zils un viļņains, dienvidu pusē tālumā vīdēja salas. Kuģim pa priekšu caurspīdīgajā ūdenī peldēja lielas jūras cūkas. Tās grozījās, lēkāja, ienira, tad atkal ar svārpstam līdzīgu kustību parādījās virs ūdens, atklājot skatieniem savus vēderus. Brīnišķīgi! Tas bija dabiski mežonīgu radījumu apburošais skaistums! Drauds cilvēku pretdabiskajai dzīvei, to bezgalaugstajam civilizācijas slānim!

Lidojošās zivis iznira no dzelmes kā sudrabaini, caurspīdīgi mākoņi. Jūras un debesu zilgmē līcis šķita klusa, tukša, laika ritējumam nepakļauta un cilvēka tā īsti nemaz neapgūta vieta. Lū atkal bija Visuma burvības varā.

Pēkšņi tas viss beidzās! Viņas abas atkal bija pirmās klases viesnīcā, zvanīja pa telefonu, lai izsūtāmais zēns tām atnestu ūdeni ar ledu. Un drīz vien viņas pulmaņa vagonā traucās uz Sanantonio.

Tā bija Amerika, tā bija Teksasa. Viņas bija atgriezušās savā rudenīgi zeltainajā rančo, kam pāri klājās bezgalīgais debesjums. Bija jāatzīst, ka no svelmainajām debesīm un sakarsušās, sarkanīgās zemes plašumiem plūda kaut kas jauns, nenodrāzts. Lū tas patiesi uzmundrināja.

Te bija teksasieši - slaidi, gaišmataini ļaudis, nesamāksloti jautri, dabiski, bērnišķīgi atvērti. Viņus nemulsināja fakts, ka jūs neesat ar tiem jau agrāk

ticies. Visa pasaule viņu uztverē bija kā viena istaba, kurā mēs dzīvojam kopā visu mūžu un nevienam nekas nepaliek apslēpts. Savādā, no malas neierosinātā jautrība aizpildīja tukšumu, ko radīja pilnīgs izpratnes trūkums.

Tad viņi sakāpa savos fordos ar augstajām šasijām un aizrūcināja prom pa sarkanīgajiem, saulespuķu, kokvilnas vai nokaltušas zāles ieskautajiem ceļiem. Tie aizbrauca tālu, tālu prom, atstājot aiz sevis steigas saceltas, mundras putekļu vērpetes. Lū pārņēma uzjautrinoša tukšuma sajūta. Tomēr tas bija izklaidējoši, nevis nomācoši. Viņa juta, ka vecās emociju un tuvības skrūves, kas viņai allaž bijušas tik cieši pievilktas, šeit, Teksasā, zaudē spriedzi un izslīd no vītnēm. Teksasiešu tuvības pieskāriens uz Lū neiedarbojās stiprāk par aploksnei pielīmētu pastmarku, kaut arī tajā brīdī tā bija tikpat cieši klāt. Turklāt šajos acīmredzami bērnišķīgajos cilvēkos jautās apslēpta bezrūpība, pat stoicisms, kas ļāva tiem saglabāt brīvību. Ārēji bērnišķīgi, īstenībā viņi paļāvās tikai paši uz sevi. Gluži pretēji Anglijas paradumiem, kur katrs gaidīja izdevību uzkraut savu nastu otram.

Senmors ieradās sveiks un vesels, tikai mazliet tramīgs. Teksasieši viņu rūpīgi aplūkoja, vai gluži mēmi no tik neredzēta skaistuma un izcilām šķirnes īpašībām. Bet šajā milzīgajā, plašajā pasaulē ar tās

bezgalīgajiem līdzenumiem zirgs īsti neiederējās, viņš šķita pārāk skaists, pārāk izcils. Garkājainie tek-sasiešu zirgi ar rūpīgi pielāgotajiem segliem šķita dabiskāk iekļaujamies kopējā ainā.

Arī Senmors pats jutās kā svešinieks - viens un neaizsargāts šajā skarbajā vidē. Kā briljants starp laukakmeņiem, kā pērle, kas nomesta cūkām priekšā. Bet šejienes cūkas nebija no muļķajām. Tās spēja atšķirt pērli no kukurūzas grauda un otrādi. Un cūkas zināja, ko viņas grib - ja pērles, tad pērles, lai gan galvenokārt tās izvēlējās kukurūzu, tā apliecinot savu veselo saprātu. Cūkas atzina Senmora pastāvēšanas jēgu, tomēr nepiešķīra tai pārāk lielu nozīmi - tā bija maznozīmīga detaļa, kas nespēja ietekmēt šīs zemes skarbās dzīves norises.

Kāds no rančo vīriem seglu vietā uzklāja Sen-moram mīkstu ādas gabalu, uzlēca tam mugurā un aizauļoja pa sarkano ceļu, saceldams mežonīgi svelmainajā saulē putekļus, kas klājās pār slaido saulespuķu trako dzeltenumu. Drīz vien tikpat straujos auļos zirgs bija atpakaļ, un jātnieks nolēca zemē.

- Tam nu gan ir pulveris iekšā, tas ir skaidrs, -vīrs noteica.

Un izskatījās, ka tāda parupja apiešanās zirgam bija tīri pa prātam. Lūiss šķita pārsteigts un mazliet greizsirdīgs.

Lū ar māti pavadīja rančo divas nedēļas. Šejienes

dzīve bija tik savāda - skarba, raupja, vienkārša, mākslīgi civilizēta un nenozīmīga. Līi nespēja pārvarēt sajūtu, ka tam visam nav nekādas nozīmes. Notiekošais nesakņojās realitātē. Zem virsējā slāņa nebija nekā apzināti gribēta, nekam nebija dziļākas jēgas, pastāvēja tikai acīmredzamais, uzkrītoši pamanāmais. Tas bija dzīves atspulgs spogulī - vizuāli tā kūsāt kūsāja, bet tikai šai vienā, redzamajā plaknē. Gluži kā kinofilmā - plakani cilvēku atveidi, bez miesas un asinīm, drudžaini tērzēja, pārdzīvoja, darbojās, un tam visam trūka telpiskuma, dziļākas nojē-gas. Vismaz viņai tā šķita.

Cilvēks it kā pārslīdēja no viena sapņa uz otru, no viena maldu tēla pie otra.

Bet, ja arī šai Tcksasas dzīvei pietrūka reālas vitalitātes un tā bija kā “bez iekšām”, nekas vismaz nemainīja cilvēka personīgos dzīvesspara resursus. Kaut vai tāpēc te bija labāk nekā Eiropā.

Lūiss bija kluss un diezgan aizvainots. Senmors jau aplidoja kādu no rančo garkājainajām Teksasas ķēvēm ar izliektu kaklu un gludi nosukātām krēpēm. Saimniece bija apmierināta.

Ak, tu pasaulīt!

Vita kundzes acis modri visam sekoja, tomēr viņa nekādi nepiedalījās notiekošajā. Lū jutās mazliet aizskarta par apkārt valdošo tukšumu un dīvaino, iluzoro pašapziņu. Kovboji bija tikpat pašapzinīgi kā

Riko, tikai daudz sentimentālāki, iekšēji nenoteiktāki un neīstāki. Viņi ganīja savas govis, sēdēdami melnos fordos, un pašapzinīgi uzskatīja, ka savaldzinājuši lēdiju Keringtoni - tāpat kā cēlie kovboji filmās savaldzina elegantās, jaunās dāmas no austru-mu štatiem. Tā bija filmu varoņu psiholoģija.

Vienlaikus šie puiši dzīvoja smagu, bieži vien arī bīstamu un stipri nogurdinošu dzīvi. Neraugoties uz to, savā dziļākajā būtībā viņi bija un palika pašapzinīgi filmu varoņi. Rančo pārvaldnieks, vīrs pāri četrdesmiliem, garš, slaids, stiegraini enerģisks, klusi, bet neatlaidīgi izrādījās viņas priekšā, un tādos brīžos viņš bija pilnīgi savas iztēles pārņemts, viņam rūpēja tikai iespaids, kādu tas atstāja uz Lū.

Tā nu viņi visi te dzīvoja - kā spogulī, kā krāsainos kovbojromānu grāmatu apvākos, cits citam atveidojot ainiņas no dzīvajām bildēm.

Un tai pašā laikā viņi enerģiski, drosmīgi, ar stoisku izturību veica savu darbu, tikdami galā ar visu, ar ko bija jātiek.

Tas radīja mēmu neizpratni. Un, sastopoties ar šādu dīvaini mundru spoguļdzīvi - turklāt spogulis bija visai lēts, Lū uztverē Anglija atkal sāka kļūt par kaut ko reālu.

Bet tad viņa mēģināja domās iestalīt sevi atpakaļ šajā Anglijas realitātē. Ak Dievs - nē! Anglija nebija reāla, īsta bija vienīgi tās samaitātība.

Kas bija reāls? Kas bija īsts zem šīm Dieva debesīm?

Viņas māte bija kļuvusi mēma un nesasniedzama. Fēnikss, atgriezies sev vairāk vai mazāk ierastos apstākļos, bija mazliet pašpārliecināts un lecīgs. Uz Lūisu zināmu iespaidu atstāja apkārtējais tukšums, koncentrētības trūkums. Un Senmors gandrīz verdziski sekoja pa pēdām rančo pārvaldnieka garkājainajai, melnajai Teksasas ķēvei.

Kādu dzīvi, Dieva vārdā, te bija iespējams veidot?

Drīz vien Lū vairs nespēja paciest šo kinematogrāfisko eksistenci ar mehānisko darbošanos, lai “gūtu labumus”, respektīvi, naudu, kas nodrošinātu šova turpināšanos. Mistiskais pienākums “gūt labumu” - proti, lai “īpašnieku” rančo ieguldītā nauda atmaksātos. Lū pati bija viena no šiem īpašniekiem. Un, saskaņā ar tēva testamentu, gūtais labums bija nauda, ko viņa tika izlietojusi, lai nopirktu Senmoru un iekārtotu māju Vestminsterā. Tad vēl mistiskais pienākums “labi justies”. Visiem bija jājūtas labi un jauki! “Kā jūs šorīt jūtaties, Letema kungs?” - “Jauki! Ek, vai te, pie mums, jūs nejūtaties labi, ko, lēdija Keringtone?” - "Jauki!" Lū izrunāja šo vārdu ar tikpat skanīgu pārliecību kā vaicātājs. Nemitīgs optimisms Kuē stilā^47.

- Māt, vai mēs te ilgi paliksim? - viņa jautāja.

- Tik ilgi, cik tu to gribēsi, Luīze, un ne dienu ilgāk. Es te kavējos tikai tevis dēļ.

-Tad brauksim prom, māt.

Senmoru un Lūisu viņas pameta rančo. Bet Fēnikss gribēja nākt līdzi. Viņi ar automobili aizbrauca līdz Sanantonio, atkal sēdās pulmanī un aizceļoja uz Elpaso, tur iekāpa citā vilcienā, lai dotos uz ziemeļiem. Tika nolemts, ka Santafē dzīve būs vismaz “vienkāršāka”. Turklāt Vita kundzei tur bija draugi.

Santafē tikko bija beigusies nesta* - indiāņi, meksikāņi, dažādi mākslinieki bija beiguši savus grandiozos pūliņus, lai izklaidētu un piesaistītu tūristus. Lielceļa vienā malā milzīgs plakāts vēstīja: “Esiet sveicināts, Tūrista kungs!” Otrā malā, mazliet tuvāk pilsētai: “Paldies, Tūrista kungs!”

- Plus ga chnnge**... - iesāka Lū.

- Ģa ne change jnmais*** - ja nu vienīgi uz ļaunu! - Vita kundze izšāva kā no pistoles.

Un Lū saglabāja mieru, tikai klusi pie sevis nopūtās un domās piemetināja: “Esiet sveicinātas, Tūristu kundze un jaunkundze!”

*Ficsla - šai gadījumā domāti reliģiski svētki spāņvalodīgajās zemēs, kas reizēm pārtop par grandioziem uzvedumiem tūristu izklaidēšanai.

**.10 vairāk kas mainās (franču vai.).

***Nekas nekad nemainās (franču vai.).

Vita kundze visu šo laiku nebilda ne vārda. Fēnikss, gluži pretēji, bi ja kļuvis gandrīz pļāpīgs.

Viņi kādu brīdi uzkavējās Santafē - tīrā, ērtā, “mājīgā” viesnīcā, kur “pie katras istabas bija atsevišķa vannasistaba”: spodra, balta vanna, ļoti karsts ūdens visu diennakti. Tūristi un ceļojošie komersanti sēdēja lielajā apakšstāva hallē - un visi dzīvoja spogulī! Protams, ka viņi pazina lēdiju Kering-toni no matu saknēm līdz kurpju pazolēm un sagaidīja no viņas to pašu attiecībā pret sevi. Jo spoguļa vienīgais mērķis ir atspoguļot iedomu tēlus.

Divas dienas māte un meita ieturēja maltītes kopīgajā ēdamzālē, kur starp ēdējiem valdīja tikpat cieša tuvība kā starp labi sakultas majonēzes sastāvdaļām. Tad Vita kundzei bija gana - turpmāk pirms katras ēdienreizes viņa telefoniski pieprasīja, lai ēdienu tai pasniedz viņas istabā. Vita kundze aizvien ilgāk kavējās gultā, atgriežoties pie dzīves stila, kas viņai bija raksturīgs uz kuģa. Lū sāka justies neomulīgi. Nu jau bija sliktāk nekā Eiropā.

Fēnikss joprojām bija tepat, daļēji kā draugs, daļēji kā atvaļināts kalpotājs. Viņš bija pilnīgi laimīgs, caurām dienām klīda kopā ar meksikāņiem un indiāņiem, tērzēja ar tiem spāniski, stāstīdams par Angliju un abām kundzenēm, nemitīgi uzsverot pats savu svarīgo lomu.

- Baidos, ka Fēnikss paliks pie mums uz mūžu, -ieteicās Lū.

- Tikai tik ilgi, cik mēs gribēsim viņu paturēt, -vienaldzīgi atbildēja Vita kundze.

Un viņa atkal paņēma rokā romānu, ko tai nemaz negribējās lasīt, bet ko viņa tomēr lasīja.

- Ko mēs darīsim tālāk, māt? - vaicāja Lū.

- Kas attiecas uz mani, tad te vairs nekāds “tālāk” nepastāv, - atteica māte.

- Saņemies, māt! Brauksim atpakaļ uz Itāliju vai, vienalga, uz kurieni, ja reiz tev te ir tik slikti.

- Luīze, es nekad vairs nešķērsošu okeānu. Esmu atgriezusies mājās, lai te nomirtu.

- Gonsalesa viesnīca Santafē man diez ko nesaistās ar mājām.

- Man arī ne. Bet, lai nomirtu, šī vieta ir laba diezgan.

- Ak, māt, nerunā nu tik aplami! Vai mums nevajadzētu pameklēt kādu vietu, kur mēs varētu dzīvot divas vien?

- Atstāju to tavā ziņā, Luīze. Es savu pēdējo lēmumu esmu pieņēmusi.

- Un kāds tas ir, māt?

- Nekad vairs nekādus lēmumus nepieņemt.

-Tu nepieņemsi arī lēmumu mirt?

- Nē, pat tādu lēmumu ne.

- Vai nemirt?

- Ari to es nelemšu.

Vita kundze pārtrauca sarunu un aizcirtās kā slazds. Todien viņa atteicās pamest gultu.

Lū devās apspriesties ar Fēniksu. Pārrunas beidzās ar to, ka viņi abi sāka meklēt kādu nelielu rančo, ko būtu iespējams nopirkt.

Bija rudens - jaukākais laiks dienvidrietumos, kur nekad nav nedz īsta pavasara, nedz vasaras, jo viskarstāko svelmi pēkšņi pārtrauc sniegputenis vai negaiss ar krusu. Faktiski te nebija pat īstas ziemas -karstā saule jebkurā brīdī varēja izkausēt sniegu, radot mānīgi pavasarīgu iespaidu. Tikai rudens patiesi bija tāds, kādam tam jābūt - tuksneša vēji gandrīz aprimuši un no kalniem vairs neatlido mākoņu gubas, rīti aust vēsi un patīkami, plaucējot savvaļas saulespuķes un vēl kādu eļļas augu ar spilgti dzelteniem ziediem. Jo tuksnesis zied rudenī. Pavasarī tas ir nemainīgi pelnu pelēks, tikai vasaras saules karstā elpa un bagātīgās lietusgāzes ar apvienotiem pūliņiem panāk, ka dzelteni liesmojošie ziedi atveras pilnā plaukumā.

Kādā bezgaljaukā rītā Lū kopā ar Fēniksu izbrauca, lai aplūkotu rančo kalnos, ko gribēja pārdot kāds meksikānis. Augstie kalni uz īsu brīdi bija nometuši sniega segu - tā atgriezīsies jau pēc pāris nedēļām -un asi iezīmējās rudenīgajā dūmakā. Tuksnesis stiepās tālumā tikpat blāvs un gaišs kā debesis, sud-

rabainajā, izkaltušajā zālē pauguri meta garas ēnas, kas atgādināja kāda milzu putna spārnu atspulgus. Tādas pašas, izplestiem ērgļa spārniem līdzīgas ēnas kā primitīvs zīmējums klājās pār kalniem un nodzeltējušām apsēm. Tikai uz šo neilgo brīdi tuksnesīgi kalnainā ainava bija zaudējusi skarbumu un pletās maiga un sapņaina. Visapkārt lidinājās putnu bari.

Lū un Fēnikss uz brīdi apturēja mašīnu, lai pārdomātu turpmāko ceļu, tad iegrieza automobili uz garas takas, kas veda lejup kanjonā. Braucamais nevienmērīgi raustījās, straujiem nobraucieniem mijoties ar tikpat strauju bremzēšanu. Ceļš bija slikts, un automobiļa vadīšana sagādāja grūtības. Bet tieši pie tādiem ceļiem Fēnikss bija pieradis. Viņš mierīgi un vērīgi sekoja ceļam, līdz motors sāka kūpēt. Šai zemē Fēnikss bija atguvis savu patību - viņš bija bezkaislīgs, sevī iegrimis, pašapmierināts un klusi uzstājīgs. Katru brīdi gatavs sevi aizstāvēt, bet, nezaudējot modrību, vienlaikus arī par sevi pārliecināts. Fēnikss vairs nesaskatīja nekādu atšķirību starp sevi un Lū vai Vita kundzi - viņām gan bija nauda, un Fēniksam tās nebija, bet viņa trumpis bija iedzimtā pārākums pār ienācējām. Fēnikss bija atkarīgs no viņām naudas dēļ, viņas savukārt nespētu pastāvēt bez Fēniksa še, skarbajos Rietumos. Viņi bija cieši līdzvērtīgi. Nauda bija šo sieviešu vienīgā priekšrocība.

Lū to skaidri sajuta, sēdēdama līdzās Fēniksam uz priekšējā sēdekļa, jo tur mazāk kratīja. Viņa juta vīrietī savādi nelokāmu augstprātību, it kā viņš gatavotos aizstāvēt savas tiesības uz Lū. Fēnikss gribēja, lai viņa ļauj tam baudīt savu labvēlību, nostiprinot domu, ka reiz viņš būs Lū mīļākais. Un galu galā viņa kļūs par tā sievu, tādējādi pilnīgi pielīdzinot Fēniksu sev un mātei.

Fēnikss no savas puses sniegs viņai atbalstu un rūpēsies par to, Lū varēs būt droša, ka starp viņu un pasauli stāv vīrs, uz kuru var paļauties. Šai nozīmē Fēnikss būs viņai uzlieīgs un uzticams. Kas attiecas uz citām sievietēm - meksikānietēm vai indiānietēm, tad par to Lū nedrīkstēja būt nekādas daļas. Viņu laulība būtu kā līgums, kas noslēgts starp diviem sabiedrotajiem, lai tie abi gūtu kādu labumu, un to, ko solījis, viņš godīgi pildītu. Tas gan nenozīmētu, ka Fēnikss nodotu Lū rīcībā savu jaukto asiņu tēviņa privāto dzīvi. Tā neietilpa viņas darbības laukā un aprēķinos. Lū bija tikai viena no tām nervozajām baltajām sievietēm, kam piederēja daudz naudas. Viņa bija arī ļoti skaista, bet kā squnw - indiāņa sieva -Lū nekam nederēja. Viņa nebija tā reālā sieviete ar šalli plecos, pie kuras vīrietis meklēja nakts priekus. Šī baltā sieviete gudri runāja un zināja tikpat daudz kā vīrietis. Viņa nevarēja gaidīt, lai pusmežonīgs tēviņš to pieņemtu par savu sievišķo līdzinieci. Nē!

Viņai bija skanošais! Viņai bija visi balto cilvēku civilizācijas labumi, kas spēja kliedēt mežoņa dziļo garlaikotību. Bet būt par viņa sievišķo partneri? Uz to Fēnikss varēja atbildēt tikai ar plecu paraustīšanu. Vai gan viņa spētu atsaukties Fēniksa falliskajām^48 prasībām? Nekad! Tomēr viņa iedomībai un pašvērtējumam ievērojami glaimotu iespēja šo sievieti iegūt. Tā būtu īstā atslēga, kas ļautu līdz galam atslēgt durvis uz savā pārākumā nomācošo balto cilvēku pasauli. Ja viņa tam atdotos, Fēnikss būtu tai absolūti uzticīgs, vismaz nenodotos mīlas dēkām atklāti. Diemžēl aborigēniski labiskais tēviņš Fēniksā galīgi nespēja uztvert Lū kā sievieti. Šai nozīmē viņa tam neeksistēja. Tur bija nepieciešama šallē ietinusies indiāniete vai meksikāniete ar žēlabaini gaudulīgu balsi, bezsaturīgi ļenganu padevību un lielām, tumšām un saprotošām acīm. Kad indiāniete uzlūkoja Fēniksu no savu melno matu kodaļas apakšas un viņas lielajās acīs varēja lasīt tumšu, pus-noslēpumainu piedāvājumu, kad tā stāvēja viņa priekšā, šallē ietinusies, pasīvi padevīga, un pīkstēja žēlabaini kā pelīte, kurai pat šādu skaņu izdvešana prasa milzu piepūli, un kad viņa šļūcošiem soļiem devās prom, gaišajos briežādas apavos ieautās kājas plati iepletusi plato purngalu dēļ, bet cietie, tumšie, bizēs sapītie mati tai blāvi mirdzēja, viņš atcerējās,

cik mīksta, gandrīz izplūstoša ir indiānietes miesa, un jutās kā īsts tēviņš, kārigs kā žurka. Bet Lū tiešums un pilnīgā seksuālā nekompetence Fēniksu vienkārši apmulsināja. Viņa seksuālās prasības tik tikko spētu apmierināt pat franču kokote. Lū nespēja viņu patiesi ierosināt, atraisīt viņa zemiskākos instinktus. Tam bija nepieciešama lūdzoši pīkstoša indiāniete, kas zaglīgi kā žurka raudzījās viņā caur savu melno matu bārkstīm.

Tomēr Fēnikss bija gatavs ziedot savas seksuālās potences - pēc kurām, viņaprāt, slepeni ilgojās visas baltās sievietes, lai iegūtu baltās sievietes naudu un sociālās privilēģijas. Dienā - izklaidēšanās, ko sniedz bālģīmjiem piederošie automobiļi, viņu izgudrotās filmas, saldējumi un sodas ūdens, naktī - mīksti padevīga, silta indiānietes vai kādas jauktenes miesa. Tādu Fēnikss iztēlojās savu dzīvi.

Ja nu reiz baltā sieviete viņam ļautu iegūt baltā cilvēka pasaules privilēģijas, viņš izpildītu pret to arī savus seksuālos pienākumus.

Kad Lū kā sastingusi sēdēja blakus Fēniksam, kurš vadīja automobili - viņš nebija pārāk labs braucējs, nespēja līdzināties spoži izveicīgajiem franču šoferiem un allaž mazliet nokavēja vajadzīgo kustību, - viņai šīs Fēniksa izjūtas bija vairāk vai mazāk skaidras. Viņa tās zināmā mērā nojauta ar savu sievietes intuīciju. Lū par to vēstīja Fēniksa

muļķīgi pašpaļāvīgā plecu līnija un stulbi uzstājīgie ceļgali.

Bet viņa Fēniksu par to pārāk bargi netiesāja. Dziļi, dziļi iekšienē Lū apzinājās, ka ari pati nav bez vainas. Un šī vainas apziņa lika Lū reizēm noniecināt sevi kā sievieti, piekāpties mežoņa zaglīgās, “zinošās” pašpārliecinātības priekšā. Viņš tik ļoti atšķīrās no Riko.

Bet vai tā patiešām bija? Vai Fēnikss, tāpat kā Riko, nebija cilvēks bez saknēm, kas bez jēgas un satvara ļaujas dzīves plūdumam? Un viņa bērnišķīgā aizraušanās ar automobiļiem, kinofilmām vai saldējuma kokteiļiem - vai tas tik ļoti atšķīrās no Riko paradumiem? Un vai, galu galā, atšķirības darīja Fēniksu labāku par Riko? Varbūt tikai sievietei patīkamāku, jo visam bija šī jaukā bērnišķības pieskaņa.

Viņa vērtējums par sevi kā seksuālu tēviņu! Tas nudien bija tik bērnišķīgi, ka spēja atstāt uz sievieti gandrīz vai aizgrābjošu iespaidu. Un vienlaikus arī muļķīgi - slepus uzglūnēt no savas seksuālās žurkalas, domājot, ka izdevies palikt nemanītam. Viņš iedomājās, ka viņa tieksmes nav atklātas!

Nē, nē - Lū nemaz nebija tāda muļķe, par kādu viņš to uzskatīja. Viņa zināja, ko grib. Lū vēlējās atbrīvoties no savas dzīves nervozā sasprindzinājuma un mūžīgās uzbudinātības, no domstarpībām, kas ir

mūsdienu sabiedrisko attiecību galvenais dzenulis. Viņa gribēja mieru, tikai un vienīgi mieru, kas dziedētu viņas dvēseli.

Fēnikss muļķīgi kļūdījās, domādams, ka Lū meklē kādu apslēpti seksuālu tēviņu - tādu kā viņš pats. Pat ilūzija par skaisto Senmoru nu jau bija pagātnē. Fēnikss, kurš kā dzimumdziņas pārņemta žurka ložņāja pa netīriem pagalmiem - mērci, mon cher!* Patiešām - nekas vairāk kā vien seksuāla žurka, kas cilvēku mājokļu tuvumā meklē sev mātītes!

Mērci, mon cher! Tev nāksies vilties.

Vienlaikus Fēniksa maldi sniedza viņai atvieglojumu. Viņa kļūdīšanās bija drīzāk uzjautrinoša, nekā nomācoša. Atvieglinošs šķita arī fakts, ka vienu daļu Fēniksa saprāta veidoja pilnīga tumsība un tukšums.

Stingri ņemot, viņš bija kalpotājs šī vārda labākajā nozīmē. Fēniksa gara spēju ierobežotība bija kā patvērums, kā iespēja noslēgties četrās sienās. Tā ļāva viņai justies drošībā.

Lū tomēr nemaldināja šīs drošības sajūtas patiesā daba. Tā bija sajūta, ko rada īsts kalpotājs, kas pieķēries darba devējam un savas garīgās aprobežotības dēļ nespēj neko citu, kā vien kalpot. Vienlaikus dzīves dabiskais strāvojums viņā bija tik spēcīgs, ka izraisīja šajā cilvēkā nepieciešamību kādam kalpot.

*Paldies, dārgais! (Franču vai.)

Lū, kura te sēdēja tik klusa un trausla, tomēr neatkarīga, no dzīves šo to bija mācījusies. Viņa vairs negribēja muļķot pati sevi. Lū nebija ne mazākās vēlēšanās maldināt sevi ar iedomu, ka Fēnikss varētu kļūt tai par vīru un dzīves draugu. Ne uz to pusi. Viņa aprobežotība bija kalpotāja aprobežotība. Lū bija pateicīga Fēniksam par kalpošanu un maksāja viņam par to algu. Vēl vairāk - viņa nodrošināja Fēniksam nodarbošanos, un viņam bija ar ko piepildīt savu dzīvi. Zināmā mērā tā bija pati dzīve, ko Lū tam deva, atbrīvojot Fēniksu no garlaicības. Viņi viens otram neko nebija parādā.

Fēnikss nezināja, ko domā Lū. Starp viņiem valdīja sava veida garīgā saskaņa, un tikai viņa trulums lika Fēniksam domāt, ka pastāv arī savstarpējs seksuālais valdzinājums.

- Itin jauks ceļojums divatā, vai ne? - viņš pēkšņi ierunājās, satraukti ielūkodamies viņai acīs un nobeigdams sacīto ar mazu, muļķīgu smiekliņu.

Lū saprata, ka viņai būtu vajadzējis apsēsties uz pakaļējā sēdekļa.

- Toties itin nejauks ceļš, - Lū atteica. - Vai tev labāk nevajadzētu apstāties un pacelt motora pārsegu? Motors jau ir galīgi pārkarsis.

Fēniksa uzmanība acumirklī tika pievērsta sarkanajam termometram automobiļa priekšpusē.

- Tas kūp, - viņš piekrita un mundri izkāpa, lai palūkotos uz motoru.

Arī Lū izkāpa un pārsēdās uz pakaļējā sēdekļa, apņēmīgi aizcērtot automobiļa durtiņas.

- Labāk sēdēšu aizmugurē, - viņa sacīja. - Kad motors sakarst, priekšā kļūst šausmīgi karsti. Vai nevajadzētu pieliet vēl ūdeni? Tev taču blašķē vēl ir, vai ne?

- Ūdens netrūkst, - Fēnikss atbildēja un nozuda tvaika mutuļos.

- Varbūt kādu brīdi pastāvēsim, ja motoru nepieciešams atdzesēt. Tālu jau vairs laikam nav jābrauc.

- Quien sabe!* — viņš mazliet nekaunīgi atbildēja.

Lū no jauna iegrima klusēšana. Viņa saprata, ka jābūt ļoti, ļoti uzmanīgai, izrādot simpātijas Fēniksam. Viņš to varētu iztulkot kā seksuālu piedāvājumu. Iespējams, citādāk viņš nemaz nespēja. Viņai atlika vainot tikai sevi pašu. Fēnikss bija truls -kā jau vīrietis, turklāt vēl mežonis. Jebkuru sievietes tuvošanās mēģinājumu viņš izskaidroja tikai ar seksuālu dziņu.

Un Lū skaidri apzinājās, ka, neraugoties uz garlaicību un ilūziju sabrukumu, viņa nevēlas padoties Fēniksa seksuālajam vilinājumam. Jau pati doma par

*Kas zina! (Spāņu vai.)

to viņai šķita aizvainojoša. Rupjais, neveiklais kalpotājs - nē, tikai ne to! Savā vietā viņš bija puisis uz goda. Bet fiziskai tuvībai nederēja.

“Nē, nē,” Lū teica pati sev, “tā bija kļūda - sēsties viņam blakus uz priekšējā sēdekļa. Man jāsēž vienai un tikai vienai. Jo sekss vienīgi seksa dēļ ir pretīgs. Negribu atkal prostituēties. Ja vien negadīsies kaut kas tāds, kas spētu satricināt mani līdz dvēseles dziļumiem un pamodināt uz neprātīgu rīcību, es dzīvošu vientulībā un kalpošu tikai pārdabiskajam, nevis reālajam.

Viņa tagad saprata, ko nozīmē būt vestālienei* un sargāt svēto uguni senajos tempļos. Viņas simbolizēja to pašu, ko izjuta Lū, - tās bija sievietes, kam bezgala apnikuši neaptēsto vīriešu apkampieni, tāpēc viņas pievērsušās nekad neredzētām dievībām, apslēptajai ugunij, ziedodamas sevi tikai tai un pretim gūdamas mieru un piepildījumu.

Ne jau šie sīkie, nemākulīgie, bērnišķīgi uzpūtīgie vīrieši būs tie, kam viņa ļaus sev pieskarties. Lū vēroja Fēniksa diezgan muļķīgos plecus, kamēr viņš pa šauro, priedēm un ciedriem apaugušo plakankalnes kori vadīja automobili uz kalna pakāji. Fēnikss bija labs puisis. Bet lai nu viņš paliek vien pie savas kārtas sievietēm! Kaut kas bija viņam nedvesta (Int. Vestu) - seno romiešu mitoloģijā mājas pavarda dieviete. Vestas templī vienmēr dega svētā uguns, par ko rūpējās priesterienes - vestālienes.

sasniedzams. Un lai tas tāds ari paliek, jo Fēniksa ķetnas to salauztu - kā nerātns bērns salauž sava tēva pulksteni.

Nē, nē! Viņa bija mīlējusi kādu amerikāni un nodzīvojusi ar to kopā divas nedēļas. Viņai bija bijusi ilgstoša, tuva draudzība ar kādu itāli. Varbūt, ka viņš mīlēja Lū. Un viņa bija tam padevusies. Tad nāca mīlestība uz Riko un tai sekojošās laulības.

Un ko tas viss viņai bija devis? Neko. Bija tā, it kā cilvēciskām kaislībām pakļautos tikai viņas ārējais slānis, virskārta. Tikko tuvība ar otru cilvēku mēģināja iespiesties Lū iekšējā pasaulē, viņa uztvēra to kā apdraudējumu, pazemojumu un sevis noniecināšanu.

Lū bija samierinājusies ar to, ka zem viņas seksuāliem vilinājumiem atsaukties spējīgās virskārtas slēpjas iekšējās svētnīcas, kas ir neaizskaramas.

“Neesmu laulības dzīvei piemērota sieviete,” viņa teica pati sev. “Nespēju būt nedz mīļākā, nedz draudzene vai sieva. Man tas neizdodas. Mīlestība manī nevar ienākt no ārpuses, un es nekad, nekad nebūšu vīrieša līdzgaitniece, ja vien tas nebūs kāds mistisks jauna veida vīrietis, kas nelīdzināsies jau esošajiem. Nē, nē - es apzinos sevi un savu lomu šai dzīvē. Esmu viena no mūžīgajām jaunavām, kas kalpo mūžībai. Saistīšanās ar vīriešiem tikai traucējusi manu mieru un nojaukusi slieksni starp

mani un ārējo pasauli. Un tā ir bijusi manis pašas vaina. Man vajadzēja saglabāt nevainību un klusi un mierīgi kalpot visaugstākajam. Gribu, lai man būtu templis, vientulība un iekšējā uguns. Ar vīriešiem jāuztur tikai īslaicīgas un pēc iespējas distancētākas attiecības. Nekādas tuvināšanās. Tuvums tikai saplosa smalkos plīvurus, un tie, līdzīgi noplūktiem ziediem, tad nolemti trūdēšanai.”

Nonākusi pie šīs atklāsmes, Lū sajuta dziļu iekšēju mieru. Un pateicību. Jo viņai tomēr likās, ka apslēptā uguns, par spīti visam, bija dzīva un liesmoja šajās debesīs virs tuksnesīgajiem klajumiem un kalniem. Pati gaisotne te bija pavasarīgi svaiga un apslēpta svētuma piesātināta. Nedz Eiropā, nedz Amerikas austrumos Lū neko tamlīdzīgu nebija jutusi. Raudzīdamās uz ēnainajiem kalniem tur, augšā, un tveicē izbalējušo līdzenumu, kas palika lejā, viņa nodomāja:

“Šī vieta ir svētīta tieši man. Te es radīšu svētlai-nu-.

Bet, lūkojoties uz Fēniksu un atceroties automobiļus, tūristus un diezgan trulos Santafē meksikāņus, glūnīgos, neuzvedīgos indiāņus, kas ložņāja kā neveiksmīgas žurkas, Lū saprata, ka apslēptajai ugunij, ko nesa sevī plašā ainava, bija smagi jācīnās, lai dubļiem līdzīgā inerce to neapslāpētu. Te, šajā vietā, kur Lū beidzot bija sajutusi svētuma pieskārienu,

viņai bija jāpatur prātā, ka pastāv arī netīrība, un daudz rūpīgāk un izveicīgāk jāvairās ar to saskarties.

Automobilim beidzot bija izdevies uzrāpties līdz kalna pakājei, un, pabraukuši garām slaidām priedēm, viņi apstājās pie stiepļu pinuma vārtiem, kur tos neviens nesagaidīja. Fēnikss atvēra vārtus, un, izbraukuši cauri vēl biezākai koku audzei, viņi nokļuva pie lauka, uz kura dzeltēja nokaltuši pupu laksti.

- Vīram aptrūka ūdens, ar ko laistīt pupas, -skaidroja Fēnikss. - Nekādu lielo ražu viņš šogad vis nenovāks.

Viņi lēnām brauca augšup pa priedēm apaugušu nogāzi, līdz nokļuva pie nākamā lauka - tur ganījās pāris zirgu. Un tur jau bija redzams arī pats rančo -zem retām priedēm izvietotas mazas, zemas ēkas ar salāpītiem jumtiem, logi pavērsti pret divpadsmit akrus lielo pļavu un ugunīgām asterēm un vēl kādām dzelteni vizuļojošām puķēm apstādītu lauku.

- Arī lucernu te neviens neaudzē! - komentēja Fēnikss, braucot garām puķu laukam. - Augšā noteikti ir ļoti sauss, trūkst ūdens.

Un tomēr Lū iekāroja tieši šo vietu. Vienā acumirklī viņai pret to bija iesilusi sirds. Tai brīdī, kad automobilis apstājās un Lū ieraudzīja abas būdiņas, ko apņēma izļodzījies žogs, aiz tām - pussagruvušu aploku un vēl tālāk - slaikās, gandrīz zilās

balzampriedes un apaļās kalnu muguras, kas slējās virs stāvām nogāzēm, bet lejā purpurzcltaini mirdzošo lauku, kas, priežu gredzena ieskauts, stāvēja tik mierīgs, dabisks un nekultivēts, un aiz priežu smalkajiem cekuliem, kādas tūkstoš pēdas zemāk - sastingušo tuksnesi, bet tālumā, cik vien acis spēja saredzēt, - zilganās Arizonas kalnu grēdas, viņa sacīja pati sev:

“Šī ir tā vietu. ”

Mazais, pussagruvušais rančo, faktiski - lauku māja ar simt sešdesmit akriem zemes, bija cilvēka pēdējais mēģinājums šai vietā ielauzties Klinšu kalnu sirdī. Pirms sešdesmit gadiem te bija ieradies kāds nemiera gara apsēsts skolmeistars no austrumiem, lai kalnos meklētu zeltu. Neko daudz viņš neatrada, gandrīz nemaz, bet kalni viņu bija tā savaldzinājuši, ka zuda vēlēšanās doties no šejienes prom.

Te, kur burbuļoja neliels tīra ūdens avots - un tas šajā vietā bija lielāks dārgums par zeltu, skolmeistars ierīkoja savu mitekli. Viņš smagi strādāja, līdz uzcēla baļķu būdu un aprīkoja ap to žogu, ietverot gan priedēm apaugušo kalna nogāzi, gan ieplaku, kur pavasaros ziedēja spokaini baltas lilijas - tikai zieds uz trausla, gara kāta un nekādu lapu. Iegarenais laukums, ko attīrīja no kokiem, bija paredzēts lucernai.

Darbodamies skolmeistars iekrita tādos parādos, ka viņam nācās šo vietu pārdot, lai no tiem izkļūtu. Līdzekļus liesai iztikai viņš nopelnīja, mācīdams to nedaudzo amerikāņu zelta meklētāju bērnus, kas bija izkaisīti pa ieleju un dzīvoja kopā ar meksikāņiem.

Rančo nopirka kāds tirgotājs, kurš sāka to sparīgi apsaimniekot - viņš uzcēla vēl vienu baļķu būdu, iekārtoja lielu aploku, izraka grāvi, lai pāri kalna nogāzei pievadītu ūdeni no divas jūdzes atstatā kanjona. Pa caurulēm ūdens tika novadīts arī līdz būdām, jo, būdams īsts amerikānis, vīrs uzskatīja, ka tikai tad būs pnticsi apguvis šo teritoriju, kad viņa miteklī būs ūdenskrāns un izlietne roku mazgāšanai.

To viņš arī paveica; vēl vairāk, gadu gaitā tirgotājs nebūt nerimās - viņš uzcēla nelielu nojumi dušai, mazliet vēlāk uz nelielo, mežonīgo Klinšu kalnu ieskauto rančo atceļoja arī emaljēta vanna.

Ar to civilizācijas centieni kalnos bija beigušies. Tirgotājs faktiski darbojās kādā meksikāņu ciematā, un mazais rančo viņam bija tikai hobijs, nepiepildīts ideāls. Abi ar sievu, kas nāca no Jaunanglijas, viņi šeit pavadīja vasaras. Griežot krāna kloķus vaļā un ciet, bija skaidri jūtams, ka civilizācija te nostiprinājusies.

Visa šī sanitāro apstākļu nodrošināšana, pievelkot ūdeni no kanjoniem, protams, maksāja bargu naudu. Faktiski arī pats rančo bija dārgi izmaksājis. Naudu vajadzēja atgūt - apūdeņot klajumus, lai tur varētu

audzēt lucernu, mazo lauciņu izmantot pupu audzēšanai, bet to, kurš atradās blakus aplokam, - kartupeļiem. Šos produktus tirgotājs varēja veiksmīgi pārdot meksikāņiem.

Bija nepieciešamas ari kazas, jo lielu popularitāti Ņūmeksikā sāka gūt meksikāņu zemnieku darinātais kazas siers.

Kazas tika pamazām ieviestas, līdz beidzot to skaits sasniedza piecus simtus. Tās pārsvarā ganījās kalnu ielejās, kas nevienam nepiederēja. Meksikāņi sauca kazas par ugunsmutēm, jo viss, ko tās bija apgrauzušas, nokalta. Dzīvnieki apskrubināja krūmus līdz pat saknei, un tie vairs nespēja atkopties un no jauna sazaļot.

Piecu vai sešu gadu laikā enerģiskajam tirgotājam bija izdevies rančo pilnībā iekārtot. Garajā baļķu būdā ar trim istabām dzīvoja viņš ar sievu, mazākajā, ar divām istabām - kāda meksikāņu ģimene, kas tad arī bija īstenie rančo apsaimniekotāji, jo tirgotājs biežāk uzturējās savā veikalā septiņpadsmit jūdžu attālajā meksikāņu ciematā.

Rančo atradās astoņu tūkstošu pēdu augstumā, un ziemā te uzkrita dziļš sniegs. Netīri dzeltenās kazas iegrima tajā līdz pat ragiem, tāpēc visus piecsimt radījumus nācās turēt šķūnī, ko uzbūvēja gar vienu aploka malu. Kodīgais kazu smārds vēlās pāri iesnigušajam rančo kā karsti skābes tvaiki. Vājš,

/

bakurētains meksikānis baroja tās ar lucernu. Kad siltie saules stari izkausēja sniegu, bet zemes virsma vēl bija sudrabainas ledus garozas klāta, viss bars -skripāta, skrapata - atkal izgāja ganībās. Knip, knip, knip - ugunsmutes aprija visus maigos, jaunos dzinumus. Kakla zvaniņi šķindēja, un biezajā priedulājā bija dzirdama blēšana. Dažreiz gan gadījās, ka daža kaza iekrita kādā čagana sniega klātā bedrē, un to tur vēlāk atkusnī atrada nosalušu beigtu.

Vakaros kazu bars kā netīra bāldzeltena straume, klūpot uz sasaluša sniega, plūda atpakaļ uz nomīdīto aploku. Visur, kur ganāmpulks bija gājis pāri, sniegā palika dzeltenas tērcītes un tumšas spiras. Skaidrajās naktīs, kad vēl joprojām stipri piesala, kazu smaka cēlās augšup kā tāda pārdabiska pavarda dūmi, un lielās zvaigznes, kas mirdzēja virs kalnu kores, izskatījās kā šī smārda pievilinātas kalnu lauvas acis. Tuvējā kanjonā rēja un gaudoja koijoti, slīdot pa sniegu kā ēnas, bet kazām nekas nedraudēja - aploks bija pamatīgi būvēts.

Gadu gaitā kazu ganāmpulks bija pieaudzis no piecdesmit līdz pieciem simtiem ragaiņu. Tas, protams, liecināja par uzplaukumu. No kazu piena darinātie sieri žāvējās uz paliktņiem. Pavasaros te spriņģoja vesels lērums kazlēnu. Vasarā un rudens sākumā ap rančo riņķoja mušu bari, šo sērgu te pievilināja gan kazu izgarojumi, gan īpatnējā sūkalu smaka. Uzradās kalnu žurkas, un drīz no tām jau mudžēja visa apkārtne.

Galu galā izrādījās, ka siera noiets nemaz nav tik liels, un peļņa bija diezgan niecīga. Sausās vasarās pa šauro grāvi un klinšu spraugās izvietotajām koka silēm šurp neatplūda pietiekami daudz ūdens. Tas nozīmēja, ka lucernu audzēt nebija iespējams. Kazas gan ziemā praktiski nedzēra, un vasarā tām pietika ar nelielo strautiņu, bet izkaltušās zemes slāpes nebija tik viegli remdējamas.

Pieci simti skaistu, baltu Angoras kazu un daži dižciltīgi āži! Tie bija varen daiļi lopiņi, un tirgotājs centās izsist no tiem visus iespējamos labumus. Vasarā kazām nocirpa balto vilnu - krāšņu un vērtīgu, diemžēl pārāk daudz tās nebija.

Viss prasīja naudu, naudu, naudu. Vīru vajāja neveiksmes. Ūdens trūkumam sekoja slimība, tad atkal kazas saēdās indīgas nezāles. Pret cilvēku cīnījās mistiski, ļaunprātīgi spēki. No mežonīgo Klinšu kalnu dzīlēm šurp plūda savāda, neredzama dvesma, kas turējās pretim cilvēka gribai, nokausējot viņa pretestību un možo darbotiesprieku. Asinīs nokļuva kaut kas tik sīks un neizprotams kā kalnu drudzis, tas pārņēma gan cilvēkus, gan dzīvniekus, izraisot dīvainus, spēcīgus pusārprātīgas enerģijas uzplūdus, kas lika tiem aizmirst piesardzību. Zaudējumi vēlās pāri kā lavīna. Zirgi sakoda viens otru, vai ari tos nospēra zibens, cilvēki guva ievainojumus vai saslima. Likās, ka no bezgalīgajām kalnu grēdām šurp nepārtraukti plūst ļauna elpa, kas kā uzbudinoša, apstulbinoša gāze saindē visu apkārtējo, liekot tam sabrukt.

Kalnu žurkas nāca lejā no kalniem, šie radījumi ar kuplajām astēm un lielajām ausīm, kas nu te lēkāja un grūstījās, simbolizēja šīs vietas savādi viltīgo, ļauno gaisotni. Noslēgtie meksikāņi - labi un godīgi cilvēki - strādāja, cik spēdami. Bet, tāpat kā vairums dienvidrietumos dzīvojošo meksikāņu, viņi, Kiplinga vārdiem runājot, bija ar tārpu sagrauztu serdi. It kā šīs zemes neredzamais, ļaunais gars būtu palēnām sadrupinājis viņus no iekšpuses, atstājot tikai bezcerīgu cilvēka ārējo čaulu.

Tas pats notika arī ar baltajiem, ja daudz uzturējās ārā. Tie lēnām sadrupa, zaudēja enerģiju un - vēl vairāk ieinteresētību darboties. Dvēseli pārņēma inerta vienaldzība. Un, lai gan cilvēka ķermenis bija vesels un darboties spējīgs, bez dvēseles līdzdalības tā dzīvā ieinteresētība izgaisa kā dūmi.

Visvairāk enerģijas rančo veltīja tirgotāja sieva -jaunangliete^49. Viņa uzskatīja to par savām mājām. Ap abām būdām viņa bija likusi uztaisīt nelielu, baltu sētiņu, abās virtuvēs mirdzēja viņas spodrinātie misiņa ūdenskrāni, tīillt aiz virtuves durvīm bija iekārtots neliels sakņu dārziņš un ziedēja kreses, ko smagā cīņā nācās aizsargāt no uzbrūkošajiem kazu bariem, kas allaž tiecās visu noplūkt. Viņa arī bija panākusi to, lai priežu ielokā starp abām būdām tiktu izbetonēts neliels baseins ar strūklaku.

Bet vanna bija šīs sievietes spēju robeža, tāpat kā piecsimt kazu lielais ganāmpulks - viņas vīram. No kalniem nāca divi ietekmējoši strāvojumi - savādas, uzjundošas enerģijas dvesma, kas laupīja cilvēkiem saprātu līdzīgi alkoholam vai kādai citai uzbudinošai vielai, un vēl kaut kas ārkārtīgi aizskarošs, kas izsūca dvēseles spēkus. Sievietes mīlestība pret rančo līdzinājās kaislībai. Viņa kalnu stimulējošo iedarbību izjuta daudz stiprāk nekā vīrieši. Tā ieplūda viņā kā seksuāla kaislība, pastiprinot egoistiskās vēlmes un apveltot to ar spēku un aklu, sievišķu enerģiju. Ak, šī enerģija un tās aklums! Cilvēks šajā dīvainā, aklā trakuma periodā bija gluži kā saindējies. Turklāt jaunanglietes dvēseli satricināja arī iedzimtā skaistuma izjūta.

Viņas būda bija pavērsta pret lucernas lauku lēzenajā nogāzē. Garā, zemā būda šķita sarāvusies zem varenas priedes, kuras sakņu tīkls bija iestiepies pagalmiņā līdz pat namdurvīm. Priede bija būdiņas sargs - bet bargs, gandrīz dēmonisks sargs, kas nācis no senajiem, skarbajiem gadu simteņiem. Tās milzīgais, gaišām vara krāsas zvīņām klātais stumbrs slējās ar priedēm raksturīgu cietsirdīgu vienaldzību un drūmu nemainīgumu. Tā bi ja bezkaislīga kolonna, kuras stāvam nebija nekāda sakara ar fallisko kultu, jo tas meta ēnu jau tajos laikos, kad pasaule vēl nepazina dzimumdziņu un neviens siltasiņu fails vēl nebija saslējies erekcijā. No bāli brūnganās mizas plaisām sūcās un tecēja lejup sveķi. Adatu vainags vējā svelpjoši šņākuļoja kā milzīgs čūsku midzenis. Krusa notrauca čiekurus, kas ar mīkstu paukšķi atsitās pret zemi un mētājās pa visu pagalmu, saulē atvērdamies kā koka rožpumpuri - cieti, aklas gribas sastindzināti, vairošanās dziņas nešāvi 1 noti.

Aiz šīs staltās priedes pletās nolaidenais lucernas lauks, ko no visām pusēm kā dzīva barjera aizsargāja priežu audze. Priedes slējās pret debesīm niknas un pašpārliecinātas. Cik savādi mainīgas tās bija! Dienas gaismā to adatas mirdzēja kā nospodrināts tērauds, ēnā šis mirdzums izskatījās gandrīz balts. Vakaros stumbri dega oranžsarkani, bet skuju vainagi satumsa un modri saspringa kā gaisā izslietas vilku astes. No rīta pirmajos saules staros tie atkal atslābs un tikko pamanāmi šūposies vējā. Tomēr priežu modrība nekad nezuda - tās allaž bija gatavas sevi aizsargāt un pretoties. Priedes norobežojās ar savu smaržu, spēku un vieglajām šausmām, ko radīja no tām plūstošā pirmatnējās, dzimumdziņas neskartās pasaules elpa. Tā bija pasaule, kurā katrs noslēdzās savā egoismā - nežēlīgā, atskabargainā un vēsā - un tad pulcējās baros - kā priedes vai vilki.

Ak, bet aiz priedēm slēpās skaistums, kas pacilāja dvēseli. Saniknoto priežu barjera beidzās, un skatienam atklājās tuksneša plašumi - tic atradās tūkstoš pēdu zemāk un šķita bezgalīgi.

Tuksnesis pletās kā dzeltenbrūna, milzīga jūras piekraste, ko no abām pusēm ieskāva zilas kalnu grēdas - tumšākas tuvumā un gaišākas tālumā, kā mitri akmeņi pludmalē. Kalni raudzījās pāri horizontam, it kā atrastos pavisam citā pasaulē.

Kas tas bija par skaistu skatu! Diez vai pasaulē bija vēl kas skaistāks. Tas bija tīrs, absolūts skaistums! Te tas patiešām bija. Mazajai sievietei no Jaunangli-jas ar dedzīgo, aizrautīgo dvēseli un egoistiski kaislīgo vēlēšanos kaut kam kalpot šis skaistums šķita pati pilnība, ncc plus ultrn^50. No sava sliekšņa viņa varēja skatīt rītausmu, kad gaisma izpletās kā milzīga ērgļa spārni. Tuvējo klinšu ērgļi reizēm planēja gaisā kā spārnotas lodes, atklādami skatieniem savus tumši izraibinātos vēderus un spārnu apakšdaļu, tad pēkšņi izdarīja kādu strauju pagriezienu. Arī dienasgaisma tikpat pēkšņi pavērsās pret tuksnesi, kā spārnu galiem skarot tālīnās kalnu virsotnes. Dažkārt bezgalīgais smiltājs saviļņojās un virs tā pacēlās savādi izgarojumi, kas padarīja zilgani trauslo kalnu grēdu pamatnes šķietami plūstošas pretstatā to galotņu cietajām līnijām. Reizēm izdevās saskatīt divdesmit jūdžu atstatā meksikāņu ciemata mazās, brūnās nededzināto ķieģeļu būdiņas - uz tuksneša fona tās atgādināja kubveida kukaiņu mitekļus, kuru vientulību kliedēja tikai pāris papeles. Dažreiz bija redzamas arī klintis, kas trīsdesmit jūdžu attālajā karjerā veidoja kaut ko līdzīgu vārtiem. Caur tām kā caur īstiem, atvērtiem vārtiem varēja skaidri saskatīt kanjona strēmeli. Tuksneša līdzenumu pārtrauca kāda plakankalnes kroka. Skaidros rītos uz mirkli atklājās arī parasti nesaskatāmais Riograndes kanjons. Un pie paša apvāršņa kalni kā aisbergi slējās virs neredzamas ārpasaules jūras virsmas. Vēlāk, saulei noslīdot zemāk, ziemeļpusē iznira tumšie, neveikli draudīgie Kolorado kalni ar apaļajām virsotnēm. Tas allaž atstāja mazliet biedējošu iespaidu. Tad atkal ausa rīts, un saules stari izgaismoja tuksnesi un kalnu nogāzes labu laiku pirms tam, kad tie sasniedza tirgotāja sievas pagalmu. Un viņas skatienam atkal pavērās burvīgi skaistā ieleja, kurā zaļoja lauki un papeļu vainagi, un retās, iegarenās nededzināto ķieģeļu mājiņas blāvajā gaismā šķita izplūdušas un nereālas.

Ak, šis skaistums bija nepārspējams un absolūts jebkurā diennakts stundā - tāda šķita gan dzidra rīta ainava vai kūpošais tuksnesis pusdienlaikā, gan tumši notvīkušās ziemeļu kalnu grēdas vakara sarkanīgajā saulē. Reizēm pāri tuksnesim virpuļoja putekļu stabi, traukdamies ar spokainu ātrumu, reizēm pavasaros kūstoša sniega lavīnas, kalnu saules mudinātas, kā baltas jūras bangas noklāja visu apkārtni vai savilkās tumši mākoņi un tuksnesi kapāja lietus, bet pie apvāršņa zibsnīja baltas zibens strēles. Lietus šaltis šķita kā pārplūdušas upes, kas šļācas no debesim, un krusa bira pār zemi kā satricinātas ledus pasaules atlūzas. Saules tveice mijās ar sniega smagnējo klusumu, kas padarīja zemi žilbinoši baltu un apdraudēja redzi, liekot cilvēkiem meklēt patvērumu priežu paēnā, lai glābtos no griezīgās gaismas un neapjuktu vienveidīgajā baltumā.

Vienmēr te bija skaisti, vienmēr! Un šis skaistums ali až bija dižens, brīnišķīgs un kaut kāda iemesla dēļ - dabisks. Tas nekad nešķita grandiozs vai teatrāls. Vienmēr pati pilnība un pati vienkāršība vienlaikus.

Tādas izjūtas pārņēma cilvēku, vērojot plašo un dzīvības pilno ainavu. Jo tā dzīvoja - kā pasaule, kas pieder dieviem, neaptraipīta un bezkaislīga. Milzīgajai apļveida ainavai bija pašai sava dzīve - krāšņa un bezrūpīga. Cilvēks tai neeksistēja.

Ja būtu iespējams dzīvot, tikai vērojot no attāluma, šo vietu varētu uzskatīt par paradīzi, un mazā jaunangliete savā rančo būtu atradusi to, ko vienmēr meklēja, - dvēseles paradīzi zemes virsū.

Bet pat sievietei nav lemts dzīvot, raugoties uz notiekošo no attāluma. Gribot negribot viņa nonāk saskarē ar tādu parādību kā tuvākā apkārtne. Un gribot negribot viņai jāuzsāk cīņa par neatliekamu mērķu sasniegšanu.

Jaunangliete bija cīnījusies, lai tuvais kļūtu tikpat pilnīgs kā tālais, kas iemiesoja sevī absolūto skaistumu. Viņa bija pārliecināta par panākumiem, un šo pārliecību nostiprināja ūdens, kas tecēja no spožā misiņa krāna, - tā taču bija mežonīgā kalnu straume, ko bija izdevies sagūstīt un ieslodzīt šaurās metāla caurulēs, lai nogādātu tieši viņas virtuvē, izlietnē, vannā - kur vien tā bija nepieciešama viņas vajadzībām. “Re, nu!” viņa teica pati sev. “Esmu likusi kalnu ūdeņiem kalpot man.”

Un tai brīdī tas tā arī bija.

Vienlaikus pret viņu tika gatavots neredzams uzbrukums. Kamēr sieviete tīksminājās par spožās pasaules skaistumu, kas ieskāva rančo un gulēja tai pie kājām, pelēkais, žurkveidīgais kalnu dzīļu gars uzbruka viņai no mugurpuses. Viņa nespēja saglabāt uzmanību un, dīvainā kārtā, pat savaldīt savu valodu - kad viņa kaut ko teica, pēkšņi kāds vārds tai tika izrauts no mutes, it kā to būtu aiznesusi kalnu žurka. Tādās reizēs viņa, neizteiksmīgi stomīdamās, velti rakņājās sava prāta tukšajos apcirkņos gluži kā

Habarda māmiņa^51. Viņas viru tas stipri kaitināja.

Cāļus, ar kuriem viņa tā lepojās, aiznesa plēsīgie zvēri, vai arī tie saslima, vai nomaldījās. Sākumā viņa spēja mēroties spēkiem ar uzbrūkošajām nelaimēm, bet pēe kāda laika - vairs ne. Viņa nejuta rūpes. Sievietes dvēseli pārņēma sastingums, un viņas dziļākajā būtībā cālēnu liktenis tai vairs nedarīja raizes.

Tāpat bija ar abiem zirgiem, ko nospēra zibens. Sievieti tas izbiedēja. Uguns šaltis, kas pēkšņi izšāvās no debesīm un eksplodēja uz zemes turpat viņai līdzās ar tādu spēku, it kā pati zemeslode būtu uzsprāgusi gaisā, nobaidīja viņu līdz sirds dziļumiem, slepenā un ciniskā noteiktībā darot tai zināmu, ka debesīs nemājo žēlīgais Dievs. Zibeni uztvēra arī ļoti slaida un eleganta priede, kas auga turpat pie viņas būdas un palika tikpat slaida un eleganta kā bijusi, tikai no vainaga līdz pat saknēm tās stumbru apvija balta spirālveida rēta. Tā bija skaista rēta - balta un gara kā pati zibens šautra. Un katru reizi, kad sieviete uz to palūkojās, viņa, kā pati sev spītēdama, sacīja: “Nav nekūdu visvarenā un mīlošā Dieva. Šai vietā Dievs ir spurains kā priežu vainagi un draudīgs kā zibens."Ārēji viņa šo atzinumu nekad nepieņēma, bet turpināja domāt par sirdij dārgo Jaun-anglijas reliģisko dzīvi tāpat kā iepriekš. Bet sievie-

Ies dvēseles apslēptais strāvojums lika viņai pēc negaisiem lūkoties uz zibens iezīmēto koku, kurš turpināja dzīvot, un saklausīt sevī balsi, kas gandrīz mežonīgā niknumā atkārtoja: "Šeit neiederas muļķīgās pasakas par Jēzu un Mīlestības Dievu! Te viss ir daudz briesmīgāks un lieliskāks! Un man tas patīk daudz labāk."Gan burunduki, kas manīgi nozuda savās aliņās, gan zilie sīļi, kas saulrietā ķildīgi klaigāja priedēs, gan pelēkā, koka stumbram pieplukusī vāvere, kas uz mirkli apstājās, lai dusmīgi viņai uzčaukstinātu, vērīga un bezbailīga, it kā sieviete tur, lejā, būtu naidīga ienācēja, radījums, kas nemaz nedrīkstētu staigāt te, starp priedēm, - tas viss satricināja viņas loloto ilūziju par visaptverošo mīlestību. Šajā rančo mīlestības nebija. Te bija dzīve, spraiga, skarba, enerģijas pārpilna un vienlaikus pirmatnēju skumju apdvesta.

Melnās skudras trauku skapī, kalnu žurkas, kas naktīs mīdījās pa griestiem kā nīlzirgi, divas slimās kazas - tās bija savdabīgas netīrības izpausmes, kas piederēja pie mežonīgās dzīves ņudzekļa. Tā nu tas bija. Pat koku un puķu dzīve te šķita viens vienīgs nikns un šausminošs cīniņš. Vairumam puķu bija dzelkšņi, un daudzas no tām bija kukaiņ ķērājas - kā nāvējošs slazds. Neviena tā īsti nesmaržoja, tomēr tieši šīm puķēm piemītošais niknums darīja tās valdzinošas. Maijā strautmalā izplauka ozoliņi - koši sarkani ar dzelteniem vidiņiem kā ziņneša formas tērps, tie nu nemaz nelīdzinājās dūjām^52. Ozoliņiem sekoja rožaini zilas puķes ar lielām ziedkopām, ko viņi sauca par meža hiacintēm, bet patiesībā tās piederēja lauvmutīšu dzimtai. So puķu spēcīgais skaistums piestrāvoja nelielu klajumiņu priežu ielokā, kur tās vēlāk nomainīja augs, ko ieceļotāji bija dīvainā kārtā iedēvējuši par sausserdi - no trausla dūmu krāsas stiebra nokarājās ugunssarkanu pilienu ķekars. Šis tīrais, koši sarkanais cinobra tonis darīja ziedus līdzīgus ugunīgai lietusgāzei, kas tūdaļ skars zemi ar asinssarkanām, iegarenām lāsēm. Mazliet vēlāk arī klajākās vietās izplauka citas, tikpat ugunīgi sarkanas puķes, kuru ziedi bija pakāpeniski izvietojušies ap skarbi pelēko stublāju kā sarkani mirdzošas zvaigznes, kā dzirkstis, kas uzsprikstījušas no ugunīgām zemes dzīlēm. Nedzīvi baltiem vidiņiem, tās dienas karstajā gaisā ziedēja tikai īsu brīdi.

Tā nu tas bija! Lucernas laukā noritēja nemitīga cīņa starp augiem, kas tiecās gūt virsroku. Ja vienu gadu aptrūkās ūdens, tūdaļ savairojās niknie savvaļas augi - dzelkšņainais baltdadzis ar zilganām lapām un mēnesbaltiem ziediem, zemie, iezilganie puķunātru puduri. Jūnija un jūlija mierīgajām krāsām sekoja košāki toņi - izplauka sarkanās asteres un izturīgās savvaļas saulespuķes. Tās noslāpēja un pakļāva āboliņam līdzīgo, maigi zaļo lucernu. Kauja, īsta kauja - lūk, kas te norisinājās, plīvojot koši sarkaniem un dzelteniem karogiem.

Ja izplauka kāds neaizsargātāks zieds, kaut vai bāli spokainam naktstauriņam līdzīgā savvaļas lilija, kuras vidiņš atgādināja blāvi dzeltenos kodes spārniņus, to neviens nepamanīja. Tas saplūda ar pelēko zāli zem ozoliem. Bet, ja pieliecās tuvāk, varēja redzēt, ka pie garā, gandrīz caurspīdīgā stublāja šūpojas zieds ar trim pārdabiski baltām ziedlapiņām. Kaila un nenozīmīga puķīte - savvaļas lilija!

Tikai sārtās savvaļas rozes saldi smaržoja - ka vecās pasaules ziedi. Tās bija mežrozītes. Un tumši zilās pulkstenītes ozolu birzī atgādināja Alpu pļavu ziedus.

Tuksneša rozes ir ziedošie kaktusi, to ziedi ir caurspīdīgi dzelteni vai rožaini, tikai izvietojušies starp tik negantiem dzeloņiem, kas šķiet vai paša velna radīti.

Nē, šī pasaule pastāvēja pirms un pēc Mīlestības Dieva. Pat kolibri, kas satupās ziedošajos krūmos maijā, kad bija nokusis sniegs, - arī tie bija radījumi, kas apdzīvo pasauli pirms un pēc Mīlestības Dieva. Zilie sīļi bija apveltīti ar tumšu, izaicinošu cekulu, un dzeltenmelnais dzenis, kurš kala koku stumbros, bija bezbailīgs ka indiāņu karotājs pilna kaujas kraso-jumā. Uz žoga nekustīgi tupēja vanagi - kā tumšas, sažņaugtas dūres zem šīm Dieva debesīm, cilvēki un viņu gailas tos neinteresēja. Vasara izplaucēja maigās papeļu lapas, sazaļoja biklās apses. Apšu lapotne -tik blīvi ņudzoša un vienlaikus tik pārdabiski nošķirta, tā lika domāt par kalnu lāča auksto acu skatienu un garajiem, zibošajiem ragiem.

Vasarā ienācās sīkās meža zemenes, kas reibinoši smaržoja, mazliet vēlāk ielejas avenājos nobrieda sārtiem dārgakmeņiem līdzīgās aveņogas. Bet cik nomācoši vientulīgi bija lasīt ogas ēnainajā, klinšu krauju ieskautajā kanjonā, kad virs kalnu galotnēm savilkās smagi, tumši violeti negaisa mākoņi. Meža avenes spīdēja starp lapām rožaini sārtas. Tepat netālu bija izžuvusi upes gultne - mēma un mirusi. Koki klusumā saspringa un sabozās kā kaujai gatavs karotāju priekšpostenis. Ogas gaidīja atnākam lāci ar asajām acīm un garo snuķi, tas klaiņoja pa avenāju, purinādams savu aso, smago kažoku. Ogas te auga lāču maltītei, un mazajai, pārspīlēti jūtīgajai jaunan-glietei, kas allaž sajuta dažādus apslēptus strāvojumus, visu laiku šķita, ka viņa kādu apzog. Avenes mazajā, apslēptajā kanjonā aiz būdas nepiederēja viņai, pat ievārījumā tām bija zādzības piegarša.

Ārēji sieviete neko no tā neatzina, viņa pat centās neievērot to, kas viņu apdraudēja^ Bet viņai bija bail. īpaši jutīgi viņa uztvēra elektrizēto gaisotni vasaras otrajā pusē. Gaisā biezēja klīstoši elektrības strāvojumi, kas gaidīja iespēju izlādēties, tāpēc gandrīz vai ik dienas nikni dārdēja pērkons. Bet gaiss pēc tam nekļuva dzidrāks, tas bija tikpat smags kā iepriekš. Negaiss zibeņodams iztrakojās, bet tam sekojošajā saules gaismā joprojām vibrēja ņirbošas, elektrizētas strāvas. Tās neredzami, bet draudīgi pārvietojās starp gaisa atomiem. Sieviete to zināja. Ak, viņa jau nu gan to zināja!

Un viņas mīlestība uz rančo brīžiem mijās ar pretīgumu. Apslēptā, mūžīgā mežonīgās dabas netīrā un negodīgā cīņa, kas, ņudzot un kauliem brakšķot, noritēja visapkārt. Tie bija zibens nosperto zirgu kauli, nosprāgušo lopu kauli, mazi kazu galvaskausi ar visiem ragiem - neaprakti tie baloja saulē. Nežēlīgā kalnu elektrība. Bet visļaunākais un visneizprotamākais bija naidīgais gars, kas mājoja šajā vietā un kā spārnota čūska mūžīgi uzbruka cilvēkam, dziļi nīstot tā uz priekšu tiecīgo tālākradīšanas cīņu.

Dzīves zemākie slāņi bija kā liels katls, kas aprija tīmeklim līdzīgās augstākās sfēras, izsūca dvēseli un kaulu smadzenes. Šo ņudzošo zemāko slāņu visaptverošā, nepielūdzamā griba allaž darbojās pret cilvēka mēģinājumiem pacelties augstāk savā radošas būtnes esībā.

Beidzot, pēc daudziem gadiem, sniegotā novembrī mazā sieviete atzinās pati sev, ka labprāt tiklu no šā rančo prom. Viņa ar prieku atgriezās cilvēcīgākā mājokli - savā mājā ciematā. Un, kad ziema pagāja un atkal klāt bija pavasaris, sieviete zināja, ka vairs negrib doties atpakaļ uz rančo, jo tas bija viņas dvēselē kaut ko salauzis. Viņa bija stipri ievainota. Tas uz visiem laikiem bija atņēmis sievietei cerību un ticību, ka arī zemes virsū iespējama paradīze. Viņai nu nācās apglabāt kādu mironi - savu jaunanglietes ticību, ka viss šai pasaulē ir radīts mīlestībai. Šī ticība bija mirusi, un viņa pati tai līdzi. Dievi, kas mita kalnu dzīlēs, bija drūmi, nežēlīgi un nepielūdzami, tie bija varenāki par cilvēku un vienlaikus zemāki par to. Cilvēkam nebija lemts tos uzveikt.

Mazā sieviete sēdēja savā puķu dārzā upes apūdeņotajā ciematā un negribēja par to visu vairs domāt. Viņa nekad vairs neatgriezīsies rančo.

Meksikāņu kalpotāji tur joprojām uzturējās un

V _

pieskatīja kazas. Sī vieta neatmaksājās. Tā gan bija atmaksājusies un varētu atmaksāties arī turpmāk -bet milzīgās pūles, ko tas prasīja! Un, ja no cilvēka kauliem tiek izsūktas smadzenes un savādi rijīgā, mežonīgā dzīve, radības zemākā pakāpe saplosa viņa dvēseli, tas vairs nespēj pūlēties.

Tad nāca karš, un daudziem vīriešiem bija jāpamet savas civilās nodarbes.

Katrs jauns solis civilizācijas virzienā bija prasījis neskaitāmas drosmīgu vīru dzīvības, tic bija krituši, “pūķa” uzveikti, tā ari neieguvuši zelta aunādu^53 vai Hesperidu ābolus, nepakļāvuši sev zemākās pakāpes radījumu seno, daļēji negodīgo mežonību.

Jebkura mežonības izpausme nav īsti godīga. Un nemitīgajā cīņā pret zemiskumu cilvēks jūtas viņš pats.

Katra civilizācija, zaudējusi savu iekšējo redzi un neaptraipīto enerģiju, ieslīgst jauna veida zemis-kumā, kas ir vēl milzīgāks un visaptverošāks nekā tā senais, mežonīgais priekštecis. Tie paši Augeja staļļi^54, tikai mēslu vietā metāla drazas.

Un visu laiku cilvēkam no jauna jāceļas un ar svaigiem spēkiem jāmēž prom sakrājušies atkritumi. Jāuzvar rupjā, mežonīgā daba, jāatgūst spēki, lai sāktu visu no gala, kārtu pa kārtai attīrot pasauli no gadu simteņos sakrātajiem netīrumu slāņiem un, visbeidzot - no skārda bundžām.

Rančo pamazām sabruka. Kazu ganāmpulks panīka. Ūdens izsīka. Beidzot tirgotājs atmeta rančo ar roku.

Viņš to izrentēja kādam meksikānim, kurš pārtika no pupu saujas, ko pats bija izaudzējis, un kuru no šejienes lēnām, bet neatlaidīgi izspieda dažādi kaitēkļi.

Un tagad bija ieradusies Lū - jaunas asinis, gatavas cīņai. Viņa atgriezās Santafē, tikās ar tirgotāju un advokātu un nopirka rančo par tūkstoš divsimt dolāriem. Viņa ar sevi bija varen apmierināta.

Lū uzkāpa augšstāvā, lai pavēstītu par šo darījumu mātei.

- Māt, es nopirku rančo.

- Tas ir labi darīts, es nespētu vēl vienu nedēļu paciest automobiļu troksni aiz loga.

- Manā rančo valda klusums, māt. Tā ir klusuma valoda, kas tur skan.

- Man labāk patiktu, ja klusums turētu muti. Jūtos vai gluži slima no visiem tiem sliktajiem romāniem, ko esmu pa šo laiku izlasījusi. Man jau sāk likties, ka debesis ir kā iesprādzis zvans un miljons zvana mēlīšu izšķindina no tām ļaužu valodas.

- Vai mans rančo tevi neinteresē, māt?

- Varbūt laiku pa laikam tas izraisīs manī zināmu interesi.

Nākamajā rītā Vita kundze patiešām piecēlās un kopā ar meitu īrētā automobilī aizbrauca uz rančo, ko sauca Las Chivas^55. Fēnikss sēdēja pie stūres. Brauciena laikā Vita kundze bija sastingusi kā sālsstabs, viņas seju indiāņi sauktu par Neīsto, ar to domājot masku. Šķita, ka viņa ieņēmusi nemainīgi neitrālu pozīciju. Vienaldzīgi tā noraudzījās uz garāmslīdoša-jiem saulespuķu laukiem, uz nobirušiem āboliem dārzos pie nededzināto ķieģeļu būdiņām, tikpat bezkaislīgi viņa uzlūkoja upi, ko tie šķērsoja, neizkāpjot no mašīnas, un kalnus, kas slējās pret debesīm. Kalnu galotnes klāja sniegs, zemāk klintis bija zilpelēki melnas, vēl zemāk apses tricināja savas vēl pārpalikušās, narcišu dzeltenās lapas, bet ozolu tumsnējais sārtums atgādināja sarecējušas asinis. Nekas nespēja Vita kundzi atsvabināt no sastinguma.

- Vai tev neliekas, ka te ir jauki? - vaicāja Lū.

- Jā, ir jau redzams, ka skaisti, - atteica Vita kundze.

Vēlīnās asteres, viņiem piebraucot pie rančo, adataini staroja rietošās saules tumšajā sarkanumā.

Vita kundze aplūkoja abas baļķu būdas, no kurām viena bija pussagruvusi un praktiski pamesta. Viņa apskatīja arī diezgan izļodzījušos aploku - garās kārtis, no kurām tas darināts, svelmainajā saulē bija sametušās un ieguvušas sudrabainu nokrāsu. Uz kādas jumta plankas sēdēja kalnu žurka - taisni iz-slējusies kā vecs indiānis, kas novēro apkārtni no jumta savā pueblo^56. Bija redzams žurkas baltais vēders, uz kura tā bija atbalstījusi savas priekšķepas, bet dzīvnieka lielās ausis modri slējās uz augšu, vēl vairāk pastiprinot žurkas līdzību ar nekustīga indiāņa stāvu.

- Vai neizskatās, ka tū ir īstenā šīs vietas saimniece, Luīz? - ciniski apjautājās Vita kundze.

Tad viņa pagriezās pret ēnai līdzīgo meksikāni, kurš bija patīkams un uzvedīgs cilvēks, un vaicāja, kāpēc viņš žurku nenošauj.

- Nav vērts tērēt lodi, - ar viegli bezcerīgu smaidu atbildēja meksikānis.

Vita kundze apstaigāja visu rančo teritoriju -daudz laika jau tas neprasīja. Klusēdama viņa nolūkojās avota ūdenī, kas pa metāla cauruli plūda zem papeles novietotā mucā.

- Nu, Luīze, - viņa teica, - esmu apmierināta, ka tu jūties spējīga cīnīties ar bezcerību un veselu lērumu žurku.

- Bet, mamni, tev jāatzīst, ka te tomēr ir skaisti.

- Ir jau gan. Tomēr esmu pārliecināta, ka šai vietai piemērojams viens no tava Henrija izteicieniem, proti, ka skaistums ir kā auksta ola.

- Šīs vietas skaistumu Riko nekad tā nedēvētu.

- Nē, nedēvētu. Viņš sēdētu uz tā kā veca perētāj-vista uz olas porcelāna imitācijas. Vai tu taisies vest viņu šurp?

- Vest! Nē... Bet viņš var atbraukt, ja vēlas, -stomījās Lū.

galvu purina-

- Ak-k! Tas nu gan būtu skai-sti! -

daina, plecus savilkusi, iesaucās Vita kundze - tā viņa atdarināja savu znotu.

- Varbūt viņš nemaz nebrauks šurp, - aizvainoti noteica Lū.

- Viņš noteikti atbrauks, Luīze, lai redzētu, kas te notiek, ja vien tu viņam nepateiksi, ka nevelies viņu redzēt.

- Katrā ziņā līdz pavasarim man par to nav jāraizējas, - sacīja Lū un nervozi ievirzīja sarunu citā gultnē.

Pa slīpo nogāzi Vita kundze uzkāpa līdz nelielā kanjona malai. Te viņa apsēdās uz kāda krituša koka un raudzījās lejup pasaulē, kas nepiederēja cilvēkiem. Redzētais viņu neaizkustināja.

- Kāpēc tu vēlies šeit dzīvot, meit? - viņa vaicāja.

- Man te patīk, māt.

- Bet ko tu ar to gribi panākt?

- Panākumi ir tieši tas, no kā es ceru izvairīties. Nedusmojies, ja tas, ko teikšu, tev izklausīsies muļķīgi. Cilvēki ir salauzuši manu sirdi. Es vairs nevēlos ar tiem saistīties. Nespēju izturēt. Tās jūtas, kas man reiz bija pret cilvēkiem, nu ir pagaisušas. Vēlos būt viena, māt - tikai kopā ar tevi un varbūt Fēniksu, lai būtu, kas pieskata zirgus un vada automobili. Bet citādi no visas tiesas vēlos palikt vienatnē ar sevi.

- Tātad fonā paredzēta viela Fēniksam! Vai tu nc-domā, ka jau pēc neilga laika viņš var izvirzīties priekšplānā?

- Nē, māt, tas manā dzīvē vairs neatkārtosies. Ja man atklāti jāsaka, Fēnikss ir tikai kalpotājs, un, ciktāl tas būs atkarīgs no manis, tāds viņš arī paliks. Nespēju uztvert nopietni vīriešus, kuri katru mīļubrīd metas ārā pa sāndurvīm un ložņā pa atkritumu kastēm. Nespēju nedz izlikties viņu priekšā, nedz apmuļķot pati sevi. Es nekad vairs neļaušos nekādām ilūzijām, māt, īpaši attiecībā uz vīriešiem. Ar viņiem nav vērts rēķināties. Tad kāpēc gan tu vēlies, lai es ļautu tiem atmaksāt man ar to pašu?

Kādu brīdi Vita kundze nezināja, ko atbildēt. Tad viņa sacīja:

- Es to nemaz nevēlos, nebūt ne! Tomēr tev ir jādzīvo. Manā izpratnē tu to vēl neesi darījusi.

- Manā izpratnē arī tu ne, māt, - sausi atteica Lū.

Arī šī replika lika Vita kundzei apklust. Vai nu

viņai bija jācieš klusu, vai jāsāk nikni aizstāvēties. Pēdējo viņa nevēlējās vai, atklāti sakot, nemaz nevarēja izdarīt.

- Ko tu sauc par dzīvi? - turpināja Lū. - Pusplikai grozīties kādā saviesīgā vakarā un pēc tam taksometrā braukt pārgulēt ar kādu pusapdzērušos muļķi, kurš iedomājas esam vīrietis tikai tāpēc, ka... Ak, māt, man par to pat domāt negribas. Zinu, ka slepenībā tu tieši to uzskati par dzīvi. Lai nu tā būtu!

Es tajā nepiedalīšos. Šai aspektā vīrieši manī vienkārši izraisa pretīgumu - tie lien klāt kā žurkas. Šī dzīves sfēra man atņem pēdējos dvēseles spēkus, un man tev jāteic, ka seksuālajai dzīvei es tagad esmu pilnīgi mirusi - ja vien tāda jau nebiju, to uzsākot.

- Nu, labi, Luīze, - pēc klusuma brīža ieteicās Vita kundze, - esmu pārliecināta, ka no laika gala vīriešiem un sievietēm, kas uztver savstarpējās attiecības nopietni, jāpārdzīvo sirdssāpes. Vai gan mana sirds nav tikusi lauzta? No tā nav iespējams izvairīties, ja stājies sakaros ar vīrieti, tāpat ka nav iespējams saglabāt nevainību, un iznākums ir viens un tas pats - notikušais drīzāk ir sākums, nevis beigas.

- Tā tas ir, māt. Kaut kas jauns ar to sākas, un kaut kas arī beidzas. Es zinu - un netaisos savas domas mainīt -, ka man ir jādzīvo citādāk. Izklausās muļķīgi, bet nezinu, kā vēl iespējams to formulēt. Man jādzīvo kaut kam nozīmīgākam, kas atbilst manām iekšējām prasībām. Un es domāju, ka arī sekss man būtu bijis dvēseliski pieņemams savā sakrālajā veidā. Lētās seksa izpausmes ir nokāvušas manī visu patiku.

- Tu varbūt savulaik aizrāvies ar diezgan lētiem vīriešiem.

- Varbūt. Iespējams, ka es vienmēr būšu muļķe attiecībās ar cilvēkiem, tāpēc patlaban gribu no tām atteikties. Vēlos nodoties kaut kam pavisam citam, māt. Es to skaidri zinu. Kādēļ man jāļauj, lai mani kārtējo reizi apsauc?

Vita kundze sēdēja un raudzījās tālumā, viņas seja bija sastingusi kā ciniska maska.

- Tu vēlies kaut ko cēlāku? Dieva dēļ, par ko tad šis kaut kas būs cēlāks? - viņa jautāja medaini laipnā tonī - kā parasti, kad gribēja sacītajā ietvert nāvējošu indes devu. - Gribu to dzirdēt. Esmu pati uzmanība. Mani tas ir sasodīti ieintriģējis. Kaut ko cēlāku! Manas paaudzes meitenes to parasti meklēja klosterī. Allaž esmu gribējusi uzzināt, vai, tur iestājušās, viņas šo cēlumu atrada. Man likās, ka viņām ar prātiņu kaut kas nogājis greizi, bet varbūt tas bija tāpēc, ka es esmu kaut kas niecīgāks...

Mātes un meitas sarunā iestājās zīmīga pauze. Klusums liecināja par stipru nevienprātību. Tad Lū ierunājās:

- Tu gluži labi zini, māt, ka es neesmu nekāda mūķene, tad jau drīzāk mazliet plānprātīga. Būtībā reliģija ir tāds pats kairinātājs kā vīrietis. Sieviete nevis skrien vīrietim pakaļ, bet bēg no viņa prom un arī šādi gūst apmierinājumu. Es neienīstu vīriešus tikai tāpēc, ka viņi ir vīrieši, kā to dara mūķenes. Man viņi nepatīk tieši tāpēc, ka nav pilnvērtīgi vīrieši - mazulīši, nebēdņi, nabaga radījumi, kas

nebeidz dižoties pat paši savā priekšā. Negribu teikt, ka esmu daudz labāka. Es tikai no visas sirds vēlos, kaut daži vīrieši būtu cēlāki, stiprāki un dziļāki par mani.

- Kā tu zini, ka starp vīriešiem tādu nav? - vaicāja Vita kundze.

- Patiesi, kā gan es būtu varējusi to uzzināt? - izsmējīgi atvaicāja Lū.

Klusums, kas iestājās, bija daiļrunīgs. Vita kundze ar mazu žagariņu tramdīja starp skujām saniknotas skudras.

- Tev, bez šaubām, ir taisnība, - viņa pēc ilgāka laika sacīja. - Bet tavā vecumā būtu prātīgāk uzturēt sevī ilūzijas un mēģināt vēlreiz. Galu galā tu taču pati atzini, ka varbūt nemaz neesi labāka.

- Varbūt arī neesmu. Bet uzturēt ilūzijas nozīmē muļķot pašai sevi. Un to nu es nedarīšu. Kad ieraugu vīrieti, kurš man šķiet mazliet pievilcīgs - kaut vai tik daudz kā Fēnikss, es sev saku: “Vai viņš tev arī vēlāk kaut ko nozīmēs? Vai arī tās ir tikai acumirklīgas izjūtas?" Un es zinu, ka nenozīmēs. Nē, māt, par to nu es esmu pārliecināta: vai nu manas attiecības ar vīrieti būs tik nozīmīgas, ka ar savu noslēpumaino spēku skars manu dvēseli, vai arī es ne ar vienu nesaistīšos. Un es skaidri zinu, ka tagad man pienācis laiks pabūt pašai ar sevi. Nekāda slaistīšanās apkārt vairs nenotiks.

- Ir jau labi, meit. Iespējams, ka tu aizvadīsi visu savu dzīvi vienatnē ar sevi.

- Vai tu domā, ka es to negribu? Turklāt pastāv vēl kaut kas, māt, kas var ar mīlestību mani piesaistīt. Nevaru tā īsti pateikt, kas tas ir, jo tā ir noskaņa, gars. Un šis gars mājo te, šajā rančo, šajā ainavā. Man tas šķiet daudz reālāks par vīriešiem, es izjūtu to kā mierinājumu un atbalstu. Nevaru atrast tam konkrētu nosaukumu, tikai zinu, ka tas ir kaut kas mežonīgs, dažreiz tas sagādās man sāpes un būs nogurdinošs. Es to zinu. Bet tas tomēr ir kaut kas liels, lielāks un nozīmīgāks par vīriešiem, cilvēkiem un reliģiju. Tam ir kaut kāds sakars ar vēl neapgūto Ameriku un vienlaikus arī ar mani. Ja tev tīk, to var saukt par misiju. Esmu pietiekami traka, lai nodotos kaut kam tādam! Un mana misija ir saglabāt sevi šim nepiejaucētajam garam, kas šajā vietā tik ilgi ir gaidījis, varbūt pat tieši uz mani. Tagad esmu ieradusies! Nu esmu šeit. Esmu tieši tur, kur vēlos būt, kopā ar garu, kas vēlas manu klātbūtni. Tā tas ir. Un īstenībā nedz Riko, nedz Fēnikss vai vēl kāds cits man neko nenozīmē. Viņi ir šīs pasaules sētaspusē. Un es esmu šeit, dziļi Amerikas vidienē, kur kāds mežonīgs gars vēlas mani, un tas man nozīmē vairāk nekā vīrieši. Šis gars mani nesaudzēs, jo esmu tam vajadzīga. Tas alkst pēc manis. Mana seksuālā dzīve, ko es tam veltīšu, būs dziļa un svēta, dziļāka par mani, jo tās pamatā būs

dabiska pārliecība. Tas glābs mani no lētuma, māt. Pat tu to manā labā nekad neesi varējusi izdarīt.

Vita kundze piecēlās un raudzījās tālumā, kur tirkīzkrāsas kalnu grēdas gandrīz saplūda ar apvārsni.

- Cik tad īsti tu samaksāji par Las Chivas?- viņa vaicāja.

- Tūkstoš divsimt dolārus, - pārsteigti atbildēja Lū.

- Tad man jāteic, ka tas ir lēti pirkts, ņemot vērā visu, kas nāk šim rančo līdzi, tā nosaukumu ieskaitot.

Deivids Herberts Lorenss SENMORS Romāns

Apjiiids Artava , LV-IOI I, Rīgā, K. Barona iela 12. Tel./lax - 286452. Licence Nr. 2-0356.

Icspiesis tipogrāfijā "Rota”. LV-10! I. Rīgā. Blaumaņa ielā 3X/4<). Pns nr 462

1

Jo vairāk kas mainās, jo vairāk tas paliek tāds pats. (Franču vai.)

2

Šcit nav labāk. (Franču vai.)

3

Šo romānu izdosim atsevišķā sējumā - Red.

4

Purniņš, fizionomija (franču vai.).

5

Labākā sabiedrība (franču vai.).

6

Augstākās aprindas (franču vai.).

7

Labs (franču vai.).

8

Liels, augsts (franču vai.).

9

Arturs Belfūrs (1X48.-1930.) - britu valstsvīrs un rakstnieks. (Tulk. piez.)

10

Pazīstamu gleznu vai vēsturisku notikumu atdarinājums, izmantojot dzīvas personas, kuras ieņem sižeta noteikto stāvokli (Franču vai.).

11

Scngricķu mīti vēsti, ka Hipolitu sabradājuši viņa paša zirgi.

12

Sengrieķu mitoloģijā viena no trijām gorgonām, čūskmatainajām jaunavām, kuras skatiens cilvēku pārvērta par akmeni.

13

Princis Tūkstoš un vienus mikls pasakās, kas pasniedza ubagiem viltus mielastu - zem grezno trauku vākiem nekā nebija. Ar šo vārdu apzīmē kaut ko iluzoru, iedomātu.

14

Domāts Pirmais pasaules karš.

15

Vārdu spēle: bcllc-merc - nuirc - ķēve (franču vai.); colt -kumeļš, arī zaļš, trakulīgs jauneklis (angļu vai.).

16

Uzmamgs, laipns, pakalpīgs (franču vai.).

17

Sengrieķu mitoloģija mežu dievs, ganāmpulku sargātājs, to attēloja kā cilvēku ar āža ragiem un kājām.

18

Reliģiski filozofiska mācība, kas dievu identificē ar dabu un aplūko dabu kā dievības iemiesojumu.

19

Nepretošanās, netraucēšana ((runču vai.).

20

Driāda - seno grieķu un romiešu mitoloģija - meža nimfa, koku aizbildne; fauns - seno romiešu mitoloģija - lauku un mežu dievs, ganāmpulku sargātājs.

21

Līdzeklis, kas palīdzot visos dzīves gadījumos, universālas zāles. (Pēc sengrieķu dievietes Panacejas vārda.)

22

Bībelē - labā un ļaunā atziņas koks, kura augļus Ādamam un Ievai bija aizliegts plūkt. Čūska viņus kārdināja, teikdama, ka, ēdot augļus no ši koka, viņi kļūšot tikpat gudri ka pats Dievs.

23

Ak, kāda bauda! (Spāņu vai.)

24

Ceļā (franču vai.).

25

Augslais Dievs! (Itāļu vai.)

26

Metodisms - protestantisma virziens, kas radies Anglijā IK. gs. Pieprasa metodiski studēt Bībeli, ievērot reliģiskos priekšrakstus, sludina padevību un paklausību.

27

Little Juck Homēr, Sul in n corner-angļu bērnu skailāmpantiņš.

28

Vārgulīgs, nožēlojams (franču vai.).

29

Naivitāte, vientiesība, lētticība (franču vai.).

30

Cielsirdīgs augļotājs V. Šekspīra luga "Venēcijas tirgonis”.

31

Viltones grāfiene (angļu vai.).

32

Atsauce uz Marka Tvcna līdzīga nosaukuma grāmatu.

33

Uz redzēšanos (franču vai.).

34

Sengrieķu mitoloģijā Trojas ķēniņa Priama meita, ko Apolons nolādēja - viņa pareģos pareizi, bet neviens tai neticēs.

35

Sofokla traģēdijas “Ifigēnija” varoņi.

36

0/7, my lovc is likc n rccl, reti rosc — skotu tautas dziesma. .

37

^Futūrisms - dekadentiska strāva tēlotājmākslā 20. gs. sākumā, tai raksturīgas bezjēdzīgas figūras.

38

Adonīss - (gr. Adonis) - mirstošais un atdzimstošais dabas dievs sīriešiem un feniķiešiem.

39

Filips Lāslo (1869. - ?) - ungāru gleznotājs, kas 20. gs. sākumā Anglijā guva lielus panākumus ka dižciltīgo portrelists. Sers Viljams Orpens (1878. - 1931.) - angļu gleznotājs, kas piederēja pie “Jaunā angļu mākslās kluba”, kurā apvienojās mākslinieki ar impresionisliskām nosliecēm.

40

Norāde uz Amerikas Savienoto Valstu karogu.

41

Farizeji - senas Jūdejas reliģiski politisko partiju pārstāvji, fanātiski un liekulīgi reliģisko priekšrakstu izpildīšana.

42

^^Nepieskarieties man (latīņu vai.).

43

Ncpieskaricties man. ļaudis (latīņu vai.).

44

Tauslūms nozieguma pierādījums! (Latīņu vai.)

45

Jo vairāk kas mainās, jo vairāk tas ir tāds pats (franču vai.).

46

Seit nav labāk (franču vai.).

47

E. Kue (Couc) - Franču psihologs, kas psihoterapijas nolūkā ieteica nodarboties ar nemitīgu optimistisku pašiedvesmu.

48

FiilIs (gr. phullos)- vīriešu dzimumorgāns.

49

Jaunanglija - kopīgs apzīmējums sešiem ASV austrumu štatiem; bija pieņemts uzskatīt, ka turienes iedzīvotāji, pretstatā “mežonīgajiem rietumniekiem”, ir reliģiozāki un tikumīgāki.

50

Nepārspets, nepārspējams (laimu vai.).

51

Molhcr Hubburd - angļu bērnu skaitāmpantiņa tēls.

52

Angļu vai. ozoliņi ir columbincs, las nozīme ari - baloža, dūjas.

53

Sengricķu teika vēsta, ka Jāsons un viņa biedri ar kuģi “Argo” dodas uz Kolhīdu, lai iegūtu zelta aunādu.

54

Sengricķu mitoloģijā Hērakls veic divpadsmit varoņdarbus, to starpā - iztīra Augeja staļļus, kur gadu desmitos sakrājušies mēslu kalni, un atnes no llcsperīdu dārziem Iris zelta ābolus.

55

Bieži (spāņu vai.).

56

Indiāņu apmetne Lalīņamerikā.

Content

Lorenss Deivids Herberts Senmors

Ričarda Oldingtona ievads

Senmors

1