Demils Nelsons

Spenservila

Nelsons Demils

Spenservila.

Romāns.

Esiet uzmanīgi! Demila grāmatas ir infekciozas. Tās apbur.

Pirmā nodaļa

Pēc divdesmit pieciem frontē pavadītiem gadiem Keits Lendrijs devās mājup. Viņš iegrieza savu sābu 900 no Pensilvānijas avēnijas Konstitūcijas avēnijā un sāka braukt uz rietumiem Virdžīnijas virzienā, pa Teodora Rūzvelta tiltu šķērsodams Potomaku. Aizmugures spogulī uz mirkli pazibēja Linkolna Memoriāls. Viņš pamāja tam sveicienu un pa 66. ceļu turpināja gaitu uz rietumiem, atstādams Vašingtonu aiz muguras.

Ohaio rietumos diena kavējās ilgāk, un, kaut bija jau augusta vidus un astotā vakara stunda, Keits Lendrijs ievēroja, ka saule turas vēl grādus piecpadsmit virs apvāršņa. Viņš bija gandrīz aizmirsis, cik gaišs ap šo brīdi vēl ir te, austrumu laika joslas galā, un pavisam aizmirsis, cik plaša ir šī viņa dzimtā puse.

Braukšana pa plato, gludo šoseju bija viegla un neprasīja nekādu piepūli, un Lendrijs varēja netraucēts nodoties domām. Daža doma bija laba: aukstais karš beidzies. Daudzi aukstā kara cīnītāji tika atvaļināti. Tā Keitam Lendrijam vairs nebija laba doma.

Tomēr pēdīgi Dievs bija apžēlojies, Lendrijs risināja domu tālāk, un ar vienu dievišķās elpas uzpūtienu izkliedējis pastarās kodolkaujas draudu mākoni, kas turpat pusgadsimtu bija milzis pār planētu. Mēs bijām glābti.

Mīļuprāt, viņš domāja, es savu zobenu pārkaišu lemesī un pat savu deviņu milimetru gloka pistoli turpmāk izmantošu vienīgi par vēstuļslogu. Varbūt arī ne ar tik sevišķi mīļu prātu, bet viņam netika ļauta izvēle.

Aukstā kara plaši izvērstā militārā rūpniecība strauji saruka, rosinot speciālistus, tehniskos darbiniekus un vidēja ranga vadītājus meklēt citus iztikas avotus. No saprāta viedokļa Lendrijs apzinājās, ka tas ir vislabākais, ko cilvēce piedzīvojusi kopš tiem laikiem, kad Gūtenberga izgudrotā iespiedmašīna padarīja daudzus mūkus par bezdarbniekiem. Taču, no personiskāka aspekta raugoties, viņš jutās aizvainots, ka valdība, kas bija notērējusi divdesmit piecus viņa mūža gadus, nebija spējusi atrast pietiekamas dividendes, lai paturētu viņu vēl piecus gadus, līdz viņš būtu izpelnījis pilnu pensiju.

Gan jau būs labi. Vašingtona nu bija jau divas dienas pagātnē un sešsimt jūdžu aiz muguras. Šī bija trešā diena otrā dzīvē. Un neviens, kas iedomājas apgalvot, ka amerikāņa dzīvē neesot otrā cēliena, nekad nav kalpojis valdības dienestā.

Viņš nodungoja pāris rindu no dziesmas "Ceļš ved mājup", bet dzirdēja, ka balss čarkst, un ieslēdza radio. Raidīja kāda vietējā stacija, un Lendrijs noklausījās reportāžu no gadatirgus kaut kur uz laukiem, baznīcas labdarības sarīkojumu uzskaiti, dažādu sapulču un pikniku atreferējumus, pēc tam labības un mājlopu cenas, norādījumus uz labām makšķerēšanas vietām un visbeidzot sīki jo sīki gaidāmā laika prognozes un vispārējās laika ziņas. Lndiānas dienvidos plosoties vētras. Lendrijs izslēdza radio, iedomādamies, ka šīs pašas ziņas viņš ir klausījies pirms ceturtdaļgadsimta.

Tomēr šajos gados viņam bijis ļoti daudz piedzīvojumu, lielākā tiesa no tiem — bīstami. Šai brīdī viņš bija sveiks un drošībā, turpretī gandrīz visu pēdējo ceturtdaļgadsimtu allaž bija juties ar vienu kāju kapā, ar otru uz banāna mizas. Viņš pasmaidīja. — "Ceļš ved mājup."

Patiesi, viņš pats sev atzinās, ka viņu pārvalda gaužām juceklīgas jūtas, un nu ar tām jātiek skaidrībā. Vēl pirms divām nedēļām viņš Belgradā pārmija savstarpējus draudus ar turienes aizsardzības ministru, bet šovakar atradās Ohaio un klausījās radio diktora nazālajā balsi nosauktajās cenās, cik tiek maksāts par cūku. Jā, drošībā viņš bija, tomēr vēl ne īsti sveiks.

Lendrijs atlaidās dziļāk sēdeklī un pievērsa uzmanību ceļam. Viņam patika traukšanās pa plato ceļu, un sāba bija brīnum paklausīga. Mašīnas neparastā forma piesaistīja skatienus, kad viņš brauca cauri mazpilsētām un ciemiem Ohaio austrumos, un viņš iedomājās, ka laikam vajadzēs to pārdot un apmainīt pret citu, lai ļaudis mazāk deldētu ap viņu mēles, kad viņš būs atgriezies un no jauna apmeties Spenservilā.

Kukurūzas lauki stiepās tik tālu, cik acs zem zilā debesjuma spēja saredzēt, šur tur gan dažs fermeris bija iesējis arī kviešus vai lucernu. Tomēr īstenā tīrumu valdniece bija kukurūza — rupjā lopbarībai, maigā, saldā — pašu galdam. Kukurūza. Kukurūzas sīrups, kukurūzas ciete, kukurūzas pārslas, kukurūzas milti, kukurūza, kukurūza, kukurūza, lai uzbarotu jau tik un tā trekni barotu nāciju, Lendrijs domāja. Lendrijs bija aizvadītajos gados bijis daudzos bada piemeklētos apvidos, varbūt tāpēc šīspuses dāsnums viņā modināja priekšstatu par nobarojušos, treknu nāciju.

— Tīrumu dzintarkrāsas viļņi, — viņš balsī noteica. No redzētā viņš vērtēja, ka raža būs bagāta. Viņam nebija nekādas savtīgas intereses par kukurūzu — ne kā fermerim, ne kā tirgotājam. Bet sava mūža pirmos astoņpadsmit gadus viņš bija pavadījis vidē, kur visi un ikviens runāja par ražu, un tālab bija ievērojis un vērtējis ražas visur, kur vien nonāca — Krievijā, Ķīnā, Somālijā un tagad, apli noslēdzot, Ohaio rietumos.

Lendrijs ieraudzīja lejupvērstu norādes zīmi uz Spenservilu un iegriezās ceļā nenobremzējis, neviļus pamudinādams forda taurusu, kas brauca viņam aiz muguras, darīt to pašu, bet tam tik labi neizdevās.

Vispirms viņš pie apvāršņa ieraudzīja ūdenstorni, tad skābbarības tvertni, un tikai pēc tam iznira Spenseras apgabala valdes un tiesasnama tornis, gotiski viktoriānisks sarkanu ķieģeļu un smilšakmens krāvums — tās bija gadsimtu mijā jūsmīgā lielmanībā būvētas ēkas. I iesusnams bija bijis īsts brīnums, kad tika celts, un izpelnījās ievērību vel šobaltdien, jo par to tiešām varēja pabrīnīties, vai Spenseras apgabals savulaik bijis tik pārticis un biezi apdzīvots, ka spējis atļauties būvēt tik masīvas ēkas.

Piebraucis tuvāk, Lendrijs citu pēc cita ieraudzīja rieta saulē iemirdzamies Spenservilas desmit baznīcu torņus.

Pilsētiņā iekšā Lendrijs nebrauca, bet nogriezās šaurā sānceļā, kas veda uz laukiem. Ceļazīme brīdināja braukt piesardzīgi, neapdraudot gausos laucinieku braucamos, un viņš samazināja ātrumu. Jau pēc piecpadsmit minūtēm viņš ieraudzīja Lendriju fermas sarkano šķūni.

Līdz šim viņš vēl nekad nebija visu ceļu uz mājām nobraucis mašīnā. Parasti bija atlidojis uz Toledo vai Kolumbusu un tur noīrējis mašīnu, lai turpinātu ceļu. Brauciens no Vašingtonas parasti norisēja bez īpašiem piedzīvojumiem, bet interesanti. Interesantu to līdztekus ainavām padarīja fakts, ka viņš nesaprata, kādēļ pēc tik ilga pārtraukuma brauc atpakaļ uz Spenservilu. Interesanta likās arī nepiespiestā nesteidzības izjūta un pilnīgs iztēles trūkums par to, kā varētu veidoties nākotne, par ko viņa dienasgrāmatā nebija neviena pieraksta; interesants likās pat vada gabals, kas šūpojās acu priekšā, kur vēl nesen galā bija karājies dienesta telefons; interesanta bija neierastā sajūta būt pilnīgi atšķirtam no cilvēkiem, kam savulaik ik dienu vajadzēja būt informētiem, vai viņš ir pagalam vai dzīvs, nolaupīts, bēgļa gaitās vai atvaļinājumā. Nacionālā Drošības dienesta akta reglaments paredzēja, ka trīsdesmit dienu laikā pēc dienesta atstāšanas jāpaziņo jaunās pastāvīgās dzīvesvietas adrese. Taču īstenībā viņi gribēja to uzzināt, pirms viņš izbrauca no Vašingtonas. Bet Lendrijs, pirmoreiz pārbaudot savas civilista tiesības, skaidri un gaiši paziņoja, ka pats vēl nezina, kurp dosies. Viņš aizbrauca, bet netika aizmirsts, bija varmācīgi aizsūtīts pensijā, taču priekšniecība nebūt nebija zaudējusi interesi par viņu.

Viņš pabrauca garām veselai vēstuļkastīšu rindai un ievēroja, ka ar Lendriju vārdu apzīmētās kastītes sarkanais karodziņš bija nolaists lejup — kā visus pēdējos piecus gadus.

Viņš iegriezās grantētajā, ar nezālēm aizaugušajā piemājas piebraucamajā ceļā.

Dzīvojamā māja bija klasiska celtne, balta, ar dēļu apšuvumu un kokgriezuma rotājumiem, ar plašu, segtu lieveni. Māju 1889. gadā bija cēlis Lendrija vecvectēvs. Tā bija pēc kārtas trešā mītne viņu dzimtai. Pirmā bija 1820. gadā uzcelta guļbaļķu būda, kad viņa senči piedalījās Lielā melnā purva nosusināšanā un nolīšanā. Nākamā māja bija celta kaut kad ap Pilsoņu kara laiku. Viņš bija redzējis tās fotogrāfiju — neliels, izskatā sālnīcai līdzīgs namiņš ar lubu jumtu, bez lieveņa un jebkādiem rotājumiem. Šai pusē valdīja uzskats: jo dzīvojamā māja glītāka, jo skaidrāk redzams, ka galvenā noteikšana ģimenē ir sievai. Acīmredzot vecvectētiņš Sairuss būs bijis pavisam zem sievas tupeles.

Lendrijs piebrauca sābu pie lieveņa un izkāpa. Rietošā saule vēl joprojām krietni karsēja. Lievenēs nebija neviena, kas apsveiktu pārbraucēju, un arī vēlāk nebūs neviena. Vecāki pirms pieciem gadiem bija metuši mieru lauku apstrādāšanai un pārcēlušies dzīvot uz Floridu. Viņa neprecētā māsa Barbara bija devusies uz Klīvlendu meklēt dzīves piepildījumu un guvusi zināmus panākumus reklāmas jomā. Brālis Pols bija viens no Kokakolas viceprezidentiem Atlantā. Pols savulaik bija precējies ar ļoti jauku dāmu, ko sauca par Karolu un kas strādāja CNN aģentūrā. Šķiroties Polam bija dotas vienlīdzīgas tiesības abu dēlu audzināšanā, un tas kopā ar Kokakolu pārvaldīja viņa dzīvi.

Keits Lendrijs bija nodzīvojis neprecējies, daļēji brāļa un daudzu citu viņam pazīstamu cilvēku pieredzes iebiedēts, daļēji sava darba dēļ, kas šķita nesavienojams ar laulības dzīves laimi.

Bez tam, ja vien gribēja būt pilnīgi godīgs pret sevi, un kālab viņam tādam nebūt, viņš nekad nebija spējis pilnīgi aizmirst Anniju Prentisu, kas dzīvoja apmēram desmit jūdžu no vietas, kur patlaban stāvēja viņa mašīna. Precīzi sakot, desmit komats trīs jūdzes no šīs vietas.

Izkāpis no sābas, Keits Lendrijs izstaipījās un pārlaida skatienu dzimtajai vietai. Vakara nokrēslā viņam šķita, ka redz sevi — jaunu koledžas absolventu — stāvam uz lievenēm ar naktsguļas somu rokā, tad noskūpstām māti un Barbaru, paspiežam roku tēvam un mazajam Polam. Tēvs stāvēja pie ģimenes forda, tāpat kā Lendrijs šai brīdī stāvēja pie sābas. Aina gandrīz tāda kā ar Normenu Rokvelu. Tikai Keits Lendrijs nedevās iekarot plašo pasauli, viņš devās uz apgabala tiesasnamu, kur mašīnu stāvvietā gaidīja autobuss, lai aizvestu jaunos Spenseras apgabala puišus uz iesaukšanas centru Toledo.

Keits Lendrijs skaidri atcerējās savu tuvinieku raižpilnās sejas, taču neparko nespēja atsaukt atmiņā ne pats savas izjūtas, ne izturēšanos.

Tik daudz viņš tomēr atcerējās, ka bija juties nejēdzīgi, taču tanī pašā laikā viņā bija pamodies piedzīvojuma prieks, kas savukārt lika justies tā kā vainīgam. Toreiz viņš nebija izpratis jaukto jūtu mulsumu, bet tagad saprata. To visu varēja izteikt ar kādas senas dziesmas vārdiem: "Kā gribat jūs tos mājās novaldīt, ja gabaliņu pasaules tie skatījuši."

Bet tas nebija nekāds "pasaules gabaliņš", tā bija Vjetnama, un šie rekrūši nebija svinīgi izvadīti ar orķestri no pilsētas galvenā laukuma, un arī atpakaļ tie neatgriezās parādes solī pa Lielo ielu Uzvaras dienā. Tomēr Lendrijam nezuda gaidāmā piedzīvojuma nojausma. Viņš vairs nekad neatgriezās fermā. Protams, viņš vairākkārt ieradās fiziski, turklāt vesels, neievainots, tomēr ferma kopš tās reizes nekad vairs nekļuva par viņa mājām.

Bet te nu tā atkal bija — ceturtdaļgadsimtu pēc tam, kad bija nokāpis no šīm lievenēm, lai aizietu pasaulē, viņš atkal stāvēja pie šā paša lieveņa pakāpieniem, un aina ar tuvinieku veidoliem izgaisa, pametot viņu vienu ar negaidītu skumju pilnu sirdi. Un viņš pats sev balsī noteica: — Lai nu kā, es esmu mājās, ja arī neviena cita nav.

Viņš uzkāpa lievenī, sataustīja kabatā atslēgu un iegāja mājā.

Otrā nodaļa

Spenservilas ziemeļdaļā, pilsētas labākaja rajonā, desmit komats trīs jūdzes no Lendriju fermas, Annija Bekstere, dzimusi Prentisa, virtuvē vāca no galda nost vakariņu traukus.

Viņas vīrs Klifs Beksters patlaban beidza tukšot alus kausu un tiktikko apspieda atraugu, tad paskatījās rokaspulkstenī un sacīja: — Man vēl jāaiziet atpakaļ uz darbu.

To Annija bez teikšanas bija sapratusi, redzēdama, ka Klifs pirms ēšanas nav pārģērbies parastajā mājas tērpā — džīnās un sporta kreklā. Viņš bija paturējis mugurā policista smilškrāsas formas tērpu un pabāzis aiz apkaklītes trauku dvieļa galu, lai pasargātu rūpīgi izgludināto kreklu. Annija ievēroja, ka padusēs un ap vidukli tas bija sasviedrēts. Viņa pistoļmaksts ar visu ieroci karājās vadzī pie sienas, un cepuri viņš bija atstājis dienesta mašīnā pie mājas.

— Ap kādu laiku tu domā atgriezties? — Annija vaicāja.

— Vai tu vēl aizvien man tādas lietas jautā, cālīt? — Viņš piecēlās. — Nelabais viņu zina. Šitais darbs metas ar katru dienu dulnāks — te narkotikas, te maucīgi pusaudži. — Viņš apjoza siksnu ar ieroča maksti.

Annija ievēroja, ka sprādzi viņš iestiprināja vispēdējā, galējā siksnas caurumiņā, un, ja būtu nelāgā omā, viņa piedāvātos paņemt īlenu un izdurt siksnā jaunu caurumiņu.

Klifs Beksters pamanīja, ka sievas skatiens kavējas pie viņa vidukļa, un ieteicās: — Tu mani pārāk labi baro.

Skaidrs, kas vainīgs; viņa tomēr nenoturējās un piebilda:

— Tev derētu mazliet pievaldīties alus dzeršanā.

— Tev derētu pievaldīt muti.

Viņa neatbildēja. Negribējās uzsākt ķildu, turklāt par kaut ko tādu, kas īstenībā viņu nepavisam neinteresēja.

Viņa uzmeta skatienu savam vīram. Kaut arī smagnējs, viņš vēl joprojām bija visai izskatīgs vīrietis: iedegušu seju ar rupjiem vaibstiem, kupliem, bieziem brūniem matiem un zilām acīm, kurās vēl bija saglabājies vājš jaunības dzirkstīguma atspulgs. Pirms divdesmit gadiem Anniju bija savaldzinājusi viņa glītā seja, brašais augums un pārgalvīga palaidņa bravūra. Viņš bija arī labs mīlnieks — vismaz atbilstoši tā laika un šīs vietas standartiem. Izrādījās, ka viņš bija arī visai ciešams tēvs un darbā ļoti strauji uzkāpa līdz policijas priekšnieka postenim. Bet viņš nebija labs laulātais draugs, kaut gan, ja kāds to jautātu viņam pašam, viņš teiktu, ka ir pavisam labs.

Pavēris virtuves durvis uz iziešanu, viņš atgādināja: — Tikai nenobultē ārdurvis, kā nobultēji viņreiz.

Viņa atcerējās, ka kopš "viņreizes" pagājis gandrīz vesels gads, un tovakar viņa to bija izdarījusi tīšām, lai Klifam būtu jāzvana un jāklauvē, un viņa jāpamodina. Toreiz viņa meklēja iemeslu ķildai, tomēr iznākums krietni pārsniedza viņas plānoto robežu. Toreiz viņš atgriezās pēc pulksten četriem no rīta, un, lai arī lāgiem tā bija noticis pirms tam, taču kopš tās reizes tas atgadījās pastāvīgi reizi vai divas reizes nedēļā.

Viņa darbs nenoliedzami saistījās ar neparastām diennakts stundām, un vēlā pārnākšana pati par sevi neradīja pamatu aizdomām. Tomēr pēc dažām pazīmēm un no dažiem avotiem viņa uzzināja, ka vīrs aizklīst pa neceļiem.

Dodamies lejup pa lieveņa pakāpieniem, Klifs uzsvilpa saviem četriem virtuves pagalmā pieķēdētajiem suņiem, kas, ķēdes raustīdami, apsveica viņu ar satrauktām rejām. Klifs palaida vēl vienu svilpienu un iesmējās. Sievai viņš uzsauca:

— Neaizmirsti šiem izbarot vakariņu paliekas un ļauj kādu brīdi izskrieties.

Annija neatbildēja. Viņa noraudzījās, kā Klifs iesēžas savā policijas priekšnieka dienesta mašīnā un atpakaļgaitā izgriežas uz piebraucamā ceļa. Viņa aizvēra un aizslēdza virtuves durvis, bet bultu priekšā neaizšāva.

Viņa saprata, ka īstenībā nebija ne jēgas, ne vajadzības vakarā pat aizslēgt durvis. Spenservila bija visai mierīga

pilsētiņa, kaut gan iedzīvotāji droši vica visi aizslēdza durvis, kad pienāca vakars. Par iemeslu iam, kāpēc viņai nebija vajadzības uz nakti slēgt ciet d rvis, bija laulātā drauga rīkojums, lai policijas mašīna gar drīz augu diennakti patrulē pa Viljamstrītu. To viņš pamatoja šādi: noziedznieki zina, kur mēs dzīvojam, un es n* cietīšu, ka tev kāds varētu nodarīt pāri. Īstenībā tas v.klausītos citādi: Klifs Beksters bija nenormāli greizsirdīgs, pilnīgs savas sievas īpašnieks un nejēdzīgu aizdomu p'.lns.

Annija Bekstcre patiesībā bi«i cietumniece pati savā mājā. Viņa, protams, varēja jebkr.ru brīdi no tās iziet, taču informācija, vienalga, kurp v ņa gāja, vienalga, ar ko satikās, ļoti drīz sasniedza viņas laulātā drauga ausis.

Tas bija, lai neteikt j daudz vairāk, apkaunojoši un pazemojoši. Kaimiņi, kas dzīvoja solīdajā ielā ar Viktorijas laika gaumē celtajām ģimenes mājām — ārsti, juristi, darījumu cilvēki —, pieklājīgi klusējot, samierinājās ar oficiālo paskaidrojumi policijas pastāvīgās klātbūtnes attaisnošanai. Taču viņi. /isi pazina Klifu Beksteru un saprata, ko šie kumēdiņi nozīm' īstenībā. Annija miljono reizi balsī noskaitīja vecu ziņģi: - "Ķirbju ēdājs, āmurgalva, daiļu sievu apprecēja, bet nosargāt to nepratās, līdz lielā ķirbī iespundēja," — piet rzdama: — Nešķīstenis.

Viņa aizgāja līdzparādes durvīm un paraudzījās caur biezo stiklu uz ielu. Paiiaban viņa" redzēja pabraucam garām Spenservilas policijas patruļmašīnu; policistu, kas sēdēja pie stūres, viņa pazina, tas bija jauns puisis — Kevins Vārds, viens no Klila iecienītākajiem fašistiem. Šad tad viņa izfantazējās, ka derētu uzaicināt Kevinu Vārdu uz tasi kafijas un tad viņu pavest. Bet varbūt kāds cits neuzkrītošā beznumura mašīnā savukārt izseloja Vārdu. Viņa šķērmi pavīpsnāja par savu paranoju, ka' daudz neatšķīrās no viņas vīra ērmībām. Tikai viņas gadījr'Hā tai būtu pamats, ko nevarēja sacīt par Klifa paranojām ieksuāli Annija Bekstcre bija vīram uzticīga. Tiesa, viņai arī fobija izdevības tādai nebūt. Taču neatkarīgi no tā viņa pret olījumiem, ko b$ja devusi, laulībā stājoties, izturējās nopietni^1; lai arī vīrs to nedarīja. Bet dažkārt arī viņā modās tādas v^mes, kas viņas mātei būtu sadzinušas tvīkumu vaigos.

Vīram mīlas uzplūdi uznāca spējiem brāzieniem, kam sekoja atplūdi, ilgāki vienaldzības periodi. Pēdējā laikā viņa priecājās par šiem vicnaldzības intervāliem.

Patruļmašīna izbrauca pa ielu uz priekšu, un Annija iegāja lielajā dzīvojamā istabā. Atlaidusies atzveltņu krēslā, viņa klausījās, kā tik: 'Jiehrfs tēvutēvu pulkstenis. Viņas dēls Toms bija aizbraucis »atpakaļ uz Kolumbusu, daļēji, lai atlikušajās brīvdienās pirms skolas sākuma mazliet piepelnītos, taču galvenokārt tāpēc, ka Soeaservila vispār un Viljamstrīta jo sevišķi nespēja viņam dot ner o ne tagad, ne turpmākajā dzīvē. Meita Vcndija kopā ar baznīcas jauniešu grupu bija aizbraukusi ekskursijā uz Mičigana ezeru. ^Annija bija pieteikusies par brīvprātīgu pavadoni — tikumības sargātāju, bet Klifs par to bija tikai pasmaidījis, piebilzdami: — Un kas sargās tavu tikumību, sirsniņ?

Annija pārlaida skatienu istabai, ko bija izrotājusi ar veclaicīgiem, laukos iecienītiem greznuma priekšmetiem un dažām mantotām ģimenes piemiņas lietām. Klifs par viņas gaumi gan zobojās, gan arī ar to lcpoj s. Annija bija cēlusies no krietni cienījamākas ģimenes nekā \iņš, un sākumā tā bija pūlējusies neuzsvērt un mazināt visa\ ievērojamo nesaderību viņu cilmē. Bet Klifs nekad neļāva aizmirst abu ģimeņu sociālās atšķirības, uzsvērdams, ka šās ģimenē gan ir gudras galvas un labas manieres, bet nav naudas, turpretī viņa dzimtai naudas ir papilnam, ja arī lāgiem pietrūkst gudrības un smalkas iznešanās. Ne tikai lāgiem pietrūkst gudriias, bet vispār nav smadzeņu, Annija nodomāja. \

Klifam patika palielīties ar pagrabstāva iekārtojumu, ar tur izstādītajiem zvēru un putnu izbāzeņiem, ar šaujamieročiem, iestiklotajiem avīžu izgriezumiem — ar visām savām trofejām, ieskaitot sievu. Lūdzu, skatieties, bet klāt neskarieties! Apbrīnojiet mani un manas trofejas. Klifs bija klasisks kolekcionārs, turklāt tik apsēsts, ka neprata atšķirt sievu no izbāztas brieža galvas.

Annija nespēja nobrīnīties vien, atcerēdamās, kī reiz bija lepojusies tiklab ar vīru, kā ar māju. Cik cerīgi, ar kādu optimismu viņa, tikko apprecēta jauna sieva, bija ķērusies pie dzīves un laulības veidošanas. Klifs Bekstcrs bija ļoti uznanīgs

un galants līgavainis visus mēnešus pirms kāzām. Ja Annijai šai laikā būtu licies, ka saderināšanās jāatsauc — un viņai brīžiem tiešām tā likās, Klifs nedeva tādai rīcībai ne mazāko ieganstu. Bet jau pašā laulības dzīves sākumā viņa atskārta, ka vīrs tikai tēlo laulību. Satriekta un vīlusies viņa konstatēja, ka Klifs Beksters īstenībā nekad nav bijis burvīgais mežonis, kas ilgojas, lai laba, cēla sieviete viņu piejaucē, ka īstenībā viņš atrodas gauži tuvu psihopātijas robežai. Un visai drīz viņam zuda ne pārāk dedzīgā vēlēšanās izveidoties par normālu cilvēku. No bīstamās robežas pilnīgas pārkāpšanas viņu atturēja vienīgi oficiālais likuma un kārtības sargātāja postenis. Parastu dauzoņu Spenservila bija padarījusi par vadošu personu, par runasvīru, bet Annija dzīvoja pastāvīgās bailēs no tā, kas varētu notikt, ja Klifs kļūtu par parastu pilsoni, bez oficiāla prestiža un amata piešķirtās varas. Viņa nozvērējās, ka tanī dienā, kad Klifs aizies vai tiks lūgts aiziet pensijā, viņa no tā aizbēgs.

Annija lāgiem domāja arī par viņa šaujamieroču kolekciju: šautenēm, bisēm un pistolēm. Katru no šiem ieročiem viņš bija ievietojis savā statīvā, kā to darīja jebkurš kārtīgs policists. Tomēr vairums policistu, varēja pat diezgan droši sacīt — visi policisti — iedeva telpas atslēgu arī sievai, ja gadījumā mājā kāds ielauztos. Bet Klifs Beksters sievai atslēgu neuzticēja. Viņa zināja gan, ko vīrs domā: Klifs baidījās, ka sieva kādu rītu ap pulksten četriem varētu viņu nošaut, vēlāk aizbildinoties, ka noturējusi viņu par zagli, kas ielauzies mājā. Dažu labu nakti viņa bija stingu skatienu blenzusi aizslēgtajās ieroču istabas durvīs, prātodama, vai tiešām spētu pielikt pistoli sev pie deniņiem vai pavērst viņam pret pieri un nospiest gaili. Deviņdesmit deviņas reizes no simta viņa domāja, ka ne; tomēr gadījās arī brīži, kad...

Viņa atgāza galvu pret krēsla atzveltni, tin pār vaigiem sāka ritēt asaras. Iezvanījās telefons, bet viņa negāja atbildēt.

Savākusi avīzē vakariņu paliekas, viņa aizgāja uz suņu nožogojumu. Stiepļu pinuma vārtus pavērusi, viņa iepurināja barību nožogojumā. Trīs suņi — vācu aitusuns, dobermanis

un rotveilcrs — metās uz barību, bet ceturtais, neliels pelēks plušķītis, pieskrēja pie Annijas. Viņa izlaida šuneli no iežogojuma un aizvēra vārtus.

Kad Annija devās atpakaļ uz māju, šunelis tecēja viņai līdzi.

Virtuvē viņa izbaroja sunim neapceptu hamburgeru, bet pati sev ielēja glāzi limonādi, tad izgāja ārā uz lieveņa, kas apjoza visu māju, un apsēdās šūpuļkrēslā, pavilkusi kājas sev apakšā; pelēkais plušķis apmetās viņai līdzās uz grīdas. Dienas karstums bija pazudis, viegla vējpūta liegi žūžoja vecajos kokos gar ielas malu. Gaiss smaržoja kā uz lietu. Vakara spirgtumā Annija sāka justies labāk.

Noteikti jābūt kādam cejam, viņa prātoja, kas ved ārā no šīs dzīves, tomēr nevezdams caur kapsētu. Tagad, kad meita grasās sākt koledžas gaitas, arī viņa pati nedrīkst vairs novilcināt izlemšanu, kā turpmāk dzīvot. Ja viņa mēģinās bēgt, Klifs viņu notvers, vēl ne no pilsētas neizkļuvušu, taču, ja arī izdosies pamukt tālāk, Klifs dzīsies viņai pa pēdām. Ja viņa Spenscras apgabalā grieztos pie kāda advokāta, Klifam tas jau būtu zināms, iekams viņa pagūtu atgriezties mājās. Klifs Beksters netika ne sevišķi mīlēts, ne cienīts, bet no viņa baidījās, un ar to viņai jārēķinās.

Patruļmašīna atkal nobrauca garām, un Kevins Vārds viņai pamāja. Viņa nelikās to redzam. Šunelis sāka apriet policijas automobili.

Bet galu galā, Annija turpināja prātot, šī tomēr ir Amerika, šis ir divdesmitais gadsimts, nedzīvojam taču bez likumiem un bez aizstāvības. Tomēr instinktīvi viņa apzinājās, ka viņas situācijā tam visam nav nekādas nozīmes. Viņa dusmojās par to, ka vajadzēs bēgšus pamest savu māju, savus draugus un ģimeni. Viņai labāk patiktu atrisinājums, kas atbilstu viņas, nevis Klifa dzīves uztverei un uzvedībai. Viņai patiktu, ja varētu vīram mierīgi pateikt, ka vēlas šķiršanos, ka viņa pārcelsies dzīvot pie māsas un ka visu pārējo nokārtos juristi. Bet policijas priekšnieks Beksters neparko nebūtu ar mieru zaudēt vienu no savām trofejām, nebūtu ar mieru kļūt savai pilsētai par apsmieklu, nonākt muļķa kārtā. Kaut nekad ne vārds par to nebija pārmīts, Klifs zināja, ka sieva kāro tikt brīvībā, bet zināja arī vai vismaz iedomājās zinām, ka tur sievu cieši un droši aiz atslēgas. Iespundējis viņu ķirbī. Vislabākais bija atļaut viņam arī turpmāk tā domāt.

Sēžot šajā vasaras naktī šūpuļkrēslā uz lieveņa, viņa neviļus aizdomājās līdz citām senām vasaras naktīm, kad bija ļoti laimīga un dziļi iemīlējusies citā vīrietī. Kabatā viņai glabājās vēstule, un viņa to izvilka ārā. Gaismā, kas plūda no loga aiz muguras, viņa vēlreiz izlasīja adresi uz aploksnes. Vēstuli viņa bija adresējusi Keitam Lendrijam uz viņa Vašingtonas dzīvokli; acīmredzot tā bija nogādāta kaut kurp citur, kur to kāds savukārt bija ielicis jaunā aploksnē un līdz ar pavadzīmi "nav iespējams adresātam nogādāt" atsūtījis atpakaļ.

Reiz Keits viņu vēstulē bija brīdinājis: ja kādu dienu saņemtu šādu vēsti, tad lai no jauna nerakstot. Kāds no viņa darbavietas tad paziņošot viņai citu adresi, kurp rakstīt.

Annija Bekstere bija vienkārša lauku meitene, tomēr ne tik aplam vienkārša. Viņa saprata, ko Keits viņai ar to pateicis: ja vēstule kādreiz tiks atsūtīta atpakaļ, tas nozīmē, ka viņš ir pagalam un attiecīgā dienesta vieta Vašingtonā viņai vēlāk to oficiāli paziņos.

Šī vēstule bija nosūtīta pēc viņas māsas adreses kaimiņu apgabalā, uz kurieni arī Keits allaž rakstīja Annijai. Tā bija pienākusi pirms divām dienām.

Kopš tā brīža Annija Bekstere neuzdrošinājās pacelt telefona klausuli un baidījās, ka ieraudzīs pagalmā iebraucam māsu, kas atvedīs to otru vēstuli no Vašingtonas — pavisam īsu vēstuli, kura sāksies ar vārdiem: "Mēs dziļā nožēlā esam spiesti Jums paziņot..."

Bet tūdaļ uzmācās otra doma: kālab lai vispār kāds pūlētos to darīt? Kas tad viņa Keitam Lendrijam ir? Sen aizmirstu dienu draudzene, ar kuru viņš laiku pa laikam sarakstījies. Satikušies viņi nebija vairāk kā divdesmit gadu, un nebija arī cerību, ka viņa to kādreiz vēl sastaps. Bet varbūt Keits tiem saviem ļaudīm, lai tie bija, kas būdami, vēlējis Annijai paziņot, ja viņš būs miris. Iespējams, ka viņš vēlējās tikt apbedīts šeit, kur paaudžu paaudzēs guldīti viņa tuvinieki. Un pēkšņi viņai iešāvās prātā, ka varbūt šinī pašā brīdī viņš jau guļ Gibsa apbedīšanas biroja sēru zālē. Viņa pūlējās sevi pārliecināt, ka

las nebūtu tik pārāk smagi jāuztver. Protams, viņai būtu ļoti skumji, bet īstenībā tas viņas dzīvi neskartu. Nomiris sendienās mīļotais, saņemot šo vēstuli, kļūst bēdīgi ap sirdi, neviļus jāpadomā arī par savu iespējamo galu, tad vēlreiz atcerētos senās, jaukās dienas; atliktu vienīgi noskaitīt lūgsnu un dzīvot tālāk pašai savu dzīvi. Varbūt vajadzētu aiziet uz bērēm, tā pieklātos. Tad pēkšņi viņu pārņēma doma: ja Keits Lendrijs būtu miris un tiktu apglabāts Spenservilā, viņa nekādā ziņā nedrīkstētu iet uz sēru dievkalpojumu, nedz arī kādreiz vēlāk aizlavīties pie viņa kapa tā, lai to nepamanītu viņas pastāvīgie uzraudzītāji, tikumības sargi no policijas aprindām.

Viņa paglaudīja blakus guļošo Šuneli. Šis bija viņas sunītis, tie pārējie piederēja Klifam. Šunelis ielēca viņai klēpī, saritinājās, un viņa tam paieskāja aiz ausīm.

— Viņš nav pagalam, Dcnīzīt, — viņa ierunājās. — Es zinu, ka viņš nav miris.

Annija Bekstere nolieca galvu uz krēsla rokas atzveltnes un sāka lēni šūpoties. Rietumu pusē debesīs noplaiksnījās zibens, un pērkons noducināja virs nepārredzamajiem kukurūzas tīrumiem, veldamies tuvāk pilsētai; drīz sāks arī līt. Annija juta, ka atkal mirkst asarās, un netika vaļā no domas: Mēs apsolījām viens otram no jauna satikties.

Trešā nodaļa

Keits Lendrijs pārstaigāja savu tukšo māju. Kaut kādi tālīni radi bija apņēmušies turēt to kārtībā un bija par to rūpējušies. Tālab māja bija itin labā stāvoklī, ja ņem vērā, ka piecus gadus lur neviens nebija dzīvojis.

Keits laikus bija sazinājies ar kādu tuvumā dzīvojošu sievieti, ko dēvēja par tanti Betiju, un pavēstīja tai savu gaidāmo ierašanos. Īstenībā tā viņam nekāda tante nebija, laikam mātei kāda radiniece no baltās ķēves desmitajā augumā. Viņš bija vienīgi brīdinājis, lai neuztraucas, ja ierauga mājā gaismu vai pagalmā svešu automobili. Keits bija uzstājis, lai ne viņa, nedz arī kāda cita no apkārtējām dāmām neiedomājas nopūlēties. Bet tas bija uztverts kā taures sauciens pie ieročiem, pareizāk sakot, pie slotām un grīdlupatām. Mājā viss spīdēja, laistījās un smaržoja pēc gaisa svaidzinātāja ar skuju aromātu.

Keits nosprieda, ka vecpuiši allaž tiek nepiedienīgi lutināti un aizkustina apkārtējo sieviešu sirdis dziļā līdzjūtībā par to, ka viņiem nav sievas. Lielajām rūpēm par vecpuišu labklājību noteikti ir zināms mērķis, proti, uzskatāmi parādīt, ko vērta sieviete kā draugs un palīgs. Nelaimīgā kārtā bezmaksas spodrināšana, vārīšana un cepšana, ābolrauši un ievārījumi drīzāk nobiedēja, nekā panāca vēlamo efektu.

Keits klīda no istabas istabā un atrada daudz ko tādu, ko atcerējās no sava pēdējā apciemojuma pirms apmēram sešiem gadiem. Mantas likās pazīstamas, bet tai pašā laikā arīsirreālas, it kā viņš patlaban sapņotu, ka ir atgriezies bērnībā.

Vecāki bija atstājuši ļoti daudz savu mantu, iespējams, priekšnojautās, ka varbūt viņiem Floridā nepatiks, bet varbūt

ari uzskatīja, ka mēbeles, paklāji, lampas un sienu rotājumi ir piederīgi pie mājas gluži tāpat kā masīvās ozolkoka sijas.

Keits zināja, ka šinī mājā atrodamas dažas lietas, kas jau ir pārsimt gadu vecas, šis tas savulaik uz Ameriku atvests līdzi no Anglijas un Vācijas, kur cēlušies dzimtas abu pušu senči. Atskaitot dažas īstas mantotās antikvitātes, Keits redzēja, ka lielākā daļa priekšmetu gluži vienkārši ir veci un liecināja tikai par daudzo paaudžu fermeriem, kas te vairākus gadsimtus dzīvojuši, bieži vien pārciezdami grūtības, kad tiktikko varēja izvilkt kailo dzīvību. Viņš pretstatīja šo sūro dzīvi savu Vašingtonas draugu un kolēģu dzīvei, kuri pilnām riekšavām smēla no sabiedrības apcirkņiem. No tiem tika maksāta viņu un arī paša Keita alga. Viņš nekad īsti nebija varējis samierināties ar apziņu, ka nav nemaz jārada kaut kas taustāms, lai saņemtu atalgojumu. Bieži vien viņš ieprātojās, vai Vašingtonā nav par daudz tādu cilvēku, kas pārmēru daudz noēd fermeru izaudzētās kukurūzas. Viņš par to izdomājās jo plaši, bet, ja no kolēģiem kāds par to arī lāgiem domāja, tad runājis gan nekad nebija neviens.

Keits Lendrijs bija juties labi, kamēr dienēja armijā, jo karavīra nodarbošanās Spenseras apgabalā tika uzskatīta par godājamu amatu, turpretī vēlāk, kad bija iepinies izlūkošanas dienestā, viņam, domājot par savu profesiju, sāka rasties problēmas.

Diezgan bieži viņš nebija vienisprātis ar valdības politiku un nesen, kad tika pagodināts līdz iespējai piedalīties šās politikas formulēšanā, viņš konstatēja, ka valdība darbojas galvenokārt sevis labā, sevis apliecināšanai un iemūžināšanai. Taču šo noslēpumu viņš bija izdibinājis jau ilgi, pirms tika uzaicināts Baltā nama vissvētākajā vietā kļūt par štata darbinieku Nacionālajā drošības padomē.

Keits stāvēja pie savu vecāku lielās guļamistabas loga otrajā stāvā un raudzījās ārā naktī. Bija sacēlies vējš un dzina trauksmainus mākoņus pār zvaigžņotajām debesīm, kurās bija iekāpis arī gandrīz pilns mēness, viesdams zilu gaismu pār briestošajiem kukurūzas tīrumiem. Keits atcerējās šos laukus kādā senā vasarā, kad ilgu sausumu bija nomijušas smagas lietavas un kvieši — tos laikus fermeri sēja galvenokārt kviešus — nāca pļaujami tikai pašās jūlija beigās. Pēc vairākām sausām, karstām vasaras dienām debesīs atkal spīdēja šāds mēness, kas solīja drīzu lietu. Veselas fermeru dzimtas — lieli un mazi — rāvās pa tīrumiem līdz rīta gaismai. Nākamā diena bija svētdiena, bērneļi neaizgāja uz svētdienas skolu, un, kas aizgāja, tie aizmiga, solos sēdēdami. Keits vēl jo dzīvi atcerējās kopīgos pūliņus, cenšoties no zemes iegūt dienišķās maizes tiesu, un viņam kļuva žēl pilsētu un piepilsētu bērnu, kas uzauga nezinādami, ka pastāv saikne starp kviešu tīrumiem un hamburgeru bulciņām, starp kukurūzas laukiem un kukurūzas pārslām.

Jā gan, sprieda Keits, jo tālāk nācija aiziet no savām saknēm laukos un mazpilsētās, jo vairāk tā zaudē apjēgu par dabas cikliem, saskari starp zemi un cilvēkiem, izpratni par nemaldīgo cēloņu un seku likumību, jo mazāk tās piederīgie spēs izprast paši savu dziļāko būtību. Lendrijs gluži labi apzinājās savas domāšanas un uzskatu nesaderības ar dzīvi, kādu vadīja. Viņš bija noraidījis domu kļūt par fermeri, bet nepavisam nedomāja noraidīt lauku dzīves ideālu; viņu aizrāva dzīves straujums Vašingtonā un citās pilsētās, tomēr viņā nekad īsti neapklusa arī ilgas pēc šīs zcmesmalas klusajiem laukiem, kas reiz bija šķituši tik garlaicīgi; par savu darbu viņam vairs nebija nekādu ilūziju, un tomēr viņš dusmojās, kad tika piespiests no tā aiziet.

Viņš juta, ka vajadzēs atrisināt šo mudžekli, izprast milzīgās neatbilstības starp domām un darbiem; ja to neizdarīs, tad viņš pats kļūs par simbolu tam vājprātam, ko nule pametis aiz muguras.

Pa šo laiku mākoņi bija noseguši mēnesi un zvaigznes, un Keits pārsteigts pabrīnījās, cik melna tumsa un cik dziļš klusums valda ārā. Tikai ar pūlēm viņš apjauta virtuves dārza aprises pārdesmit soļu attālumā. Visa apkārtne slīga tumsā, vien kādu pusjūdzi tālāk mirgoja Milleru fermas uguntiņas.

Viņš atgāja no loga, nokāpa lejā un tad sāka stiept atvesto bagāžu uz otro stāvu. Iegājis istabā, kur bija dzīvojis kopā ar brāli, viņš nolika koferus uz gultas.

Istablictas bija darinātas no ozolkoka, grīda ieklāta no priedes dēļiem, sienas nobalsinātas. Tādas bija visas lauku saimnickzčnu istabas no iepriekšējā gadsimta līdz pat šim laikam, kad arī fermeri sāka iegādāties pilsētnieku modes skalu mēbeles.

Pirms aizbraukšanas no Vašingtonas Keits bija sakrāvis sābā visādas mantas, kas likās nepieciešamas vai tīkamas, taču tagad izrādījās, ka neko lielu viņš nav atvedis. Dažas kastes ar visādiem sīkumiem, galvenokārt ar sporta piederumiem, vēl bija ceļā. Sava Džordžtaunas dzīvokļa mēbeles viņš bija atdāvinājis turienes baznīcai. Nu viņu vairs neapgrūtināja nekāda manta.

Šās mājas būvēšanas laikā sienas skapji vēl nebija nākuši modē, tāpēc arī šinī istabā stāvēja divi pamatīgi drēbju skapji — viens viņam, otrs brālim. Viņš atvēra skapi, kas reiz bija piederējis Polam, un sāka to piepildīt ar savām mantām — pirmām kārtām ar militāro mantību — formas tērpiem un zābakiem, nolika plauktā kastīti ar medaļām un atzinības rakstiem un beidzot ieslēja skapī arī savu virsnieka zobenu. Tad pienāca kārta jaunākiem ieguvumiem — ložu necaurlaidīgai aizsargvestei, šautenei M —16, diplomāta portfelim, kurā iemontētas dažādas muļķīgas spiegošanas ierīces, un visbeidzot viņa deviņu milimetru gloka pistolei ar maksti un siksnu.

Viņš jutās gauži apmierināts, noridājot to visu pēdējoreiz, uzskatāmi noliekot ieročus līdz ar visu, kas pie tiem piederīgs. Beigās viņš vēl pameta skatienu skapī, apcerēdams, vai tam, ko tur redzēja, arī pašreiz varētu būt jelkāda nozīme.

Koledžas laikā viņu ļoti aizrāva nostāsts par Cincinātu — Romas kareivi, valstsvīru un zemkopi no tiem laikiem, kad Roma vēl nebija kļuvusi par antīkās pasaules lielvaru. Tas bija vīrs, kas jauno, vēl maz pieredzējušo pilsētu izglāba no ienaidnieka karapulkiem, pārņēma varu vienīgi uz tik ilgu laiku, cik vajadzēja, lai atjaunotu kārtību, bet pēc tam devās atpakaļ kopt savus laukus. Vašingtonā Keitam bieži gadījās iet pa Masačūsctas avēniju garām staltajai Andcrsona ēkai, kur mita Cincinātas apvienība, un viņš iedomājās, ka tās biedriem varētu būt tādi paši ideāli kā slavenajam pilsētas vārdabrālim.

Vienalga, senajā Romā vai Amerikā, tāds bija un ir vēl šobaltdien agrāras republikas ideāls. Kad atskanēja sauciens pie ieročiem, tika izveidota pilsoņu milicija, kas sastapās ar ienaidnieku, uzvarēja to un atgriezās savos tīrumos.

Diemžēl Amerikā pēc 1945. gada tas nenotika, un pēdējā pusgadsimtā karš kļuva par dzīvesveidu. Tāda bija Vašingtona, no kuras viņš nupat aizbraucis: pilsēta, kas pūlējās pieveikt un mazināt visu uzvarā iegūto.

Aizvērdams skapja durvis, Keits noteica: — Tas nu ir beidzies. — Atvēris otru skapi, viņš izņēma no kofera un iekāra tur abus skroderšūtos itāliešu uzvalkus, ko bija saglabājis savā garderobē. Iekāra skapī arī smokingu, pasmaidīdams par tā neatbilstību pašreizējiem apstākļiem, un vēl šādus tādus apģērba gabalus, atgādinādams pats sev, ka drīzumā jāiegādājas džīnas un pie tām piederīgi krekli.

Turpinot domās Romas tēmu, viņam likās, ka var, līdzīgi Cēzaram, atskatīties uz tiltiem, ko viņš nodedzinājis aiz sevis, tomēr īsti pārliecināts nejutās, ka viņa nākotne tiešām saistīsies ar šīs fermas dzīves apriti. Tas būs atkarīgs no tā, par ko Keits Lendrijs būs kļuvis.

Īstenībā viņš sevi joprojām uzskatīja par lauku zēnu, lai arī pabeigta koledža, pārstaigāta pasaule, lai arī skapī karājās itāliešu uzvalki, lai arī viņš runāja svešās, eksotiskās mēlēs, prata lietot eksotiskus ieročus un bija sastapis eksotiskas sievietes. Vienalga, vai viņš atradās Parīzē, Londonā, Maskavā vai Bagdādē, viņam tomēr allaž likās, ka matos aizķēries kāds siena gruzis. Var jau būt, ka tā nemaz nav; varbūt viņš kļuvis par to, kas pašlaik ir, ja tā ir taisnība, tad viņš nonācis aplamā vietā. Taču zināmu laiku viņš uzkavēsies Spenservilā un, ja viņam iepatiksies foreļu zveja un baznīcas sabiedriskie sarīkojumi, un patērzēšana pie dzelzspreču veikala, tad paliks te uz visiem laikiem. Ja ne... Vašingtonā atgriezties viņš nemūžam nespētu. Bet vairāk nekā pusi savas profesionālās dzīves viņš pavadījis klaidu gaitās, un varbūt tā ir viņa īstā nolemtība — būt mājās visur un nekur.

Keits ievēroja, ka gulta saklāta ar tīriem palagiem un vatētu segu — tā bija Betijas tantes laipnība, turklāt viņa atcerējusies arī, ka šī bijusi viņa istaba, un tāpēc nebija klājusi

gultu lielajā guļamistabā. ŠI istaba bija piederējusi viņa tēvam, kad tas auga, un savulaik tēva tēvam. Laikam tante Betija būs domājusi, ka viņam jāguļ šinī istabā, kamēr izaugs liels. Viņš pasmaidīja.

Keits nogāja lejup uz lielo lauku mājas virtuvi. Ap apaļo galdu pietika vietas desmit sēdētājiem: ģimenei, izpalīgiem un kādam kaimiņu bērnelim, ja tam bija ēdienreizē iegadījies atnākt. Keits pavēra ledusskapja durvis un redzēja, ka ir apgādāts ar visu iesākumam nepieciešamo, izņemot alu. Apkārtējo iedzīvotāju vidū bija daudz atturībnieku, un jāteic, ka apgabals vispār, arī pēc sausā likuma atcelšanas, nav mircis alkoholā. Ciemos atbraukušam, Keitam tas vienkārši likās mazliet neparasti, taču, pastāvīgi dzīvojot, varēja kļūt par problēmu. Tomēr, no otras puses, tik pārāk smaga šī problēma arī nebūs.

Aizgājis uz dzīvojamo istabu, viņš paņēma skotu viskija pudeli un ar visu atgriezās virtuvē, sajauca sev dziru, pielejot viskijam ūdeni caurspīdīgā, zilā plastmasas glāzē, kurā dzēriens izskatījās zaļš.

Viņš apsēdās savā krēslā pie lielā apaļā galda un pārlaida skatienu tukšajām vietām. Kopā ar viņiem — māti, tēvu, Polu, Barbaru un viņu pašu — te bija sēdējis tēvocis Neds, tēva jaunākais brālis, kas parasti sēdēja Keitam pretim, un Keits vēl joprojām redzēja tēvabrāli ieturam brokastis, pusdienas un vakariņas, klusu un piekusušu pēc garās darba dienas tīrumā. Neds bija caurcaurēm zemnieks, nopietns, tomēr ar labu humora izjūtu, īsts zemes dēls, kas dzīvē nevēlējās nekā cita, kā vien apņemt sievu, audzināt bērnus, audzēt labību, pielabot un salabot visu, kas bojāts, bet svētdienās pamakšķerēt vai pazvejot kopā ar brāļadēliem un vēlāk pats ar savējiem.

Keitam bija desmit gadu, kad tēvoci Nedu iesauca armijā; viņš vēl atcerējās, kā tēvocis reiz bija pārnācis mājā, ietērpts karavīra formā. Pāris nedēļu vēlāk Neds aizgāja karā uz Koreju un no turienes vairs neatgriezās. Viņa mantas tika atsūtītas uz mājām un noliktas bēniņos. Keits, puika būdams, bija tās izcilājis un reiz pat uzvilcis zaļo formas tērpu mugurā.

Sen aizmirsts karš, aizmirsts kareivis, aizmirsts kareivja upuris. Keits atcerējās redzējis tēvu raudam, kad viņi saņēma

vēsti, taču dīvainā kārtā pēc tam Neda vārds mājā nekad vairs netika pieminēts.

Keitam ienāca prātā, ka varbūt pēdējais Otrajā pasaules karā kritušais kareivis bija arī pēdējais vērā liekamais upuris; pēc tam bija vairs vienīgi politika — varaskāru maniaku bezatbildīga rotaļāšanās ar cilvēku dzīvībām, ar veselām ģimenēm. Varbūt tagad, viņš cerīgi domāja, mēs sāksim atjēgties. Viņš vēlreiz paskatījās uz tēvoča Neda vietu, kas nu jau tik daudz gadu stāvēja tukša, un, lai arī ar smagu novēlošanos, tomēr no sirds noteica: — Man tevis pietrūka.

Keits iztukšoja viskija glāzi un iejauca jaunu dziru.

Pa neaizvērtajām durvīm viņš paraudzījās ārā tumšajā dārzā un redzēja rietumu pusē noplaiksnījām zibeni, kam tūdaļ nopakaj nogranda pērkons.

Viņš saoda lietu, pirms to izdzirdēja, un izdzirda, pirms ieraudzīja. Visapkārt gūzmējās atmiņas — ainas, skaņas, smaržas; tas viss cilvēkā tiek iegrebts un ierakstīts, pirms viņš sasniedz astoņpadsmito mūža gadu. Lielu daļu no tā, par ko cilvēks izveidojas pusmūžā, viņš saņem kā nolemtību, kamēr viņam vēl nav dota iespēja pašam manipulēt, kontrolēt vai pat tikai saprast to, kas norisinās ap viņu. Tas nav nekas neizskaidrojams, viņš domāja, ja vecumdienās cilvēka prātā atgriežas jaunība, to tālo gadu brīnumi, atklājumi, pirmā saskaršanās ar drūmo nāves noslēpumu; pirmās kaisles un mīlas trīsas ir neizdzēšamas un iezīmētas ar košām, mirdzošām krāsām uz tīra audekla. Pirmā dzimumsaskarsme tik briesmīgi sajauc prātus, ka cilvēki to skaidri atceras vēl pēc divdesmit, trīsdesmit, sešdesmit gadiem.

Anniju.

Tā, viņš nodomāja, atklājumu ceļš viņu beidzot ir pārvedis mājās. Šai ceļojuma viņš bija redzējis pilis un karaļus, zeltotas pilsētas un augstas katedrāles, karus un nāvi, badu un ļaunas sērgas. Diezin, vai vecais mācītājs Vilkss vēl ir dzīvs. Keits labprāt viņam pastāstītu, ka patiešām ir sastapis Apokalipses Četrus jātniekus un ir uzzinājis par tiem vairāk nekā vārdu vien, zina, kas tie ir, un visticamāk, ka tie esam mēs paši.

Taču Keits bija redzējis arī mīlestību un līdzcietību, krietnumu un drošsirdību. Un šai vakarā viens, mājā pie galda

sēdēdams, juta, ka ceļojums vēl nav galā, bet turpināsies un no jauna kļūs interesants.

Te nu viņš tātad bija — divdesmit piecus gadus kopš tās dienas, kad nokāpa no savas mājas lievenēm, lai dotos pasaulē. Un viņa garajā ceļa jostā kopš tās dienas ierakstīts miljoniem jūdžu, un viņš bija sastapis tik daudz sieviešu, ka ne pusei no tām nespēja atcerēties vārdu, kaut vai viņam nazi liktu pie rīkles. Un tomēr vistumšākajos brīžos, rīta agrumā un vēlu vakarā, ilgos, garos lidojumos uz bīstamām vietām, Āzijas džungļos vai apšaubāmās Austrumeiropas pilsētu ieliņās, un ikreiz tajos brīžos, kad domāja, ka tūdaļ būs jāmirst, viņš atcerējās un pieminēja Anniju.

Ceturtā nodaļa

Annija Bekstere vārtījās gulta bez miega. īsi, balti zibšņi ik pa brīdim iegaismoja istabu, un pērkona grandieni satricināja māju līdz pamatiem. Kaut kur, negaisa vaļā parauts, iekaucās trauksmes signāls, turpināja nelabi gaudot, suņi rēja.

Apziņā no jauna iezagās īsajā nomiedzī redzētais sapnis. Tas bija seksuāls sapnis un nepatīkami viņu satrauca, jo bija par Klifu, kad tam būtu vajadzējis būt par Keitu. Sapnī viņa gluži kaila bija nostājusies pretī Klifam, kas bija pilnā formas tērpā. Viņš bija smaidījis, ko nu — bija riebīgi ņirdzis viņai sejā, un viņa bija pūlējusies ar rokām nosegt kailumu.

Sapnī redzētais Klifs Beksters bija jaunāks un smuidrāks nekā Klifs Beksters, ar ko viņa precējusies. Visnelāgākais bija tas, ka sapnī redzētā Klifa klātbūtne bija viņu satraukusi un šai seksuālajā satraukumā viņa bija pamodusies.

Keits Lendrijs un vēl tie daži vīrieši, kurus viņa pirms apprecēšanās iepazina, bija izturējušies iejūtīgāk, bija labāki mīļākie tai ziņā, ka labprāt nodevās eksperimentiem, lai sagādātu viņai patikšanu. Turpretī Klifs tiklab senāk, kā vēl tagad seksā bija valdonīgs. Sākumā tas viņu bija satraucis, un tā bija noticis arī šajā sapnī. Taču pēdējos gados Klifa rupjā attieksme un egoisms atstāja Anniju neapmierinātu un radīja netīksmi, viņa jutās nelāgi izmantota. Tomēr viņa atcerējās laiku, kad bija vīram bijusi atdevīga, kaisla partnere.

Annija jutās vainīga, ka savulaik bija ar prieku izbaudījusi pusmežonīgās attiecības ar Klifu, un vainīga arī tāpēc, ka vēl tagad spēja domāt par tām bez nicinājuma un riebuma. Gandrīz otrādi, kā, piemēram, pašreiz, kad pamodās

satraukta un mikla. Viņa saprata, ka jāapspiež šis sapnis un šādas domas uz visiem laikiem.

Viņa paraudzījās pulkstenī uz naktsgaldiņa. Pulkstenis rādīja sešpadsmit minūtes pāri pieciem. Viņa piecēlās, uzvilka mugurā rītasvārkus, nokāpa lejā virtuvē un ielēja glāzē ledustēju. Mirkli vilcinājusies, viņa piegāja pie sienas telefona aparāta un piezvanīja uz policijas pārvaldi.

— Runā seržants Bleiks, misis Bekster.

Annija zināja, ka pa to laiku, kamēr viņa grieza numuru, vada viņgalā uz kaut kāda ekrāna parādījās viņas vārds, telefona numurs un adrese, un tas viņu kaitināja. Klifs nebija pārāk dedzīgs modernās tehnikas piekritējs, tomēr intuitīvi bija ieskatījis par noderīgu ieviest visnejēdzīgākos, īsti orveliskus jauninājumus savā Spenservilas policijas pārvaldē, kur viss pārējais drīzāk atbilda akmens laikmetam.

— Vai viss kārtībā, misis Bekster?

— Jā. Es gribētu parunāt ar savu vīru.

— Ak... viņš ir izbraucis apgaitā.

— Labi. Piezvanīšu viņam uz mašīnu. Paldies.

— Pagaidiet mirkli, nenolieciet klausuli, paskatīšos, vai... man pirmīt bija grūti viņu sazvanīt. Jūs jau redzat, cik neganta vētra uznākusi. Vai varu jums kaut ko līdzēt?

— Nē, paldies. Jūs jau tā nopūlējāties. — Annija pakāra klausuli un tūliņ zvanīja no jauna, uzgriezdama mašīnas telefona numuru. Pēc četriem signāliem atskanēja automātiska atbilde, ka saruna nevar notikt. Pa otram lāgam viņa pakāra klausuli un nokāpa lejā pagrabstāvā. Daļu tā platības aizņēma veļas mazgātava, otrā daļā atradās Klifa "ala" — ar paklāju uz grīdas un paneļotām sienām. Izrādot telpas viesiem, Klifam patika norādīt uz mazgātavu un piebilst: — Tas ir viņas kabinets, — pēc tam uz alu: — Un šis ir mans kabinets.

Annija iegāja viņa kabinetā un iededza gaismu. Kāds ducis izbāztu dzīvnieku galvu ar stikla acīm raudzījās viņai pretī no sienām, turklāt izbāzeņu purnos bija jaušama tāda kā smaida ēna, it kā zvēri būtu laimīgi, ka tos nogalinājis Klifs Beksters. Vai nu taksodermistam, vai viņas laulātajam draugam bija neveselīga, izvirtusi humora izjūta, visdrīzāk ticams, ka abiem.

Vienā kaktā iečarkstējās policijas radio, un Annija skaidri sadzirdēja sarunu no patruļas mašīnas ar pārvaldi, tika runāts par vētru, bet viņa nesadzirdēja, ka seržants Bleiks būtu apvaicājies, kur meklējams priekšnieks.

Annija domīgi aplūkoja pie sienas izvietotos ieročus. Savīta dzelzs aukla bija izvilkta cauri ikvienas šautenes vai bises mēlītes aizsarglokam, galā tai bija cilpa, ko smaga priekškaramā atslēga pieslēdza pie dzelzs plaknē ierīkotas skavas.

Annija iegāja blakus esošajā darbnīcā, sameklēja metālzāģi un atgriezās pie ieroču rindas. Nostiepusi metāla vītni stingri, viņa sāka zāģēt. Pinums drīz vien saplūksnojās, tad vītne pārtrūka un Annija izvilka tās galu no mēlīšu aizsargapļiem. Viņa izraudzījās divpadsmit kalibru divstobru bisi, tuvējā atvilktnē sameklēja attiecīgās patronas un ieslidināja pa vienai katrā aptverē.

Uzkarinājusi bisi plecā, Annija devās atpakaļ uz virtuvi. Ieroci viņa noguldīja uz virtuves galda un ielēja sev vēl otru glāzi lcdustējas.

Telefons pie sienas iezvanījās, un viņa atsaucās: — Hallo.

— Vai tu mani meklēji, mazulīt?

— Jā.

— Kas tad spiež sirsniņu, kas uz mēles?

Pēc skaņas viņa sprieda, ka vīrs zvana no mašīnas telefona.

— Man nenāca miegs, — viņa atteica.

— Ko nu vairs par miegu — laiks velties, laiks celties. Kas būs brokastīs?

— Tu varētu pa ceļam ieturēt brokastis stāvvietas ēdnīcā. Tur olas, šķiņķis, kartupeļi un kafija būs labāki nekā manējie.

— Kur tu tādu gudrību saklausījies?

— No tevis un tavas mātes.

Viņš iesmējās. — Hei, esmu piecu minūšu braucienā no mājām. Liec kafiju uz uguns.

— Kur tu šonakt biji?

Iestājās pussekundi ilga pauze, tad viņš atbildēja:

— Tādus jautājumus es negribu un nekad negribēšu dzirdēt ne no tevis, ne no kāda cita. — To pateicis, viņš nolika klausuli.

Annija apsēdās pie virtuves galda un paņēma bisi klēpī. Tad maziem malciņiem dzēra auksto tēju un gaidīja.

Minūtes nesteidzīgi tikšķēja. — Tā, misis Bekster, — viņa ierunājās balsī. — Jūs laikam iedomājāties, ka mājā kāds ielauzies?

Un pati atbildēja: — Jā. Iedomājos.

— Bet neviens nav mēģinājis ar varu iekļūt mājā, cienītā, un jūs zinājāt, ka šefs ir ceļā uz mājām. Un pārzāģēt to drāti jums, cienītā, ienāca prātā labu brīdi agrāk, ilgi pirms trokšņa pie durvīm, un tāpēc šķiet, ka jums bijis iepriekšējs nodoms. Ka esat viņu gaidījusi, uzglūnējusi viņam.

— Nieki. Es mīlēju savu vīru. Kas gan viņu nemīlēja?

— Es gan nezinu nevienu, kas būtu viņu mīlējusi. Un jūs mazāk nekā jebkura.

Annija grīni pavīpsnāja. — Tas tiesa. Es uzglūnēju viņam un ar vienu šāvienu treknajā pēcpusē aizraidīju viņu uz tālām zemēm. Un kas par to?

Annija domāja par Keitu Lendriju, par to, ka viņš varbūt ir miris un guļ Gibsa apbedīšanas biroja Sēru zālē. "Piedodiet, misis Bekster, šī ir zāle B, kāds misters Lendrijs, misis Bekster, atrodas zālē A, kundze. "

Bet ja nu Keits tomēr nav miris? Vai tas kaut ko mainītu? Varbūt vajadzētu tomēr pagaidīt, līdz būs skaidri zināms. Un kā ar Tomu un Vendiju? Klifs taču ir viņu tēvs. Viņa sāka šaubīties un apsvērt, vai nevajadzētu bisi nest atpakaļ uz pagrabstāvu un likties mierā, vienīgi tik daudz, ka viņš ieraudzītu pārzāģēto metāla viju un saprastu, kādēļ tas noticis.

Uz grantētā piebraucamā ceļa nočirkstēja policijas automobiļa riepas, un viņa dzirdēja durtiņas atveramies un aizkrītam, tad soļus uz lieveņa un pēdīgi ieraudzīja vīru aizejam gar virtuves logu un slēdzam vaļā ārdurvis.

Durvis atvērās, un Klifs Beksters ienāca tumšajā virtuvē; gaismā, kas spīdēja no virtuves lieveņa, asi iezīmējās viņa siluets. Viņš nobraucīja seju un rokas mutautā, tad apostīja pirkstus un piegāja pie izlietnes.

— Labrīt, — Annija sacīja.

Viņš apsviedās apkārt un ieskatījās tumšajā alkovā, kur Annija sēdēja pie galda. — Ak, redz, kur tu esi. Bet es nejūtu kafijas smaržu.

— Droši vien, ja jau ostīji pats savus pirkstus.

Atbildes nebija.

Annija sacīja: — Iededz gaismu.

Klifs aizgāja atpakaļ pie durvīm, sataustīja slēdzi, un virtuvē iedegās dienasgaismas spuldzes. Viņš jautāja:

— Vai jums ir problēmas, cienītā kundze?

— Nē, kungs, problēma ir jums.

— Man nav nekādu problēmu.

— Kur tu biji?

— Beidz murgot un uzliec kafiju. — Viņš pagājās pāris soļu uz gaiteņa pusi.

Annija pacēla bisi, ko bija turējusi klēpī, un, pret viņu pavērstu, nolika to uz galda. — Neej projām! Runā!

Klils stingi vērās uz ieroci, tad klusu ierunājās: — Paņem roku nost no gaiļa.

— Kur tu šonakt biji?

— Darbā. Tai pašā draņķa nolādētajā darbā nopelnīt to pašu nolādēto draņķa iztiku, un tas ir mazliet vairāk, nekā dari tu.

— Man nav brīv strādāt algotu darbu. Man brīvprātīgi jākalpo slimnīcas lietoto drēbju veikalā tās ielas galā, kur atrodas policijas pārvalde, lai tu varētu mani turēt acīs. Vai tu to esi ni/mirsis?

— Atdod man bisi, un aizmirsīsim to, kas te pašreiz noliek. — Viņš piesardzīgi paspēra soli uz Annijas pusi un pastiepa roku. Annija piecēlās kājās un pacēla arī bisi pie pleca, atbrīvodama abus gaiļus.

Izdzirdis metāla klikšķus, Klils durvīs apstājās.

— Hei! Hei! — Viņš aizsargādamies pacēla rokas. — Paklau, sirsniņ... tas... tas ir diezgan bīstami. Mēlīte ir superjutīga. Tu tik vien kā uzpūtīsi elpu, un šāviens ies vaļā... liec to bisi nost.

— Aizveries! Kur tu šonakt biji?

Viņš dziļi ievilka elpu un apvaldījās, nepacēlis balsi.

— Es taču tev jau sacīju. Mašīnas sastrēga. Tilts pār Hūpa strautu bojāts. Vecas pārbiedētas sievas zvanīja vienā zvanīšanā augu nakti...

— Melo.

— Paskaties... paskaties, kā esmu samircis... kā nobridies — vienos dubļos... Es augu nakti palīdzēju cilvēkiem. Nu nomierinies, draudziņ, tu esi tik nejauki satraukusies.

Annija uzmeta skatienu viņa samirkušajām aprocēm un sabristajām kurpēm, ieprātodamās, ka varbūt viņš tomēr runā taisnību.

Klifs runāja, cik rimti spēdams, piesaukdams visus mīļvārdiņus, kādus vien zināja. — Nomierinies, sirsniņ, mīlulīt, tas verķis var sprāgt, mazulīt, un es, zeltiņ, neesmu darījis nekā ļauna...

Annija redzēja, ka vīrs patiesi nobijies, taču dīvainā kārtā viņa nejuta nekādu prieku par to, ka lomas mainījušās. Viņai nevajadzēja Klifa nolūgšanos, viņai vajadzēja, lai tas būtu miris. Tomēr viņa nespēja vienkārši, aukstasinīgi to nogalināt. Smagā bise sāka krietni vilkt roku lejup. — Aizej pēc savas pistoles, Klif.

Viņš apklusa un neizpratnē blenza uz sievu.

— Ej vien. Vai gribi, lai ļaudis vēlāk runā, ka tu esi izlaidis garu, ieroci no maksts neizvilcis?

Klifs dzirdami noelsās un aplaizīja apkaltušās lūpas. — Annij...

— Gļēvuli! Gļēvuli! Gļēvuli!

Pērkons nogranda tiešā tuvumā, iztrūcinādams Klifu Beksteru tā, ka tas salēcās un tad devās pēc ieroča.

Annija izšāva no abiem stobriem, un atsitiens atsvieda viņu līdz pat sienai.

Briesmīgie blīkšķi izskanēja, taču to atbalss vēl dunēja Annijai ausīs. Viņa nosvieda bisi. Telpu piepildīja šaujampulvera asā smaka. Baltas apmetuma pārslas sabira no cauruma griestos virs tās vietas, kur uz grīdas gulēja Klifs.

Klifs lēnām uzslējās uz viena ceļa un sāka purināt un braucīt no matiem un pleciem apmetuma plēksnes un atplīsušas koka skaidas. Annija redzēja, ka viņš pieslapinājis bikses.

Viņš vispirms pārbaudīja, ka revolveris ir makstī, tad paraudzījās griestos. Vēl joprojām tīrīdams no drēbēm nost gružus, viņš piecēlās kājās un tuvojās Annijai. Annija redzēja, ka viņš dreb, bet nesaprata, ko viņš darīs tālāk. Un tā īsti tas viņu arī nemaz neinteresēja.

Viņš pagāja tai cieši garām līdz telefonam, nocēla klausuli un grieza numuru.

— Hallo, Blcik, tas esmu es. — Viņš nokremšļojās, lai nostādītu balsi pareizā tembrā. — Jā, man atgadījās viens tāds blīkšķītis, tīrot ieroci. Ja gadījumā kaimiņi zvana, paskaidrojiet... Jā, viss ir kārtībā. Uz redzi! — Viņš pakāra klausuli un tad pievērsās Annijai. — Un ko nu tālāk?

Annijai nemaz nenācās grūti skatīties viņam tieši acīs, viņš turpretī gan lāgā nespēja izturēt sievas ciešo skatienu. Bija interesanti novērot viņa prioritātes: pirmām kārtām situācija jākontrolē un jānostāda tā, lai aizstāvētu sevi, savu veidolu, savu dienestu. Viņai nebija ne mazāko ilūziju, ka šādā veidā vīrs varbūt cenšas aizstāvēt viņu pret apsūdzību likumpārkāpumā. Bet tieši to viņš teicās darījis.

It kā runātu par kaut ko pavisam ikdienišķu, viņš sacīja:

— Tu mēģināji mani nogalināt. Es tagad varētu tevi apcietināt.

— Īstenībā es izšāvu augstu virs tavas galvas, un tu to zini. Bet rīkojies vien, ved mani uz cietumu.

— Ak tu maita. Ak tu... — Viņš draudīgi tai tuvojās. Pats pietvīka tumši sarkans. Bet Annija noturējās braši, zinādama, lai cik ironiski tas būtu, dienesta stāvoklis Klifu atturēja no kaušanās. Arī viņš pats to zināja. Un viņai bija gandrīz jautri noskatīties šā nevarīgajās dusmās. Taču pienāks diena, arī to Annija zināja, kad viņš dos pretsitienu. Bet varbūt Die's dos, ka līdz tam laikam viņš, triekas ķerts, nogāzīsies un būs pagalam.

Klifs iestūma Anniju kaktā, parāva vaļā viņas rītasvārku, satvēra viņu aiz pleciem un saspieda cieši tai vietā, kur bija balstījusies bise un trāpījusi atsitienā.

Skaudra sāpe izšāvās cauri visam Annijas augumam, viņai saļodzījās ceļi. Viņa tiešām saļima ceļos uz grīdas, un, tur tupot, viņai nāsīs iesitās urīna smaka, kas plūda no Klila. Viņa aizvēra acis un novērsās, bet Klifs viņu sagrāba aiz matiem un pavērsa viņas seju sev pretī.

— Skaties vien, skaties, ko tu esi panākusi! Tu varbūt ar to pat lepojies, draņķe tāda? Varu saderēt, ka lepojies. Nekas, tagad izlīdzināsimies. Stāvēsim šinī vietā, kamēr tu pieslapināsi

biksītes, un man ir gluži vienalga, ja būs jāstāv kaut vai līdz vakaram. Tātad, ja tev ir kas krājumā, nodari to tūliņ, un būs cauri. Es gaidu.

Annija aizsedza seju ar plaukstām un papurināja galvu. Viņa juta, ka acīs spiežas asaras.

— Es gaidu.

Pie durvīm kāds asi pieklauvēja. Klifs strauji pagriezās un redzēja aiz durvju stikla stāvam un skatāmies kārtībnieku Kevinu Vārdu. Klifs uzbrēca:

— Lasies prom no šejienes!

Vājds aši apgriezās un aizgāja, bet Annija nodomāja, ka tas noteikti bija redzējis priekšnieka slapjo bikšupriekšu. Un ja ne to, tad noteikti Klifa ar griestu apmetuma baltumiem izraibināto ģīmi, ar gružiem piebirušos matus un viņu, iespiestu kaktā Klifam aiz muguras, saļimušu ceļos uz grīdas. Labi gan.

Klifs no jauna pievērsās sievai. — Nu, vai tagad tev, maita, prāts mierā? Nu tev ir labi, esi apmierināta?

Viņa strauji piecēlās. — Atstājies no manis! Ja neiesi, es, Dieva vārds, ziņošu par tevi pavalsts policijai.

— Ja tu to izdarīsi, es tevi nositīšu.

— Man vienalga.

īkšķus aizķēris aiz vidusjostas, Klifs Beksters blenza uz sievu. Ilgas pieredzes mācīta, Annija zināja, ka pienācis brīdis konfrontāciju izbeigt. Nekā neteikdama, viņa mierīgi stāvēja, ļaudama asarām ritēt, tad nodūra galvu un paskatījās uz grīdu, nesaprazdama, kāpēc gan nav vīru nošāvusi tā, lai vairs neceļas.

Klifs ļāva aizritēt apmēram minūtei; apmierināts, ka sociālā hierarhija atjaunota pēc viņa prāta un vēlēšanās, ka pasaulē atkal nodibināta kārtība, viņš palika Annijai pirkstu zem zoda un pacēla viņas galvu.

— Okci, cukurzirnīt, šoreiz es palaidīšu tevi vieglāk. Sakop šito cūcību un tad sataisi man kārtīgas brokastis. Dodu tev pusstundu laika.

Viņš jau pagriezās uz iešanu, bet tad panācās vēl atpakaļ, paņēma bisi un aizgāja.

Annija noklausījās soļos, kad viņš kāpa uz otro stāvu un pēc maza brītiņa dzirdēja iešalcamics dušu.

Sameklējusi virtuves skapītī aspirīnu, viņa norija divas tabletes, uzdzerdama virsū veselu glāzi ūdens, pēc tam pie virtuves krāna nomazgāja seju un rokas un tad nokāpa pagrabstāvā.

Viņa iegāja Klifa "alā", noskatījās uz daudzajiem ieročiem, kas tagad nebija pieslēgti. Tā viņa nostāvēja vismaz veselu minūti, tad novērsās un iegāja darbnīcā. Tur viņa sameklēja slotu un liekšķeri un devās atpakaļ uz virtuvi.

Uzvārījusi kafiju, viņa sakarsētajā pannā ielika šķiņķa šķēles un pēc tam ņēmās satīrīt apmetuma pļaukas un citus gružus un iebēra saslaukas atkritumu tvertnē.

Klifs nonāca lejā, uzģērbis tīru formas tērpu, un Annija ievēroja, ka viņš nāk iekšā visai piesardzīgi, apjozis vidusjostu, ar pistoles maksts siksnu pār plecu, roku it kā nejauši uzlicis uz pistoles. Apsēdies pie galda, viņš pārmeta vidusjostu ar visu pistoles maksti pār krēsla atzveltni, nepakāris to uz vadža pie sienas kā parasts pirms apsēšanās. Iekams viņš paguva kaut ko teikt vai darīt, Annija satvēra jostu un pakāra pie sienas uz vadža ierastajā vielā.

— Negribu nekādu bruņojumu pie sava galda, — viņa sacīja.

Gluži bez izbīla Klilš Beksters cauri netika. Taču īso baiļu uzplaiksnījuma mirkli viņš ātri pārvarēja un izmocīja stulbu smaidu.

Annija ielēja viņam sulu, ielēja kafiju, tad salika uz šķīvja olu, šķiņķa un kartupeļu sacepumu. Pēc tam ielika grauzdēties maizi. Kad brokastis bija galdā, viņš sacīja: — Apsēdies.

Annija apsēdās viņam pretī.

Sākdams ēst, viņš pasmaidīja. — Vai tad tev pavisam zudusi ēstgriba?

— Es jau paēdu.

Pilnām mutēm ēzdams, viņš turpināja runāt. — Visus ieročus, munīciju un pārējo es atstāšu turpat lejā. Ielej vēl kafiju.

Viņa piecēlās un ielēja kafiju.

Viņš vēl piebilda: — Tāpēc, ka neticu, vai tu ķersies tiem klāt, lai mani nogalinātu.

— Ja es to gribētu, tad varētu taču pati jebkuru brīdi nopirkt ieroci.

— Tiesa gan, bet manis dēļ tu vari pirkt šaujamos, zagt šaujamos vai aizņemties kādu ieroci, man vienalga. Es nebaidos no tevis, sirsniņ.

Viņa zināja, ka Klifs tagad pēc pārdzīvotā kauna ar saslapinātām biksēm cenšas atjaunot savu īsta vīra reputāciju. Viņa ļāva tam plātīties, vēlēdamās vienīgi, kaut drīzāk tas ietu projām.

Viņš nebija vēl visu pateicis. — Es taču gāju pēc pistoles, vai ne tā? Es zināju, kas man draud, bet gāju.

— Jā, — Annija piekrita. Kā tad, viņš tak ir vēl stulbāks, nekā viņa domāja. Jebkurš saprātīgs vīrietis apjēgtu, ka viņam ir vismaz piecdesmit procentu izredžu atrunāt sievu no slepkavīga nodoma un ka iespēja tiešām saņemt pret sevi vērstu šāviņu no divstobrenes ir neizsakāmi niecīga, bet Klifam Beksteram prātiņš bija tikpat viegls, cik pašapziņa liela un svarīga. Annija cerēja, ka vienā jaukā dienā tā lielībnieku tomēr kapā novedīs.

Viņš sacīja: — Vai tu saproti, ka es varētu tevi piebeigt?

— Man tas neliekas sevišķi svarīgi.

— Ko tu domā, teikdama, ka tev tas neliekas svarīgi? Tev, protams, tas liekas gan svarīgi. Tev ir bērni. Tev ir ģimene. — Viņš pasmaidīja. — Tev esmu es. — Pāri galdam viņš paplikšķināja Annijas roku. — Hei, es zinu, ka tu nemūžam neķersies man pie dzīvības. Un vai tu zini kāpēc? Tāpēc, ka tu mani mīli.

Annija dziļi ievilka elpu un tikai ar mokām noturējās, pilnā kaklā nciebrēkusies.

Uzsizdams ar dakšiņu tai pa degunu, viņš turpināja.

— Redzi nu — tu vēl joprojām esi greizsirdīga. Un tas nozīmē tikai to, ka tu mani mīli. Vai man nav taisnība?

Annija bija emocionāli iztukšota, pārgurusi, turklāt plecs nejauki sāpēja. Viņā nebija palicis vairs itin nekas, izņemot gatavību apstiprināt visu, ko Klifs teiks, visu, ko tas vēlēsies dzirdēt. Tāpēc viņa arī tagad sacīja: — Jā.

Viņš smaidīja. — Bet tu mani ienīsti arī. Paklau, ko es tev tagad sacīšu — robeža starp mīlestību un naidu ir gandrīz nemanāma.

Annija palocīja galvu, it kā viņa nupat būtu dzirdējusi jaunu atklāsmi. Klifam allaž patika atgremot novazātas klišejas un aforismus, it kā viņš tos nule būtu sacerējis. Nekad viņam neienāca prātā, ka tas, ko viņš saka, nudien nav nekāds jaunatklājums cilvēces gudrības apcirkņos. — Atceries to, kad tev nākamreiz čuras sakāps galvā.

Annija pasmaidīja, un viņš saprata, ka nav pārāk veikli izvēlējies salīdzinājumu. Viņa piebilda:

— Man šodien jāiet uz tīrītavu. Vai tev arī nebūs kāda vajadzība pēc tās?

Klifs paliecās viņai tuvāk un noteica: — Nepalaid muti pārlieku.

— Jā, ser.

— Beidz jel ākstīties ar to "ser"!

— Piedošanu.

Viņš saslaucīja uz šķīvja olu dzeltenumu ar grauzdētās maizes gabaliņu un pamācīja:

— Piezvani vecajam Vilijām, lai atnāk pielāpīt griestus.

— Jā.

Atlaidies krēslā, viņš noskatīja Anniju. — Kā nu iznāk — es lienu vai no ādas laukā, lai sagādātu tev visu ko tādu, par ko daudzi šinī pilsētā pat nesapņo. Ko tad īsti, tavuprāt, man pienāktos darīt? Aiziet pensijā, slaistīties pa māju un palīdzēt tev te visu aptecēt un sakopt?

— Nē.

— Es nostrādājos līks šitās pilsētas labā, bet tu iedomājies, ka es kā tāds jāklis dauzos apkārt pa visu apgabalu.

Annija palocīja galvu ikreiz, kur ierastajā sprediķī pieklājās to darīt, un papurināja galvu, kad vajadzēja.

Klifs piecēlās, apjoza siksnu un apgāja apkārt galdam. Viņš apskāva Anniju ap pleciem, un tā sāpēs iekunkstējās. Noskūpstījis to uz galvas, viņš sacīja:

— Aizmirsīsim šito. Tu tikai piekop te visu vēl mazliet labāk un tad atsauc Viliju. Es būšu atpakaļ ap pulksten sešiem. Man šovakar droši vien gribēsies bifšteku. Pārbaudi alus krājumu ledusskapī. Pabaro suņus. — Un piemetināja: — Izmazgā manu formas tērpu.

Viņš devās uz ārdurvīm un pa ceļam atgādināja: — Un tā ka uz darbu tu man zvanītu vienīgi tad, ja kāds patiešām gatavojas izlaist garu. — Tad viņš aizgāja.

Annijas skatiens klīda pār virtuvi, nekam īsti nepieķeroties. Ja viņa būtu vīram pieļāvusi izvilkt pistoli no maksts, varbūt tiešām tad būtu nomērķējusi un iešāvusi tam galvā. Bet varbūt arī ne, un varbūt Klifs būtu nošāvis viņu, arī tā nebūtu liela nelaime. Un tad viņu par to varbūt pakārtu. Vienīgais, ko Annija zināja absolūti skaidri, bija tas, ka Klifs nekad neko neaizmirst un neko nepiedod. Vārda vistiešākajā nozīmē viņa bija tam izspiedusi čuru, un par to maksa būs baiga. Bet ar ko gan tas atšķirsies no parastās dzīves?

Viņa stāvēja un pārsteigta juta, ka kājās nemaz nav spēka un arī kuņģī šķita kaut kā nelādzīgi. Viņa piegāja pie izlietnes, bet tad atvēra logu. Debesīs kāpa rīta saule, vējš trenca pēdējos negaisa mākoņus uz austrumiem. Pagalmā vīteroja putni, bet izsalkušie suņi ar īsām, pieklājīgām rejām centās piesaistīt saimnieces uzmanību.

Un viņai likās, ka dzīve var būt arī burvīga. Ka dzīve ir skaista. Klifs Beksters nespēj apturēt saullēktu, nespēj aizliegt putniem dziedāt un nevar, nav spējīgs valdīt pār viņas prātu un garu. Annija viņu ienīda par to, ka viņš nemitīgi pūlējās novilkt sievu lejup līdz savam līmenim, tā rosinādams to apsvērt slepkavības un pašnāvības iespējas.

Viņa atkal sāka domāt par Keitu Lendriju. Viņas iztēlē Klifs Beksters pastāvīgi bija melnais, bet Keits Lendrijs sarkanais kāršu kungs. Šis veidols eksistēja vienīgi tik ilgi, kamēr Keits pastāvēja kā bezķermeņa ideāls. Atklāsme, ka dzīvās miesās Keits Lendrijs nav tas Keits, kādu viņa bija izveidojusi no īsajām, retajām vēstulēm un tālām jaunības atmiņām, būtu smagākais murgu sapnis viņas mūžā.

Atpakaļ atsūtītā vēstule un sapnī redzētais Klifs tātad bija katalizatori nupat šeit notikušajam. Viņa bija pārkūsājusi pāri malām. Taču tagad jutās labāk un nosolījās sev: ja vien Keits būs dzīvs, gan viņa atradīs iespējas un drosmi to satikt, ar to aprunāties un salīdzināt, cik lielā mērā no tā izveidojusi fantāzijas tēlu un kāds tas ir īstenībā.

Piektā nodaļa

Keita Lendrija prāta sāka dunēt un darboties it ka kaut kāda mašinērija, un viņš atvēra acis. Spirgts vējš plivināja loga aizkarus, un saule dzina projām pelēko rītausmu.

Keits sajuta lietus smaržu un arī to, kā smaržoja lietū izmirkusī zeme, lauku gaiss un no kaut kurienes atplūdis lucernas aromāts. Viņš palika vēl brīdi guļam, ļāva acīm klīst pa istabu un mēģināja sakopot domas. Tik bieži viņš sapnī bija redzējis sevi rosāmies vecajā bērnības istabā, ka tagad, īstenībā tur pamodies, jutās visai ērmīgi.

Pēc brītiņa viņš uzslējās sēdus, izstaipījās un nožāvājās. — Ceturtā diena otrajā dzīvē — rullē tālāk! — Viņš izlēca no gultas un devās pa gaiteni uz vannasistabu.

Nodušojics, ietērpies hakikrāsas biksēs un sporta kreklā, viņš ņēmās pārbaudīt ledusskapja saturu. Piens, baltmaize, sviests un šķiņķis. Gadiem ilgi viņš nebija lietojis šos parastos uzturlīdzekļus, taču tagad noteica: — Kāpēc gan ne? — Pilnām mutēm viņš sāka sukāt iekšā artēriju aizķepinātājus. Garšoja karaliski. Garšoja kā daždien mājās.

Izgājis ārā pa virtuves durvīm, Keits palika stāvam uz grantētā piebraucamā ceļa. Gaiss bija mikls un dzestrs, un pār tīrumiem nogūlusi dūmaka. Viņš sāka apstaigāt fermas pagalmu. Šķūnis izskatījās visai noplucis, un, tālāk papētījot, izrādījās, ka viss, kas savulaik bija piederējis pie labi apkoptas pārtikušu zemnieku saimniecības, tagad pārvērties par diezgan

nožēlojamām pagātnes paliekām. Skaldāmajā bluķī iecirsts aprūsējis cirvis, ieplaisājusi kukurūzas sile, pusapsegta skābbarības bedre, iebrukušais dzesētavas pārsegs un salauzītais aploka un cūkkūts laidara žogs, tāpat arī rīku šķūnītis ar tur samesto drazu liecināja par lauksaimniecības panīkumu.

Virtuves dārzs aizaudzis ar nezālēm, lapene mežavīnu aizstīgota, un arī pati dzīvojamā māja prasīt prasījās pārkrāsojama.

Izsapņotās atmiņu mājas sadūrās ar smagu īstenību. Arī apkārtējās citu zemnieku mājas vairs neizskatījās diezin cik gleznaini, un cilvēku, kas pirms gadiem tur dzīvoja un strādāja, arī kļuvis daudz mazāk, nekā viņš, agrāk ciemodamies, bija pamanījis.

Jaunie aizgājuši uz pilsētām meklēt darbu un iztiku, kā bija izdarījuši arī viņējie — brālis un māsa, bet daudzi vecākie ļaudis pārcēlušies uz dienvidiem, kārodami aizbēgt no skaudrajām, saltajām ziemām. Zemes platības pārdotas vai izrentētas lieliem agrāriem uzņēmumiem, bet nedaudzajiem palikušajiem zemkopjiem šodien neklājās vieglāk kā tad, kad viņš auga. Tagad atšķirību vairs nenoteica ekonomika, visu izšķīra fermeru pieķērība dzimtajai vietai — turēties, lai klātos, cik grūti klādamies. Šurp braucot, viņš bija domājis varbūt atsākt zemes kopšanu, taču tagad viņam modās šaubas.

Stāvēdams dzīvojamās mājas priekšā, vērodams lielās lievenes, viņš atcerējās vasaras vakarus, šūpuļkrēslus, arī šūpoles, radiomūziku, pārējos ģimenes locekļus, draugus. Piepeši viņā modās kvēla vēlēšanās apciemot vecākus, brāli un māsu, lai tiem pastāstītu, ka ir atgriezies mājās un ka derētu visiem atkal satikties un padzīvot fermā. Taču tūliņ viņš atjēdzās, ka ar to jāpagaida, kamēr pats būs garīgi nostiprinājies, kamēr skaidrāk būs izpratis savu noskaņojumu un motivācijas.

Keits iesēdās mašīnā un izbrauca uz smilšainā piemājas ceļa.

Lendrijiem piederošie četrsimt akri zemes bija izrentēti Milleru ģimenei, kas dzīvoja tālāk, braucot pa šo pašu ceļu uz priekšu; viņa vecāki ik pavasari saņēma no Millcriem čeku ar rentes maksu. Lielāko tiesu Lendriju zemes aizņēma kukurūzas sējumi, bet simt akrus Milleri bija apaudzējuši ar sojas pupām,

apgādādami nesen kaimiņos ierīkoto japāņu pārstrādes firmu. Jaunā fabrika deva darbu daudziem strādniekiem un uzpirka milzīgu daudzumu sojas pupu, to Keits zināja. Tomēr Spenseras apgabalā ksenofobija sita augstu vilni, un japāņi šeit bija tikpat nevēlami kā meksikāņu migranti, kas saradās ik vasaru. Bija nepatīkami, varbūt pat draudīgi, ka šajā zemkopības apvidū, tik dziļi zemes iekšienē, sāk sarasties japāņi un meksikāņi gluži kā jaunatklātā zemē, un pēdējā laikā nekavējas ieceļot arī cilvēki no Indijas un Pakistānas, daudzi tādi jau strādāja apgabala slimnīcās par ārstiem.

Šejienieši par to nepavisam nepriecājās, taču, Keits nosprieda, ka tiem nebija neviena cita, ko vainot, kā vien pašiem sevi. Iedzīvotāju skaits apgabalā strauji mazinājās, labākie un gudrākie aizvācās uz citurieni, un daudzi jaunieši, ko viņš bija sastapis ciemodamies, izskatījās bezmērķīgi, tādi kā nomaldījušies: lauku darbus strādāt viņi nevēlējās, bet neko citu, labāku nebija iemācījušies.

Keits izbraukāja apkārtni. Ceļi bija labi, bet ne pārāk izvērsti. Gandrīz visi veda nemaldīgi tikai taisnā virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem, no austrumiem uz rietumiem, ncsazarojoties dabiskā vides sadalījumā, bet izveidojot it kā kvadrātos sagrafctu papīra lapu, kam cauri vijas duļķainā Momcjas upe, it kā ar brūnu tinti ievilkta svītra, stiepdamās no dienvidrietumiem uz lielo zilo plankumu — Erija ezeru.

Keits izbraukājās pa apgabalu krustu šķērsu līdz pat pusdienlaikam. Vērodams vairākas pamestas zemnieku mājas, kur savulaik bija dzīvojuši viņam pazīstami cilvēki; redzēja aizaugušas dzelzceļa stigas ar sarūsējušām sliedēm, dažus pamestus ciemus, slēgtu lauksaimniecības piederumu pārdotavu, likvidētas lauku skolas un labības noliktavas, un asi izjuta visapkārt nelāgu tukšumu.

Gar ceļiem varēja redzēt daudzas norādes uz vēsturiskām vietām, un Keits atcerējās, ka Spenseras apgabals reiz bijis ievērojama kauju vieta karos ar frančiem un indiāņiem, kā arī Amerikas Revolūcijas laikā, kas viss bija noticis pirms viņa senču ierašanās šajā zemē, un nekad nebeidza brīnīties par to, kā saujiņa angļu un franču, lauzdamies uz priekšu pa tumšajiem mūžamežiem un purviem, indiāņu ielenkti, tālu no dzimtajām

vietām, varēja tik traki kārot vieni otrus nogalināt. Skolas laikā viņš bija pārliecināts, ka šie kari bijuši idiotisma kalngals, bet toreiz viņš vēl nebija pieredzējis Vjetnamu.

Teritorija kļuva angliska, Revolūcija šejienes iedzīvotājus gandrīz neskāra; iedzīvotāju skaitam pieaugot, šo teritoriju 1838. gadā inkorporēja valstī kā Spenseras apgabalu. Meksikas karš 1846. gadā prasīja lielus upurus, vairums zemessargu aizgāja bojā Meksikā no sērgām. Pilsoņu karš izretināja apgabala jauno vīriešu audzi par desmito tiesu. Pēc tam apgabals atveseļojās un uzplauka, sasniedzot zenītu ap to laiku, kad sākās Pirmais pasaules karš. Laikā starp abiem pasaules kariem lielo pārmaiņu ietekmē iestājās zināms panīkums un deģenerācija. Bērnībā viņš šo pārmaiņu sekas nemanīja, taču tagad visu redzēja daudz skaidrāk. Keits pats nesaprata, kālab domāja apmesties šeit uz dzīvi, bet varbūt viņš ieradies vienīgi tādēļ, lai nokārtotu šo to nepabeigtu un neizdarītu?

Krustcelēs, neiebraucot pilsētā, Keits iegrieza mašīnu benzīna uzpildes vietā. Tā bija nocenotu benzīna mārku stacija ar tādas markas degvielu, ko Keits nepazina. Turpat bija arī pārtikas preču veikals. Interesanta kombinācija, Keits nodomāja: dārga, mazvērtīga barība ar lieliskām etiķetēm un lēta, apšaubāmas kvalitātes degviela, viss vienuviet. Keits nosprieda, ka sābai, tāpat kā viņam, vajadzēs pierast pie citādas barības, tāpēc viņš izkāpa un sāka pildīt mašīnā benzīnu.

Pienāca stacijas pārzinis, gadus desmit jaunāks vīrietis par Keitu.

Kamēr Keits tecināja tilpnē benzīnu, vīrietis vispirms noskatīja mašīnu, tad apgāja tai apkārt un ielūkojās iekšā.

— Kas tas tāds ir? — viņš jautāja Keitam.

— Automobilis.

Dežurants iesmējās un uzsita sev pa gurnu. — Ir nu cilvēks. To taču es zinu. Kas par automobili?

— Sāba 900. Zviedru.

— Pa jokam, vai?

Keits aizskrūvēja tilpni un pakāra sūkni atpakaļ vietā.

Vīrietis nolasīja mašīnas numuru. — Vašingtona, Kolumbijas apgabals. Pati valsts galvaspilsēta. Vai jūs no turienes?

— Tā iznāk.

— No valdības, vai? Varbūt nodokļu iekasētājs? Pēdējo, kas bija atbraucis, mēs nupat nokniebām. — Viņš pasmējās.

— Nē. Pavisam privāts pilsonis.

— Ak tā. Caurbraucot?

— Domāju kādu brīdi padzīvot. — Keits pasniedza vīrietim divdesmitnieku.

Dežurants nesteidzās ar naudas mainīšanu, bet turpināja iztauju. — Kur tad apmetīsieties?

— Man te ir ģimene.

— Vai tad jūs no šejieniešiem?

— Nu jau labu laiku vairs ne. Lendrijs.

— Tu re kā! No kurienes tad būsiet?

— Keits Lendrijs. Tēvs un māte Džordžs un Alma. Viņiem lejā pie Overtonas bija ferma.

— Skaidrs. Viņi tagad atpūtā, vai ne?

— Floridā.

Vīrišķis pastiepa Keitam pretī roku. — Bobs Arless. Manējiem piederēja vecais Tcxaco benzīna tanks pilsētā.

— Atceros. Vai vēl aizvien divdesmit divi centi par galonu?

Bobs Arless pasmējās. — Nekā. Viņi to bodi aizklapēja

ciet. Pilsētā vairs uzpildes staciju nav. Pārāk lieli nodokļi, pārāk augsta īres maksa. Lielās kompānijas sīkos noēda pa tīro. Es pērku no katra, no kā var lētāk dabūt.

— No kā esat pircis šodien?

— Hei, jums laimējies. Kāda puse no Mobila, kāda daļa Šella un bišķis no Texaco.

— Kukurūzas sula nav klāt?

Arless atkal iesmējās. — Kāds nieks arī tās. Ko lai dara — jādzīvo.

— Vai te alu var dabūt?

— Skaidrs, ka var.

Keits iegāja Arlesam nopakaļ veikalā, un tas iepazīstināja viņu ar barga izskata sievišķi, kas stāvēja aiz letes. — Šī ir mana sieva Mērija. Un viņš, šeku, ir Keits Lendrijs, no tiem, kam piederēja ferma lejā Ovcrtonā.

Sieviete palocīja galvu.

Keits piegāja pie saldētavas stenda un ieraudzīja divu importa šķirņu alu — Ilcinekenu un Koronu. Tomēr viņš negribēja izrādīties Āriešiem pārāk ārzemniecisks, tāpēc izvēlējās vienu sešu vienību iesaiņojumu ar Kūra, otru ar Rollingroka alu. Iesaiņojums — skārdenes. Kamēr Ārless turpināja tērzēt, viņš samaksāja Mērijai par pirkumu, tad, Ārieša pavadīts, izgāja ārā.

— Vai jūs meklējat darbu? — Ārless apvaicājās.

— Varētu gadīties.

— Būs diezgan nejēdzīgi. Vai jums tā ferma vēl pieder?

— Jā. Bet zeme izrentēta.

— Tas ir labi. Iekasējiet naudu un ņemiet vagu. Kas grib nodarboties ar zemkopību, tam priekšlaikus jāiekrāj nauda.

— Vai tiešām ir tik nelādzīgi?

— Cik jums tās zemes ir? Četrsimt akru? Tā ir skaidra pazušana. Tie, kam ir četri tūkstoši, jaukti sējumi un lopi, tie var dzīvot, cepuri kuldami. Es vienu tādu redzēju pie linkolna stūres. Tas sabrāļojies ar japiņiem un labības tirgoņiem no Momejas. Kur esat apmeties?

— Savā mājā.

— Ak tā? Un kundzīte — no šīspuses meitām?

— Esmu viens pats, — Keits atbildēja.

Ārless, juzdams, ka viņa draudzīgā tērzēšana var izvērsties par nesmuku ziņkāri, noteica: — Nu, tad novēlu jums labu izdošanos.

— Paldies. — Keits nometa alus saiņus uz blakus sēdekļa un iekāpa mašīnā.

Ārless vēl piebilda: — Hei, nu tad esiet sveicināts mājās!

— Paldies! — Keits atsaucās un izgrieza mašīnu uz divu braukšanas joslu ceļa. Viņš redzēja, ka pilsētiņas dienvidu galā, kur savulaik, kukurūzas tīrumu iekļauti, bija aizvijušies vecie Vabašas un Erijas ceļi, tagad sabūvētas noliktavas un vairākas vieglās rūpniecības fabrikas. Tā bija robeža, kur pilsētas labumi un nodokļi beidzās un sākās lauku dzīve.

Keits apbrauca apkārt pilsētiņai, negribēdams pagaidām vēl braukt tieši iekšā, kaut arī pats nesaprata, kāpēc. Varbūt viņu kavēja nevēlēšanās vizināties pa Lielo ielu svešādajā mašīnā

un varbūt ieraudzīt cilvēkus, ko pazītu, vai kas pazītu viņu — tam viņš vēl nebija nobriedis.

Viņš devās uz Scntdžeimsa baznīcas pusi, tā atradās ārpus pilsētas. Braucot Keits centās nepievērst uzmanību apdzīvojamiem treileriem, alumīnija barakām vai ceļmalā pamestajām mašīnām, jo kopumā ainava tomēr bija acij visai tīkama — milzum plašie tīrumi un papuves, kas aizviļņoja līdz apvārsnim, pret kuru slējās vecu koku audzes, vietumis zem sēru vītolu līganajiem zariem čaloja priecīgas upītes ar dzidru ūdeni, tām pāri liecās nelieli gājēju tiltiņi.

Senlaikos šī zemes daļa bija veidojusi aizvēsturiskas jūras dibenu, vēlāk jūra atkāpusies. Kad šeit ieradās Keita senči, tā vieta, kas vēlāk kļuva par ziemeļrietumu Ohaio, bija milzīgs purvs un neizstaigājams mežs. Samērā īsā laika sprīdī, strādājot ar gaužām primitīviem darbarīkiem, purvs tika nosusināts, mež.s nolīsts, saceltas mājas, plēsums pārveidots par aramzemi, kurā līdumnieki kaisīja labības sēklu un stādīja dārzeņus. Iznākums bija apbrīnojams. Viss iesētais un iestādītais šāvās ārā no zemes tādā pārbagātībā, it kā zeme būtu desmit miljonus gadu gaidījusi, lai varētu izaudzēt rudzus un miežus, kviešus un auzas, burkānus un kāpostus — visu, ko vien pirmie pionieri zemei uzticēja.

Pēc Pilsoņu kara kvieši bija vienīgais produkts, ar ko zemkopji varēja nopelnīt. Pēc tam sākās kukurūzas laiki, tā bija vieglāk audzējama un produktīvāka. Bet tagad Keits redzēja aizvien plašākus sojas laukus — brīnumpupu, bagāto olbaltuma avotu planētas eksplozīvi pieaugošajam iedzīvotāju daudzumam.

Spenseras apgabals, vai nu tas kādam patika, vai ne, tagad bija saistīts ar pārējo pasauli, un tā nākotni noteiks pareizs līdzsvars. Keits prātā spēja iztēloties vienīgi divējas ainas: viena būtu bukoliskas lauku dzīves atdzimšana, pilsētniekiem un piepilsētniekiem no jauna meklējot mierīgāku un drošāku eksistenci; otra aina rādīja apgabalu, kas īstenībā nebūs gandrīz nekas vairāk kā megaplantācija, ko apsaimniekos klāt neesoši investori, kur līdz pēdējam būs nolīsti visi koki un dzīvžogi, lai tikai izbrīvētu vietu pārmilzīgajām ražām, audzējot vienīgi to, kas pašreizējā brīdī ienes visvairāk naudas. Kavējoties šādās

domās, viņš neviļus sāka domāt, vai tikai visa nācija kopumā nav pilnīgi zaudējusi līdzsvaru — piemēram, ja esat iekāpis aplamā vilcienā, tad visas līnijas garumā nebūs jums vajadzīgās stacijas.

Keits nobrauca šosejas grantētajā malā un izkāpa.

Kapsēta aizņēma apmēram akru platības, iegūlusi vecu gobu apēnotā pakalnā, kam visapkārt viļņoja kukurūzas tīrumi. Apmēram piecdesmit jardu tālāk atradās Sentdžeimsa baznīca — neliela, dēļiem apšūta — un mazliet nomaļāk mazītiņš pastorāts, kur dzīvoja, bet varbūt vēl joprojām dzīvo mācītājs Vilkss un Vilksa kundze. Sentdžeimsa baznīcu Keits bija apmeklējis bērnībā.

Keits iegāja kapsētā un devās uz priekšu starp zemajiem kapakmeņiem, no kuriem dažs labs jau bija laika zoba sagrauzts vai apaudzis ar ķērpjiem.

Keits sameklēja savu vecvecāku — gan tēva, gan mātes vecāku — un viņu vecāku miera vietas, ap kurām savukārt rindojās šo tuvinieku dēlu un meitu kapi līdz pat kapsētas malai, kur sākās tīrumi un gulēja visvisvecākie Lendriji, kuru hronikas sniedzās līdz 1849. gadam, un Ilofmaņi, viņa vācu cilmes radi, kur senākā kapakmens ierakstā bija uzrādīts 1841. gads. Pārāk daudz šo kapu nebija, jo bija plosījies ne viens vien karš, un tajos laikos kritušos uz mājām nepārveda. Koreja un Vjetnama gan kapsētā bija dāsni reprezentētas. Kents piegāja pie sava tēvoča kapa un pastāvēja brītiņu pie tā, tad devās tālāk pie Vjetnamā nogalināto kapiem. To bija desmit — liels skaits tik mazai kapsētiņai tik nelielā novadā. Visus desmit Keits bija pazinis, citu paviršāk, citu tuvāk, bet pie katra vārda spēja atcerēties klāt seju. Viņš iedomājās, ka vajadzētu varbūt justies vainīgam par to, ka stāvēja dzīvs pie viņu atdusas vietām, taču viņš nebija izjutis vainu, stāvēdams pie Piemiņas sienas Vašingtonā, un neizjuta to arī tagad. Viņam likās, ka jūt vienīgi niknumu par nevajadzīgi ziedotajām dzīvībām. Šī izjūta pēdējās nedēļās bija kļuvusi aizvien skaudrāka, aizvien biežāk viņu nomāca doma: visi sasniegumi un ieguvumi būtu labāki un vērtīgāki, ja nebūtu bijis kara.

Viņš apsēdās zem vītola paugura pakājē, kur teju teju sākās tīrums, un domīgi košļāja zāles stiebru. Saule bija pacēlusies līdz debesjuma vidum, zeme pēc nakts negaisa vēl valga un vēsa. Itin zemu lokus gaisā meta peļu vanagi, un čurkstes šaudījās baznīcas tornī iekšā un ārā. Keitu pārņēma tāds miers, kādu viņš nebija izjutis gadiem ilgi: kaulos iegūla klusums un rimtums, kāds var būt vienīgi mājās. Viņš atlaidās guļus visā garumā un cauri zaļajām lapām raudzījās palsajās debesīs. Ja es nebūtu aizgājis karā, mēs ar Anniju būtu apprecējušies... bet kas to lai zina? Šī kapsēta, viņš nodomāja, ir gluži tikpat laba vieta kā jebkura cita, lai uzsāktu ceļojumu atpakaļ pagātnē.

Viņš aizbrauca līdz pilsētiņas ziemeļu galam un atrada vietu, kur no šosejas noliecas un iesākas Viljamstrīta. Viņš iegrieza mašīnu šajā priekšpilsētas ielā.

Dažas no vecajām Viktorijas laika modē celtajām mājām bija atjauninātas, dažas nolaistas. Bērnībā viņš bija ļoti bijīgi noraudzījies uz šo pilsētiņas daļu, uz lielajām ēkām, kuras sabūvētas uz maziem zemes ielāpiņiem, kas nemaz tik mazi nebija, apbrīnojis dižos kokus, kas vasarā izveidoja zaļu tuneli, brīnījies, kā cilvēki spēj dzīvot tik cieši kopā, ka var ieskatīties cits cita mājoklī, un arī par greznību, jo ikvienas mājas iebrauktuvē stāvēja pa divi mašīnām. Tas, kas bērnībā bija viņu pārsteidzis un mulsinājis, tagad sen vairs nelikās apbrīna cienīgs. Atskatā tādi bērna brīnumi, bijība un nevainība rada gandrīz vai neveiklu apjukumu; bet kādi gan mēs būtu pieauguši cilvēki, ja nekad nebūtu skatījušies pasaulē ar bērna platajām acīm?

Iela bija tik klusa, kādu viņš bija cerējis to rāmā vasaras pēcpusdienā ieraudzīt. Pāris bērnu braukāja ar velosipēdiem, viena sieviete stūma bērna ratiņus, gabaliņu tālāk bija apstājies sagādes pikaps, un šoferis tērgāja ar kādu namamāti viņas durvju priekšā. Visām mājām bija priekšā lieli lieveņi — savos ceļojumos viņš bija konstatējis, ka tas ir īsts, unikāls amerikāņu sindroms, kaut gan arī Amerikā vairs nebūvēja šādas mājas. Dažās lievenēs rotaļājās sīki bērni, citās šūpuļkrēsli aijāja vecus ļaudis. Keits priecājās, ka Annija dzīvo šādā ielā.

Kad viņš tuvojās namam, kur dzīvo Annija, notika kaut kas pavisam jocīgs: sirds sāka dauzīties kā negudra, un mute izkalta sausa. Māja atradās labajā pusē, un, iekams viņš atjēdzās, bija jau tai piebraucis klāt un slīdēja garām. Viņš ievēroja pagalmā mikroautobusu un redzēja pavecu vīru, kas plecā nesa redeļkāpnes un aizgāja ar visām aiz mājas. Un tur jau bija arī viņa, pazibēja uz vienu pašu mirkli un tūdaļ pazuda večukam aiz muguras. Tā bija tikai sekunde, varbūt divas, turklāt piecdesmit jardu attālumā, taču Keits ne drusciņ nešaubījās, ka tā ir bijusi viņa, un viņš jutās bezgala pārsteigts, ka šai īsajā pazibēšanā viņš nemaldīgi bija atpazinis viņas vaibstus, viņas gaitu, viņas stāju.

Viņš pabraucās atpakaļ, atvēra mašīnas durtiņas, taču tad aprāvās. Kā gan viņš drīkstētu vienkārši parādīties pie viņas namdurvīm? Bet kālab gan ne? Kāds ļaunums varētu celties no tāda tieša apciemojuma? Iztēlē viņš nebija pieļāvis piezvanīšanu pa telefonu vai zīmītes iemešanu vēstuļkastītē. Viņš iedomājās, ka svarīgi būtu piezvanīt pie viņas durvīm, pateikt "Sveika, Annij!" un tad ļaut notik tam, kas notiks, bez iepriekšējas samēģināšanās.

Bet ja nu viņa nav viena? Ja mājās ir arī viņas bērni un vīrs? Kālab viņš nekad visus garos gadus tanīs neskaitāmajās reizēs, kad nospēlēja šo ainu, nebija pieļāvis tādu situāciju? Iztēlotais mirklis acīmredzot patlaban bija kļuvis tik reāls, ka viņš tur iekļāva līdz pēdējam sīkumam visu, kas varētu to sapostīt.

Aizrāvis mašīnas durtiņas ciet, viņš aizbrauca. Mājup steidzoties, domas joņoja uz priekšu daudz straujāk nekā mašīna. Kas ar tevi notiek, Lendrij? Saņemies, draudziņ!

Dziļi ievilcis elpu, viņš samazināja ātrumu līdz atļautajai robežai. Nebūtu nekādas jēgas sabojāt attiecības ar pilsētas kārtībniekiem. Tāds atgādinājums viņu uzvedināja uz domām par Annijas vīru. Skaidrs, ja tā nebūtu precējusies, viņam būtu pieticis drosmes aiziet un sasveicināties. Bet precētu sievieti tādā veidā kompromitēt nedrīkst. Vismaz šeit ne. Spenservilā nedrīkst arī ielūgt viņu azaidā vai pēc darba kādu glāzi iedzert.

Tātad pareizāk, iespējams, būtu aizsūtīt zīmīti viņas māsai. Bet varbūt piezvanīt pa telefonu? Varbūt tādam, kas izturējis un ticis galā diezgan asiņainā apšaudē Austrumberlīnē, būtu arī pa

spēkam piezvanīt kādreiz mīlētai sievietei? — Noteikti. — Pēc pāris nedēļām, kad būšu iejuties. Jāpieraksta, lai neaizmirstas.

Aizbraucis atpakaļ uz fermu, viņš pēcpusdienu pavadīja plašajā lievenī, tukšodams nopirktās divpadsmit alus skārdencs un vērodams katru pa ceļu aizbraucošo mašīnu.

Bobs Arless pildīja benzīnu policijas priekšnieka mašīnā. Pašapkalpošanās nepavisam nenozīmēja, ka Klifam Beksteram vajadzētu pašrocīgi pildīt benzīnu. Viņi tērzēja.

— Hei, šef, man te Šorīt iegadījās viens interesants tips.

— Vai vēršgaļas fileja ir pārdošanā?

— Kā nu ne. Ejiet un izvēlieties.

Klifs Beksters iegāja veikalā un piemeta pirkstu pie cepures, sveicinādams misis Āriešu, kas stāvēja aiz letes. Viņa vēroja, kā Klifs savāc vērša filejas šķēles, zemesriekstu sviesta cepumus, sālītos riekstus un pāris šokolādes tāfelīšu. Apmēram divpadsmit dolāru vērtē, viņa prātā saskaitīja.

Paņēmis no saltās kastes vēl pudeli gāzētā apelsīnu dzēriena, viņš visu aizstiepa pie kases un sakrāva uz letes. — Kas mums tur sanāk, Mērij?

— Man šķiet, ar diviem dolāriem tiksim galā. — Tā bija viņas pastāvīgā atbilde.

Kamēr viņa salika pirkumus maisiņā, viņš uzmeta dažas viendolāra zīmes uz letes.

Ienāca Bobs Arless ar pilsētas valdei domāto aprēķinu rokā. Klifs uzšņāpa uz tā savu parakstu, pat nepaskatīdamies uz summu.

— Paldies par patronāžu, šef, — Arless pateicās.

Mērijai tas īsti nelikās pateicības vērts. Ir gan tie vīrieši

ērmoti, viņa nodomāja. Katru sīkāko darījumu viņi sagroza tā, lai iznāk kaut kāda blēdība. Bobs iekasēja no pilsētas par benzīnu vairāk, nekā bija pārdevis, un Klifs Beksters barojās gandrīz vai par baltu velti viņas veikalā.

Klifs pievāca iepirkumu maisiņu un kopā ar Bobu Arlesu izgāja no veikala.

— Kā jau jums sacīju, šef, tas puisietis ieslīd te ar savu ārzemju vāģi — Vašingtonas numuri vis virsū...

— Vai likās aizdomīgs?

— Nē. Es saku, ka viņš ir tikpat kā šejienietis. Esot te dzīvojis un tagad atbraucis atpakaļ pameklēt šaipusē darbu. Apmeties savu veco bijušajā fermā. Reti gan gadās tādi, kas iedomājas atgriezties šurp.

— Reti gan, un nav jau arī nekādas vajadzības pēc šiem. — Klifs iesēdās mašīnā.

— Šitais piebrauca ar sābu. Diez, cik tāda varētu maksāt?

— Nu... jāpadomā... jauna varētu vilkt uz divdesmit vai trīsdesmit taukšķiem.

— Tad jau tam čalim neklājas slikti.

— Ek, Bob... nav tanīs ārzemju vāģos nekā jēdzīga. — Klifs sāka ritināt rūti uzaugšu, tad pārtrauca un noprasīja: — Vai uzzināji, kā šo sauc?

— Lendrijs. Keits Lendrijs.

Ieplestām acīm Klifs paskatījās uz Arlcsu. — Ko?

Ārlcss turpināja: — Šamējicm piederējusi ferma lejā pie Overtonas. Vai jūs viņus pazināt?

Klifs kādu mirkli neteica ne vārda, tad atkārtoja dzirdēto:

— Jāāā... Keits Lendrijs?

— I—jā.

— Atgriezies uz dzīvi?

— Tā viņš sacīja.

— Un ģimene?

— Nebija neviena.

— Un kāds šis izskatījās?

Bobs paraustīja plecus. — Ko es zinu sacīt? Vīrišķis kā jau vīrišķis.

— No tevis gan iznāktu varens policists. Vai resns? Tievs? Plikpaurains? Šķībs, greizs?

— Tievs. Gara auguma. Mati biezi. Varētu sacīt — itin izskatīgs. Kālab jautājat?

— Ak, tāpat vien, iedomājos, vai nevajadzētu apciemot. Apsveicināt kā mājās pārnākušu.

— Viņu pēc mašīnas vien var atrast. Esot apmeties savu veču mājā. Sameklējiet, ja gribat šo satikt.

— Akurāt to esmu nodomājis darīt. — Klifs iedarbināja mašīnu un aizbrauca dienvidu virzienā uz Overtonas pusi.

Sestā nodaļa

Klifs Beksters vēl nerima pārdomāt visu no rīta notikušo. — Nesaprotu, kāds velns viņu dīda, — viņš balsī prātoja. Tomēr nešaubīgi zināja gan, kas tas par velnu: sieva viņu ienīst. Puslīdz viņš ar to samierinājās, bet bija noteikti pārliecināts, ka viņa to arī mīl. Viņš to mīl, tātad arī tai vajag viņu mīlēt. Īstenībā viņu uztrauca pavisam kas cits — sieva kļuvusi pārgalvīga — no visas tiesas aizgājusi un paņēmusi vienu no viņa šaujamieročiem. Mute viņai vienmēr bijusi liela, taču vēl ne reizes viņa nebija tam, piemēram, triekusi šķīvi pret galvu. Bet nu ņem un nošķaida vīru no galvas līdz kājām ar

būvgružiem. — Droši vien viņai ir tās dienas. Tās sūda ķēzīkļa mēnešdienas.

Klifs bija pārliecināts, ka strīdā guvis virsroku, nelaime tikai, ka viņam pūslis nebija izturējis un bija pasprucis vaļā. Viņš saprata, ka sakarā ar negadījumu rēķinu vēl nav varējis pilnīgi izlīdzināt, tāpēc pūlējās rīta notikumu aizmirst. Bet aizmirst nespēja. — Maita gatavā.

Viņš vēl būtu pakavējies pie rīta atmiņām, taču tagad uzradusies jauna problēma, par ko jādomā: misters Keits Lendrijs, mis Annijas Prentisas izbijušais sirdsdraugs.

Viņš nobrauca garām Lendriju fermai un ievēroja melno sābu uz grantētā pievedceļa. Viņš ievēroja arī vīrieti uz lievenēm un gaužām labi saprata, ka arī vīrietis ir pamanījis garām pabraukušo policijas mašīnu.

Pa mobilo telefonu Klifs piezvanīja savam dežurējošajam seržantam.

— Bleik, tas esmu es. Piezvaniet uz Vašingtonu — uz apgabala Ceļu policijas pārvaldi un sagādājiet man visus iespējamos datus par Keitu Lendriju. — Vārdu un uzvārdu viņš izsauca pa burtiem. — Lendrijs brauc ar melnu sābu 900. Nemāku pateikt gadu un arī numuru nevaru saredzēt. Noskaidrojiet un atzvaniet man, cik drīz iespējams. — Tūliņ pēc tam KLifs piezvanīja telefona izziņu birojam: — Jāāā, man vajadzīgs numurs — Keits Lendrijs, Kauntiroudā 28. Aparāts nesen pieteikts.

Ziņu biroja operatore atbildēja: — Uz šādu vārdu telefons nav reģistrēts, scr.

Viņš nolika klausuli, taču tūliņ piezvanīja uz pastu.

— Runā policijas priekšnieks Beksters, savienojiet mani ar pasta priekšnieku. — Pēc pāris sekundēm atsaucās pasta priekšnieks Tims Hodžs, sacīdams: — Ko varu palīdzēt, šef?

— Lieta tāda, Tim. Pārbaudiet, vai neatradīsiet jaunu klientu — uzvārds Lendrijs, viņš ieradies no Vašingtonas. Jā, no Kolumbijās apgabala.

— Tūliņ, pagaidiet mirkli. — Pēc dažām minūtēm Hodžs atgriezās pie aparāta. — Jā, viena no šķirotājām redzējusi kaut kādus rēķinus vai ko tamlīdzīgu, kas no Vašingtonas pārsūtīti Keitain Lendrijam uz nākamo adresi.

— Vai nākamajā adresē pieteikta arī kundze?

— Nē, tikai viņš viens pats.

— Vai adrese pieteikta uz laiku?

— Liekas, ka tā būs pastāvīga adrese. Vai kaut kas noticis?

— Nē, nekas. Tā ferma ilgi stāvēja tukša, tagad apkārtējie manījuši, ka tur kāds uzturas.

— Ak tad tā. Es abus vecos atceros — Džordžu un Almu. Viņi pārcēlās uz Floridu. Kas šitais vīrs ir?

Laikam dēls. — Mirkli apdomājies, Klifs pavaicāja: — Vai viņš jau pieteicis pasta kastītes abonementu?

— Nē. Tad jau es būtu redzējis iemaksu.

— Nūjā. Labi... Paklausieties, es labprāt paskatītos, ko viņš saņem.

Iestājās ilga pauze, kuras laikā pastmeistars izskaitļoja, ka šī nav īsti vienkārša aptaujāšanās. Tad Tims Hodžs sacīja: — Man ļoti žēl, šef. Mēs taču esam par to jau senāk runājuši. Man jāievēro tiesas nosacītie noteikumi.

— Velns parāvis, Tim, es tak runāju vienīgi par to, ka gribu redzēt aploksnes, nevis plēst vaļā vēstules.

— I—jāāā... bet... klausieties, ja ar to puisi nav lāgā, labāk parunājiet ar tiesnesi.

— Es lūdzu tikai mazu laipnību, Tim, un, ja jums kādreiz vajadzīgs kāds pakalpojums, tad taču jūs ceļu zināt. Patiesību sakot, jūs man esat parādā mazliet pateicības par to gadījumu, kad jūsu znots pie stūres bija pilns kā mārks.

— Jā, nu labi... ja jau jūs gribat tikai apskatīt aploksnes, kamēr vēstules tiek šķirotas...

— Klāt es vis nevarēšu vienmēr izstāvēt. Uztaisiet aplokšņu fotokopijas — no abām pusēm. Tad es Šad tad piebraukšu.

— Nu labi...

— Un nestāstiet nevienam par to, un es darīšu to pašu. Pasveiciniet no manis savu meitu un viņas vīru.

Klifs nolika klausuli, brauca tālāk pa taisno šoseju un, nevērodams apkārtni, apcerēja notikumu jauno, negaidīto pavērsienu. Saki nu vienam cilvēkam, ņem tāds un atbrauc atpakaļ. Telefona vēl nav, bet pastu, redz liek sūtīt šurp. Kāda vilka pēc viņš braucis atpakaļ?

Nostādījis mašīnu atļautā ātruma kontrolē, viņš sāka gremot sālītos riekstus. Klifs atcerējās Keitu Lendriju no vidusskolas laikiem, un tas, ko atcerējās, viņam nepatika. Pats viņš Keitu Lendriju tuvu nepazina, vismaz personiski ne, bet kurš gan nepazina Keitu Lendriju? Tas bija vicas no tiem puišiem, kam viss padodas. Lielisks sportists, grāmattārps, taču pietiekami populārs, lai tādi zēni kā Klifs Beksters neieredzētu to kā rūgtu nāvi.

Ar zināmu gandarījumu viņš atcerējās, kā pāris reižu bija uzgrūdies Lendrijam virsū, bet tas nedarījis neko pretī, tikai noteicis: "Atvaino!", it kā pats būtu bijis vainīgs. Klifs sprieda, ka Lendrijs ir memmītis, tomēr daži draugi viņam ieteica pret Lendriju izturēties piesardzīgi. Un Klifs bija spiests piekrist, ka draugiem taisnība.

Klifs skolā bija vienu klasi zemāk par Lendriju un nebūtu gar to vispār licies ne zinis, ja Keits Lendrijs nebūtu draudzējies ar Anniju Prentisu.

Klifs prātoja, kā gan tas mēdz būt, ka tādi tipi kā Lendrijs, šķiet, vienmēr prot izvēlēties pareizos gājienus dzīvē, atrod pareizās meitenes, un viss tiem iet gludi kā pa sviestu. Un visnepatīkamāk Klifam likās tas, ka Lendrijs īstenībā bija tikai fermera dēls, kas nedēļas nogalēs tēva laidaros šķūrēja mēslus; puika, kura tēvs ieradās Beksteru automobiļu veikalā un, starpību piemaksādams, savu veco sūdu vedamo mašīnu apmainīja pret citu, jaunāku. Lendrijs bija tāds plikadīda, kam nebija pat pašam sava naktspoda, kur iztaisīties, nedz arī sava loga, pa kuru podu izliet. īstenībā viņam bija lemts visu mūžu šķūrēt mēslus, bet šis taisnā ceļā aizgāja uz koledžu ar veselu kaudzi stipendiju — no rotāriešiem, no baznīcas un diezin kā vēl, saņemdams piedevām vēl kādu valsts pabalstu, ko sūri grūti pelnīja nodokļu maksātāji, tādi kā Beksteri. Un tad jaunskungs vairs pat nepaskatījās uz tiem, kas palika aiz viņa. Sprāgoņa, vairāk nekas.

Klifs būtu varējis nopriecāties, kad tas lēvars aizvilkās, ja, kā par nelaimi, arī Annija Prentisa nebūtu aizbraukusi turp. Un tur, Boulingrīnā, nu viņi, cik Klifam nāca ausīs, četrus gadus laida vaļā tā, ka spalvas put, līdz pat tam laikam, kad Annija šo patrieca.

Klifs piepeši no visa spēka uzbelza pa mašīnas pulti. — Sūdabambals tāds!

Doma par to, ka tas plātīzeris, kas savulaik maukojies ar viņa sievu, ir atgriezies, gāja pāri viņa spēkiem.

Kādu brīdi Klifs braukāja apkārt bez mērķa, apsvērdams savu nākamo gājienu. īsti skaidrs viņam bija tikai viens — tas tips jādabū projām, šādā veidā vai tādā, bet jādabū. Šī ir Klifa Bekstera pilsēta, un neviens viņam te nejauks gaisu, neviens pats, it īpaši tāds, kas piegulējis viņa sievu. — Jūs, mister, esat nodziedāta dziesma.

Pat ja Lendrijs neliksies ne zinis un acīs nelīdīs, Klifs sāka mutuļot, jau iedomājoties vien, ka šis varētu atrasties tik tuvu viņa sievai, pietiekami tuvu, lai kādreiz saskrietos uz ielas vai kādā sabiedriskā sarīkojumā. Ko tad? Kas notiks, ja kādās kāzās vai citās viesībās piepeši nāks iekšā šitais mērglis, kas piegulējis manu sievu, un peldēs klāt sasveicināties — ar smaidu savā riebekļa ģīmī? Klifs sapurināja galvu, it kā

gribēdams atbrīvoties no iztēlotās ainas. Nē, neparko, ne par kādu naudu!

Viņš dziļi ievilka elpu. — Nolādēts, lādēts, lādēts, viņš gulēja ar manu sievu četrus gadus, bet varbūt piecus vai sešus gadus, un tagad tas riebeklis uzrodas, it kā nekas nebūtu bijis, uzrodas neprecējies, bez bābieša, sēž uz sava nolādētā lieveņa, ne sūda nedara... — No jauna viņš belza ar dūri pa instrumentu pulti.

Klif's juta, ka sirds darbojas trakā tempā, mute bija sausi lipīga. Viņš atrāva vaļā gāzētā apelsīnu dzēriena skārdeni, ievilka pāris malku, un tūliņ juta asu, skābu šķērnumu kuņģī. Atlikušo dzērienu viņš ar visu trauku izlidināja pa logu. — Nolādēts, nolādēts līdz elles dibenam!

Iečarkstējās radio, skaļrunī atskanēja seržanta Bleika balss: — Šef, es gribu sacīt par to mašīnas numuru...

— Vai pēc jūsu domām visam apgabalam tas jādzird? Piezvaniet pa telefonu, sasodīts...

— Jā, ser.

Telefons iezvanījās, un Klifs uzaicināja: — Speriet vaļā!

Seržants Blciks ziņoja: — Nosūtīju Satiksmes līdzekļu pārvaldei faksu ar Keita Lendrija vārdu, mašīnas aprakstu un modeli, bet viņi atbildēja negatīvi.

— Ko jūs, ellē, ar to gribat sacīt?

— To, ka viņiem tāda persona nav reģistrēta.

— Velns lai parauj, Blcik, uzziniet, uzziniet tā sūduvāģa numuru un sūtiet viņiem jaunu faksu.

— Kur mašīna atrodas?

— Vecajā Lendriju fermā. Kauntiroudā 28. Gribu zināt arī visu, kas sarakstīts viņa vadītāja tiesībās, un tad es vēl gribu, lai jūs piezvanāt tepat uz mūsu banku uzzināt, vai viņš atklājis rēķinu. Noskaidrojiet viņa sociālās nodrošināšanas kartes un kredītkartes numuru un pēc tam dienesta gaitas aprakstu armijā, atsauksmes, arestus, visu to garo penteri.

— Jā, ser.

Klifs nolika klausuli. Trīsdesmit policijā nostrādātie gadi viņam bija iemācījuši, kā jāveido dosjē — no pašiem pamatu pamatiem. Abu viņa pārvaldes detektīvu rokās bija krimināla rakstura dosjē, bet Klifs par tiem neinteresējās. Viņam bija

pašam savi uzkrājumi par katru cilvēku, kam Spenseras apgabalā bija kāds svars vai arī kas viņam šķita interesanti citādā nozīmē.

Nebija tā, ka Klifs nemaz neapjēgtu, cik nelikumīgi ir glabāt slepenus materiālus par privātiem pilsoņiem, taču viņš bija mācījies vecajā skolā un zināja, ka paaugstinājumi un drošība dienestā vislabāk sasniedzami ar iebiedēšanu un šantāžu.

Īstenībā viņš to bija iemācījies jau ilgi pirms sāka strādāt policijā; viņa tēvs un visi tēva ģimenes locekļi bija no laika gala bijuši veiksmīgi varmākas. Un, jāteic, ka sistēma nebija korumpējusi Klifu, Klifs bija korumpējis sistēmu. Taču viņam nebūtu bijis iespējams to panākt, ja talkā nebūtu nākuši cilvēki, kas nemitīgi noziedzās gan pret savu personisko, gan darba dzīvi — precēti vīri, kam bija mīļākās, tēvi, kuru dēli bija iekūlušies dažādās nepatikšanās, darījumu ļaudis ar mahinācijām zonēšanā vai nodokļu maksāšanā, politiķi, kas kāroja iegūt netīru informāciju par saviem oponentiem, un tā joprojām bez gala. Un Klifs vienmēr gadījās tuvumā, kā ostin saoda morālos vājuma brīžus, plaisājumus raksturā vai godā, finansiālas grūtības vai saduršanos ar likumu. Klifs vienmēr bija klāt un gatavs palīdzēt.

Kad viņš iesaistījās sistēmā, sistēmai kaut kā būtiski trūka, proti, trūka starpnieka un centrālas morālās biržas, kur pilsonis var aiziet un piedāvāt pakalpojumu pret pakalpojumu, kur cilvēks var aiziet un pārdot dvēseli.

Uz tādiem pieticīgiem, zemiem pamatiem Klifs Beksters dibināja savus pirmos pierakstiņus, no kuriem sakrājās pamatīgas, biezas aktis, kas viņam pārvērtās par tīru zeltu.

Tomēr pēdējā laikā daudzi cilvēki, kas viņam nepatika, sāka pārāk intensīvi jaukties sistēmā. Skolotāji, garīdznieki, mājsaimnieces, pat fermeri. Viena sievišķo jau bija ievēlēta pilsētas valdē, Geila Portcre, pensionēta koledžas profesore, okšķerīga draņķe, izbijusi komuniste, ievēlēta nelaimīgas sagadīšanās dēļ, jo viņas pretinieks Bobijs Kols bija ļāvis, lai to pieķer grēkā Toledo autoostas vīriešu tualetē. Sākumā Klifs viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību, līdz bija jau par vēlu. Bet tagad viņš bija pret to savācis materiālu kaudzi ķieģeļa

biezumā, un novembrī tā izsprāgs no valdes kā spunde no mucas. Tādi meitieši kā šī negrib cienīt un atzinīgi novērtēt sistēmu, un Kifs zināja: ja šī paliks valdē, tad drīz vien tur sanāks vēl citas tādas pašas.

Mērs bija viņa brālēns, un apgabala padomes locekļus viņš pazina, tie visi atkal cīnīsies, lai tiktu ievēlēti. Bet Klifs Beksters savā amatā bija iecelts un, jādomā, iecelts uz visu mūžu. Un viņš zināja: ja kādreiz zaudētu šo amatu, tad vismaz simts vīru un sievu mestos viņam pie rīkles, tāpēc viņš saprata, ka jāturas vietā ar visiem spēkiem.

Klifam Beksteram nepalika nepamanīts, ka pasaulē šis tas mainījies un pārmaiņu nesēji laužas pāri robežai iekšā Spenseras apgabalā; un viņš zināja, ka tie viņam ir bīstami. Tomēr viņš visai droši juta, ka spēj visu pārvaldīt, galvenokārt tāpēc, ka apgabala šerifs Dons Finijs bija viņa mātes brālēns. Donam bija tikai divi palīgi, tāpēc Klifs bija tiesīgs ļaut saviem Spenservilas kārtības sargiem darboties ārpus pilsētas robežām, kad vien tie iegribēja, gluži kā Klifs pats darīja tagad. Šīs tiesības deva Klifam iespēju attiecīgi izrīkoties ar tādiem ļaudīm kā Portere vai misters Keits Lendrijs.

Šādā veidā viņš varēs valdīt vēl dažus gadus un tad, kad būs vairāk nekā trīsdesmit gadi nokalpoti un bērni izskoloti, varēs doties pelnītā atpūtā pāri pavalsts robežai uz Mičiganu, kur viņam pieder medību māja. Līdz tam laikam jāsagrauž savi ienaidnieki, pat ja nebūtu izsalcis.

Tā viņa būtnes daļa, kas bija haizivs, spēja saost asinis jūdzes attālumā, bet šo cilvēku sakarā, ieskaitot Gcilu Porteri, viņš asinis nesaoda — līdz zināmam laikam. Viņš bija savācis un reiz parādīja viņai veselu lērumu materiālu gan par viņas aktivitātēm kreisajā spārnā, strādājot Antiokas koledžā, gan arī šo to saistībās ar vīriešiem, kas viņas vīru neiepriecinātu. Bet šī viņam toreiz deva padomu saritināt sarakstu labi cieši, krietni ietaukot un iebāzt pašam sev pēcpusē. Klifs toreiz bija juties daudz draņķīgāk nekā vienkārši nokaitināts, bija juties gandrīz slepkavīgi. Kā gan viņš novaldīs ļaudis, ja tie vairs viņa nebīsies? Tādas nākotnes izredzes likās baigas.

Viņā mītošais vilks savukārt palīdzēja sajust briesmas jau priekšlaikus, pirms jelkas bija sācies, piemēram, ka vēl kāds cits

zvērs grasās saimniekot viņa mežā. Dažos pēdējos gados viņš bija ievērojis, ka sitās jaunās sugas ļaudis sāk riņķot viņam apkārt, sāk viņu aplenkt, it kā medījums būtu viņš, nevis šie.

Un, nemaz nerunājot par pārējo, jāpiemin Annija, mazā, priekšzīmīgi uzvedīgā kundzenīte, kas neteica ne būū, kaut pilna mute sūdu. Un tad piepeši, kā zibens no skaidrām debesīm, šai ienāk prātā viņu izsekot, nonāk pat gandrīz tik tālu, ka tā sašķaida viņam pauri. — Kas, ellē, sācis te visapkārt risināties?

Viņš bija smagi nodarbināts, prātojot par šīm problēmām, kad uzradās jaunā. — Velns parāvis! Jau tā visādi šādi tādi tīko mani sagrābt aiz pakaļas, tīko pēc manas vietas, bet nu paša sieva grasās mani piebeigt, un pēkšņi vēl uzrodas tēvainis, kas savulaik ar viņu maukojics. Dievs žēlīgais, ko es esmu tādu nodarījis, ar ko esmu tādas cūcības izpelnījies?

Viņš sāka prātot, vai Annija zina, ka viņas vecais drauģelis atgriezies Šurp. Varbūt tāpēc tā gribēja viņu nogalēt. Bet no tā nebūtu liela jēga. Viņa tiktu cietumā, nepaguvusi ar šo gultā iekrist. Nē, viņa par to vēl nekā nezina, bet gan jau uzzinās, viņam jābūl acīgam. Klifam ienāca prātā iespēja, ka varbūt Annijai nav nekāda interese par Keitu Lendriju, un tam savukārt nav interese par Anniju. Vienalga, šā vai tā, viņš negribēja, lai tas jūklis klīst apkārt pa pilsētu.

Viņš gluži labi saprata, ka nevarēs tos uzmanīt pastāvīgi, tomēr kādu brīdi iespēs pieskatīt un varbūt arī pieķert. Ja ne, lai Lendrijs jaktējas laimīgs arī turpmāk, tikai ne ar Bekstera kundzi.

Klifs bija liels meistars, kad vajadzēja atrast kādu slepenu kaktu, kur mīlēties tanīs senajos laikos, kad zaļknābji vēl nebija iemanījušies izmantot īslaicīgi aizbraukušu vecāku dzīvokļus vai moteļus patālāk no mājām. Viņš toreiz izmanījās ik nedēļas nogali aizvilkt kādu skuķēnu uz mašīnu vai pamestu šķūni. Viņam piemita sestais prāts, kā slepus uzokšķerēt kailas vai puskailas sievietes. To viņš vēlāk uzskatīja par vienu no saviem pamatdarbiem, kas viņam varen patika. Un viņš atcerējās, ka tādi redzējumi parasti beidzās ar to, ka viņš iegriezās šo dāmu mājokļos tik sabudināts, ka bikšupriekša sprāga vai pušu. Gadījās, zināms, arī, ka tāds pats viņš aizklīda mājās, un tad

Annija mēdza sacīt, ka viņam laikam iznācis nomaldīties no mīlas taciņas. Jāā — mele viņai asa. Pārāk asa, lai pašai nenāktos no tās lāgiem ciest.

Lielā aizprātošanās par seksu bija Klifu arī tagad sabudinājusi.

Klifs Beksters pagrieza mašīnu atpakaļ uz pilsētu, iebraukdams tur dienvidu puses rajonā, kas nepavisam neiekļāvās viņa ikdienas gaitās. Viņš piezvanīja uz pārvaldi un sacīja Blcikam: — Kādu stundu būšu aizņemts. Ja rodas vajadzība pēc manis, piezvaniet. Nē, labāk zvaniet pēc stundas, lai varu aiziet līdz turienei, kur man jābūt.

— Labi, šef.

Beksters iegriezās izdangātā betona piebrauktuvē pie vienstāva koka celtnes un, izmantojot elektronisko atvērēju, atdarīja garāžas durvis. Novietojis policijas mašīnu garāžā, viņš iznāca ārā un nospieda pogu, lai aizvērtu durvis.

Mājā viņš iegāja no virtuves puses, atslēgdams durvis pats ar savu atslēgu. Virtuve bija maza un netīra, tur pastāvīgi oda pēc bojātas kanalizācijas. Lai nu Annijai piemita dažādas vainas, tomēr viņa prata turēt māju tīru un spodru.

Pēc tam viņš ielūkojās nekārtīgajā dzīvojamā istabā, taču neuzkavējās un devās uz vienu no abām guļamistabām. Gultā virs segas uz sāniem gulēja gadus trīsdesmit piecus veca sieviete, ģērbusies vienīgi sporta krekliņā. Istabā bija ļoti silts, un pie loga apaļš ventilators vēsināja gaisu. Sievietes baltais viesmīles tērps un veļa bija nomesti uz grīdas.

Beksters piegāja pie gultas. Sporta krekls bija uzrāvies virspus gurniem, un Klifa skatiens pakavējās pie gulētājas kaunuma, tad pievērsās krūtīm un vēroja krūšgalus, kas reljefi iezīmējās zem rozā sporta krekla ar uzrakstu "Stāvvietas restorāna softbola komanda".

Sievietei bija glīts augums, labi veidota muskulatūra, laba āda, ja nepievērsa uzmanību pāris pūtītēm un odu kodumiem, īsie, sejā sakritušie mati bija gaiši, bet kājstarpē — melni.

Sieviete sagrozījās un apmetās uz vēdera. Klifs nolūkojās uz gulētājas apaļīgo mugurpusi un juta sākamies erekciju. Viņš ietvēra plaukstā un saspieda sievietes dibenvaigu. Viņa kaut ko nopurpināja un apgriezās, tad atvēra acis.

Klifs Beksters pasmaidīja. — Hei, smukulīt!

— Ak... — viņa nokremšļojās un izmocīja smaidu. — Tas esi tu.

— Ko tad tu iedomājies ieraudzīt?

— Nevienu... — Viņa pieslējās sēdus, pūlēdamās atjēgties no miega un pavilkt sporta kreklu lejup, lai aizsegtos. — Es nezināju, ka tu atnāksi.

— Pa īstam es vēl neesmu atnācis, dārgumiņ. Tas vēl priekšā, tāpēc jau esmu šeit.

Viņa piespiesti pasmaidīja.

Viņš apsēdās uz gultas malas un ieslidināja roku viņai kājstarpē, ļaudams pirkstiem pilnu vaļu. — Paskat vien, kādi tev sapņi rādījušies.

— Jā — par tevi.

— Labāk taču nomodā nekā sapnī. — Viņš sataustīja klitoru un sāka to masēt.

Viņa mazliet izliecās, skaidri redzamā nepatikā, ka vīrietis grābstās ap viņu pusminūti pēc pamošanās no salda miega.

— Kas tev vainas?

— Nekas. Jāaiziet uz vannasistabu.

Izslīdējusi gar otru malu no gultas, viņa izgāja gaitenī.

Klifs palagā noslaucīja pirkstus un tad ar visām drēbēm atgūlās gultā un gaidīja. Viņš dzirdēja ūdens noplūdi tualetē, pēc tam ūdens strūklu no krāna un rīkles skalošanu.

Šerija Kolarika bija pēdējā garajā sieviešu rindā, kas sāka veidoties pirms viņa apprecēšanās, turpināja stiepties garumā to laiku, kad viņš lakstojās ap Anniju, viņu saderināšanās un vēlāk visā laulības laikā. Tās nekad nenoturējās ilgi, nekad viņš īsti neaizrāvās, nekad viņam nebija mīļas meitenes vai īstas mīļākās, visi sakari bija īslaicīgi un pavirši. Īstenībā viņš arī kaut kur dziļi sevī apzinājās, ka nespēj nodibināt pareizas attiecības ar sievieti, ka visas viņa dāmiņas bija nejauši uzgadījušās — pilsētas palaistuves, sievietes, kas bija kaut kā nokļuvušas nesaderībā ar likumu, izmisīgi vientuļas šķirtenes, bāra jaunkundzes un viesmīles, kas gribēja mazliet piepelnīties — mazas amerikāņu pilsētiņas zemākā slāņa pārstāves, kas ļoti viegli devās rokās policijas priekšniekam Klifam Beksteram.

Šad tad viņš nenoniecināja arī vienu otru precētu sievieti, kāda pavisam necila vīra, piemēram, stacijas apkopēja sievu Džeiniju Vilsoni, pilsētas lielākā pļēgura sievu Betu Mārlonu. Dažreiz pagadījās kāda, kuras vīram izmisīgi bija vajadzīga palīdzība, teiksim, tas bija nokļuvis cietumā. Šādi iekarojumi viņam patika, jo, piesmejot tāda vīra sievu, radās sajūta, ka vienlaikus tiek piesmiets arī vīrs.

Viņš rūpīgi sargājās ielaisties ar sievieti, kuras vīrs varētu kaut kādā ziņā kļūt viņam par problēmu. Viņš labprāt tīksmināja acis ap dažu advokāti, skolotāju, ārsti, kā arī citām izglītotām profesionālām sievietēm, gan precētām, gan neprecētām, kas viņam būtu patikušas, tomēr, lai arī pats sev neatzinās, saprata, ka nav nekādu izredžu tikt šādām sievietēm tuvumā. Viņš arī, ja ne tieši zināja, tad nojauta, ka, tuvāk iepazīstot, jebkura no šīm sievietēm viņu noraidītu. Šajās aprindās viņa vienīgais lielais iekarojums bija Annija Prentisa. Taču tanī laikā Klifs Beksters bija daudz izskatīgāks, arī mazliet uzvedīgāks, pievilcīgāks un izvērsa uz āru labāko, kas viņā bija. Turklāt tas notika kara laikā, puišu Spenservilā bija palicis maz, tāpēc jauns policists, kas pasargāts no iesaukšanas, meiteņu acīs turējās cenā. To visu Klifs Beksters zināja bez īpašiem paskaidrojumiem. Pašapziņas viņam netrūka un plēsoņas instinkti allaž bija nomodā — viņš bija vilks vientuļnieks, kas lieliski izjuta, kurš medījums ir vārs un viegli ievainojams, kurš bīstams.

Viņš labprāt nodevās iztēlei, ka varmācīgi iegūst vīzdegunīgo advokāti no apgabala prokuratūras vai abas jaunās ārstes, kas strādāja slimnīcā, uzpūtīgo bankas prezidenti vai brīvdienās atbraukušas koledžas studentes un tā joprojām. Viņš saprata, ka, piesmejot kādu no šīm sievietēm, viņš piesmietu visu to cilvēku šķiru, kas noraudzījās viņā no augšas. Tomēr cerēja, ka pienāks diena, kad viņš savu panāks. Nošķirs vienu tādu smalku dāmiņu no bara un izrīkosies ar to pēc sava prāta. Varbūt šai pat patiks. Bet pagaidām viņš turēsies pie Šerijas Kolarikas un tai līdzīgām.

Viņa atgriezās guļamistabā, un Klifs paskatījās rokaspulkstenī.

— Zini, man nav daudz laika.

— Gribēju tevis labad mazliet sakopties.

— To, kas tev būs darāms, izdarīsi ari bez sakopšanās.

Viņš strauji pielēca no gultas, cauri dzīvojamai istabai

izgāja līdz ārdurvīm un ārā pa tām. Ārpusē viņš piezvanīja, bet viņa, uzvilkusi rītasvārkus, gāja atvērt durvis.

— Vai jūs esat mis Kolarika?

— Jā.

— Policijas priekšnieks Beksters. Man ar jums jāaprunājas. — Viņš atspieda Šcriju atpakaļ priekšnamā un aizvēra ārdurvis. — Jaunkundz, jums iekrājies simt dolāru liels parāds par mašīnu stāvvietas izmantošanu pilsētas centrā. Atnācu pēc naudas. Ja nemaksāsiet, man jūs jāapcietina.

Ja arī Sērijai Kolarikai likās, ka priekšnieks Beksters grib rādīties romantisks, reproducēdams viņu pirmo sastapšanos, viņa nelikās to manām, nesāka arī smieties un neapskāva rokas Klifam ap kaklu, bet gan sacīja: — Ļoti žēl, bet naudas man nav.

— Tad man jūs jāapcietina. Ģērbieties, nāksiet līdzi.

— Nē, lūdzu, nevajag. Man jāiet uz darbu. Samaksāšu jums piektdien, kad saņemšu algu.

— Jums trīs mēnešus bij laiks samaksāt par biļetēm. Tāpēc tagad esat apcietināta. Vai nāksiet labprātīgi vai ari man vajadzēs uzlikt jums rokudzelžus un aizvest tādā tērpā, kādā esat pašreiz?

Īstenībā pirms mēneša, kad šī aina norisinājās, viņai bija mugurā viesmīles formas tērps. Taču toreiz viņa jutās tikpat bezspēcīga un viņa varai pakļauta kā šodien. Tikai šodien viņa tam nelietim vairs nebija parādā simt dolāru. Tomēr viņas mašīnai vēl bija priekšā tehniskā apskate, un būtu derīgi, ja inspekcija piemiegtu acis attiecībā uz dažiem defektiem. Viņa turpināja spēli.

— Es, redziet, strādāju Stāvvietas restorānā, jūs mani tur esat redzējis. IJn, ja atnāksiet piektdien ap pusdienlaiku, varēsim ar manu čeku ieiet bankā. Vai nevarat pagaidīt?

— Nē, cienītā. Neesmu velti kūlies šurp. Iecirknī atgriezīšos tikai vai nu ar simt dolāriem vai kopā ar jums. Nekaulējieties ar mani. — Viņš pažvadzināja rokudzelžus, kas karājās viņam pie jostas.

— Ak nč, man ļoti žēl... naudas man nav, un darbu nedrīkstu nokavēt... paskatieties — man ir divdesmit dolāru...

Klifs papurināja galvu.

— Došu čeku ar datumu...

— Nevar.

— Man ir dažas rotaslietas, pulkstenis...

— Es tak neesmu nekāds ķīlu iekasētājs. Esmu policists.

— Cik žēl. Nesaprotu, ko iesākt.

Viņš noraisīja rokudzelžus no vidusjostas. Viņi ilgi skatījās viens otram acīs, un abi atcerējās mirkli, kad viņa atskārta, kas darāms. Viņa jautāja: — Vai nevarat naudu man aizdot?

— Kādu drošību jūs solāt?

— Ko vien vēlaties.

— Pusdienas esmu paēdis.

— Man, redziet, nav nekā cita, ko dot, kā vien es pati. Vai gribat mani?

— Jūs domājat mani piekukuļot ar seksu?

Viņa palocīja galvu.

— Labi, paskatīsimies, ko tas ir vērts, pirms izlemju, ko darīt. Velciet visu nost.

Viņa atjoza rītasvārku, ļāva tam nokrist, tad novilka pār galvu sporta kreklu, nometa to pār krēsla atzveltni. Kaila viņa stāvēja dzīvojamās istabas vidū, kamēr priekšnieks Beksters līkumoja viņai apkārt. Sāniski paglūnējusi, tā redzēja viņa pietūkušo bikšupriekšu.

— Okci, mis Kolarik, jūs tiešām piedāvājat labu drošību par aizdevumu. Nometieties tepat zemē uz ceļiem.

Viņa nometās uz paklāja.

Viņš noņēma pistoli un iemeta to krēslā, tad noraisīja vidusjostu, atvilka bikšu rāvējslēdzi un nolaida bikses un īsbikses. — Grāb nu ciet, mīļumiņ!

Šerija dziļi ievilka elpu, aizvēra acis, tad ar vienu pirkstu aizķēra erekto failu un tuvināja to lūpām.

Kad viss bija galā, Klifs sacīja: — Norij. — Tad sakārtoja bikses, aplika vidusjostu un piesiksnoja ieroča maksti. Iemetis atzveltņu krēslā divdesmit dolāru banknoti, viņš sacīja:

— Par biļetēm es parūpēšos, bet tu man vēl esi parādā četrus maksājumus.

Viņa palocīja galvu un nomurmulčja: — Paldies. — Tā viņš bija teicis pirmajā reizē, un pēdējās desmit reizes parādmaksājumu bija allaž kļuvis par četriem vairāk.

Klifs, nebūdams gan pārlieku jūtelīgs, tomēr redzēja, ka viņa kaut ko pārdzīvo, un paplikšķināja viņai pa vaigu. — Hei, satiksimies vēlāk un padzersim kafiju. Tagad man jāiet.

Viņš aizgāja pa virtuves durvīm.

Viņa iegāja virtuvē, iespļāva izlietnē, izmazgāja muti un steigšus sāka dušoties.

Klifs Beksters, juzdamies lieliski, apbrauca apkārt Spenservilai. Šai periodā viņam pašlaik bija divas sievietes, un ar to pietika: Šerija galvenokārt orālam seksam un viena šķirtene Džekija ar bērniem, kura pūlējās izdzīvot ar naudu, ko vīrs sūtīja no Toledo. Džekijai bija jauka guļamistaba un laba gulta, un arī pati viņa tai gultā bija laba. Klifs viņai allaž nesa no lielā universālveikala ēdamo un našķus. Bez tam taču viņam bija vēl trešā sieviete — paša sieva. Viņš pasmējās. — Tu esi pamatīgs makāns, Klif Bekster!

Iezvanījās mobilais telefons, un viņš pacēla klausuli. Zvanīja seržants Blciks. — Šef, aizsūtīju Vārdu ar tālskati uz Lendrija māju, un viņš pierakstīja mašīnas numuru.

— Labi.

— Tad es piezvanīju no jauna tiem ākstiem uz Vašingtonu un paziņoju to viņiem.

— Okei. Un ko mēs tagad zinām?

— Nūjā... šie man teica, ka tas esot kaut kāds speciāls numurs, un, ja mēs gribot zināt vairāk, tad jāizpilda vesela anketa, jāpaskaidro, ko gribam un kādā nolūkā...

— Ko jūs, ellē, tagad man melšat?

— Viņi pa faksu to anketu man atsūtīja — veselas divas lappuses.

— Kas tā par sūdu būšanu? Piezvaniet tiem mērkaķiem un pasakiet, ka mums te ir vesela lieta ar šito numuru. Sastāstiet šiem, ka tas tips ir īsts karātavu putns, vienalga, ko...

— Šef, es taču jums saku, ka izmēģinājos visvisādi. Bet šie man saka, ka tādiem numuriem esot sakars ar valsts drošības dienestu.

— Valsts... ko?

— Nu, jūs jau zināt — visas tās slepenās būšanas.

Klifs Beksters apklusa. Ir nu gan... Vienu brīdi tu, cilvēks,

jūties kā pasaules valdnieks, žirgts un laimīgs, labā formā. Un tad nezin no kurienes uzrodas šitais tips Lendrijs, no Vašingtonas, no Kolumbijas apgabala, pēc tik ilgiem gadiem... divdesmit pieciem vai, un tu par viņu nezini nenieka, netiec pat klāt viņa mašīnas numuram un vadītāja tiesībām.

— Kas viņš, velns parāvis, tāds ir?

— Šef?

— Es gribu, lai to kropli novēro, gribu, lai gar viņa māju vismaz divreiz dienā kāds noplīvo, un gribu zināt ik reizi, kad viņš parādās pilsētā.

— Okei... un ko mēs varam gaidīt? Es gribēju sacīt — kādēļ...

— Sasodīts, dariet, ko jums liek, izpildiet, ko saku!

— Jā, scr.

Klifs nometa klausuli. — Tas ērms ir piegulējis manu sievu, tādēļ. — Un cilvēki pilsētā to zināja un varbūt atceras, un, ja vēl nerunā, gan jau drīz sāks runāt. Nē, mīlīši, to es nespēju paciest!

Un viņš sāka prātā apgrozīt visādus plānus, un tad neviļus atcerējās, ko viņam reiz bija sacījis vecais tiesnesis Tornsbijs: "Dažkārt problēma ir nomaskēta izdevība."

— Un tā būs. Tas nelietis ieradies pašā reizē. Un to, ko es nevarēju izdarīt pirms divdesmit pieciem gadiem, to tagad izdarīšu. Es viņu nositīšu... Nekā, es viņu izrūnīšu. Tā būs. Izrūnīšu un to zelta mantu, to trofeju, ielikšu stikla burkā, un nostādīšu uz kamīna apmales, un Annija varēs reizi nedēļā noslaucīt no tās putekļus. — Viņš gardi nosmējās.

Septītā nodaļa

No dienvidvakariem uzputa karsts, sauss vējš, kas bija izcēlies kaut kādā sensenā laika apstākļu režīmā, bija nesis pa prēriju zālājiem veselas uguns jūras un ietriecis milzīgus, panikā bēgošus bifeļu barus Lielajā Melnajā purvā, un arkls vēl šobaltdien šai apvidū uzar to kaulus. Tagad šis pats vējš brāzmo pār miljoniem kukurūzas rindu, pār neskaitāmiem kviešu tīrumu akriem, triecas cauri mazām pilsētiņām, pāri vientuļām lauku mājām un ganībām. Tas brāžas pāri Lndiānai un Ohaio, un pāri Lielajiem ezeriem, kur sastopas ar arktiskajām šļūdoņu masām, kas virzās uz dienvidiem.

Keits Lendrijs atcerējās, ka ap septembra vidu, kad vakarvēji pierimst, lāgiem var uztvert no ziemeļiem atplūdušu priežu skuju un ezeru smaržu, un visas debesis tad skan no Kanādas zosu klaigām. Vienā šādā septembra dienā Džordžs Lendrijs bija bildis savai sievai Almai: — Arī mums pienācis laiks doties zosīm līdzi. — Un viņi aizceļoja.

Tomēr cilvēku cilšu migrācija bija pilnīgāka un galīgāka nekā mežazosīm, cilvēki piemērojās jebkuram klimatam un, no vietas uz vietu pārceldamies, sirmajos senlaikos pamazām piepildīja pasauli ar saviem pēcnācējiem. Tie nebija līdzīgi lašiem, kas atgriežas nārstot dzimtajās vietās, lai gan, Keits nodomāja, tas varbūt nemaz nebūtu slikti.

Keits pats pūlējās no jauna aklimatizēties — pierast pie gandrīz smacējošā sausuma, smalkajiem putekļiem, trakā kaltētāja vēja un, kā vairums Ziemeļohaio iedzīvotāju, viņš ziemu sajuta jau ilgi pirms ziemas iestāšanās. Tomēr pierast pie laika apstākļiem bija daudz vieglāk, nekā aklimatizēties sabiedriskajā vidē.

Bija pagājusi nedēļa kopš Keita atgriešanās, un viņš nosprieda, ka jāaizbrauc uz pilsētu. Tur viņš ieradās ap dicnasvidu un stūrēja taisni uz Bekstera mototransporta un Forda pārstāvniecības veikalu Lielās ielas austrumu galā. Keita ģimenei gadiem ilgi bija iznācis sadarboties ar šo uzņēmumu, un viņš neskaidri atcerējās, ka tēvs par šiem ļaudīm nebija nekādās augstās domās. Tomēr gluži perversā kārtā tēvs apgalvoja, ka labākus darījumus viņš varot noslēgt tieši ar tiem cilvēkiem, kas viņam nepatīk. Likās, ka tas vecajam vīram sagādāja tīksmīgu satraukumu.

Keits zināja, ka Beksteru uzņēmums pieder Annijas vīra radiem, un varbūt arī tas ietekmēja viņa lēmumu, kaut gan loģisku izskaidrojumu viņš tam atrast nespēja.

Viņš izkāpa no sābas un palūkojās visapkārt. Viņš redzēja stāvvietā demonstrētas vienīgi forda mārku mašīnas, bet nevienas ar ārzemju firmas pārdošanas atļauju. Tas valsts austrumos bija visai parasts skats.

Pāri stāvvietai taisnā ceļā pie viņa steidzās pārdevējs un pienācis apvaicājās: — Kā šodien klājas?

— Ļoti labi. Paldies par vaicājumu.

Pārdevējs pirmajā mirklī apjuka, tad pastiepa Keitam pretī roku. — Fils Beksters.

— Keits Lendrijs. — Viņš noskatīja misteru Beksteru — tuklu, gadus četrdesmit vecu vīrieti, kas izskatījās pēc pārbarota zīdaiņa ar daudziem dubultzodiem. Fils Beksters likās laipns un patīkams, bet to prasīja viņa darbs.

— Vai šitais viss pieder jums?

Fils pasmējās. — Vēl ne. Gaidu, kad papucis aizies atpūtā.

Keits mēģināja iztēloties Anniju par sievu kādam no šādiem ģenētiskiem mīkslmiešiem, bet tad nosprieda, ka ir nežēlīgs un sīkmanīgs. Viņš tūliņ sāka runāt par lietu, kāpēc nācis; varbūt pārāk strauji, neatbilstoši šejieniešu gaumei. — Es šito individualizēto fordu labprāt gribētu apmainīt pret citu.

Fils Beksters paskatījās uz sābu un atkal iesmējās.

— Tas nu, draudziņ, gan nav fords. — Tad kļuvis nopietns, piebilda: — Mēs atturamies no tirdzniecības ar ārzemju mašīnām. Jūs droši vien to zināt.

— Kāpēc?

— Grūti tās pārdot. Šejienes ļaudis brauc ar amerikāņu vāģiem. — Viņš uzmeta sānisku skatienu numuram. — No kurienes esat?

— No Vašingtonas.

— Caurbraucot vai kā?

— Nē, esmu šai pašā pusē audzis. Atgriezos.

— Kā tad. Vārds arī liekas pazīstams. Vai mums kādreiz jau iznākušas darīšanas?

— Noteikti. Vai pārdosiet man jaunu mašīnu?

— Skaidrs, ka pārdosim... bet... jāaprunājas ar priekšniecību.

— Ar papuci?

— Kā tad. Bet viņa patlaban nav te. Kādu fordu tad jūs gribētu, Keit?

— Varbūt mustangu GT.

Filam iepletās acis. — Hei, tā nav slikta izvēle. Patlaban mums te ir divi — melns un sarkans. Bet varu jau pasūtīt, kādā krāsā vien vēlēsieties.

— Labi. Un ko manējā varētu būt vērta? Pērn pirkta. Nobraukusi astoņus tūkstošus jūdžu.

— Labprāt aprēķināšu un pateikšu.

— Vai ņemsiet to sābu?

— Arī to es jums paziņošu, Keit. Pagaidām paņemiet manu kartīti. Kad būsiet gatavs pircējs, piezvaniet.

Keits pasmaidīja par mazpilsētniecisko gausumu tirdznieciskos darījumos. Vašingtonā ikviens automobiļu pārdevējs veiklības ziņā it labi varētu darboties par ieroču vairumtirgotāju vai par aizkulišu aģitatoru Kapitolhilā. Te neviens nesteidzās un nesteidzināja.

— Paldies, Fil, — Keits noteica. Viņš jau grasījās uz iešanu, bet tad perverss impulss piespieda viņu pagriezties atpakaļ. — Es atceros vienu puisi, ko sauca par Klifu Beksteru.

— Kā tad. Tas ir mans brālis. Tagad šite policijas priekšnieks.

— Tiešām? Tad jau viņam klājas labi.

— Pavisam labi. Smuka sieva, divi krietni bērni — viens jau koledžā, otrs tūliņ būs.

— Lai Dievs viņam palīdz.

— Āmen.

— Nu tad uz redzi, Fil.

Kcnts brauca tālāk pa Lielo ielu uz centru un apstājās pie luksofora. — Tas bija muļķīgs gājiens, Lendrij.

Viņam nudien nebija nekādas vajadzības apmeklēt Beksteru uzņēmumu; viņš zināja, ka tie negribēs ņemt sābu pretim, un lāgā pat nezināja, vai pats grib iegādāties fordu, un nekādā ziņā nevajadzēja pieminēt Klifa Bekstera vārdu. Bijušajam izlūkošanas dienesta virsniekam tā bija stipri muļķīga izdarīšanās: nobraukt garām viņas mājai, iegriezties viņas vīratēva veikalā. Un ko viņš nu vēl tālāk darīs? Paraustīs viņu aiz bizītēm? — Kļūsti jel reiz par pieaugušu vīrieti, Lendrij!

Iedegās zaļā gaisma, un viņš turpināja ceļu pa Lielo ielu rietumu virzienā. Pilsētiņas centru veidoja tumšu ķieģeļu celtņu rindas. Tās bija galvenokārt triju vai četru stāvu ēkas ar veikalu telpām apakšstāvā un lielākoties tukšiem dzīvokļiem augšstāvos. Gandrīz viss centrs bija sabūvēts laika posmā no Pilsoņu kara beigām līdz Lielajai depresijai. Vecās ķieģeļu būves ar koka rotājumiem bija visai glītas, bet apakšstāvi, ko veikalu īpašnieki bija piecdesmitajos un sešdesmitajos gados modernizējuši, izskatījās banāli.

Ne uz brauktuves, ne ietvēm nekādu lielo rosību nemanīja, un Keits ievēroja, ka vairums veikalu izdodami. Tie veikali, kas darbojās, tirgojās galvenokārt ar apģērbiem un citām ikdienai vajadzīgām precēm. Viņš atcerējās dažās Annijas vēstulēs lasījis, ka viņa vadot apgabala slimnīcas lietoto apģērbu tirgotavu pilsētas centrā, tomēr nekur tamlīdzīgas pārdotavas nemanīja.

Slēgtas bija arī trīs lielākās ēkas pašā centrā — kinoteātris, vecā viesnīca un Kārtera prečunams. Neredzēja vairs arī abas dzelzslietu tirgotavas, kādu pusduci pārtikas preču veikalu, saldumu veikalu ar sifoniem un sporta preču pārdotavu, kur Keits bija notērējis visvairāk laika un gandrīz visu savu kabatas naudu.

Dažas no pazīstamajām vietām tomēr bija saglabājušās — Grouva aptieka, Millcra restorāns un divi kroģeļi — vienu sauca par Džona traktieri un otrs bija vēsturiskā Pasta sēta.

Spenservilas iekšpilsēta, protams, vairs nebija tāda, kādu Keits to atcerējās no zēnības. Toreiz viņam tā bija pats pasaules viducis, un bez kādas romantizēšanas viņam tas bij šķitis visa Spenscras apgabala dzīves un darbības centrs, kas kūsāt kūsāja piecdesmito gadu uzplaukumā, ar daudzbērnu ģimenēm un vispārēju labklājību. Kinoteātris, saldumu veikali, sporta preču veikals, tās visas bija brīnišķīgas vietas bērniem un pusaudžiem.

Tomēr arī tad jau bija sākušās ekonomiskās un sabiedriskās norises, kas pārvērta dzīvi visās ASV Lielajās ielās, taču viņš toreiz to nemanīja, viņam Spenservilas iekšpilsēta bija lieliskākā vieta pasaulē, kur tikties un kavēties ar draugiem. Šai brīdī viņš nodomāja: Tās Amerikas, kas aizsūtīja mūs karā, vairs nav, lai mūs sveiktu atgriežoties.

Nemaz nav pašam jābūt piedzimušam mazpilsētā, Keits vērpa domu tālāk, lai sirdī būtu saglabāta silta, vārīga vietiņa šīm mazajām Amerikas pilsētiņām. Lai arī abstraktā un sentimentālā veidā, tās bija un palika idāls. Taču līdztekus nostalģijai mazpilsēta arī praktiski vienmēr ir dominējusi Amerikas attīstības vēsturē; tūkstoši Spenservilu visā valstī, neskaitāmu fermu ielenktas, ir veidojušas amerikāņu idejas un kultūru, audzējušas un barojušas nāciju. Bet tagad, viņš nodomāja, saknes kalst, tikai neviens to nemana, jo koks vēl turas stalti.

Tuvodamies pašam centram, viņš pamanīja vienu ēku, kas nemaz nebija mainījusies: otrpus Tiesas laukumam pacēlās iespaidīgais policijas pārvaldes nams, pie kura sabraukušo dienesta mašīnu vidū stāvēja pulciņš policistu, sarunādamies ar virsnieku, kurā Keits instinktīvi sazīmēja policijas priekšnieku Beksteru. Un tad viņš dažas mājas tālāk pamanīja arī apgabala slimnīcas lietoto drēbju veikalu.

Keits apbrauca apkārt masīvajam tiesasnamam, kas bija uzcelts vienā publiskā parka daļā. Tieslietu — tiklab civilo, kā kriminālo — administrācija un sakuplojusī birokrātija vēl aizvien pletās kā audzējs šā amerikāņu gadsimta beigu galā, pat tādās vietās kā Spenservila. Tiesasmāja sākotnēji bija celta gandrīz it kā pa jokam, ļoti liela, bet bez īstas vajadzības, taču varbūt tās cēlāju nojausmās bija parēgojusies tā sabiedrība, kas šo namu reiz mantos un lietos, un sauksies par nāciju.

Tiesasnamā līdztekus tiesai iemājoja ari prokuratūra, Labklājības departaments, juridiskā bibliotēka, Apgabala inspekcija, Valsts zemkopības nodaļa, Vēlēšanu komiteja un vēl kāds ducis dažādu valsts iestāžu. Taču kronis visam bija sešpadsmit stāvu augstais zvanu tornis, kas īsti orveliskā ērmībā pacēlās pār lēnām mirstošo pilsētiņu tam visapkārt. Parkā, kas pletās ap tiesasnamu, bija visai daudz cilvēku, bērni braukāja ar divriteņiem, sievietes stūma bērnu ratiņus, citi tāpat vien pastaigājās. Solus bija apsēduši veci ļaudis, pusdienu pārtraukumā iznākuši kantoristi un bezdarbnieki. Un vienu brīdi Keitam likās, ka atkal ir 1963. gada vasara, kad viņš tikās ar Anniju Prentisu, un ka nākamie trīs gadu desmiti vispār nav bijuši vai, vēl labāk, noritējuši pavisam citādi kā īstenībā.

Viņš apbrauca pilnu loku apkārt ticsasnamam, tad izgriezās atkal uz Lielās ielas un turpināja ceļu rietumu virzienā līdz pat ielas galam, kur dižojās lielas, vecas mājas. Šis bija sākotnēji bijis pilsētas īsti lepnais rajons, taču tagad izskatījās pavisam noplucis: lielās mājas izdotas pansiju turētājiem, mazbērnu dienas novietnēm, neciliem kantoriem, dažā iekārtots kāds amatniecības ražojumu veikals, kas cerīgi maksāja īri un nodokļus.

Šai vietā Lielā iela izplūda četros platos zaros, kuru sākumu iezīmēja uzraksts "Pilsētas robeža", jo tālāk sākās šoseja, kas aizveda savukārt līdz Indiānas robežai. Taču šeit vairs nebija lauki kā senāk. Keits redzēja, ka lielā platībā sabūvēti universālveikali, pārtikas preču tirgotavas, nocenotu preču pārdotavas, benzīna uzpildes stacijas. Augstos statņu stabos, cik tālu vien acs sniedza, žilbēja milzīgas plastmasas reklāmu plātnes: "Vendija", "Makdonalds", "Burgcrkings", "Kcntuki ceptie cāļi", "Roirodžers", "Domino picas" un citas uzkodu vietas, kur ātri ieēst. Tās cita aiz citas rindojās visu ceļu līdz Indiānai un, cik Keitam zināms, līdz pat Kalifornijai — braucot pa ASV Lielo ielu.

Lai nu bija kā būdams, šīs jaunceltnes bija nogalinājušas iekšpilsētu, bet varbūt iekšpilsēta pati sevi nogalinājusi — aiz iztēles trūkuma vai tāpēc, ka sanaidojusies ar pagātni, pārlieku dziļi atšķīrusies no pagātnes. īstās, labi sakārtotās mazpilsētās, tādās, kādas viņš bija redzējis Jaunanglijā, pagātne un tagadne bija viens veselums, un nākotne tika veidota rūpīgi, racionāli rēķinoties ar to, ko var dot laiks.

Tad Keits iedomājās — ja viņš būtu palicis šeit un pats savām acīm redzējis visus pārveidojumus, visu notiekam, nevis pēc divdesmit pieciem gadiem ieraudzījis rezultātu, tad viņš varbūt to nepārdzīvotu tik nostalģiski un nebūtu tā iztrūcies, ieraugot fiziskās pārmaiņas.

Tā kā pilsētas centrā vairs nebija nevienas pārtikas preču tirgotavas, Keits saprata, ka tur nevarēs nopirkt vajadzīgo, un tālab iebrauca liela universālveikala stāvvietā.

Paņēmis iepirkumu ratiņus, viņš devās iekšā veikalā. Gaiteņi bija plaši, telpās gaiss kondicionēts, visur ļoti tīrs, preces tādas pašas kā Vašingtonā. Par spīti nostalģijai pēc mistera Erharta šaurās, mantām piebāztās bodītes, tomēr gribot negribot vajadzēja atzīt, ka šādi universālveikali ir liels Amerikas ieguldījums Rietumu civilizācijā.

Ironiskā kārtā atklājās, ka Keita iepirkšanās iela Džordžtaunā bija daudz mazpilsētnieciskāka Spenservila nekā īstā Spenservila. Tur Keits savos retajos iepirkšanās gājienos bija klīdis no viena maza veikala uz nākamo. Lielā veikala sistēma viņam bija neparasta, tomēr ātri izprotama. Viņš izstumdīja ratiņus krustu šķērsu pa ejām, izraudzīdamies visu nepieciešamo, sastapās ar mājsaimnieču un vecīgu ļaužu skatieniem, smaidīja, teica: "Lūdzu, atvainojiet" un nepētīja cenas.

Viņš jutās visai pārsteigts, ka apkārt apgrozījās tik daudz nepazīstamu cilvēku, jo atcerējās laikus, kad iznāca samāties ar galvu vai roku turpat ar pusi sastapto pilsētas iedzīvotāju. Šad tad tomēr pavīdēja kāda seja, kas šķita pazīstama, dažiem varbūt arī viņš likās pazīstams, bet droši vien neviens no tiem neprata atrast savā atmiņā viņam vietu vai atcerēties viņa vārdu. Viņš ievēroja vismaz desmit sava vecuma sievietes, ko bija reiz pazinis, un vīrieti, ar kuru bija kopā spēlējis futbolu. Taču šādā noskaņā, kad bija tikpat kā no debesīm nokritis, viņš nevarēja saņemties un doties pazīstams.

Nevienu no saviem kādreizējiem labākajiem draugiem viņš neredzēja un ieraudzījis justos visai neērti, jo nebija uzturējis nekādus sakarus un nebija ieradies nevienā klases atceres salidojumā. Ja neskaita ģimeni, tad viņa saskarsme ar Spenservilu bija šajos gados bijusi vienīgi Annija.

Viņš to ieraudzīja pagriežamies ap stūri, sāka stumt ratiņus ātrāk, tad pameta tos pavisam un aizsteidzās tai pakaļ. Bet tā nebija viņa, nebija viņai pat līdzīga, un Keits saprata, ka gaišā dienas laikā viņam rādījušās halucinācijas.

Viņš atgriezās pie pamestajiem ratiņiem un, iepirkšanos pārtraucis, samaksāja par to, ko bija iegādājies, paņēma iesaiņojuma maisiņos saliktās preces un devās pie mašīnas.

Spenservilas policijas patruļmašīna, kurā sēdēja divi policisti, bija aizstājusies priekšā viņa sābai. Viņš salika mašīnā pirkumus, tad iesēdās pats, iedarbināja starteri, bet policisti savu mašīnu neizkustināja ne no vietas. Keits izkāpa ārā un piegāja pie šofera.

— Atvainojiet, es gribu izbraukt.

Policists ilgi viņu noskatīja, tad pavērsās pret savu biedru un sacīja: — Man likās, ka tie migrantu strādnieki visi jau aizbraukuši. — Un abi nosmējās.

Šis, Keits nodomāja, ir viens no tiem mirkļiem, kad parasts Amerikas pilsonis — Dievs lai viņu svētī! — pateiktu policistiem, lai vācas ratā. Bet Keits nebija parasts Amerikas pilsonis un bija dzīvojis pietiekami daudzās policejiskās valstīs, lai saprastu, ka tas, kas pašreiz notiek, ir tīša provokācija. Somālijā, Haiti vai kādās desmit citās vietās, kur viņš bija uzturējies, nākamais notikums būtu stulbā pilsoņa nāve. Padomju impērijas agrākajā posmā uz ielas nevienu nemēdza nošaut, pilsoni tikai apcietināja, un arī šis incidents bija iecerēts tādam nolūkam, ja Keits no tāda iznākuma neizvairītos. Viņš piebilda: — Tikko būsiet gatavi izgriezties.

Viņš aizgāja atpakaļ pie savas mašīnas, iegrieza to izbraukšanai vajadzīgajā virzienā, iededza aizmugurē signālugunis un gaidīja. Pēc minūtēm piecām viņam garām bija pagājuši daudzi cilvēki, nākdami no veikala, un vairāki no tiem aizrādījuši policistiem, ka tie aizsprosto šim kungam ceļu. Skats tiešām sāka pievērst ļaužu uzmanību, un policisti noprata, ka laiks posties projām.

Keits izgrieza mašīnu no stāvvietas un aizbrauca pa šoseju. Viņš būtu varējis tikt līdz mājām arī pa lauku ceļiem, ja gadījumā abiem gestapoviešiem vēl kas būtu prātā. Visu laiku viņš spogulī uzmanīgi vēroja ceļu aiz muguras.

Tas nebija nejaušs atgadījums, kas liecinātu par policistu fašistisku uzvedību pret braucēju svešādā mašīnā ar citas pavalsts numuru. Un Spenservila nebija kaut kāda dienvidu tālumnieku pilsētele, kur policisti lāgiem atļaujas vaļības pret svešiniekiem. Šī bija tīkama, civilizēta Vidējo rietumu pilsēta, kur pret svešiniekiem izturas laipni un pieklājīgi. Tāpēc nevarēja šaubīties, ka notikums bijis plānots, un nevajadzēja būt atvaļinātam izlūkošanas dienesta virsniekam, lai saprastu, kas to izplānojis.

Vismaz uz vienu no saviem izprātotajiem jautājumiem Keits nu bija ieguvis atbildi: policijas šefs Beksters zināja, ka viņš ieradies Spenservilā. Bet vai misis Bekstere to zina?

Viņš bija prātojis par iespējamo Klifa Bekstera reakciju, kad tas uzzinās, ka sievas kādreizējais mīļākais atgriezies pilsētā. Pat šeit Spenservilā noteikti bija daudzi precēti vīrieši un sievietes, kas pirms kāzām bija sagājušies ar citiem partneriem, un tomēr dzīvoja vien tepat pilsētā. Šinī gadījumā problēma bija pats Klilš Beksters, kam acīmredzot trūka pietiekami smalkas izpratnes un spējas samierināties ar notikušo.

Annija nekad nevienā no savām vēstulēm ne tieši, nedz arī starp rindiņām nebija bildusi ne pušplēsta vārda, kas būtu vērsies pret vīru. Taču nepateiktais un tas, ko Keits pats atcerējās sakarā ar Klifu Beksteru, viņam bija pavēstījis vairāk, nekā to spētu vārdi.

Keits nekad nebija neko par Klifu Beksteru jautājis, bet māmuļa — lai Dievs viņu svētī! — vēstulēs allaž bija iemetusi arī pa vārdam par Beksteriem. Tie nebija nekādi pārlieku smalki izsvērumi, drīzāk gan apmēram šāda veida pārdomas: "Nesaprotu, ko tā sieviete viņā atradusi". Vai arī konkrētāk: "Viņdien satiku uz ielas Anniju Beksteri, un viņa apvaicājās par tevi. Viņa vēl aizvien izskatās kā meitene."

Mātei Annija vienmēr bija patikusi, un viņa labprāt būtu pieredzējusi, ka viņas dumjais dēls šo meiteni apprecētu. Viņa mātes jaunībā lakstošanās allaž bija taisns ceļš uz laulību, un, ja puisis meiteni pameta, tā viņu varēja sūdzēt tiesā par vārda laušanu, jo viņš bija aptraipījis meitenes labo slavu, vezdams bez tikumības apsargātājas pastaigās vai piknikos un pēdīgi liegdamies izpildīt godīga vīrieša pienākumu un meiteni apprecēt. Keits pasmaidīja. Cik loti gan laiki mainījušies!

Tēvs nebija liels runātājs, tomēr arī viņš bija izmetis pa Jaunam vārdam, runājot par pašreizējo policijas priekšnieku, bet vienīgi par to, kas bija attiecināms uz sabiedrību vai politiku. Neko par seksu, ne mīlestību, ne precībām, un Annijas vārdu tēvs nekad nebija pieminējis. Taču sirdī viņš laikam domāja tāpat kā viņa sieva: zēns palaidis laimi garām.

Taču vecāki nespēja saprast pasauli gadsimta sešdesmito gadu beigās. Tā laika lielo spriedzi un pārvērtības jaunie izjuta daudz asāk nekā vecā paaudze. Pasaule bija izgājusi no sliedēm un kļuvusi traka, un kaut kur šajā trakumā Keits un Annija pazaudēja ceļu. Un pazaudēja viens otru.

Pēdējos piecos gados, kopš vecāki bija Spenservilu pametuši, viņš vairs nesaņēma nekādas ziņas par policijas šefu Beksteru, nedz arī par to, cik glīta izskatījusies Annija puķainā sauļošanās kleitā, pastaigājoties pa tiesasnama parku.

Un tā bija labāk, jo māte, domādama un gribēdama vislabāko, bija sagādājusi viņam visai sāpīgus brīžus.

Keits lēnām izbrauca cauri pilsētai, tad dienvidu galā izgriezās uz Kastaņu ielu un turpināja ceļu pa pilsētas nabadzīgāko daļu, garām dažādām noliktavām, līdz tika ārā brīvos laukos.

Viņš atkal paskatījās aizmugures spogulī, taču sekotājus neredzēja.

Viņam nebija ne jausmas, ko policijas priekšnieks Beksters plānoja, bet īstenībā tas viņu arī pārāk neinteresēja, kamēr viņi abi turēsies likuma nospraustajās robežās. Pret sīku paspīdzināšanu Keitam nebija nekādu iebildumu. Senākajā Padomju savienībā un bijušajā austrumvalstu blokā tas pat skaitījās smalkākais darba stils.

Tomēr Klilš Beksters būtu rīkojies gudrāk, ja vēl kādu laiku būtu palicis slēpnī.

Taču Keitam bija aizdomas, ka Beksteram trūkst pacietības un smalkuma. Bez šaubām, viņš bija viltīgs un bīstams, bet, gluži tāpat kā policejiskas valsts policisti, bija radis nekavējoties gūt gandarījumu par padarīto.

Keits papūlējās iejusties Bekstera ādā. No vienas puses, tipiskais policists kāroja Keitu Lendriju dabūt labi drīz projām no šīs pilsētas. Bet viņa būtnes viltīgākā daļa tīkoja izprovocēt sadursmi, kas no aresta aizvestu līdz lodei.

Visu sīki izanalizējis, Keits sprata, ka viņiem abiem — Keitam Lendrijam un Klifam Beksteram — šinī pilsētā vietas nepietiks, un, ja Keits liegsies nozust un paliks, tad viens no viņiem tiks sāpīgi ievainots.

Astotā nodaļa

Nākama nedēļa aizritēja bez jebkādiem ievērojamiem notikumiem, un Keits izmantoja laiku, lai šo to pastrādātu fermas pagalmā un pie mājas. Viņš iztīrīja virtuves dārzu no sīkiem krūmeļiem un sazēlušajām nezālēm, uzraka zemi, pēc tam noklāja plēsumu ar salmiem, lai nezāles ncsazeltu no jauna un vēji neaizpūstu augsnes virskārtu. Viņš novāca vīnogu ražu no apaugušās lapenes un apgrieza vīnogulājus.

Pēc tam Keits sagrāba ap kokiem atlūzušās kritalas, sazāģēja lielākos zarus, sataisīdams labu žagarmalku, ko sakrāva strēķī virtuves aizdurvē. Divas dienas pagāja, pielabojot žogus, un tad viņš ķērās pie darbarīku šķūnīša un lielā šķūņa tīrīšanas. Viņš jutās labā formā, bet darbiem pie lauku mājas piemita kaut kāda unikāla gurdināšanas spēja, un viņš atcerējās puikas gadus, kad pēc tādiem darbiem tiktikko pietika spēka vakarā vēl satikties ar draugiem. Tēvs ar fermas darbiem bija noņēmies piecdesmit gadus un tagad vecais vīrs patiesi godam nopelnījis iespēju dīki pasēdēt savā patio Floridas mājā un noraudzīties uz savu vienīgo apelsīnu koku. Keits arī nevainoja brāli, ka tas nebija vēlējies turpināt pusotra gadsimta ilgo tradīciju salīkušam plēsties lauku darbos par ļoti niecīgu guvumu. Un nekādā ziņā viņš nedomāja uzvelt vainu māsai. Tomēr būtu bijis gaužām patīkami, ja ģimenē kāds tēvoča Neda tipa cilvēks turpinātu zemes kopēja darbu. Lai nu kā, tēvs tomēr nebija pārdevis zemi un bija paturējis dzīvojamo māju ģimenes īpašumā. Vairums zemnieku tagad izpārdeva savas saimniecības līdz pēdējai mucas stīpai, un, ja tiem vēlāk kļuva žēl, neviens tomēr nedzirdēja par to ne vārda. Cik viņam mja zināms, neviens aizceļotājs nebija atgriezies atpakaļ no Floridas vai kur nu bija aizklīdis.

Darbarīku šķūnītī viņš ieraudzīja uzsola vecu kalēja laktu. Laktā bija iespiests vārds "Erfurte" un gadaskaitlis 1817. Viņš atcerējās dzirdējis, ka šo laktu vccvccvcctēvs atvedis līdzi no Vāczemes — iecēlis to vispirms kuģī un pēc tam acīmredzot pārvietojis no laivas laivā, kamēr pa upēm ceļoja uz zemes iekšieni, tad cēlis zirgu vilktos furgonos, līdz beidzot nonāca šinī Jaunās pasaules malā. Divsimt mārciņu tērauda bija stieptas gandrīz vai apkārt zemeslodei uz jauniem pārceļotāju apgabaliem, kur priekšā jau dzīvoja naidīgi indiāņi un atnācēju sagaidīja nepazīstama fauna un flora. Gan jau arī viņa senčus māca šaubas, domājot, ka būs jāatstāj mājas un tuvinieki, ierastā, civilizētā vide, lai dotos uz vientuļu, naidīgu zemi, kas viņus nepavisam negaida. Un tomēr viņi te apmetās un veidoja civilizāciju. Taču tagad pati civilizācija bija paveikusi to, ko nebija spējuši ne indiāņi, ne purvs, ne sērgas — tiklab viņa ferma, kā arī daudzas citas, bija pamestas un atstātas.

Skaldīdams žagarmalku ziemai, viņš gluži labi saprata, ka to darbu var darīt vai nedarīt, to malku varēs kādam atdot un pats nākt pie prāta un laisties projām. Bet šai brīdī viņš jutās labi, rūpēdamies par savu vecāku māju, par savu senču mājokli. Muskuļi tīksmīgi sāpēja; viņš bija spēka pilns, iededzis un pārāk piekusis, lai lutinātu sevi ar visādiem pilsētnieka pārdzīvojumiem vai domātu par seksu. Par to viņš, jāteic, mazliet domāja gan, tomēr visiem spēkiem centās to nedarīt.

Viņš bija no jauna pieslēdzis telefonu un piezvanījis vecākiem, brālim un māsai, lai pateiktu, ka ir atgriezies mājās. Vašingtonā viņa telefons ne tikai nebija abonentu grāmatā, bet telefona sabiedrībai pat nebija zināms viņa uzvārds. Šeit Spenservilā viņš bija atjāvis publicēt gan numuru, gan uzvārdu, bet līdz šim vēl neviens nebija piezvanījis, un tas bija patīkami.

Vēstules viņam pārsūtīja no Vašingtonas, bet tajās nebija nekā svarīga, tikai daži rēķini, kurus viņš varēja tagad nokārtot, jo bija atvēris savu rēķinu vecajā Pilsētas fermeru un tirgotāju bankā. Bija atsūtītas arī viņa mantas, kas tagad neatdarītās kastēs gulēja pagrabā.

Interesanti gan, viņš prātoja, cik viegli un ātri var sairt un vienkāršoties ļoti sarežģīta dzīve. Viņš vairs nesaņēma mājās ne faksus, ne teleksus, viņam vairs nebija telefona automobilī; nebija ne sava kantora, ne sekretāres, nebija aviobiļešu uz rakstāmgalda, nebija sārto paziņojumu zīmīšu, nebija ne lielo ikmēneša sanāksmju, ne brīfingu; nevajadzēja sūtīt atskaites uz Balto namu un lasīt dažādus komunikē; jāatšifrē vairs nebija nekas cits kā vien pašam sava dzīve.

Un tiešām, lai gan viņš beidzot bija paziņojis Nacionālajai drošības padomei savu adresi, tomēr nebija no turienes saņēmis nekādu oficiālu atbalsi, ne vārda pat no saviem Vašingtonas kolēģiem un draugiem. Tas vienīgi pastiprināja viņa atziņu, ka visa līdzšinējā dzīve bijusi īsta niecība un spēlē nozīme ir vienīgi aktīvajiem spēlētājiem, nevis izbijušām slavenībām.

Strādādams viņš atcerējās Aizsardzības departamentā, pēc tam Nacionālajā drošības padomē nostrādātos gadus, un viņam ienāca prātā, ka Spenservilā, gluži tāpat kā visur citur valstī, ir daudz pieminekļu tiem vīriešiem un sievietēm, kas kalpojuši Bruņotajos spēkos un atdevuši dzīvību; Arlingtonā, piemēram, bija uzcelts piemineklis Nezināmajam kareivim, kas simbolizēja visus neuzzinātos kritušos; tika rīkotas parādes un iezīmētas piemiņas dienas, godinot kara upurus. Bet slepenā kara kritušos, sakropļotos un atvaļinātos veterānus kautri pieminēja vienīgi ar plāksnēm dažu publikai nepieejamu ēku vestibilos vai dārzos. Keits iedomājās, ka būtu visai cildeni, ja kaut kur uzceltu pieminekli Aukstā kara cīnītājiem, kas kalpoja šai karā, atdeva tam visus spēkus, zaudēja ģimenes, jo šādā dzīvē laulības izjuka; cilvēki, kas birokrātijas mašīnā tika stumdīti un grūstīti, aizgāja bojā gan miesīgi, gan garīgi un dažreiz tika ari dvēselē saplosīti. Skaidri iedomāties, kādam šim piemineklim būtu jāizskatās, viņš nespēja, taču lāgiem iztēlojās dziļu, tādu kā viesuļa izrautu milzu caurumu pašā lielas alejas vidū, no kura dzīlēm visu laiku augšup mutuļotu nebeidzama migla. Un uzraksts varētu skanēt vienīgi šādi: Veltīts Aukstā kara

cīnītājiem, 1945. — /989.(7) Paldies.

Taču šis karš nebeidzās ar skaļu dārdu, tas beidzās ar klusu smilkstu, un pāreja no kara uz mieru norisēja klusu un nemanāmi. Aukstā kara cīnītājus nevienoja savstarpējas saites

h

vai uzvaras apziņa, neviens nerīkoja greznas ceremonijas, kad tika demobilizētas divīzijas, karakuģi nodoti civilām vajadzībām, kad bumbvedēji no savām kravām atbrīvojās tuksnešos. Tā bija vienkārša izgaišana, par ko liecināja vienīgi papīra strēmele, pensijas pārvedums pa pastu. Galu galā, Keits atcerējās, neviens ne Vašingtonā, ne citur nebija viņam pat pateicis paldies.

Bet tas viņu nemaz nesarūgtināja, pavisam otrādi — viņš jutās laimīgs, redzot to notiekam vēl viņa dzīves laikā. Viņam gribējās gan, lai valdība un cilvēki pievērstu tam vairāk uzmanības, tomēr viņš saprata, ka ne tikai viņa dzimtenē, bet visā Amerikā cilvēki raduši izturēties pret kariem un vēsturi tā, it kā tas viss notiktu kaut kur citur un ar citiem un labākajā gadījumā būtu uzskatāms par nenozīmīgu niekošanos. Laiks atgriezties normālā dzīvē.

Un laiks saskaldīt malku. Viņš izzāģēja vecajiem, ap māju augošajiem ozoliem nokaltušos zarus, savāca tos ķerrā un aizstūma pie zāģa buka. Tur viņš tos sazāģēja, saskaldīja un sakrāva strēķī.

Tante Betija bija iegriezusies ciemos, bija atnākuši arī daži citi attāli radiņi. Piestaigājuši bija arī Milleri — viņa dienvidu puses kaimiņi — un Mārtiņš un Sjū Dženkinsi, kuru ferma atradās viņējai pretim otrpus ceļam. Ikviens bija atnesis kādu iebaudāmu ciemkukuli, visi šķita mazliet apmulsuši un jautāja vienu un to pašu: — Vai esi nodomājis kādu laiku te uzkavēties? Iztikt bez lielās pilsētas? Vai Spenservilas iekšpilsētā arī jau esi bijis? Un tādā garā, un tā joprojām. Neviens pats neizteica jautājumu, kas visiem bija mēles galā: — Vai tu esi ķerts?

Keits aizgāja pēc auksta alus un piemetās uz lievenēm brīdi atpūsties. Viņš ļāva skatienam aizklīst pa tukšo, vientuļo lauku ceļu, vērodams tīrumus un koku lapotnes vējā šūpojamies. Noraudzījās tauriņos un kamenēs. Tad ieraudzīja pabraucam garām zili baltu policijas automobili. Tādu viņš bija ievērojis kursējam ik dienu vismaz pāris reižu, varbūt arī vairāk. Un saprata: ja Annijai brīnumainā kārtā ienāktu prātā šeit parādīties, tas varētu izvērsties par problēmu. Viņš iedomājās, ka varētu nosūtīt zīmīti viņas māsai, tomēr uzreiz saprata, cik tas būtu muļķīgi, jo nebūtu jau nekā cita, ko teikt kā vienīgi: "Sveika. Esmu atgriezies, un Tavs vīrs mani stingri uzrauga. Nerādies šai pusē!"

Acīmredzot laulātais draugs uzmana arī viņu — Anniju. Taču visdrīzāk ticams, ka viņai pat prātā nenāk šeit iegriezties, tad kālab gan par to uztraukties un raizēties? Kam būs lemts notikt, tas tik un tā notiks. Pārāk ilgus gadus viņš bija noņēmies, manipulēdams notikumus, pēc tam uztraucies par manipulāciju tālāko gaitu, vēlāk par iznākumu un pēcgalā, kad sprādziens bija noticis, devās pārbaudīt, cik liels posts nodarīts, un tā tālāk, un tā joprojām. "Esi modrs, turies gatavībā! Neuzsāc neko!" Tādi padomi izklausījās gaužām jēdzīgi. Taču viņu sāka tirdīt nemiers.

Nākamajā rītā Keits aizbrauca uzTolcdo un iemainīja sābu pret bleizeru. Bleizers bija tumši zaļš, uz mata līdzīgs lielajam vairumam tādu pašu, kas braukāja šinī apvidū. Tirgonis sagādāja viņam Ohaio numuru plātnes, un Keits savus Vašingtonas numurus noglabāja zem sēdekļa. Viņam vajadzēs plātnes nosūtīt atpakaļ turp, kur tās bija dabūtas, un tas nu nepavisam nebija Beksteru automobiļu pārstāvniecības kantoris.

Vēlā pēcpusdienā viņš devās mājup. Spenservilu viņš sasniedza jau mijkrēslī, un, kad nokļuva līdz fermai, pār pagalmu stiepās garas, mēļas ēnas. Pabraucis garām vēstuļkastītēm, viņš iegriezās mājas ceļā un apstājās, jo bija ieraudzījis, ka viņa kastītei sarkanais karodziņš pacēlies, kas Šķita dīvaini, jo viņš bija kastīti no rīta iztukšojis. Tagad viņš to atslēdza un izņēma no tās vēstuli bez pastmarkas. Uz aploksnes bija uzrakstīts viens vienīgs vārds: Keitam. Rokrakstu viņš pazina nešaubīgi.

Bleizeru viņš iebrauca mājas aizmugurē, kur tas no ceļa nebija redzams, izkāpa un iegāja mājā. Aploksni viņš nolika uz virtuves galda, sadabūja alus skārdeni, atlika to atpakaļ un iejauca glāzē stingru viskiju ar sodu.

Tad apsēdās pie galda, nogaršoja pāris mazu malciņu no glāzes, piešāva klāt vēl kādu nieku viskija, atkārtoja to vēl dažas reizes un tad no jauna paskatījās uz aploksni. — Lai notiek.

Viņš domāja par pagātni un par Anniju. Viņiem bija ciešs monogāms sakars divus gadus vidusskolā un četrus gadus koledžā, un Boulingrīnas Valsts universitāti viņi bija absolvējuši reizē. Tad Annija, apdāvināta un centīga studente, bija pieņēmusi viņai piešķirto Ohaio pa valsts stipendiju. Viņš sekoja tai uz Kolumbusu, bet rudens nepaguva pienākt, kad Keitu aizrāva iesaukums karadienestā, tikko Spenservilas iesaukšanas komiteja bija noskaidrojusi viņa statusu.

Keits atplēsa aploksni un izlasīja pirmo rindiņu: "Mī)o Keit, dzirdēju, ka esi atgriezies un apmeties savu vecāku mājā."

Viņš paraudzījās ārā tumstošajā pagalmā un klausījās sienāžu sisināšanā.

Tā vasara piederēja viņiem, divi neaprakstāmi burvīgi mēneši Kolumbusā, kur viņi mitinājās viņas dzīvoklītī un iepazina universitāti un pilsētu. Septembrī viņam bija jābrauc projām. Viņš solījās atgriezties; viņa solījās gaidīt. Bet neviens no abiem solījumiem netika izpildīts, nedz varēja tikt izpildīts 1968. gada Amerikā.

Keits dziji ievilka elpu, no jauna pievērsdamies vēstulei. Viņš lasīja: "Pilsētā klīst valodas, ka Tu kādu brīdi te pakavēšoties. Vai taisnība?"

Varbūt. Viņš pielēja dzērienam vēl maķenīt viskija un turpināja risināt atmiņas.

Viņš tika nosūtīts vispirms uz Fortdiksu Ņūdžersijas bāzē, kur pabeidza instruktoru apmācības, tad dabūja aizceļot uz virsnieku skolu Bcnninga fortā Džordžijā un pēc gada, to pabeidzis, ieguva jaunākā leitnanta pakāpi. Tas nebija slikts sasniegums fermera dēlam. Viņi sarakstījās. Sākumā bieži, pēc tam vairs ne tik bieži, un nekāda lielā labuma no vēstulēm nebija. Viņai kļuva apnicīgi noturēties monogāmijā vai vispār to attaisnot, un viņa tam aizrakstīja, ka satiekoties ar citiem vīriešiem. Viņš to saprata. Nesaprata vis. Atvaļinājumu, ko piešķīra pirms nosūtīšanas uz fronti, viņš pavadīja Spenservilā, nevis Kolumbusā. Viņi sazvanījās pa telefonu. Viņa bija gauži aizņemta ar ļoti nopietnām studijām. Viņš dega nepacietībā nokļūt aktīvā karadarbībā un nemaz neinteresējās par viņas studijām. Viņš apvaicājās, vai tā pašlaik ar kāda satiekoties. Jā atbildēja, ka satiekoties gan, bet tas neesot nekas nopietns. Pēc minūtēm desmit šādi sarunājoties, viņam bija vairs prātā vienīgi gaidāmie kauju lauki. "Tu esi pārvērtusies," viņš bilda. Viņa atteica pretī: "Mēs visi esam pārvērtušies, Keit. Ieraugies vien apkārt. "

"Jā, nu man jābrauc projām. Lai tev labi veicas ar studijām. "

"Paldies. Un pieskaties, esi uzmanīgs, Keit. Pārnāc sveiks atpakaļ mājās."

"Gan jau."

"A tā."

"Atā."

Tomēr tad ne viens, ne otrs nespēja nolikt klausuli, un viņa sacīja: "Saproti jel, ka es vienkārši pūlos visu padarīt mums abiem mazliet vieglāk panesamu. "

"Es saprotu. Paldies. " Viņš pakāra klausuli.

Viņi turpināja sarakstīties, ne viens, ne otrs nespēdams aptvert, ka viss beidzies.

Keits atstūma viskija glāzi malā. Alkohols neiedarbojās, rokas trīcēja, neiestājās arī tīkams trulums. Viņš lasīja tālāk: "Esi sveicināts mājās, Keit. Un lai Tev labi klājas."

— Paldies, Annij.

Viņš kļuva par kājnieku vada komandieri, dabūja izredzēties pārlieku daudz līķu zemē guļam, pārlieku daudz svaigu asiņu līstam vai kalstam karstajā saulē. Viņam nebija nekāda kritērija, lai vērtētu redzēto, nekādas iespējas to ietvert apziņā. Viņš redzēja, kā gaisā uzlido veseli skaisti ciemati un lauku mājas, viņš apraudāja zemkopjus un viņu ģimenes. Akciju pabeidzis, viņš atgriezās Spenservilā atvaļinājumā.

Keits noslaucīja sviedrus no virslūpas un atkal pievērsās vēstulei, pārlasīja to vēlreiz no sākuma un tad lasīja tālāk: "Rīt es aizvedīšu Vendiju uz skolu. Viņa sāks mācīties mūsu vecās alma mater pirmajā kursā. Es pati nevaru vien sagaidīt, kad atkal to ieraudzīšu. Būšu projām apmēram nedēļu."

Viņš palocīja galvu un dziļi ievilka elpu.

Trīsdesmit dienu ilgo atvaļinājumu, kādus tiem piešķīra pēc kaujas operācijām, viņš pavadīja Spenservilā un nedarīja gandrīz nekā cita, kā vien ēda, dzēra un devās ilgos izbraucienos. Māte domāja, ka viņš brauc uz Kolumbusu. Bet viņš tikai piezvanīja turp. Annija tolaik gatavoja doktora disertāciju. Saruna izvērtās gaužām samocīta, kā viņš tagad atcerējās. Par citiem vīriešiem viņš vairs neapvaicājās, jo bija ar to samierinājies. Arī viņš bija saticies ar citām sievietēm. Tas nebija svarīgi. Bet viņa bija pārvērtusies citādā, daudz dziļākā nozīmē. Bija kļuvusi politiski aktīvāka nekā iepriekšējā gadā. Viņai bija radusies citāda uztvere par vīrieti karavīra drānās. Viņa tam nolasīja veselu pretkara lekciju.

Viņš bija sadusmots, viņa dzedra, viņš iekaisa un gandrīz nespēja apvaldīt niknumu, viņa runāja salti. Viņš jau grasījās pakārt klausuli, kad viņa sacīja: "Man nu jāiet", un tad viņš pēkšņi juta, ka viņa raud vai tūdaļ apraudāsies. Viņš piedāvājās aizbraukt ciemos, tā atteica, ka tas būšot ļoti patīkami. Bet viņš neaizbrauca uz Kolumbusu, viņa neatbrauca uz Spenservilu, un arī pusceļā viņi nesatikās.

Keits izlasīja atlikušās rindas Annijas vēstulē. "Mana tante Luīze vēl joprojām dzīvo netālu no Tevis, un, kad nākamreiz viņu apciemošu, iegriezīšos arī pie Tevis apsveicināties. Esi piesardzīgs. Annija."

Viņš iebāza vēstuli kabatā, piecēlās un pa virtuves durvīm izgāja laukā. Karstais vējš bija piestājis, un gaiss kļuvis vēsāks. Pie apvāršņa vēl kavējās rieta saule, bet debess austrumu pusē jau mirgoja zvaigznes.

Keits aizgāja līdz tai vietai, kur sākās kukurūzas tīrums, un tad tālāk kādus simt jardus pa rindu starpu, līdz nonāca lēzenā pakalnā, kur, domājams, kādreiz bijušas indiāņu kapenes. Pakalns bija lēzens ar labu aramzemi, tomēr viņa ģimene nekad nebija šo vietu apstrādājusi, un arī Milleriem bija lūgts to nedarīt. Pakalns bija apaudzis ar garām smilgām, un pašā paugura virsotnē bija ieaudzis bērzs.

Keits piestājās pie bērza un noraudzījās lejup uz kukurūzu. Zēna gados viņš bija nācis šurp spēlēties, bet vēlāk, jauneklis būdams, labprāt te kavējies pārdomās.

Arī pusceļā viņi nesatikās. Vainīgs bija viņa lepnums, viņa pašmīlība vai nezinkas. Viņš gluži vienkārši nespēja samierināties ar faktu, ka viņai bijušas seksuālas attiecības ar citiem vīriešiem, jo bijis taču norunāts, ka viņi ies kopīgu ceļu. Bet, no otras puses, viņš nebija tai solījis laulību, varbūt tāpēc, ka negribēja to padarīt par jaunu atraitni. Tā bija klasiskā karalaika dilemma: precēties vai neprecēties? Viņš vairs skaidri neatcerējās, kā īsti šī problēma viņu starpā bija pagaisusi, bet Annija droši vien atcerētos.

Viņš apsēdās bērza pakājē un raudzījās zvaigznēs. Vašingtonā viņš, tā skatīdamies, redzēja tikai zvaigznes, bet šeit, klajā laukā, nakts debesis bija tik plašas, ka aizrāvās elpa un apmulsa prāts. Viņš lūkojās visumā, raudzīja noteikt zvaigznājus, ko pazina, un vienlaikus atcerējās, kā viņi tajos bija lūkojušies abi kopā.

Pēc garā atvaļinājuma viņam bija atlicis vairs tikai gads, ko dienēt, bet viņš nolēma palikt armijā vēl kādu laiku, pieteicās un tika uzņemts Armijas izlūkdienesta skolā Holabērdas fortā Merilcndā. Tā bija interesanta joma, kas viņam gauži iepatikās. Un viņš saņēma norīkojumu otrai tūrei tai pašā mūžam nebeidzamajā karā, bet šoreiz kā izlūkdienesta analītiķis. Nu viņš jau bija uzdienējies līdz kapteiņa pakāpei ar pieklājīgu algu, arī dienests nebija nepatīkams. Bija labāk nekā kaujas laukā, labāk nekā Spenservilā, labāk, nekā atgriezties pie civilās nācijas, kas neapšaubāmi sāka jukt prātā.

Sarakstīšanos viņi bija pārtraukuši, bet viņš uzzināja, ka tā pametusi disertāciju pusceļā un aizbraukusi apceļot Eiropu, pēc tam atgriezusies Spenservilā uz māsīcas kāzām. Šajās kāzās, kā stāstīja kāds draugs, kas arī tajās piedalījies, viņa sastapusies ar Klifu Beksteru, liekas, pavadījusi patīkamus brīžus gan kāzās, gan arī pēc tām, jo dažus mēnešus vēlāk abi apprecējušies. Tik daudz viņam bija nācis ausīs, taču ap to laiku viņam nebija nekādas vēlēšanās par šo tematu uzzināt kaut ko vairāk.

Keits izvilka vēstuli no kabatas, bet palasīt dziļajā mijkrēslī nevarēja. Viņš tāpat vien raudzījās uz to un atmiņā atkārtoja izlasīto. Teikumi un vārdi bija visai nenozīmīgi, bet, atceroties, kas noticis pirms tam, viņš tajos sadzirdēja visu, ko vēlējās uzzināt. Viņš zināja, ko viņai maksājis uzrakstīt vēstuli, zināja, ka bijis diezgan bīstami nogādāt to šurp un iemest vēstuļkastītē, un vispēdīgi apsolīt, ka iegriezīsies pie viņa. Turklāt bīstamība nesaistījās tikai ar fiziskām briesmām, kas draudēja no Klifa Bekstera, tā bija arī tīri emocionāla. Viņiem ne vienam, ne otram nebija nepieciešams piedzīvot jaunu vilšanos vai iemantot salauztu sirdi. Tomēr viņa bija nolēmusi izmantot izdevību, īstenībā pārņēmusi savās rokās notikumu vadību, un tas viņam patika.

Keits iebāza vēstuli atpakaļ kabatā un izklaidīgi plūkāja zāles stiebrus.

Uzzinājis, ka tā apprecējusies, viņš to izraidīja no apziņas. Tas ilga aptuveni nedēļu, tad, par spīti veselajam saprātam, viņš uzrakstīja īsu apsveikuma vēstuli un nosūtīja to pēc viņas vecāku adreses. Viņa atbildēja ar vēl īsāku vēstulīti, pateikdamās par apsveikumu un laba vēlējumiem, vienlaikus lūgdama vairs nekad viņai nerakstīt.

Viņš bija pastā vīģi domājis, un varbūt tā domāja arī viņa, ka reiz viņi tomēr atkal būs kopā. Taisnību sakot, neviens no viņiem nebija spējis otru aizmirst. Sešus gadus viņi bija diendienā bijuši skolas biedri un mīlnieki, veidojuši viens otra dzīvi un personību, dalījušies augšanas sāpēs un laimē un nekad nebija s/>ējuši iedomāties vienam no otra šķirtu dzīvi. Bet pasaule pēdīgi bija iejaukusies, un viņas īsā vēstulīte tiešām nozīmēja, ka nu viņu starpā viss beidzies uz mūžīgiem laikiem. Bet viņš nekad nebija tam noticējis.

Viņš jau bija nosūtīts uz darbu Eiropā, kad dažus mēnešus pēc tās kāzām saņēma jaunu vēstuli, kurā tā atvainojās par iepriekšējās saturu un toni un pieminēja, ka sarakstīties būtu patīkami, tikai vēstules lai adresējot tās māsai Tcrijai kaimiņu apgabalā.

Viņš nogaidīja, līdz atgriezās Amerikā, un tad no Vašingtonas aizrakstīja, neminēdams neko vairāk kā tik vien, ka ir atgriezies un tagad apmēram gadu strādās Pentagonā. Tā sākās viņu divus gadu desmitus ilgā sarakste — dažas vēstules gadā par jaunākajiem notikumiem, par viņas bērnu piedzimšanu, par adreses maiņām, par viņa pārcelšanu Aizsardzības departamenta dienestā, par jaunāko Spenservilā viņas skatījumā, par viņa gaitām visā plašajā pasaulē.

Nekad viņi netika apmainījušies ar fotogrāfijām; nekad neviens nebija otram lūguši vai piedāvājuši bildīti. Keitam likās, ka tā viņi rīkojas tāpēc, lai saglabātu viens otru dzīvā, kustīgā atmiņā, nevarīga momentuzņēmuma ncsastindzinātus.

Vēstulēs nekad nebija jūtams nekas cits kā vienīgi veca, stingra draudzība, ja nu tikai pavisam retu reizi daža vēlā naktī rakstīta rinda pārkāpa "Sveiki, kā tev klājas?" robežu. Reiz viņš no Itālijas rakstīja: "Es pirmoreiz mūžā ieraudzīju Kolizeju naktī, un man ļoti gribējās, kaut arī Tu to būtu redzējusi."

Viņa atbildes vēstulē rakstīja: "Es to redzēju, Keit, kad biju Eiropā. Un, dīvaini, toreiz es tieši tā domāju par Tevi."

Tomēr šāda rakstura vēstules gadījās ļoti reti, un ne viens, ne otrs viņi necentās pārkāpt robežas.

Kad vien viņa adrese aizmijās uz jaunu, eksotisku pasaules malu, Annija rakstīja: "Kā es Tevi apskaužu par ceļojumiem un brīnumiem, ko Tu piedzīvo. Savulaik domāju, ka es būšu dēkaine ar raibu dzīvi, bet Tu savas dienas mierīgi vadīsi Spenservilā."

Viņš parasti tad mēdza atbildēt apmēram šādi: "Kā man skauž Tava mierīgā dzīve, bērni un mājība."

Viņš, gadiem ritot, neapprecējās, Annija neizšķīrās, un Klil's Beksters klusu un pieklājīgi nenomira. Dzīve turpinājās, pasaule gāja savu gaitu uz priekšu.

Viņš atradās Saigonā savā trešajā Vjetnamas tūrē, kad 1975. gadā to ieņēma ziemeļvjetnamieši. Viņš izlidoja ar vienu no pēdējiem helikopteriem. No Tokijas viņš rakstīja Annijai: "Jau pirms pieciem gadiem es zināju, ka šis karš zaudēts. Kādi muļķi mēs visi bijām! Daži no manas vienības ir demobilizējušies. Arī es esmu sācis par to domāt. "

Viņa atbildēja: "Vai atceries to reizi, kad spēlējām rokasbumbu ar Ilailendu? Pirmā puslaika beigās rezultāts bija 36:0. Otrā puslaikā Tu izgāji laukumā un spēlēji labāk, nekā jebkad esmu redzējusi Tevi spēlējam. Mēs zaudējām, bet ko Tu atceries labāk — veiksmi vai pašu spēli?

Keits ieklausījās lakstīgalā tālīnā koku pudurī, tad paraudzījās uz Milleru dzīvojamo māju. Virtuves logs bija gaišs, tur, jādomā, galdā saliktas vakariņas. Droši vien viņam spēle bijusi interesantāka nekā Millericm, bet, kad pienāk vakars, tie visi kopā sapulcējas pie galda. Viņš patiesi nožēloja, ka viņam nav bērnu, taču dīvainā kārtā priecājās par to, ka Annijai ir. Acis aizvēris, viņš ieklausījās vakara skaņās.

Daudz netrūka, lai viņš būtu apprecējies — divas reizes, tas notika turpmākajos piecos vai sešos gados; pirmoreiz ar kādu kolēģi, ar kuru kopā strādāja Maskavā, bet otrreiz ar savu kaimiņieni Džordžtaunā. Abas reizes viņš sakaru pārtrauca, zinādams, ka nav vēl tādai dzīvei gatavs. Un nekad nebūs gatavs, un pats to zināja.

Pēc tam viņš nosprieda, ka vēstuļu rakstīšana jāpārtrauc, tomēr nespēja novadīt lēmumu kategoriski līdz galam. Tik vien, ka ļāva paiet mēnešiem, iekams atbildēja uz viņas vēstulēm. Viņa paša vēstules bija īsas un atturīgas.

Viņa nekad ne ar vārdu nepieminēja noskaņas maiņu saņemtajās vēstulēs, nedz arī garos starplaikus no vienas līdz otrai, bet pati turpināja laiku pa laikam pierakstīt divas vai trīs lappuses par jaunumiem, šad tad pievienojot stāstījumam pa kādai atmiņai. Tomēr beigu beigās arī tā, sekodama viņa piemēram, sāka rakstīt aizvien retāk, līdz ap astoņdesmito gadu vidu sarakstīšanās tiešām šķita apsīkusi līdz apsveikuma kartītēm Ziemsvētkos un dzimšanas dienās.

Šad tad viņš, protams, ieradās Spenservilā, tomēr nekad viņai priekšlaikus to nepaziņodams, ikreiz cerēdams, ka, tur ieradies, viņu satiks, tomēr nekad nesatika.

Reiz, ap 1985. gadu, pēc viena šāda apciemojuma viņa rakstīja: "Dzirdēju, ka Tu esot bijis pilsētā uz savas tantes bērēm, bet, kad uzzināju, Tu jau biji projām. Man būtu gribējies kopā ar Tevi izdzert tasi kafijas, bet varbūt nevajadzēja. Kad biju skaidri uzzinājusi, Tevis te vairs nebija, bet es biju pagalam sanervozējusies, domādama par to, ka Tu esi bijis šeit. Kad uzzināju, ka esi aizbraucis, es ciknecik nomierinājos. Kāda es gan esmu gļēvule. "

Uz šo vēstuli viņš atbildēja: "Tas gļēvais diemžēl esmu es. Drīzāk es būtu bijis ar mieru vēlreiz iet kaujā, nekā saskrieties ar Tevi uz ielas. Es nobraucu garām Tavai mājai. Atceros, ka senāk tur dzīvoja vecā misis Vollesa. Tu esi to pārveidojusi ļoti glītu. Tev aug skaistas puķes. Esmu gauži priecīgs, ka Tev klājas labi." Un tad vēl pierakstīja: "Mūsu dzīves pašķīrās 1968. gadā, kad katrs aizgājām savu ceļu, un tie ceļi nekad nekrustosies. Mums no jauna satikties nozīmētu pamest iestaigāto taku un ieiet bīstamā teritorijā. Spenservilā ierodos vienīgi caurbraucot un negribu nodarīt ļaunu, kamēr tur uzturos. Ja turpretī Tu kādreiz būtu Vašingtonā, es ļoti priecātos izdzert to kafijas tasi kopā ar Tevi. Pēc diviem mēnešiem braukšu uz Londonu."

Viņa nesteidzās tūdaļ atbildēt, vēlāk aizrakstīja uz Londonu, tomēr ne ar vārdu neatgādinādama nevienu no abu pēdējām vēstulēm, bet viņš īsto atbildi atšifrēja: "Sestdien mans dēls Toms pirmo reizi piedalījās futbola sacensībās, un es atcerējos pirmo reizi, kad sēdēju stadionā un tu futbolista tērpā iznāci laukumā. Tev diendienā nav visapkārt ierastās, pazīstamās vietas, bet man ir, un lāgiem kaut kas, piemēram, tādas futbola sacīkstes, atmodina atmiņas, un man apbirst asaras. Piedod."

Viņš uz vēstuli atbildēja nekavējoties un, nemaz nepūlēdamies izlikties vienaldzīgs, rakstīja: "Nē, man nav sasniedzama neviena no pazīstamajām vietām vai lietām, kas pastāvīgi atgādinātu Tevi. Bet es domāju par Tevi ikreiz, kad esmu ļoti vientuļš vai kad man bail."

Kopš tā laika sarakste atkal kļuva dzīvāka, bet izvērtās citāda — daudz intīmāka. Viņi vairs nebija zaļi jaunieši, bet cilvēki, kas tuvojas pusmūžam un visam, kas ar to saistīts. Viņa rakstīja: "Es nespēju iedomāties, ka Tevi nekad vairs neredzēšu."

Viņš atbildēja: "Apsolu — ja vien Dievam būs žēlīgs prāts, mēs satiksimies. "

Acīmredzot Dievam bija žēlīgs prāts.

Un tomēr turpmākie aptuveni seši gadi bija aizritējuši bez apsolītās tikšanās, un varbūt viņš gaidīja, ka kaut kas notiks, varbūt šķiršanās, varbūt viņa saslims. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņa vecāki pameta Spenservilu, un viņam vairs nebija nekāda pamata doties turp.

Berlīnes mūris sagruva 1989. gadā, un viņš bija tur, lai to noskatītos, pēc tam viņu atkal nosūtīja uz Maskavu, kur viņš kļuva par liecinieku 1991. gada puča mēģinājumam. Ap to laiku viņš atradās savas karjeras zenītā un aktīvi palīdzēja

Vašingtonā taisīt politiku. Viņa vārds šad tad parādījās presē, un profesionāli viņš jutās gandarīts un piepildīts, tomēr visu laiku juta, ka kaut kā pietrūkst.

Astoņdesmito gadu beigu eiforija deviņdesmito gadu sākumā strauji saplaka. Viņa kolēģu vidū populārs kļuva Čērčila teiciena pārfrazējums: Milžu karš ir beidzies, tagad sākas pigmeju karš. Tā kā pigmeju karā varēja iztikt ar mazāku karotāju skaitu, viņa kolēģi tika aizsūtīti mājup un pēdīgi arī viņu palūdza aiziet, un nu viņš bija te.

Keits atvēra acis un piecēlās. — Esmu te.

Viņš pārlaida skatienu seno kapeņu pakalnam, un pirmo reizi viņam ienāca prātā salīdzināt šo pauguru ar līdzīgiem apbedījumu pauguriem, kādus bija redzējis Vjetnamā. Tā kā apbedījumu pauguri bija vienīgie ciļņi plašajā rīsa dēstījumu līdzenumā, viņa vads bieži vien raka tajos tranšejas aizsardzības ierakumu veidošanai. Tā, protams, bija kapu apgānīšana, bet taktiski ļoti derīgs gājiens. Reiz, kamēr vada kareivji raka, pie viņa piegāja vecs budistu mūks un sacīja: "Lai tev dzīve paiet interesantā laikā!" Jauniņais leitnants Lendrijs pieņēma šo novēlējumu kā svētības vārdus, taču vēlāk uzzināja, ka tas ir sens, spēcīgs lāsts. Un vēl daudz vēlāk viņš sāka to saprast.

Saule jau sen bija norietējusi, tomēr gaisma nedzisa, jo mēness spoži spīdēja pār laukiem, cik vien tālu acs sniedza. Šis bija viens no tiem brīnumainajiem vakariem, kas gadiem ilgi paliek prātā.

Viņš nokāpa no pakalna un lēnām gāja pa kukurūzas rindstarpām atpakaļ. Viņš atcerējās, kā tēvs pirmoreiz bija apsējis četrdesmit akrus ar kukurūzu, un, kad stublāji auga aizvien augstāki, Keits nespēja nobrīnīties vien. Viņam likās, ka veidojas neaprakstāms labirints, aug necaurredzama zaļa siena, kas stiepjas akriem tālu un kļūst viņam un draugiem par īstenu burvju valstību. Viņi tur izspēlējās paslēpes, izgudroja arī jaunas spēles, tēlodami apmaldīšanos un bailes no dažādām nezināmām briesmām, kas draud labirintā. Aizraujoši, pievilcīgi drausmi tīrumi šķita tumsā, un viņi, nostādīdami vēlu vakaros "bruņotus posteņus" dažkārt iespēlējās īstās šausmās.

Mēs toreiz visi bijām mazi bandinieki apmācībās, viņš atcerējās. Viņš nezināja, vai tas dibinājās uz bioloģisku vai kultūrvēsturisku atmiņu no tām dienām, kad šis apvidus bija rietumu robeža. Tā kā īstu briesmu nebija, mēs radījām izdomātas briesmas, tēlojām sen izmirušus indiāņus, cīnījāmies ar nikniem zvēriem un dažādiem mošķiem. Un tad, kad viss pārvērtās īstenībā un vajadzēja iet karā, vairums mūsējo bija tam gatavi. Tā bija noticis ar viņu un Anniju 1968. gadā. Viņš zināja, ka būtu varējis turpināt studijas kopā ar to universitātē, kā darīja daudzi viņu biedri no koledžas, kas apprecējās, viņi būtu varējuši mierīgi dzīvot kopā un audzināt bērnus. Bet viņš jau toreiz bija ieprogrammēts kaut kam citam, un viņa to saprata. Ļāva viņam aiziet, jo zināja, ka uz laiku viņam jākļūst par pūķakāvēju. Viss, kas sekoja vēlāk, sastāvēja no vienām vienīgām garām palaistām, neizmantotām izdevībām — no vīrieša egocentrisma, no sievietes atturības, no traucējumiem saziņā, vienkāršas nepaveikšanās, nesaskaņota laika. Mēs tiešām bijām zem nelaimīgas zvaigznes dzimuši mīlētāji.

Devītā nodaļa

Visu dienu lija, turklāt tas nebija vējainais vasaras lietus, kas strauji uznāca un tikpat strauji pārgāja. Tas bija salts, neatlaidīgs lijējs, samilzis virs Erija ezera un atpeldējis šurp; šim bija rudens piegarša. Lietus bija no sirds apsveicams, jo kukurūza vēl nebija sabriedusi un nāks gatava tikai kaut kad starp Visu Svēto dienu un Pateicības dienu. Keitam ienāca prātā — ja vien viņš vēl ap to laiku būs šeit, tad pieteiksies Millcriem un Dženkinsiem par talcinieku ražas novākšanā. Tagad gan visus lielos darbus paveica mašīnas, tomēr vīrietis spēka gados, kas ražas novākšanas laikā slaistās bez darba, nepārprotami tiek uzskatīts par grēkagabalu, kam elles uguns nodrošināta. Turpretī ļaudis, kas pielika roku svētīgā darbā, droši varēja sevi pieskaitīt izglābtajām dvēselēm. Keitsīsti droši par šo protestantisko prcdestināciju pārliecināts nebija, un, viņa kaimiņi, izņemot vienīgi menonītus, laikam arī ne. Tomēr pēc principa "drošs paliek drošs", rīkojās tā, lai nonāktu izglābto pusē. Tāpēc arī Keits nolēma piedalīties ražas novākšanā.

Šādi tādi darbi sanāca darāmi arī pašā mājā, un Keits lietavas ļaunā neņēma. Viņš bija sastādījis veselu sīkdarbu sarakstu par visu, kas jāsalabo: šis tas kanalizācijā, šis tas ar elektrību; šis tas izļodzījies pārāk vaļīgs, šis tas sabriedis par ciešu. Darbnīcā, kas atradās mājas pagrabā, tēvs bija atstājis visus vajadzīgos darbarīkus un dažādas rezerves daļas.

Keits nopriecājās, viņam varen patika visi sīkie darbi, kas radīja pārliecību, ka viņš to visu vēl prot, tas bija piepildījums, kādu viņš diezgan sen nebija izjutis.

Viņš sāka ar gumiju apmaiņu visos mājas ūdenskrānos. Droši vien citi bijušie augstākie izlūkdienesta virsnieki patlaban nenodarbojās tieši ar šādām lietām, viņam šis darbs tomēr patika, jo neprasīja prāta piepūli, viņš varēja nodoties domāšanai.

Nedēļa bija pagājusi bez starpgadījumiem, un Keits bija ievērojis, ka policijas patruļmašīnas vairs nekursē ap viņa māju. Tas sakrita ar Annijas prombūtni, un, cik viņš tika dzirdējis, Klifs Beksters arī esot aizbraucis uz Boulingrīnu, kaut gan Keits par to šaubījās. Un šaubījās tāpēc, ka viņš saprata tāda tipa cilvēkus kā Beksters. Ne tikai tāpēc, ka Klifs Beksters nepavisam neiederētos šauri tradicionālā Amerikas akadēmiskā mazpilsētiņā, bet arī tāpēc, ka, pazīstot Klifu Beksteru, varēja droši domāt, ka viņam nepatiktu uzturēties tur, kur viņa sieva dzīvojusi meitas gados.

Citāda rakstura vīrietis rastu mierinājumu domā, ka viņa sievai visus četrus koledžas gadus bijis tikai viens mīļākais un viņa nav salaidusi ar visu futbola komandu. Taču Klifs Beksters laikam sievas pirmslaulības seksu uzskatīja par kaut ko tādu, par ko jādusmojas. Viņa laikam nedrīkstēja būt neko piedzīvojusi pirms satikšanās ar savu brīnišķīgo kungu un pavēlnieku.

Kādu brīdi Keits bija apsvēris, vai neaizbraukt uz Boulingrīnu. Kur gan viņiem būtu vēl jaukāk satikties? Bet viņa bija rakstījusi, ka pienāks, kad atgriezīsies. Un nav tomēr izslēdzama iespēja, ka Klifs Beksters aizbraucis līdzi paturēt sievu acīs un rūpēties, lai viņa jūtas nejēdzīgi, izvadājot meitu pa universitāti un pilsētiņu. Keits varēja vienīgi aptuveni iztēloties, kas bija norisinājies Beksteru mājā, kad Vendija Bekstere paziņoja, ka pieteikusies un ir pieņemta mātes kādreizējā alma mater.

Keits saprata arī, ka Annijai tagad, kad tiklab dēls, kā meita būs projām skolā, radušās zināmas pārdomas. Par to Annija bija ieminējusies arī vienā vēstulē, norādot vienīgi, ka varbūt viņa no jauna gribētu pievērsties nepabeigtajai disertācijai, bet varbūt iesaistīties kādā algotā darbā ar pilnu slodzi un vispār ķerties pie lietām, kas pārāk ilgi pamestas novārtā.

Var arī būt, Keits icprātojās, ka darbam piemīt kāda iepriekšnotcikta nolemtība, kā mēdza sprediķot mācītājs Vilkss, un tad iznāk, ka dzīve nemaz nav tik briesmīgs haoss, kā šķiet. Vai galu galā tiešām iznācis tā, ka Keita Lendrija ierašanās tik pilnīgi sakritusi ar to brīdi, kad Annijai Beksterei ligzda palikusi tukša? Bet varbūt šī apstākļu sakritība nav tik pilnīgs jaunatklājums? No Annijas vēstulēm Keits zināja, ka Vendija nolēmusi iestāties koledžā, un tas, iespējams, gan tikai zemapziņā, tomēr ietekmējis viņa lēmumu atgriezties. No otras puses, viņa piespiedu aiziešana pensijā varēja notikt arī jau pirms gadiem diviem vai trim vai arī tikai vēl pēc diviem vai trim gadiem. Bet svarīgāk tomēr ir tas, ka viņš ir gatavs savu dzīvesveidu mainīt, un viņai līdzšinējā dzīve jau sen apriebusies līdz kaklam. Tātad — kas īsti: nejaušība, puslīdz zemapzinīga plānošana vai brīnums? Bez šaubām, pa druskai no visa.

Viņu tirdīja gan kāre darboties, gan nevēlēšanās kaut ko uzsākt. Armijā gūtā mācība mudināja uz darbošanos, izlūkskolā iegūtā gudrība mācīja nogaidīt. "Savs laiks sēt, savs laiks novākt ražu" — tā bija skaitījusi svētdienskolas skolotāja. Un viens no izlūkskolas instruktoriem mēdza pie tā piebilst: "Pamēģiniet tikai vienu no tiem pa laikam neievērot, un neglābjami būs vāks."

— Āmen.

Keits beidza darboties ap pēdējo krānu, tad meta mieru un nomazgāja rokas.

Viņš bija pieņēmis Betijas tantes ielūgumu uz Darba svētku^1 azaidu dārzā. Betijas tante dzīvoja pāris jūdžu no viņa mājām. Laiks bija jauks, laukā ceptā gaļa lieliska, visi salāti mājās taisīti un agrīnās saldās kukurūzas vālītes tikko lauztas.

Bija sanācis pārdesmit cilvēku, un Keits vairumu no tiem pazina vai vismaz zināja, kas tie ir. Viņš redzēja vīriešus savos gados, kam vēl nebija piecdesmit, un tie izskatījās tik veci, ka viņam sametās bail. Tur bija arī vairāki jaunieši, un pusaugu zēni šķita visai ieinteresēti par viņa dzīvi Vašingtonā, un vai viņš esot bijis arī Ņujorkā. Viņa dzīve Londonā, Parīzē, Romā vai Maskavā zēniem likās kaut kas tik tāls un to uztverei nesasniedzams, ka neviens neinteresējās par šīm tālajām, eksotiskajām vietām. Kas attiecas uz viņa darbu, vecāki allaž bija sacījuši, ka Keits darbojas diplomātiskajā korpusā. Neviens precīzi neapjēdza, ko tas nozīmē, bet tāpat neviens nebūtu apjēdzis viņa pēdējā laika darbību Nacionālajā drošības padomē; godīgi sakot, pēc divdesmit gadu nokalpošanas Armijas izlūkdienestā, Aizsardzības izlūkaģentūrā un Nacionālajā drošības padomē Keits ar katru pārcelšanu, ar katru paaugstinājumu mazāk saprata, kā būtu definējams viņa darbs. Kad viņš vēl bija operatīvais darbinieks, spiegs, viss bija skaidrs kā asariņa. Vēlāk, kāpjot pa karjeras kāpnēm augstāk, skats kļuva aizvien miglaināks. Viņš sēdēja Baltajā namā konferencēs kopā ar Ārzemju izlūkdienesta padomes locekļiem, ar Centrālās izlūkošanas pārvaldes, Izlūkošanas un pētniecības nodaļas, Zaudējumu vērtēšanas nodaļas, Nacionālās drošības aģentūras — ko nedrīkst sajaukt ar Nacionālo drošības padomi — un vēl desmit citu izlūkošanas organizāciju darbiniekiem. Izlūkošanas sierā savstarpējs pārsegums garantē maksimālu drošību. Kā gan piecpadsmit vai divdesmit dažādas aģentūras un apakšaģentūras varētu palaist garām neievērotu kaut ko ļoti svarīgu? Pavisam viegli.

Iespējams, ka gadsimta septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados ūdeņi bija visai duļķaini, tomēr visi plūda vienā virzienā. Pēc 1990. gada ūdeņi saduļķojās vēl vairāk, turklāt sākās to stagnācija. Keits lēsa, ka ticis paglābts no pieciem gadiem nebeidzama apjukuma. Pēdējā laikā viņa darbības lauks bija komiteja, kas visā nopietnībā apsvēra, ka vajadzētu nodibināt slepenu pensiju fondu bijušajiem augsta ranga VDK darbiniekiem. Viens no viņa kolēģiem to nodēvēja par "kaut ko līdzīgu Māršala plānam mūsu bijušo ienaidnieku labā". Tikai Amerikā.

Darba svētku viesības beidzās mijkrēslī ar draudzīgu beisbola spēli Betijas tantes pagalma primitīvi iekārtotajā laukumā. Keits šo dienu aizvadīja patīkamāk, nekā bija gaidījis.

Vienīgo mulsumu viņam sagādāja trīs laulībā nesaistītu sieviešu klātbūtne. Viena no tām bija viņa trešās pakāpes māsīca

Sallija, neprecēta, gadus trīsdesmit veca, un apmēram ap simt septiņdesmit mārciņu smaga, bet ļoti jauka; otras divas bija šķirtenes — Dženija ar diviem bērniem un otra — nelaimīgā kārtā vārdā Anna — bez bērniem, abas trīsdesmito gadu galā, ļoti patīkamas, izskatīgas. Keitam bija aizdomas, ka par gardajiem mājās gatavotajiem salātiem atbildīgas viņas.

Dženija bija apsviedīgāka, draiska, labi spēlēja beisbolu un brīnišķīgi izturējās pret abiem bērniem. Bērni un suņi bieži vien ir labāki rakstura vērtētāji nekā gudri vīri.

Dženija paziņoja, ka labprāt pastrādājot vieglus mājas kopšanas darbus, lai nedaudz piepelnītos. Ja viņam rodoties vajadzība, lai piezvanot. Keits nosolījās tā darīt. Jā gan, Šai apvidū neprecēts vīrietis četrdesmitajos gados spēja izraisīt zināmas pārdomas, kā arī apsvērumus par viņa piemērotību un vērtību. Keitam nebija ne jausmas, ko Dženija par to domā, tomēr viņš atzinīgi novērtēja tās vēlēšanos izzināt.

Taču kaut kādā dīvainā veidā Keits kopš atgriešanās brīža juta, ka viņam nolemts saglabāt uzticību Annijai Beksterei. Problēmas viņam tas nesagādāja, bet tās nebūtu radušās arī tad, ja viņš domātu citādi. Viņam pat likās, ka būtu gudri izrādīt zināmu interesi par citām sievietēm, lai ļaudīm nenāktu prātā domāt par Keitu Lendriju sakarā ar Anniju Bekslcri. Tālab viņš tiešām bija paņēmis Dženijas telefona numuru, pateicies tantei, atvadījies, ļaudams katram nodomāt, ko vēlas. Viņš bija aizvadījis patīkamu Darba svētku dienu.

Keits patlaban grasījās kāpt uz bēniņiem, kad pie ārdurvīm ieskanējās zvans. Paraudzījies ārā pa logu, viņš ieraudzīja nepazīstamu mašīnu. Tad piegāja pie durvīm un tās atvēra. Lievenī stāvēja vidēja vecuma vīrietis ar nokarenām ūsām, turēdams rokā lietussargu. Viņš bija pasīka auguma, valkāja brilles stieples ietvarā; pliko galvvidu apņēma gari brūni mati. Atnācējs sacīja:

— Karš bija nešķīsts un amorāls, bet es nožēloju, ka saukāju tevi par zīdaiņu slepkavu.

Keits, balsi atpazinis, pasmaidīja. — Sveiks, Džefrij!

— Saklausīju, ka tu esot atgriezies. Atvainoties nekad nav par vēlu. — Viņš pastiepa roku, un Keits to satvēra.

— Nāc iekšā, — Keits aicināja.

Džefrijs Porters novilka lietusmēteli un pakāra to lielajā priekšnamā uz vadža. Tad jautāja: — Kurā vietā atsāksim valodas pēc tik ilgiem gadiem?

— Sāksim ar to, ka es sacīšu — tu esi kļuvis par plikpauri.

— Bet trekns neesmu nobarojies.

— Nē, trekns gan ne. Kreisā spārna boļševiks. Tādi gultā čurātāji komīši nekad nenobarojas trekni.

Džcfrijs iesmējās. — Cik sen nebija gadījies dzirdēt šitos vecos miļvārdiņus.

— Lai būtu kā būdams, esi atnācis īstajā vietā, sarkanais.

Abi smējās un ar zināmu nokavēšanos tomēr apskāvās.

Džcfrijs sacīja: — Tu traki labi izskaties, Keit.

— Paldies. Iedzersim aliņu?

Viņi aizgāja uz virtuvi un, salikuši alu dzesētājā, atgriezās uz lievenēm. Tur viņi apsēdās šūpuļkrēslos, vēroja lietu un kavējās katrs savās domās. Beidzot Džefrijs no jauna ierunājās:

— Kur tie gadi aizskrējuši, Keit? Vai tas skan pārāk banāli?

— Var teikt, ka skan, var teikt, ka ne. Tas būtībā ir labs jautājums, un mēs abi zinām, kur tic aizskrējuši.

— Jā. Un, paklau, es tiešām toreiz turēju mazliet ļaunu prātu uz tevi.

— Tanīs laikos mēs visi cits uz citu turējām mazliet ļaunu prātu, — Keits atbildēja. — Mēs bijām jauni, mums bija gan aizrautība, gan pārliecība. Un mēs zinājām visas atbildes.

— Ne sūda mēs nezinājām, — Džefrijs atsaucās un atrāva vaļā jaunu alus skārdeni. — Tu biji vienīgais čalis šite vidusskolā un vēlāk Boulingrīnā, kas manās acīs bija gandrīz tikpat foršs kā es pats.

— Tikpat foršs. Vai tikai es necirtu mazliet tev pāri?

— Iespējams, un tāpēc es tik nejauki dusmojos par to, ka tu biji tāds idiots.

— Un es savulaik nevarēju nobrīnīties vien, kā tik gaišs puisis kā tu varēja uzņemt par tīru zeltu visu to radikāļu sludināto mēslu devu, pats nemaz līdzi nedomādams.

— Es nemaz tā nepieņēmu visu. Es izvērtēju.

— Jā, esmu redzējis veselas tautas, kas to darījušas.

— Nūjā. Bet tu ņēmi par pilnu visus tos patriotiskos sūdus ar karogu vēcināšanu, arī daudz līdzi nedomādams.

— Es kopš tā laika esmu daudz ko pārvērtējis. Un tu? Džclrijs palocīja galvu. — Esmu šo to iemācījies. Paklau,

liksim politiku mierā. Citādi atkal iznāks tusiņš kā vecos laikos. Kā viss noticis? Kā tu atgadījies šeit?

— Tā. Mani atlaida.

— Kas atlaida? Vai tu vēl aizvien dienēji armijā?

— Nē.

— Nu kas tad tevi atlaida?

— Valdība.

Džcfrijs uzmeta Keitam skatienu, un abi iegrima klusēšanā. Keits nolūkojās, kā lietus nolīst pār tīrumu. Tā bija gauži savdabīga izjūta — noraudzīties lietū, pašam sēžot plašajās lievenēs. Sen viņš to nebija izbaudījis un tagad juta, kā viņam tās trūcis.

— Vai esi precējies? — Džcfrijs jautāja.

— Nē. Bet tu — varbūt apprecēji to meiteni...? To hipiju ar garajiem matiem līdz pat dibenam — to, kuru satiki pēdējā kursā?

— Geilu? Jā, mēs apprecējāmies. Vēl šobaltdien esam precējušies.

— Tad gan labi. Vai jums bērni ir?

— Nē. Pasaulē jau tā ir pārāk daudz cilvēku. Mēs no savas puses tos nevairojam.

— Es arī ne. Kur jūs dzīvojat?

— Tepat. Pirms gadiem diviem pārcēlāmies atpaka]. Dažus gadus nodzīvojām Boulingrīnā.

— Dzirdēju. Un kas notika?

— Mēs, raugi, abi ieguvām zinātnisku stipendiju Antiokā. Tur mūs vēlāk ieskaitīja štatā, un mēs tur docējām līdz pensijai.

— Man liekas — ja es būtu nostudējis vēl gadu, es noteikti būtu nojūdzies.

— Jā, neba katram tas der. Tāpat kā valdība neder katram, — Džefrijs apcerīgi noteica.

— Pareizi.

— Hei, vai Anniju esi sastapis pēc atgriešanās?

— Nē. — Keits atvēra jaunu skārdeni.

Džefrijs vēroja savu seno draugu un klases biedru, un Keits šo skatienu sajuta. Beidzot Džefrijs sacīja:

— Nevar taču būt, ka tev tas vēl tagad jaucas pa prātu?

— Nē.

— Man pāris reižu ir patrāpījies viņu satikt. Es allaž apvaicājos, vai viņa ir kaut ko par tevi dzirdējusi, viņa saka, ka ne... tās dienas, viņas dienas, mīļais draugs, mēs tak domājam, ka tās nekad nebeigsies...

— Mēs zinājām, ka beigsies.

Džefrijs palocīja galvu. Tad sacīja: — Esmu viņu vairākkārt aicinājis, lai atnāk pie mums iebaudīt kādu glāzi ar Geilu un mani, bet viņa izvairās. Sākumā jutos aizvainots, bet tad uzzināju šo to par vīra kungu. Viņš te ir policijas fīrers — vai tu to zināji? Reiz man gadījās būt ar viņiem kopā kaut kādā slimnīcas rīkotā labdarības saietā, un Annija bija burvīga, kāda Annija parasti mēdz būt, bet tas naciķis no vīra uzmanīja viņu tā, it kā viņa būtu narkomānu barvede, kas jāņem ciet. Šitais neandertālietis plīst vai pušu aiz tā vien, ka viņa sarunājas ar dažiem vīriešiem — precētiem vīriem, tētīt žēlīgais — ar ārstiem, juristiem un tādiem brāļiem. Viņa nedarīja neko aplam, itin neko, un tam ērmam būtu vajadzējis priecāties, ka viņa sieva patīk katram, kas ar to parunā, un šim mazliet sabiedriskas labvēlības nemaz par ļaunu nenāktu, šim īstenībā tā traki vajadzīga. Bet šis paņem viņu pie rokas, un abi nozied. Tā toreiz notika. Hei, es varbūt esmu sociālists un egalitārists. Taču tai pašā laikā esmu arī sasodīts snobs, un, kad man jānoskatās, ka labi audzināta, koledžā skolota sieviete tikusi nagos tādam ceļmalas sūdam no... — Hei, uz kurieni tu?

— Uz vannasistabu.

Keits iegāja vannasistabā un nomazgāja muti. Tad paskatījās spogulī. Cik labi, ka viņu Dievs svētījis ar pareizajiem gēniem. Viņš pēc koledžas laikiem izskatā daudz nav mainījies, turpretī Džcfriju gandrīz nevar ne pazīt. Interesanti, kā izskatās Annija. Džefrijs droši vien varētu pateikt, bet Keits negribēja viņam vaicāt. Galu galā nav taču svarīgi, kā viņa izskatās. Atgriezies lievenēs, viņš jautāja: — Kā tu uzzināji, ka esmu atpakaļ?

— Ak... Geila no kāda bija dzirdējusi. Neatceros, no kā. — Tad viņš atgriezās pie iepriekšējā temata. — Viņa ļoti labi izskatās.

— Geila?

— Annija. — Džcfrijs iesmējās un sacīja: — Es ieteiktu, lai tu viņai piecērt, Keit, bet tas nelietis tevi nosistu. — Un vēl piebilda: — Viņš zina, ka viņam ir traki palaimējies, un viņš ij nedomā Anniju zaudēt.

— Tātad Antiokā jums bija pareizā politiskā sabiedrība? Tur jūs labi iekļāvāties?

— Nu... man šķiet, ka es iekļāvos. Tur mēs ar Gcilu pavadījām pāris labu gadu. Organizējām protesta mītiņus, streikus, izdemolējām rekrūšu iesaukšanas punktu. Brīnišķīgi.

Keits iesmējās. — Kolosāli. Es ļauju, lai mani vai sašauj lupatās, bet jūs iztrenkājat nākamo maiņu.

Arī Džcfrijs pasmējās. — Tas gan bija laiciņš! Kaut jel tu būtu bijis kopā ar mums! Jēziņ, mēs sapīpējāmies zālīti tādā daudzumā, ka ar to būtu pieticis apdullināt veselu ziloņu baru, izdrātējām pusi vecāko kursu studenšu, mēs...

— Tu gribi sacīt, ka jūs sagulējāt, ar ko pagadījās?

— Skaidrs. Tu nemaz nezini, cik daudz esi zaudējis, maisīdamies apkārt pa džungļiem.

— Bet... nūjā, es jau biju tikai vienkāršs lauķis... puika no pāķiem... Vai jūs jau toreiz bijāt precējušies?

— Bijām jau gan. Bet bija tik daudz iemeslu tā darīt... un bija interesanti izzināt. Un mēs no tiesas ticējām brīvajai mīlestībai. Geila vēl šobaltdien pastāv uz to, ka radījusi saukli: "Labāk mīlēties, nekā karot". To viņa esot pirmoreiz izteikusi sešdesmit ceturtajā gadā. Droši vien zālītes dullumā. Viņai tas esot sapnī iekritis prātā.

— Vajadzēja nostiprināt autortiesības.

— Jāāā. Kā nu bija, nebija — mēs spļāvām virsū visām buržuāziskajām vērtībām un jūtām — noniecinājām un noliedzām visu — reliģiju, patriotismu, vecākus — visu. — Viņš pieliecās Keitam tuvāk. — Bijām galīgi sagājuši dēlī, bet laimīgi, un mēs tam ticčjūm, ne gluži visam, taču daudz kam. Mēs patiesi ienīdām karu. No sirds ienīdām.

— Es arī to necik augstu nevērtēju.

— Ej nu, Keit, ej! Nemelo nu pats sev.

— Manās acīs tam nebija politiskas nozīmes. Man tas drīzāk bija tāds Haklberija Fina numurs — ar plintēm un artilēriju.

— Cilvēki gāja bojā.

— Jā, Džefrij, tiešām gāja bojā. Es vēl tagad tos apraudu. Un tu?

— Nē. Bet es jau no paša sākuma negribēju pieredzēt, ka tic iet bojā. — Viņš iedunkāja Keitu. — Hei, nerunāsim vairs par to. Šodien taču neviens vairs ne plika graša par to nedod.

— Laikam gan.

Viņi iztukšoja vēl katrs pa alus traukam un šūpojās krēslos. Keits iedomājās, ka paies vēl divdesmit gadi, un viņi, siltas segas pār ceļiem pārklājuši, sūks ābolu sulu un kavēsies sarunās par veselību un bērnudienām. Gadi starp sākumu un galu, aizrautības, kaisles, sieviešu, politikas un cīņu gadi būs pagaisuši, gandrīz pavisam aizmirsti. Ak, viņš cerēja, ka tā nenotiks.

Keils ierunājās: — Cik daudz mūsējo no Spenservilas aizgāja uz Boulingrīnu? Es, tu, Annija... tas ērmotais puika... kā viņu sauca — Džeiks, vai?

— Jā, Džeiks. Tas pārcēlās uz Kaliforniju, nekad vairs neesmu neko par viņu dzirdējis. Un bija vēl tā meitene — Barbara Evansa, smuka kā bilde. Pārvācās uz Ņujorku un apprecējās ar vienu naudīgu čali. Es viņu satiku klases divdesmit gadu atceres saietā.

— Spenservilas vai Boulingrīnas atceres saietā?

— Boulingrīnas. Vidusskolas klases salidojumos nekad neesmu bijis. Un tu?

— Arī ne.

— Šāsvasaras salidojumu esam palaiduši garām. Paklau, nākamgad es aiziešu, ja tu arī nāksi.

— Lai notiek.

— Boulingrīnā bija vēl viens puisis no mūsu vidusskolas, — Džefrijs turpināja. — Džeds Paucls, divus gadus jaunāks par mums. Vai tu viņu atceries?

— Kā nu ne? Viņa vecajiem pilsētā piederēja sīkpreču bodīte. Kā viņam klājas?

— Viņam Vjetnamā ievainoja galvu. Viņš atgriezās mājās, pāris gadu nomocījās un nomira. Mani vecāki draudzējās ar viņējiem. Mēs ar Geilu bijām bērēs un dalījām pretkara literatūru. Tas arī ir tāds sūdīgs darbiņš.

— Varbūt gan.

— Vai tev sāk reibt, vai esi jau pillā?

— Gan viens, gan otrs.

— Es arī, — Džefrijs noteica.

Kādu brīdi viņi parunāja par piederīgajiem, tad atcerējās šo to no Spenservilas un Boulingrīnas laikiem. Pārrunāja notikumus, atcerējās vecus draugus, uzraka vecum vecas atmiņas.

Ārā sāka tumst, lietus lija vēl joprojām. Keits ieminējās:

— Cik vien varu atcerēties, ikviens šad tad pasēdējis uz šīm lievenēm.

— Paklau, Keit, mēs pat nemaz vēl neesam veci, un tomēr liekas, ka mums jau visapkārt pulcējas rēgi.

— Es saprotu, ko tu gribi sacīt, Džefrij. Varbūt mums nebūtu vajadzējis atgriezties šurp. Kālab tu pārnāci atpakaļ uz Spenservilu?

— Nezinu. Dzīve te lētāka nekā Antiokā. Finansiāli mums diezin cik spoži neklājas. Savā cīņā par radikāļu idejām piemirsām padomāt par naudu. — Viņš iesmējās. — Man būtu vajadzējis iepirkt Aizsardzības akcijas.

— Pašreiz tā nebūtu nekāda labā investīcija. Vai tu strādā?

— Vidusskolā par skolotāju. Geila arī. Bez tam viņa ir pilsētas valdes locekle — par dolāru gadā.

— Vai tu nejoko? Kas tad balsoja par tik iesarkanu kandidāti?

— Viņas oponents tika pieķerts grēkā vīriešu tualetē.

Keits pavīpsnāja. — Ir nu gan Spenservilā atlase.

— Jāā. Novembrī viņu no turienes izlingos. Beksters viņu paņēmis uz grauda.

— Es par to nebrīnos.

— Hei, pieskaties ar to tipu, Keit. Viņš ir bīstams.

— Es likumus nepārkāpju.

— Tas nav svarīgi, draugs. Viņš nav normāls.

— Tad dariet jel kaut ko lietas labā.

— Mēs cenšamies.

— Cenšaties? Klausies, vai tad tu neesi tas tipiņš, kas savulaik mēģināja gāzt Savienoto Valstu valdību?

— Tas bija vieglāk. — Džefrijs nosmējās. — Un tas notika toreiz.

Naktstauriņi sitās mājas logu rūtīs, šūpuļkrēsli čīkstēja. Keits atplēsa vaļā pēdējās divas alus skārdenes un vienu pasniedza Džefrijam.

— Nesaprotu, kāpēc jūs abi pametāt drošas, siltas mācībspēku vietas.

— Nu redzi... sāka iet šķērseniski.

— Kas sāka iet šķērseniski?

— Viss. Gcila mācīja socioloģiju, es mācīju par Marksu, Engclsu un citiem baltās rases eiropiešiem, kas tagad nu reiz ir miruši uz visiem laikiem, droši apbedīti. Es, saproties, sēdēju savā ziloņkaula tornī un neparko negribēju redzēt, kas notiek pasaulē. Komunisma sabrukums mani pārsteidza negaidot un nesagatavotu.

— Mani arī, un man maksāja par to, lai novēršu pārsteigumus.

— Kā tā? Vai tu biji spiegs, vai?

— Stāsti vien tālāk. Tavi varoņi stāvēja uz māla kājām. Kas notika pēc tam?

Viņš pasmaidīja. — Nūjā — tā nu es vairs nesapratu — vai man pārrakstīt lekcijas pajaunam, vai izdomāt jaunu dzīvi?

— Es klausos.

— Nu tātad — manās nodarbībās nebija daudz klausītāju, un es, kas allaž biju domājis, ka braši soļoju avangardā, piepeši jutu, ka velkos pašā nopakaļā. Jēzu! Nevarēju vairs lāgā ne skuķi augšpēdu apmest. Varbūt esmu vienkārši kļuvis priekš jaunajām studentēm par vecu, bet... zini, arī tas tagad vairāk saistīts ar galvu nekā ar miesu. Vai saproti? Viņām tagad ir veseli likumu krājumi, garu garie penteri par seksuālo uzvedību... Saproties, viņas grib, lai tu tuvojies ar smukiem vārdiem soli pa solītim. Vai drīkstu atpogāt tev blūzīti... un atāķēt krūšturi... un apčamdīt krūtiņas? Nudien, bez jokiem. Vai atceries, kādi mēs bijām pirmajos kursos? Jēziņ! Sapīpējāmies zili un pucējām vaļā... Gcila arī vairs nespēja īsti noturēties laikam līdzi. Visas viņas potenciālās studentes pierakstījās uz feministu apmācībām, uz afroamerikāņu vēsturi, uz Amerikas indiāņu filozofiju, new —age kapitālismu un tamlīdzīgām būšanām. Tīru socioloģiju neviens vairs negrib klausīties. Viņa jutās... Jēzu, žēlīgais, jātcic, it kā atstādināta. Vai tiešām visa zeme tā pārvērtusies...

— Antioka varbūt nepārstāv visu zemi, Džefrij.

— Droši vien, ka ne. Bet, raugi, nekas nav tik skumji aizkustinošs kā vecs revolucionārs, kas vairs nejūt savu vietu pasaulē. Revolūcija vienmēr apēd savus bērnus. To es zināju jau pirms trīsdesmit gadiem. Nebiju tikai domājis, ka tik drīz pats iekļūšu ēdienkartē.

— Tevi izmeta?

— Nē. Tā viņi nemēdz darīt. Tikai mēs ar Geilu vienurīt pamodāmies un paši nolēmām. Aizgājām principa dēļ. Stulbi.

— Nē. Braši. Labi. Es par sevi to diemžēl nevaru sacīt. Man arī būtu vajadzējis rīkoties tāpat. Tagad mani noīsināja.

— Kāpēc? Štatu samazināšana?

— Jā. Uzvaras cena ir bezdarbs. Ironiski, vai ne?

— Jā. Bet tu tik un tā esi uzvarējis. Man klājas ļaunāk — nevaru vairs cerēt uz sociālisma paradīzi zemes virsū. — Viņš izdzēra alu un ar sparu nolika skārdeni uz galda. — Politika pieviļ. Tā sašķeļ tautu.

— To es tev jau sen teicu. — Tad Keits brīdi sēdēja klusēdams un pārdomādams Džefrija sacīto. Abiem ar bērnības draugu viņiem dzīve ritējusi dažādi, un viņi ticējuši atšķirīgām idejām, un līdz pat pēdējam studiju gadam koledžā viņiem nebija bijis nekā kopēja. Bet īstenībā viņiem bija daudz vairāk kopēja, nekā viņi paši apzinājās.

Viņi abi bija mazi puišeļi, kas spēlējās vienas skolas pagalmā, abi aizgāja mācīties uz vienu koledžu, un abi vienā dienā to pabeidza. Kā viens, tā otrs uzskatīja sevi par godīgu cilvēku, varbūt pat par ideālistu, un tiklab viens, kā otrs, jādomā, ticēja, ka dara cilvēcei labu, cik spēj. Katrs kalpoja savā armijā, kamēr daudzi citi stāvēja malā. Bet beigu beigās dažādās sistēmas abus bija pievīlušas, izmantojušas, nokalpinājušas. Un tomēr viņi bija uz vietas, vecie Spenservilas puikas, uz lievenēm sēdēdami, bija izdzēruši bez mēra daudz alus. Keits sacīja Džefrijam:

— Mēs abi esam izmesti vēstures mēslainē, mīļais draugs. Abi esam nevajadzīgas atbiras, zaudējuši savos karos.

Džefrijs palocīja galvu. — Jā, un kā būs nākamajos trīsdesmit gados — vai pratīsim aiziet pa pareizo ceļu?

— Droši vien, ka ne. Bet tās pašas kļūdas gan vairs nepieļausim.

— Nē. Bet pagātne pielīp, Keit. Ir izrunāts, ka mēs ar Geilu esot sarkanie. īsti pareizi tas nav, bet skolotāju darbā tas mums nav par labu nācis. Kā tev šķiet, ko mums vajadzētu darīt? Iestāties pie kāda mācītāja draudzē? Ceturtajā jūlijā ietērpties sarkanbaltzilās drānās? Ierakstīties republikāņos?

— Die's pasargi

— Redzi nu. Tā mēs joprojām esam radikāļi. Tur nekas nav līdzams.

— Nav gan. Un jums tas patīk. Tāpēc jau jūs esat šeit. Antiokā jūsu darbība vairs nav nekas jauns, tur tas ir vecs numurs. Šeit jūs esat neredzēti un ērmoti, tātad bīstami.

Džefrijs uzsita ar plaukstu sev pa ceļgalu. — Pareizi! Šeit laiks ir iesērējis, un tas man patīk. — Viņš cieši palūkojās uz Keitu. — Un tu? Vai tu zini, kāpēc atrodies šeit?

— Man liekas, ka zinu.

— Nu — kāpēc?

— Tāpēc... tāpēc, ka esmu cerības zaudējis ciniķis. Šeit, man šķiet, neviens vispār nezina, ko cinisms nozīmē, tālab ceru te atkopties.

— Jāā. Cinisms ir sasirdzis humors, II. Velss. Es ceru, ka tu atveseļosies.

— Es arī.

— Varbūt, ka arī es varēšu te izārstēties no sava ideālisma. Vai tu zini, kas ir ideālists? Tas ir cilvēks, kas pamanījis, ka roze smaržo labāk nekā kāposti, un tāpēc domā, ka no rozēm iznāks gardāka zupa nekā no kāpostiem. Tā ir mana problēma. Tāpēc esmu bankrotējis, palicis bez darba un izraidīts no sabiedrības. Bet es neesmu ciniķis. Tātad man ir cerība.

— Lai Dievs tevi svētī. Vai drīkst ateistam to novēlēt?

— Jebkurā brīdī. Vai esi jau pierakstījies kādā draudzē?

— Nē.

— Tev vajadzētu to izdarīt.

— Un to man saki tu, Džefrij?

— Jā... es redzēju, kāds reliģijai ir spēks — Polijā un Krievijā. Es neesmu ar to vienisprātis, bet esmu redzējis, cik tai liela nozīme raižpilnu prātu nomierināšanā. Tev viena deva lieti noderētu.

— Varbūt.

Džcfrijs nedroši nostājās uz kājām. — Tā ja, mīlīt. Man nu jāiet, vakariņas būs galdā. Atkāp rītvakar pie mums uz vakariņām, Gcila grib tevi redzēt. Mēs vēl joprojām esam veģetārieši, bet tu jau vari savu cūkgaļas gabalu paņemt līdzi. Mums ir vīns un alus. No iedzeršanas neesam atteikušies.

— To es redzu. — Keits piecēlās tikpat nedroši. — Diezin, cik rāda pulkstenis?

— Vai nav vienalga? Seši vai septiņi. Bez tam man vēl šis tas ir paglabāts. — Džcfrijs aizsteberēja līdz lieveņu pakāpieniem un drošības labad pieķērās pie margām. — Klau, vai gribi paņemt kādu līdzi? Kādu dāmu, vai?

— Nē.

— Ko tu dari seksa virzienā? Nežņaudzies nost. Šitanī pilsētā ir papilnam šķirteņu. Tās tev neteiks nē.

— Vai tu varēsi novaldīt stūri?

— Noteikti. Jābrauc pa taisnu ceļu vien. Mēs īrējam vienu lauku māju un pāris akru zemes dārzeņiem. Divas jūdzes pa šo pašu ceļu. Vecajā Baueru fermā.

— Es tevi aizvedīšu.

— Nē... ja es uzraušos, Geila mani izpestīs, bet, ja tevi pieķers, tūliņ piešūs lietu.

— Kāpēc tu tā domā?

Džcfrijs pagriezās atpakaļ, piegāja pie Keita un aplika tam roku ap plecu. Un klusu sacīja: — Tieši tāpēc jau es atbraucu pie tevis... pat ja mēs nebūtu cieši draugi, man vajadzētu tev to pateikt. Gcilai ir drošs avots policijas aprindās... pareizāk sakot, pašā pārvaldē, bet tas tev nav jāzina. Tātad fakts ir tāds, ka Beksters paņēmis tevi uz grauda, un mēs laikam abi zinām, kāpēc. Tev, vecīt, jābūt nāvīgi piesardzīgam.

— Paldies.

Džcfrijs vilcinājās, bet tad tomēr piebilda: — Nezinu, vai jums ar Anniju ir atkal nodibinājies kontakts, bet man ir tāda jušana, ka jūs abi... ko es ar to gribu sacīt? To, ka nekad neesmu spējis iedomāties jūs pa vienam... tiklīdz ieraugu Anniju, domāju par Keitu, un, kamēr šovakar te ciemojos, visu laiku domāju par Anniju, gaidīju, ka abi nāksiet pie durvīm mani saņemt, kā allaž darījāt Boulingrīnā... Ak Jēziņ, varu gan samuldēt... — Viņš pagriezās, nokāpa pa pakāpieniem un aizgāja lietū, lietussargu nepaņēmis. Keits noskatījās, kā uz tumšā, pielijušā ceļa attālinājās un izzuda viņa mašīnas aizmugures uguntiņas.

Desmitā nodaļa

Nākamais rīts atausa dzidrs, Keits gribēja pastrādāt pie mājas āra darbos, taču viss bija briesmīgi piemircis, tālab viņš iekāpa tīrās džīnās un uzvilka jaunu kreklu ar īsām piedurknēm, un aizbrauca uz pilsētu šo to vajadzīgu nokārtot.

Viņam uzmācās kārdinājums nobraukt garām Beksteru mājai, tomēr tad viņš iedomājās, ka pa šo laiku policisti jau būs atklājuši, ka viņam ir cita mašīna. Lai būtu kā būdams, nebija nekādas jēgas okšķerēt, vai viņa jau atgriezusies, jaukties viņas laika rēķinos; viņa pati zinās, kad braukt apciemot savu tanti Luīzi un kur pa ceļam iegriezties.

Aizbraucis līdz pilsētas centram, viņš atrada mašīnu stāvvietu netālu no pavalsts alkoholisko dzērienu veikala. Viņš iegāja veikalā un pārlaida skatienu izstādītajiem vīniem, tomēr neatrada neko tādu, kas viņu vilinātu. Viņš atcerējās, ka Džefrijs un Geila, tāpat kā visi, ko viņš Boulingrīnā bija pazinis, mēdza galvenokārt dzert lētos, saldos vīnus. Šodien tie liegtin noliegtu, ka vispār kādreiz būtu par tādiem ko dzirdējuši. Keits tomēr joka pēc nopirka pudeli ābolu un pudeli tā sauktā vīnogu vīna, kas īstenībā bija alkoholizēta vīnogu sula. Taču viņš iegādājās arī pudeli laba itāļu kjanti, kas arī spēs rosināt pietiekami daudz atmiņu. Samaksājis par pirkumu, viņš aizgāja atpakaļ pie bleizera un sakrāva pudeles pakaļējā sēdeklī. Paņēmis lielā, biezā aploksnē ieliktās Vašingtonas numuru plātnes, viņš devās uz pastu, kas atradās Tiesasnama laukuma rietumu puses tālākajā galā.

Pasta ēka bija viena no vecajām Federācijas laika celtnēm ar klasisku kolonādi, un agrīnajos puikas gados Keits bija raudzījies uz to dziļā bijībā un jautājis tēvam, vai to cēluši romieši, ko tēvs arī apstiprināja. Tagad viņam bija nedaudz stingrākas zināšanas vēsturē un par senajām atmiņām gribējās pasmaidīt. Tagad viņš saprata, ko Annija bija domājusi, rakstīdama par atmiņu liecībām visapkārt. Arī viņš nu atcerējās, ka bieži bija gājis tai līdzi uz pastu pirkt markas vai nosūtīt vēstules.

Pie viena lodziņa rindas nebija, un Keits piestājies pasniedza pasta kalpotājam aploksni nosvēršanai un mārku uzlipināšanai. Kamēr viņš aizpildīja pavadzīmi atpakaļadresei, kantorists dažus lodziņus tālāk ierunājās: — Uz redzēšanos, misis Bekster.

Keits pagriezās uz to pusi un ieraudzīja sievieti ar tumši rudiem matiem, kas tai sniedzās līdz pleciem, vienkāršā baltā kokvilnas vasaras kleitā ar rozā rakstiem pagriežamies uz ārā iešanu. Keits mirkli sastinga, un pasta puisis apvaicājās: — Gatavs?

— Jā. Nē... nevajag. — Viņš saburzīja atpakaļadreses pavadzīmi un izgāja ārā.

Apstājies uz pakāpieniem, viņš noskatīja ielu visā garumā uz abām pusēm, bet Anniju neredzēja, līdz beidzot tomēr ievēroja to kopā vēl ar trim citām sievietēm tuvojamies ielas stūrim. Mirkli vilcinājies, Keits noskrēja lejup pa pakāpieniem un sāka sievietēm sekot.

Viņš atmiņā bija saglabājis Anniju tādu, kāda tā izskatījās pirms divdesmit pieciem gadiem; pēdējoreiz viņš to bija redzējis tai dienā, kad aizgāja karā. Viņi bija pavadījuši nakti kopā Annijas dzīvoklītī, un rītausmā viņš bija to noskūpstījis un aizgājis. Tagad, pusmūžā, viņa vēl aizvien bija saglabājusi jaunas sievietes augumu un meitenīgo gaitu, kādu Keits atcerējās. Viņa trieca un smējās kopā ar pārējām, un viņš nevarēja labi ielūkoties viņai sejā, tikai uz mirkli pazibēja profils, kad viņa runājot pagrieza galvu.

Keits juta, ka sirds sāk strauji pukstēt. Viņš apstājās un vēroja sieviešu kvartetu. Uz ielas stūra tās apstājās un gaidīja iedegamies zaļo signālu. Keits paspēra soli uz to pusi, saminstinājās, paspēra vēl vienu soli, tad apstājās. Nu cj taču, idiot! Ej!

Iedegās zaļā gaisma, un visas četras sievietes nokāpa no ietves un devās pāri ielai. Keits stāvēja un vēroja tās. Tad Annija uzbilda kaut ko savām ceļa biedrenēm un tās visas trīs devās tālāk uz parka pusi. Annija palika nekustīgi stāvam, bet tad nāca taisnā ceļā pie viņa.

Smaidīdama tā pastiepa viņam pretī roku. — Sveiks, Keit, tik ilgi neredzēts.

Keits saņēma viņas roku. — Sveika, Annij.

— Esmu briesmīgi uztraukta, — viņa atzinās.

— Tu izskaties pavisam mierīga. Es gan tūliņ noģībšu.

Viņa smaidīja. — Šaubos gan. — Un pakāpās soli

atpakaļ. — Ļauj, lai tevi apskatu. Tu taču neesi kļuvis ne par dienu vecāks.

— Esmu kļuvis vecāks par visiem divdesmit pieciem gadiem. Cik tu labi izskaties!

— Pateicos, ser.

Viņi paskatījās viens otram acīs un vaļā nelaidās. Keits ievēroja, ka acis viņai tikpat lielas un dzirkstošas, kā bijušas, un viņa vēl aizvien lietoja viegli sārto lūpu zīmuli, kādu bija lietojusi toreiz. Viņas āda bija veselīgi dzidra, Keits brīnījās vienīgi par to, ka viņa nav iedegusi, jo zināja, cik ļoti viņa mīl sauli. Sejā, protams, bija arī pāris sīku grumbiņu, taču tās piešķīra citādi vēl tīri meitenīgajam vaigam skaistu briedumu. Reiz viņa bija glīta meitene, bet tagad kļuvusi par skaistu sievieti.

Viņš grābstījās pēc vārdiem, līdz beidzot izmocīja: — Es saņēmu tavu vēstuli. Atradu vēstuļkastītē:

— Labi.

— Kā bija Boulingrīnā?

— Bija...jauki. Skumji.

— Es arī grasījos... Bet nezināju, vai tu aizbrauci viena vai...

— Jā. Viena, kopā ar meitu. — Un tad piebilda: — Es tur meklēju tevi. Nē, ne fiziski, tu jau saproti, kā.

Keits palocīja galvu, tad paskatījās uz viņu un vaicāja: — Vai tu spēj tam noticēt?

— Nē. Es sapņoju.

— Es esmu... nē, nemāku atrast vārdus...

Viņa paskatījās visapkārt. — Vēl mēs kādu minūti varam parunāt, tad man jāiet.

— Saprotu.

— To vēstuli, ko tev nesen rakstīju, es saņēmu atpakaļ. Un tad nodomāju, ka tu esi miris.

— Nē... tas ir, gribu teikt, ka neatstāju darba vietā turpmāko adresi...

— Tik un tā. Es vairākas dienas biju satraukta un noraizējusies. — Viņa nokremšļojās un piebilda: — Likās, ka esmu pazaudējusi draugu, ar ko sarakstīties.

Keits jutās pārsteigts, ieraudzījis, ka viņai valgas acis, un jau grasījās piedāvāt mutautiņu, taču saprata, ka nedrīkst. Viņa pati izņēma lignīna mutautiņu no rokassomiņas un, izlikdamās, ka rīkojas ap vaigiem, nosusināja acis.

— Nu... — viņa dziļi ievilka elpu, — un cik ilgi tu domā te uzkavēties?

— Nezinu.

— Un kālab tu atgriezies?

Prātā viņš apgrozīja vairākas atbildes, bet tad noteica:

— Lai paraudzītos uz tevi.

Viņš redzēja, kā tā iekodās apakšlūpā, nodūra galvu, un bija skaidri jūtams, ka tūdaļ tā apraudāsies.

Keits nepavisam nejutās drošs arī par sevi, tāpēc klusēja un nemaz nevēra muti vaļā, lai runātu.

Pēdīgi tā pacēla acis un paskatījās viņā, teikdama: — Mani tu būtu varējis apskatīt jebkuru reizi, kad atbrauci uz šejieni.

— Nē, Annij, nevarēju, bet tagad varu.

— Ak Dievs... es nesaprotu, ko lai saku... vai tev... vai tu vēl joprojām...

— Jā.

Viņa atkal pacēla mutautiņu pie acīm, tad paraudzījās pāri laukumam, kur pamestā trijotne otrpus laukumam stāvēja pie saldējumu kioska un skatījās šurp uz viņu un Keitu. Viņa ierunājās: — Atlikušas vairs tikai apmēram trīsdesmit sekundes, iekams izdarīšu kādu briesmīgu aplamību.

Viņš izmocīja smaidu. — Šī jau tomēr ir un paliek ļoti maza pilsētiņa, vai ne?

— Pavisam maza.

— Gribu, lai tu zini, — viņš sacīja, — ka tavas vēstules man palīdzēja pārvarēt daudzus smagus brīžus.

— Man tavējās gluži tāpat. Tagad man jāiet.

— Kad tad mēs varēsim to kafijas tasi izdzert?

Viņa pasmaidīja. — Es aizbraukšu pie tevis. Kad došos apciemot tanti. Tikai nezinu, kad man izdosies to izdarīt.

— Es parasti esmu mājās.

— To es zinu.

— Tavs vīrs... — viņš iesāka.

— To es arī zinu. Gan zināšu, kad varēšu aizbraukt.

— Labi.

Viņa pastiepa roku, un viņš to saņēma. — Eiropā, Vašingtonā vai Ņuj°rkā mēs uz atvadām varētu

saskūpstīties.

— Spenservilā mēs atvadāmies, novēlēdami vienīgi: "Lai jums labi klājas, mister Lendrij. Bija ļoti patīkami jūs atkal satikt." — Viņa cieši paspieda Keita roku un aizgriezās.

Keits nolūkojās, kā viņa pāriet ielu un kā viņā malā trīs pārējās sievietes viņu sagaida un paņem vidū.

Brītiņu viņš palika stāvam, neapjēgdams, kur atrodas, kur novietota mašīna un ko tagad vispār vajadzētu iesākt.

Viņš juta kaklā nejauku kamolu, turpināja skatīties uz parku otrpus ielai, bet sievietes bija aizgājušas. Keitam ļoti gribējās aiziet, atrast viņu, saņemt viņu aiz rokas un pateikt draudzenēm: "Lūdzu, atvainojiet, bet mēs esam iemīlējušies un iesim paši savu ceļu."

Taču viņai varbūt nepieciešams zināms laiks, lai to pārdomātu. Viņai varbūt nemaz nepatika tas, ko viņa sastopoties ieraudzīja. Viņš vēlreiz pārdomāja nule notikušo sarunu, pārskaņoja to domās no jauna, lai atcerētos, kāda izteiksme viņai bija sejā un ko viņš šķita redzējis viņas acīs.

No tām druskām, ko viņš bija izsecinājis sarunā, varēja likties, ka viegli viņai neklājas, tomēr neko tiešu nepauda ne acis, ne seja, ne gaita. Ir cilvēki, kas nekautrēdamies tūdaļ izrāda katru aizvainojumu, katru vilšanos, katru noskumšanu. Annija Prentisa bijusi un ir mūžīgā optimiste, priecīga, dzirkstoša un dzīves nesaliekta.

Viņam savukārt pašam dzīvē nebija ļauni klājies, un izskatā viņš nelīdzinājās izdegušam tuksnesim, tomēr sirdī bija uzkrājis visas bēdas, vilšanās un cilvēciskās traģēdijas, ko pieredzējis.

Nedrīkstēja domāt par to, kā būtu izveidojusies dzīve, ja viņi būtu apprecējušies un viņiem būtu bērni. Tas būtu bijis jauki. Viņi paši vienmēr bija atzinuši, ka ir pilnīgi neapstrīdami radīti viens otram. Pašlaik vissvarīgāk bija izzināt, vai ir iespējams atsākt dzīvi no tās vietas, kur viņi bija izšķīrušies. Jaunais Keits Lendrijs, tas, kurš bija mīlējis bez ierobežojumiem un nosacījumiem, sacīja: jā.

Viņš aizgāja līdz savai mašīnai, iesēdās un iedarbināja motoru. Viņš neskaidri atcerējās, ka bija sastādījis veselu sarakstu par to, kas jānokārto, taču pagriezās un brauca mājup.

Braukdams viņš atcerējās šķiršanās dienu pirms divdesmit pieciem gadiem viņas guļamistabā Kolumbusā. Ārā ausa jauna diena, viņš jau sen bija uzcēlies un apģērbies. Nu viņš sēdēja un noraudzījās, kā Annija kaila gulēja uz muguras siltajā istabā, nolūkojās neaizmirstamajā sejas profilā un augumā, garo, uz spilvena pajukušo matu klaidā.

Toreiz viņš, protams, zināja, ka līdz nākamajai tikšanās reizei varbūt paies ilgs laiks, tomēr viņam pat prātā neienāca, ka aizritēs ceturtdaļgadsimta, pirms viņi atkal viens otru ieraudzīs. Sēdēdams viņas guļamistabā, viņš uz mirkli iedomājās par karu Āzijā, par iespēju, ka viņš varētu aiziet bojā, bet tobrīd tas viss šķita ļoti tālu. Viņi abi bija mazpilsētas bērni, kas aizvadījuši četrus idilliskus koledžas gadus, divi turpmākie gadi, ko vajadzēs aizvadīt armijā, nebija nekas vairāk kā vien gramba ceļā. Viņš raizējās vienīgi par to, ka pēc vidusskolas un koledžas gadiem, kad viņi bija nešķirami, Annija bez viņa jutīsies pagalam vientuļa.

Viņš pabeidza apmācības Fortdiksā, tomēr gaidīto atvaļinājumu nesaņēma, jo visu jaunkareivju bataljonu aizsūtīja uz Filadelfiju nekārtību apspiešanai: tur pārlieku bija

izvērsušies pretkara protesti. Atkal pasaule iejaucās cilvēku dzīvē, gluži kā kara laikā. Bet viņam tas bija pilnīgi jauns, vēl neiepazīts piedzīvojums.

Vēl gan izdevās no telefona automāta viņai piezvanīt, taču viņa negadījās mājās, un automātisko atbildētāju toreiz nebija.

Vēl vienreiz viņam patrāpījās īss izdevīgs brīdis piezvanīt, bet viņas numurs bija aizņemts. Beidzot viņš uzrakstīja vēstuli, taču pagāja vairākas nedēļas, iekams Keitu Fortdiksā sasniedza viņas atbilde. Sazināšanās tolaik nebija viegla, un turpmākajos mēnešos tā kļuva vēl grūtāka.

Domās kavēdamies, Keits sasniedza fermu un iegriezās iebraucamajā ceļā. Apturējis bleizeru dārza viņgalā pie virtuves durvīm, viņš palika sēžam pie stūres.

Viņš vēlējās sev iestāstīt, ka tagad dzīve vērsīsies uz labu, jo mīlestība ir spēks, kas pārspēj un uzvar visu. Viņš domāja, ka ir skaidrībā par savām jūtām pret Anniju, bet īstenībā pazina to vienīgi no atmiņām un vēstulēm, ne vairāk. Un kā uzzināt, ko Annija jūt pret viņu? Un kā viņi turpmāk rīkosies? Un kā turpmāk rīkosies Annijas vīrs?

Vienpadsmitā nodaļa

Pulkstenis bija septiņi vakara, kad Keits Lendrijs piestāja Geilas un Džefrija Porteru dzīves vietā — vecajā Bauera fermā. Vakari sāka rauties īsāki un kļuva vēsāki, un debesis metās tik dziļi purpurainas un mēļas, ka vedināja Keitu uz domām par rudens atnākšanu.

Vecā fermas dzīvojamā māja, aplupusi balta dēļu celtne, atradās gandrīz pie paša ceļa.

Gcila iznāca no mājas un pa nepļauto mauru devās viņu sagaidīt, kad viņš patlaban, ar vīna pudelēm un Džefrija lietussargu apkrāvies, rausās ārā no mašīnas. Viņa atbraucēju apskāva, noskūpstīja un iesaucās: — Keit Lendrij, tu taču izskaties satriecoši!

— Es, kundze, esmu tikai izsūtāmais puika, — viņš atbildēja. — Bet tu pati arī esi izskatīga un vēl joprojām proti brīnišķīgi skūpstīties.

Viņa atsmēja: — Kāds biji, tāds esi palicis.

— Jācenšas. — Īstenībā viņš Geilu bija iepazinis tikai pēdējā studiju gadā, kad Džefrijs sāka ar to saieties, un gandrīz vispār neatcerējās tās izskatu, jo tā pārlieku līdzinājās visām tālaika meitenēm — kārnu ģīmīti, ar vecmāmiņas brillēm, tieviņa, gariem matiem, bez kosmētikas, neskaistās drēbēs, basām kājām. Arī tagad viņai bija mugurā laucinieciska kleita — varbūt ļoti stilīga, mati vēl aizvien gari, un no visas tiesas — kājas kailas. Keitam iešāvās prātā — vai arī viņam varbūt nevajadzēja saposties kā sešdesmitajos gados — par godu šim gadījumam. Vēl aizvien viņa bija ļoti tieva un bez krūšturiem, kā varēja redzēt kleitas lielajā izgriezumā. Skaista

viņa nebija toreiz un nebija skaista ari tagad, bet seksīga gan — kā toreiz, tā tagad. Keits pasniedza viņai lietussargu. — Džefrijs to aizmirsa pie manis.

— Brīnums, kā viņš vēl atcerējās, kur dzīvo. Jums gan vakarvakarā abiem labi gāja, vai ne?

— Labi gan.

Viņa paņēma Keitu zem rokas un veda uz māju. — Džefrijs stāstīja, ka tu esot bijis spiegs.

— Esmu novilcis kara svārku un nolicis kara zobenu.

— Labi. Šovakar nerunāsim par politiku. Tikai par senajiem laikiem.

— Grūti vienu no otra nošķirt.

— Tev taisnība.

Viņi iegāja mājā pa diezgan izļodzītām durvīm. Geila ieveda Keitu skopi apmēbelētā dzīvojamā istabā, ko apgaismoja vienīgi rietošā saule. Cik Keits mācēja spriest, istablietas liecināja par eiropeisku minimālo modernismu un droši vien bija uz Ameriku attransportētas kastēs ar salikšanas instrukciju vājā tulkojumā no zviedru valodas. Lietussargu Geila iemeta kaktā, un viņi devās tālāk uz ēdamistabu ar tāda paša veida mēbelēm un cauri tai uz lielu virtuvi. Virtuves iekārtā saticīgi sadzīvoja īstas zemnieku virtuves iekārta un piecdesmito gadu ražojumi. Keits nolika somu ar pudelēm uz virtuves darbagalda. Geila somu izkravāja.

— Ai, ābolu vīns un stiprināta vīnogu sula, — tie ir pa manai garšai.

— Tic tikai tāpat pa jokam. Tur ir arī pudele laba kjanti. Vai atceries Džulio krodziņu netālu no kopmītnēm?

— Kā gan to varētu aizmirst? Draņķīgi spageti, pirms tos sāka dēvēt par pastu, rūtaini galdauti, notecējušas sveces ar salmiem aptītās kjanti pudelēs... Kas notika ar tiem salmiem?

— Brīnišķīgs jautājums.

Ābolu un vīnogu vīnus viņa ielika ledusskapī un pasniedza Keitam korķuviļķi, lai tas atrauj vaļā kjanti pudeli. Sameklējusi divas vīna glāzes, viņa tās piepildīja. Viņi saskandināja un uzsauca tostu:

— Par Boulingrīnu!

— Priekā!

Gcila paskaidroja: — Džefrijs ir ārā dārzā, plūc zaļumus.

Keits pamanīja uz plīts krietni prāvu kastroli, kurā kaut kas virda. Galds bija uzklāts trim ēdājiem. Groziņā uz galda gulēja rupjmaizes klaips.

Geila apvaicājās: — Vai tu sev gaļas tiesu atvedi?

— Nē. Cerēju pa ceļam kaut ko nomedīt.

— Kāda prātīga valoda, — viņa smiedamās attrauca.

— Vai tev dzīve šeit patīk? — viņš jautāja.

— Nekādas vainas, — viņa atbildēja. — Te ir mierīgi. Netrūkst tukšu izīrējamu māju, kas mums pa kabatai. Džefrija vecāki arī vēl dzīvo pilsētā, un tā nu viņš te pēdējos divus gadus tin atmiņu kamolus. Es esmu no Rikaveriforta — tas ir gandrīz tas pats, kas šeit. Un kā ar tevi? Tu jūties šeit labi?

— Pagaidām jā.

— Kā īsti — nostalģiski? Skumji? Garlaicīgi? Laimīgi?

— Tu visu nosauci pareizi. Man tikai mazliet jāsaliek pa plauktiņiem.

Gcila no jauna piepildīja glāzes, arī trešo —

Džcfrijam. — Nāc, iziesim ārā, es tev parādīšu savus dārzus.

Viņi izgāja ārā pa virtuves durvīm, un Geila uzsauca: — Mēs ejam pie tevis!

Kādus piecdesmit jardus tālāk Keits redzēja Džefriju izslienamies taisni un pamājam. Drīz vien viņš nāca pie tiem, nesdams ar dažādiem zaļumiem piestūķētu klūgu grozu. Viņš bija ģērbies platās īsbiksēs un sporta kreklā. Zaļumus Keits novērtēja par tādiem, kas būtu izmetami nezālēs, nevis cilvēkiem barībā lietojami.

Džefrijs nobraucīja rokas gar bikšelēm, tad pastiepa roku, lai sasveicinātos ar Keitu. — Cik labi, ka atbrauci.

— Kā tu pārbrauci mājās — labi? — Keits apvaicājās.

— Skaidrs, ka labi. — Viņš paņēma Gcilas sniegto vīna glāzi un sacīja: — Uz vecumdienām esmu sācis vairāk iedzert. Pie zālītes mēs ķeramies tikai īpaši izcilos gadījumos.

— Jā, — Geila paskaidroja tuvāk. — Tad mēs aizslēdzam durvis, nodzēšam gaismu, noģērbjamies pliki, uzdzenam dullumu un salaižam.

Keits neko nepiebilda, tikai paraudzījās visapkārt. — Jums ir labs dārzs.

— Jā, — Džefrijs atteica. — Mums rīcībā nodoti četri akri, un piedevām tik daudz kukurūzas, cik varam nospert. Par laimi, šie audzē saldo kukurūzu, citādi mums vajadzētu mieloties ar lopbarību.

Keits pārlaida skatienu pār dobēm. Tas bija īstens virtuves dārzs, ne gluži tāds, kādi mēdza būt fermeriem. Viņš sprieda, ka Porteri lielā mērā pārtiek no tā, kas izaug dārzā. Un viņš vairs nečinkstēja par savu likteni,

iedomādamies par savu pieklājīgo pensiju un ģimenei piederošo zemi.

— Nāc, es tevi izvadāšu, — Džefrijs aicināja.

Viņi pārstaigāja dārzu. Vesels dārza gabals bija veltīts sakņaugiem, cits — tomātiem un ķirbjiem, plašs iecirknis bija apstādīts ar pupiņām tik lielā dažādībā, kādu Keits nekad nebija redzējis. Tomēr visievērojamākais bija zaļumu dārzs ar dažādām zālēm. Šādi dārzi Spenseras apgabalā bija reti satopami. Tur auga vismaz četrdesmit dažādas garšzālcs, kā arī tādas, ko Džefrijs dēvēja par "vēsturiskām un ārstnieciskām", bez tam vēl mājturībai derīgi augi, ko varēja izmantot, vārot ziepes vai izgatavojot smaržūdeņus. Dārza galā, kur vēl nesākās tīrums, auga platā joslā dažādas pļavu puķes, kurām noteikti nebija nekāda nopietna pielietojuma — vienīgi priecēt acis un atdot sirdsmieru.

— Cik skaistas, — Keits paslavēja.

— Es no tām taisu smaržvielas — sausās smaržas un smaržīgas tējas, — Gcila paskaidroja, — vannas smaržinātājus un tamlīdzīgas lietas.

— Smēķiem arī?

Džefrijs sāka smieties. — Dieviņ tētīt! Ja mēs uzdrīkstētos! Bet nevaram riskēt.

— Man šķiet, mēs varētu gluži labi, — sacīja Geila. — Bet Džefrijs ir bailīgs kā zaķis.

Džefrijs lūkoja aizstāvēties: — Apgabala šerifs ir maķenīt gaišāks par mūsu policijas šefu un uzmana mūs. Viņš tūdaļ izkliegtu, ka tās ir baigākās narkotikas.

— Ek Džefrij, — Gcila noteica. — To vajadzētu audzēt tāpat, kā tu audzē sēnes — tumsā un barot ar sūdiem.

Nu visi trīs sāka smieties.

— Ja esam sākuši par to runāt, — sacīja Džefrijs, — tad varu pateikt, ka man ir viena vietiņa, kur ko var dabūt. Tas ir Antiokā, un apmēram reizi mēnesī es uz turieni aizbraucu. Tāpat vien — aizbraucu. — Viņš paskatījās uz Keitu un piemiedza aci.

Bija jau gandrīz satumsis, un viņi iegāja atpakaļ mājā. Geila caurdurī nomazgāja zaļumus. Džefrijs pamaisīja kastroļa saturu — izskatījās pēc sautējuma, tikai bez gaļas. Geila iešāva virumā nedaudz kjanti un tad sabēra tur zaļumus. — Lai drusciņ vēl pasautējas, — viņa piebilda.

Keitam bija savāda deja' vu sajūta, viņš atcerējās pirmo maltīti pie Džefrija un Gcilas viņu mazajā dzīvoklītī ārpus studentu pilsētiņas. Nekas daudz kopš tā laika nebija mainījies.

Geila izlēja glāzēs kjanti atlikumu un uzrunāja Keitu:

— Tu droši vien domā, ka mēs esam aizķērušies un palikuši turpat sešdesmitajos gados.

— Nē. — Jā.

— Īstenībā mēs tādi esam selektīvi. Ikvienam laikposmam, ikvienai desmitgadei ir savas labās un savas sliktās puses. Mēs, piemēram, kategoriski noraidām tagadējo, jauno feminismu un cildinām veco feminismu. Toties mēs atzīstam jauno radikālo ekoloģiju.

— Tas ir ļoti prātīgi, — Keits sausi piebilda.

Džefrijs iesmējās. — Kā tad — vecais viszinis.

— Mēs esam ērmi, — Geila smaidīdama noteica.

Keits juta, ka jāpasaka draugiem kaut kas patīkams, un

tāpēc noteica: — Man šķiet, mēs drīkstam būt tik ērmoti, cik vien vēlamies, esam to godam nopelnījuši.

— To tu pareizi pateici, — Džefrijs apstiprināja.

Keits turpināja: — Un jūs atsakāties no daudz kā

principu labad.

Geila palocīja galvu. — Neba tikai principu dēļ vien. Daļēji arī tālab, ka mēs tur nejutāmics labi. Bijām divi veci radikāļi, kurus aiz muguras apsmēja. Šiticm jauniešiem nav varoņu, — viņa piebilda. — Mēs bijām varoņi. Revolūcijas varoņi. Bet šitie zaļknābji domā, ka pasaule sākusi pastāvēt viņu dzimšanas dienā.

— Ko nu, — Džefrijs iestarpināja. — Tik ļauni nemaz nebija. Tomēr profesionāli es jutos nepiepildīts.

— Tas nav gluži tas pats, ko tu sacīji vakarvakarā, — Keits aizrādīja.

— Jā, tā sanāk. Vakarvakarā es biju piedzēries. — Mirkli padomājis, viņš atzinās: — Varbūt es vakar tiešām biju tuvāk patiesībai. Lai nu būtu kā būdams, te mēs esam un mācām neinteresanti normālus vidusskolniekus.

Geila pievērsās Keitam: — Džefrijs sacīja, ka tu esot atlaists.

— Jā, un nemaz par ātru.

— Vai šie par tevi smējās?

— Nē. Nedomāju vis. Imperiālistiski militārās izlūkdienesta aprindās veci karavīri joprojām tiek turēti godā.

— Ja tā, tad kāpēc tevi atlaida? — Geila nedevās mierā.

— Budžeta sašaurināšana... Aukstā kara beigas... nē, tā nebūs pilna patiesība. Mani palaida ganos par to, ka es šūpojos starp pilnīgu neticību un spožas atklāsmes manifestāciju. Tādas izjūtas šie saož pa gabalu, un viņiem tas nepavisam nepatīk. — Mirkli vilcinājies, viņš turpināja: — Es sāku uzdot jautājumus.

— Piemēram kādus?

— Nu, tā... reiz piedalījos vienā apspriedē Baltajā namā... Es tur atrados tādēļ, lai atbildētu, nevis, lai jautātu... — Keits pasmaidīja, atcerēdamies notikumu, ko gatavojās atstāstīt. — Es pajautāju Valsts sekretāram: "Vai jūs, ser, varētu man izskaidrot Šās valsts ārpolitiku, skaidri pateikt, kāda tā ir, lai es spētu izprast, ko jūs gribat?" Tad, protams, — Keits beigās piebilda, — skaidri varēja dzirdēt, kā uz grīdas nokrīt papīriņš ar atlaišanas pavēli.

— Un vai viņš tev to paskaidroja? — Džefrijs apjautājās.

— Viņš tiešām bija pietiekami pieklājīgs, lai to izdarītu. Bet es tik un tā nesapratu. Pēc sešiem mēnešiem atradu uz sava rakstāmgalda vēstuli, kurā bija izklāstīts viss par budžeta izdevumu samazināšanu un par priekiem, kādus var baudīt cilvēks, kas aizgājis pensijā, kamēr vēl nav vecs. Bija atstāta arī brīva vietiņa manam parakstam. Es parakstīju.

Kādu brīdi viņi klusēdami sīkiem malciņiem baudīja vīnu, tad Džefrijs piegāja pie plīts un apmaisīja virumu kastrolī, bet Geila izņēma no ledusskapja lēzenu šķīvi ar sagrieztiem dārzeņiem un trauku ar pupiņu mērci, ko nolika uz darbagalda. Viņi kādu brīdi krimšķināja dārzeņus.

Pēc laiciņa Džefrijs noteica: — Tīri izklausās, ka tu esi aizgājis principa dēļ.

— Nē, mani palūdza, lai es budžeta apsvērumu dēļ aizeju pensijā agrāk par noteikto vecumu. Tā skanēja paziņojums presē un diplomātiskajā notā. Tā tas notika. — Paskaidrojumam Keits piebilda: — Mans darba uzdevums bija atklāt objektīvas patiesības, bet patiesībai allaž nepieciešami divi — viens, kas runā, otrs, kas klausās. Taču tie, kam jāklausās, neklausījās. Īstenībā viņi nebija klausījušies jau divdesmit gadu, bet man pagāja divi gadu desmiti, līdz es to atšifrēju. — Mirkli padomājis, viņš noteica: — Priecājos, ka esmu no turienes projām un atrodos šeit.

Geila palocīja galvu. — Par to mums arī sava dziesmiņa dziedama. Te nu mēs visi esam — atpakaļ laukos, kur mēsli vismaz ir lieti izmantojami dārzā. — Viņa atvēra ledusskapi un izcēla ārā ābolu vīnu un spirtoto vīnogu sulu, ko Keits bija atvedis, un sacīja:

— Vai tu sitos atceries, Džefrij? Astoņdesmit deviņi centi par pudeli. Cik tu šodien par tām maksāji, Keit?

— Ak — četrus dolārus gabalā.

— Gatavā laupīšana, — Džefrijs nodusmojās. Tad atskrūvēja ābolu dzirai vāciņu un paostīja pudeli. — Norūdzis. — Viņš izlēja vīnu trijās uz galda noliktajās ūdens glāzēs. Geila tur iemeta piparmētru lapiņas, un viņi saskandināja. Džefrijs uzsauca tostu:

— Par pagājušajām dienām, par mūsu jaunības draugiem, par ideāliem un cilvēcību!

Geila papildināja: — Par gaišu nākotni bez kodolieroču draudiem!

Viņi izdzēra vīnu un nolika glāzes uz galda, tad pārspīlētā tīksmē nočāpstināja un pasmējās. Džefrijs bilda Keitam:

— Nemaz nebija slikts. Vai tev ir vēl?

— Nē, bet man zināms avots.

— Man vēl ir kaut kas krājumā, — sacīja Gcila, izcēla no ledusskapja vīnogu sulas pudeli un nolika to uz galda, pati apsēzdamās. Džefrijs atnesa no darbgalda šķīvi ar sagrieztajiem dārzeņiem. Viņi sāka grauzt pupiņu tumē pamērcētus dārzeņus, un Keits slavēja viņu izcilo prasmi dārzniecībā. Viņi savukārt to uzklausīja kā vērtīgu komplimentu no fermera dēla mutes.

Kādu brīdi Džefrijs un Keits tērzēja, kavēdamies atmiņās par vidusskolas laikiem. Geila apsūdzēja viņus garlaicībā, un viņi pārslēdzās uz pēdējo studiju gadu Boulingrīnā. Geila sameklēja krūzi vīna un nolika to vīriem priekšā. Džefrija pienākums laikam bija uzmanīt un maisīt virumu, kamēr Gcila gādāja, lai glāzes būtu piepildītas.

Keits jutās visai omulīgi, kaut gan īstenībā viņam nebija gandrīz nekā kopēja ar namatēvu un namamāti, izņemot skolas laiku atmiņas. Un pat tad viņš nebija pārāk interesējies par mazo, kārno Džefriju Porteru, lai gan visus vidusskolas gadus viņi satika labi — droši vien tāpēc, ka abi bija intelektuāli zeļļi un pusaudžu gados vēl neinteresējās ne par politiku, ne kariem, ne dzīvi.

Koledžā viņi turējās kopā tāpēc, ka abi bija atnākuši no vienas pilsētiņas un abiem vēl vajadzēja iejusties jaunajā vidē. Tā viņi, kaut arī Keits vēlāk negribēja to atzīt, kļuva draugi.

Taču, kad karš sašķēla un polarizēja studentu pilsētiņu, viņi konstatēja, ka daudzējādā ziņā atrodas atšķirīgās pozīcijās. Gluži tāpat kā Pilsoņu karš, arī Vjetnamas karš un tā tālākā ievirze sacēla brāli pret brāli, kaimiņu pret kaimiņu un draugu pret draugu. Paraugoties atpakaļ, saprātīgiem cilvēkiem vēlāk būtu vajadzējis no jauna atrast kopīgu platformu. Bet Keits, līdzīgi daudziem citiem, pazaudēja kādreizējos mīļos draugus un ieguva jaunus, ko nemaz sevišķi nekāroja. Viņa un Džefrija attiecības izbeidzās ar kautiņu studentu biedrības namā. Džefrijs no laika gala nebija bijis nekāds dūru varonis, un Keits to notrieca pie zemes ikreiz, tikko tas slējās kājās. Beigu beigās Keits aizgāja, bet Džefriju aiznesa.

Gandrīz pusotru gadu pēc šī notikuma Džefrijs aizrakstīja Keitam uz Vjetnamu, kad bija dabūjis adresi no Keita mātes, kas ļoti priecājās, ka var iedot to dēla vecajam draugam. Keits cerēja, ka šī vēstule nozīmēs samierināšanos un draugs

apvaicāsies, kā Keitam klājas kara gaitās. Keits, vēstuli atplēsdams, jau prātoja, ko draugam atbildēt. Un tad izlasīja: "Mīļo Keit, vai šodien esi jau kādu bērneli nogalinājis? Parūpējies par visu sieviešu un bērnu kārtīgu uzskaiti, ko būsi piebeidzis. Armija Tevi apbalvos ar ordeni" un vēl daudz ko tādā pašā garā.

Keits atcerējās, ka toreiz bija juties vairāk saniknots nekā sāpināts, un, ja Džefrijs toreiz būtu gadījies pa rokai, tad būtu to nositis. Tagad, palūkojoties atpakaļ, viņš skaidri redzēja, cik tālu viņi visi aizstaigājuši pa ārprāta ceļu.

Bet bija pagājis ceturtdaļgadsimta, Džefrijs bija atvainojies, Keits bija atvainošanos pieņēmis, un viņi, jācer, abi kļuvuši par citādiem cilvēkiem.

Tik tālu atmiņās aizgājis, Keits vairs nevarēja nedomāt par Anniju. Viņa bija izstudējusi augstskolā. Aizbraukusi ceļojumā uz Eiropu, apprecējusies, viņai bija bērni, divus gadu desmitus viņa nodzīvojusi ar citu vīrieti, bijusi ar to kopā divdesmit Ziemsvētkos, divdesmit dzimšanas dienās un kāzu atceres reizēs, tūkstošiem reižu sēdējusi ar to pie brokastīm un pusdienām. Keitam Lendrijam ar Anniju Beksteri šodien droši vien nebija vairāk kopēja kā ar Džefriju. No otras puses, ar Džefriju Porteru viņš nebija gulējis pilnus sešus gadus. Tas viss viņam tagad jukujukumis malās pa galvu.

— Hei, Keit! Vai tu kaut kā velc galus kopā? — ievaicājās Gcila.

— Nē... es...

Džefrijs piecēlās un aizgāja pie pavarda. — Gatavs. — Viņš sapildīja sautējumu trijās bļodiņās un bez starpgadījumiem nogādāja tās uz galda. Gcila sagrieza maizi šķēlēs, piebilzdama: — Pašcepta.

Viņi sāka ēst. Maize garšoja līdzīgi tai, ar kādu Keits dažkārt pacienāja zirgus vai citus lopiņus, bet sautējums bija garšīgs.

Saldajā ēdienā bija mājās cepta zemeņu plātsmaize, kas arī bija garšīga, bet zāļu tējas smarža Keitam atgādināja dažas vietas Āzijā, ko viņš gandrīz jau bija aizmirsis.

— Vai Džefrijs tev pastāstīja, ka es esmu pilsētas valdes locekle? — Gcila apvaicājās.

— Pastāstīja. Apsveicu.

— Ir vērts. Manu oponentu pieķēra vīriešu mazmājiņā meņģējamies ar vienu.

Keits pavīpsnāja. — Vai tad tādas lietas tagad kļūst par problēmu?

— Man pašai caur rokām izgājis ne mazums puišu, bet tas bija citādi, — Geila teica.

Skaidrs, ka viņi visi trīs bija apskurbuši, tomēr šī piezīme Keitu kaut kā nepatīkami apmulsināja.

— Bet es nekad neesmu pieķerta vīriešu mazmājiņā, — Geila turpināja. — Novembrī mana pretiniece būs kaut kāda cīrīga republikāņu dāmiņa, kam smadzeņu vietā galva pilna ar mēsliem. Visnejēdzīgākais, ko viņa dara, ir staigāt baltās drēbēs vēl pēc Darba svētkiem.

Sarunā iejaucās Džefrijs: — Mums ir diezgan daudz cilvēku, kas vēlas šito pilsētu un valsti iegriezt pareizās sliedēs. Mums ir izstrādāts iekšpilsētas restaurācijas plāns, lai attīstītu tūrismu, radītu jaunas darba vietas, apturētu komerciālās rajonēšanas neprātīgu izvēršanu. — Džefrijs turpināja klāstīt Spenservilas un Spenseras apgabala atdzīvināšanas plānus.

Keits, brīdi noklausījies, atgādināja: — Tātad jūs esat atgriezušies pie nodoma rīkot apvērsumu pret Savienoto Valstu valdību.

Džefrijs pasmaidīja un atbildēja: — Domā globāli, rīkojies lokāli. Tāda ir deviņdesmito gadu devīze.

— Jauki, — Keits piekrita, — izklausās pēc labo, vecmodīgo Vidējo rietumu dedzīgajām reformām. Atceries?

— Protams, — Džefrijs atteica. — Bet šitā doma velk tālāk. Mēs interesējamies arī par ekoloģiju, par valdību ar tīrām rokām, par veselības aizsardzību un citām dzīves izvirzītām vajadzībām, kas nav saistītas ar veikaliem un komerciju.

— Labi. Arī es par to interesējos. Es tiešām redzu to, ko šeit saskatāt jūs, un arī man ir ienākušas prātā līdzīgas domas. Tomēr neceri, ka visi dalās ar tevi šādos uzskatos. — Keits sacīja un paskaidroja tuvāk: — Esmu, mīlīši, apbraukājis visu pasauli, bijis malu malās, un par vienu lietu esmu drošāks nekā par jebko: ikvienai tautai ir tāda valdība un tāda sabiedriskā iekārta, kādu tā ir pelnījusi.

— Nek|ūsti cinisks, — Džefrijs aizrādīja. ŠI vēl joprojām ir valsts, kur krietni cilvēki daudz ko spēj grozīt.

— Ceru, ka tā ir.

Sarunā iejaucās Geila. — Vai jūs abi nerimsicties ar savām filozofiskajām diskusijām! Mūsu problēma ir skaidra. Tiklab pilsētas, kā apgabala vadība kļuvušas letarģiskas, daļēji korumpētas, bet vislielākoties — dumjas. — Viņa paraudzījās uz Keitu. — Ja gribi zināt, tavas bijušās draudzenes vīrs Klilš Beksters atrodas visas šīs būšanas pašā sirdī.

Keits neatbildēja.

Geila turpināja: — Tas nckrietnelis nežēlīgi šantažē cilvēkus. Smcrdeļstāds, kas izaudzis no Dž. Edgara Hūvcra dīgļa. Tam draņķim ir vesela kartotēka ar visādiem šantāžas materiāliem, arī par mani. Viņš man parādīja savākto dosjē, tas sūdagabals iedomājas, ka uzstāsies man par tiesnesi — ar visu to, ko sagramstījis.

Keits paskatījās uz viņu un sacīja: — Esi uzmanīga ar to tipu.

Nu viņi visi sēdēja kādu brīdi klusēdami, līdz Džefrijs atkal ierunājās: — Viņš ir varmāka, un, kā parasti visi varmākas, gļēvs.

— Arī gļēvulis var kļūt bīstams, ja tam rokā ierocis, — piezīmēja Keits.

Džefrijs palocīja galvu. — Jā, bet mēs nebaidāmies. Man ir gadījies sastapt kareivjus ar šautenēm un man pretī pavērstiem durkļiem, Keit.

— Varbūt tu esi sastapies ar mani, Džefrij. Vai tu biji Filadelfijā sešdesmit astotā gada rudenī?

— Nē, un mēs nebijām arī tur, kur zaldāti patiesi sāka šaut, bet mūsu draugi tur bija, un varu tev droši teikt, ka es noteikti arī būtu tur bijis, ja vien zinājis, kas tur notiks.

Keits palocīja galvu. — Jā, droši vien tu būtu tur bijis. Bet tie bija citi laiki un varbūt arī pati lieta bija cildenāka. Tomēr nevienam nav jāiet bojā zonālas ierīcības labad.

Un atkal labu brīdi neviens neizteica ne vārda. Klusēdami viņi dzēra vīnu no atnestās krūzes, sveces viegli plīvoja vēsmā, kas plūda no loga. Keits juta pļavu puķu un sausseržu smaržu, neiedomājami burvīgu visādu smaržu sajaukumu.

Tad Gcila jautāja Keitam: — viņu zini?

Vai tu kaut ko par

— Par ko?

— Par Dž. Edgaru Beksteru?

— N5. Man šķiet, es viņu mazliet atceros no vidusskolas. Bet toreiz viņš par izcilu saprātu neliecināja.

— Ak, — Džcfrijs sacīja, — es viņu atceros gluži labi. Viņš sevišķi nav mainījies, tāda pati mēslu vabole vien, kā bija. Tā ģimene ir diezgan naudīga, bet galviņā nekas, un uzvedības arī nav. Vai atceries — Beksteru bērniem vienmēr kaut kas sagāja dēlī — puikas bija varmākas, un meitenes visas jau bija gaidībās, kad gāja pie altāra. Tādās mazās pilsētelēs kā mūsējā veci ļaudis teiktu: "Tanī dzimtā ir sliktas asinis."

Keits neatbildēja. Skaidrs, ka Džcfrijs un Gcila nebija nolēmuši tukši patenkot vai izsūdzēt viņam bēdas. Tie gribēja viņu savervēt. Šādas metodes viņš pazina.

Gcila sacīja: — Viņš ir briesmīgi greizsirdīgs un ar stipri īpašnieciskām tieksmēm. Tagad es runāju par viņa laulību. Annija, starp citu, vēl joprojām ir ļoti glīta un pievilcīga, un tāpēc misters Beksters sargā viņu kā vanags. Turklāt, cik man nācis ausīs, viņa kā sieva esot pati pilnība, bet viņš tam netic. Mūsu paziņas, kas dzīvo tai ielā, stāsta, ka viņš, ikreiz kad pats neesot pilsētā, liekot savu māju nepārtraukti uzmanīt. Pirms pāris nedēļām tur vienu rītu ap pulksten pieciem notikusi kaut kāda šaudīšanās. Viņš pats esot bijis mājās. Kaimiņiem vēlāk paskaidrots, ka noticis mazs negadījums.

Keits neko neteica, un arī viņa seja neko neizpauda, izņemot varbūt vienīgi ierastu, pieklājīgu, ne pārāk lielu interesi un vieglu skepsi tad, kad monologs sāka ritēt atstāstāmajā izteiksmē. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš atkal sēdētu kādā kafejnīcā Eiropā un noklausītos kārtējo pienesumu par šo vai par to.

Gcila turpināja: — Viņš nav patīkams cilvēks, bet ļaudīm iznāk ar viņu darīšanas. Pat viņam padotie, kas viņa vadībā strādā, zina viņa lopisko raksturu un brutālumu. Un tomēr kaut kādā perversā veidā viņš prot būt pievilcīgs un tīkams. Viņš ir no vecās skolas, sasveicinoties allaž piecērt pirkstu pie cepures, visas sievietes uzrunā par kundzēm, ar dziļu cieņu izturas pret pilsētas tēviem, garīdzniekiem un tamlīdzīgi. Ir pat zināms, ka viņš paķizina bērneļus un palīdz veciem tantukiem pāriet pār ielu. — Geila pavīpsnāja un nobeidza savu stāstu šādi: — Bet viņš arī iekniebj viesmīlēm dibenā un dažai labai dāmītei piepalīdz, ja tai grūti tikt ārā no drēbēm. Šitais vīrs esot kā tāds negants sesks. — Geila ielēja glāzēs pēdējās vīna paliekas.

Keits klausījās naktsputnos un sienāžu sisināšanā. Kaut kā viņam likās, ka tic stāsti nav nekas jauns, kaut arī tieši dzirdēt bija kas cits, nekā tikai nojaust. Kaut kur dziji prātā, kur mitinājās no laika gala iemācītie morāles principi, vīdēja doma, ka neklājas prātot par cita laulības izjaukšanu, cita cilvēka mājas un ģimenes izpostīšanu. Aizvadītajos garajos gados viņš vairākkārt bija iepinies situācijās, ko varēja nosaukt par ne pārāk delikātām, lāgiem pat par visai apšaubāmām, bet tas bija tad un citur. Šoreiz tas ir šeit un tagad. Šeit ir mājas. Un tomēr — ja ticēt Geilai un Džcfrijam, tad Beksteri nav īsti laimīgs pāris, un misters Beksters nav normāls, un misis Beksterei nepieciešama palīdzība. Varbūt.

Atkal sāka runāt Džefrijs. — Profesionāli tas tēvainis ir gatavais neandertālietis. Viņam ir nopietna problēma ar pusaudžiem. Tic puikas šajā pilsētiņā, tāpat kā visur, protams, ir ērmīgi, noaudzē matus līdz pleciem vai vēl garākus vai arī noskuj galvas kā kāļus un ģērbjas pēc ķēma, un dārdina tās savas mūzikas kastes, ka skan pa visu parku, un vazājas apkārt un tamlīdzīgi. Bet dažu mērkaķi jau arī mēs savā laikā palaidām. Taču Beksters nemēģina puikām palīdzēt, viņš tos lamā un vajā. Viņa policijas kadros nav neviena jaunatnes inspektora, viņam nav nācis prātā izstrādāt kādu ārpusskolas nodarbību programmu. Viņam ir tikai patruļmašīnas, kārtībnieki un cietums. Pilsēta mirst, bet Beksters to neredz. Viņš zina vienīgi likumu un kārtību, un nekā cita.

— Rūpēties par likuma izpildi un kārtību taču ir viņa darbs, — Keits piebilda.

— Kā tad, — Džefrijs piekrita, — bet es tev pastāstīšu vēl ko. Arī šinī ziņā viņš nav nevainojams. Pagaidām mums Šeit vēl ir zems noziedzības līmenis, bet sāk kļūt nelādzīgāk. Uzradušās narkotikas. Ne jau laba zālīte, nē — nikna ķīmija, un Beksteram nav rokā neviena pavediena par to, kas pērk, kas pārdod. Noziegumu un arī noziedznieku raksturs ir mainījies. Atgadās varmācība ģimenēs, nozagtas vairākas mašīnas, šogad notikušas divas izvarošanas, un reiz ieradās bruņota banda, kas iebruka Tirgotāju bankā. Noziedzniekus notvēra pavalsts policija, ne Beksters. Pavalsts piedāvāja Spenservilas policijai modernu apmācību kursu, bet Beksters instruktorus nepieņēma. Viņš ne par kādu naudu negrib, lai kāds uzzinātu, cik neizglītots un nemākulīgs ir viņa gestapo korpuss.

Keits neko neteica. Viņš klusībā bija pat tik iecietīgs, ka domāja — lai nu kā ar citām lietām, tomēr Klifs Beksters ir ass un centīgs, apzinīgs policists. Pretīgs cilvēks, bet krietns vadītājs, kas redz savu pienākumu rūpēties par sabiedrības drošību. Taču, no otras puses, atgadījums universālveikala stāvvietā, policistu izturēšanās liecināja, ka šeit darīšana ar korumpētu policiju.

Džclrijs turpināja: — Beksters pēdējā laika nelielajā noziedzības uzplūdā vaino narkotikas, un daļēji viņam ir taisnība. Taču viņš bez tam vaino arī skolas, televīziju filmas, mūziku, videosalonus, seksa žurnālus un visu iespējamo. Labi, varbūt arī tur viņam zināma taisnība, bet viņš neprot saskatīt visu nelabumu ciešo saistību ar bezdarbu, ar pusaudžu garlaikošanos, ar dažādu izdevību un ierosmes trūkumu.

— Džefrij, — Keits viņu pārtrauca, — kad gan kāda Amerikas mazpilsēta bijusi citāda? Varbūt tieši stingra policijas vara un noteikšana tai ir pats nepieciešamākais. Raugi, progresīvi risinājumi varbūt ir ļoti noderīgi lielās pilsētās, bet mūsējā nav ne Kolumbusa, ne Klīvlenda, mīļais draugs. Šeit mums nepieciešams, lai sīkas problēmas tiktu arī sīki risinātas. Uz lietām, mīlīši, jāskatās reāli.

— Labi, — Gcila piekrita, — mēs labprāt pieņemsim realitāti. Mēs vairs neesam nemanīgi ideologi ar mežonīgi ieplestām acīm, kādi reiz bijām. Bet problēmas ir palikušas tās pašas. — Un skaidri Keitam noprasīja: — Vai tev tas rūp?

Mirkli padomājis, Keits atbildēja: — Jā, tā ir mana dzimtā pilsēta. Es cerēju, ka varbūt te nav notikušas nekādas lielās pārmaiņas un es varēšu te mierīgi un bez raižu padzīvot, bet nu redzu, ka jūs abi man neļausiet baudīt miera dzīvi.

Gcila pasmaidīja un noteica: — Veci revolucionāri tā neizgaro kā veci zaldāti, Keit. Tie gluži vienkārši atrod jaunu mērķi, kura labā cīnīties.

— To es redzu.

Geila turpināja: — Mēs domājam, ka Beksters būs ievainojams: viņam dienestā ir radušās dažas tādas problēmas, ko mēs ceram izmantot.

— Varbūt viņam nepieciešama vienīgi apspriešanās, apmācība jūtīgumā. Tā taču ir metode, kādu jūs, progresīvie, izraugāties noziedznieku labošanai. Kālab tādā pašā veidā neizturēties pret policistiem?

— Es saprotu, ka tu centies mums sagrozīt galvu, — sacīja Gcila, — un to tu labi pieproti, bet es zinu arī, ka tu esi saprātīgs cilvēks. Tu zini vai arī drīz izdibināsi, ka Klifs Beksters ir neglābjams — gan profesionālā, gan garīgā, gan visādā citā ziņā viņš ir beigts un pagalam. Ak debess, un viņš to zina. Un kļūst tramīgs kā slazdā ieskrējusi žurka un līdz ar to ļoti bīstams.

Un, Keits nodomāja, tas noteikti viņu nepadara par labāku laulāto draugu.

Gcila sacīja: — Mums šķiet, ka nobriedis laiks panākt viņa atlaišanu no darba. Mums gauži nepieciešama morāla uzvara, kaut kas, ar ko galvanizēt sabiedrisko domu. — Un piebilda: — Ar tavu aizmuguri, Keit...

Keits viņu strauji pārtrauca: — Ko gan tu zini par manu aizmuguri? Itin nekas no tā, ko šovakar jums teicu, nedrīkst izskanēt ārpus šīs mājas sienām.

Gcila piekrītot palocīja galvu. — Labi. — Tātad tu varēsi mums palīdzēt ar savu inteliģenci, aso prātu un pievilcību. Tev jāpiebiedrojas mums:

— Ko nozīmē "mums"?

— Tā vienkārši ir reformatoru grupa.

— Vai man jākļūst par demokrātu partijas līdzjutēju?

Džcfrijs iesmējās. — Ak Die's, nē jel! Mums nav nekādas

partijiskas piederības. Mūsu domubiedri ir dažādu profesiju cilvēki, kas pieder dažādām partijām un dažādām sabiedriskām šķirām — garīdznieki, uzņēmēji, skolotāji, fermeri, mājsaimnieces — ja gribi zināt, mūsu pulkā ir gandrīz visi Annijas radi.

— Vai tiešām? Tad man jābrīnās, kā Beksteru ģimenē izskatās pie Pateicības dienas mielasta galda.

Džefrijs tūda] paskaidroja: — Tāpat kā lielākā mūsu atbalstītāju daļa, arī viņi savu nostāju vēl nav atklājuši. — Un Džefrijs noprasīja: — Vai varam ar tevi rēķināties?

— Nu tā... — Patiesībā Keitam bija pašam savi iemesli neieredzēt Klifu Beksteru — tas, proti, bija precējies ar Anniju Beksteri. Tāpēc viņš sacīja: — Nūjā... es nezinu, cik ilgi te uzturēšos.

— Man radās iespaids, ka paliksi uz dzīvi, — Džefrijs atgādināja.

— To es vēl droši nemāku teikt.

Geila sacīja: — Mums nenāk ne prātā prasīt, lai tu satiecies ar viņu Lielajā ielā dienas vidū uz divkauju. Pasaki vienīgi, ka esi ar mieru mums palīdzēt no viņa atbrīvoties.

— Lai notiek — principā. Labprāt palīdzēšu atbrīvoties no jebkura korumpēta ierēdņa.

— Labi. Tātad Klifs Beksters. Nākamnedēļ ceturtdienas vakarā Sentdžeimsa baznīcā notiks sapulce. Vai tu zini, kur tas ir?

— Jā. Tā ir mana vecā baznīca. Kālab jūs satiekaties ārpus pilsētas?

— Cilvēki nevēlas pārāk krist acīs ar piedalīšanos šajā sapulcē, Keit. Tas tev jāsaprot.

— Ls saprotu. Bet vai jūs šo revolucionāro melodrāmu maķenīt nepārspīlējat? Mēs dzīvojam Amerikā. Ejiet taču pulcēties uz rātsnamu. Jums ir tiesības to darīt.

— Nav iespējams. Pagaidām vēl ne.

Keits lāgā nespēja izprast, cik šajās izdarībās bija abu Porteru vēlēšanās uzturēt pie dzīvības revolucionāro romantiku un cik bija patiesa nemiera un baiļu. Viņš sacīja: — Domāju, ka aiziešu uz sapulci.

— Labi. Gribi vēl plātsmaizi? Tēju?

— Nē, paldies. Jāpošas mājup.

— Vēl ir agrs, — noteica Geila. — Nevienu no mums rīt lieli darbi negaida. — Viņa piecēlās. Keits nodomāja, ka viņa gatavojas novākt traukus, tāpēc arī piecēlās un savāca savus ēdiena un dzēriena traukus.

— Liec vien nost, — Geila sacīja. — Mēs vēl aizvien dzīvojam cūcīgi. — Paņēmusi Keitu zem rokas, viņa to ieveda dzīvojamā istabā.

Džefrijs sekoja viņiem nopakaļ, nesdams trauku ar sausajām smaržām. Viņš pavēstīja:

— Pusdienas bija lieliskas, sarunas rosinošas, un tagad, atpūšoties te dzīvojamā istabā, baudīsim pēcmaltītcs dūmu.

Geila iededza divus kvēpināmos trauciņus un apgaismoja tumšo istabu ar divām smaržīgām svecēm. Džefrijs sakrustotām kājām apsēdās uz grīdas pie zemā kafijas galdiņa un vienas sveces gaismā izplāja uz galda cigarešu papīriņus, uz kuriem no smaržu trauka uzbēra smēķa materiālu.

Keits vēroja, kā Džefrijs sveces gaismā veikliem pirkstiem uzripināja un pēc tam tikpat aši ar mēles galu aplaizīja piecas glītas, līdzenas cigaretes, un tas viņam prasīja mazāk laika nekā vecam fermerim viena smēķa uztīšana.

Geila ielika atskaņotājā lenti un arī apsēdās uz grīdas, atspiezdama muguru pret klubkrēslu.

Džefrijs aizkūpināja vienu smēķi, ievilka dūmu, tad pasniedza cigareti tālāk Keitam. Keits mirkli gan vilcinājās, tad arī ievilka dūmu un pāri kafijas galdiņam sniedza smēķi Gcilai.

Skanēja bītlu mūzika, sveces plīvoja, gaisā karājās vīraka un marihuānas smarža. It kā atkal būtu 1968. gads.

Cigaretes izdegulis beigās tika pieturēts ar pinceti, bet pēdējā palicciņa rūpīgi ielikta trauciņā, lai vēlāk to varētu izmantot pīpē, kas arī bija nolikta uz galda. Ceļojumu sāka otra cigarete.

Protokolu un pārējo rituālu Keits atcerējās, it kā būtu to visu darījis nupat vakar. Runāts daudz netika. Ja arī kāds izmeta pa vārdam, tad nekādas lielās jēgas tam nebija.

Geila tomēr ierunājās — klusajā, mazliet piesmakušajā balsī, kas saderējās ar kaņepīti, un pateica: — Viņai vajadzīga palīdzība.

Keits nelikās to dzirdam.

It kā runādama pati ar sevi, Geila vēl piebilda: — Es nesaprotu, kā un kāpēc sievietei jāpanes tāda dzīve... Es nedomāju, ka viņš to nomoka fiziski... viņš izvaro tās prātu.

Keits pasniedza viņai cigareti, teikdams: — Pietiek.

— Kas pietiek? — Viņa paņēma smēķi un turpināja: — Jūs, mister Lendrij, tā atrisinātu savu problēmu un vienlaikus ari mūsējo... — viņa izpūta ievilktos dūmus. — Vai es pareizi sacīju?

Keitam bija kļuvis grūti sakārtot domas, bet pēc dažām sekundēm, varbūt pēc dažām minūtēm viņš dzirdēja pats savu balsi sakām:

— Gcil Portcr, esmu strīdējies uz nebēdu ar gaišākajām galvām pasaulē, sakrājis pieredzi ar sievietēm tādā daudzumā, ka varētu par to sarakstīt grāmatu... tāpēc necenties izvarot manu galvu... — Viņš domāja, ka tieši to gribējis pateikt. Vismaz kaut ko ļoti tuvu tam.

Geila nelikās viņu dzirdam un turpināja runāt: — Man viņa vienmēr patika... tas ir, mēs nebijām nekādas ciešās draudzenes, bet man... viņa nevarēja nepatikt... vienmēr smaidīja, vienmēr darīja kādu labu darbu... goda vārds, apvemties gribējās... bet sirds dziļumā es viņu apskaudu, zini... un tagad viņa dzīvo vienā mierā ar to vīru... it kā tas viņu nemaz neskartu... it kā viņai viss vienalga...

— Kolumbusā viņa iesaistījās kaut kādā pretkara kustībā vai uzsāka ko citu tamlīdzīgu.

— Pareizi? Īlei! Un tev tas koda kaulā, ko?

Keits neatbildēja vai domāja, ka neatbild. Nu viņš vairs neatšķīra, vai tikai domā vai arī ko pasaka.

Šķita, ka istabā uz ilgu laiku iestājies klusums, tad Geila atkal sāka runāt:

— Es domāju tā, Keit, ja arī tu šitc neizdari neko vairāk, ja tu arī ar savu dzīvi neizdari neko vairāk pēc tam, kad esi uzvarējis un iekarojis visu pasauli, tad vienu gan izdari... izrauj to sievieti viņam no nagiem.

Keits pūlējās piecelties. — Man šķiet, es došos tagad uz mājām.

— Ko niekus, draudziņ, — Džefrijs atsaucās. — Tu pārgulēsi tepat. Pašlaik tu nespēj aiziet ne līdz ārdurvīm.

— Nekā, man jāiet...

Iejaucās Geila. — Viss norunāts. Visas runas izrunātas. Nekādu asu draņķa runu vairs. Atkūstiet, mīlīši! — Viņa padeva smēķi tālāk Džefrijam, apmainīja mūzikas lenti un sāka dejot.

Keits noskatījās, kā viņa kustas nemierīgajā sveču gaismā. Gracioza, viņš nodomāja, redzēdams tievo augumu lokāmies jaukā saskaņā ar mūziku. Deja pati par sevi nebija sevišķi erotiska, bet Keits sen nebija izjutis sievieti un tagad visai stipri satraucās.

Džcfrijs, šķiet, palika vienaldzīgs pret sievas fugām un koncentrējās uz sveces liesmu.

Keits novērsās no Gcilas un palīdzēja Džctrijam skatīties liesmā.

Viņš neapjēdza, cik laika pagājis, dzirdēja vienīgi, ka lente atkal apmainīta, tagad tur spēlēja "Klusuma skaņas" un Džcfrijs pavēstīja, ka tas ir pēdējais smēķu muzikālais pavadījums, pēc tam Keits ievēroja, ka Geila atkal sēž viņam pretim un sūc cigareti.

Atkal, it kā pati ar sevi sarunādamās, viņa apcerēja: — Hei, atcerieties — neviena krūštura, blūzes caurspīdīgas, kailpcldēšanās, grupu sekss, nekādu slepkavīgu slimību, nekādas aiztures, nekādu Antiokas seksuāluzvedības normu, vīrieši un sievietes, kas cits citam patiesi patika. Atceraties? Es atceros. — Un pēdīgi: — Ak Dievs, kas ar mums noticis?

To laikam neviens nezināja, tāpēc arī neatbildēja.

Keitam prāts sevišķi rosmīgi nedarbojās, bet arī viņš atcerējās labākus laikus, kaut gan viņa labo laiku atmiņas stipri atšķīrās no Gcilas vai Džefrija atmiņām. Svarīgi bija vienīgi tas, ka toreiz itin viss bija labāk, un pēkšņi sirds viņam skaudri iesāpējās aiz asas zaudējuma izjūtas, ilgās un sentimentalitātē, pie kā daļēji bija vainīga kaņepīte, daļēji šis vakars un daļēji tas, ka zaudējums bija patiess.

Geila viņam nepiedāvājās, ko viņš izjuta kā atvieglojumu, jo nezināja, ko būtu teicis vai iesācis, ja viņa būtu to darījusi. Vakars beidzās ar to, ka viņš atjēdzās guļvietā uz dīvāna, apakšveļā un apsegts ar vatētu segu, bet Porteri bija aizgājuši augšstāvā uz savu guļamistabu.

Vīraks bija izkūpējis, sveces notecējušas un izdzisušas, patlaban beidza skanēt viens no Saimona un Garfunkela albumiem, un Keits gulēja klusumā un tumsā.

Tikko atausa rīts, viņš piecēlās, saģērbās un aizbrauca, kamēr Porteri vēl nebija modušies.

Divpadsmitā nodaļa

Bija pagajušas jau vairakas dienas pēc vakariņām pie Porteriem, un Keits Lendrijs, atcerēdamies dažas lauku dzīves parašas, nolēma aizbraukt uz pilsētu.

Viņš uzģērba labākas bikses, kreklu ar īsām piedurknēm, iesēdās jaunajā bleizerā un brauca uz Spenservilu.

No Annijas viņš pēdējās pāris dienās nekādu vēsti nebija saņēmis, bet nevarēja arī būt to palaidis garām nemanītu nevērības dēļ. Visu laiku viņš bija pavadījis mājās un turējies pietiekami tuvu telefonam, lai dzirdētu to zvanām, bija ik dienu vairākkārt pārbaudījis vēstuļkastīti, ievērojis katru mašīnu, kas pa ceļu brauca garām. īsi sakot, bija uzvedies kā drausmīgi iemīlējies zaļknābis, un šāda izjūta nepavisam nebija nepatīkama.

Iepriekšējā dienā viņš bija redzējis zili baltu Spenservilas policijas patruļmašīnu ap pusdienlaiku pabraucam garām, bet šai rītā ievērojis pa ceļu aizbraucam baltzaļu mašīnu. Tā bija apgabala šerifa mašīna, kas varēja būt tīrā nejaušība, turpretī pilsētas policijas mašīnai nevarēja rasties vajadzība mērot tik tālu ceļu. Savu bleizeru viņš drošības labad turēja aiz mājas tādā vietā, kur to no ceļa nevarēja redzēt. Viņš nezināja, vai policisti atklājuši, ka viņam uzradies jauns braucamais, ja vien, protams, tie nav painteresējušies par viņu transportlīdzekļu reģistrācijas birojā.

Pagaidām tā bija tāda paslepena kaķa un peles spēlīte, taču Keits saprata, ka diezgan droši ir gaidāma konfrontācija.

Viņš brauca pa Lielo ielu, kas bija klusāka un tukšāka, nekā viņam bija prātā, atceroties seno laiku piektdienas

pievakares. Tanīs laikos piektdienas tika dēvētas par tirgus dienām, un plašs un bagāts laucinieku tirgus aizņēma visu ielu uz ziemeļiem no Tiesasnama laukuma. Tagad visi, pašus zemniekus ieskaitot, pirka pārtiku lielajos universālveikalos, kur to pārdeva standartiesaiņojumos un svarā.

Visi, kas piektdienas vakarā kāroja iepirkties, droši vien bija aizbraukuši uz ārpilsētas lielo veikalu zonu, bet daži veikali vēl bija vaļā arī iekšpilsētā; arī banka vēl pieņēma apmeklētājus. Protams, atvērts bija Millera restorāns, pie kura jau stāvēja vairāki automobili, un arī abi krogi — Džona krogs un Pasta sēta. Keits iebrauca mašīnu brīvā vietiņā pie Džona kroga un izkāpa. Bija silts atvasaras novakars, un cilvēki iznākuši pastaigāties. Keits iegāja krogā.

Keits no pieredzes zināja — ja grib iepazīt kādu pilsētu, jāaiziet uz tās labāko un uz tās vissliktāko krogu, turklāt tas jādara piektdienas vai sestdienas vakarā. Džona krogs neapšaubāmi bija pieskaitāms pēdējai no abām minētajām kategorijām.

Kroga istaba bija patumša, trokšņaina, piepīpēta, oda pēc novadējušās alus, un apmeklētāji gandrīz visi bija tērpušies džīnās un sporta kreklos, uz kuriem Keits galvenokārt ievēroja apkārtējo alus darītavu reklāmas, kaut gan manīja arī vietējo sporta komandu nosaukumus. Uz dažiem krekliem varēja izlasīt patiesi interesantas devīzes, piemēram: "Labi rok tas, kas rok dziļi." Bija uzstādīti daži videospēļu un pinbola automāti, bet pašā istabas vidū stāvēja biljarda galds. Mūzikas automātā skanēja skumīgas Rietumu kantridziesmas. Pie bāra bija vēl pāris brīvu ķebļu, un Keits apsēdās uz viena no tiem.

Bārmenis mirkli noskatīja viņu, lietpratīgi novērtēdams, ka jaunatnācējs nekāds nopietns drauds krogam nebūs, un apvaicājās:

— Ko varu piedāvāt?

— Tumšo.

Bārmenis nolika pudeli Keitam priekšā uz letes un

atrāva vaļā.

— Divi dolāri.

Keits nolika desmitnieku uz galda. Krodzinieks izdeva atlikumu, bet glāzi neiedeva. Keits nodzērās no pudeles.

Viņš pārlaida skatienu kroga istabai. Apmeklētāju vidū bija vairākas jaunas sievietes, visas vīriešu pavadībā, tomēr bija skaidri redzams, ka šī ir vīru piestāja. Televizorā virs bāra letes varēja noskatīties kaut kādas autosacīkstes, bet no mūzikas kastes skanēja žēlabaina dziesma par neuzticīgu sievu.

Vīrieši bija dažāda vecuma, kam robežas varēja nospraust no agrīniem divdesmitiem līdz vēlīniem piecdesmitiem, pārsvarā tie bija lāga vecie zēni uz goda, kas spējīgi pudeles brālim izpirkt kausu alus un arī iebelzt pa galvu ar bāra ķebli. Sievietes bija ģērbušās gandrīz mats matā tāpat kā vīrieši — kājās džīnas un tenisenes, mugurā sporta krekli. Tāpat kā vīrieši, tās smēķēja un dzēra alu no pudelēm. Kopumā tā bija priecīga un pašreizējā stundā vēl samērā mierīga kompānija, taču Keits no pieredzes zināja, ka vēlāk vairs tik rāmi te nebūs.

Viņš sagrozīja ķebli tā, ka varēja pavērot biljarda galdu, un brīdi noskatījās spēlē. Jaunībā viņam nebija daudz iznācis nīkt pa krogiem. Kad viņš dienesta laikā ieradās pilsētā, tad bija pāris reižu pie Džona iegriezies, šad tad piestaigājis arī Pasta sētā. Toreiz viņš nodomāja, ka dažs labs no vīriem ir kara veterāns, un tiem, tāpat kā viņam, būtu ko pastāstīt. Tie, kas tagad te pulcējās, droši vien nekad nav bijuši tālu no mājām. Viņam šķita, ka šos cilvēkus nomāc nemierīga garlaicība, it kā tie nekad nebūtu īsti pārdzīvojuši jaunekļa pārtapšanu par vīru.

No sava vecuma vīriešiem viņš te neatpazina nevienu pašu, taču letes galā stāvēja viens, kas neatlaidīgi vēroja viņu. Arī Keits paskatījās turp.

Viņgalnicks noslīdēja no ķebļa, lēnām slāja tuvāk un apstājās tieši Keitam pretī.

— Es tevi pazīstu.

Keits skatījās uz pienācēju. Tas bija gara auguma, kārns, gaišiem matiem, kas nokarājās līdz pleciem, bojātiem zobiem, nespodru, neveselīgu ādu un iekritušām acīm. Garie mati, džīnas, sporta krekls, tāpat arī izturēšanās un balss ļautu viņu noturēt par jaunu vīrieti, kam vēl nav ne trīsdesmit, bet seja bija daudz vecāka.

Skaļi, vārdus stiepdams, viņš sacīja: — Es zinu, kas tu esi.

— Kas es esmu?

— Keits Lendrijs.

Daži apkārtējie vīrieši pakatījās uz viņu pusi, taču tad par viņiem vairs nelikās ne zinis.

Keits palūkojās uz vīrieti ciešāk un atjēdza, ka viņš to laikam pazīst gan.

— Pareizi, jūs esat...

— Ko tu, Keit. Tu tak mani pazīsti.

Keits ātri atsauca prātā citu pēc cita biedrus no vidusskolas laikiem. Beidzot viņš sacīja: — Bilijs Mārlons.

— Kā tad. Hei, vecīt, mēs tak bijām draugi. — Mārlons uzsita Keitam pa plecu, tad spēcīgi paspieda un sakratīja roku. — Kā tev, ellē, klājas?

Keits iedomājās, ka labāk varbūt tomēr vajadzēja izraudzīties Pasta sētu. — Kārtībā. Un kā tev pašam klājas, Bilij?

— Pa pirmo. Pareizāk sakot — cūcīgi.

— Izmaksāt tev pudeli alus?

— Derētu gan.

Keits pasūtīja vēl divas pudeles.

Bilijs uzrausās uz ķebļa pretī Keitam, un pieliecās pietiekami tuvu, lai Keits saostu alus dvaku un vēl citas smakas.

— Zin, vecīt, tas ir kolosāli.

— Skaidrs.

— Dzirdi, tu tak izskaties superīgi.

— Paldies.

— Kā tu, ellē, te iegadījies?

— Tāpat vien, paciemoties.

— Re, kā! Tas ir forši, vecīt. Kad tad atbrauci?

— Pirms nedēļām divām.

— Tu saki? Tīrais prieks tevi atkal satikt.

Acīmredzot Bilijs Mārloas no tiesas priecājās, viņu saticis.

Keits sāka prātot, kas viņam saglabājies par Biliju atmiņā, cik labi viņš to pazinis, kas viņiem bijis kopējs, lai varētu no savas puses pavilkt tālāk briesmīgi stulbo sarunu. Beidzot, klausoties Bilija vāvuļošanā, viņš atcerējās visu: viņi abi bija spēlējuši vienā futbola komandā, Mārlons par pussargu, bet ne pārāk labi, bija diezgan bieži dabūjis izsēdēties uz soliņa. Viņš bija no tiem zēniem, kas gribēja būt tīkams, un, objektīvi runājot, viņš tāds arī bija, tomēr daudzi viņu uzskatīja par apnicīgu. Keitam viņš arī tagad likās ir patīkams, ir apnicīgs.

— Tevi nogrābā un aizsūtīja uz Vjetnamu? — Marlons jautāja.

— Tā sanāca.

— Mani arī. Tu laikam aizgāji pēc skološanās, vai ne?

— Kā tad.

— Jā, jā, es atceros. Tava memme bija noraizējusies pie gala. Bet es tik visu laiku teicu, ka būs labi. Smiekli, ja tāds sūdabrālis kā es izsprūk dzīvs, tad nav jābēdā par tādiem puišiem kā tu.

— Paldies. — Keits atcerējās, ka Bilijs bija iesaukts tūliņ pēc vidusskolas. Keitam tika paildzinājums uz koledžas rēķina, ko tagad, atskatoties, viņš novērtēja kā rupju, nejauku valdības pieļautu kļūdu. Bagātajiem, apdāvinātajiem, privileģētajiem, īsi sakot, visiem, kas iemanījās koledžā, tika piešķirti četri laimīgi gadi, kuros tie varēja pret karu protestēt vai vispār nelikties gar to ne zinis, kamēr trūcīgie un neapdāvinātie karā krita vai tika sakropļoti. Bet karš nebeidzās saprātam pieņemamā laika sprīdī, tas turpinājās un iesaukti tika arī koledžas beigušie, arī viņš. Ap to laiku, kad viņš nokļuva Vjetnamā, Bilijs Mārlons un citi viņa vidusskolas biedri jau bija demobilizēti vai krituši.

Bilijs sacīja: — Es biju divdesmit piektajā divīzijā — Džungļu zibeņos. Sadevām greizacainajiem, kā nākas.

— Labi. Tomēr par maz, lai izbeigtu karu.

— Tu laikam arī dabūji draņķi pieredzēt.

— Jā, dabūju. — Acīmredzot Bilijs, lepodamies un tīksminādamies ar saviem nopelniem, sekojis arī Keita militārajai karjerai. — Vai tev gadījās kādu piebeigt? — Bilijs jautāja. — Es domāju — tuvcīņā?

— Bešā nebija.

— Asa izjūtiņa, ko?

— Nē, nav.

Bilijs kādu minūti klusēja, tad palocīja galvu. — Tev taisnība, nav... bet to nekad nevar aizmirst.

— Jāmēģina.

— Nevaru, vecīt. Vai saproti? Es neparko nevaru.

Keits paskatījās uz kādreizējo klasesbiedru. Bilijs

nepārprotami bija nogājis no grauda. — Ko tu pēc tam sadarīji?

— Ek, sūdu, neko sevišķu. Divreiz apprecējos; divreiz izšķīros. No pirmās laulības man ir bērni. Tie visi jau lieli, dzīvo Vcinfortā. Kad bija vēl sīki, pārcēlās uz turieni kopā ar māti. Viņa tur apprecēja kaut kādu knaru, es bērnus pēc tam vispār vairs neesmu redzējis. Otra sieva... aizgāja no manis. Viņš turpināja stāstīt par savu bezjēdzīgo dzīvi, un Keitu tajā nekas nepārsteidza, izņemot to, ka pašās beigās Bilijs noteica: — Ek draņķība, kā man gribētos, lai būtu iespējams vēlreiz sūkt no jauna.

— Jā, kā nu ne, ikvienam to kādreiz sagribas. Bet varbūt pienācis laiks vienkārši turpināt.

— Jā, es arī domāju, ka jāturpina.

— Kur tu strādā?

— Noteiktas vietas man nav. Strādāju gadījuma darbus. Brīžiem pamedīju, pamakšķerēju. Es dzīvoju kādu jūdzi ārpus pilsētas, man vienam pašam rīcībā ir vesela lauku māja. Par dzīvošanu no manis neprasa nekā vairāk, kā vien to pieskatīt. Veci ļaudis, aizgājuši dzīvot pie kāda no saviem bērniem Kalifornijā. Kauliji. Vai tu viņus pazini?

— Izklausās tā kā dzirdēti.

— Bet nu šie to māju pārdevuši, novembrī man vajadzēs pameklēt kādu citu vietu, kur piemesties.

— Kāpēc tu nepiesakies veterānu hospitālī?

— Kādēļ? Es tak neesmu slims.

— Pārāk vesels tu neizskaties.

— Ko nu, laikam būšu dūšīgāk salicis pa bundžām, kopš uzzināju, ka man jāvācas ārā. Kad nezinu, kur turpmāk dzīvošu, nudien nervi uzdod. Bet gan jau atkal būšu formā.

— Labi.

— Kur tu esi apmeties?

— Vecāku fermā.

— Ak tur. Paklau. Ja tev vajadzīgs kāds biedros, pieņem mani. Varu maksāt kādu nieku īres tiesai, piepalīdzēt mājas darbos, kādreiz kaut ko nomedītu galdam.

— Līdz novembrim es jau būšu projām. Bet pirms aizbraukšanas paskatīšos, ko varētu tavā labā darīt.

— Hei, paldies. Es būšu formā.

Keits palūdza vēl divus alus.

— Un no kā tu pārtiec? — Bilijs apvaicājās.

— No pensijas.

— Jāā? Un kas tev to maksā?

— Valdība.

— Kas vainas. Vai pēc atgriešanās esi ar kādiem ticies?

— Nē. Ak tā — satiku Džefriju Porteru. Vai tu viņu atceries?

— Kā nu ne. Šad tad esam redzējušies. Viņam nav nekā daudz ko teikt.

Kādu brīdi viņi vēl parunājās, bet Keits redzēja, ka Bilijs ir pārāk iereibis. Keits paskatījās pulkstenī un sacīja:

— Man nu jāiet. — Viņš uzlika divdesmit dolāru zīmi uz letes, pieteikdams krodziniekam: — Iedodiet manam draugam vēl vienu alu, bet tad lai viņš kāto taisnā ceļā uz mājām.

Krodzinieks pastūma naudu Keitam atpakaļ. — Viņš jau tagad ir gatavs.

Bilijs žēli iečinkstējās: — Nu ko tu, AI, vai neredzi, ka cilvēks grib man kādu malku izmaksāt?

— Izdzer to, kas tev priekšā un taisies projām.

Keits atstāja naudu uz letes un sacīja Bilijam: — Pievāc to un ej uz mājām. Pirms aizbraukšanas es tevi vēl apciemošu.

— Forši, vecīt! Uz redzi! — Bilijs noskatījās Keitam nopakaļ un, ar roku mādams, nosauca: — Labi gan, ka satikāmies!

Keits izgāja svaigajā vakara gaisā. Pasta nama traktieris atradās laukuma otrā pusē, un Keits, pārgājis pāri ielai, devās cauri parkam. Uz soliem zem parka spuldzēm sēdēja cilvēki, pa celiņiem pastaigājās pārīši. Keits apsēdās brītiņu uz sola. Viņam tieši pretī slējās Pilsoņu kara monuments — diža bronzas statuja — Ūnijas kareivis ar musketi rokā. Pieminekļa granīta pakājē bija iegrebti Pilsoņu karā kritušo Spenseras apgabala kareivju vārdi — simtiem vārdu.

No vietas, kur viņš sēdēja, varēja redzēt arī citu karu memoriālus, kurus viņš visus labi pazina un atcerējās, sākot ar vēstures piemiņas zīmēm, kas stāstīja par kariem ar indiāņiem, turpinot ar Meksikas kara pieminekļiem un tā joprojām līdz pat Vjetnamas karam, par kuru liecināja vienīgi bronzas plāksne ar iegravētiem kritušo vārdiem. Labi, ka mazās pilsētas piemin savus kritušos dēlus, taču viņš gribot negribot pamanīja arī, ka pieminekļi pēc Pilsoņu kara ar katru karu kļuvuši apmēros aizvien sīkāki, it kā pilsētas iedzīvotāji sāktu no nebeidzamajiem kariem apgurt.

Vakars bija jauks, un Keits nosēdēja parkā labu bridi. Izklaidēšanās iespējas tādā mazā pilsētiņā piektdienas vakarā bija visai ierobežotas, un viņš savā nodabā pasmaidīja, atcerēdamies vakarus Londonā, Romā, Parīzē, Vašingtonā un vēl citur. Un sāka prātot, vai tiešām spēs apmesties te uz pastāvīgu dzīvi. Spētu, viņš domāja. Viņš labprāt atgrieztos klusā, vienkāršā dzīvē, ja nebūtu viens.

Palūkojies apkārt, viņš ieraudzīja furgonu, kur pārdeva saldējumu, un cilvēku pulciņu ap to. Viņam ienāca prātā, ka, atbraucis piektdienas vakarā uz pilsētu, viņš varētu nejauši sastapt arī Anniju. Vai Beksteri tādos vakaros iziet ēst ārpus mājas? Vai varbūt abi kopā dodas iepirkties? Par visu to viņam nebija ne mazākās jausmas.

Toties viņš dzīvi atcerējās vasaras vakarus, kad abi ar Anniju Prentisu stundām nosēdēja šai parkā runādamies. It sevišķi viņam bija palikusi prātā vasara pirms koledžas, vasara pirms kara, pirms Kenedija noslepkavošanas, pirms narkotikām, pirms vispār pastāvēja pasaule aiz Spenscras apgabala robežām, kad viņš un viņa dzimtā zeme vēl bija jauni un cerību pilni, kad puiši apprecēja meitenes no kaimiņmājām un svētdienās gāja pie sievas vecākiem pusdienās.

Šinī pašā parkā, viņš atcerējās, pulcējās viņu draugi, un meitenes bija ģērbušās kleitās, un puišiem bija īsi mati. Nesen modē nākušie tranzistori atskaņoja Pīteru, Polu un Mēriju, Beizu, Dionu un Elvisu, un aparāti nebija iestādīti uz lielu skaļumu.

Iecienītie smēķi bija Ņūportas mentola cigaretes, nevis zālīte, un koku dzēra, nevis šņauca. Pārīši turējās rociņās, bet, ja kādu notvēra krūmos meņģējamies, tad abus taisnā ceļā aizveda uz policijas iecirkni otrpus ielai, kur dežurējošais kārtībnieks tos norāja un nokaunināja.

Pasaule gatavojās sprādzienam, šādas tādas sīkas pazīmes bija manāmas, bet neviens nebūtu varējis paredzēt to, kas pēcāk notika. Keits atcerējās, ka sešdesmit trešā gada vasaru vēlāk iedēvēja par Amerikas nevainības pēdējo gadu, un katrā ziņā tā bija viņa nevainības pēdējā vasara, kad viņš zaudēja nevainību Annijas Prentisas guļamistabā.

Pirms Annijas viņš nekad nebija redzējis kailu sievieti, pat Filmās ne. Žurnāls Playboy 1963. gadā eksistēja, tikai ne Spenseras apgabalā. Tātad par kailu sievietes ķermeni viņam nekādas skaidrības nebija. Viņš vēl tagad pasmaidīja, atcerēdamies viņu abu pirmo mēģinājumu pieklājīgi tikt galā ar mīlas aktu. Annija bija tikpat nepieredzējusi, tomēr viņai bija spēcīgāki instinkti. Prezervatīvu, ko tika mēnešiem nēsājis kabatā nenoskārstai vajadzībai, viņš bija ieguvis no kāda zēna, kas Toledo bija nopircis veselu paciņu. Keits par vienu vienīgu dabūja samaksāt divus dolārus, kas viņam toreiz nozīmēja gandrīz vai bagātību. Šai vakarā viņš domāja: ja mēs tad būtu zinājusi, kas nākotnē gaidāms, mēs, cik spēdami, būtu pūlējušies noturēt to vasaru uz visiem laikiem.

Keits piecēlās un sāka iet. Tuvumā kāds magnetofons ierēcās mežonīgi skaļā mūzikā, zālē aplī bija sasēduši pusaudži un nodevās kaut kādām portatīvām elektroniskām spēlēm, pāris večuku sēdēja uz soliem, maurā sakļāvies gulēja pārītis un, pilnīgi apģērbušies, gurdināja sevi ar veltīgiem pieskārieniem.

Keits no jauna sāka domāt par tālo vasaru un rudeni. Viņi abi ar Anniju kļuva par gaužām saderīgiem mīlētājiem, līksmi eksperimentējot un izbaudot savus atklājumus, savas jaunības aizrautību un izturību. Viņiem nebija grāmatu par šo tematu, nebija videofilmu, nebija instruktoru, taču kaut kādā neaprakstāmā instinktīvā nojausmā viņi atklāja visas pozīcijas, visas iespējamās crogēnās zonas, erotisko izģērbšanu, dažādas erotiskas rotaļas. Keitam nebija ne jausmas, no kurienes un kā tas radās, un dažkārt viņi jokodami apsūdzēja viens otru ilgā, apgrēcīgā seksuālā pieredzē, slepenā Eiropā uzņemtu aizliegtu pornofilmu apmeklēšanā, informācijas ievākšanā no draugiem, īstenftiā viņi abi bija neskarti, bez jebkādas pieredzes, toties zinātkāri un savās ilgās neapvaldīti.

Viņi mīlējās, kad vien radās iespēja, kur vien radās iespēja, un turēja savu sakaru dziļā noslēpumā, kā mīlētājiem tajos laikos bija jādara.

Tikuši koledžā, viņi varēja rīkoties atklātāk, taču studentu guļamtelpas tika pret seksu stingri nodrošinātas un apsargātas.

Moteļi tos laikus tādiem nolūkiem nebija pieejami, tā viņi veselus divus gadus mīlējās kāda precēta studentu pāra dzīvoklī ārpus augstskolas pilsētiņas. Beidzot Annija noīrēja istabu pilsētā virs dzelzslietu tirgotavas, tomēr oficiāli viņi joprojām dzīvoja kopmītnēs.

Keits atkal kārtējo reizi nobrīnījās, kāpēc gan viņi toreiz nebija apprecējušies. Varbūt vienkārši negribēja sapostīt romantiku, slepenību, gribēja izgaršot aizliegto augļu saldumu. Turklāt nelikās, ka būtu jāsteidzas, ka būtu kaut kas ātri jāpanāk, kamēr vēl mita koledžas klostera gaisotnē.

Bet tad viņi pabeidza koledžu, un tūliņ pēc tam viņš saņēma iesaukuma pavēli. Puse no viņa toreizējiem paziņām pavēsti neuzskatīja par iesaukumu karā, bet par uzaicinājumu pie altāra. Tas gan neatbrīvoja no iesaukuma, tomēr precētiem karavīriem dzīve bija mazliet vieglāka. Pēc apmācībām varēja nedzīvot kazarmās, alga bija lielāka, un precēta vīra statuss mazmazlietiņ garantēja pret tūlītēju nokļūšanu gaļasmašīnas zobos.

Bet viņi abi nekad netika nopietni runājuši par apprecēšanos. Un vissvarīgākais, viņš secināja, bija viņu atšķirīgie ideāli. Annijai patika studentes dzīve, bet viņu vilināja piedzīvojumi.

Viņi bija dvēseliski tuvi, bija draugi un mīlētāji. Viņiem bija daudz kopēju domu, jūtu un pārdzīvojumu. Vairāk nekā sešus gadus viņi bija dalījušies visā — naudā, mašīnās, dzīvē. Kaut arī viņi bija tik atklāti viens pret otru, tomēr neviens nespēja uzsākt valodu par nākotni, neviens negribēja ievainot otra jūtas, nodarīt otram pāri, un tā beigu beigās viņš bija noliecies pār tās gultu, noskūpstījis to un aizgājis.

Pa šo laiku Keits bija aizstaigājis līdz parka otrai malai, no kurienes varēja sarcd.7£t pasta namu otrpus ielai.

Pa kreisi no sevis viņš izdzirda skaļas balsis un pagriezās. Pārdesmit soļu tālāk stāvēja divi formā tērpti policisti parka celiņu krustojumā. Viņi kliedza uz kādu vīrieti, kas bija apgūlies uzsola. Viens policists pabakstīja ar steku vīrietim pa kurpju zolēm. — Celies augšā! Slienies augšā! Slienies, slienies kājās!

Gulētājs pictrausās kājās visai grīļīgs, un parka spuldzes gaismā Keits ieraudzīja, ka tas ir Bilijs Mārloas.

Viens no policistiem sacīja: — Es tev jau teicu, ka te nekāda gulēšana nebūs.

Otrs nesavaldīgi uzbrēca: — Tu taču esi nelabojams žūpa. Man apriebies redzēt tevi te pastāvīgi vazājamies. Blandoņa tu esi, vairāk nekas.

Keitam gribējās jaunajiem puišiem pateikt, ka Bilijs Mārlons ir kara veterāns, ka viņš savulaik spēlējis futbola komandā Spenservilas labā, ka viņš ir tēvs un cilvēks. Taču viņš tikai palika stāvam, lai noskatītos, vai incidents ar to pašu būs izbeigts.

Bet nebija vis. Kārtībnieki bija atspieduši Biliju ar muguru pret koku un nostājušies tam taisni pretī, pieliecoties tuvu klāt, un sāka viņu vareni strostēt: — Cik reižu tev nav sacīts, lai nevazājies pa pilsētu. Visiem noriebies uz tevi skatīties. Vai klausīsi vienreiz ar labu vai ne?

Bilijs stāvēja, ar muguru pret koku atspiedies, un pēkšņi skaļi iesaucās: — Lieciet jel mani beidzot mierā!

Viens policists pacēla steku, un Bilijs steigšus aizsedza ar rokām galvu un seju. Keits pagājās pāris soļu uz priekšu, taču policists ar steku iebelza vienīgi pa koku Bilijam virs galvas. Policisti abi pasmējās. Viens uzrunāja Biliju:

— Atkārto vēlreiz, ko esi nodomājis darīt ar šefu Beksteru. Pasaki, Rembo, pasaki mums! — Un viņi atkal iesmējās.

Bilijs vairs neizskatījās tik nobijies un palūkojās uz policistiem. Tad sacīja:

— Es viņu nositīšu. Esmu kauju veterāns, un es viņu nositīšu. Pasakiet viņam, ka viendien es viņu piebeigšu. Pasakiet vien.

— Bet kāpēc? Pastāsti mums, kāpēc!

— Tāpēc... tāpēc, ka...

— Nu drošāk, drošāk. Tāpēc, ka viņš izdrātējis tavu sievu. Vai tā ir? Šefs Beksters izmeņģējis tavu sievu.

Gluži negaidot Bilijs saļima uz ceļiem un aizcirta plaukstas sejai priekšā. Tad sāka šņukstēt. — Sakiet, lai viņš liekas mierā, lai atstājas no manas sievas. Sakiet, lai liekas mierā. Mierā, lai liekas mierā...

Policisti smējās. Viens sacīja: — Slienies kājās! Mēs tevi atkal iespundēsim.

Bet Bilijs bija savilcies čokurā zemē pie koka un raudāja.

Viens policists sagrāba to aiz garajiem matiem un stīvēja augšā. — Slienies kājās!

Keits piegāja pie viņiem un sacīja: — Lieciet viņu mierā!

Policisti pagriezās pret viņu. Viens sacīja: — Lūdzu, ejiet savu ceļu, ser, mēs paši tiksim galā.

— Liekas, ka netiksiet vis. Jūs bez vajadzības mokāt viņu. Atstājiet viņu mierā.

— Ser, man jūs jālūdz...

Otrs policists piebikstīja runātājam, teikdams: — Hei, tas taču ir... — Viņš iečukstēja biedram kaut ko ausī, un abi paskatījās uz Keitu. Pirmais policists piegāja tam klāt, teikdams: — Ja jūs neiesiet projām, es jūs apcietināšu par to, ka traucējat policiju darbā.

— Līdz šim nekāds darbs gan nav manīts. Ja jūs mani vai viņu apcietināsiet, es noziņošu apgabala prokuroram vārdu vārdā visu, ko šeit dzirdēju, un panākšu, lai jūs abus par to soda.

Abi policisti un Keits cieši paskatījās cits citā un ilgi nenolaida acis. Beidzot viens policists ierunājās:

— Kas jums noticēs?

— Tad jau redzēsim.

— Vai jūs mums draudat? — otrs jautāja.

Keits nelikās dzirdam, bet piegāja pie Bilija. Viņš palīdzēja tam uzsvemptics kājās, aplika Bilija roku sev ap pleciem un veda viņu ārā no parka uz ielas pusi.

Viens no policistiem uzbrēca Keitam: — Par šito reizīti jūs vēl samaksāsiet, mister! Samaksāsiet kā mīļais!

Keits bija dabūjis Biliju līdz ietvei un sāka to stūrēt uz savas mašīnas pusi.

Bilijs ļodzījās ģeņģeru ģeņģeriem, tomēr Keits viņu pamazām virzīja uz priekšu.

Beidzot Bilijs ierunājās: — Hei, kas te īsti notiek? Uz kurieni mēs ejam?

— Uz mājām.

— Jāā, okci, tikai ne tik strauji. — Viņš atbrīvojās no Keita apskāviena un sāka pats planēt pa ietvi. Keits turējās viņam cieši aiz muguras, lai notvertu, ja viņš zveltos zemē. Bilijs murmulēja savā nodabā: — Velni, nešķīstie, kā uzburti uz mani... Ne šiem, nevienam nekad neesmu neko nodarījis... bet viņi neliekas mierā... un tas nelietis izjāj manu sievu...

— Nomierinies.

Daži pretīnācēji nolūkojās viņos un ar līkumu pašķīra viņiem ceļu.

— Tas maitasgabals... vēl ņirdza par mani... sacīja, ka šī gultā neko neesot vērta... esot viņam apnikusi...

— Turi muti! — Keits viņam uzsauca. — Velns parāvis, stāvi klusu! — Viņš sagrāba Biliju aiz rokas un iestūma mašīnā.

Keits izbrauca no pilsētas uz rietumu pusi. — Kur tā māja atrodas? Kur tu dzīvo?

Bilijs bija saļimis priekšējā sēdeklī, galva viņam zvārojās no vieniem sāniem uz otriem. — Astotajā ceļā... Vai, man ir pavisam nelabi...

Keits ātri noripināja lejup lodziņu pasažiera pusē un izstūma Bilija galvu ārā. — Izvemies pa logu.

Bilijs noākstījās gan, bet tālāk netika. — Oi... apturi jel mašīnu!...

Keits atrada īsto ceļu uz Kauliju veco māju, jo uz šķūņa sienas bija uzkrāsots īpašnieka uzvārds. Piebraucis pie neapgaismotās dzīvojamās mājas, kur stāvēja vecs zils pikaps, viņš apstājās, vilkšus izvilka Biliju no mašīnas, aizstiepa līdz namdurvīm un augšā pa lieveņa pakāpieniem. Kā Keits bija nojautis, ārdurvis nemaz nebija aizslēgtas. Viņš iestīvēja Biliju dzīvojamā istabā un mešus nometa uz dīvāna. Viņš jau gāja projām, tad tomēr pagriezās atpakaļ, sagrozīja Biliju nedaudz ērtākā pozā, novilka tam kurpes un atkal pagriezās uz iešanu.

Bilijs iesaucās: — Keit! Hei, Keit!

Keits pagriezās atpakaļ: — Kas ir?

— Nāvīgi forši, ka tevi satiku, vecīt, nāvīgi forši...

Keits pievērsās Bilijam tuvāk, aci pret aci, un klusu, bet

stingri noteica: — Kareivi, savāc prātus kopā!

Bilija acis iepletās platas, un īsā apskaidrības mirklī viņš atsaucās: — Jā, ser.

Keits devās uz ārdurvīm un, ārā iedams, dzirdēja Biliju skaļi uzsaucam: — Esmu tavs parādnieks, vecīt.

Keits iesēdās mašīnā un izbrauca uz apgabala šosejas. Vienā ceļa līkumā viņš ieraudzīja stāvam Spenservilas policijas mašīnu. Keits brauca vien tālāk, gaidīdams, kad policistu mašīnas starmeši sāks viņam sekot, bet tas nenotika, un viņš ieprātojās, vai varbūt policisti nav nolēmuši nokārtot savus rēķinus ar Biliju līdz galam. Viņš jau grasījās griezties apkārt, bet tad nolēma, ka šai vakarā ir pietiekami izaicinājis likteni.

Apmēram pusceļā uz mājām Keits pamanīja vēl vienu Spenservilas policijas mašīnu, kas, starmešus pilnā gaismā žilbinādama, sekoja viņam.

Keits iegriezās ceļa līkumā, kas veda uz viņa māju, un apstājās. Policijas mašīna apstājās pāris soļu aiz viņējās. Keits nekustējās no vietas. Nekustējās arī policisti. Tā viņi izstāvējās piecas minūtes, tad Keits iebrauca savas mājas pievedceļā, bet policisti aizlaida tālāk pa šoseju.

Acīmredzot spēle iekarsa. Viņš vairs nepūlējās iebraukt mašīnu aiz mājas, bet atstāja to pie lievenēm un pats iegāja mājā.

Nekavēdamies viņš uzkāpa otrā stāvā un izņēma no skapja savu deviņu milimetru gloku, pielādēja to un nolika uz nakstgaldiņa.

Tad izģērbās un nolikās gulēt. Adrenalīns vēl pludoja asinīs, neļaujot viņam iemigt, beidzot viņš tomēr ielaidās caurā pusmiegā, kādu bija iemācījies Vjetnamā un līdz gatavībai nostiprinājis daudzās citās vietās; šādā stāvoklī ķermenis atpūtās, bet jutekļi bija noregulēti uz tūlītēju reakciju.

Prāts devās tādos ceļojumos, kādos viņš to nelaistu, ja būtu pie pilnas atmaņas un kontrolētu visas norises. Prāts viņam šai brīdī sacīja, ka mājas kļuvušas par pēdējo kaujas lauku un ka viņš visu laiku bija zinājis, ka tā notiks, ja reiz vēl atgriezīsies šurp. Tas bija dziļais zemapziņas noslēpums, kurā viņš visus šos garos gadus nebija atzinies pat pats sev. Viņa atmiņas par Klifu Beksteru nepavisam nebija tik neskaidras, kā viņš bija iegalvojis Porteriem, nedz arī tik paviršas, kā mēģināja iestāstīt sev. Īstenībā viņš varmācīgo zelli atcerējās gauži labi, atcerējās, ka Klil's Beksters vairākkārt mēģināja viņam piekasīties, atcerējās

Bekstera starpsaucienus no malas futbola spēles laikā un ļoti skaidri atcerējās, kā Beksters bija apglūnējis Anniju Prcntisu skolas izrīkojumos un peldētavā, kā reiz kādā ekskursijā pastūmis Anniju no dibenpuscs, lai palīdzētu tai iekāpt augstajā furgonā.

Jau toreiz būtu vajadzējis šim sadot, bet Annija vispār nelikās Klifu Beksteru manām, un Keits zināja, ka tādu tipu kā Beksters visdrošāk var nokaitināt līdz baltkvēlei, izliekoties, ka šā nemaz nav pasaulē. Un Bekstera niknums auga augumā ar katru mēnesi, Keits to skaidri manīja, taču Beksters bija pietiekami gudrs, lai nekad nepāršautu pār strīpu. Beidzot tas, protams, būtu noticis, bet pienāca jūnijs, Keits un Annija pabeidza skolu un aizbrauca uz koledžu.

Tā Keits neuzzināja, vai Beksters tiešām ļoti interesējas par Anniju vai vienkārši grib ieriebt Keitam, kuru tik sirdīgi neieredzēt tam tomēr nebija nekāda iemesla. Un, kad Keits uzzināja, ka Klifs Beksters apprecējies ar Anniju Prentisu, viņš tik traki nedusmojās uz Anniju vai Klifu Beksteru, cik bija satriekts par pašu šo ziņu. Viņam likās, ka debesis un elle pārmijušās vietām, ka viss, kam viņš cilvēkos ticējis, bijis aplam. Taču turpmāko gadu gaitā viņš mazliet labāk iepazina virzošos spēkus starp vīrieti un sievieti un iedomājās, ka saprot procesus, kas saveduši kopā Klifu Beksteru ar Anniju Prentisu.

Un tomēr Keits prātoja, vai viss būtu norisējis citādi, ja viņš savulaik būtu atsaucies izaicinājumam, sadauzījis klases varmāku lupatu lēvaros, ko fiziski noteikti būtu spējis izdarīt. Viņš iedomājās, ka varbūt derētu tagad nokārtot to, ko vajadzēja kārtot vidusskolā. Bet, ja viņš izraudzīsies konfrontāciju, tad šoreiz ar dūru cīņu vien nekas nebūs izšķirams.

Ap pusnakti iezvanījās telefons, taču runātāja nebija. Mazliet vēlāk kāds ārā uz ceļa uztaurēja ar mašīnas signālu. Pēc tam vēl pāris reižu iezvanījās telefons. Keits to atvienoja.

Atlikusī nakts daļa pagāja mierīgi, un Keits dabūja vairākas stundas pagulēt.

Rītausmā viņš piezvanīja uz Spenservilas policijas pārvaldi un teica, ka vēlas runāt ar priekšnieku Beksteru.

Dežurants šķita mazliet apmulsis un sastomījies atbildēja: — Viņa te nav.

— Tad pieņemiet jūs paziņojumu. Pasakiet, ka Keits Lendrijs grib ar viņu satikties.

— Ak tā? Kur un kad?

— Šovakar pulksten astoņos aiz vidusskolas.

— Kur?

— Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Un pasakiet, lai viņš ierodas viens.

— Es pateikšu.

Keits nolika klausuli. Un piebilda: — Labāk vēlu nekā nemaz.

Trīspadsmitā nodaļa

KEits Lendrijs apdzēsa savas mašīnas starmešus un iebrauca stāvvietā aiz vidusskolas, pilsētas ārmalā. No stāvvietas ceļš veda uz vecās ķieģeļu celtnes aizmuguri, kur bija izvietoti statņi divriteņu nolikšanai, turpat bija arī riku šķūnis un pieslējās basketbola laukumi. Keits ievēroja, ka laukumu tagad apgaismo miglas spuldzes, bet vairāk pārvērtību arī nebija kopš tiem laikiem, kad viņš ar draugiem te mēdza satikties vasaras vakaros.

Viņš apstājās pie viena no basketbola grozu stabiem un izkāpa no mašīnas. Savu pusautomātisko gloka pistoli viņš nolika uz motora pārvalka, tad novilka kreklu un pārmeta to pār ieroci.

Izņēmis no mašīnas aizmugures basketbola bumbu, viņš sāka izmēģināt dažādus iemetienus grozā un citus spēles paņēmienus. Bumbas piesitieni skaļi atbalsojās klusajā vakarā.

Viņš piedriblēja pie tīkla, atveidoja piespēli, tad palēcās un iemeta bumbu grozā.

Izlēkājies līdz sviedriem, viņš domās pievērsās otrai spēlei, kuru bija nolēmis šovakar te spēlēt, un konstatēja, ka tas nav nekāds labais gājiens. Straujās dusmas bija izgaisušas, palicis vienīgi bērnišķīgais izaicinājums: "Satiksimies aiz skolas". Izklausījās labi. Bet, apsverot apstākļus, tas varēja izvērsties par liktenīgu kļūmi. Viņš zināja, ka ar kādreizējo klases varmāku viņš tiktu galā viegli, tomēr iespējams, ka Beksters neierodas viens, kā bija vēlēts.

Keits nebija paņēmis līdzi ne savu M — 16 šauteni, nedz arī pret lodēm drošo vesti, lai stātos Beksteram pretī kā līdzīgs

līdzīgam. Bet nebija nekādas drošības par to, ar kādiem spēkiem ieradīsies Beksters. Nebija izslēgts, ka tas aplenks viņu ar pusduci mašīnu un duci policistu, un, ja Beksters dos pavēli šaut, tad gan ir gluži vienalga, kas Keitam mugurā vai kāds ierocis rokā. Un viņam nebija ne mazāko šaubu, ka Beksters būs izstrādājis puslīdz ticamu scenāriju, lai attaisnotu Keita Lendrija nogalināšanu.

Keits uz brītiņu pārtrauca treniņu un paskatījās rokaspulkstcnī. Viņš mēģināja atrast loģiskāko minējumu Bekstera atbildei uz izaicinājumu. Ja no kādreizējā puikas bija izaudzis atbilstošs vīrs, tad Beksters ieradīsies, bet ne viens pats. Tomēr Porteru mājā radītais veidols vedināja domāt par egoistisku un iedomīgu personību, kas it viegli varētu nicināto pretinieku novērtēt pārāk zemu; apmēram par tāda tipa varoni, kam patiktu ar izrieztu krūti ieiet iecirknī un paziņot: "Es nupat aiz vidusskolas noguldīju vienu nešķīsteni. Aizsūtiet kādu smago mašīnu aizvākt līķi."

Tad viņš atsāka savu basketbola solo; debesis sāka tumst. Viņš nolēma — ja Beksters neieradīsies viens, tad tam nekad nebūs iespējas lielīgi atgriezties iecirknī. Pāris

reižu Keitam viņa garajā, bīstamajā karjerā bija gadījušās slepkavīgas tikšanās, un viņš jutās pārsteigts par to, cik

nevaldāmi vēlas nogalināt Klifu Beksteru. Viņš vairs

nešaubījās, ka šī vēlēšanās viņā briedusi ilgi un jo dziļi

ieēdusies dvēselē.

Keits atkal paskatījās pulkstenī. Bija astoņi. Viņš pameta skatienu uz skolu, tad uz plašajiem sporta laukumiem starp skolu un ceļu, tomēr neredzēja neviena starmeša gaismu. Viņš ķērās atkal pie bumbas.

Keitam ienāca prātā, ka Bekstera puiši vairāk vai mazāk ir informēti par problēmu, kāda viņu šefam ir pret to tipu Lendriju, viņi arī zina, ka Lendrijs piekodinājis šefam ierasties vienam. Ko tātad Beksters varēja saviem puišiem pasacīt? To, ka Lendrijs uzmācas misis Beksterei un šefs nevēlas vienatnē ar to satikties. Šinī vīriešu varmācības pasaulē tā varētu aizbildināties tikai pēdīgais memmītis. Keits saprata, ka apzināti vai neapzināti nostādījis Beksteru tādā situācijā, kādā nebija iespējams pieaicināt palīgus, pašam neizrādoties par vanckaru, tātad viņam vai nu jāierodas vienam, vai jāturpina dzīvot ar nožēlojama gļēvuļa slavu.

Lendrijs zināja, ka saskaņā ar nerakstītu likumu viņam piecas minūtes pēc astoņiem ir brīv atstāt norunātās tikšanās vietu. Bet viņš projām nebrauca un turpināja mest bumbu grozā un driblēt, tomēr tālu neaizkustēdams no bleizera, uz kura dzesinātāja gulēja ar kreklu apsegtais gloks. Desmit minūtes pēc astoņiem viņš bija apmierināts, ka dzīvs sagaidījis riskantā pasākuma beigas.

Kamēr viņš gāja uz mašīnu, aiz skolas stūra atspīdēja starmešu gaisma, ap stūri apliecās mašīna un lēnām tuvojās stāvvietai, visu laiku spīdinādama starmešus tieši viņam virsū.

Keits vienaldzīgi, bumbu pret zemi sizdams, gāja pie savas mašīnas.

Mašīna, ko tagad skaidri varēja saredzēt, bija policijas automobilis un apstājās kādas piecdesmit pēdas no Keita, starmeši visu laiku palika notēmēti tieši uz viņu.

Durtiņas pasažiera pusē atvērās, un no mašīnas kāds izkāpa. Spožajā gaismā Keits skaidri nevarēja saredzēt, bet viņam likās, ka nācējs ir garāks un kalsnāks par Klifu Beksteru. Keits nolika bumbu, tad paņēma no mašīnas motora pārvalka kreklu līdz ar pistoli. Slaucīdams nosvīdušo seju kreklā, viņš vienlaikus stingri satvēra ieroci un uzlika pirkstu uz gaiļa.

Vīrietis panācās dažus soļus uz viņa pusi un uzsauca: — Vai Keits Lendrijs?

Lai arī Keits gandrīz trīs gadu desmitus nebija dzirdējis Klifa Bekstera balsi, viņš saprata, ka tas nav Beksters.

— Kas jautā? — viņš atsaucās.

— Kārtībnieks Šenlijs no Spenservilas policijas. — Vīrietis nāca tuvāk.

— Kas vēl ir mašīnā?

— Mans biedrs.

— Kur ir Beksters?

— Viņš nevarēja ierasties. — Šenlijs bija vairs tikai desmit pēdu atstatu, un Keits redzēja, ka tam ir kaut kas rokā, bet ka tā nav pistole.

Šenlijs apstājās kādas piecas pēdas no Keita un jautāja: — Vai jūs esat viens pats?

— Varbūt. Kur tad jūsu priekšnieks? Meklē, kur dūša pazudusi?

Šcnlijs iesmējās, tad sacīja: — Hei, viņš gribēja braukt šurp, bet nevarēja.

— Kālab ne?

Šcnlijs pastiepa Keitam pretī to, ko bija turējis labajā rokā. Izrādījās, ka tā ir salocīta avīze.

— Ko lai es ar to daru? — Keits jautāja.

— Tur ir viens raksts, ko jums vajagot izlasīt.

— Izlasiet man priekšā.

Šcnlijs paraustīja plecus. — Lai notiek. — Viņš noāķēja pie vidusjostas piestiprināto kabatas bateriju, iededza to un pārlaida gaismu pār avīzi. Tad sacīja:

— Āre, tepat jau ir... sleja par sabiedrisko dzīvi... — Un viņš sāka lasīt: — "Sestdienas vakarā Elkslodžā pilsētas mērs un pilsētas valde godinās policijas priekšnieku Beksteru sakarā ar piecpadsmit gadiem šajā amatā. Misis Bekstere, savulaik Annija Prentisa, kopā ar šefa Bekstera draugiem un līdzgaitniekiem pastāstīs par interesantākajiem gadījumiem aizvadītajos gados." — Šcnlijs apdzēsa kabatas bateriju. — Nu — vai saprotat? Viņš būtu šeit, ja varētu.

— Par šo saietu viņš bija informēts jau sen. Viņš varēja atsaukt mūsu šāvakara tikšanos.

— līci, neņemiet nu tik traki ļaunā. Viņam ir savi sabiedriskie pienākumi. Vai tad jums nebija nekā labāka, ko sestdienas vakarā darīt?

— Nemāku iedomāties nekā labāka, kā sazolēt jūsu priekšnieku.

Policists iesmējās. — Jā — no tiesas? Kāpēc jums ienācis prātā darīt tādas aplamības?

— Nu pasakiet pats. Kā vīrs vīram, Šenlij.

Šcnlijs iesmējās. — Nūjā... Paklīdušas valodas, ka jums kaut kas bijis ar misis Beksteri.

— Var jau būt. Vai jums liekas, ka šefs par to tik traki dusmojas?

— Droši vien.

— Un domājat, ka par to viņš tā ārdās?

Policists vēlreiz pasmējās, tad sacīja: — Ko nu, jūs pats zināt, kā vīrišķim kādreiz ap dūšu.

— Skaidrs, ka zinu. Izdariet man pakalpojumu, Šenlij. Pasakiet šefam, ka nākamreiz, kad norunāšu ar viņu tikšanos, gribu, lai viņš iepriekš paziņo, ja nevar ierasties.

— Man liekas, viņš gribēja zināt, vai jūs ieradīsieties.

— Kaut ko tamlīdzīgu es iedomājos. Par to viņam nav jāgudro. Es ierados šeit un būšu te vai citur, kur viņš gribēs ar mani satikties. Šoreiz viņa kārta norunāt.

— Jūs, kā izskatās, esat no vēsajiem zēniem. Gribu dot jums padomu. Nesāciet ar to cilvēku.

— Es no savas puses gribu jums, Beksteram un visiem puišiem dot padomu — atšujieties. Man tās jūsu ākstības ir apnikušas.

— Es to pateikšu.

Keits nolūkojās uz Šenliju. Tas likās ne gluži tik kareivīgi noskaņots kā abi policisti parkā. Likās pat, ka Šcnlijs visas šīs būšanas dēļ jutās gandrīz neveikli. Keits sacīja: — Neļaujiet, lai priekšnieks jūs iepiņķē savos personiskajos ķīviņos. — Keits pārlika kreiso roku pār kreklu, kas vēl aizvien apsedza pistoli. Viņš atbrīvoja drošinātāju, un asais metāliskais klikšķis noskanēja

nepārprotami. — Tas viss nav tā vērts.

Šenlija skatiens pielipa pie Keita labās, ar kreklu apsegtās rokas un kavējās tur ilgi. Pēc tam viņš paskatījās uz Keitu: — Neņemiet galvā.

— Staigājiet laimīgs.

Šenlijs lēnām pagriezās un gāja atpakaļ pie mašīnas. Keits pacēla bumbu un iemeta to bleizerā. Tad noskatījās, kā policijas mašīna apgriežas un aizbrauc gar skolas stūri projām.

Keits pārbrauca šķērsu pāri sporta laukumiem līdz ceļam, kur beidzās skolai piederošā teritorija. Pagriezies uz pilsētas pusi, viņš nobrauca garām Elkslodžai, kur mēdza rīkot saviesīgus saietus, ievēroja, ka tur sastājis daudz automobiļu, tad izgrieza mašīnu ārā no pilsētas un brauca uz mājām.

— Tātad misis Bekstere stāstīs amizantus notikumus par savu laulāto draugu. Varbūt zinās pastāstīt arī kaut ko par tā slepenajām dēciņām...

Tad viņš sasparojās un atguva varu pār jūtām un atgādināja pats sev: — Ko gan citu tu varētu izlasīt sabiedrības tenku slejā? — Gandrīz vai negribējās noticēt, ka viņu moka greizsirdība. — Protams, viņai ir oficiāli sabiedriskie pienākumi, jo viņa ir pilsētā ievērojamas personas sieva. — Tad viņš atcerējās, kā Annija bija palūkojusies viņam acīs todien, kad tie sastapās uz ielas. — Skaidrs, ka ievērojamu vīru un politiķu sievām braši jāturas vīram blakus arī tad, ja vīrs ir laulības pārkāpējs, gļēvulis un pilnīgs bezgodis. Tā pieklājas.

Tad viņš par to vairs nedomāja, bet pievērsās nule notikušajam. Acīmredzot Klifam Beksteram bija licies svarīgi parādīt Keitam Lendrijam, kāpēc viņš nav ieradies. Beksteram bija svarīgi, ko Lendrijs par viņu doma. Tas nebija nekas jauns; kādreizējais klases varmāka iekšēji bija gaužām nedrošs, tāpēc viņš vajāja un pazemoja cilvēkus savā apkārtnē, lai pats uz šāda fona varētu piepūsties.

Un tad, protams, bija viņa paša padotie, tādi puiši kā Šenlijs. Tie kaut ko zināja un labprāt gribēja redzēt, kā priekšnieks tiks ar situāciju galā. Keitam bija aizdomas: ja padotie paši nav līdz kaulam samaitāti, tic slepenībā priekšnieku ienīst. Taču arī baidās no viņa, un, kamēr neparādīsies kāds spēcīgāks, kas priekšnieku salieks ragā, tie pildīs priekšnieka pavēles. Uzticība sliktam vadonim ir nosacīta, tomēr nedrīkst rēķināties ar to, ka padotie sadumposies vai laidīs ļekas vaļā. Šāda veida padotie parasti ir ar bara instinktu kā aitas, ja sastopas ar augstu amatu un pavēlniecību; tas jo sevišķi sakāms par kareivjiem, policistiem un valdības ierēdņiem. Tieši tas Vašingtonā gandrīz bija noticis ar viņu pašu. Keitam priekšā atspīdēja gaisma virs viņa mājas lieveņa, un viņš iegriezās fermas piebraucamajā ceļā. Labi, šis vakars beidzies ar neizšķirtu rezultātu. Bet kaut kur tālākajā ceļā viens no viņiem abiem iegūs punktu; un Keita uztverē šinī spēlē, kuras rezultāts ir pēkšņa nāve, jau sācies laika pagarinājums.

Četrpadsmitā nodaļa

Dažas nākamās dienas pagāja bez sevišķiem notikumiem, incidentam aiz vidusskolas nebija nekādu seku. Policijas automobili gar māju nebraukāja, telefons nakts vidū vairs nezvanīja. Beksters arī nepiezvanīja, lai no jauna norunātu satikšanos, un visnotaļ valdīja miers. Tas nevarēja būt nekas cits kā parastais nervu bojātājs klusums pirms vētras. Taču Keits nekādu satraukumu nejuta.

Vienu rītu tūliņ pēc septiņiem Keits aizgāja pāri ceļam uz Dženkinsu māju un sastapa visu ģimeni pie brokastgalda, kur arī bija cerējis tos šai rīta stundā ieraudzīt. Virtuvē pie galda sēdēja Mārtiņš un Sjū, precēts pāris vēlīnos trīsdesmitgados, un viņu pusaugu zēns un meitene — Mārtiņš jaunākais un Sandra, abi vidusskolnieki.

Sjū aicināja Keitu brokastīs, bet viņš pateicās, sacīdams, ka labprāt iebaudītu vienīgi kafiju. Viņi parunāja par laiku, kas bija atmeties dzestrs, par gaidāmo ražas novākšanu, par iespējamu lietu, par "Fermeru almanaha" pareģojumu, ka gaidāma barga ziema. Sjū apgalvoja, ka tie rakstītāji almanahā esot gatavie idioti, bet Mārtiņš cieši tiem ticēja.

Abi bērni teica, ka viņiem vēl šis tas mājās jāpadarot pirms iešanas uz skolu, un aizgāja no galda.

Keits bilda Dženkinsiem: — Zinu, ka arī jums darba netrūkst, tāpēc neaizkavēšu.

— Ko mēs varētu tavā labā darīt? — Mārtiņš apvaicājās.

— Vispirms man jāatvainojas par mašīnas taurēšanu pirms pāris naktīm.

— Jā. Mēs dzirdējām un redzējām.

— Es mazliet sastrīdējos ar Spenservilas policiju, un šie tādā veidā atspēlējās.

Mārtiņš palocīja galvu.

Sjū sacīja: — Viņiem te nekas nav meklējams. Es tai pašā naktī piezvanīju, bet dežurants atbildēja, ka šim par to nekas neesot zināms. Tad es piezvanīju šerifam Donam Finijam, un viņš solījās lietu izmeklēt. Viņš tomēr man nepiezvanīja, tāpēc es no jauna zvanīju viņam. Viņš apgalvoja, ka policijas pārvaldē par to nevienam nekas neesot zināms.

Mārtiņš piebilda: — Grasījāmies jau zvanīt tev un pajautāt, vai tu ko nezini, bet tad es nodomāju, ka droši vien nezini.

— Kā jau teicu — viņi bija par kaut ko apskaitušies.

Džcnkinsi neizprašņāja, par ko tas varētu būt, Sjū vienīgi

piebilda: — Dons jau Klifam Beksteram rada, tie abi satiek kā cimds ar roku — cik man zināms.

— Parūpēšos, lai nekas tāds vairs nenotiek, — Keits solījās.

— Nav jau tava vaina. Tie sāk mesties pārāk lieli, nemaz vairs negrib valdīties. Iedzīvotājiem vajadzēja saņemties un kaut ko uzsākt.

— Droši vien. Paklau — raža gan rādās laba.

— Ļoti laba, — Mārtiņš piekrita. — Sasodītā kārtā tā ir padevusies visā pavalstī. Labi, ja varēs dabūt divus dolārus par bušeli.

Kā tad, Keits nodomāja, īsi un skaidri pateikta fermeru problēma. Piegāde pārsniedz pieprasījumu, cenas krītas. Viņa bērnībā Amerikā apmēram desmit procenti iedzīvotāju bija fermeri, tagad to ir divi procenti, fermeri kļuvuši par retu sugu. Tomēr produkcija pieaug, tas ir kaut kas līdzīgs brīnumam. Bet, ja fermerim pieder četrsimt akru kā Dženkinsicm un lielajam vairumam fermeru ģimeņu, tad pieskaitāmās izmaksas aprij visu, ko varētu nopelnīt, pārdodot saražoto. Augstas ražas gados, kad cenas zemas, tik tikko var savilkt galus kopā. Sliktas ražas gados cenas ceļas, bet nav daudz ko pārdot, un atkal tikai tik tikko var savilkt galus kopā. Ja to darbu grib strādāt, ir nepieciešami uzkrājumi. Keits ierunājās: — Dažbrīd man ienāk prātā, ka vajadzētu izmēģināt roku zemkopībā.

Sjū iesmējās, un ar to viss bija pateikts.

— Vai jūs negribētu pārdot vai izīrēt vienu no saviem zirgiem? — Keits jautāja.

— Neesmu nekad par to domājis, — Mārtiņš atbildēja. — Vai tev vajadzīgs zirgs?

— Man patiktu lāgiem izjāt. Laika kavēklim.

— Vai mandieniņ, tāds krāms nu gan tev nav pašam jātur. Ja tik vien būtu kā noņemšanās — kopt un sienu gādāt. Ņem tik kādu ciet un izjādi, kad ienāk prātā. Bērni izjāj tikai nedēļas nogalēs un brīvdienās.

— Paldies, bet es labprāt gribētu samaksāt, kā pieklājas.

— Ko nu niekus. Zirgus vajag izjādīt. Tas šiem nāk tikai par labu. — Tas kastrētais sirmis ir rāms un mīlīgs, bet ķēvele nešpetna. — Pasmiedamies viņš piebilda: — Akurāt kā vispār mūsu mājā.

— Ja tu vēl kādreiz šķielēsi uz to pasta sievišķi, — Sjū noskaidroja situāciju, — tad pats pārvērtīsies par tādu kā Sirmis.

Keits piecēlās un sacīja: — Paldies par kafiju. Vai drīkstu zirgu tūliņ izvest no staļļa?

— Ej tik turp. To zirgu sauc Vilijs. Ķēve ir Milija. Tādus vārdus bērni tiem sadevuši — Vilijs un Milija.

Keits aizgāja līdz stallim un iegāja pie zirgiem. Tic patlaban ēda. Viņš atvēra abus steliņģus un izlaida zirgus laukā. Keits uzplikšķināja abiem ar plaukstu, un tie priecīgi izskrēja aplokā.

Viņš aizgāja līdzi un brītiņu vēroja. Zirgs bija mazliet fiegmātisks, bet jaunā ķēve diezgan ugunīga.

Zirglietu nojumē viņš atrada iemauktus, devās pie ķēves un uzmauca tai apaušus, pēc tam piesēja ķēvīti pie sētas staba un aizgāja sameklēt segu un seglus. Apseglojis savu jauno jājamzirgu, Keits izjāja pa vārtiem, vispirms pajāja gabaliņu uz savas fermas pusi, bet tad devās tālāk uz mežaudzi, kas aizstiepās starp viņa un rietumu kaimiņu fermu.

Pa klajo mežiņu viņš nojāja lejup līdz strautam, kas tagad vasaras beigās bija izžuvis pavisam sekls, un tad jāja pa straumi vēl tālāk lejup uz Rīvza ezeriņa pusi.

Visapkārt valdīja klusums, vienīgās skaņas bija strauta klusā urdzēšana, pa retam iekliedzās kāds putns. Bija jauki. Viņa tēvs nekad nebija turējis zirgus, un gandrīz neviens fermeris tos neturēja, jo tie prasīja izdevumus, bet praktiski nebija vajadzīgi. Ja fermerim pagadījās lieka nauda, lai iegādātu sev kaut ko izpriecai, tad viņš nopirka vai nu sniegamobili, vai motociklu — trokšņainas mašīnas, kas drāzās pārāk ātri, lai varētu skatīties vai domāt. Keitam patika just zem sevis dzīvnieka siltumu un kustības, patika dzirdēt to reizēm iekrācamies vai iesprauslājamies, arī zirga smaka bija tīkamāka par izputēs dūmu smirdoņu.

Viņi ar Anniju lāgiem bija noīrējuši zirgus un izjājuši uz vientuļām vietām, kur varēja nodoties mīlestībai. Viņi paši zobojās par sevi, ka mīlējušies neesot vienīgi uz zirga muguras, un Keits tagad prātoja, vai tas būtu iespējams.

Viņš paskubināja ķēvīti, un tā labprāt uzņēma žirgtu riksi gar strautmalu.

Viņš atkal sāka domāt un saprata, ka jāatsakās no jebkuras cerības pavadīt šeit atlikušo mūžu, kamēr Spenservilā saimniekos Beksters. Viņš bija pametis Beksteram ēsmu, bet tas nebija piekodics. Tātad viņa stratēģija bija nederīga.

Objektīvi viņa vēlēšanās nebija konfrontēties un sacensties ar Klifu Beksteru, bet gan izvērst sarunas ar Bekstera kundzi. Viņam vajadzēja vēl vismaz vienreiz satikt Anniju uz stundu vai divām un izšķetināt visus pavedienus, kādi viņus vēl saista. To viņi nekad nebija darījuši nevienā vēstulē. Keits saprata, ka nevarēs tālāk dzīvot, ja nenoskaidros, kāpēc viņi izšķīrās.

Nākamais punkts šai sakarā bija uzzināt, vai viņi gribētu atkal būt kopā. Viņš domāja, ka viņa gribētu, un domāja, ka viņš gribētu.

Klifs Beksters, protams, bija kavēklis Šajā gribēšanā, bet viņiem visiem trim būtu nesalīdzināmi labāk, ja Keits nevis viņu izaicinātu, bet mierīgi aprunātos. Tieši to viņš reiz bija ieteicis vienam jaunam izlūkam, satiekoties ar to bīstamā, naidīgā vidē.

Upīte kļuva platāka, mežs skrajāks, un jau pēc maza brītiņa Keits nokļuva pie liela dīķa jeb ezeriņa. Tur nebija neviena peldētāja, neviena makšķernieka, viss tukšs un kluss. Bērnībā viņš bieži kopā ar draugiem bija nācis šurp, viņi te peldējās, makšķerēja, laida buru laiviņas. Ziemā ļaudis nāca uz šejieni, kurināja krastmalā ugunskurus, slidoja vai bļitkoja.

Pagriezis zirgu, viņš sāka jāt gar dūksnaino krastu.

Ja viņam būtu šāds uzdevums kaut kur ārzemēs, nebūtu nemaz pārāk grūti aizbēgt ar ienaidnieka dārgāko īpašumu. Bet šī akcija nebija gluži tas pats, kā aizbēgt no svešās valsts ar nozagtu koda grāmatu vai defektoru. Nekā, šai problēmai bija citas dimensijas.

Annija. Tā nebūtu izlūkošanas operācija, tā būtu vecmodīga sievas nozagšana, kas gandrīz nemaz neatšķīrās no tā, ko ciltis vai dzimtas darīja vecos laikos. Vienīgi šodienas sabiedrībā vispirms mēdz nodrošināties, vai nozogamā sieva ir ar mieru ļaut sevi nozagt.

Viņam ienāca prātā, ka ne viņš, ne Annija, vienalga, kopā vai šķirti, nespētu dzīvot, ja Beksters tos nemitīgi vajātu.

Otra alternatīva, protams, bija sakravāt somas, iesēsties mašīnā un aizbraukt tik tālu no šejienes, cik vien iespējams. Bet viņš vēl joprojām redzēja Anniju stāvam uz ietves asaru pilnām acīm, un kur tad vēl vēstules, rakstītas ilgajos gados, un piedevām vēl smeldze paša krūtīs. Ne aiziet, ne palikt... Un viņš nevarētu pat pasludināt pamieru, jo Beksters to uzskatītu par vājumu un pastiprinātu spiedienu.

Keits bija ticis līdz ezeriņa viņam galam un nu gar otru krastu jāja atpakaļ.

Varbūt, viņš iedomājās, tomēr varētu ar Klifu Beksteru parunāt saprātīgu valodu. Ja viņi visi trīs kopā apsēstos, izdzertu pa kausiņam alus un civilizētā veidā visu pārrunātu. "Tā ir atbilde uz sasāpējušo jautājumu. Vienīgā." Nekādas neglītas sadursmes. Bez asinsizliešanas. Bez nolaupīšanas vai slepus aizvešanas. "Mister Bekster. Mēs ar jūsu sievu viens otru mīlam un vienmēr esam mīlējuši. Jūs viņa nemīl. Nu esiet kārtīgs zēns un novēliet mums labu. Šķiršanās dokumentus piesūtīsim pa pastu. Paldies, Klif. Sitam saujā?"

Klifš Beksters, protams, tūliņ ķertu ieroci. Bet, ja Klifs Beksters būtu spējīgs sakarīgi runāt, ja viņš tiešām būtu civilizēts un gudrs cilvēks, viņš atbildētu: "Mister Lendrij, yV7s domājat, ka mīlat manu sievu, bet drīzāk liekas, ka jūs apsēdušas atmiņas par kādu sen aizmirstu mīlestību, kam nav nekāda sakara ar tagadnes dzīves īstenību. Bez tam jus pēc piespiedu aiziešanas pāragrā pensijā esat mazliet garlaicības nomākts un raugāties apkārt, meklēdams piedzīvojumus. Vēl jāmin arī fakts, ka es jums nepatīku kaut kādu skolas laiku konfliktu dēļ, un atņemt man sievu nozīmē, ka jūs tādā veidā gribat atspēlēties. Tās nav veselīgas domas, mister Lendrij, turklāt tas ir visai negodīgi pret Anniju, kas tagad stipri cieš no pamestas, tukšas ligzdas sindroma, cieš arī mana smagā darba dēļ un no atskārtas, ka pienācis pusmūža vecums. Mēs ar Anniju pa savai modei esam laimīgi, gaidām, kad es aiziešu pensijā, lai abi varam kopā pavadīt mūža novakari. Vai es pareizi runāju, Annij?"

Tāda Bekstera runa Keitam nepatika, jo tajā bija prāvs patiesības grauds.

Īstenībā, zināms, nekad nebūs šādas tikšanās, un Keits Lendrijs, Klifs Beksters un Annija Prentisa Bekstere kā akli taustīsies tālāk pa savu ceļu, kā to dara lielākā daļa cilvēku, radot postu un sāpes. Un, kad viss reiz beigsies, paliks tikai sāpīga nožēla, dziļas brūces, un nebūs nekādas laimīgas dzīvošanas mūžīgi mūžos.

Šādā noskaņā Keits iejāja atpakaļ mežā, kas auga gar strauta krastiem. Viņš devās uz savām mājām, stingri nolēmis sakravāt mantas somās un iet projām no mājām, gluži tāpat, kā bija aizgājis pirms divdesmit pieciem gadiem, bet šoreiz bez mazākās cerības jelkad atgriezties.

Piecpadsmitā nodaļa

Tanī vakara Keits diezgan agri apsēdās pie virtuves galda, lai sacerētu atvadu vēstuli Annijai, bet ar to viņam īsti viegli nevedās. Vai derētu aicināt to vēlreiz satikties, pirms viņš brauks projām? Vai vēstulē izteikties pavisam īsi, bez kādiem skaidrojumiem, vai arī bija tai parādā pilnīgu savas sirds un dvēseles atklājumu? Nē, tas tikai pavērtu ceļu dziļākām sāpēm. Nekādu garu atvadu vārdu, nekādas pēdējās satikšanās. Jābūt stipram, jābūt drosmīgam, jārunā īsi.

Viņš rakstīja: "Mīļo Annij, mēs nespējam atsaukt

pagātni, nespējam atgriezties savā Spenservilā vai savā Boulingrīnā. Mēs esam dzīvojuši un dzīvojam katrs savu šķirtu dzīvi, un, kā jau reiz Tev rakstīju — esmu tikai caurbraucējs un negribu nodarīt nekādu postu, kamēr uzturos šeit. Nedusmo un, lūdzu, centies mani saprast. Mīlu. Keits."

Tā. Padarīts. Viņš iebāza vēstuli aploksnē un uzrakstīja Annijas māsas adresi. Piecēlies pārlaida skatienu virtuvei. Šo to viņš jau bija sakravājis. Bet sirds, kā mēdz teikt, viņam pie šā darba klāt nebija. Viņš zināja, ka vēstule nosūtāma pēc tam, kad jau būs aizbraucis, un brauks viņš ļoti drīz, iekams kaut kas notiek, kas varētu viņa lēmumu grozīt. Ikviena šeit pavadīta diena pavērtu jaunu iespēju konfrontācijai ar Beksteru vai ļautu Annijai iemaldīties viņa ceļā.

Tu esi iegadījies dzīvē tādā laikā, viņš prātoja, ko pats neesi izvēlējies, dzīvojis laikā, kuru arī neesi izvēlējies, vienīgā izvēles iespēja, kas tev dota, ir iespēja aiziet agrāk, tomēr ne mirkli vēlāk par to laiku, kas tavam mūžam novēlēts. Starp ienākšanu

dzīvē un aiziešanu no tās tev ir bijušas dažas brīvas izvēles iespējas četrās variācijās — tu varēji izvēlēties labo un ļauno, grūto un vieglo. Labā iespēja parasti bija grūta.

"Izvēle. Kravāties vai ēst vakariņas?" Viņš izvēlējās vakariņas. "Ko piedzert pie vakariņām?" Izvēle nebija liela — kursu vai badveizeru? Viņš izvēlējās badveizeru.

Iezvanījās telefons. Izmantojot izvēles iespēju, viņš nolēma neatsaukties, bet telefons joprojām zvanīja, un viņš beidzot klausuli tomēr pacēla. — Lendrijs.

— Hallo, Lendrij. Te Porters. Uzmini, kurš no Porteriem.

Keits pasmaidīja un sacīja: — Geila.

— Nekā, Džefrijs.

— Kas noticis?

— Atgādinu, ka šovakar, kā jau teikts, Sentdž.cimsa baznīcā noliek sapulce. Pulksten astoņos.

— Es, brālīt, nevaru aiziet.

— Noteikti vari.

— Skaidrs, ka varu, bet negribu.

— Noteikti gribi.

— Nē, negribu.

— Vai tu tiešām gribi, lai revolūcija sākas bez tevis?

— Tas būtu vareni. Atsūti man sapulces protokolu. Es patlaban grasījos sēsties pie vakariņām.

— Nemuļķo mani, Keit. Man jāpiezvana vēl piecdesmit cilvēkiem.

— Paklau, Džefrij, es... Es nolēmu...

— Pagaidi... — viņš aizsedza klausuli, bet Keits dzirdēja neskaidru balsi, tad atkal ierunājās Džefrijs: — Geila saka, viņa darīšot visu, ko vien tu vēlēsies, ja atnāksi. Un bez tam tu viņai esot parādā par viņvakara kolosālo uzsmēķi. *

— Kļausies jel... ck, labi...

— Tiešām labi. Vai būsi ar mieru kādu vārdu arī pateikt?

— Jā. Paliec sveiks.

— Es domāju — sapulcē. Vai pastāstīsi par saviem iespaidiem Spenservilā pēc divdesmit piecu gadu prombūtnes? Par savām nākotnes cerībām?

— Varbūt kādu citu reizi. Uz redzēšanos vēlāk. — Keits nolika klausuli, piedevām noteikdams: — Es vēl nespēju tikt galā ar pagātni.

Vēlāk šai ceturtdienas vakarā Keits aizbrauca uz Scntdžeimsa baznīcu. Ar zāli apaugušajā stāvvietā bija piebraukušas kādas piecdesmit vieglās mašīnas un preču pikapi, krietni vairāk, nekā viņš jebkad pie šīs baznīcas bija redzējis, ja neskaita Ziemsvētkus vai Lieldienas.

Viņš savu mašīnu novietoja pie kapsētas mūra un devās uz baznīcu. Pie durvīm daži jauni vīrieši un sievietes ienācējiem dalīja kaut kādas brošūras, baznīcas priekštelpā stāvēja cilvēku pulciņš, kas sveica atnācējus. Keits redzēja Džefriju un Geilu un centās nepamanīts paslīdēt garām, bet tie viņu pamanīja un piesteidzās klāt. Gcila jautāja:

— Ko esmu tev parādā?

— Buču.

Geila viņu noskūpstīja un sacīja: — Tu esi viegli apmierināms. Es biju gatava dot vairāk.

Džefrijs atgādināja: — Lūdzu, Geila, mēs atrodamies baznīcā. Brīnos, ka griesti jau tagad nav pār mums sagruvuši.

— Ko nu bīsties, — Keits mierināja, — jūs taču neticat taisnīgam dievišķam sodam.

— Nekad nevar zināt, — Džefrijs atteica.

— Sanācis jau vairāk nekā simt cilvēku, — Geila sacīja. — Soli pilni, un luktā arī netrūkst ļaužu. Es tev jau sacīju, ka cilvēkiem sirds pilna. Viņi grib pārmaiņas.

— Nekā, Geil, — Keits viņus pārlaboja. — Cilvēki šeit ir tāpēc, ka laiki ir mainījušies. Viņi grib pagriezt pulksteni atpakaļ, bet tas nav iespējams. Un tev viņiem tas jāizskaidro.

Geila palocīja galvu. — Tev taisnība. Mums visiem trim ir saknes laukos, bet mēs esam aizmirsuši, kā šejienieši domā. Mūsu pienākums ir mainīt viņu domāšanas veidu un uzskatus.

Keits acis vien nobolīja. Nebija brīnums, ka revolucionāri prata nobiedēt cilvēkus pie nabaga. Viņš sacīja:

— N5, viņi negrib, lai viņus piespiež mainīt savas domāšanas veidu un uzskatus. Viņi grib, lai tiktu atzītas viņu vērtības un tas, kam viņi tic. Viņi grib, lai valdība un sabiedrība pārņem viņu vērtību izpratni, nevis jūsējo, un lai tic tam, kam tic viņi, nevis jūs.

— Tad viņi ir tie, kas grib pagriezt pulksteni atpakaļ, un tas nedrīkst notikt.

— Nē, es nedomāju gluži tiešā nozīmē, bet jums vajadzētu zīmēt tādu nākotnes ainu, kas izskatītos līdzīga pagātnei, to košāk iekrāsojot. Kā vecu litogrāfiju, kurai notīrīti sārņi.

Gcila pasmaidīja. — Tu nemaz neesi sliktāks manipulators kā mēs. Vai tu ar to sev pelnīji dienišķo maizi?

— Jā... gandrīz tā iznāk. Kādu laiku nostrādāju propagandas jomā... bet man tur nepatika.

— Izklausās visai vilinoši. To tev vajadzētu pamēģināt un arī tiešām likt lietā savā personiskajā dzīvē.

— Es arī to vēlos. — Un, mainīdams tematu, Keits iejautājās: — Starp citu — kurš mācītājs bija tik traks, ka nodeva savu baznīcu tādu musinātāju rokās kā jūs?

— Mācītājs Vilkss, — atbildēja Džefrijs.

— Tiešām? Biju pārliecināts, ka viņš jau sen aizgājis no amata vai pat nomiris.

— Tā ir, — Džefrijs apstiprināja, — varēja būt abējādi. Viņš tiešām ir vecs. Bet pret šo pasākumu izturējās atsaucīgi. Man pat radās iespaids, ka viņš priekšnieku Beksteru sevišķi nemīl.

— Vai tas varētu būt? Es pat šaubos, vai viņš Klifu Beksteru personiski pazīst. Beksteri, cik man zināms, pastāvīgi piederējuši pie Scntdžona baznīcas, kur pieder visi nozīmīgākie ļaudis. Šī ir fermeru baznīca.

— Nu, vismaz viņam laikam nav sveša Bekstera reputācija, un bez tam viņš droši satiekas arī ar pārējiem pilsētas mācītājiem. Kaut mums bulu tāds izlūkdienests kā viņam! Lai nu būtu kā būdams, tu šovakar dzirdēsi, ka policijas priekšnieks Beksters ir grēkagabals un laulības pārkāpējs.

— Tā vēl nav nekāda reputācijas graušana.

Gcila sāka smieties. — Tu esi neiespējams. Ej un nostājies tur kaktā.

— Klausos, kundze. — Keits iegāja baznīcā un atrada vietiņu, kur nostāties aiz pēdējās rindas sola. Viņš redzēja, ka baznīca patiesi pilna līdz pēdējai vietai un ka altāris aizsegts ar aizslietņiem; tagad mazā baznīciņa, kurai nebija krāsainu vitrāžas logu, drīzāk izskatījās pēc kvēkeru vai menonītu lūgšanu nama nekā pēc luterāņu baznīcas.

Apkārtējie cilvēki, gan tie, kas stāvēja, gan tic, kas sēdēja solos, veidoja it kā Spenseras apgabala sabiedrības šķērsgriezumu. Vienalga, kā šie vīri un sievas bija ģērbušies, Keits viņos saskatīja lauku ļaudis. Arī Mārtiņu un Sjū Dženkinsus viņš redzēja sapulcējušos vidū. Bija, protams, arī pilsētnieki — gan strādnieki, gan dažādu profesiju pārstāvji dažādos vecumos, sākot ar vidusskolniekiem un beidzot ar stipri veciem ļaudīm.

Keits atcerējās laiku, kad televīzija un citas elektroniskās labierīcības vēl nebija īsti nostiprinājušās; tad visāda veida sapulcēm uz laukiem bija ļoti liela nozīme. Viņa vecāki, piemēram, gāja uz visām baznīcas, klubu un dažādām cita veida sapulcēm un sanāksmēm. Bija dažādu rokdarbu pulciņi sievietēm un politiskas apvienības un fermeru asociācijas vīriem. No agras bērnības Keits pat atcerējās, ka dažās mājās tika rīkoti mūzikas vakari, saieti, kur spēlēja dažādas viesību spēles. Bet tas dzīvesveids bija nogrimis pagātnē, un, godīgi runājot, laba filma, futbola mačs vai pasēdēšana pie alus kausa nudien bija labāks laika kavēklis par sliktu

klaviermūziku vai viesību spēlēm. Taču tie bija laiki, kad lauku ļaudis paši gādāja par savām izpriecām. Vēl svarīgāk bija tas, ka daudzas patiesi lielās sabiedriskās kustības, kas vēlāk aptvēra visu nāciju, piemēram, abolicionisms un populisms, sākušās mazās lauku baznīciņās. Tomēr, kā viņš jau bija ievērojis, šī vairs nebija zemnieku nācija, un sanāksmēs vairs nebija ne tik daudz cilvēku, ne vēlēšanās grozīt vai pārveidot nacionālo politiku. Un tālumnieki, juzdamies varbūt atstumti un nošķirti no lielajiem varas centriem pilsētās, sāka darboties un domāt paši sevis labā, varbūt ar izbijušu pilsētnieku, akadēmiski izglītotu cilvēku nelielu piepalīdzību. Pie tādiem viņš pieskaitīja Porterus, arī pats sevi.

Viņš vēroja ļaudis, kas vēl aizvien nāca klāt, ieraudzīja arī Džcniju, ko nchija sastapis kopš Darba svētku viesībām. Arī viņa ieraudzīja Keilu, uzsmaidīja tam un sirsnīgi pamāja ar roku. Bet viņa bija kopā ar kādu vīrieti, un abi iespiedās brīvākā solā.

Keits joprojām vēroja ļaužu pulcēšanos. Apmeklētāju vidū noteikti bija vismaz divi spiegi, kas pēc sapulces visu noziņos priekšniekam Beksteram. Tas bija neapšaubāmi droši, un viņš domāja, ka arī Džefrijs un Geila, vecie revolucionāri, to skaidri zināja, kaut parastajiem Spenservilas iedzīvotājiem par to nebija ne jausmas. Jācer, ka Porteri saprata, kādā pasākumā viņi iesaista visus šos cilvēkus. Profesionālie revolucionāri Keita izpratnē dalījās divos tipos — romantiķos un pragmatiķos. Romantiķi tiklab paši sevi, kā savus sekotājus noveda cietumā un pat nāvē. Pragmatiķi turpretī, piemēram, agrīnie nacisti un boļševiki, bija vispilnīgākie prostitūti, kas darīja un runāja visu, lai tikai paliktu dzīvi un uzvarētu. Porteri, par spīti tam, ka tik ilgi bija noturējušies pie dzīvības, tomēr bija iekrāsoti mazliet romantiski un paglābušies vienīgi tāpēc, ka amerikāņu kultūra pamatos mazliet simpatizēja revolucionāriem un arī tāpēc, ka valdība neuzskatīja par vajadzīgu radīt svētos mocekļus no cilvēkiem, kas ne mazākā mērā nedraudēja iekustināt totāli miegaino nāciju.

Vietējos ietvaros gan bija iespējams cilvēkus iekustināt un rosināt uz darbību. Acīmredzot pilsētas un apgabala pamatīgi iesīkstējusī un nostiprinājusies vadība bija pārkāpusi sabiedriskā izlīguma vispirmo pantu, kas no laika gala bija skanējis un joprojām skanēja nemainīgi: "Dari pilsoņus laimīgus vai sajauc tiem galvu, vai panāc tiklab vienu, kā otru."

Sapulci atklāja ar svinīgu karoga godināšanu, kas abus Porterus droši vien gandrīz vai nobeidza. Pēc karoga svinīgas ienešanas, īsu lūgsnu norunāja jauns mācītājs, ko Keits nepazina. Keits paskatījās uz abiem Porteriem, kas stāvēja baznīcas galvgalā pie altāra paaugstinājuma un bija noliekuši galvas. Varbūt šie pa garajiem gadiem iemācījušies būt mazliet pragmatiski, viņš nodomāja.

Visi, kam bija sēdvietas, apsēdās, un Geila Portcrc pagājās līdz paaugstinājuma vidum un pārbaudīja mikrofonu, sacīdama: — Keit Lendrij, vai tu tur viņgala vari mani sadzirdēt?

Gandrīz visi sanākušie pagriezās uz durvju pusi, kur Keits stāvēja. Viņam ļoti gribējās Geilu nožņaugt. Tomēr viņš palocīja galvu, un Gcila pasmaidījusi sāka teikt savu sakāmo:

— Esiet sveicināti šai pirmajā sapulcē, kurai droši vien sekos vēl daudzas. Šīs sanāksmes mērķis un uzdevums ir ļoti vienkāršs: atrast iespējas, kā tikt pie pilsētas un apgabala pārvaldes, kas būtu tīra, atbildīga un prasmīga. — Paskatījusies uz Keitu, viņa vēl piebilda: — Tāda, kāda mums bija pirms daudziem gadiem. Pārvalde, kas atspoguļo mūsu vērtības un mūsu ticību.

Keits un Gcila saskatījās, un viņa turpināja, tuvāk nepaskaidrojot, kādas vērtības un kādu ticību.

Klausoties Gcilas runā, Keits nodomāja, ka, vienalga, vai Klifs Beksters paliks pie varas vai ne, viņš tik un tā būs Klifs Beksters. Un, labi zinot, kā mazās pilsētiņās noris un attīstās notikumi, Keits nešaubījās, ka Klifa Bekstera radinieks — apgabala šerifs — mierīgu prātu atstās amatā stulbo pilsētas valdes locekli par vienu dolāru gadā, bet pats paturēs šerifa revolveri un amata nozīmi.

Gcila turpināja: — Kā pilsētas valdes locekle un, šķiet, vienīgā oficiālā vēlētā persona zem šī jumta gribu jums darīt zināmu, ka esmu uzaicinājusi visus vēlētos pilsētas un apgabala pārvaldes locekļus piedalīties, bet viņu atbilde skanēja, ka esot jāsasauc pilsētas un apgabala pilnvaroto pārstāvju sapulce tiesasnamā. Tāpēc man liekas, ka šeit neviena no viņiem nav klāt. — Pārlaidusi skatienu sanākušajiem, viņa sacīja: — Ja kāds no jums ir atnācis, lūdzu, nāciet šeit priekšā, te vietas pietiek.

Neviens nepiecēlās un priekšā neizgāja, un Keits no tiesas apbrīnoja Gcilas režisores spējas.

Gcila runāja tālāk: — Es palūdzu pilsētas avīzes vadību, lai atsūta šovakar korespondentu uz šejieni. Vai kāds reportieris ir ieradies? — Viņa pārslidināja skatienu ļaužu pilnajai baznīcai. — Nav? Vai tas varētu būt tāpēc, ka avīze pieder pilsētas mēra ģimenei, vai varbūt tāpēc, ka Beksteru automobiļu pārstāvniecība ievieto vislielākos sludinājumus?

Vairāki cilvēki iesmējās, atskanēja pirmie aplausi.

Keits redzēja, ka Geilai sagādā prieku vienai otrai prominencei iekniebt vārīgā vietā, un viņš arī nešaubījās par to, ka Gcila saprot: šādā veidā viņa pašas izraudzītajā sabiedrībā rada sev vairāk ienaidnieku nekā draugu. Gcila varbūt spēs iedegt revolūcijas dzirksti, tomēr ne viņa, ne Džcfrijs nekļūs par revolūcijas vadoņiem, nedz arī viņiem atradīsies vieta jelkādā jaunā režīmā. Viņi paliks, kā bija, izraidītie, nabagi un vientuļnieki, atrauti no savām saknēm dzimtajā pusē, nepieņemti plašākā pasaulē, ko paši būs palīdzējuši uzcelt, būs svešinieki svešā zemē. Keits tos pielīdzināja pats sev.

Kādu minūti Gcila turpināja runāt vispārīgos jēdzienos, bet tad pārslēdzās uz konkrētām parādībām un personām, tūliņ sākot ar policijas priekšnieku Klifu Beksteru.

Viņa sacīja: — Cik man iznākušas darīšanas ar policijas priekšnieku Beksteru, esmu konstatējusi, ka, manuprāt, viņš ir nekompetents un neaktīvs, turklāt viņam piemīt diktatoriskas tieksmes. Bet jums nav jārēķinās ar manām domām. Šovakar mūsu vidū ir vairāki cilvēki, kas brīvprātīgi pieteikušies pastāstīt savu pieredzi saskarsmē ar šefu Beksteru. Daži no šiem stāstiem jūs šokēs, un stāstītājiem ir nepieciešama patiesi liela drosme, lai to pateiktu, jo šie cilvēki taču ir jūsu pašu kaimiņi. Lielākā daļa no tā, ko dzirdēsiet, šiem cilvēkiem neglaimo, bet viņi ir apņēmušies kaut ko darīt tiklab sevis, kā visas sabiedrības labā. Viņi jums stāstīs par korupciju, par kukuļošanu, kļūmīga stāvokļa izmantošanu, nekārtībām vēlēšanās un, jā gan, kā jūs jau paši zināt — par seksuālām nejaucībām.

Gcila zināja, kad pieklust, lai dzirdētu Spenservilas krietno pilsoņu vidū satrauktu murmināšanu, klusus sašutuma saucienus. Kaut arī viss, ko pieminēja Geila, kā arī tas, par ko runās cilvēki, jādomā, atbilst patiesībai, Keitam tomēr radās sajūta, it kā viņš būtu pārcēlies septiņpadsmitā gadsimta raganu prāvā, kur cits pēc cita celsies liecinieki un liecinās pret savu kaimiņu; trūka vienīgi apsūdzētā.

Geila izteica vēl dažas piezīmes un tad klāja vaļā pati savu stāstu par to, kā Klifs Beksters sakrājis par viņu nelegālu dosjē, un stāstu nobeidza ar šādiem vārdiem: — Iesniegšu pret viņu civilprasību, liekot celt tiesai priekšā savākumu un to publicēt.

Man nekas nav slēpjams, ne par ko nav jāklusē. Mana pagātne daudziem no jums ir zināma, un es labprāt ļaušu jums spriest tiesu par to. Es nevaru un negribu pieļaut, lai mani šantažē. Esmu apņēmusies izvirzīt pret misteru Beksteru kriminālapsūdzību un esmu par to jau runājusi ar apgabala prokuroru. Ja nevarēšu izcīnīt taisnību Spcnscras apgabalā, meklēšu to Kolumbusā un runāšu ar ģenerālprokuroru. To es netaisos darīt sevis labā, bet gan visu to cilvēku labā šinī apgabalā, kas kļuvuši par nelikumīgas izmeklēšanas un vajāšanas upuriem, par kuriem policijas priekšnieks savācis neatļautus dosjē.

Viņa pārlaida skatienu sapulcei un teica: — Daži Bekstera upuri šovakar ieradušies šeit, daži negrib doties pazīstami, un es respektēšu viņu vēlēšanos. Daži turpretī ir brīvprātīgi pieteikušies runāt. Tāpēc jums vairs nebūs jāklausās manī, iepazīstināšu jūs ar pirmo brīvprātīgo liecinieci, kas pati pastāstīs par sevi.

Gcila paraudzījās uz pirmo rindu un aicinot palocīja galvu.

Vilcinādamās un izskatīdamās tā, ka labprāt vēlētos atrasties nezin kur, tikai ne šeit, piecēlās pievilcīga jauna sieviete un devās uz paaugstinājuma. Gcila viņu sirsnīgi apskāva un, vadīdama pie mikrofona, kaut ko viņai klusu pateica.

Pāris sekunžu sieviete stāvēja nekustīgi, un Keits redzēja, ka tā ir bāla un iztrūkusies. Vairākkārt nokremšļojusies, viņa beidzot sāka runāt:

— Mans vārds ir Sērija Kolarika, un es strādāju par viesmīli Stāvvietas restorānā.

Še rija Kolarika iedzēra mazu malciņu ūdens, tad paskatijas uz Gcilu, kas sēdēja viņai blakus, un turpināja:

— Policijas priekšnieku Beksteru pirmoreiz tieši satiku, kad viņš pirms sešiem mēnešiem ieradās pie manis mājās iekasēt naudu, ko biju parādā par autostāvvietas biļetēm. Es zināju, ka esmu parādā, bet vajadzīgās naudas man nebija, un to es viņam arī pateicu. Pabrīnījos, ka pats policijas priekšnieks personiski staigā apkārt pa mājām, ievākdams parādus... Gribu sacīt, ka tieši viņu nekad nebiju satikusi, bet pazinu pēc izskata, jo viņš bieži mūsu restorānā ēda brokastis. Es viņu nekad nebiju apkalpojusi, viņš parasti sēdēja pie citas meitenes galdiņa, jo viņi sagājās.

Pēc šiem vārdiem zālē ieskanējās čuksti un murmināšana, jo visi zināja, ka priekšnieks Beksters ir precējies. Taču Keits nojauta, ka ies vēl labāk... vai sliktāk.

Šcrija runāja tālāk: — Vienreiz tomēr tā otra meitene nebija darbā, un viņš apsēdās pie mana galdiņa. Viņš necik daudz nerunāja, tikai norādīja uz mana vārda žetonu... jūs jau zināt, tas piesprausts pie krūts kreisajā pusē, un sacīja: "Šcrija, tas šai jauks vārds, un kā sauc otru?"

Pūlī kāds iesmējās, Šcrija apjukusi pasmaidīja, un, kad viss apklusa, turpināja: — Un dažas nedēļas vēlāk viņš ne no šā, ne no tā ieradās pie manis sakarā ar stāvvietas biļešu parādu. Es viņu ielaidu iekšā, un mēs runājām. Mēģināju viņu pārliecināt, ka pašreiz man naudas nav, ka būs algas dienā. Bet viņš pieprasīja naudu tūliņ, jo citādi mani apcietināšot. Un, kad būšot apcietināta, tiesnesi nevarēšot drīzāk satikt kā nākamajā dienā. Nakti vajadzēšot pavadīt cietumā. Un tur katru līdz ādai pārbaudot un jāiet arī dušā, un jāvclkot mugurā cietuma drēbes. Vēlāk uzzināju, ka tā nav taisnība un par stāvvietas parādiem nevienu tā nesoda, bet toreiz es tiešām biju ļoti nobijusies.

Keits bija pieredzējis ļaunprātīgu varas izmantošanu visā pasaulē, un viņam jo sevišķi nepatika vīrieši, kas savu amatu vai šaujamieroci izmantoja, lai piespiestu neaizsargātas sievietes pakļauties to seksuālajām iegribām, kas noteikti bija sagaidāms šā stāsta beigās.

Šcrija turpināja runāt un jau pēc minūtes bija nonākusi pie stāsta kulminācijas. Viņa sacīja: — Tad es... tad piedāvājos... ielaisties ar viņu.

Sapulces telpā valdīja pilnīgs klusums.

— Es gribu sacīt... netaisos apgalvot, ka viņš to būtu pieprasījis... bet es drīz vien sāku just, uz kuru pusi viņš velk... un, kā jau sacīju, biju ļoti nobijusies un pavisam bez naudas. Negribu apgalvot, ka esmu šķīsta jaunava vai tamlīdzīgi. Man ir bijuši daži draugi, bet tic man patika, un es nekad neesmu kaut ko tādu darījusi par naudu vai ielaidušies ar kādu, kas man nepatīk... bet toreiz es citas izejas neredzēju... es piedāvājos, un viņš to pieņēma. — Tad viņa piebilda: — Viņš sacīja, ka naudu man došot, bet tas būšot tikai aizdevums, un lika man izģērbties, jo gribot redzēt, vai es esot aizdevuma vērta.

Šo piezīmi dzirdot, auditorija aizelsās. Šerija nodūra galvu, bet pēc tam to atkal pacēla, dziļi ieelpoja un drošām acīm sastapās ar klausītāju acīm. Keits skaidri juta, ka tā nav tēlošana, ka sieviete patiesi ir pazemota, iebiedēta un drosmīga. Viņam atlika vienīgi minēt, kas to pamudinājis sevi publiski tā atkailināt, un viņam likās, ka tas nenotiek pilsoniskas apziņas, bet gan atriebības dēļ. Kāda gan tam nozīme?

Keits bija dzirdējis pietiekami daudz un, kamēr Šerija sāka visai uzskatāmu attēlojumu, viņš spiedās cauri pūlim uz izejas pusi.

Viņš izgāja cauri priekštelpai, kur cilvēki snaikstīja kaklus, lai redzētu un dzirdētu, un tad ārā no baznīcas tīrajā, dzestrajā vakara gaisā.

Viņš ievēroja, ka ap mašīnām rosījās vīrieši, zibinādami kabatas baterijas, un, tuvāk piegājis, redzēja, ka tic ir policisti. Tie pierakstīja visu piebraukušo mašīnu numurus. Vienā ziņā tas Keitu nemaz nepārsteidza, tomēr viņam bija grūti noticēt, redzot to reāli notiekam. Viņš piegāja pie viena no policistiem, kas izskatījās pēc šerifa ierēdņa, ne pēc Spenservilas kārtībnieka. Keits viņam jautāja:

— Ko jūs, ellē, iedomājaties te darām?

Policists izskatījās apmulsis, un to Keits noturēja par cerīgu zīmi.

— Tikai izpildām pavēli.

— Kā pavēli?

— Nedrīkstu sacīt.

— Kurš te ir atbildīgais?

Policists paraudzījās visapkārt. — Īstenībā neviens. Te priekšnieku nav.

Nu Keits pamanīja vienu policistu Spenservilas policijas tērpā, devās tieši pie tā un atpazina savu viņvakara paziņu no satikšanās aiz vidusskolas.

— Kārtībniek Šcnlij, — Keits to uzrunāja, — vai jūs zināt, ka pārkāpjat likumu?

Šcnlijs palūkojās apkārt un piesauca klāt vēl divus policistus:

— Kcvin, Pīt, nāciet šurp!

Abi sauktie pienāca, un Keits uzreiz redzēja, ka tic ir Bilija Māriona mocītāji parkā. Visā Spenservilas policijas korpusā bija tikai kādi piecpadsmit vīri, un Keitam likās — ja viņš šeit ilgāk uzturēsies, tad drīz būs iepazinies ar visiem. Uz viņu identifikācijas plāksnītēm Keits izlasīja Vārds un Krūgs. Vārds, tas, kurš bija Bilijam ar steku uzsitis pa kurpju zolēm, sacīja:

— Paskat vien! Kas te atkal atnācis — kā tāda govs pļeka. Kā kāju liec, tā iemin. Taisies prom, kamēr vēl tiec!

Keits, uzrunādams viņus vārdā, sacīja: — Kārtībniek Vārd un kārtībniek Krūg, šī ir likumīga sanāksme, ko aizsargā Savienoto Valstu Konstitūcijas pirmais pants, ja gadījumā jums tas nebija zināms. Ja jūs tūliņ nebrauksiet projām, es piezvanīšu pavalsts policijai, un jūs visus apcietinās.

Visi trīs policisti paskatījās vispirms cits uz citu, tad uz Keitu. Vārds viņam noprasīja:

— Dulls palicis, vai?

— Nē, tikai apskaities. Un lasieties prom drīzāk nekā citām reizēm!

— Oho! Oho! Rāmāk, vecīt!

— Jums ir tieši sešdesmit sekundes laika aizvākties, citādi iešu atpakaļ iekšā baznīcā un izsaukšu ārā visus, cik vien tur ir.

Iestājās ilgs klusuma mirklis, pa šo laiku trijotnei piebiedrojās arī atlikušie policisti, skaitā septiņi. Vārds tos informēja: — Šitais čals taisās uzlaist mums virsū policiju.

Atskanēja nedroši smiekli, tomēr sevišķi priecīgi policisti neizskatījās.

Keits piebilda: — Izsaukšu ārā visu to sapulci.

Bija pārlieku skaidri redzams, ka neviens no policistiem nevēlējās nostāties aci pret aci ar saviem draugiem un paziņām šādos apstākļos, bet tikpat stipri viņi nevēlējās padoties vienam nokaitinātam civilistam. Vilcināšanās šķita savstarpēja, un Keits prātoja, vai neļaut tiem atkāpties ar godu, taču tad nolēma, ka šie nav to pelnījuši. Viņš sacīja:

— Jums atlikušas vēl apmēram desmit sekundes, lai aizvāktos.

Vārds cirta pretī: — Tev nav atlicis ne tik daudz, līdz

uzlikšu tev rokudzclžus.

— Piecas sekundes.

Neviens nekustējās.

Keits pagriezās, lai ietu atpakaļ baznīcā, bet pamanīja, ka ir ielenkts un, lai tiktu cauri kordonam, viņam vajadzētu sākt lauzties ar policistiem, kuri to vien gaidīja. Viņš sacīja: — Ejiet nost no ceļa!

Tie negāja.

Keits tuvojās policistiem, kas aizsprostoja viņam ceļu uz baznīcas durvīm. Policisti pastiepa uz priekšu stekus un izspēra arī vienu kāju uz priekšu.

Keits apsvēra, vai mesties uz priekšu tādā veidā, kā futbolā to dara aizsargs, bet šai gadījumā aizsardzības līnijas rīcībā bija steki un revolveri. Acīmredzot viņš bija tikpat grūtā stāvoklī kā policisti, un neviens negribēja spert pirmo soli.

Vārds viņam aiz muguras ierunājās: — Ha, sūdabrālis tu esi. Un piedevām stulbs.

Keits pagriezās un piegāja pie Vārda. — Kur šovakar ir Beksters? Atkal liek Elklodžā godināts?

— Nav tava darīšana, — Vārds atsaucās.

— Varu saderēt, ka viņš sēž pilsētas valdē un silda pakaļu drošībā, bet jūs atsūta darīt to, par ko varat zaudēt darbu. Un kur ir jūsu seržanti, kāds vanckars jūs komandē? Pasakiet Beksteram, ka es tā teicu.

Skaidrs, ka Keits bija trāpījis vārīgā vietā. Neviens nebilda ne vārda, taču tad Vārds uzskatīja par savu pienākumu atbildēt un sacīja: — Varēsi, ziķerpuika, viņam to pateikt pats, kad mēs tevi aizvedīsim.

— Nu tad aizvediet. Apcietiniet mani vai vācieties paši prom!

Puiši tomēr bija nolēmuši nedarīt ne vienu, ne otru. Keits sāka prātot, diezin cik ilgi turpināsies sapulce.

Nogaidījis vēl pāris minūšu, Keits tomēr nolēma mēģināt izlauzties. Viņš pagriezās ar seju pret baznīcu un atvilkās, lai mestos aizsardzības līnijā iekšā, kad piepeši atskanēja sauciens: — Kas te notiek?

No nelielās mācītājmājas tuvojās vīrietis, balstīdamies uz spieķa. Kad tas pienāca tuvāk, Keits redzēja, ka vīrietis ir ļoti vecs, un atpazina mācītāju Vilkšu.

Mācītājs bija ģērbies audekla biksēs, sporta kreklā un tvīda žaketē. Viņš atkārtoja: — Kas te notiek?

Policists Vārds atbildēja: — Viss kārtībā, scr.

— To es jums nejautāju. Kas te notiek?

Konkrētas atbildes Vārdam nebija, un viņš neteica neko.

Mācītājs Vilkss izgāja cauri policistu kordonam un apstājās pretī Keitam.

— Kas jūs esat?

— Keits Lendrijs.

— Vārds izklausās pazīstams. Kopā ar šiem tur iekšā?

— Jā, scr.

— Ko tic policisti te dara?

— Pajautājiet viņiem pašiem.

Mācītājs Vilkss pievērsās Vārdam. — Vai kāds jūs ir izsaucis uz šejieni?

— Nē, scr.

— Tad kādēļ jūs šeit atrodaties?

— Lai... rūpētos par aizsardzību un drošību.

— Tā nu gan ir stulba valoda, dēls. Lūdzami, ejiet projām no mana īpašuma.

Vārds paskatījās uz pārējiem policistiem un pameta ar galvu uz to pusi, kur stāvēja patruļmašīnas. Viņi gāja projām, bet Vārds vēl ieteicās Keitam: — Es tavā vietā gan laistu atpakaļ uz Vašingtonu. Labi veicīgi.

— Neaizmirstiet pateikt Beksteram, ko es sacīju.

— Par to tu vari būt pārliecināts, ziķerīt.

Tā, Keits nodomāja, šie tātad zina, ka esmu ieradies no Vašingtonas, kas arī nav nekāds brīnums. Interesanti, ko vēl šie zina par mani. Bet īstenībā tam nebija nekādas nozīmes, ja viņš brauc no šejienes projām, kaut gan Klif's Beksters dara visu iespējamo, lai viņu no tā atturētu.

Mācītājs Vilkss jautāja: — Vai tev ir brītiņš laika?

Keits padomāja, tad atbildēja: — Jā.

Vilkss ar roku pamāja, lai Keits tam seko, un viņi devās uz mācītājmāju. Keits atcerējās, ka pēdējoreiz mācītājmājā bijis astoņpadsmit gadu vecumā; toreiz viņš noklausījās mācītāja Vilksa pamācībās, kā pretoties kārdinājumiem pasaulē, kas atrodas aiz Spcnseras apgabala robežām, it īpaši pret alkohola un seksa kārdinājumiem koledžā. Tie bija labi padomi.

Sešpadsmitā nodaļa

Macītajmaja bija balti nokrāsotā koka celtne, būvēta tai pašā laikā un tai pašā stilā kā simt gadu vecā baznīciņa.

Vilkss ieveda Keitu nelielā dzīvojamā istabā un norādīja uz vecu klubkrēslu, bet pats apsēdās viņam pretī šūpuļkrēslā. Keits apsēdās. Vilkss sacīja: — Man ir šerijs.

— Nē, pateicos. — Keits nespodrajā gaismā vēroja Vilkšu. Šad tad aizvadītajos gados Keits mācītāju bija redzējis kāzās vai bērēs, bet nu kopš pēdējās reizes bija pagājuši vismaz septiņi gadi. Ar katru tikšanās reizi Vilkss likās kļuvis vecāks un sarāvies maķenīt mazāks.

— Kālab policija bija sabraukusi? — mācītājs jautāja.

— Pierakstīja mašīnu numurus.

Vilkss palocīja galvu. Brītiņu viņš nebilda ne vārda, tad cieši paskatījās uz Keitu. — Tu esi Džordža un Almas puika, vai ne?

— Jā, scr.

— Vai es esmu tevi kristījis?

— Tā man ir stāstīts.

Vilkss pasmaidīja. — Vai esmu tevi laulājis?

— Nē, scr. Es nekad neesmu bijis precējies.

— Kā tad. Tu taču aizgāji armijā un vēlāk strādāji valdības dienestā.

— Pirms tam studēju koledžā. Boulingrīnā. Toreiz jūs mani brīdinājāt no koledžas meitām.

— Vai tas ko līdzēja?

— Nenieka.

Vilkss atkal pasmaidīja un noprasīja: — Vai esi atgriezies uz palikšanu?

— Laikam gan.ne.

— Kādēļ tu vispār brauci atpakaļ uz šejieni?

— Apskatīties, vai ar māju viss kārtībā.

— Tik vien?

— Man negribas sameloties, bet teikt arī negribas, — Keits, īsu brīdi padomājis, atbildēja.

— Nūjā, esmu dzirdējis valodas par to, kālabad esi atgriezies, bet man nepatīk izplatīt baumas, tāpēc neteikšu, ko esmu dzirdējis.

Keits neatbildēja.

— Kā klājas tavējiem? — Vilkss jautāja.

Keits pastāstīja par tuviniekiem un savukārt pajautāja:

— Kā klājas misis Vilksai?

— Tas Kungs aizsauca viņu uz mūžīgajām tēva mājām.

Keits saprata, ka standartfrāze: "Man ļoti žēl", patlaban

nebūtu derīga, tāpēc sacīja: — Viņa bija jauks cilvēks.

— Tāda viņa tiešām bija.

— Kālab jūs neaizgājāt uz sapulci? — Keits jautāja.

— Negribu piejaukt reliģijai politiku. Pārāk daudz jauno garīdznieku mūsdienās to dara un noved pusi draudzes līdz trakumam.

— Jā gan, bet pasaulē ir daudz sociālās netaisnības, un baznīca šai ziņā varētu palīdzēt.

— Un to arī dara. Es savos sprediķos mācu mīlestību un žēlsirdību, cildenumu un labus darbus. Ja cilvēki to uzklausītu, nekādu sociālu netaisnību pasaulē nebūtu.

— Bet tie nevar uzklausīt, ja neiet baznīcā, un, pat aizgājuši, nepieņem mācību.

— Dažs nāk, dažs nenāk, dažs uzklausa, dažs ne. Nav manos spēkos darīt kaut ko vairāk.

— Varu jums teikt, mācītāj, ka Drēzdcnē redzēju luterāņu garīdzniekus, kas organizēja protesta gājienus, ko jūs varējāt noskatīties televīzijā. Šie mācītāji palīdzēja sagraut komunistisko režīmu. To pašu darīja katoļu priesteri Polijā.

— Lai Dievs viņus svētī. Tic rīkojušies, klausot sirdsapziņas balsij. — Vēl viņš piebilda: — Ja tev no tā ap sirdi kļūst vieglāk, varu atzīties, ka savas ticības labad es būtu ar mieru atdot dzīvību jebkurā mirklī.

— Cerēsim, ka to no jums neviens neprasīs.

— To priekšlaikus nekad nevar zināt.

— Bet jūs tomēr atļāvāt tiem cilvēkiem izmantot jūsu baznīcu. Un aizdzināt policistus.

— Jā, to esmu darījis.

— Vai jums ir zināms, kādā sakarā tā sapulce notiek? — Keits jautāja.

— Ir zināms.

— Un jūs to atbalstāt?

— Atbalstu, ja tur netiek runāts nekas nelikumīgs un netiek sludināta varmācība, — viņš atbildēja. — Vai tu zini, ka uz laukiem baznīcas kopš seniem laikiem tiek izmantotas par sapulču telpām? Tas iesniedzas pagātnē līdz tām dienām, kad uz zemēm baznīca bija vienīgā telpa, kur vienlaikus varēja saiet tik daudz cilvēku, bet pilsēta bija pārāk tālu, divriču aizjūgā grūti sasniedzama. Sentdžcimsa baznīca savulaik pieredzējusi visus saietus — gan politiskos, gan patriotiskos, jau sākot ar spāņu — amerikāņu karu. Man tā baznīca nepieder, esmu vienīgi Dieva kalps.

— Jā, bet diezin vai jums vajadzēja ielaist baznīcā dažādu rēķinu kārtotājus.

— Dieva kalps nav ne fanātiķis, ne stulbenis, mister Lendrij. Un es tevi neaicināju šurp, lai taptu pratināts. Es gribu tev uzdot dažus jautājumus. Ja drīkstu.

— Jautājiet.

— Pateicos.

— Vai tu šo sapulci atzini par labu un derīgu?

— Principā — jā.

— Vai esi izzinājis, ka Spenservilā viss neiet gluži tā, kā vajadzētu?

— Jā, esmu.

— Vai tu pazīsti policijas priekšnieku Beksteru?

— Mēs abi vienlaikus mācījāmies vidusskolā.

— Taču, klausoties policistu valodā un noraugoties to rīcībā, man radās tāda sajūta, ka tu esi nonācis viņa uzmanības lokā krietni pēc vidusskolas laikiem.

— Nē... nūjā, varbūt tā ir. Es tomēr domāju, tas būs tāpēc, ka skolas laikā mēs diezin cik labi nesatikām.

— Vai tas tiesa? Vai bijāt sāncenši?

— Nē, es nekad nedomāju, ka esam sāncenši. Bet viņš laikam tā būs domājis. — Keits vairs nejutās īsti drošs par virzienu, kādu valodas ņems, un pasaulē nudien nebija daudz cilvēku, kam viņš tik mierīgi ļautu sevi iztaujāt. Bet mācītājs Vilkss bija viens no tiem retajiem.

Vecais vīrs, šķiet, kaut ko pārdomāja un tad sacīja:

— Man atmiņa vairs nav tik laba, kāda tā reiz bija, bet es tā kā atceros, ka tu sirsnīgi sagājies ar viņa tagadējo sievu.

Keits neatbildēja.

— Kā tad, liekas, tava māte man to pastāstīja.

— Droši vien.

— Tad jau, raugi, misters Beksters uztraucas par to, ka sievas kādreizējais pielūdzējs atgriezies Spenservilā.

— Es biju viņas mīļākais, scr. Koledžā. — Vidusskolu pieminēt nebija jēgas, tas veco vīru bez vajadzības satrauktu.

— Sauc to, kā gribi, — Vilkss atteica. — Es saprotu. Vai tu domā, ka misters Beksters to ņem ļaunā?

— Tā no viņa puses būtu puiciska iedoma.

— Lai Dievs man piedod tādu runāšanu, bet es teikšu gan, ka visos šajos gados neesmu pieredzējis nevienu Beksteru, kas man īsti rādītos kā nobriedis pieaudzis cilvēks.

Keits pasmaidīja.

— Viņas mcitasvārds bija... Prentisa, vai ne?

— Jā. Annija.

— Kā tad — Annija Prentisa. Kārtīga ģimene. Mācītājs Šcnks no Sentdžona baznīcas ļoti labi atsaucas par viņiem. Mēs, redzi, cits ar citu aprunājamies. Pat ar katoļu priesteriem no Nevainīgās ieņemšanas baznīcas. Ik mēnesi notiek ekumēniskās padomes sēdes, un, kad visas oficiālās lietas nokārtotas, mēs neganti tenkojam. Protams, nenosaucot uzvārdus, ja tas nav tieši nepieciešams, un ārpus tām sienām nekas neaizplūst. Bet uzzināt jau gan daudz ko uzzinām.

— Varu iedomāties. — Keitam ienāca prātā, ka mācītājs Vilkss sēž tādā pašā slepenā padomē, kurai līdzīgā viņš vēl nesen bija sēdējis. Arī Džefrijs bija pārliecināts, ka mācītājam Vilksam slepena informācija uzkrāta tādā daudzumā, ka godam varētu sacensties ar policijas priekšnieka Bekstera slepenajiem

IKI

uzkrājumiem. Vilkss paskaidrodams piebilda: — Mūsu nolūkos nudien neietilpst tukša tenkošana. Mēs cenšamies palīdzēt, paglābt vienu otru laulību no izšķiršanas, izlīdzēt ar padomu jauniešiem, kam paslīdējusi kāja, pasargāt gan vīriešus, gan sievietes no nevajadzīgiem kārdinājumiem, vārdu sakot, cenšamies glābt dvēseles.

— Tā ir apbrīnojama rīcība.

— Tas ir mans darbs. Ak, es zinu gan, ko tu domā. Tu domā, ka Spenservila pārvērtusies par nolādētu cilvēku pilsētu. Nē. Lielais vairākums cilvēku ir labi, dievbijīgi kristieši. Bet diezgan daudzi ir noklīduši no ceļa. Citās vietās jau nemaz nav labāk. Man patiktu, ja tu svētdien atnāktu uz baznīcu un pēc tam piebiedrotos mums padzert tēju un parunāties.

— Varbūt aiziešu. Bet, lūk, ko teikšu: jūs sprediķojat ticīgajiem. Vajadzētu kādreiz pamēģināt arī ar citiem.

— Viņi zina, kur mēs esam atrodami.

Keitam gribējās tikt projām, pirms sapulce beigsies. Tāpēc viņš sacīja: — Paldies, ka izglābāt mani no likuma rokas.

Taču mācītājs Vilkss izlikās nemanām Keita grasīšanos uz projāmiešanu. Viņš sacīja: — Tu droši vien zini, ka Beksteru pārim laulības dzīvē ir dažas grūtības. Mācītājs Šenks ir misis Beksteres padomdevējs.

— Un kādā ziņā tas varētu skart mani?

— Kāds ir redzējis jūs iekšpilsētā sarunājamies.

— Mācītāj, lai šī būtu nezin cik maza pilsētiņa, tomēr arī tādā pastāv iespēja, ka neprecēts vīrietis uz ielas sarunājas ar precētu sievieti.

— Nelasi man lekcijas, jauno cilvēk. Es cenšos tev palīdzēt.

— Es to augstu novērtēju...

— Atļauj, ka runāšu atklāti. "Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu." — Nu gan Keits kļuva gluži mēms aiz pārsteiguma. Viņš sacīja:

— Es savukārt varu dot jums padomu, mācītāj. Pasakiet savam kolēģim, mācītājam Šenkam, lai viņš aprunājas ar misteru Beksteru par laulības pārkāpšanas grēku.

— Par misteru Beksteru mums sen viss zināms. Tas, kas man tev sakāms... protams, nav labi ielauzties citu dzīvē, bet tev jau pašam zināms, ka misis Beksterei ir dziļas jūtas pret tevi.

Tā bija labākā vēsts no visām, ko Keits pēdējās nedēļās bija dzirdējis, un viņš steigā pārdomāja dažādas atbildes, starp tām arī iespēju neatbildēt nemaz, tomēr sacīja:

— Mēs gadiem sarakstījāmies, bet viņa nekad pat ar pušplēstu vārdu nav man par to ieminējusies. Viņa nav izdarījusi nekā neatļauta.

— Tas ir atkarīgs no tā, kā jūs vērtējat precētas sievietes sarakstīšanos ar savu kādreizējo... draugu.

— Viņa nav izdarījusi itin nekā nepiedienīga. Ja noticis kaut kas aplams, tad tas cēlies vienīgi no manis.

— Ļoti cildeni no tavas puses. Zinu jau zinu, tu domā, es esmu drausmīgi vecmodīgs, un es pateicos, ka tu centies man izpatikt.

— Es necenšos jums izpatikt. Es klausos jūsos un saprotu jūsu nostāju un jūsu raizes. Bet saku jums pavisam godīgi — manas un misis Bekstercs attiecības ir pilnīgi platoniskas.

— Labi, padzīvosim un paskatīsimies, vai tu arī turpmāk varēsi būt tik stiprs un tā noturēties.

Keits skatījās uz mācītāju Vilkšu un negribot vai arī tāpēc, ka juta nepieciešamību ar kādu runāt, sacīja:

— Gribu būt pret jums pilnīgi godīgs, mācītāj, un tāpēc teikšu: gars ir labprātīgs, bet miesa vāja.

Kādu mirkli likās, ka mācītājs Vilkss zaudējis valodu, bet drīz attapās un teica: — Es cienu tavu godīgumu, — piebilzdams: — Un priecājos, ka tu šo to vēl atceries no Svētajiem rakstiem.

Keits piecēlās un sacīja: — Nu man jāiet.

Mācītājs Vilkss paņēma spieķi un arī piecēlās. Viņš pavadīja Keitu līdz durvīm un izgāja tam līdzi ārā uz lieveņa, kur Keits redzēja, ka sapulce vēl nav beigusies. Diezin — cik liecinieku Geila un Džcfrijs savākuši, lai pastāsta par savu sadarbošanos ar nelabo. Keits pagriezās atpakaļ pret mācītāju Vilkšu un teica:

— Šķiet, jūs par mani zinājāt vairāk, nekā sacījāt, kad es apsēdos krēslā jūsu istabā.

— Jā gan, taču nezināju, vai tu esi tāds cilvēks, ar ko es varētu runāt. Tad redzēju, ka esi gan, un nešaubīdamies devu tev padomus un uzticēju informāciju. Ceru, ka to, ko dzirdēji, tu tālāk neizpaudīsi, ceru arī, ka neesmu tevi kaut kā apvainojis.

— Es nejūtos apvainots un mūsu sarunu nevienam neizpaudīšu. Bet mani aizskar tas, ka cilvēki vispār runā par mani.

— Lendrij, tu esi atgriezies mazā pilsētiņā, kas patlaban ir nepatīkami satraukta, un gaužām ironiski sanāk, ka viena no mūsu problēmām, proti, misters Beksters kā oficiāla persona un kā laulātais draugs kļuvusi arī par tavu problēmu. Bet neļauj tam notikt.

— Kāpēc ne? Kāpēc tie ļaudis tur baznīcā drīkst, bet es ne?

— Tu ļoti labi zini, kāpēc ne. Pārbaudi savus motīvus un pārdomā savas rīcības sekas.

— Mācītāj, kopš esmu aizbraucis no Spenservilas, esmu kalpojis par militāru virsnieku dažādos veidos un uzdevumos, un visi uzdevumi bija saistīti ar risku uz dzīvību un nāvi — man, maniem kolēģiem un, starp mums runājot, visai Šai nācijai.

— Tādā gadījumā tev nav nepieciešams noklausīties lauku mācītāja sprcdikošanā.

— Es ļoti augstu vērtēju jūsu līdzdalību.

Mācītājs Vilkss uzlika roku Keitam uz pleca un ieskatījās tam acīs. — Tu man patīc. Man gauži negribas, lai tev atgadītos kas ļauns.

— Man arī ne. Bet, ja nu atgadās, vai jūs parūpēsieties, lai viss godam liek sarīkots te, Sentdžcimsā?

— Jā... protams. — Mācītājs Vilkss paņēma Keitu zem rokas, teikdams: — Es tevi pavadīšu līdz mašīnai. Palīdzi man nokāpt lejā.

Tālāk ejot, mācītājs Vilkss sacīja: — Keit... drīkstu taču tevi saukt par Keitu?

— Protams.

— Es zinu, ka starp tevi un Anniju Beksteri joprojām kaut kas pastāv, un, godīgi atzīstoties, nevaru sacīt, ka iebilstu pret to. Bet tev uz. to jāiet pa pareizu ceļu, citādi jums pašiem nekad nebūs miera.

Keits atbildēja: — Es, mācītāj, vēl aizvien neatzīstu, ka iekāroju sava tuvākā sievu. Bet klausos, ko jūs teiksiet.

— Labi. Uzklausies un aizmirsti, kur esi to dzirdējis, — mācītājs sacīja. — Viņa, sieviete, par kuru ir runa, dzīvo nelaimīgā, turklāt ļoti nepiedienīgā laulībā — tā saka viņas garīgais padomdevējs. Viņas vīrs ir laulības pārkāpējs, cilvēks ar rupju valodu. Lai arī esmu no vecās skolas, taču labprāt uzklausu jaunos mācītājus un esmu pārliecināts, ka viņai šī laulība jāpārtrauc, iekams tā kļuvusi viņai pat bīstama. Vīrs saniknojas par jebkuru ieteikumu apspriesties, un ne garīgais padomdevējs, ne minētā sieviete nesaskata nekādas izredzes, ka kaut kas varētu viņu dzīvē mainīties.

Keits neatbildēja. Viņš atrada savu mašīnu un palika pie tās stāvam.

Mācītājs Vilkss turpināja: — Šādos apstākļos šķiršanās ir pieļaujama. Pēc šķiršanās viņa būs brīva un varēs darīt, ko vēlēsies, lkt tev jābūt pacietīgam, tu nedrīksti pārvērsties par grūtā risinājuma daļu. Viņa ir laba sieviete, un es negribu, lai viņai būtu jācieš.

Abi vīrieši stāvēja tumsā, kur niecīga, vāra gaismiņa atplūda no baznīcas logiem, slidinot garas ēnas pār kapakmeņiem.

— Es arī to negribu.

— Esmu pārliecināts, Keit, ka tavi nodomi ir cienījami. Taču vienīgā goda lieta, ko tu pašreiz vari darīt, ir pārtraukt jebkuru saziņu ar viņu. Gan viss nokārtosies pats no sevis ar Dieva palīgu.

— Un bez manas palīdzības.

— Tieši tā. Vai esi vai neesi nodomājis apmesties te uz dzīvi?

— Biju nodomājis, bet nu vairs tik drošs nejūtos.

— Man šķiet, ka tava klātbūtne šeit ir tikpat kā eļļa ugunī. Vai nevari uz kādu brīdi kaut kur aizbraukt? Nešaubos, ka vecāki priecātos, ja tu viņus apciemotu.

Keits pasmaidīja. — Vai jūs ar varu dzenat mani ārā no pilsētas?

— Es vienīgi domāju tā — ja tu aizbrauktu, jums abiem būtu cerības uz laimīgu iznākumu. Ja paliksi, redzu vienīgi nelaimi.

Acīmredzot viņi abi ar mācītāju Vilkšu bija nonākuši pie vienāda slēdziena, gluži neatkarīgi viens no otra. Keits sacīja:

— Es gan nekad nebūtu uzskatījis par iespējamu, ka jūs man dosiet padomus, kā iemantot cita vīra sievu. Es jau biju sagatavojies, ka man būs jāvārās piķa un sēra katlā.

— Tā māca fundamentālistu baznīcā — tur tālāk lejā pa ceļu. Mēs šeit vairāk iestājamies par mīlestību un žēlsirdību. Vai es svētdien tevi redzēšu?

— Varbūt. Arlabunakti.

Septiņpadsmitā nodaļa

Keits brauca projām no baznīcas. Acīmredzot, viņš nodomāja, tādā vienkāršā mazpilsētnieku un laucinieku saietā nekas nav vienkārši. Dzīve lielpilsētā ir daudz vienkāršāka. Šeit, raugi, rūpējas par tavu dvēseli un liek arī tev pašam par to domāt, un tad viss sāk sarežģīties.

Keits brauca uz mājām pa tumšo lauku ce{u. Viņš zināja, ka policija var viņu apturēt jebkurā vietā ar jebkādu ieganstu. Viņš reizēm bija nonācis policijas rokās citās zemēs un pazina tās praksi, viņš zināja, kad policisti grib tikai iebiedēt, kad gatavi ķerties pie nopietnākas rīcības. īstu spīdzināšanu viņam nebija gadījies piedzīvot, nedz arī sastapties ar šāvēju komandu aci pret aci, kaut gan reiz Birmā daudz no tā nebija trūcis.

Būdams vairākkārtīgs cietumu veterāns, viņš nedomāja, ka Speascrvilas cietums varētu draudēt ar kādām sevišķām briesmām, tomēr iepriekš nekad nevarēja zināt, kas tiem padomā, to dabūja redzēt tikai tad, kad tie sāka darboties. Vairāk nekā maz ticamais scenārijs, ka apcietinātais nomirst cietuma kamerā, viņu satrauca reālākā un civilizētās valstīs biežāk izmantotā iespēja, ka vajātais tiek nošauts bēgot. Keits nedomāja, ka sāktos sevišķi liela izmeklēšana, ja viņu atrastu nošautu kādā klusā lauku ceļā, it īpaši, ja policija pēc nāves ieliktu viņam rokā revolveri. Taču tad viņiem vajadzētu šim nolūkam izmantot pašiem savu ieroci, jo viņam savējā līdzi nebija.

Bet vai šejienes policija jau bija tik tālu aizgājusi pa noziedzības un nekrietnības ceļu? Viņš domāja, ka policisti ne, bet Klifs Beksters gan, it īpaši pēc tam, kad Keits Lendrijs viņu tik smagi nokaitinājis.

Viņš paskatījās aizmugures spogulī, tomēr nevienu starmešu ugunis neieraudzīja. Viņš izbraukāja līkločiem pa daudzu fermu ceļiem un tad pa aizmugures ceļu brauca tālāk uz savu māju. Taču gar viņa fermu veda tikai viens pats ceļš, un arī iebraucamais ceļš bija tikai viens. Ja tie puiši būtu gudri, viņi vienkārši nobloķētu abus ceļa galus un gaidītu.

Braucot viņš pārdomāja, ko bija dzirdējis baznīcā un ko mācītājmājā, un arī visu to, kas bija noticis ārpusē pie baznīcas. Un beigu galā katra doma aizveda atpakaļ līdz Klifam Beksteram, kas līdzīgi smagam miglas blāķim nogūlis pār kādreiz gaišo, saules apmirdzēto ainavu.

Uznāk varonis, pestītājs. Nē, varonis un pestītājs atstāj skatuvi. Katrs saņems, ko pelnījis, gan labu, gan ļaunu. Vilksam taisnība: tas jāatstāj Dieva ziņā. Vai Annijas ziņā. Vai Porteru ziņā, vienalga, kurš pirmais sāks darboties. Nejaucies tu šajās lietās.

— Jautājums skan tā, Lendrij: ja Annija nebūtu precējusies ar Klifu Beksteru, vai tad tu mestos šai cīņā vispārējās taisnības labad?

Nu, jātcic, viņš bija to darījis visai bieži, kaut gan arī viņam tad par to maksāja. Bet riskos, ko viņš uzņēmās, parasti bija arī iesaistīta liela nauda. Acīmredzot viņa motīvos toreiz eksistēja patriotisms un taisnīguma izjūta. Bet, kad tā padzisa, par motivāciju kļuva piedzīvojumu kāre, vēlēšanās kāpt augšup pa karjeras kāpnēm, un tas vairs nebija pietiekami. Šeit Spenservilā viņš domāja, ka varēs nošaut divus zaķus reizē ar vienu šāvienu: nogalinot Klifu Beksteru, viņš izdarītu labu gan pilsētai, gan pats sev, gan atbrīvojot Anniju un tad varbūt iegūtu to sev. Bet, vienalga no kāda viedokļa skatīties, tas tomēr nebija pareizais risinājums pareizo mērķu sasniegšanai.

Viņš bija nokļuvis līdz vietai, kas veda uz 28. ceļu — viņa ceļu. Bet viņš neizbrauca uz 28. ceļa. Viņš iegriezās traktora takā, pa kuru varēja izbraukt cauri Millera kukurūzas tīrumiem. Viņš turēja bleizeru četrriteņu sliežu grambās un, sekodams vadības pults kompasam, beidzot iegrieza sava īpašuma robežās un pēc desmit minūtēm nokļuva klajumā pie šķūņa.

Izslēdzis mašīnas gaismas, viņš to piegrieza pie mājas un piestāja pie virtuves durvīm.

Izkāpis no mašīnas, Keits atslēdza durvis un iegāja tumšajā virtuvē. Juzdamies vienlaikus kā muļķis un tomēr sadusmots, viņš neieslēdza gaismu un klausījās. Viņš zināja, ka daudz vairs te pa naktīm apkārt nebraukās, bet, ja vajadzēs izbraukt, tad tomēr paņems līdzi revolveri vai M — 16 šauteni.

Viņš ieprātojās, ka vajadzētu uziet augšā un paņemt pistoli, bet instinkts sacīja, ka šeit viņš ir drošībā, un, ja ne drošībā, tad tomēr drošāk ir tepat lejā, kur durvis tuvāk. Viņš atvēra ledusskapi un izcēla alus trauku.

— Tā. Diezin vai man būtu vajadzējis pagriezt otru vaigu, kā pamācīja Vilkss? — Bet pie tādiem gājieniem viņš savā līdzšinējā dzīvē nebija radis.

Atvēris alus skārdeni, viņš, tāpat kājās stāvēdams, krietni nodzērās.

— Bet varbūt izsekot Beksteru citās gaitās? Notvert šo nākam ārā no kādas draudzenītes mājas un pārgriezt šim rīkli? Tas būtu vēl viens slapjais darbiņš. Jāāā, gan jau kāds padomātu, ka to esmu izdarījis es, bet netrūks daudz citu aizdomās turamu, un pārāk cieši neviens necentīsies meklēt pakaļ.

Izklausījās vareni, bet tādā gadījumā paliktu atraitne un divi bāreņi bez tēva, un varbūt neviens nav jānogalina tāpēc vien, ka ir slikts vīrs, negodīgs policists un vispār varmāka. — Bet kāpēc gan ne? Es esmu nogalinājis krietnākus vīrus par mazāku vainu.

Izdzēris vienu alus trauku, viņš atvēra vēl otru. — Nē, es nespēju to draņķagabalu nogalināt. Vienkārši nespēju. Tas nozīmē, ka man jābrauc projām. — Piegājis pie virtuves galda, viņš vārajā gaismiņā, kas spīdēja no spuldzes virs virtuves ārdurvīm, gribēja sataustīt vēstuli, ko bija pametis uz galda, bet neredzēja. Iededzis gaismu, viņš vēlreiz pārlaida skatienu galdam, drošības labad apskatījās uz krēsliem un grīdas, bet nekā. Vēstules vairs nebija.

Nu jau kļuvis tramīgs un modrs, viņš izslēdza gaismu, nolika alus trauku. Tad vērīgi klausījās, tomēr neko nesadzirdēja. Viņam ienāca prātā, ka varbūt šeit bijusi Betijas tante vai kāda no viņas komandas, lai piekoptu māju, ieraudzījusi vēstuli un to paņēmusi, lai nosūtītu. Bet tas nelikās reāli.

Ja mājā vēl aizvien kāds bija, tas zināja, ka viņš atgriezies. Par šaujamrīkiem augšstāvā mierīgi varēja nedomāt. Pat ja izdotos nokļūt līdz augšai, ieroču tur vairs nebūtu.

Klusītēm viņš aizgāja līdz virtuves ārdurvīm un uzlika roku uz kliņķa.

Viņš izdzirda pazīstamu iečīkstēšanos no dzīvojamās istabas puses, tad izdzirda to vēlreiz. Novērsies no ārdurvīm, viņš iegāja gaitenī, kas bija tukšs, un pēc tam dzīvojamā istabā, kur skanēja vienmērīgie čīkstieni. Iededzis stāvlampu, viņš ierunājās. — Cik ilgi tu jau te esi?

— Apmēram stundu.

— Kā tu tiki iekšā?

— Atslēga bija rīku šķūnītī zem ēvejsola, kur tā tiek glabāta jau simt gadu.

Keits noskatījās, kā viņa, ģērbusies džīnās un puloverā, sēdēja un čīkstināja šūpuļkrēslu. Vēstule viņai bija klēpī.

— Es cerēju, ka tu būsi mājās, bet tevis nebija, un es jau gandrīz gribēju braukt projām, bet tad atcerējos atslēgu un nolēmu tevi pārsteigt.

— Es esmu pārsteigts, — viņš sacīja, kaut gan nezin kāpēc viņam bija licies, ka dzīvojamā istabā gaida Annija.

— Vai tu jaunojies, ka es patvarīgi ienācu mājā?

— Nē.

— Man šī vieta vēl aizvien šķiet kā otras mājas.

Keitam bija neizprotama sajūta, ka tas, kas notiek,

nenotiek īstenībā, ka tas ir sapnis, un viņš pūlējās atcerēties, kuru brīdi būtu nolicies gulēt.

Viņa jautāja: — Vai tu esi viens?

— Jā.

— Man likās, ka dzirdu tevi runājam virtuvē, tālab sēdēju klusu kā pelīte.

— Esmu viens. Es sarunājos pats ar sevi. Kur tava mašīna?

— Šķūnī.

— Gudra gan. Kur ir misters Beksters?

— Pilsētas valdes sēdē.

— Un kur esi tu?

— Pie tantes Luīzes.

— Ak tā... Vai tu dzirdēji, ko es runāju?

— Dzirdēju tikai balss toni. Vai tu esi par kaut ko

sadusmojies?

— Nē. Es strīdējos pats ar sevi.

— Kurš uzvarēja?

— Labais eņģelis.

— Bet tu izskatījies satraukts.

— Tas tāpēc, ka uzvarēja labais eņģelis.

Viņa pasmaidīja. — Es arī strīdējos pati ar sevi par to, vai nākt šurp vai nenākt. Šī vairs nav nejauša satikšanās uz ielas.

— Nē, tiešām nav.

Viņa pacēla vēstuli. — Tā bija adresēta man, tāpēc...

— Jā, viss kārtībā. Es ietaupīšu pastmarku.

Viņa piecēlās un piegāja tam klāt. — Un — jā, es saprotu. Mēs nevaram... Vai tu atceries to dzejoli, kas mums abiem patika? "Kaut mūžam atdot mums nevarēs neviens zāles valgo mirdzumu un ziedu smaržas burvību, mēs neraudāsim, mēs nesauksim to atpakaļ, vien sirdī svēti paglabāsim atspulgu, kas palicis"... — To noskaitījusi, viņa vēl piebilda: — Man šķiet, mums tas patika tāpēc, ka zinājām — mēs esam zem nelaimīgas zvaigznes dzimuši mīlētāji, un tas dzejolis bija tāds kā mierinājums... — Viņa vilcinājās, tad paliecās uz priekšu un noskūpstīja to uz vaiga, teikdama: — Ardievu, mīļais. — Un aizgāja viņam garām uz priekšnamu.

Viņš dzirdēja to izejam virtuvē, tad atveram ārdurvis un tās atkal aizveram. Esi stiprs, esi cēls, esi drosmīgs! Tomēr neesi absolūts idiots! Viņš pagriezās un strauji izdrāzās virtuvē tai mirklī, kad aizkrita lieveņa durvis. — Pagaidi!

Kad Keits izsteidzās pa durvīm, viņa apstājās un pagriezās atpakaļ, teikdama:

— Nē, Keit. Lūdzu. Tev taisnība. Nekas neiznāks. Viss ir pārāk sarežģīti... mēs esam paši sevi mānījuši...

— Nē, klausies... mums vajag... mums jāsaprot... man jāzina, kas īsti tad notika... es gribu sacīt, — viņš nespēja atrast neviena vārda, ko gribēja pateikt, ko katrā ziņā vajadzēja pateikt, līdz beidzot izteica: — Mēs taču neaiziesim vēlreiz — tā, vienkārši, projām.

Viņa dziļi ievilka elpu. — Es nevaru te palikt. Es domāju — te, ārā.

— Nu nāc iekšā. Lūdzu.

Mirkli viņa pastāvēja, padomāja, tad iegāja atpakaļ virtuvē.

Viņš jautāja: — Vai vari vēl brīdi uzkavēties?

— Jā, labi... tad beidzot izdzersim to sen norunāto kafijas tasi. Kur stāv kafijkanna?

— Es negribu kafiju. Man vajag kaut kā stiprāka. — Viņš iededza mazo spuldzīti virs izlietnes, piegāja pie sienas skapīša un izņēma no turienes viskija pudeli. — Gribēsi malku?

— Nē, un tu arī ne.

— Labi. — Viņš ielika pudeli atpakaļ. — Tu mani padari nervozu.

— Tevi nervozu? Es skaidri dzirdu, kā mana sirds dauzās un kājas gandrīz ļimst.

— Man tāpat. Vai gribi apsēsties?

— Nē.

— Labi... es zinu, cik ļoti tu riskēji, atbraukdama šurp...

— Tas bija divējs risks, Keit. Viens, lai mani ncizseko, un otrs — lai man nesalūst sirds. Nē, piedod, es negribu tev uzkraut vainu.

— Neatvainojies. Es tik ļoti priecājos, ka esi atnākusi. Redzi, es uzrakstīju to vēstuli...

— Tev nav jāpaskaidro. Es saprotu. Tiešām.

Viņi stāvēja, raudzīdamies pāri virtuvei viens otrā, tad Keits sacīja. — Tā es mūsu tikšanos nepavisam nebiju iedomājies...

— Kā tu biji to iedomājies?

Viņš vilcinājās, tad piegāja tai klāt un ieskāva to

rokās. — Šitā.

Viņi apskāvās un skūpstījās, un faņš skaidri atcerējās, kā vienmēr bija to jutis savās skavās, kāda viņai smarža, kāda garša, un kā viņas mute un augums tiecas viņam pretī.

Annija parāvās nost un iespieda seju viņam azotē. Un Keits tad saprata, ka viņa raud, viss augums konvulsīvi drebēja, un viņš nesaprata, ko iesākt, jo viņa nespēja raudas apvaldīt. Bet vaļā viņš to nepalaida, turēja cieši sev klāt piespiestu.

Pēdīgi viņa atkāpās nostāk un sameklēja džīnu kabatā mutautiņu, noslaucīja asaras, izšņauca degunu un iesmējās.

— Ak Dieviņ... nu paskaties jel uz mani... Es jau zināju, ka tā notiks... neapsmej mani.

— Es ir nedomāju smieties. — Viņš izvilka no kabatas lielāku mutautu un noslaucīja viņai vaigus. — Ak debess... Cik tu esi skaista!

— Noteikti. Ar notecējušu degunu. — Noslaucījusi degunu, tā paraudzījās augšup uz viņu. — Nu tad tā... — Viņa noklepojās. — Nu tā, mister Lendrij. Es ļoti priecājos, ka atkal jūs sastapu. Vai aizvedīsiet mani līdz mašīnai?

— Neej projām!

— Man jāiet.

— Vai viņš pēc tās sēdes zvanīs tavai tantei?

— Jā.

— Un ko tante teiks?

— Ka esmu ceļā uz mājām. Es Klifam pateicu, ka telefons manā mašīnā nedarbojas, tāpēc viņš man piezvanīt nevar. Tante piezvanīs uz šejieni.

— Vai viņa zina, kur tu esi?

— Jā. Kad zvanīs, tad atsaucies, lūdzu, tu un pasaki, ka esmu ceļā uz mājām.

— Kālab tad tev vienkārši nepagaidīt, līdz viņa piezvana?

— Tāpēc, ka gribu braukt projām tūliņ.

— Kādēļ?

— Tādēļ... ka es domāju, mēs varam parunāt kādu citu reizi... mums ir jāparunā, bet es negribu, lai šovakar kaut kas notiek.

Viņš pasmaidīja. — T ieši to tu man sacīji tad, kad tev bija sešpadsmit gadu, tovakar, kad mēs abi zaudējām nevainību.

— Lai nu, bet šoreiz es tiešām tā domāju. — Viņa sāka smieties. — Lai Dievs mani žēlo, es taču nespēju atraut rokas no tevis.

Viņi atkal apskāvās un skūpstījās. Annija piespieda vaigu viņam pie krūtīm un lūdza: — Turi mani, tikai turi mani ciet!

Viņš to turēja, laizdams pirkstus tai caur matiem.

Seju no viņa krūtīm neatraudama, tā sacīja: — Es gribēju uziet augšā tavā guļamistabā un pārsteigt tevi pa īstam.

Viņš neatbildēja.

— Bet tad man ienāca prātā: un ja nu viņš neatgriežas mājās viens? Ja nu viņam kāda jau ir augšā?

— Nē. Nav nevienas ne te, ne tur augšā.

— Tas nav cienītāju trūkuma dēļ, ja varu spriest pēc tā, kas man nācis ausīs.

— Man pašam gan nekas nav nācis ausīs, un es arī neliekos ne par ko zinis.

— Labi. Nav jau tev arī jāliekas... es gribēju teikt... tev ir pilnīgas tiesības... tas, protams, ir muļķīgi, un nepavisam nav mana darīšana...

— Annij, esi vienīgi tu.

Annija apskāva viņu ciešāk, pacēlās pirkstgalos un skūpstīja viņa vaigus, lūpas, pieri, kaklu.

— Redzi, kūda es esmu, — viņa sacīja, — nemaz neprotu noslēpt to, ko jūtu. Bet nevajadzētu tik traki visu izrādīt. Kā lai es to iemācos, Keit?

— Būsim Šoreiz pavisam godīgi.

— Labi, būsim. Es tevi mīlu, Keit. Vienmēr esmu tevi mīlējusi.

— Un es mīlu tevi un vienmēr esmu tevi mīlējis. Tāpēc atgriezos šurp. Neparko nespēju tevi aizmirst.

— Es nolādu to dienu, kad ļāvu tev aiziet.

— Ne jau tu ļāvi. Es aizgāju. Man vajadzēja tevi lūgt, lai apprecies ar mani. — Viņš paskatījās tai acīs. — Ja es būtu tevi lūdzis, ko tu man būtu atbildējusi?

— Es būtu sacījusi — nē.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu gribēji iet. Tu biji apnicis, Keit. Tu noskatījies, kā tavi draugi aiziet karā. Kādā aizrautībā tu skatījies kara vēstis televīzijā. Es to redzēju. Un tu kāroji citas sievietes.

— Nē.

— Keit...

— Nūjā... kārot un darīt nav viens un tas pats.

— Es zinu un zinu arī, ka tu nekad nebūtu mani krāpis, bet klusībā būtu bijis nemierā ar to, ka tev nav nevienas seksuālas dēkas. Dieviņ telīt, Keit, visi mūsu apkārtnē mīlējās krustu un šķērsu cits ar citu, tikai mēs ne.

Viņš lūkoja to pārvērst par joku. — Par tevi es nemaz tik droši nezinu.

Viņa pasmaidīja. — Vai teikt godīgi? Man labprāt gribējās izmēģināt arī citus vīriešus. Mums abiem gribējās paeksperimentēt, bet mēs to nevarējām, jo bijām tik cieši viens otram solījušies. Mēs taču bijām no laukiem, neprātīgi viens otrā iemīlējušies, slepeni mīlējāmies, piedevām juzdamies par to vainīgi, tomēr klusībā alkdami iepazīt arī ko citu, un par to jutāmies vēl vainīgāki. Man gribētos teikt, ka savā ziņā mēs bijām vairāk nekā precējušies.

— Man šķiet, ka tev tiešām ir taisnība, — Keits smaidīdams sacīja. — Tu tātad ilgojies pēc citiem vīriešiem?

— Dažkārt. Vai es nosarku?

— Mazliet. — Viņš padomāja un tad jautāja: — Ko mums būtu vajadzējis darīt?

— Mums neko nevajadzēja darīt. Mūsu vietā to izdarīja pasaule. Nodarīja to mums.

— Laikam gan. Bet kāpēc mēs vēlāk no jauna nesagājām kopā?

— Tu nespēji samierināties ar tiem citiem vīriešiem.

— Tā ir gan — nevarēju. Un tu?

— Sievietes ir citādas. Es vienkārši gribēju, lai tu izbaudi un aizmirsti.

— Nu, es esmu aizmirsis.

— Es arī. — Un vēl viņa piebilda: — Man nekad nav bijis neviena īsta sakara.

— Man neliekas svarīgi, ja arī tev būtu. Tu esi to pelnījusi.

— Nē, paklausies. Es esmu drausmīgi vecmodīga. Bet ar jums, mister Lendrij, es piejaušu izņēmumu.

— Ko tur sacīt, tā ir mana karstākā vēlēšanās. Bet... mums jāapdomā sekas, ja mēs...

— Keit, es nedodu ne pliku grasi ne par kādām sekām. Mēs esam noskaidrojuši pagātni visā pilnībā, tas bija vienīgais, ko mums vajadzēja izdarīt. Mīli mani tagad, un lai nelabais rauj nākotni!

Keits paņēma viņu aiz rokas un veda pa kāpnēm augšup, sirds viņam mežonīgi plosījās, un visu laiku viņu mocīja doma — vai telefons zvanīs vai ne.

Viņš pat neatcerējās, kā viņi bija nokļuvuši guļamistabā, bet tur viņi patiesi atradās, pat gaisma bija iedegta. Viņam likās, ka Annija izskatās nervoza. — Vai vēlies ko iedzert?

— Nē. Es gribu to darīt ar pavisam skaidru galvu. — Viņa palūkojās apkārt istabā. — Mēs te bijām tikai vienu pašu reizi, kad visi tavējie kaut kur aizbrauca ciemoties.

— Kā tad. Es izlikos slims un paliku mājās.

Likās, ka viņa to nemaz nedzirdēja, tikai skatījās visapkārt, tad ielūkojās vienā no abiem skapjiem, kad pamanīja, ka tā durvis vajā. Viņa redzēja, un Keits redzēja — siksnu un maksti ar ieroci, ložu izturīgo vesti, zobenu, formas tērpus un šauteni M —16. Viņa novērsa skatienu no skapja un nepateica nekā vairāk kā vienīgi:

— Redzu, ka tu proti uzturēt istabu kārtībā.

— Esmu taču kārtīgs vecpuisis.

Viņi stāvēja, neizpratnē viens otru uzlūkodami, un šķita, ka viņi visu, kas runājams ikdienas sarunās, izrunājuši. Tad viņa izvilka no džīnām tur sabāzto puloveru un sacīja: — Labi, es salauzīšu ledu.

Viņa novilka puloveru pāri galvai, tad atkabināja krūšturus un ļāva tiem nokrist uz grīdas. Viņa pastiepa rokas Keitam pretī, un viņš tās saņēma. Viņa uzlika Keita plaukstas sev uz krūtīm, un viņš sāka tās glāstīt, juzdams, kā sabriest krūšgali.

Pasniegusies un atpogājusi Keita kreklu, tā pārslidināja delnas viņam pār krūtīm. — Es jūtu, ka tu esi tāds pats, kāds biji.

— Tu arī.

Annija cieši piespieda savas krūtis viņējām, un, kamēr viņi skūpstījās, tā nobraucīja viņam kreklu no pleciem... Nolaizdamās vajā no skūpsta, viņa atjoza džīnas un noslidināja tās kopā ar biksītēm. Tā aizvadīja viņa roku lejup gar savu gurnu, un viņš juta tās satraukumu.

Atrāvusies viņa apsēdās uz gultas malas, noāva kurpes un kapzeķes un novilka džīnas un biksītes. Palikusi pilnīgi kaila.

viņa smaidīdama jautāja, palūkodamās uz Keitu: — Vai tas tiešām īstenībā notiek?

— Ak Dievs, Annij, cik tu esi skaista!

Viņa pēkšņi pictraucās kājās un apcirta rokas Keitam ap kaklu.

— Es tevi mīlu!

Pacēlis rokās, viņš to aiznesa atpakaļ uz gultu un apguldīja uz mīkstās segas, ļaudams kājām nokārties pār zemo gultas kājgali. Tad viņš noliecās, skūpstīja viņas krūtis un vēderu, pēdīgi ar mēli pieskārās zīdainajai gurnu iekšpusei. Annija papleta kājas un izlieca muguru, viņš palika tai rokas apakšā un pilnīgi paslēpa seju viņai starp kājām.

Lēnām piecēlies, viņš sāka ģērbties nost.

Annija gulēja gultā, smagi elpodama, atlika galvu uz spilvena un noraudzījās, kā viņš izģērbjas. Kad viņš tai tuvojās, tā ar acīm pavadīja katru viņa kustību, un, kad viņš bija sasniedzami tuvs, tā izstiepa rokas un satvēra viņējās. Viņš pacēla to sev pretī un jautāja: — Vai jā?

Viņa pamāja ar galvu.

Viņš nolīka pār to.

Tie skūpstījās un turēja viens otru ciet tādā lēnā, nesteidzīgā maigumā, it kā tiem piederētu viss laiks līdz mūžībai.

Viņi gulēja gultā uz sāniem, Annija Keitam aiz muguras, ar rokām viņu apskāvusi un kājas ieguldījusi viņa kāju līkumā. Tā noskūpstīja viņu uz skausta. — Vai tu guli?

— Nē. Sapņoju.

— Es arī. — Viņa piekļāvās tam vēl ciešāk un ar pēdām glāstīja viņa kāju lielus.

— Tas man patīk.

— Es zinu.

Viņš pagriezās, un, tāpat uz sāniem gulēdami, viņi cieši savija rokas un kājas. Viņa ierunājās:

— Ja tu zinātu, cik reižu esmu šito izsapņojusi.

— Ne biežāk kā es.

— Tiešam?

— Jā.

— Es tev sacīju, ka šajos gados man nav bijis nevienas dēkas, pat visnenozīmīgākās.

— Tam nav ne vismazākās nozīmes.

— Ir gan. Man tas ir ļoti nozīmīgi.

— Es saprotu.

— Es to nesaku tāpēc, lai tu iedomātos, ka es gribu tevi piespiest mani apprecēt. Es jau esmu precējusies. Es tikai gribēju pateikt, ka man tas bija ļoti nozīmīgi. Un, ja šis bija nobeigums, tad es arī to sapratīšu. Tas bija tas, pēc kā es ilgojos. Šī viena pēdējā reize.

— Vai tu tiešām tā domā?

— Nē.

Viņš sāka smieties.

Viņa sajauca tam matus, tad pieslējās sēdus. — Pasaki man tagad... tev ir bijušas sievietes, to es zinu, bet vai ir bijusi viena sieviete?

— Nevienas tādas, par ko būtu bijis jāraksta uz māju mammai. — Viņš mazliet padomāja, tad sacīja: — Teikšu godīgi, ka nevarēju dabūt tevi laukā no prāta. Tāpēc nevarēju... tas ir, tāpēc nebija nekāda pamata apprecēties.

Viņa ilgi neteica ne vārda, tad beidzot ierunājās: — Ja man nebūtu bijis bērnu, es droši vien kādu dienu būtu parādījusies tavu durvju priekšā.

— Ir bijuši laika posmi un bijušas vietas, kad man savas durvju priekšas vispār nebija. Nekāda īsta dzīve mums nebūtu sanākusi.

— To mēs vairs neuzzināsim. Bija reizes, kad es tevi apskaudu, un bija reizes, kad domāju, ka tu esi pagalam...

— Un reizes, kad tu vēlējies, lai es būtu pagalam.

Brītiņu viņa padomāja, tad atbildēja: — Nē. Es biju

dusmīga, tomēr lūdzu Dievu, lai tevi sargā. — Un vēl piemetināja: — Ir bijušas tādas reizes, kad vēlējos, lai es būtu mirusi.

— Man gaužām žēl.

— Tagad viss būs labi. Divdesmit gadu esmu gulējusi ar vīru, ko nemīlēju. Tas ir grēks. Es vairs negrēkošu.

Keits gan negribēja to jautāt, tomēr juta, ka tas jāizrunā, tāpēc teica: — Annij, kāpēc tu paliec pie viņa?

— To es pati sev jautāju katru mīļu dienu. Liekas, ka bērnu dēļ, un tad vēl ģimenes saites un sabiedrība...

— Tu gribi sacīt — ja pieprasītu šķiršanos...

— Man vajadzētu laisties projām, viņš...

— Kļūtu varmācīgs?

— Nezinu. Lāgiem es cerēju, ka viņš varētu nomirt. Ka viņu kāds nogalinās. Tas ir drausmīgi. Par to es pati sevi ienīstu.

— Viss kārtībā. Tev vairs nav jāgaida, lai kāds viņu nogalinātu.

Annija neatbildēja, un Keits prātoja, vai viņa patlaban apsver dzirdētā teikuma divdomību, tāpēc viņš piebilda: — Tu gluži vienkārši vari viņu atstāt.

— To es darīšu. — Viņa nelūdza Keitam nekādu palīdzību vai atbalstu, bet sacīja: — Varbūt es visu laiku kaut kā neapzināti gaidīju tevi. Visu laiku zināju, ka reiz tu atgriezīsies. Bet es neko neprasu no tevis, neprasu solījumus rūpēties par mani, neprasu piedāvājumus, ka tu nokārtosi kaut ko ar viņu. Es visu nokārtošu pati. Tagad, kad meita ir projām koledžā, es varu aiziet.

— Neaizmirsti, ka esmu gatavs palīdzēt, tāpēc...

— Viņš ir bīstams, Keit.

— Viņš ir tikai parasts draņķis.

Viņa paslējās sēdus, atspiedās uz elkoņa un paraudzījās lejup uz Keitu. — Es zvēru — ja tev kaut kas notiktu, es nogalinātos. Apsoli, ka tu viņu neizaicināsi aci pret aci.

Iezvanījās telefons, un Annija sacīja: — Tā ir mana tante.

Keits pacēla klausuli. — Hallo.

— Re nu — man likās, ka redzu gaismu jūsu mājā. Kā jūs tikāt līdz mājai?

— Kas runā?

— Kārtībnieks Vārds. Es tikai gribēju pārbaudīt. Vai esat jau saritinājies uz guļu?

— Noteikti. Man vienam vakaram izpriecu pietika.

— Es par sevi gan to nevaru sacīt. Es šovakar nemaz nejūtos laimīgs.

— Neesmu šeit ieradies, lai darītu jūs laimīgu.

Annija pastiepās uz priekšu un pieliecās tuvāk klausulei.

Keits pagrieza viņai muguru un noteica klausule: — Vairāk šurp nezvaniet. — Viņš nolika klausuli.

— Kas tas bija? — Annija jautāja.

— Automobiļu tirgotājs.

Annija paskatījās uz viņu un grasījās kaut ko teikt, kad atkal iezvanījās telefons. Keits atsaucās: — Jā?

Sievietes balss ar vecmodīgu Vidējo rietumu runasveidu jautāja: — Vai misters Lendrijs?

— Klausos.

— Šeit misis Sinklcra, Annijas Beksteres tante.

— Jā, kundze.

— Annija sacīja, ka ceļā uz mājām uz dažām minūtēm iegriezīšoties pie jums.

Keits neviļus pasmaidīja, saklausīdams spriedzi tantes Luīzes balsī. Viņš sacīja: — Jā, misis Sinkler, viņa tiešām piestāja uz nepilnu minūti. Pat neizkāpa no mašīnas. Mēs kādas piecpadsmit sekundes parunājām par pašreizējām fermu cenām...

Keits juta, kā Annija sabiksta viņa elkoni, un dzirdēja, kā tā smiedamās pačukst: — Beidz jel!

Keits turpināja: — Un tad viņa steigšus aizbrauca uz mājām, ka nozibēja vien.

— Tā es rēķināju, ka viņa jau ir ceļā uz mājām. Tā arī pateicu misteram Beksteram, kad viņš piezvanīja un apjautājās, viņu meklēdams. Teicu, ka viņa droši vien drīz būs mājās.

— Noteikti, misis Sinkler.

— Bija ļoti patīkami ar jums parunāt, mister Lendrij. Palieciet sveiks.

— Pateicos, misis Sinkler. Bija ļoti laipni, ka piezvanījāt. — Viņš nolika klausuli.

Annija uzripinājās viņam virsū un piespieda degunu pie deguna.

— Tu esi jocīgs.

— Tava tante arī. Vai viņa būtu informēta?

— Puslīdz. Man vajadzēja viņai aizvest veselu pudeli pieneņu vīna šinī apciemojuma reizē. — Viņa vēl nosmējās, noskūpstīja Keitu un izripinājās no gultas. — Man jāiet. — Kaila viņa aizgāja uz vannasistabu, un Keits dzirdēja nošalcam ūdeni.

Arī viņš izkāpa no gultas un sāka ģērbties. Gloku viņš pabāza zem krekla.

Annija atgriezās un sacīja: — Es varu iziet ārā nepavadīta. Savākusi drēbes, viņa tās nometa uz gultas. — Es negribu ģērbties. Gribu palikt kaila pie tevis visu nakti, visu nedēļu.

— Man tas ļoti patiktu.

Viņa aplika krūšturus, tad uzvilka puloveru, tikai pēc tam apsēdās uz gultas, lai uzvilktu biksītes un uzautu kapzeķes.

Keits, to vērodams, noteica: — Tu tātad vēl aizvien sāc ģērbties no galvgaļa.

— Vai tad tā nedara visi? — Viņa uzvilka džīnas, uzāva kurpes un piecēlās. — Nu tā kā būtu, — viņa noteica. — Vai pavadīsi mani līdz lejai?

— Tas ir džentlmeņa pienākums.

Rokurokā viņi nokāpa lejā pa trepēm, un Annija, paskatījusies uz viņu, jautāja: — Vai tu spēj tam noticēt?

— Gandrīz ne.

— Es atkal jūtos pavisam jauniņa. Neko tik spēcīgu neesmu piedzīvojusi, kopš... nūjā, kopš tevis.

— Cik jauki, ka tu tā saki.

— Tā ir patiesība. Sirds man vēl joprojām trako, un kājas vēl aizvien ir kā no gumijas.

— Un seja tev pietvīkusi, un acis staro. Esi uzmanīga, kad pāriesi mājās.

Ai... — viņa pielika rokas pie vaigiem. — Būšu uzmanīga. Ak Dieviņ, vai tu domā, ka...

— Braucot pārdomā par vakaru, ko esi pavadījusi pie tantes Luīzes, tad līdz tam brīdim, kad nonāksi mājās, viss būs kārtībā.

— Labi, labi, — viņa nosmējās un piebilda: — Bet ja nu man vēl kāds mazs palicciņš ir notecējis gar lielu?

Keits pavīpsnāja. Viņš atcerējās, ka sevišķi viņam allaž bija paticis, kā lāgiem, pilnīgi negaidot, viņai pasprūk kāds bezkaunīgs vārds vai teiciens, kas nepavisam nesaskan ar viņas cīrīgo, kopto valodu.

Viņi aizgāja līdz virtuves ārdurvīm, un viņa, tās atvērusi, jautāja: — Keit, ko mēs darīsim?

— Tu tikai pasaki, darīšu es.

— V'ai tu mani mīli?

— Tu to zini.

Viņa pasmaidīja. Vai es gultā tev patiku? Nesaprotu, ka varu tā jautāt. Atā! Es tev piezvanīšu.

Keits pieturēja viņu pie rokas. — Nē.

— Man jābrauc.

— Es zinu. Bet... Tava vīra puiši lāgiem mēdz šo māju uzraudzīt.

— Ak...

— Viņi neredzēja tevi iebraucam, tāpēc, ka vēl nesargāja vai, ja arī bija, tad redzēja mani aizbraucam un sekoja man. Es izbraukšu pirmais, un, ja viņi būs tur, tad sekos man. Tu nogaidi desmit minūtes un tikai tad dodies ce|ā.

Mirkli Annija mulsi klusēja, tad sacīja: — Tas ir drausmīgi. — Viņa palūkojās uz Keitu: — Nē, man ir ļoti žēl, es nevaru pieļaut, ka tu tā tiec apdraudēts...

— Tā nav tava vaina. Tā ir viņa vaina. Es ar to tikšu galā. Bet vai tu spēsi ar to tikt galā?

Viņa palocīja galvu. — Tevis labad — jā.

— Tagad klausies. Tu visu garo vakaru biji pie tantes Luīzes. No tā neatkāpies, lai notiek kas notikdams.

Viņa palocīja galvu.

— Kāda mašīna tev ir?

— Linkolns kontinentāls. Balts.

— Desmit minūtes.

— Esi piesardzīgs, Keit.

Viņš izgāja pa durvīm, iesēdās bleizerā, pamāja viņai un pa garo piebraucamo ceļu brauca ārā uz šoseju. Tur viņš iegrieza uz pilsētas pusi, pabrauca pāris jūdžu, tad pie kādām krustcelēm apstājās. Aiz muguras neviena starmeša nebija, un viņš brauca tālāk, līdz no šosejas nogriezās šaurs zemesceļš, kas veda uz vecu, pussagruvušu šķūni. Apdzēsis bleizera starmešus, viņš piebrauca pie šķūņa grausta un apturēja mašīnu starp izmētātiem būvkokiem.

Viņš izkāpa un vēroja ceļu. Pēc minūtēm piecām no viņa mājas puses ļoti ātrā gaitā tuvojās mašīna. Viņš notupās aiz neliela krūmeļa un gaidīja.

Mašīna aizdrāzās viņam garām, bet viņš pamanīja gaišas krāsas linkolna siluetu.

Nogaidījis vēl desmit minūtes, viņš sēdās mašīnā un brauca atpakaļ uz mājām.

īsti pārliecināts viņš nebija, ka Annija ir drošībā, bet, ja Beksters sāks iztaujāt un viņa stingri turēsies pie savas leģendas, tad viss būs labi.

Viņu nepameta dīvainā sajūta, ka pamatā viņam visa šī būšana patīk. Varens adrenalīna pieplūdums. Bet kas par to? Viss, kas patīk, cilvēkam nāk par labu.

Un viņam likās, ka zināmā mērā arī Annijai jaunā avantūra sagādā prieku. Tāda viņa bija vienmēr, kad senos laikos vajadzēja atrast vietu, kur izmīlēties. Bīstamība un briesmas viņai bija baudījums, romantika, nozagtie laimes mirkļi bija salden saldi aizliegtie augļi.

Taču šovakar Keits viņas acīs bija saskatījis patiesas izbailes. Un tomēr viņa bija drosmīga, gatava uzņemties lielu risku. Taču, ja notveršana nenozīmēja tikai izslēgšanu no skolas vai nepatikšanas koledžā, bet nozīmēja kāvienu vai pat nogalināšanu, tad zuda viss prieks. Keits saprata, ka viņam ļoti drīz viss jāatrisina.

Viņš domāja par Anniju, par viņu mīlas stundu, par pēcāko sarunu gultā un saprata, ka viņi atkal ir kopā, īsti kopā. Viņi bija izceļojušies jūdžu jūdzēm, gadu gadiem un, par spīti visiem kavēkļiem un pinekļiem, no jauna satikušies viņa vecās mājas guļamistabā, kaili viens otra skavās. Miesa un dvēsele apmierināta, gars pacēlies brīvā , lidojumā, sirds gavilē. Pirmo reizi kopš nedēļām un mēnešiem Keits Lendrijs smaidīja aiz laimes.

Astoņpadsmitā nodaļa

KLifs BEksters darba ierādās agri un tūliņ iesauca Kcvinu Vārdu savā kabinetā.

— Nu, kas tad labs notika vakarvakarā Scntdžeimsā? Kārtībnieks Vārds noklepojās un atbildēja: — Nu tā...

baznīca sagāja pilna.

— Tā gan? Vai tu mašīnu numurus pierakstīji?

— Jā... dažus.

— Dažus? Ko tu tur muldi, teikdams dažus?

— Šef... ek... tas tips, tas Lendrijs...

— Nu — ko?

— Nūjā... šis arī bija tur...

— Jā? Tas mani nepārsteidz.

— Nu jā... viņš mums nejēdzīgi jauca gaisu.

— Ko tu, ellē, ar to gribi sacīt?

Vārds atkal noklepojās un tad izstāstīja visu, kas bija noticis. Viņš centās stāstīt iespējami nevainīgi, tomēr redzēja, ka šefs Beksters nav priecīgs.

Kamēr Vārds runāja, Beksters neteica nekā. Pēdīgi, kad kārtībnieks Vārds savu ziņojumu bija pabeidzis, ierunājās ari Beksters:

— Tu, Vārd, iedomājies man iestāstīt, ka viens čalis un viens vecs sprediķotājs spēja jūs vienkārši padzīt?

— Nūjā... viņi... es gribu sacīt, tas notika tā mācītāja īpašumā, un vispār... ja jau tur būtu bijis tikai tas Lendrijs, mēs šo būtu paņēmuši pie pakaļas kā nieku, un...

— Velns lai parauj, beidz muldēt un sagatavo man tos mašīnu numurus, ko jūs varejāt pierakstīt, pirms tikāt patriekti no darba lauka.

— Tiks izdarīts, šef.

— Un ieriktē savus paulus atpakaļ, kur tiem vieta. Vēlāk aizbrauksim pie Lendrija.

— Jā, ser. — Vārds piecēlās un devās uz durvīm.

Beksters sacīja: — Un nākamreiz, kad būšu tev kaut ko

uzdevis un tu to neizpildīsi, tad varēsi padomāt, vai tev nebūtu labāk atgriezties tētiņa mākslīgo mēslu bodē.

Vārds paminstinājās, tad sacīja: — Šef, mums būtu bijis vieglāk, ja arī jūs būtu bijis tur klāt. Šeku, tas, ko mēs darījām, nebija likumīgi...

— Vai tu, ellē, vienreiz pazudīsi vai ne?

Vārds pazuda.

Klif's Beksters sēdēja pie rakstāmgalda un labu brīdi stingi blenza sienā. Viņš saprata, ka daudz kas sāk irt un jukt. Paskatījies iclogotajā Annijas ģīmetnē uz galda, viņš noteica: — Maita!

Viņš skatījās fotogrāfijā un atcerējās vakarvakaru. Annija bija pārradusies mājās vēlāk par viņu un viņš bija sēdējis virtuvē un to gaidījis. Neko lielu viņi nebija sarunājušies. Viņa bija aizbildinājusies ar galvassāpēm un tūliņ aizgājusi gulēt. Viņš bija izgājis ārā pie viņas mašīnas un pārbaudījis mobilo telefonu. Kad viņš tai bija zvanījis, tā nebija atbildējusi, bet tagad telefons darbojās bez vainas. Nūjā, bet ar tiem mašīnu telefoniem nekad nevarēja īsti tikt gudrs. No otras puses, viņa vakarā bija šķitusi visai ērmota, būtu vajadzējis viņu mazliet sapurināt, bet tad pašam labāk jāsagatavojas. Viņam nepatika uzdot jautājumus, ja pats priekšlaikus jau nezināja atbildes.

Kaut kur Klifa Bekstera apziņā smagi gulēja nozīmīgais fakts, ka sievai bija asāks un vērīgāks prāts nekā viņam. Bet viņš bija atklājis, ka tādi gudrinieki dažkārt kļūst pārāk gudri, pārāk saceļ degunu, jūtas pārāk pašpārliecināti un domā, ka viņu sūda gudrības nesmird. Viņš savā nodabā palocīja galvu un noteica. — "Tante Luīze. Sen neesmu bijusi pie tantes Luīzes".

Klifs Beksters paskatījās rokaspulkstcnī. Tas rādīja septīto rīta stundu. Viņš pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

Spenservilas pastmeistars Tims Hodžs miegainā balsī atsaucās:

— Hallo.

— līci, Tim, vai es jūs pamodināju?

— Jāā. Kas runā?

— Beidziet knosīties un aujiet kājas. Jāpieņem pasts.

— Ak, tas esat jūs, šef, kā klājas?

— To labāk pastāstiet jūs man.

— Ā... — Tims Hodžs nokremšļojās. —Tas nu tā... jā... es biju vakarvakarā aizgājis uz Sentdžeimsu...

— Nu labi. Un kas tur notika?

— Nu kas... jāpadomā... Bija sanācis krietns pulks ļaužu.

— Tas man zināms. Vai mans vārds tika pieminēts?

— Jā... jā... tika gan. Īstenībā tika izlocīts visvisādi.

Beksters palocīja galvu. — Runājiet vien, Tim. Esmu

aizņemts cilvēks. Pasakiet man īsi un skaidri — kas, ko, kur, kad un kā.

— Jā, nu lai notiek. Tātad — tā dāma no pilsētas valdes — Gcila Portcrc — bija it kā tās sapulces vadītāja. Viņas vīrs arī tur bija, un viņi bija... savākuši tādus kā lieciniekus — diezgan daudz.

— Lieciniekus? Vai tad tā velna nolādētā sapulce bija kāda tiesa, vai?

Tims Hodžs uzreiz neatbildēja, tad izstomīja: — Nūjā... viņi bija tur savākuši dažus cilvēkus, kas nedaudz sūdzējās pārjums.

— Piemēram kas?

— Piemēram, Boba Ārieša sieva Mērija un viena sieviete, vārdā Šerija, uzvārds gan tāds ķēmīgs.

— Kolarika?

— Jā.

Ek, sūdi. — Ko tā teica?

— Kura?

— Abas divas. Ko tās mēlnešu draņķes sarunāja?

— Nu, nu... Mērija sūdzējās, ka jūs par brīvu ņemot preces no veikala un par to uzrakstot maksu par vairāk benzīna, nekā iesūknēts...

— Lai velns viņu rāvis! Ko tā otra kuņa muldēja?

— Ēēē... kaut ko par... nu, teica kaut ko, ka jūs un viņa... ka jums tur kaut kas esot tāds...

Jēzu žēlīgais! — Jūs gribat sacīt, ka tā nešķīstā cēlās kājās visu to cilvēku priekšā baznīcā... un ņēmās melot par... ko šī īsti sacīja?

— Sacīja, ka jūs viņu drātējot. Jau ilgāku laiku. Esot samaksājis par viņas biļetēm autostāvvietā, un ka šitādā veidā šai tas jums jāatmaksājot. — Ilodžs vēl piebilda: — Viņa visu stāstīja sīki un smalki.

— Melkule, nolādētā.

— Jā.

— Vai tad cilvēki tam noticēja?

— I — jā... es nezinu.

— Paklausieties, mēs taču varētu pēcpusdienā iedzert kafiju, un jūs man pastāstītu visu, ko vakarvakarā redzējāt un dzirdējāt. Teiksim ap pulksten trijiem. Bet pa to laiku pats netenkojiet, tikai ausis turiet vaļā.

— Labi, šef.

Beksters nolika klausuli un skatījās ārā pa logu uz Lielo ielu.

— Nolādēts! — viņš trieca ar dūri pret

rakstāmgaldu. — Nolādētās maitas, nevienai no viņām nevar ticēt, ka valdīs savas nolādētās mēles.

Viņš prātoja, cik stipri notikušais skar viņu, un nosprieda, ka trakotāji jāsavalda. Šerija Kolarika ir mauka, atradusies gan labu labā lieciniece. Tā lieta ar Mēriju Āriešu arī draņķīga, bet gan viņš piespiedīs tās vīru, lai aizbāž sievai muti, kā nākas, turklāt īsi un ātri. Beksters prātoja, kas vēl tanī sapulcē varēja tikt spriests. Viņš paņēma papīra lapu un sāka rakstīt: vispirms Keita Lendrija vārdu, tam sekoja Šerija Kolarika, Mērija Ārieša, pēc tam Gcila Portcre un tas otrs Portcrs, kura kristāmvārdu viņš neatcerējās, mazliet pavilcinājies, pierakstīja arī mācītāju Vilkšu, tad padomāja un uzrakstīja arī Boba Ārieša vārdu, tāpat vien, kārtības labad. Viņš būtu labprāt pierakstījis arī Anniju, taču parasti iknedēļas sarakstā, kur viņš atzīmēja visus, kas viņam aizdevuši dusmas, viņai allaž piederēja godpilnā pirmā vieta.

Ielējis no termosa sev krūzīti kafijas, viņš to maziem malciņiem dzēra. Viss sāka diezgan nejauki slīdēt ārā no rokām, sāka zust kontrole. Runa vairs nebija par nejēdzīgu, neizdevušos nedēļu, runa drīz būs par nejēdzīgu dzīvi, ja vien viņš visā drīzumā kādam tā neiespers pa pakaļu, ka tas vairs nekustēs.

Viņš piecēlās un iegāja kancelejā, kur Vārds patlaban laida transportlīdzekļu kompjūterā sarakstu ar automobiļu numuriem, lai iegūtu īpašnieku uzvārdus un adreses.

— Izslēdz, — Beksters nokomandēja.

Vārds izņēma sarakstu, un Beksters jautāja: — Vai tev ir ziņojums par Lendrija vakarvakara gaitām?

— Protams, ir. — Vārds pasniedza priekšniekam papīra lapu mašīnrakstā, un priekšnieks sāka lasīt.

Beksters sacīja: — Krūgs redzēja, ka viņš izbrauc no mājas pusastoņos, pēc tam Krūgs un pārējie redzēja viņu stāvvietā pie Sentdžeimsa baznīcas pusdeviņos.

— Pareizi. Sapulce vēl turpinājās, bet viņš laikam taisījās iet projām agrāk.

— Un pēc tam?

— Pēc tam Lendrijs kopā ar mācītāju Vilkšu iegāja mācītājmājā. Es aizbraucu uz Lendrija mājām un gaidīju 28. ceļā pāris simt jardu no piebraucamā ceļa, bet neredzēju nevienu iegriežamies. Vēlāk pamanīju, ka augšstāvā ir gaisma, piezvanīju pa mobilo telefonu, un viņš atbildēja. Nevaru iedomāties, kā viņš iebraucis mājā, ja nu vienīgi no dienvidu puses pa traktoru ceļiem. Viņš, ziniet, droši vien būs bijis nobijies, domājis, ka mēs šo gaidām. Tas viss ziņojumā ir pateikts.

Beksters vēlreiz ielūkojās papīrā un sacīja:

— Tu viņam piezvanīji desmitos trīsdesmit astoņās, un viņš atbildēja?

— Jā.

— Viņš tātad varbūt bija mājās jau vairāk nekā stundu?

— Tā varētu būt. Atkarīgs no tā, cik ilgi viņš uzkavējās pie Vilksa un uz kurieni brauca pēc tam. Kā jau sacīju, man liekas, viņš brauca ar lielo līkumu tāpēc, ka bija noraustījies.

— Jā. Jūs būsiet gan viņu iebiedējuši. Vai nevienu citu mašīnu tu neredzēji tai fermā iebraucam vai no turienes izbraucam?

— Nē.

— Vai tu vēl pakavējies tur, kad biji šim piezvanījis?

— Nē, jo likās, ka viņš grasās uz gulētiešanu. Bet, kad es kādu stundu vēlāk vēlreiz nobraucu garām, gaisma augšstāvā vēl dega. Ko jūs par to domājat, šef?

— Neko. Es aizeju uz Autostāvvietas restorānu brokastīs.

— Okei.

Klil's Beksters aizgāja no policijas pārvaldes, kājām aizstaigāja pa Lielo ielu pusjūdzi uz austrumu pusi un iegāja restorānā pusastoņos.

Viņš apsēdās pie sava parastā galdiņa, un viņu apkalpot pienāca paveca viesmīle vārdā Lcinija. Tā viņu apsveicināja: — Kā jums šorīt klājas, šef?

— Kas vainas, labi.

— Kafiju?

— Noteikti.

Viņa tam no karafes ielēja tasē kafiju un pavaicāja: — Vai gribat ielūkoties ēdienkartē?

— Nē. Gribu šķiņķi un divas olas, pavisam viegli apceptas, ceptus kartupeļus — mājas sacepumā, biskvītus, ne grauzdētu maizi, ne sulu.

— Viss būs. — Viņa pagriezās uz iešanu, bet Beksters vēlreiz ierunājās. — Hei, kur tad Šerija šorīt?

— Piezvanīja, ka esot slima, — Leinija atteica.

— Ak tā? Viens mans draugs vakarvakarā bija ar viņu kopā.

Leinija pasmaidīja. — Varbūt par daudz nododas izpriecām.

— Nē, ko nu. Mans draugs viņu redzējis baznīcā. Sentdžeimsā, ārpilsētā pie Ovcrtonas. — Beksters uzmanīgi vēroja viesmīles sejas izteiksmi, taču likās, ka viņa neko nezina.

— Tūliņ iešu pateikt, lai jums uzcep olas.

— Jā. Paklau, ja viņa iegriežas vai piezvana, pasakiet, ka es viņu meklēju. Mums jāparunā par iekavētām autostāvvietas biļetēm.

Lcinijas smaids apdzisa, viņa palocīja galvu un aizgāja.

Brokastis tika atnestas, un Klifs paēda. Gandrīz ikviens ienācējs viņu sveicināja, un viņš pūlējās uzminēt, ko kurais no tiem šajā rīta stundā zina.

Ienāca viens no pilsētas domniekiem, Čcts Kolmcns, kas bija arī aptieķnicks. Kolmcns pamanīja Klilu, apsēdās pie galdiņa tam pretim un bez aplinkiem noprasīja:

— Hei, šef, vai par sapulci Sentdžcimsa baznīcā jums ir kas zināms?

— Esmu dzirdējis, ka tāda bijusi.

— Tā gan, kamēr mums ir valdes sēde, citi salasās tur un laiž vaļā visādas nevalodas.

— Kādas cūcības, vai?

— Tas, ko dzirdēju, man nepatika.

— No kā jūs dzirdējāt?

— Nu... viens mans draugs bija aizgājis.

— Tiešām? Draugs, kas vēlu vakarā vai pašā naktī negāja gulēt, pirms nebija jums piezvanījis, vai arī piezvanīja rītausmā?

— Jā... šorīt...

— Ak tā gan? Vai tik to draugu nesauc par misis Kolmenu — vai tā nevarētu gadīties?

Čets Kolmens neatbildēja, un viņa atbilde arī netika gaidīta.

Beksters sacīja: — Vai zināt, Čet, visa šitā sasodītā zeme izļodzījusies no eņģēm, un vai jūs zināt, kāpēc? Sievišķi. Ja vīri bābiešus vairs nespēj novaldīt, tad visa valsts aizies dibenā murdēdama.

— Jā, nu... cik man gadījās dzirdēt, tur vīriešu arī neesot trūcis.

— Gribu dot jums prātīgu padomu, domnieka kungs, ja jūsu sieva pārsviedīsies pūri pie tiem tur, tad novembrī vēlēšanās nekāds košums jūs negaida, un veikalam arī tas neko labu nevēstīs. — Beksters piecēlās, nometa uz galdiņa dažus dolārus un aizgāja.

Pulkstenis nu rādīja bez ceturkšņa deviņus, un Lielajā ielā kustēja diezgan daudz mašīnu un cilvēku. Ne gluži tik daudz kā pirms divdesmit gadiem, tomēr pietiekami daudz, lai Klifs Beksters pa šo ielu ietu kā īstens dzimtkungs pa savu īpašumu, sasveicinādamies ar saviem ļaudīm, vai kā princis, kas iznācis no pils palūkot, ko domā pavalstnieki. Vairums pretimnācēju izskatījās tādi paši kā vienmēr, bet dažs izvairījās uz viņu palūkoties, dažs noraudzījās itin ērmoti.

Klifs Beksters apstājās ar vienu otru aprunāties, ar vairākiem sarokojās, uzrunāja veikalniekus, kas vēra vaļā tirgotavas, piesita pirkstu pie cepures, sveicinādams sievietes, un vecīgo misis Greiemu pat zem rokas pārvadīja pāri ielai.

Viņš palika brīdi kavējamies pretī policijas pārvaldes ēkai, sasveicinājās ar ikvienu, kas gāja garām, uzrunādams lielāko tiesu no sastaptajiem vārdā, pajokoja ar bankas prezidentu Olivcru Grebšu par to, kā Olivcrs šķiežot bankas naudu, lai lutinātu mīļāko, un abi zināja, ka runas par izšķērdēšanu ir joks, bet par mīļāko ne.

Viņš pameta skatienu pāri ielai uz ticsasnamu, uz kurieni pa parku devās ierēdņi. Kaut kad šodien vai rīt viņam vajadzēs aiziet pie pilsētas mēra aprunāties.

Klifam Beksteram neparko neizdevās skaidri uztvert, no kurienes šorīt vējš pūš, bet viņam likās, ka tas ir līdzīgs ziemeļvējam: sākumā liegs, gandrīz nesamanāms, tā ka paiet labs brīdis, līdz var atskārst, ka nepūš vairs maigais vakarvējš. Tas tiešām bija rāms un kluss, un tikai nedaudzi cilvēki pamanīja, ka vējš mainījis virzienu.

Policijas priekšnieks Beksters pagriezās un iegāja policijas pārvaldē, kur seržants Blciks dežūristabā pie galda viņu sveicināja tēlotā vienaldzībā.

Beksters pavēra kancelejas durvis un sacīja Vārdam: — Pulksten desmitos braucam.

Tad Beksters iegāja savā kabinetā un aizvēra durvis. Viņš piegāja pie loga un paraudzījās ārā uz Lielo ielu, parku, ticsasnamu, uz savu pasauli. Sīkāks cilvēciņš, viņš pats sev sacīja, tagad uztrauktos un raizētos. Viņš turpretī zināja, ka tur žņaugos pietiekami daudzu prominentu personu vārīgākās vietas, lai viņam nebūtu jābaidās. Ja kristu viņš, daudzi citi nogāztos kopā ar viņu, sākot ar īso sarakstiņu te uz rakstāmgalda un beidzot ar garāko sarakstu, kas glabājas viņa aktīs.

Kaut kādā veidā viņš visas šīs draņķības saistīja ar Keita Lendrija ierašanos pilsētā, kaut gan zināja, ka viss bija sācis rūgt jau labi sen. Tomēr, ja viņš varētu atbrīvoties un tikt vaļā no Lendrija, tad vismaz viena viņa problēma būtu aizvākta no ceļa. Pēc tam varētu ķerties klāt Geilai Porterci, nemaz jau nerunājot par Šcriju Kolariku, to nešķīsteni, Mēriju Āriešu un citiem sievišķiem, kas iedomājas, ka ir stiprākas par Klifu

Beksteru. Pēc tam pievilktu grožus vīriem, ja būtu vajadzība. Vispār viņš zināja, ka cilvēkus iebiedēt nav grūti; šai apkārtnē varoņu nebija, te bija vienīgi mīkstčauli, kas spējīgi lāgiem salasīties vienkop un iedomāties, ka ir varoņi. Viņam nelikās, ka vajadzētu kādu nogalināt, vienīgi jānobiedē pusbeigti, un, ja kādu divreiz nobiedē pusbeigtu, tad tas ir pavisam beigts.

Keits pamodās no rīta, un viņa pirmā doma piederēja Annijai.

Viss bija ieguvis lielāku skaidrību. Viņi bija mīlējušies, viņi joprojām mīlēja viens otru. Viņš vairs nebrauks projām. Viņš gribēja palikt šeit, dzīvot šeit kopā ar Anniju, sēdēt kopā ar to uz lievenēm un noraudzīties saulrietā.

Taču viņš zināja, ka Annija nepaliks te un nedzīvos, kamēr tuvumā atradīsies Klifs Beksters, un tagad, kad viņai ir cita izvēle dzīvē, viņa nemaz vairs cieši nevēlas, lai vīrs katrā ziņā būtu pagalam. Tā otra iespēja būtu abiem kopā aizbēgt, bet Keits negribēja bēgt projām.

Viņš gulēja gultā, skatījās griestos, un pagāja labs brīdis, iekams viņš atskārta, ka palagos saglabājusies viņas smarža.

Diena bija silta, un viņš strādāja šķūnī, izmeties līdz jostas vietai kails. Strādādams viņš prātoja, kad un kā viņiem atkal radīsies iespēja satikties. Kad atkal viņi varēs nodoties mīlestībai. Viņš saprata, ka varētu viņu aizvest projām ar pavisam īsu sagatavošanos, pāris dienu laikā, un viss būtu aiz muguras — visi satraukumi un bailes. Nepilnas nedējas laikā viņi varētu būt Parīzē. Diezin, vai viņai pase ir. Tā nebūtu problēma. Pasi viņš tai sagādātu divdesmit četrās stundās. Netrūka cilvēku, kas viņam parādā dažādus pakalpojumus.

Pēc kāda gada viņš viens pats atgrieztos Spenservilā, un, ja Beksters vēl joprojām būtu šeit, viņi abi varētu nokārtot visu bez asins izliešanas. Pēc tam, varbūt apmēram pēc gada, viņi abi ar Anniju — nu jau ka vīrs un sieva, atgrieztos te. Tas butu labs atrisinājums.

Apmēram ceturksni pēc desmitiem viņš dzirdēja granti nošvirkstam zem riepām un izgāja ārā šķūņa priekšā.

Viņa piebraucamajā ceļā bija apstājusies baltzila policijas automašīna ar zeltīto policijas priekšnieka emblēmu uz durtiņām.

Mašīna atradās starp viņu un dzīvojamo māju, un Keitam ieroča klāt nebija. Šoferis bija viņu ieraudzījis, un mašīna iebrauca pagalmā un tuvojās viņam, kādas trīsdesmit pēdas no viņa tā apstājās, un Keits redzēja divus vīriešus priekšējos sēdekļos. Pasažiera pusē durtiņas atvērās, izkāpa drukns vīrietis, iededzis, ar spoguļsaulesbrillēm uz acīm un dūmu krāsas platmaļu cepuri galvā. Vīrietis nāca tieši pie Keita.

Keits pagājās tam pretim un redzēja, ka šis vīrietis tiešām ir Klifs Beksters. Viņi apstājās pāris soļu viens no otra un saskatījās.

Keits paskatījās uz mašīnu un redzēja, ka arī šoferis izkāpis un apstājies. Tas bija kārtībnieks Vārds, bet neizkustējās no vietas un palika stāvam, kur izkāpis, un skatījās vērīgām acīm.

Keits atkal paskatījās uz Beksteru. Un atpazina to pēc gandrīz trīsdesmit gadiem, un konstatēja, ka par spīti piebriedušajam viduklim, Beksters vēl aizvien bija gluži izskatīgs vīrietis ar to pašu seno ņirgu ģīmī.

Keits labprāt gribēja sīkāk papētīt atbraucēja seju, bet saulesbrilles un cepures platās malas to neļāva, jo aizēnoja vaibstus, tāpēc arī nebija iespējams noteikt šā cilvēka noskaņojumu un nodomu, nedz arī konstatēt, vai Beksteram par vakarvakaru kaut kas zināms. Keits skaidri apzinājās, ka šinī brīdī noraizējies par Anniju, nevis par sevi. Keits sacīja:

— Es jau sāku domāt, ka jūs neieradīsieties.

Beksteram noraustījās lūpas, un viņš neatbildēja, tikai blenza

caur saulesbrillēm. Beidzot viņš sacīja. — Jūs man nepatīkat.

— Tas ir labi.

— Nekad neesat paticis.

— To es zinu. — Pāri Bekstera plecam viņš paskatījās uz Vārdu, kas tagad bija apsēdies uz mašīnas motora pārsega un smīnēja.

Beksters sacīja: — Un nekad nepatiksiet.

— Traki prasta mode, sarunājoties ar cilvēku, nenoņemt saulesbrilles, — Keits sacīja.

— Ej ratā!

— Hei, priekšniek, jūs esat izdarījis to, ko parasti sauc par nelikumīgu ielaušanos. Jums nav oficiāla iemesla atrasties šeit.

Klifs Beksters pār plecu paskatījās uz Vārdu, tad pagājās Keitam tuvāk un noteica. — Tu esi teļapakaja.

— Ejiet projām no manas sētas.

— Kāpēc jūs te atrodaties?

— Šīs ir manas mājas.

— Ne vel la, nekādas mājas. Jūs te neesat piederīgs.

— Priekšniek, mani sešu paaudžu senči ir apbedīti šinī apgabalā. Tāpēc nevajag sacīt, ka es neesmu te piederīgs.

— Apbedīts tu arī te tiksi, un drīzāk, nekā domā.

Arī Keits paspēra soli uz priekšu, un nu viņi stāvēja aci pret aci. Keits jautāja: — Vai jūs man draudat?

— Atpakaļ, citādi šaušu! — Viņš pielika roku pie pistoles, un Keits redzēja, ka Vārds noslīd no motora pārsega un arī sniedzas pēc pistoles.

Keits dziļi ievilka elpu un soli atkāpās.

Beksters pasmīnēja. — Nemaz neesi tik dumjš, kā izskaties.

Keits apvaldījās un sacīja: — Noskaiti savu sakāmo, Klif, un ej prom.

Beksteram acīm redzami nepatika, ka viņu tā uzrunā un sauc kristāmvārdā. Viņš noņēma brilles un ilgi skatījās uz Keitu. Beidzot sacīja: — Tu cūko manus puišus.

Keits neatbildēja.

— Un tu domā cūkoties ari ar mani.

Keits atkal neko neatteica.

— Aiz skolas. Padomā! Satikties ar mani aiz skolas. Tā tu pateici?

— Jā. Es tur biju.

— Priecājies, ka es nebiju. Tagad tu gulētu Gibsa zālē, stīvs kā dēlis ar visu to rozā vircu, kas tev dzīslās. Un es tev iespļautu ģīmī, ja tev kāds ģīmis vēl būtu palicis pēc manas uzdarbošanās.

Keits neatbildēja.

L

— Puiši man teica, ka tu esot slēpies Scntdžcimsā mācītājam aiz lindrakiem.

— Nevajag šinī darīšanā jaukt iekšā mācītāju Vilkšu.

— Ak šitā? Diezin kāpēc? Katrs, kas iedrošinās cūkoties ar maniem puišiem vai mani, ir katrā būšanā iekšā līdz ausīm, pašu Dievu to Kungu ieskaitot.

Keits atkal neko neatbildēja, tikai pagrozīja galvu.

Beksters nerimās: — Un ko tu meklēji Beksteru automobiļu veikalā?

— Runāju ar tavu brāli par mašīnu.

— Jā? Un par manu sievu. Ja tu vazāsies apkārt, iztaujādams par mani vai manu ģimeni, tu būsi pagalam. Saprati?

Keits ievēroja, ka Beksteram acis ir tuvu kopā, kas dzīvnieku pasaulē raksturīgs plēsoņām. Un galva tam runājot šaudījās no vienas puses uz otru, it kā meklējot kādu, ko plosīt.

Keits mēģināja iedomāties Anniju divdesmit gadus nodzīvojušu kopā ar šo cilvēku, bet viņš zināja arī, ka ir vēl cits Klifs Beksters, tā sakot, "mājas variants". Jādomā, ka Klifs Beksters viņu mīl, kaut arī Keitam viņa par to nekad nebija ieminējusies ne vārda, un pats Klifs Beksters varbūt domāja, ka ir labs un gādīgs vīrs, kaut gandrīz visi cilvēki teiktu, ka viņš ir sīksts īpašnieks un varmācīgs.

— Tu mēli esi norijis, vai?

— Nē.

— Varu saderēt, ka tev gandrīz vai slapjas bikses.

— Nē.

— Nē, jā, nē, jā. Vai nekā cita tev nav ko teikt?

— Ir gan. Kāpēc tevi neiesauca? Miesīgas vai garīgas kaites dēļ?

— Āmurgalva gatavais — es biju policists. Es pildīju savu pienākumu šeit.

— Kā tad. Taisni tāpat kā sievietes un bērni, kas rakstīja vēstules un sūtīja paciņas.

— Maukuris tāds...

— Hei, priekšniek, no netīras mutes nāk nelaba smaka. Tu gribi pierādīt, ka tev ir vīra dūša? Es aiziešu uz istabu pēc sava stroķa vai ari liec savējo nost. Izvēlies. Pistoles. Nažus. Cirvjus. Dūres. Man galīgi vienalga, kā es tevi dabūšu pie gala.

Beksters dziļi ievilka elpu, un Keits no viņa auguma redzēja, ka viņam gribas pakāpties soli atpakaļ. Viss pateikts un padarīts. Beksteram tomēr no viņiem abiem vienīgajam bija ierocis, un nebija nemaz daudz vajadzīgs, lai viņš pie tā ķertos. Izņemot, Keits iedomājās, vienīgi, ja Beksters nolēmis ar Kcilu Lendriju izrīkoties kaut kā citādi, ieplānojis šajās pāris pēdējās nedēļās ko sevišķu. Beksters nebija braucis šurp viņu nošaut, tātad nebija nekāda pamata sagādāt šim iemeslu to darīt. Tomēr Keits nespēja pretoties izdevībai varbūt tomēr tikt līdz iespējai pamēroties godīgā cīņā. — Okei, — viņš sacīja. — Tu gribi reiz visu nokārtot?

Beksters smīkņāja. — Jā, mums vajadzēs to nokārtot. Tikai tu tai lietai galu nepieredzēsi.

— Vēl aizvien tas pats klases varmāka.

— Jā, un tu vēl arvien tas pats klases vanckars, līci, vai tu atceries, kā es tevi dunckāju skolā? To tu gribētu gan aizmirst, vai ne? Es tavu draudzeni ar acīm izdrātēju, bet tu pat neiepīkstējies. Es viņu izčamdīju, kad vien tiku klāt, tu to redzēji. Un vai gribi zināt vēl ko? Viņai tas patika. Viņa gribēja īstu vīrieti, nevis memmīti. Un ja es kādreiz redzēšu tevi ar viņu runājam, es tev nogriezīšu pautus un atdošu saviem suņiem apēst. Es nejokoju.

Keits klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Pēc tā visa viņam nebija vārda, ko teikt. Atlika vienīgi ļaut šim cilvēkam, lai tas ar muti izrok pats sev kapu.

Beksters, labi icskrējies, turpināja: — Un ko tu dari, kad uzgribi sievišķi? Ja es pieķeršu, ka tu drātē lopus, tad ietupināšu, ka nemetas. Jūs, lauki, jau nekad lopiem mieru nedodat, tāpēc jau šie ir tik tramīgi. Ko tavs brālis ar zosīm darīja ezermalā? Es viņu atceros. Gandrīz zosis nobendēja. Un tava māsa...

— Pietiek. Lūdzu.

— Vai nepatīk?

— Lūdzu, pietiek. Un tā... pēc nedēļas braukšu projām. Atbraucu tikai apskatīt māju. Nedomāju te palikt. Man vajadzīga tikai viena nedēļa.

Beksters cieši uz viņu paskatījās. — Ak šitā? Bet varbūt man nepatiks, ka tu te tik ilgi vandies?

— Man vajadzīga tikai viena nedēļa.

— Es teikšu tā — dodu tev sešas dienas. Ja tu sāksi atkal ārdīties vai mani kaut kā nokaitināsi, tad es tevi tā samalšu, ka sūdi pašķīdīs un tevi cūku kravā aizvedīs uz Toledo. Saprati?

— Jā.

— Ej atpakaļ savā šķūnī rakņāties pa mēsliem. — Viņš pagriezās, lai ietu projām, bet tad zibenīgi apsviedās un iegrūda dūri Keitam pakrūtē.

Keits saliecās kā nazis un nokrita uz ceļiem.

Beksters pastiepa kāju un ar zābaka purngalu paslēja viņa zodu uz augšu. — Un nerādies pilsētā! — Beksters piekodināja.

Tad viņš aizgāja atpakaļ pie mašīnas, un Keits redzēja, kā viņš ar Vārdu par uzvaras zīmi sasit kopā plaukstas.

Viņi iesēdās mašīnā, apgrieza to un tad pāri avenājiem izbrauca uz ceļa.

Keits piecēlās un noskatījās, kā mašīna izzūd skatienam. Viņš pasmaidīja un noteica: — Paldies.

Deviņpadsmitā nodaļa

KLifs Beksters sēdēja savā virtuvē pie galda un nogrieza šķēli no ceptā cūkgaļas gabala, kas viņam bija šķīvī.

— Tas draņķagabals ir piededzis, — viņš sacīja.

— Piedošanu.

— Kartupeļi ir auksti.

— Piedošanu.

— Vai tu esi aizmirsusi, kā jātaisa ēst?

— Nē.

— Nav brīnums, ka tu pati neēd.

— Man negribas.

— Gribas vai negribas. Šitais nav ēdams.

— Piedošanu.

— Jā, paldies, ka piedāvāji uztaisīt kaut ko citu.

— Ko tu vēlies?

— Es labāk aiziešu paēst kaut kur pilsētā.

— Labi.

Viņš nolika nazi un dakšiņu un paskatījās uz sievu. — Vai tevi kaut kas nomāc?

— Man sāp galva.

— Tas nu gan nav jēgā. Man gribētos...

Annija sastinga, bet neko neteica.

— Vai tev mēnešreizes beigušās?

— Nē... vēl ne pavisam.

— Labi. Mute taču tev neasiņo, ko? — Viņš nodzērās no alus skārdenes, tomēr nenolaida acu no Annijas. Un ieminējās:

— Es šodien biju iegriezies pie tantes Luīzes.

Annijai sažņaudzās pakrūte.

Klifs nolika alus trauku. — Tā nu gan reiz ir sieva, kas prot vārīt ēst. Ko viņa tev bija vakar sataisījusi mielastam?

— Es... tur nemaz vakariņas neēdu.

— Neēdi?

— Nē.

— Viņa, dārgumiņ, gan tā nesacīja.

Annija, stingri viņam acīs skatīdamās, atteica: — Tante Luīze kļuvusi gaužām izklaidīga. Vakariņās es pie viņas biju pagājušonedēļ. Vakarvakarā tāpat vien paciemojos.

— Vai tā tiešām ir? Tad jums tā izklaidība iedzimta visā ģimenē. Tu arī vakarvakarā, kad pārradies mājās, tenterēji apkārt kā apdullusi vista.

— Es nejūtos labi.

— Par ko tad tā?

— Nezinu... varbūt tāpēc, ka bērnu nav mājās. Iedomājos, ka nākamnedēļ varētu aizbraukt apskatīties, kā viņiem klājas.

— Nav nekādas vajadzības ap šiem tik traki čubināties. Ja gribēs mūs redzēt, atbrauks nedēļas nogalē mājās.

— Es gribēju pārliecināties, vai Vendija ir cik necik iejutušies. Viņai taču tā ir pirmā reize atrasties tik tālu no mājām, un...

— Tu gluži labi zini, ka man tā vieta nepatīk. Man Boulingrīna nepatīk, un es laikam viņu aizvākšu no turienes projām.

— Nē!

Klifs gandrīz satrūkās, izdzirdis, kādā tonī Annija to pateica.

— Kas tev prātā?

— Viņai tur patīk.

— Ak tā gan? Kas šai tur tik traki patīk — tās kopējās guļamistabas? Tādas tur savā laikā bija, vai ne?

— Nē.

— Ko viņi, vellos, tur dara — visiem spēkiem pūlas veicināt sagulēšanu?

— Klif... pasaule ir mainījusies.

— Tikai ne te. Šī ir kristīgu cilvēku māja, te visapkārt dzīvo kristīgi ļaudis, vīriešiem un sievietēm neklājas gulēt zem viena jumta, ja tic nav precējušies.

— Es Vcndijai pilnīgi uzticos un zinu, ka viņa dzīvos tā, kā viņai baznīcā mācīja... un kā viņa mācījās no mūsu piemēra.

Klifs ilgi viņu vēroja un beidzot domīgi noteica: — Kaut kas tomēr tavu prātu nodarbina.

— Es tev jau sacīju, par ko esmu norūpējusies. Vai tu šovakar vēl iesi uz darbu?

— Varbūt. Paklau, ja jau sākām runāt par koledžu. Pilsētā atgriezies viens tavs vecs draugs.

Viņa piecēlās, paņēma glāzi un ar visu aizgāja pie ledusskapja ieliet atdzesēto tēju. Rokas viņai drebēja.

— Vai tu zini — kas?

— Nē.

Klifs piecēlās un satvēra ledusskapja durvis, iekams viņa paguva tās aizvērt. — Man jāpaņem alus. — Viņš izņēma skārdeni no skapja, un Annija aizvēra ledusskapi.

Klifs stāvēja, vairākas sekundes noskatīdamies viņā, tad atkārtoja jautājumu. — Vai tu tiešām nezini — kas?

Annija izlēma un atjautāja:

— Ak — tu domā Keitu Lendriju?

— Tu sasodīti labi zini, ko es domāju.

— Es dzirdēju, ka viņš esot atgriezies.

— Es nešaubos, ka esi dzirdējusi. Nemaz nešaubos, ka esi dzirdējusi. Un ko vēl tu dzirdēji?

— Neko. Vai saldo ēdienu gribi?

— Neesmu paēdis pusdienas. Kam man saldais?

— Vai tad tu iesi ārā uz pilsētu paēst?

— Ncāzējics ar mani, cienītā. Es runāju ar tevi.

— Klausies, Klif. Keits Lendrijs ir atgriezies pilsētā. Nu, un kas par to? Kas tev vēl sakāms?

— Tas jau, lūk, ir īstais jautājums.

— Kā tu to domā?

— Jēziņ, Jēziņ, jūs, vclla bābieši, tiešām protat cilvēkam iekšas izvilkt pa cīpsliņai vien.

— Ko tu īsti gribi man sacīt, Klif? Viņš ir atgriezies pilsētā. Tu to esi dzirdējis, es to esmu dzirdējusi. Kāpēc tu tik traki dusmojies uz mani?

Viņi skatījās viens otrā, un, protams, abi labi zināja, par ko Klifs Beksters bija sadusmojies. Viņš jautāja:

— Kāpēc tu man neko neteici par to, ka viņš ir atpakaj?

— Man pat prātā neienāca to darīt.

— Tu esi nekrietnības pilna līdz pašai augšai.

— Nerunā ar mani tādā veidā! — Viņa juta mostamies īstas dusmas, un tās sāka ņemt virsroku pār bailēm. Paceltā balsī viņa uzsauca:

— Neiedomājies ar mani runāt tādā modē! Es eju projām. — Viņa iemeta glāzi izlietnē un pagriezās uz durvju pusi.

Viņš satvēra to aiz pleca un asi apgrieza atpakaļ, pēc tam saņēma aiz roku delmiem. — Nekur tu neiesi!

— Izbeidz! Tūliņ izbeidz šito! Un laid man iet!

Viņš palaida to vaļā un soli atkāpās. — Būs jau labi... neņem ļaunā. Būs labi, tikai nomierinies. Nāc, apsēdies. Es tik vien kā gribu ar tevi parunāties.

Annija viņam nemaz neuzticējās, tomēr, kaut negribīgi, apsēdās.

Apsēdies tai pretī, viņš grozīja rokās alus skārdeni.

— Nūjā... tu taču zini, kāds es esmu. Dažkārt kļūstu pa īstam greizsirdīgs. Kad sāku domāt, ka tavs vecais pielūdzējs atkal ir te pilsētā, ka viņš ir neprecējies, un tāpēc es maķenīt izgāju no prāta. Īstenībā tev vajadzētu justies laimīgai par to, ka es tik stipri tevi mīļoju. Vai tā nav? — Viņai bija uz mēles vairākas asi ironiskas atbildes, no kurām ikviena būtu novedusi Klifu līdz galējībai. Taču viņa sacīja:

— Es saprotu, bet tiešām negribu par to runāt. Par to nekas nav pārrunājams.

— Labi, bet vai tu redzi, cik ļoti tas mani satrauc?

— Nav nekādas vajadzības satraukties.

— Kālab ne? Vīrietis, kas ir gulējis ar manu sievu, ņem un apmetas dzīvot kaimiņos, un es lai par to neuztraucoties?

— Klif... skaties, kā iznāk — lai es teiktu ko teikdama, tas tevi sadusmo. Ja es teikšu, ka man ir gluži vienalga, vai viņš dzīvo kaimiņos vai ne, tu ņemsi ļaunā, ja es teikšu, ka mani uztrauc viņa apmešanās kaimiņos, tu...

Beksters uzgāza pa galdu tā, ka salēcās ne tikai trauki, bet arī Annija. Viņš sacīja:

— Tu maukojies ar viņu sešus nešķīstus gadus. Un tagad tu nejēdz pateikt nekā vairāk kā vien to, lai neskaišos, ka viņš apmeties tepat ceļa galā. Ja nu kāda no manām bijušajām draudzenēm apmestos te tuvumā uz dzīvi? Kā tev tas patiktu?

Viņai būtu gribējies tam atgādināt, ka tas dažkārt jau pieminējis savas bijušās draudzenes, un viņa pret tām neizjūt neko citu kā vienīgi līdzcietību. Tomēr viņa atbildēja:

— Droši vien tas mani darītu nemierīgu.

— Es domāju gan, ka darītu, nešaubos par to!

— Lūdzams, nekliedz. Es zinu, ka tu esi apskaities, bet...

— Īlei, vai atceries Sindiju Nortu? Es ar viņu ņēmos veselu gadu, tieši pirms tam, kad mēs sākām satikties. Kā būtu, ja šī apmestos te tuvumā dzīvot un būtu neprecējusies? Vai tu dusmotos?

— Protams.

— Nu redzi. Bet man nevajadzētu skaisties, ko?

— To es neteicu. Tikai negribu, ka tu dusmojies uz mani. Es neko neesmu nodarījusi.

— Bet varbūt tu labprāt nodarītu?

— Nerunā tā, Klif!

— Tu taču atceries jaukos, ar viņu kopā pavadītos laikus?

— Es neko neatceros. Tas notika pirms divdesmit gadiem.

Viņš izskatās gandrīz pārsteigts par to, ka pagājis tik daudz

gadu, Annija nodomāja.

— Bet, kad tu uzzināji, ka viņš atgriezies, — Klifs turpināja, — tev no jauna bija prātā tā meņģēšanās pa krūmiem. Kur jūs to darījāt? Šķūnī? Varbūt tavā mašīnā?

Viņa piecēlās, bet viņš pastiepa roku pāri galdam, sagrāba viņas jostu un norāva viņu atpakaļ sēdus.

Annija bija pārbijusies, bet ne sevis dēļ. Viņa tiks ar Klifu galā. Bet jābrīdina Keits par to, ka Klifs trako. Viņa dziļi ievilka elpu un sacīja:

— Klif, dārgais, es zinu, ka tu esi dusmīgs, bet man pasaulē neviena cita, izņemot tevi, nav.

Likās, viņš sāka nomierināties, tomēr bija skaidri redzams, ka dziļi iekšienē viņš vēl verd.

— Lai Dievs dod, ka tev vairāk neviena nebūtu.

L

— Protams, nav. Es zinu, ka tu mani mīli un tāpēc dusmojies. Tas man tiešām glaimo. — Viņa zināja, ka jānobremzē tagad, kamēr viņa vēl ir dažus soļus priekšā, tomēr viņa viru ienīda tik ļoti, ka nespēja atturēties pretī kārdinājumam pielaist vēlreiz īso laika degli. Tāpēc sacīja:

— Es gribu, lai tu nemokies, domādams par to, ko mēs ar Keitu sešus gadus darījām.

Klifs paskatījās uz viņu, bet nebilda ne vārda.

Viņa vel piebilda: — Mēs taču bijām pavisam zaļi toreiz — sākumā vidusskolā, vēlāk koledžā. Mēs darījām tikai to, ko tad darīja visi. Tev vajadzētu priecāties, ka es iclaidos tikai ar viņu, nevis...

— Stāvi klusu!

— Piedošanu.

— Stāvi klusu!

Viņa nolieca galvu un ar skatienu urbās šķīvī, pūlēdamās noslēpt vīpsnu.

Pagāja minūte, tad Klifs sacīja: — Es negribu, ka tu runā ar viņu vai par viņu.

— Es nerunāšu.

— Vai viņš tev ir zvanījis?

— Kālab lai viņš būtu to darījis?

— Vai tu esi mēģinājusi piezvanīt viņam?

— Nemūžam.

— i — jāā. Tu tātad neesi ar viņu runājusi?

Atkal viņa spēji kaut ko izlēma, piecēlās un nostājās aiz krēsla, uz kura viņš sēdēja. — Klif, es nespēju tev melot... es nejauši viņu satiku uz ielas.

Viņš neteica ne vārda.

Viņa turpināja: — Es biju kopā ar Čārlcmu Ilelmsu, veco misis Vitniju un mācītāja Šcnka sievu Mārdžu. Iedama ārā no pasta, saskrējos ar viņu. Es sākumā viņu pat neatpazinu, un, kad viņš sāka runāt, vēl neatjēdzu, kas viņš ir. Tu pats zini, kā izturas cilvēki, kas pārliecināti, ka ir atpazīti un sāk vāvuļot. Beidzot es atjēdzu. Noteicu, palieciet sveicināts, mister Lendrij. Tad tūliņ aizsteidzos pie meitenēm.

Runādama tā turēja rokas viņam uz pleciem un juta, kā muskuļi saspringst, taču sejā nevarēja ieskatīties. — Pēc tam,

Klif, man tas tiešām piemirsās, un, kad pēcāk atcerējos, lai tev par to pastāstītu, tevis nebija mājās. Kaut ari zināju, ka tu varbūt sadusmosies, tomēr domāju — tev tas jāzina — tas, ka saskrējos ar viņu uz ielas. Var jau ari būt, ka man bija mazliet bail, tāpēc allaž atliku uz vēlāk un beigās aizmirsu pavisam, jo nodomāju, ka viņš te iegriezies tikai uz bridi, un ar to arī viss beidzās. — Pēdīgi viņa piebilda: — Man žēl, ka tev nepateicu. Nekad vairs nerunāšu ar viņu. To es tev apzvēru.

Veselu minūti viņš sēdēja klusēdams, līdz pēdīgi noteica: — Tas tev arī nemaz nebūs iespējams.

Annijai likās, ka sirds apstājas pukstēt, un viņa nespēja izteikt ne vārda. Visbeidzot viņa saprata, ka tomēr kaut kas jāsaka, taču īsto jautājumu uzdot nekādā ziņā nedrīkstēja. Tāpēc pateica tikai: — Nedarīšu.

— Nevis nedarīsi, bet nevarēsi. Es šodien to mērgli patriecu no pilsētas.

— Ak...

Viņš piecēlās, paskatījās Annijai acīs un atiezās smaidā. — Šorīt es piebraucu pie viņa mājas. Vai tas tevi pārsteidz?

— Nē.

— Es viņam pateicu, lai lasās drīzāk projām no šejienes. Viņš sacīja, ka pēc nedēļas pazudīšot.

— Pēc nedējas...

— Jā, viņš ir nāvīgs memmītis, ja tu gribi zināt.

— Kas man ko gribēt.

— Kā pēdīgais diedelnieks viņš man lūdzās, lai atļauju vēl kādu dienu palikt. Es novēlēju viņam sešas dienas. Un kārtīgi iegāzu pa kuņģi, un viņš nokrita kā lapa rudenī. To tev vajadzēja redzēt. Nogāzās un palika guļam kā bluķis, kamēr es šo gānīju pēc notīm. Viņš pat neaizstāvējās. Es piedāvājos nolikt ieroci un amata zīmi un kārtīgi izkauties, ja viņš tā gribētu. Bet šis bija tā noraustījies, ka gandrīz vai bikses pieslapināja. Es nespēju vispār iedomāties, kā tu varēji turēties kopā ar tādu plukatu.

Annija iekoda lūpā, lai neredzētu, ka tā trīs. Tomēr pār vaigu viņai noritēja asara.

— Hei, tu raudi?

— Nē... — viņa noslaucīja vaigu. — Es vienkārši uztraucos, ka tev to vajadzēja darīt.

— Uztraucies? Kāda vella pēc tev jāuztraucas? Tu dusmojies?

— Nē.

— Jēziņ, es tevi galīgi nesaprotu. Vai tu raudi par to, ka es viņu noslānīju?

— Nē. Bet sievas vienmēr uztraucas, ja vīriem atgadās kaut kas bīstams.

— Bīstams? Tas lupatķēms taču nav bīstams... jā, varēja izvērsties arī bīstami. Dodamies turp, taču es nezināju, kas mani tur sagaida. Bet sapratu, ka šī lieta jānokārto kā daždien vīram ar vīru.

— Lūdzu, apsoli, ka tu nekad vairs nebrauksi turp.

— Vienreiz man vēl jāaizbrauc, lai redzētu, vai viņš klausa, kā nākas.

— Nebrauc pats. Aizsūti kādu citu.

Viņš tai ieknieba vaigā. — Neraizējies par to. Tas čalis Vjetnamā noteikti pazaudējis pautus. Tava laime, ka tu ar viņu neapprecējies.

— Viņš mani ne reizes nebildināja.

— Kāda, vcllos, man gar to daļa!

Viņa pastiepa roku pēc šķīvja, lai novāktu no galda. — Piekopšu virtuvi.

— Vēlāk. Ej tagad augšā. Es arī tūliņ iešu. — Un piebilda: — Sagatavojies un gaidi.

— Klif...

— Nu — ko?

Viņai gribējās tam pateikt: "Vakarvakarā es sagulēju ar Keitu un necietīšu, ka tu nāc man tuvumā." To pateikt viņa vēlējās vēl karstāk, nekā iegrūst viņam krūtīs garo, aso gaļas griežamo nazi. — Klif... man...

— Nu — kas? Sāp galva? Uztraukums? Mēnešreizes? Kas īsti tev kait?

— Nekas.

Viņa izgāja no virtuves priekšnamā. Gauži gribējās izskriet ārā pa durvīm. Bet tālu jau netiktu. Kaklā brieda nelabs kliedziens, vairāk neko citu — uziet augšā un pārgriezt vēnas,

iecirst ar lampu viņam pa galvu, kad nāks augšā, pielaist mājai uguni, darīt vienalga ko, tikai nelikties gultā ar Klifu Beksteru.

Viņa atspiedās pret margām un pūlējās cik necik skaidri sakārtot domas. Vienīgais, ko šajā brīdī varēja darīt, bija izlikties, it kā viss būtu kārtībā. Runājot ar Klifu, viņai tas izdevās gluži labi un viegli, bet gultā viņa izlikties nespēs. Viņš sevišķi lielu uzmanību tai nepievērsa, kamēr tā kaut vai pakļāvās. Bet šoreiz viņa nespēs pat to. Viņa aizgāja atpakaļ uz virtuvi.

Viņš vēl aizvien sēdēja pie galda, beigdams tukšot alus trauku un skatīdamies avīzē. Annijai ienākot, viņš pacēla galvu.

— Nu — ko?

— Es gribu iedzert.

Viņš iesmējās. — Ak šitā? Kāpēc? Vai tad tev skaidrā prātā vairs nesanāk?

— Kādreiz iedzeršana mani uzmundrina.

— Tad sadzeries labi dūšīgi. Pulvera tev pēdējā laikā, Dieva vārds, krietni pietrūkst.

Piegājusi pie virtuves skapja, viņa izcēla no tā pudeli firziķu degvīna, tad paņēma glāzi un izgāja gaitenī.

Klifs pār avīzes augšmalu noskatījās tai pakaļ, noteikdams:

— Uzdzer vien mundrumu, sirsniņ, kā nākas, sagatavojies tādām lietiņām, kādas labu laiku neesi darījusi.

Viņa uzkāpa augšstāvā un iegāja guļamistabā. Tur viņa pielēja tējasglāzi līdz augšai ar degvīnu, aizvēra acis un iztukšoja glāzi līdz dibenam. Asaras viņai straumēm lija pār vaigiem. Pielējusi un izdzērusi vēl pusglāzes, viņa apsēdās uz gultas un raudāja. Viņa neatcerējās, kā izģērbusies, bet atcerējās Klifu ienākam istabā. Pēc tam vairs neatcerējās neko.

Divdesmitā nodaļa

Telelons Lendriju ferma iezvanījās sestdienas rīta divdesmit minūtes uz deviņiem. Keits patlaban virtuvē vārīja kafiju un pacēla klausuli, lai atsauktos. — Hallo.

— Keit, man ar tevi jārunā.

Viņš izslēdza pavardā karstumu. — Vai tu esi sveika un vesela?

— Jā. Runāju no automāta pilsētā. Vai mēs varēsim kaut kur satikties?

— Protams. Kur?

— Es iedomājos — varbūt tur, kur tiek rīkoti gadatirgi. Tagad tur nebūs neviena cilvēka.

— Tad mums tur nav ko meklēt. Vai tu atceries Rīvza ezeriņu, tas ir uz dienvidiem no manām mājām.

— Vai to, kur mēs gājām slidot?

— Jā. Paņem līdzi maizi vai ko citu, ar ko pabarot pīles. Es būšu tur pēc divdesmit minūtēm. Vai viss kārtībā?

— Jā. Nē. Tev ir šautene, es redzēju...

— Jā, labi. Vai tu patlaban esi drošībā?

— Jā. Ar mani viss ir labi. Piedod. Es tikai uztraucos tevis dēļ. Viņš ir tik aizdomīgs...

— Pēc divdesmit minūtēm. — Vēl viņš piebilda: — Pat tad, ja tev rodas sekotāji, ej vien tomēr pie dīķa un baro pīlītes. Taču tādā gadījumā atstāj mašīnas durtiņas vaļā, tas man būs signāls. Saprati?

— Jā.

— Un neraizējies. — Viņš nolika klausuli, uzkāpa augšstāvā, atvēra skapi, izņēma no tā tālskata somiņu un

M — 16, tad paņēma divas pilnas aptveres ar patronām. Vienu viņš iemeta kabatā, no otras iepildīja veselu apli šautenē.

Uzmetis Šaujamo un tālskata somiņu plecā, viņš nokāpa lejā, izgāja no mājas un skriešus aizskrēja uz Dženkinsu šķūni. Pēc piecām minūtēm viņš bija apseglojis ķēvi un sēdēja tai mugurā; uzplikšķinājis zirgam pa plecu, viņš izjāja no aploka, šķērsoja ceļu un iejāja mežā.

Viņš pieliecās, kad ķēve pati pēc sava prāta izraudzījās ceļu tieši cauri pabiezajai audzei uz upītes krastu. Tur viņš zirgu sagrieza, lai dotos lejup pa straumi, un slaidā riksī tie aizdimdināja dienvidu virzienā taisni uz dīķezeru.

Kādus simt jardus no tās vietas, kur upīte izvijās ārā no meža, Keits nolēca no zirga un piesēja to pie jauna kociņa.

Tad viņš pats gāja tālāk, turēdamies pēdējo pareto koku pavēnī, gandrīz gar pašu saules apmirdzēto krastmalu uz lielo, ezeram līdzīgo dīķi. Zāļainajā nogāzē neviena mašīna nestāvēja, un arī tālāk gar dīķmalu neredzēja neviena braucamā.

Vienīgais piebraucamais ceļš atradās pāris simt jardu tālāk uz dienvidiem, un to Keits nevarēja pārredzēt, jo priekšā slējās lēzens pakalns. Brīžiem viņš redzēja vienīgi aizslīdam garām kādas kravas mašīnas virbuves augšdaļu.

Viņš paskatījās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa deviņi. Dievs vien zina, kas noticis starp viņu tikšanos un šo brīdi.

Dažas minūtes pirms deviņiem Keits ieraudzīja paugura virsotnē garajā zālē parādāmies mašīnas purnu un tad iznirstam visu mašīnu, kas tuvojās dīķmalai. Taču tas nebija linkolns, tas bija fords feirlcins — automobilis, kādu Spenservilas policija lietoja tiklab ar numuriem, kā bez numuriem, un droši vien tās visas tika pirktas Beksteru automobiļu pārstāvniecībā.

Šī mašīna, kurai nebija nekādu policijas mašīnas pazīšanas zīmju, piestāja zāliena malā, kur sākās dubļainais krasts, un Keits pacēla tālskati pie acīm. Atvērās durtiņas šofera pusē, un no mašīnas izkāpa Annija, ģērbusies sarkanos svārkos un baltā blūzē. Mirkli pastāvējusi pie atvērtajām durtiņām, viņa tās aizcirta ciet.

Ar maizes klaipu rokā viņa tuvojās ūdensmalai. Keits vēroja, kā viņa atplēsa klaipiņa iesaiņojumu un izklaidīgi sāka mest ūdenī veselas maizes šķēles. Pārdesmit pīļu un zosu vienā mirklī sapeldēja ap ūdenī iemesto maizi. Annija ik pa pāris sekundēm raudzījās pār plecu.

Keits ļāva vēl brītiņam aizritēt un tad pamāja viņai ar roku.

Annija viņu ieraudzīja, pamāja pretim un steidzās gar krastmalu uz viņa pusi. Pietuvojoties Keits redzēja, ka viņa gan izskatās mazliet satramdīta, taču ne baiļu pārmākta. Viņa pasmaidīja, tad metās skriešus un vārda vistiešākajā nozīmē iekrita viņa skavās, apvīdamās ar rokām un kājām viņam apkārt.

— Sveiks, mister Lendrij!

Viņi saskūpstījās, tad Annija atraisījās vaļā un saņēma Keita rokas. — Cik labi ir atkal tevi redzēt, — viņa sacīja, bet tad ieraudzīja viņam plecā ieroci. — Jāccr, ka tas tev nebūs vajadzīgs.

— Tas tāpat vien pa jokam. Iesim atpakaļ mežā.

Sānu pie sāna viņi devās projām gar krastmalu. Annija šad tad paraudzījās atpakaļ. Viņa sacīja:

— Nedomāju vis, ka man kāds sekoja. Savu linkolnu es šorīt aizvedu uz Beksteru firmas garāžu, teicu, ka motorā kaut kas klaudz. Viņi man aizdeva šo vāģi. Tas nešķīstais linkolns duras acīs pa gabalu, man pat liekas, ka Klifa tēvs tieši tāpēc man to uzdāvināja.

Keits pasmaidīja. — Izklausās gluži tā, it kā tu būtu visai dēkaina dāma.

— Nē, ser, bet es tomēr visai nopietni apsveru, vai nevajadzētu kādu dēciņu uzsākt. Un kā ar jums, gudrais kungs? "Atstāj mašīnas durtiņas vaļā par signālu"...

— Tā man ir profesija. Vaļasprieks vienmēr man bijis teniss. Kas noticis — vai tante Luīze izpļāpājusies?

— Tā laikam būs gadījies. Taču ne savas vainas dēļ. Klifs bija uzskatījis par vajadzīgu iegriezties pie viņas paciemoties, un nezin kādēļ viņa šim pastāstījusi, ka mēs esot kopā ēdušas vakariņas, un šis man pajautāja, kas tad bijis vakariņās.

— Kā tad — klupicnam velns vienmēr pamet priekšā kādu sīkumu.

— Tur tev taisnība. Es šai ziņā neesmu pārāk mācīta, Keit. Lai būtu kā būdams, viņš ir aizdomu pilns. Un šoreiz pilnīgi pamatoti.

Viņi bija sasnieguši mežmalu un devās gar krastu tālāk. Ēnā kjuva vēsāks. Koki, galvenokārt bērzi un vītoli, tik tikko sāka zeltoties. Keits vienmēr bija mīlējis rudeni uz laukiem ar koku ugunīgo iekrāsojumu, zeltainiem ķirbjiem un ābolu sulu, medību sākumu un ražas novākšanu. Neko tam līdzīgu viņš nebija redzējis nevienā citā pasaules malā, un varbūt tieši rudens, nevis vasara, visskaudrāk iesmeldzās sirdī, svešumā domājot par mājām.

Annija piebikstīja viņam pie pleca, norādīdama: — Vai tas ir tavs zirgs?

— Esmu to aizņēmies. No Dženkinsiem, kas dzīvo otrpus ceļam.

Ak tā tu tiki šurp. Vai šie vēl aizvien tev seko?

— Varbūt. Bet es šodien negribēju to pārbaudīt.

— Vai tu nevari apgādāties ar kaut kādu tiesas izziņu vai ko tamlīdzīgu?

— Man tāda uzmanības izrādīšana pat diezgan labi patīk.

— Man gan ne. — Viņa piegāja pie ķēves un papliķēja tai kaklu. — Kāda skaistule. Mēs taču arī mēdzām izjāt. Vai tu vēl atceries?

— Atceros. Vai tu tagad arī vēl kādreiz dodies izjādēs?

— Nē. Bet man patiktu. — Viņa noāva kurpes un zeķubikses, tad atraisīja ķēvi un aizveda to pie upītes padzirdīt. — Re, kā izslāpusi.

Keits noņēma no pleca šauteni un tālskati un nolika tos uz celma. Tad pats apsēdās uz izgāzta koka stumbra un vēroja Anniju.

— Vai viņa ir pabarota?

— Pabaroju viņu šorīt septiņos. Mani gan vēl neviens nav pabarojis.

Annija iesmējās. — Vecpuiši ir tik drausmīgi truli. Ja šķīvi pavirzīs par sešām collām sāņus, šie nomirs badā. — Neskatīdamās tieši uz Keitu, viņa ievaicājās: — Kas visus šos gadus par tevi rūpējās?

— Tēvocis Sems.

Vezdama zirgu atpakaļ krastā un to no jauna piesiedama, viņa uzmeta Keitam ciešu skatienu. — Vai tev ir bijusi laba dzīve, Keit?

— Laba.

— Man arī. Par spīti manai laulībai. Esmu iemācījusies iemīlēt daudz ko.

— Tu vienmēr mācēji atrast kaut ko labu jebkurā situācijā. Es turpretim allaž esmu meklējis tumšo maliņu sudraba mākonī.

— Ne vienmēr. Tu izlikies ciniskāks, nekā īstenībā biji.

— Tu mani pazini pārāk labi.

— Vismaz pietiekami labi. — Tāpat kailām kājām viņa piegāja pie Keita un visā garumā atgūlās uz platā stumbra, ielikdama kājas viņam klēpī. — Aukstas.

Keits tās nosusināja savā mutautā, pēc tam paberzēja.

— Cik patīkami.

— Kā tev šodien ar laiku?

— Kas par to raizēsies?

— Mēs raizēsimies.

— Nē, mums klājas labi. Es esmu aizgājusi iepirkties — lielajos sestdienas pirkumos pa visu pilsētu. Viņš aizbrauca makšķerēt uz kādu ezeru Mičiganā kopā ar saviem draugiem. Mums tur pieder medību māja. Viņš nebūs mājās drīzāk kā pievakarē.

— Vai to tu droši zini?

— Vienīgais pasaulē, kas viņam patīk labāk nekā mocīt mani, ir makšķerēšana un medības kopā ar draugiem. — Mirkli padomājusi viņa sacīja: — Ak Dieviņ, kā man tā vieta riebjas, bet es priecājos, ka viņam tur patīk. Tad viņa vismaz nav mājās... Kamēr viņš ir tur, mēs varam būt kopā.

— Vai tu arī viņam brauc līdzi uz turieni?

— Dažkārt. Tajās pāris reizēs, kad mēs uz turieni aizbraucām divi vien, bez bērniem un bez kompānijas, viņš bija pavisam cits cilvēks. Ne gluži labāks un arī īsteni ne ļaunāks... vienkārši cits... kluss, noslēdzies... it kā viņš, nemāku teikt... it kā kaut ko domātu. Man nepatīk braukt uz turieni ar viņu divatā, un parasti es arī protu no tā izvairīties.

— Labi. Bet pastāsti, kas notika.

Viņa aizvēra acis, tīksmīgi izbaudīdama, kā Keits masē viņas pēdas un lielus. — Nu, tā. Vakarvakarā mums iznāca neliela saraušanās — vakariņas ēdot. Vispirms jau par to, ka gaļa piesvilināta. — Viņa iesmējās. — To es izdarīju tīšām.

— Kad tā paklausās, var domāt, ka kopdzīve ar tevi noris vienos priekos.

— Bez komentāriem. Tātad sākās ar to, ka viņš mēģināja mani pieķert ar tantes Luīzes liecību, pēc tam sākām runāt par Vendiju sakarā ar to, ka kopmītnē jauktas guļamistabas ir zem viena jumta. Un tad valoda pārlēca uz Keitu Lendriju, to puisi, kas mani drātējis sešus gadus — citāts — un kas tagad, sasodīts, apmeties tepat ceļa lcjgalā, un tūliņ pēc tam viņš man izlika lamatas par to, vai esmu tevi satikusi. Es apsvēru, ka viņš tā kā tā jau to zina, tāpēc teicu, ka nejauši saskrējos ar tevi pie pasta.

Keits palocīja galvu un noteica: — Pareizs domu gājiens.

— Tas, protams, pārāk viņa omu neuzlaboja. Viņš vēl joprojām ir aizdomu pilns. To es tev gribēju pastāstīt. Taču man šķiet, ka tu to visu jau zināji. Vēl viņš man pateica, ka vakar esot bijis pie tevis.

Keits neatbildēja.

Viņa atvilka kājas, piecēlās un apsēdās Keitam līdzās. Saņēma viņa roku.

— Piedod. Tev tiešām nav vajadzīgs visu to paciest.

— Annij, kad es Vašingtonā iesēdos mašīnā un braucu šurp, es zināju, kurp tas novedīs. Un es zināju arī, ko šeit gribu.

Annija paspieda viņa roku. — Bet tu nezināji īstos apstākļus, kādi šeit valda.

— Uzzināt man vajadzēja vienīgi to, ko tu jūti.

— Keit, tu zināji, tev vajadzēja zināt, ko es jūtu.

Viņš pasmaidīja. — Tavas vēstules nenosarkstot varēja dot lasīt tavai tantei vai manai tantei.

— Manas vēstules? Kad tu savējās parakstīji "ar sveicienu"?

— Tā es nedomāju. Tam vajadzēja nozīmēt "Mīlu".

Brītiņu viņi nosēdēja klusēdami, klausīdamies upītes čalā,

zirga šņākuļošanā, putnu rosmē koku lapotnēs.

Beidzot Annija ierunājās pirmā. — Bet tu taču saprati, vai ne, ka es joprojām tevi mīlu un gaidu.

— Sapratu. Bet es būtu varējis arī nekad neatbraukt šurp.

— Es vienmēr zināju, ka tu atbrauksi. — Nolauzusi sīku zariņu, viņa ar to kaut ko švīkāja smiltīs. — Bet, ja tu nebūtu

it

atbraucis, neviena cita man nekad nebūtu. — Viņa noslaucīja acis un, vēl aizvien zemē lūkodamās, sacīja:

— Ak Dievs... es domāju, ka tu esi nogalināts, domāju, ka esi apprecējies, domāju, ka mani vairs nemīli.

— Nē.

— Bet kāpēc tu kavējies? Kāpēc?

— Es nezinu... Redzi, toreiz, kad tikko biju aizgājis, mēs par kaut ko bijām saskaitušies viens uz otru... tieši ap to laiku, kad aizbraucu uz Āziju, un man tad likās, ka es vai nu kritīšu vai zaudēšu kādu roku vai kāju, vai notiks kas cits tamlīdzīgs...

— Būtu es bijusi tava sieva, es visu mūžu būtu tevi aprūpējusi. Ja būtu kjuvusi par tavu atraitni, turētu godā tavu piemiņu.

— Nu redzi — tev nevajadzēja ne vienu, ne otru. Un tad, kad ierados mājās... nezinu... mēs kaut kā vairs nepratām saskaņoties. Tad tu apprecējies, un es ienīdu tevi, vēlāk sāku nīst pats sevi, un vēl pēc tam gadi vienkārši aizritēja cits aiz cita... vienu laiku saņēmu vēstules... tad nesaņēmu nevienu... tev bija bērni, tev bija tava dzīve... es itin labi pratu tevi iztēloties draugu un ģimenes vidū... par savu laulību tu nekad neko daudz nerakstīji.

— Tu arī ne vārdu nepieminēji, kā tev ap sirdi.

— Pieminēju gan.

— Tu nekad nerakstīji par mums.

— Arī tu to nedarīji.

— Es mēģināju... bet tad nobijos, ka vēstules varētu vispār vairs nepienākt.

— Es arī.

Viņa atkal izslaucīja acis un pūlējās pasmaidīt. — Mēs bijām idioti. Vairāk nekā divdesmit gadu sarakstījāmies par nezin ko visu, bet neparko nespējām pateikt "es tevi mīlu", "man tevis trūkst".

— Tā ir. — Mazliet padomājis, viņš sacīja: — Vai zini, ka šomēnes aprit divdesmit pieci gadi, kopš mēs atvadījāmies tavā dzīvoklī Kolumbusā?

— Zinu. Tam grūti noticēt. — Viņa uzlika roku tam uz ceļgala. — Kad tu biji aizbraucis, es nedēļu raudāju bez rimas. Bet pēc tam ierakos mācībās. Ne ar vienu puisi nesatikos...

— Viss ir labi. Tiešām.

— Ļauj man izrunāt. Pēc tam es tomēr sāku izprast... Es no sirds dusmojos uz tevi... un, kad sievietes dusmojas, tās kļūst iecirtīgas un spītīgas.

— To es nezināju.

Viņa ieknieba tam lielā. — Klausies tālāk. Es aizgāju pie universitātes psihiatra. Viņš man izskaidroja, ka vienīgā iespēja pārvarēt apziņu, ka esmu tevi zaudējusi, esot dusmošanās par to, ka tas noticis citas sievietes dēļ, vai arī doma, ka tu esi pagalam. Viņš sacīja, ka es esot tevi patiesi mīlējusi un lai tev to pasakot.

— Neatceros, ka tas būtu noticis.

— To tu neuzzināji tāpēc, ka nekad to vēstuli nedabūji redzēt. Es to saplēsu. Pēc tam uzrakstīju to vēlreiz un atkal saplēsu. Izdomājos par to desmitiem lāgu. Tad atskārtu, ka vēl joprojām dusmojos, jo biju aizvainota, jutos piekrāpta. Atcerējos kādu teikumu, ko biju kaut kur izlasījusi: "Vīrieši, kas ir laimīgi savās mājās, karot neiet."

— Bet arī laimīgus vīriešus reizumis sāk dīdīt nemiers.

— Nūjā, bet tevis nebija klāt, lai man to pateiktu. Un, kad tu piezvanīji, tava valoda izklausījās sveša un tāla.

— Arī tavējā.

— Zinu. Es neciešu telefonus. Tā nu es galu galā uzkurināju sevī niknumu un nolēmu satikties ar citiem vīriešiem. Bet gribu, lai tu zini, Keit, ka nevienu no tiem es neesmu mīlējusi. Tiešām — nemaz, nemaz. — Iesmējusies viņa atzinās: — Ja gribi zināt, visi mani izbrāķēja, no visiem dzirdēju vienu un to pašu: Annij, tu esi auksta, augstprātīga, pašmīlīga, egocentriska un tā tālāk. Es nepavisam nebiju ne tāda. Es vienkārši mīlēju citu vīrieti.

— Tev nebija nepieciešams man to visu stāstīt.

— Bija gan. Nu, tad aizbraucu uz Eiropu, lai tiktu no visa tā vaļā. Un apstulbu no redzētā skaistuma. Ko tad es līdz tam laikam biju redzējusi? Spenservilu un Boulingrīnu, un Kolumbusu. Un ikreiz, kad ieraudzīju kaut ko, kas mani aizkustināja, sacīju: "Keit, paskaties!", "Keit, vai tas nav brīnum skaists?" — Viņa atspieda elkoņus uz ceļiem un paslēpa seju plaukstās. — Neņem ļaunā... gadiem neesmu raudājusi, bet nu jau nedēļām slīkstu asarās.

— Tā ir labi.

Sameklējusi kabatā lignīna mutautiņu, viņa izšņauca degunu. — Nu, un pēc tam atgriezos mājās, māsīcai bija kāzas, es biju brūtesmāsa, un kāzu svinībās satiku Klifu Beksteru.

— Es to uzzināju no kāda kāzu viesa, pēc tam arī māte man atrakstīja, ka tu esot saderinājusies, bet es esot muļķis.

— Tavai mātei, protams, bija taisnība. Manējai arī. Mana māte sacīja, lai es neprecoties ar Klifu. Tēvam viņš dīvainā kārtā patika. Viņš patika gandrīz visiem puišiem un arī daudzām sievietēm. Tām viņš patika tādēļ, ka viņam ik gadu bija jauna mašīna, bez tam viņš bija visai šarmants un izskatīgs. Viņam arī tagad ir jauna mašīna.

— Annij...

— Stāvi rāms. Izrādījās, ka es vēl joprojām esmu pārāk nepiedzīvojusi ar vīriešiem un nebiju spējīga pareizi redzēt un spriest. Toreiz es domāju: ak, tik un tā otra Keita nekad vairs nebūs, bet Klifs ir sen pazīstams, Klifam ir atbildīgs darbs, Klifam nedraud iesaukšana, un visi pārējie pazīstamie puiši jau apprecējušies vai dien armijā, un Klifam es biju patikusi kopš sendienām. Vai tu spēj izprast šādu šauru, nenobriedušu, mazpilsētniecisku domāšanu?

— Spēju. Tieši tādi mēs, Annij, bijām.

— Jā, laikam gan. Tagad... viņš mani bildināja. Ja tu spēj tam noticēt — tas notika pēc visiem likumiem, noslīgstot uz ceļgala. Es jutos glaimota, izjutu to kā manis godināšanu, vārdu sakot, biju stulbiķe.

Keits jautāja: — Annij, kādēļ tu viņu apprecēji? Tas tev tomēr jāzina un jāpasaka arī man.

Annija paskatījās uz viņu, tad piecēlās un atbildēja:

— Lai kaitinātu tevi.

Viņš arī piecēlās, un tie skatījās viens uz otru. Viņa ierunājās pirmā:

— Ak tu nešķīsteni! Vai tu maz zini, ko esi man nodarījis? Vai apzinies? Es tevi ienīstu par to, ko tu man esi nodarījis, kur tu mani esi iegrūdis, ko esi man uzspiedis izdarīt, par to, ko esmu tevis dēļ izdarījusi.

— Es zinu. Vai tagad tev kļuva labāk?

Viņa palocīja galvu.

Keits saņēma viņas roku, viņi apsēdās ūdensmalā un raudzījās straumē. Viņa sacīja: — Paldies. Man tagad tiešām ir labāk.

— Man arī.

— Es tevi vairs neienīstu.

— Varbūt tikai pavisam mazdrusciņ.

— Nē. Nemaz. Es dusmojos pati uz sevi.

— Es arī. Bet man liekas, mēs varētu paši sev piedot, ja šoreiz visu darīsim pareizi.

Viņa jautāja: — Vai esi pārliecināts, ka tiešām vairs nedusmojies uz mani. Nedusmojies par to, kā es izturējos pret tevi, kad tu aizgāji armijā, un par to, ka apprecējos ar Klifu?

— Nu, savulaik biju dusmīgs, to tu zini. Taču esmu sācis mazliet saprast. Redzi, vēstulēs mēs to nekad nepieminējām, bet pati sarakstīšanās vien, kontakta nezaudēšana bija zināmā mērā mūsu atzīšanās, ka esam kļūdījušies, ka abi nožēlojam to, kas noticis, mēs it kā centāmies viens otram atvainoties, piedot un joprojām viens otru mīlēt, vārdos nepasakot: "Man žēl, piedod, es tevi mīlu". Es priecājos, ka tu nolēmi par to runāt. Es priecājos, ka tu spēj ar mani runāt.

— Spēju. Un tu esi pirmais, ko nosaucu par nešķīsteni, kopš tās reizes, kad... nūjā, kad tu studentu virtuvē biji norunājis un ieturēji azaidu kopā ar to skuķi — nu, kā viņu sauca...

— Karīna Raidcre.

— Nešķīsteni tāds. — Viņa smējās.

Ilgi viņi noraudzījās ūdens ņirbēšanā, nogrimuši katrs savās domās, tad Annija sacīja:

— Te ir tik kluss. Es mēdzu bērnus vest šurp makšķerēt ezeriņā. Tur iemācīju tiem arī slidot. Bērni ir atsitušies manī.

— Tas gan labi.

— Nav jau gan vairs nekādi bērni, vai ne? Viņi man ir ļoti pieauguši.

— Tad viņi iznākuši jēdzīgāki par mums. Mēs nespējam un nespējam pieaugt.

— Mēs pieaugām. Bet man atkal gribētos būt tādai puspieaugušai.

— Kālab ne? Izvēlies, kādu vecumu gribi, un paliec pie tā. Tas ir mans jaunais moto.

Viņa iesmējās. — Lai iet — divdesmit viens gads.

— Nu, mīļumiņ, augums tev atbilst tādam vecumam.

— Ak ievēroji gan. Man ir uz mata tic paši apmēri, kādi bija koledžā. Esmu ļoti iedomīga uz savu izskatu, ļoti lepojos ar to.

— Tas ir labi. Es arī. Starp citu, tu ļoti labi izskatījies džīnās. Kālab šodien tā saģērbies?

— Ak... Viņš grib, lai es apģērbjos korekti, kad dodos uz pilsētu. Es taču pat nedrīkstu iet uz publisku peldētavu un rādīties peldkostīmā. Reiz viņš uzradās vidusskolā, kur es gāju uz aerobikas nodarbībām, ieraudzīja, kādā tērpā es vingroju jauktā grupā, un sāka trakot. Tagad man neatliek nekas cits kā vingrot mājās. Piedod, ka tev atkal kaut kas tāds jānoklausās.

— Bet vai tev ir atļautas seksa rotaļas ar mežā satiktu jātnieku?

— Fās būtu pieskaitāmas manām recidīvajām seksuālajām fantāzijām.

— Labi. — Viņš piecēlās un paraudzījās visapkārt. — Maķenīt mežonīga vide.

— Ak Keit, vai tev izdomas trūkst? Mēs taču varam izmantot šo pašu stumbeni. — Paņēmusi Keitu pie rokas, viņa to aizveda atpakaļ pie izgāztā koka, uz kura paši bija sēdējuši. Viņa novilka Keitam kreklu un izklāja to uz stumbra. — Sēdies. Nē, vispirms tev jānovelk bikses.

Viņš noāva kurpes un izkāpa no džīnām, kamēr viņa novilka blūzi un atāķēja krūšturus. Viņa novilka biksītes, bet svārkus atstāja mugurā.

— Neder pilnīgi izģērbties, jo var pagadīties kāds garāmgājējs, un tad es varu sacīt, ka esmu iznākusi pasēņot un tevi galīgi nemaz nepazīstu.

— Labi izdomāts. Atiet... — Viņš, vēl aizvien īsajās bikšelēs, apsēdās uz stumbra, un Annija, arī vēl svārkos, blūzē un krūšturos, viņam pie pleciem turēdamās, pārcēla kāju pār stumbru, tad iekļāvās viņam klēpī. — Ai, cik labi...

Viņa cieši apskāva abas rokas Keitam, bet viņš ar rokām atspiedās pret koka stumbru. — Man šķiet, mēs tūliņ nogāzīsimies atsprākleniski.

— Un kas par to? — Annija cieši piespieda galvu viņam pie pleca, kad viņš sāka šūpoties vienotā ritmā. — Cik brīnišķīgi... pavisam citādi... vai tev labi?

— Labi.

— Vai mēs nogāzīsimies?

— Nē. Es turos. — Viņa piekļāva savas krūtis pie viņa kailajām krūtīm, tad viņu kustības kļuva straujākas, elpa nemierīgāka, un viņi abi kulminēja reizē.

Viņas augums atslāba Keita rokās, kurās viņa atgūla, lai tiktu pie mierīgas elpas. Pēc brītiņa viņa sacīja: — Es jūtos kā visīstākā palaistuve. Bet ir tik brīnišķīgi. Kā mēs kādreiz tiksim kājās?

— Gan jau, kad parādīsies mežsargs. — Keits viņu apskāva, piecēlās un nokāpa no koka stumbra. Noslīdēja arī Annija. Viņi atkal apskāvās un skūpstījās. Keits sacīja: — Tas bija gaužām jauki.

— Man patika, — Annija apstiprināja un piebilda: — Ļauj, es tevi notīrīšu.

— Lai paliek, tāpat ir labi.

— Tā vis nebūs. — Viņa samērcēja upītē savas bikšeles, notīrīja vispirms Keitu, tad pati sevi. — Tā, kārtībā.

— Tu gan esi jocīga.

— Es arī jūtos pavisam jocīgi. Kā noreibusi. — Biksītes viņa iemeta krūmā. — Jūtos jauna jauniņa. Kopš vidusskolas laikiem nebiju to darījusi zem klajām debesīm. Nākamreiz iesim tavā šķūnī, bet pēc tam uz manas mašīnas pakaļējā sēdekļa.

— Varbūt mums izdosies noīrēt istabu kādā motelī.

— Arī nebūs slikti.

Viņš grasījās vilkt kājās bikses, bet Annija viņu aizturēja.

— Pagaidi. Novelc īsās bikšeles. Es savu mūžu neesmu redzējusi kailu vīrieti mežā. Būtu jel man fotoaparāts! Kapzeķes arī velc nost.

Viņš paklausīgi novilka visu, kā pavēlēts. — Tu mani mulsini.

— Apgriezies. — Annija glāstot pārvilka roku pār viņa muguru un saspieda plaukstās lcjgalu. — Tu taču sastāvi no vieniem muskuļiem.

— Vai tu esi bijusi cietuma uzraudze vai kas tamlīdzīgs? Vai nu es drīkstu apģērbties?

— Nekā, griezies vēlreiz apkārt. — Nu viņas rokas slīdēja tam pār krūtīm un vēderu. — Es taču jau sacīju, ka nespēju atraut rokas no tevis... — Viņa paskatījās uz Keita vēderu. — Kas tas?

— Zilums.

— Ai... — Viņa aizāķēja krūšturus un aizpogāja blūzi. Arī Keits apģērbās.

Annija aizgāja atpakaļ uz piekrasti un apsēdās saules laukumiņā, atspiezdama muguru pret vītolu.

Keits pienāca un apsēdās viņai blakus.

Annija meta sīkzariņus ūdenī un noskatījās, kā tie, pār akmeņiem lēkādami, traucas pa straumi lejup. Viņa jautāja:

— Kas notika, kad viņš ieradās tavās mājās?

— Apmēram tas, ko tu domā.

— Pastāsti.

— Nu tā. Viņš bija daudz dullāks, nekā tanī situācijā bija nepieciešams, tā ka man uzreiz sāka likties — viņš uzzinājis par tavu apmeklējumu pie manis, un es... es kādu minūti tiešām biju drausmīgi uztraucies. Tevis dēļ.

— Paldies.

— Bet tad viņš metās tādā uzbrukumā, ka es satraucos mazliet arī pats sevis dēļ. Tomēr drīz vien sapratu, ka viņš nezina neko, ka vienkārši ir jucis.

— Vai viņš bija viens?

— Nē. Atbrauca kopā ar vienu no saviem policistiem. To sauc par Vārdu. Vai tu viņu pazīsti?

— Jā. Tas ir mans sargs. — Viņa palocīja galvu. — Klifs Jāva man noprast, ka viņš aizbraucis viens pats.

Kaut zināja, ka neklājas tā teikt, Keits sacīja: — Ja viņš būtu atbraucis viens, tad būtu pagalam.

Kādu mirkli klusējusi, Annija noteica: — Viņš ir gļēvulis un melis.

— Viņš ir arī bīstams, Annij. Lūdzama, esi ļoti uzmanīga.

— Viņš nekad nav man iesitis. Es zinu, kā ar viņu jāapietas.

— Bērni ir projām, viņa dienesta stāvoklis saļodzījies, es esmu parādījies pilsētā. Viņš ir gatavs triecienam. Tici man.

— Kā tu zini, ka viņam darbā nepatikšanas? — Annija jautāja.

— Es biju tanī sapulcē, Scntdžeimsa baznīcā. Vai tev par to kas zināms?

— Jā. Mani vecāki tur bija aizgājuši. Pēc tam viņi izturējās ļoti ērmoti. Cik noprotu, tur bijusi runa par Klifu Beksteru, bet man neviens neko negrib stāstīt. Vai tu pastāstīsi?

— Nē.

Mazliet padomājusi, viņa sacīja: — Nu gluži vakarējā es neesmu. Zinu, ka viņš blandās apkārt, nespēju vienīgi noticēt, ka par to varēja runāt atklātā sapulcē.

— Varu tev pateikt, ka iznācis biļetens par to sapulci, un tas ir dabūjams. Vai tu atceries Džefriju Porteru?

— Jā. Es šad tad viņu nejauši satieku. Arī viņa sievu Geilu. Tā bija meitene, ar ko viņš koledžā draudzējās.

— Pareizi. Mēs nesen visi trīs pārcilājām vecos laikus. Es viņiem uzticos, un, ja tev kādreiz kas nepieciešams un tu nevari ar mani sazināties, griezies droši pie viņiem. Es vēl ar viņiem īpaši parunāšu.

— Keit... nē. Es negribu, lai vēl kāds zina par mums. Tas ir pārāk bīstami.

— Klausi, ko tev saku. Ja es kādam uzticu savu dzīvību, tad zinu, ko daru. Viņiem abiem droši var uzticēties. Bet aizej vispirms tāpat aprunāties un pēc tam pasaki man, ko tu par to domā.

— Labi... un viņiem ir pieraksts no tās sapulces?

— Kā tad. Dželrijs man vakar piezvanīja. Viņi to izplata visā pilsētā par pieciem dolāriem gabalā. Bet tu dabūsi savu eksemplāru bez maksas.

— Keit, kas tur ir rakstīts? Vai es tieku apkaunota, pazemota vai kā citādi aizskarta?

— Man ļoti žēl, Annij. Tai sapulcē viņi mazliet par traku aizrāvušies ar lieciniekiem, kas visi liecina pret tavu vīru. Bet tev par to nav ne jāsamulst, nedz arī jājūtas pazemotai. Dusmoties gan tu varētu...

— Īstenībā tas mani vispār vairs neinteresē.

— Aizej pie Porteriem aprunāties. Var gadīties, ka mums vajadzīga viņu palīdzība.

— Kādā ziņā?

— Salikšanās ziņā. Izlīdzēšanā ar leģendām.

— Un cik ilgi mums būs vajadzīgas leģendas, lai noslēptu tikšanos?

Keils saņēma viņas roku. — Tas ir atkarīgs no tevis, Annij. Vai esi ar mieru viņu pamest?

Viņa paskatījās tam acīs. — Vai jūs mani bildināt, mister Lendrij?

— Jā, bildinu, mis Prcntis.

— Es bildinājumu pieņemu.

Viņš aplika tai roku apkārt, un viņi apvēlās zālē. Annija virspusē. Noskūpstījusi Keitu, viņa sacīja:

— Ilgi gan tev gāja, kamēr sasparojies.

— Esmu bikls.

— Esi jau gan. Tu varbūt esi cilvēks, kas droši apgrozās lielajā pasaulē, tomēr esi bikls.

— Tikai nesaki to nevienam.

— Tu esi pārvērties, Keit, — viņa sacīja, — protams, esi pārvērties, taču es tevi vēl joprojām pazīstu.

— Tu neesi daudz mainījusies. Tu man vēl joprojām patīc.

Annija iečubinājās ērtāk, un viņi palika blakus guļam

upītes malā. Keits jau nodomāja, ka viņa aizmigusi, bet viņa piepeši noprasīja: — Kad?

— Ko tad — kad?

— Kad mēs laižamies projām?

— Ak... Paklau, ko tu domā par pārcelšanos pagaidām uz manu māju?

Viņa paripinājās nostāk un notupās Keitam blakus uz ceļiem, noraudzīdamās lejup uz to.

— To mēs nevaram, Keit. Te nav Vašingtona. Te cilvēki tik vienkārši neapmainās ar dzīvesbiedriem. Šeit mīlētāji paņem vagu. To taču tu zini. Te mīlētāji vienmēr laidušies lapās. Tiem nav citas izejas. Arī to tu zini.

— Zinu. Bet man ļoti negribas bēgt, Annij.

— Cita ceļa nav. — Un piebilda: — Es iešu kopā ar tevi, kurp vajadzēs. Šeit mēs palikt nevaram.

— Labi... bet pirms tam man ar viņu jārunā.

— Nē. Viņš plosīsies.

Bet liesi to Keits vēlējās. Annijai viņš sacīja: — Mums nepieciešams parunāt kā vīram ar vīru, kā to mēdz dēvēt.

Annija ilgi raudzījās lejup uz viņu, pirms ierunājās, teikdama: — Keit, paskaties uz mani.

Viņš piecēlās sēdus un paskatījās. — Jā?

— Apsoli man, ka tu viņam rokas klāt neliksi.

Keits neatbildēja.

Viņa uzlika tam rokas uz pleciem. — Es zinu, ka viņš tev iesita, un zinu, ka tu neesi no tādiem vīriem, kas šādas lietas spēj aizmirst. Bet šoreiz tev nevajadzētu kārtot rēķinus. Palaid to šoreiz neatriebtu. Manis labad.

Keits atkal neatbildēja.

Viņa sacīja: — Ļauj, lai Dievs vai Spenservila tiek ar viņu galā. Mums sava vēsture nav ar to jāpapildina. — Un vēl piemetināja: — Viņš ir Toma un Vendijas tēvs.

— Apsolu, ka es viņu nenogalināšu.

Acu no viņa nenolaizdama, Annija sacīja: — Nevērsies pret viņu ne ar kādu varmācību, Keit. Lūdzu. Pat nepiekauj viņu, kā viņš to patiesi ir pelnījis. — Viņa saņēma Keita galvu rokās. — Neko ļaunāku par to, ko mēs esam nolēmuši darīt, mēs viņam nodarīt nevaram. Lai pietiek ar to.

— Labi. Es tev apsolu.

— Es tevi mīlu. — Viņa paliecās uz priekšu un to noskūpstīja.

Viņš piecēlās kājās un sacīja: — Es tevi pavadīšu atpakaļ uz mašīnu.

— Iesim pa upīti.

— Iesim. — Keits noāva kājas un uzrotīja džīnas. Kurpes un kapzeķes viņš atstāja zemē krastmalā. Šauteni uzmeta plecā. Annija pievāca zeķubikses un kurpes.

Rokās saķērušies, viņi brida pa seklo upīti uz ezera pusi. Annija sacīja: — Man vajadzīga nedēļa, lai visu nepieciešamo nokārtotu. Vai tas ir par ilgu?

— Pēc divdesmit pieciem gadiem tas tiešām nav daudz.

Viņa paspieda Keita roku: — Uz kurieni mēs dosimies?

— Vai tev pase ir?

— Nav, bet es varu pieprasīt.

— Tu taču to nevari darīt šejienes pastā.

— Pareizi, nevaru. Aizbraukšu uz Tolcdo.

— Mēs abi vispirms aizbrauksim uz Vašingtonu. Savāc un paņem līdzi visus savus personas dokumentus.

— Labi. Es nekad vēl neesmu bijusi Vašingtonā.

— Kādā Eiropas pilsētā tu vēlētos nokļūt?

— Romā.

— Tad brauksim uz Romu.

— Vai tu runā nopietni?

— Ja tu to saki nopietni, tad nopietni saku ari es.

Viņa mazliet padomāja, tad noteica: — Es runāju

nopietni.

Keits paskatījās uz viņu un jautāja: — Vai tu saproti, ko nozīmē pamest mājas?

— Nē, bet visur, kur būšu kopā ar tevi, būšu mājās. Vai tu zini, kā ir, kad saslimst ar mīlestību?

— Tās jūtas es pazīstu. Bet vai tu apzinies, ko tev nozīmēs šķiršanās no bērniem, no ģimenes, no draugiem?

— Jā. Esmu par to domājusi. Bet nu ir pienācis laiks darīt kaut ko tādu, ko gribētu darīt Annija Prcntisa.

— Un kā ar tavu darbu? Vai tu vēl aizvien vadi slimnīcas lietoto apģērbu veikalu?

— Jā, un man tas patīk, bet nekāds īstais aicinājums tas nav. Tas ir vienīgais darbs, uz ko mans vīrs pielaidās. Nekādas saskarsmes ar vīriešiem, pašas izvēlēts darbalaiks, brīvas nedēļas nogales, un darba vieta gandrīz blakus viņa kancelejai.

— To es redzēju, kad viņdien biju iekšpilsētā, — Keits atteica.

— Vai tev būtu iebildumi, ja es strādātu?

— Tu varēsi darīt visu, ko vien pati vēlēsies.

— Vai es drīkstēšu strādāt garas stundas, ņemt nedēļas nogalēs darbu līdzi uz mājām un doties darīšanu ceļojumos kopā ar vīriešiem?

— Nepārspīlē, Prcntis!

Annija pasmaidīja un paspieda viņa roku.

Viņi brida tālāk pa seklo ūdeni, kas nesniedzās augstāk par potītēm, vairījās no akmeņiem, un Keits dziļā tīksmē izjuta tiklab ūdeni glaužamies ap kājām, kā arī Annijas roku savējā.

— Varbūt reiz pienāks diena, kad varēsim atgriezties uz Šejieni paciemoties.

— Varbūt.

— Un kā ar tevi, Keit? Arī tev šeit ir mājas. Vai tu gribēji palikt šeit uz dzīvi?

— Gribēju gan, bet sapratu, ka nevarēšu. Varbūt kādreiz vēlāk būs iespējams.

— Ja... viņa šeit vairs nebūtu, — Annija domīgi bilda.

— Ko viņš darītu, ja tiktu atlaists no darba?

— Viņš te nepaliktu, — Annija atbildēja. — To viņš nespētu. Viņš justos pazemots. Un pārāk daudz ir tādu cilvēku, kas slepenībā viņu ienīst. — Apsvērusi sakāmo, viņa turpināja: — Un, zini, ja misis Bekstere aizbēgs ar citu vīrieti, tas viņu var pietiekami satricināt, lai viņš atlūgtos no darba un pamestu pilsētu. Tad mēs varētu atgriezties, ja paši vēlēsimies.

Keits palocīja galvu, tad jautāja: — Uz kurieni viņš tādā gadījumā pārceltos?

— Uz savu medību māju Mičiganā pie Pelēkā ezera. Viņš allaž mēdz sacīt, ka tur mēs dzīvošot, ja vai kad viņš būs aizgājis pensijā. — Viņa pasmaidīja. — Tas var notikt daudz drīzāk, nekā viņš domā. rikai uz turieni viņš pārcelsies viens pats. Viņš zina, ka nevar palikt Spenservilā kā izbijušais policijas šefs.

— Tu domā, ka Elklodžā viņam vairs nerīkos godināšanas banketus?

Paskatījusies uz viņu, Annija sacīja: — Tu laikam par to būsi izlasījis avīzē? Dieviņ, tas bija viens no pretīgākajiem vakariem manā mūžā. — Kad Keits neatbildēja, tā pavaicāja: — Vai tas raksts padarīja tevi greizsirdīgu?

— Man vienkārši bija kaut kā nenosakāmi riebīga dūša. Nemāku pateikt, kas tas bija.

— Ja gribi zināt, mīļais, es visu to vakaru domāju par tevi, prātodama, ko gan tu varētu iesākt sestdienas vakarā. Vai tu maz spēj iztēloties, cik daudzus sestdienu vakarus neesmu par to prātojusi, kopš pirmoreiz izšķīrāmies?

— Nebeidzamā laimē toreiz kājnieku apmācību laikā stāvēju garu garajās rindās pie telefona automāta sestdienas vakaros, lai piezvanītu tev. Bet tu nekad nebiji mājās.

— Biju gan, bet necēlu klausuli, lai atbildētu. Lepnums un spītība ir grēki, un tos mums nācās smagi izpirkt.

— Tiesām smagi.

— Arī greizsirdība ir grēks, — viņa piebilda. — Es tev zvanīju no Elklodžas tovakar. Gribēju vienīgi dzirdēt tavu balsi. Bet tevis nebija mājās.

— Biju aizbraucis uz vidusskolu. Iemetu pāris reižu bumbu grozā, ap deviņiem atgriezos mājās, nomazgājos ļoti aukstā dušā un aizgāju gulēt.

— Tas labi. Vai tu sapņoji par mani?

— Droši vien, jo skaidri zinu: ik rītu pamostoties mana pirmā doma esi tu.

— Un man — tu.

Viņi bija aizstaigājuši līdz vietai, kur koki izbeidzās klajumā un upīte pletās platāka, jo netālu no šīs vietas tā ielūda ezerā. Viņi uzrāpās atpakaļ krastā un pārlaida skatienu pār zaļo klajumu un ūdeņiem. Tagad Annijas mašīnas tuvumā bija apstājušās vēl dažas. Augstajā zālē gulēja arī vairāki divriteņi.

Keits noraudzījās bērnos, kas, uz piepūšamā plosta sasēduši, vizinājās lielajā dīķī, daži vecāki vīri makšķerēja. Divas mammas kopā ar savām atvasītēm laida ūdenī papīra kuģīšus.

Šis dīķezers bija rāms ūdenskJajs, kurā spoguļaino virsmu vietām sakūla apļos kāda zivtele, izšaudamās virspusē. Virs ūdens šaudījās spāres, vieglākā vējpūsmā liegi šūpojās krastmalas niedres. Netālu no krasta auga ūdensrozes, kuru saldās saknes bija vārāmas un ēdamas. Interesanti, Keits nodomāja, vai šālaika bērni to maz zina.

Pats Rīvza ezeriņš izskatījās gandrīz tāpat kā jaukā sestdienas rītā bija izskatījies pirms trīsdesmit gadiem. Tikai tolaik te mudžēja daudz vairāk bērneļu, pēdējās aktīvās bērnības, pēdējā 11ak Ibēriju Pinu paaudze, kas nekad nespēja rimties, kas vārīja un ēda ūdensrožu saknes, gremoja dažādas saldas zālītes, makšķerēja ar bambusniedru makšķerēm, par plostiem izmantoja visādas vecas drazas, kaitināja sīkus dzīvniekus un pieaugušus cilvēkus ar slepus izliktām cilpām un dīdīja Šausmīgus, vecmodīgus divriteņus, kas bija daudz smagāki par viņiem pašiem.

— Par ko tu smaidi? — Annija jautāja.

— Es atcerējos, kā mēs, puikas, karstos vasaras vakaros te pliki ņurkājām. Mēs pīpējām cigaretes, dzērām alu un runājām par meitenēm.

— Vai tu domā, ka nezinu? Mēs noslēpāmies garajā zālē un visu noskatījāmies.

— Ne nu slēpāties, nekā.

Viņa iesmējās. — Bijām gan. Divreiz. Daudz jau neko neredzējām, tomēr visas lielījāmies, ka esam redzējušas.

— Kāpēc tad nenācāt barā?

— Laikam jau būtu vajadzējis iet. Vienvakaru gribējām nospert jūsu drēbes, bet noraustījāmies.

— Zini, ko es tev pateikšu? Kādā jaukā vasaras naktī mēs atkal atbrauksim šurp un iesim pa pliko nopeldēties.

— Vai tu norunā randiņu?

Brīdi viņi stāvēja klusēdami un vēlēdamies, kaut šī stunda nekad nebeigtos. Tad Annija sacīja: — Liekas, ka šī ir pēdējā tik jaukā nedēļas nogale šoruden.

— Laikam gan, es jau saožu gaisā rudeni.

— Es arī.

Kādu brīdi viņi vēroja cilvēku rosību piekrastē, tad Keits iejautājās: — Tu taču pazīsti veco mācītāju Vilkšu no Sentdžeimsa baznīcas, vai ne?

— Jā.

— Es ar viņu runājos tai vakarā, kad baznīcā notika sapulce.

— Nu, un kā viņam iet?

— Vecs. Bet diezgan āķīgs.

— Kādā ziņā?

— Uz visādiem līkločiem noskaņots.

— Piemēram?

— Viņš man deva padomu neiekārot sava tuvākā sievu.

— Patiesi? Nu, ja viņš ar to domāja Dženkinsa kundzi vai Millera kundzi, tad es teiktu, ka tas bijis ļoti labs padoms. Bet tas laikam bija mājiens uz mani. Cik nepatīkami.

— Tu viņam patīc. Viņš netaisās mani tiesāt, bet ieteica pagaidīt, līdz tu būsi dabūjusi šķiršanos. Pēc tam es drīkstēšu tevi iekārot.

— Vai viņš tiešām tā sacīja?

— Sacīja gan. Sirds dzijumos viņš galu galā ir un paliek vecs romantiķis.

Viņa pārdomāja, ko dzirdējusi, un tad sacīja: — Es nu gan nedomāju, ka tu iesi pie kāda pēc padoma, kaut vai pie mācītāja.

— Es jau arī negāju. Viņš pats sāka par to runāt.

— Tu gribi sacīt, ka viņš zināja par... kā viņš būtu varējis kaut ko uzzināt?

— No tava dvēseles gana, no mācītāja Šenka. To es tev pastāstu vienīgi tādēļ, ja tu gadījumā gribētu iet pie mācītāja Šenka pēc padoma, uz grēksūdzi, lūgt grēku atlaidi vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Es... es tiešām esmu ar viņu runājusi par savu laulību. — Vilcinādamās viņa piebilda: — Patiesības labad jātcic, ka runāju ar viņu arī par tevi.

— Patiesi? Tu viņam atzinies savās seksuālajās fantāzijās par mani?

— Protams — nē. — Viņa iesmējās. — Vismaz ne skaidros vārdos.

— Tici — ja tu vēlreiz ar viņu par to runāsi, viņš tev ieteiks tieši to pašu, ko man ieteica Vilkss — dabū šķiršanos, bet līdz tam laikam — nepārkāp laulību.

— Tas būtu mazliet nokavēts padoms.

— Bet redzi, kā informācija ceļo.

Annija palocīja galvu. — Es draudzējos ar Šenka sievu Mārdžu... Ko mācītājs Vilkss vēl tev sacīja?

— Neko sevišķu, bet viens ir skaidrs, kaut arī viņiem ir vislabākie nodomi, viņi tomēr zina pārāk daudz.

— Es būšu ļoti piesardzīga. — Viņu uzlūkodama, tā piebilda: — No šodienas pēc nedēļas, Keit.

— Pēc vienas pašas nedēļas no šodienas.

Viņa paplivināja zeķubikses. — Vai vari mani nožāvēt?

Viņš notupās viņai blakus un noslaucīja viņas kājas sava krekla stērbelē, un palīdzēja viņai apautics. — Kur tavas biksītes?

— Pazaudēju. — Tā pastiepa roku, un viņš piecēla to kājās. — Dcbesīt balto — paskaties uz mani! Esmu aplipuši ar lapām un savārtījusi drēbes... — Viņa nosmējās. — Nepārprotami redzams, ka esmu mežā mīlējusies. — Viņa nobraucīja gružus no apģērba un smaidīdama turpināja: — Vai man vajadzētu aiziet mājās pārģērbties, pirms dodos iepirkties? "Labdien, misis Smit, jā gan, es mīlējos pa mežu, nav ko liegties. Gadījās viens svešs jātnieks. Cik tad Šodien maksā burkāni?"

Keits smaidīja. — Tu par to visu varcn priecājies, vai ne?

— Jā. Un zinu arī, ko tu domā — kā dzīvosim tad, kad vairs nedraudēs briesmas un būs apdzisis aizliegtās mīlas satraukums? Jā, es priecājos, bet līdz ar to esmu arī nobijusies, drausmīgi nobijusies. Nevēlos neko citu, kā vien būt drošībā, būt pie tevis drošībā un vēl pēc divdesmit gadiem no šīs dienas just, kā man sirds salecas, kad tu ienāc istabā.

— Es tev pilnīgi ticu.

— Tas tev ir jādara, jo tu nejauki kļūdītos, ja neticētu. Es katrā ziņā gribu tikt no šejienes projām, un tu man palīdzēsi. Bet tas nenozīmē, ka tev būtu man kaut kas jāapsola. Dabū mani ārā no šejienes, un pēc tam tu vari darīt, kā vēlies. Es runāju nopietni.

— Nē, tas nav nopietni... — Keits cieši palūkojās uz

viņu. — Nu... varbūt arī ir. Bet tas neiederas manā

programmā. Es atgriezos uz šejieni, lai būtu tavā tuvumā.

— Bet ja tu būtu ieraudzījis, ka es sveru trīssimt mārciņu?

— Būtu gājis tev aiz muguras, ja nebūtu varējis apiet apkārt. Nekacini mani ar tādiem jociņiem.

— Vai tev kāds rakstīja kaut ko par mani?

— Jā, viens otrs. Visvairāk māte. Viņa visu laiku sekoja taviem miesas apmēriem.

— Bet nu viņa jau piecus gadus nav mani vairs redzējusi.

— Vai šī ir kaut kāda pārbaude?

— Nē, tikai tas, ko biju sev nosolījusies tev pateikt.

— Un tas nu ir noticis?

— Jā. Tavs liktenis izlemts. Vai tev ir rīcības plāns?

— Nē. Bet jo vienkāršāk, jo labāk. Ko viņš parasti dara sestdienās?

— Sestdiena ir laba diena. Sestdienas viņš parasti pavada kopā ar draugiem vai nu pie Pelēkā ezera, Mičiganas vai Erija ezera. Viņi laivās izbrauc zvejā vai sezonas laikā medī. Putnu medību laiks tikko ir sācies.

— Bet ja nu līst lietus?

— Viņi tik un tā brauc. Tad viņi kaut kur sasēžas spēlēt kārtis. Gandrīz ikvienam no viņiem Mičiganā kaut kas pieder.

— Labi. Saliec somā visnepieciešamāko, un mēs kaut kur satiksimies. Tad manā mašīnā aizbrauksim uzTolcdo lidostu un aizlidosim.

— Tā būs labi... Es apmetīšos pie māsas Terijas. Četcmas apgabalā Spenservilas policijas mašīnām nav nekas meklējams. Ja tur kāda parādīsies, to tūliņ varēs pamanīt.

— Labs plāns.

— Vai tev būtu iebildumi atbraukt man pakaļ uz

māsas māju?

— Nē. Mēs taču allaž labi satikām. Man ļoti labprāt gribētos viņu atkal sastapt un pie viena pateikties par mūsu vēstuļu piegādi. Es viņai ik gadu sūtīju Ziemassvētku kartīti.

— Zinu. Tu esi jauks, un viņai tu patīc. Viņa taču vidusskolā vienmēr mani nosedza, kad mēs abi atradāmies tur, kur mums neklājās tai brīdī atrasties.

— Es atceros, — Keits sacīja un pajautāja: — Vai viņai nebūs iebildumi pret visu šito pasākumu?

— Viņa nīst Klifu. Nē, viņa to nicina. Tāpat arī viņas vīrs. Viņa taču acīmredzot saprot, ka mēs divdesmit gadu vēstulēs neapmainījāmies ar kūku receptēm.

— Vai jūs par šo mazliet dīvaino sarakstīšanos nekad neparunājāt?

— Protams, ne. Nu, kādu retu reizīti varbūt. — Annija pasmaidīja. — Ak Dieviņ, ikreiz, saņēmusi tavu man rakstīto vēstuli, viņa ļoti uztraucās un tūdaļ man zvanīja. Mums bija savs īpašs kods. Viņa sacīja: "Es tikko saņēmu katalogu dažādām precēm, ko var pasūtīt pa pastu, man gribētos arī tev to parādīt." Tad norunājām satikšanos vai nu pie viņas, vai ari viņa atbrauca uz Spenservilu, lāgiem satikāmies arī pusceļā pie Luīzes. Es iedevu viņai vēstuli, kas bija nosūtāma no viņas pasta nodaļas, jo nekad neesmu uzticējusies Spenservilas pasta ļaudīm. Tie ir tenkotāji.

— Es ievēroju, ka visas lavas vēstules bija apzīmogotas ārpus Spenservilas. — Viņš pasmaidīja. — Man šķiet, jums tas pat sagādāja prieku.

— Ak, mēs uzvedāmies kā skolas skuķi. Tur Četemas apgabalā diezin cik daudz izpriecu nav, un mūsu sarakstes ceļojumi bija gandrīz vai ziepju operas vērtē.

— Nūjā... taču vēstuļu piegāde ir viens, bet izlīdzēt tev aizbēgt ar vīrieti ir pavisam kas cits.

— Viņa vēlēs mums labu.

— Bet vai viņa pati varēs justies droša no Klifa Bekstera?

— Viņas vīrs Lcrijs nav ar pliku roku ņemams. Jauks puisis, bet Klifu neieredz ne acu galā, un Klifam no viņa ir bail. Goda postenī viņš ir Četemas šerifa palīgs, un viņam nav lielāka prieka kā pakašķolics ar Klifu Beksteru.

— Skaidrs, tātad viņi abi sapratīs.

— Es viņiem piezvanīšu un pateikšu, ka sestdien mēs būsim pie viņiem... cikos?

— Divos piecpadsmit ir tiešais reiss uz Vašingtonu. Ja satiksimies pie tavas māsas pulksten desmitos, tad varam laikus paspēt uz šo reisu.

Annija palocīja galvu. — Būs labi. Klifs aizbrauks agri kopā ar saviem draugiem, bet es sakravāšos un braukšu pie Terijas. Mantas ielikšu tirgus somās un kādā kartona kastē, tad neradīsies nekādas aizdomas, ja viens no šiem mani vēros kravājamies mašīnā.

— Vai tu bieži skaties spiegu filmas?

— Es biju Phi —Beta— Kapa^2, un smadzenes man vēl darbojas.

— To es redzu. Esmu bijis policejiskās valstīs, bet tur policisti nav tik neganti kā pie mums.

— Viņi ir stulbi. Katrā ziņā man pie Terijas jātiek ap pulksten deviņiem. Tu, ja gribi, varēsi tur ierasties jau agrāk. Viņi tevi gaidīs. Padzersim kopā rīta kafiju. Es viņiem iedošu vēstules, ko nosūtīt Tomam un Vendijai, tad mēs atvadīsimies, bet Terija aizbrauks visu pastāstīt mammai un tētim.

— Vai tu kādreiz jau esi ar kādu bēgusi?

— Keit, domās esmu tūkstošreiz bēgusi, allaž vēlēdamās, kaut man būtu pieticis drosmes to izdarīt īstenībā, bet tagad esmu laimīga, ka nogaidīju. — Viņa atkal uzmeta tam skatienu. — Nemūžam nedomāju, ka varēšu aizbēgt ar tevi, es vienīgi izfantazējos, ka aizbēgšu un kaut kur tev piebiedrošos.

— Es esmu gluži apmāts.

— Tu esi apmāts? Es vispār nespēju ticēt, ka tas notiek īstenībā. Galvā man dūc, sirds tirinās, un es esmu tik briesmīgi iemīlējusies, ka man acis sāk šķielēt. Tik laimīga es nejutos pat tai pēdējā laikā, kad tu vēl nebiji saņēmis iesaukšanas pavēli. Jo zināju, ka pēc tam mana dzīve nekad vairs nebūs tāda, kā bijusi.

— Es gan domāju, ka viss būs tāpat. Bet tu biji gudrāka, saprati pareizāk.

— Mīļais, mēs abi sapratām, bet cerējām, ka būs labi. Divdesmit gadu vecumā cilvēki parasti pieļauj muļķīgas kjūdas, bet kā gan lai mēs divus gadu desmitus vēlāk spētu sevi par tām sodīt? Mums, Keit, ir piederējuši seši brīnišķīgi gadi, un es pateicos Dievam, ka man bija iespēja aizvadīt tos kopā ar tevi. Ja Dievs dos, mēs tagad paliksim kopā visu atlikušo mūžu.

Keitam trūka spēka kaut ko atbildēt, viņš vienīgi saņēma un noskūpstīja Annijas roku.

Viņa dziļi ievilka elpu. — Nu man jāiet. Vai pirms sestdienas mēs vēl kādreiz satiksimies?

— Nē, tas nebūtu droši. Un nezvani man. Man gauži liekas, ka mans telefons varētu būt kaut kur pieslēgts...

Annija palocīja galvu. — Par savu telefonu varu gandrīz galvot, ka tas ir pieslēgts policijas pārvaldei. Tāpēc jau es ari pirmoreiz tev zvanīju no automāta pilsētā. Vai tu tiešām domā, ka tavs telefons...?

— Iespējams. Un nav izslēgts, ka arī Porteru telefons tiek uzraudzīts. Vai mājās ar tevi viss būs kārtībā?

— Papūlēšos, lai būtu. Jā, domāju, ka būs labi. Nedošu viņam ne mazāko iemeslu aizdomām. — Viņa paraudzījās uz Keitu. — Tu taču saproti, vai ne?

Viņš palocīja galvu.

— Vai tev Terijas adrese vēl ir?

25 i

— Šķiet, ka nebūšu to aizmirsis, ja esmu divdesmit gadu to rakstījis uz aploksnēm.

— Tev vēl aizvien piemīt daži sarkastiski gājieni. Man vajadzēs papūlēties, lai...

— Nekā, mīļumiņ, tev vajadzēs iemācīties ar tiem sadzīvot.

— Lai iet, es pāris dienu mēnesī kļūstu pavisam nešpetna un arī visu pārējo mēnesi neesmu uz mutes kritusi.

— Nevaru vien to laiku sagaidīt.

Viņi brītiņu pastāvēja, tad Annija sacīja: — Es negribu braukt projām.

— Nu tad paliec.

— Nevaru... Man vēl krietni daudz kas jāpadara, pirms viņš atgriežas mājās. Citādi sāksies lielā prašņāšana, kur es visu dienu esmu bijusi.

— Tur gan viņš tevi stingrā pavadā.

— Jā, tur gan. Tu nekad tā nedarīji.

— Un nekad arī nedarīšu.

— Tev nemaz nevajadzēs to darīt. — Viņa pastiepa roku atvadām. — Uz redzēšanos, mister Lendrij, lai jums labi klājas. Nākamsestdien tiksimies un ņemsim vagu.

Viņš pasmaidīja, tad dziļi ieskatījās viņai acīs. — Annij... ja tu gadījumā pārdomā citādi...

— Nē, es nepārdomāšu, un arī tu to nedarīsi. Esi, kur norunāts, Keit. Sarkana ķieģeļu māja. Netālu no Apgabala 6. šosejas. Viņa to noskūpstīja, pagriezās un aizsteidzās.

Keits noraudzījās nopakaļ, kad viņa gāja projām gar dīķmalu. Viņa īsi aprunājās ar dažiem cilvēkiem, kam gāja garām, tad apstājās un mazliet papļāpāja ar diviem večukiem, kas krastmalā makšķerēja. Tie pasmējās par kaut ko viņas teiktu un noskatījās, kad viņa aizgāja.

Annija, nonākusi pie mašīnas, atvēra durtiņas un paskatījās atpakaļ uz koku puduri. Lai arī viņa Keitu nevarēja saredzēt, tomēr pamāja, un arī viņš māja. Viņa iekāpa mašīnā, uzbrauca paugura virsotnē un tad pazuda.

Keits vēl brītiņu pastāvēja, tad devās atpakaļ gar upīti augšup.

Divdesmit pirmā nodaļa

Av^eits svētdien aizgāja uz dievkalpojumu Sentdžcimsa baznīcā, galvenokārt tāpēc, ka pats mācītājs Vilkss bija viņu uzaicinājis, taču viņu mudināja arī ziņkāre un nostalģija.

Mazā baznīciņa bija gandrīz pilna, un pēc vecum vecās lauku ļaužu paražas, visi bija ģērbušies labākajās svētdienas drānās. Mācītāja Vilksa sprediķis bija smalki notēmēts, viņš runāja par augstas morāles nepieciešamību valdībā, jo sevišķi uzsverot, ka sabiedriskie un valsts darbinieki, kas pārkāpj desmit Dieva baušļus, nav cienīgi kalpot valdībai un sabiedrībai. Keits prātoja, ka Vilkss droši vien būs izlasījis sapulces gaitas pierakstu un tūliņ to iestrādājis svētdienas sprediķī. Mācītājs Vilkss, protams, nevienu nenosauca vārdā, bet Keits nešaubījās, ka ikviens, kas kopā ar viņu atradās baznīcā, zina, par ko ir runa. Viņš jutās atvieglots un priecīgs arī par to, ka Vilkss nebija izmantojis iespēju parunāt sprediķī arī par nelikumīgu iekārošanu un laulības pārkāpšanu.

Mazajā lauku baznīciņā svētdienā bija tikai viens dievkalpojums, un draudzes locekļi nevarēja aizbildināties, ka atnāks uz otru, bet šitoreizīt bijuši kaimiņu baznīcā. Arī Keitam radās zināma problēma agrīnajos pusaudža gados. Bet, tiklīdz sāka mācīties vidusskolā, viņš mēdza piestaigāt uz Scntdžona baznīcu Spenservilā un allaž pagadījās to solu tuvumā, kur sēdēja Prcntisu ģimene. Apbrīnojami pieauga viņa vēlēšanās apmeklēt baznīcu. Misters un misis Prentisi vēroja viņu ar patiku, taču viņš jutās vainīgs, jo viņa motīvi nesaistījās tieši ar dievkalpojumu, nemaz nerunājot par viņa domām, kas klīda pavisam citos ceļos.

Tagad Keits pameta skatienu uz baznīcēniem Sentdžeimsā un ieraudzīja daudzus paziņas: savu tanti Betiju, Milleru un Džcnkinsu ģimenes, Dženiju, kam Šoreiz nebija līdzi draugs, ko viņš tika redzējis ceturtdienas vakarā, bet gan abi viņas bērņuki, interesanti Keitam likās ieraudzīt pie vidusskolas satikto policistu Šenliju kopā ar ģimeni. Baznīcēnu vidū bija arī Šerija Kolarika, atgriezusies vietā, kur bija publiski nodevusi liecību par sevi, nu varēja domāt, ka ar atnākšanu šurp šodien viņa atsākusi ceļu atpakaļ uz skaidrāku dzīvi. Mis Kolarika izskatījās atvieglota par to, ka mācītājs ne reizi neraudzījās uz viņu. Netieši mācītājs savā sprediķī tomēr pieskārās nepatīkamajai situācijai, pieminot, ka sievietes pēc dabas esot un paliekot vājais dzimums, kas grēko vairāk nekā citi grēcinieki. Interesanti, Keits nodomāja, kā šādu svētrunu uztvertu Vašingtonā.

Porterus Keits neredzēja un īstenībā arī nebija gaidījis, ka ieraudzīs, bet bija iedomājies vai cerējis, ka varbūt Annija būs atnākusi. Taču noprata, ka tas nav iespējams, viņa noteikti kopā ar savu apgrēcīgo laulāto draugu aizgājusi uz Sentdžona baznīcu. Keits iedomājās, vai nederētu aizbraukt uz pilsētu un iegriezties pusdienlaika dievkalpojumā. Viņš izprātojās gan šā, gan tā, tomēr nolēma, ka pašreizējā notikumu stadijā tas būtu pārāk bīstami.

Dievkalpojums beidzās, un Keits devās cauri baznīcai uz izeju, kur mācītājs Vilkss pie āra pakāpieniem sarunājās ar draudzes locekļiem, ikvienu uzrunādams vārdā. Parasti Keits vairījās no šādas brāļošanās pēc dievkalpojuma, bet šoreiz iestājās rindā kopā ar citiem. Nokļuvis līdz mācītājam, arī viņš ar to sarokojās, un likās, ka vecais vīrs patiesi ir laimīgs, viņu ieraugot.

— Sveicināts, mister Lendrij, esmu gauži priecīgs, ka varējāt atnākt.

— Pateicos, ser, ka mani uzaicinājāt. Man ļoti patika jūsu sprediķis.

— Ceru, ka arī nākamsvētdien atnāksiet. Mūsu saruna mani uzvedināja uz domām vēl vienam sprediķim.

— Vai par pazudušā dēla atgriešanos?

— Nē, man prātā bija kas cits, mister Lendrij.

— Visdrīzāk ticams, ka nākamsvētdien es šeit nebūšu.

Vilkss šķelmīgi pasmaidīja un noteica: — Žēl gan. Man

bija prātā apsvērt baznīcas lomu sabiedriskās norisēs.

— Labs temats. Būtu jauki, ja jūs man atsūtītu sprediķa tekstu.

— Labprāt.

Viņi vēlreiz sarokojās, tad Keits aizgāja. Bija dzestrs, vējains rīts, ziemeļvējš brāzās pāri kukurūzas laukiem un koku lapotnēm, paraudams līdzi pirmās rudens lapas, kas sabira zālē vai uz kapakmeņiem vecajā kapsētā blakus baznīcai. Laiks bija skadri skaists, un skaista arī aina: baltā baznīca un mācīlājmāja zem augstajām gobām, kapsētas mūra žogs, trauksmainie mākoņi sudrabainās debesīs. Tomēr ainavā bija jūtamas kaut kādas priekšnojausmas, Keits juta drūmu varenību rudens vējā, kas aiztrauca nebūtībā vasaru, iekrāsoja visu pasauli zeltsārtos toņos, kuri tomēr bija tumšā, saltā gadalaika burvīgie priekšvēstneši. Lai gan viņam ļoti gribējās palikt šeit, viņš tomēr priecājās, ka ilgi te vairs nebūs.

Mašīnu stāvvietā Keits saskrējās ar savu radinieci, un tā nespēja vien nopriecāties, ka viņš atnācis uz baznīcu, un ielūdza viņu uz svētdienas pusdienām. Nespēdams izdomāt nevienu pieklājīgu ieganstu atteikumam, kā vien to, ka gribēs noskatīties futbola maču un dzert alu, viņš apsolījās ierasties.

Norunātajā stundā, kas sakrita ar mača sākumu, Keits ar sarkanā franču burgundieša pudeli ieradās pie Betijas tantes. Betijas tante labu brīdi pētīja etiķeti, mocīdamās izrunāt franču vārdus, beidzot meta mieru un ielika pudeli ledusskapī. Pārāk liela nelaime tā nebija, jo vēlāk izrādījās, ka tantei mājās vispār nav korķuviļķa, un tā Keits apsēdās dzīvojamā istabā, turēdams rokā glāzi leduskafijas bez kofeīna, toties ar pārāk daudz cukura. Pusdienās bija ielūgti daži viesi, ko viņš jau bija sastapis Darba svētkos — mātes brālēns Zaks Hofmans un Zaķa sieva, līdz ar viņu pieaugušo meitu Liliju un Lilijas vīru Fredu. Tiem savukārt bija līdzi trīs puišeļi, kuru vārdus Keits nepaguva iegaumēt un kuri vēl bija par jaunu, lai pieprasītu ieslēgt televīzijā futbola maču. Puikas izgāja ārā un palika dārzā spēlējamies.

Keits tērzēja, saprazdams, ka šie cilvēki viņam ir rada un ka tiem patīk spēlēt radurakstu un ciltskoka spēles. Arī viņā kaut kādā dīvainā veidā it kā pamodās senču asinis, un valodas sāka likties diezgan interesantas.

Pusdienās, kurās pasniedza rostbifu ar mērci un kartupeļu biezeni un biskvītus — arī šis ēdiens jau divus gadu desmitus pazudis no pusdienu galda lielajās pilsētās —, Hcrieta, kas vēl aizvien kavējās domās pie ciltskoka, ieteicās:

— Mana māsa Dorotija apprecēja Lūku Prcntisu. Tu, liekas, pazīsti Prentisu ģimeni, Keit?

Keits skatījās 1 Ierietā un tagad atjēdza, kālab viņa tam likās pazīstama.

— Man šķiet, tu savulaik draudzējies ar manu māsasmeitu Anniju.

— Jā.

— Viņa apprecēja vienu no Beksteru dēliem. Klifu. Viņš te ir policijas priekšnieks.

Keits sāka prātot, vai varbūt viņam tomēr neizdosies atraut vaļā vīna pudeli ar urbi.

Zaks pacēla galvu, ko bija noliecis pār rostbifa šķīvi, un arī ierunājās: — Es dzirdēju, ka Sentdžcimsa baznīcā esot notikusi Klifam Beksteram veltīta vesela sapulce. Tas zellis ir... — Viņš uzmeta skatienu puišeļiem un nobeidza: — Maķenīt mežonīgs, ja gribat dzirdēt manas domas.

Lilija un Freds bija ar viņu vienisprātis. Betijas tante neko nezināja, bet puikas palūdza, lai šiem ļaujot iet ārā, kas arī tika atvēlēts. Zaks noskatījās, kā bērni aiziet, tad paliecās uz priekšu un ļoti konspiratīvi paziņoja: — Esmu dzirdējis, ka šis šaujot pa kreisi. Un tur baznīcā bija viens sievišķis, kas skaidrāk par skaidru noliecināja visai sapulcei, ka šai esot kaut kas ar Klifu Beksteru.

Betijas tante apvaicājās: — Vai kāds vēl vēlētos gaļu vai ko citu?

Herieta pievērsās Keitam un apvaicājās: — Vai esi saticis Anniju pēc koledžas laikiem?

— Nē.

Freds nu sāka savu stāstāmo: — Es dzirdēju, ka tur runājusi vēl viena otra sieviete, Mērija Ārieša, kurai kopā ar vīru Bobu pieder benzīna uzpildes stacija divdesmit otrā ielā, un tā teikusi, ka Klifs Beksters saņemoties viņas pārtikas preču veikalā pilnas rokas un pirkuma summu liekot pierakstīt pie policijas pārvaldes benzīna patēriņa.

I Iel ieta sacīja: — Mana māsa arī bija tanī sapulcē un nu ir gluži slima no tā, ko dabūja saklausīties par savu znotu, kas dauzās apkārt ar citām.

Keits klausījās tērgāšanā un ievēroja, ka Frcdu un Zaķu vairāk interesē policijas šefa finansiālie pārkāpumi nekā sāņlēcieni laulības dzīvē, kamēr Lilija un Herieta satraucās par laulības svētuma zaimošanu.

Lilija sacīja: — Man pietiktu tikai izdzirdēt, ka mans vīrs blandās apkārt, es viņu padzītu tā, ka noskanētu vien.

Freds patiesi neizskatījās pēc tāda, ko varētu apsūdzēt sāņlēcienos, Keits nodomāja, bet tagad, dzirdējis tik bargu brīdinājumu, tas izskatījās gandrīz kā nopērts.

Betijas tante atkal atgādināja: — Virtuvē vēl visa kā ir tik daudz.

Herieta pievērsās Keitam: — Es nudien nebrīnītos, ja viņa to pamestu.

— Kas?

— Annija.

— Ko nu... sieva tādas lietas vienmēr uzzina pati pēdējā.

— Mana māsasmeita ir tīra svētā, — Herieta sacīja. — Uzaudzinājusi divus krietnus bērnus, māju sakopusi kā konfekšu kastīti. Viņa gan ir pelnījusi labāku dzīvi.

Lilija ieminējās mātei: — Būtu labi, ja kāds viņai to darītu zināmu, ja vien viņa to vēl nezina. Ja mans vīrs tā rīkotos un neviens man ne vārdiņu nebilstu, es tādus cilvēkus par draugiem gan neuzskatītu, to es jums saku skaidri. — Viņa uzmeta skatienu Frcdam, kuru Keits pamazām sāka turēt aizdomās par laulības pārkāpumiem.

Herieta steidzās znotu aizstāvēt. — Freds taču ne domāt neiedomātos tā palaidņoties.

Cilvēkiem laikam vispār patīk laulības pārkāpšanas temats, Keits nodomāja. Vienalga, šeit vai Vašingtonā, Romā, Parīzē,

Maskavā, itin visur. Bet, lai cik interesants tas būtu abstraktos vai noteiktos gadījumos, pēc brīža tas tomēr kļuva pārāk kutelīgs un nekādu labsajūtu vairs nesagādāja, un, tā kā šai sabiedrībā visi, izņemot viņu, bija bez grēka, tad valodas apsīka. Herieta uzbilda Keitam:

— Es pateikšu Annijai, ka man gadījās tevi sastapt. Esmu pārliecināta, ka viņa par to priecāsies.

— Pateicos. Un, lūdzu, nododiet viņai no manis sirsnīgu sveicienu.

— To es noteikti izdarīšu. Un varbūt tev pašam gadīsies viņu kādreiz sastapt.

— To nekad nevar zināt, — Keits atteica. — Klusībā Keits nodomāja — jāpatur prātā un jāatgādina Annijai, lai no Romas atsūta Hcrictai kartīti.

— Saldajā mums ir citronu želeja, — Betijas tante pavēstīja. — Vai kafiju kāds vēlēsies? Man ir šķīstošā kafija bez kofeīna. Uzlikšu ūdeni, lai uzvārās.

Keits piecēlās. — Man ārkārtīgi nepatīk celties augšā un skriet projām, tikko paēdušam. Bet esmu cilvēkiem solījies piecos ar tiem tikties.

— Vēl ir tikai bez ceturkšņa pieci. Ieēd pirms iešanas saldo.

Keits atcerējās, ka Betijas tantei allaž bijusi raksturīga

īpašība briesmīgi sajaukt laikus, tāpēc viņš mierīgi noteica:

— Es braucu loti lēnām. Paldies par pusdienām, tās bija lieliskas. — Viņš nomutēja tanti Betiju, paspieda pārējiem roku, Fredam novēlēdams: — Turies tālāk no grēka, — un llerictai palūgdams: — Nododiet sveicienu no manis savai māsai un misteram Prentisam.

— Ak, viņi būs ļoti pārsteigti.

— Ceru, ka būs.

Projām ejot, viņš atvadījās no zēniem, kas pagalmā spārdīja bumbu, un devās pie savas mašīnas.

Pa ceļam uz mājām viņš atmiņā pārspēlēja vēlreiz visas sarunas. Visinteresantāk viņam šķita nevis tas, ko bija dzirdējis par Klifu Beksteru vai Anniju Beksteri, bet gan tas, ka lāga Herieta mazmazdrusciņ tēloja Kupidonu. Viņam sanāca smiekli. Pasaulē aizvien bijuši un ir cilvēki, kas, vienalga, cik veci un vienalga, kā audzināti, tikpat līdz nāves stundai glabā sirdī mīlas un romantikas dzirkstelīti. Nabaga Lilijai un Frcdam nekad tāda dzirkstīte nav sprakstējusi, arī tantei Betijai ne. Bet vecais Zaks un Ilerieta vēl tagad viens otru uzlūko mirdzošām acīm. Keits nosprieda, ka mīlētāji ir īpaša cilvēku suga, un cits citu uzpazīst, lai satiktos kur satikdamies. Ilerieta dzirdēja viņa sirdi iepukstamics ikreiz, kad pieminēja Annijas vārdu.

Nākamās trīs dienas — no pirmdienas līdz trešdienai — Keits pavadīja mājās. Viņš negribēja riskēt pat ar vienu lieku soli projām no fermas, negribēja izraisīt ne mazāko incidentu vai konfrontāciju ar Beksteru vai viņa puišiem. Pārāk tuvu viņš atradās mērķim, lai, futbola valodā runājot, pārkāptu vārtu līniju, pulkstenis tikšķēja un nebija vairs laika ne eksperimentēt, ne riskēt, spēles beigas paies vienā skriešanā.

Kaut arī viņš pats savas mājas sienās varēja justies drošībā, likuma aizsargāts, bija kungs un ķēniņš savā pilī, tomēr īsti mierīgs nejutās. Viņš gan nevarēja iedomāties, ka Beksters varētu pārliecināt tiesnesi uzlikt noklausīšanās ierīci viņa telefonam, toties viņš neizslēdza iespēju, ka Beksters kaut kā būtu varējis ierīkot noklausīšanos vispār. Kabatas portfelī Keitam glabājās ierīce, kuru viņš gan vairs nebija domājis vēl kādreiz mūžā izmantot, tomēr tagad bija ar to vairākkārt pārbaudījis māju, bet nekā aizdomīga nebija atklājis, viņš bija pat atskrūvējis un no iekšpuses apskatījis telefona aparātu, pārbaudījis telefona pievienojumu pagrabā ikreiz aiziedams un pārnākdams. Vēl pastāvēja iespēja iekārtot uz viņa māju novirzītu pārvietojamo mikrofonu, taču no otrā stāva logiem viņš varēja pārredzēt apmēram jūdzi visos virzienos un jau sen nebija manījis tuvumā nevienu automobili. Viņš turklāt šaubījās, vai Spenservilas policijas rīcībā maz ir tik smalkas noklausīšanās ierīces. Bet nekad jau nevarēja zināt. Jau pirms sestdienas Keitam kļuva skaidrs, ka Klifs Beksters nav aprūpējis viņa māju ne ar legālu, ne nelegālu noklausīšanās ierīci, jo tad būtu bijis informēts par norunu sestdien satikties pie Rīvza dīķezera un ap Šo laiku viens no viņiem abiem gulētu Gibsa sēru zālē. Bet galu galā pat tad, ja noklausīšanās ierīces nebija sestdien, tas nepavisam nenozīmēja, ka tādu nebūtu varēts uzstādīt šodien, un viņam jāizturas, rēķinoties ar šādu iespēju... Taču viņš bija pārliecināts, ka nevajadzēs lietot telefonu, lai kaut kā pārlabotu vai mainītu plānus.

Pirms dažām nedēļām, kad bija domājis apmesties mājā uz pastāvīgu dzīvi, viņš bija prātojis nopirkt mobilo telefonu un bez tam palūgt kolēģus no Vašingtonas izdarīt kompleksu elektronisku pārmeklēšanu, kā arī pārbaudīt, vai kāds ir pieprasījis noklausīšanās ierīkošanu viņa mājā. Nacionālā drošības padome bija ieinteresēta viņa telefona sakaru drošībā tikpat lielā mērā kā viņš, tikai gluži citādu iemeslu dēļ.

Prātojot par visu šo, Keits neviļus iedomājās, diezin kāpēc līdz šim brīdim vēl nebija dzirdējis ne vārda no Vašingtonas. Nevarētu teikt, ka viņš kārotu kādu ziņu, tomēr tas sāka likties visai dīvaini.

Trešdienas pēcpusdienā viņam paša noteiktais mājas arests sāka riebties. Viņš nezināja, kā klājas Annijai, raizējās par Anniju, tomēr mierināja sevi ar veco patiesību, ka nesaņemt nekādas ziņas ir tikpat kā saņemt labas ziņas, kas neatbilda patiesībai, runājot par Vašingtonu, un bija pilnīgā pretrunā visam, ko viņš bija iemācījies pēdējos divdesmit gados, strādājot izlūkdienestā.

Vēlāk pēcpusdienā, izgraizīdams, pieceldams un no jauna piesiedams viņdien izbraukātos avenājus, viņš, pēkšņi apskaities, nosvieda dārznieka nazi un sirdīgi nolādējās. Viņš necieta uzturēties ieslodzījumā, vienalga, citu vai paša noteiktā; viņam bija nemierīgs prāts par Anniju. Viņš ielēca bleizerā, kur uz pasažiera sēdekļa gulēja M — 16, iebāza gloku aiz siksnas un aizbrauca pa ceļu līdz vēstuļkastītēm. Piebraucis viņš apturēja mašīnu un kādu brīdi nostāvēja, līdz beidzot atguva pašsavaldību, grieza mašīnu apkārt un aizbrauca uz mājām.

Tur Keits sakravājās — salika vienkop visnepieciešamāko, galvenokārt visus dokumentus un pāris drēbju kārtu. Ieročus lidmašīnā līdzi ņemt nevarēja, tomēr viņš salika portfelī savas elektroniskās ierīces un tādas lietiņas kā asaru gāzes patronu, mikrofotoaparātu, grafītnazi un — visļaunākajam gadījumam — ciankālija kapsulu, kā arī citas ērmotas mantas, ko nekad mūžā nebija lietojis, tomēr apzinājās, ka šeit mājā nedrīkst tās atstāt. Aizgājis uz virtuvi, viņš pārsteigts konstatēja, ka tur vairs nav palicis itin nekā ēdama, pat alus ne lāsītes. Cik viņam zināms, Spenservilā neviens veikals nepiegādāja pārtikas krājumus mājās, bet līdz sestdienas rītam vēl ilgi jāgaida. Viņš iedomājās, ka varētu palūgt Dženkinsa kundzi vai Millera kundzi, lai atved viņam kādu nieku, bet tad viņam iešāvās prātā kas labāks, doma, kā varētu atrisināt veselas trīs problēmas uzreiz, tāpēc viņš ķērās pie telefona un piezvanīja Porteriem.

Atsaucās Džefrijs, un Keits sacīja: — Šeit FIB. Jūs tiekat apcietināts par varmācīgu mēģinājumu gāzt Savienoto Valstu valdību.

— Man šķiet, jums jāapcietina mana sieva.

— Kā tev klājas?

— Labi. Grasījos tev zvanīt...

— Paklau, vai jums abiem būtu laiks šovakar atbraukt pie manis vakariņās?

— Noteikti. Tātad — tavās mājās?

— Tā gan. Ap septiņiem.

— Ar lielāko prieku.

— Paklau, Džefrij, izdari, lūdzu, man pakalpojumu.

— Labprāt.

— Esmu palicis pilnīgi bez ēdamā, un mašīna nedarbojas. Vai jūs varētu man šo to atvest?

— Noteikti.

— Un vīnu arī.

— Kā nu bez tā.

— Un bez tam man vajadzīgs cik necik skaidras naudas.

— Vai trauki arī jāved?

— Nē, to man ir diezgan. Vai vari izņemt tūkstoš dolāru manis labā?

— Protams. Paklau, pie mums ieradās viens tavs draugs...

— To tu man pastāstīsi vēlāk.

— Nē, tas tev jādzird tūliņ...

— Vēlāk. Paldies. — Viņš nolika klausuli. Annija. Tai jābūt Annijai, cik varēja noprast no Džefrija balss. Labi. Tātad viņai nekas nekait, un arī pārējais viss kārtībā. Līdz ar to atrisināta problēma, ka Annija sveika un vesela, bez tam Porteri atvedīs ēdmaņu un naudu, kas atrisina divas pārējās aktuālās problēmas. Protams, neliešu pārmācīšana ar viņu pašu ieročiem sagādā milzīgu apmierinājumu, bet, ja viņam pašreiz nav iespējams pašam mesties cīņā, tad varbūt tas vispār vairs nebūs vajadzīgs, un viņš tik un tā būs spēlē uzvarējis.

Porteri ieradās ar divdesmit minūšu nokavēšanos, un tādiem hipijiem kā viņi tas nozīmēja pietiekami precīzu laika ievērošanu. Viņš tos sagaidīja uz lievenēm, kur no Gcilas saņēma audekla tarbu ar zaļumiem, bet Džefrijs no mašīnas atstiepa lielu papes kasti, kur bija salikti ar ēdieniem pildīti plastmasas trauki.

Geila sacīja:

— Es jau visu izvārīju, citādi mēs diezin kad vēl tiktu pie ēšanas. Tev to vajadzēs tikai uzsildīt.

— Jūdomā, ka pavards man ir.

Iegājusi iekšā, Geila nopriecājās: — Cik burvīga māja. Vai tu šeit uzaugi?

— Te esmu piedzimis un pavadījis bērnību. Pieaudzis es neesmu vēl šobaltdien.

Geila pasmējās, un Keits ieveda Porterus virtuvē. Keits sacīja: — Piedodiet, ka es jūs tā nokalpināju.

— Par to nekas, — Geila atteica. — Šitās vakariņas tu mums biji parādā, un mēs ar prieku tev tās piegādājām.

Džefrijs aizgāja vēlreiz pie mašīnas, lai atnestu vīnu. Kad Geila un Keits bija sameklējuši katliņus un pannas, Geila ieteicās: — Mēs atvedām troses, ar ko aizvilkt tavu mašīnu. Vai tu to nopirki jaunu vai lietotu?

— Mašīnai nav nekādas vainas.

— Ak tā... es domāju...

— Vēlāk es jums visu izskaidrošu.

— Varbūt es uzminēšu. Tie kruķi tevi vajā.

Keits sāka klāt galdu. — Pareizi uzminēji.

— Tas ir nejēdzīgi. Tev jābelž pretī, Keit.

— Tas ir garš stāsts. Ja esat atveduši pietiekami daudz vīna, es pastāstīšu.

— Lai notiek.

Atgriezās Džefrijs ar trim sarkanvīna pudelēm, un Keits tūliņ vienu atrāva vaļā. Viņš salēja vīnu trijās tējas glāzēs.

— Kristāla trauki patlaban aizsūtīti, lai iegrebj monogrammas. Uz veselību!

Viņi iedzēra un sasēda ap galdu, uz kura Gcila bija salikusi krekerus un trauku ar kaut kādiem daudzkrāsainiem graizījumiem.

— Kas tas ir? — Keits apvaicājās.

— Dārzeņu pastēte.

— Garšīga.

Viņi dzēra vīnu, ēda, runāja, tomēr visu laiku gaisotnē bija jūtami neatbildēti jautājumi. Geila atstāstīja Džefrijam, ko Keits bija sacījis par policiju, un Džefrijs sacīja:

— Tu nevari te palikt ieslodzīts kā zvērs krātiņā.

— Kad tu pēdējoreiz ēdi? — Geila jautāja.

— Vai tad es esmu kāds baroklis, vai?

— Tas nepavisam nelīdzinās tev, Keit, — Džefrijs pārmeta. — Tu tak neļausi, lai policija tevi iebiedē.

— Es jau teicu, ka tas ir garš stāsts. Paklau, kā veicas ar sapulces pieraksta pārdošanu?

— Neticami, — Džefrijs atbildēja. — Esam jau pārdevuši piecsimt eksemplāru. Cilvēki to laiž no rokas rokā, tā ka varam lēst — vismaz pāris tūkstoši ir to izlasījuši. Tik nelielam apgabalam tas ir liels skaits. Man liekas, drīz mēs viņu būsim piespieduši pie sienas. Tieši par to jau es tev gribēju pastāstīt pa telefonu. Kā tev šķiet — kas uzradās pie mūsu durvīm lūgt, lai pārdodam vienu eksemplāru?

Keits lēnītēm sūca vīnu. — Kas?

— Uzmini.

— Klifs Beksters?

Gcila iesmējās. — Karsts.

— Nu vai tad es neteicu, ka tavs vecs draugs? — Džefrijs uzvedināja.

— Annija Bekstere.

— Desmitniekā. Vai tu spēj tam noticēt?

— Spēju.

— Tas viņai prasīja lielu drosmi, — sacīja Geila. Un uzsmaidīja Keitam. — Viņa varen labi izskatās.

— Patīkami dzirdēt.

— Īstenībā apbrīnojami labi sievietei, kuras vīrs atmaskots šantāžā, kukuļņemšanā, laulības pārkāpšanā. Viņa izskatījās glīta, nesatraukta, gandrīz priecīga.

— Varbūt viņai gadījies draugs.

— Tā varētu būt izskaidrojama viņas labā oma, — piekrita Geila.

Džcfrijs sacīja: — To pierakstu mēs viņai, protams, iedevām par brīvu un lūdzām, lai ienāk pie mums. Es nudien biju pārsteigts, kad viņa aicinājumu pieņēma. Sākām atcerēties vecos laikus. Es viņai teicu, ka tu esi atgriezies, un viņa sacīja, ka esot saskrējusies ar tevi pie pasta.

— Tas tiesa.

— Un vai tev sirds iepukstējās straujāk? — Geila jautāja.

— Kā nu ne.

— Zini, es nemaz nebrīnīšos, ja viņa drīzumā atkal būs dabūjama, — Geila prātoja. — Es jutos mazliet nelāgi. Saproti, mums taču ne brīdi nebija ne prātā sagādāt viņai kādas raizes mājā, bet man šķiet, tas bija neizbēgams rezultāts, ja gribējām tikt šim pie ādas. Un galu galā viņš pats sev to visu ir savārījis.

— Man liekas, ar to viņiem pašiem jātiek galā.

— Tā var teikt vienīgi par tādu pāri kā mēs ar Džefriju, kas pilnīgi saprotas. Mūs nevarētu pašķirt nekādas liecības par neuzticību.

— Tas būtu labi. Bet ja nu viens nojums dziļi iemīlas kādā citā cilvēkā?

— Nūjā... — Šķita, ka Geila patiesi apmulst, acīmredzot tas reizi vai divreiz, vai vēl vairāk reižu noticis ar kādu no viņiem vai ar abiem. Geila sacīja:

— Iemīlēties var ikviens. Runa nav par īslaicīgiem seksuāliem sakariem. Mīlestībai nav tik daudz kopēja ar seksu kā ar ilgām pēc kāda cilvēka, kad tas nav sasniedzams. Vai tu pats neteici, ka tev sirds salēcās, kad ieraudzīji Anniju? Es ar to gribu uzsvērt, ka pat pēc vairāk nekā divdesmit gadiem vēl kaut kas ir saglabājies. Ar cik sievietēm tu esi gulējis pēc tam, kad jūs pašķīrāties?

— Vai ārzemnieces iet skaitā?

Viņa pasmējās, bet tad vaicāja: — Kālab tik izskatīgs vīrietis kā tu nav apprecējies?

— Kaut kā nesanāca.

Džefrijs pasmaidīja. — Liec jel viņu mierā, Geil. Šitais temats viņam acīmredzot nav pa dūšai.

— Tā ir gan, — Keits piekrita. — Kā ar jums abiem? Vai Spenservilas policisti jūs kaut kā ir tramdījuši?

Džefrijs papurināja galvu. — Pagaidām vēl ne. Redzi, Gcila ir pilsētas valdes locekle. Man šķiet, šie gaida, līdz būs notikušas vēlēšanas. Tad jau redzēsim, kāds būs stāvoklis.

Keits uzlūkoja viņus abus. — Jums vajadzētu būt diezgan piesardzīgiem. Beksters nav galvojams.

Geila un Džefrijs saskatījās, un Džefrijs teica Keitam:

— Mēs piesargājamies.

— Vai jums ir kāds šaujamais?

— Nē, — Džefrijs sacīja, — mēs esam pacifisti. — Mēs nešaujam. Šauj uz mums.

— Man ir šautene. Es jums to iedošu.

— Nē, — Džefrijs atteica. — Mēs tik un tā to nelietosim.

— Varbūt jums tomēr rodas vajadzība to darīt. Ja jums tā būs mājās, un ja kāds...

— Nē. Lūdzu, respektē mūsu gribu, Keit.

— Labi. Bet, ja jums ievajagas palīdzības, uztaurējiet.

— Norunāts.

Džefrijs piecēlās un apmaisīja abus katliņus. — Virums gatavs.

Viņi paēda zupu, tad notiesāja sakņu biezeni un atkorķēja pēdējo vīna pudeli.

Keits uzvārīja kafiju, un Geila iztina un cēla galdā burkānu rausi, bet Džefrijs iesaucās:

— Manu dieniņ — gandrīz būtu aizmirsis! — Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka no tās bankas aploksni. — Te būs tavs tūkstotis.

— Paldies, — Keits pateicās, savukārt izņēma no kabatas portfelīša čeku un pasniedza to Džefrijam. Džefrijs ieskatījās un sacīja: — Tas ir par diviem tūkstošiem.

— Ziedojums cēlajai lietai. Savu mūžu vēl neesmu devis ne graša sarkanajiem.

Gcila pasmaidīja. — Mēs nevaram pieņemt, Keit.

— Man tā nauda nav nepieciešama, un gribas taču kaut ko darīt.

— Tu vari palīdzēt, piebiedrojoties mums.

— To es varētu un darītu, bet es braucu projām.

Neviens nebilda ne vārda.

Tad Keits sacīja: — Nu tā, mīlīši. Es jums uzticos, un jūs man patīkat. Bez tam man vajadzīga jūsu palīdzība. Vai esat gatavi noklausīties manu garo stāstu?

Viņi palocīja galvas.

— Lai notiek. Es atgriezos Spenservilā, lai atkal no jauna nostātos uz starta līnijas un redzētu, vai spēšu vēlreiz izturēt skrējienu. Bet tas nav iespējams. Skriešanās beigusies. Taču var sākt jaunu skrējienu. Jā nu, es runāju aplinkiem. īsi sakot, es mīlu Anniju, un...

Geila uzcirta ar plaukstu pa galdu. — Es taču zināju! Re, Džefrij, vai es tev neteicu?

— Es to teicu tev.

— Vai es drīkstu? Nav tik viegli par to runāt. Vārdu sakot, mēs visu laiku sarakstījāmies.

— Cik brīnišķīgi! Stāsti tālāk! Vai viņa tevi mīl?

Džefrijs uzsauca: — Geil, stāvi rāma!

— Tātad — jā, viņa mani mīl, un mēs laižamies projām. Stāsts ir galā.

— Ne vella nav galā! — Geila iesaucās. — Vai jūs atkal esat bijuši kopā?

— Tas nav svarīgi, neesam, es...

— Melo. Nu, vai redzi? Tāpēc viņa peldēja kā pa mākoņiem. Viņa jautāja, vai mēs esot pēdējās dienās ar tevi runājuši. Tas ir brīnišķīgi. Tā tam veprim vajadzēja. Ai Keit, esmu tik laimīga par tevi! — Viņa pietraucās kājās un noskūpstīja Keitu, un viņš zināja, ka tā notiks, un Džefrijs tūliņ viņai sekoja un paspieda Keitam roku.

Keits kļuva mazliet nepacietīgs un sacīja: — Nu, redziet, tā ir atbilde uz to, kas jums nebija zināms, un man likās, ka esmu jums parādā paskaidrojumu, kālab nevarēju iesaistīties jūsu pasākumā pret...

— Hei, — noteica Džefrijs, — tava līdzdalība izpaužas tā, ka tu nozodz viņam sievu.

— Negribu sacīt, ka tieši nozogu...

— Es visu laiku zināju, ka jūs tomēr reiz atkal saiesiet kopā, — Džefrijs sacīja. — Kad jūs pazudīsiet?

— Nevaru pateikt, bet drīz.

— Kā mēs varam tev palīdzēt?

— Iesākumam pietiks ar to, ka nepieminēsiet ne pušplēsta vārda pa telefonu, ja jums gadīsies runāt. Es neizslēdzu iespēju, ka manam vai jūsu telefonam ir uzlikta ķepa.

— Jā, tas ir iespējams. Un ko vēl varam līdzēt?

— Nu, ar naudu un pārtiku vēl vairākām dienām jūs mani esat apgādājuši. Un Geila lai tur vaļā acis un ausis pilsētas valdē.

— To es daru tā kā tā. Man bez tam ir viens policists par izziņas avotu.

— Tas ir labi. Tomēr neuzticieties viņam.

— Ja nonāk līdz revolūcijai, tad neuzticamies gandrīz nevienam.

Keits palocīja galvu. — Nu, jūs jau zināt, kā šī spēlīte spēlējama.

Džefrijs sacīja: — Tātad, tu dzīvosi klusu un nemanāmi, līdz kamēr jūs... kā to īsti pieklājīgā vārdā nosauc, ja sieviete ir precējusies?

— Kamēr labāks vārds nav izgudrots, lai paliek vien tā pati bēgšana. Es tev atstāšu mājas atslēgu, un būtu ļoti labi, ja tu arī vēlāk pieskatītu.

— Neraizējies.

Geila nelikās mierā. — Kur jūs to darījāt? Cik reižu? Kā jums tas viss izdevās?

— Mēs esam veci profesionāļi kopš vidusskolas laikiem. — Tad, mainīdams tematu, Keits sacīja: — Viņas vīrs vispār ir aizdomu pilns, un uz mani jo sevišķi apskaities par to, ka esmu atgriezies. Viņnedēļ viņš bija atbraucis šurp, un mēs pārmijām pāris vārdus. Bet vispār viņš neko nezina. Viņš deva man nedēļu laika atstāt pilsētu. Nedēļa beidzas piektdien, bet es vēl nebūšu nekur aizbraucis. Iespējams, ka viņš ierodas atkal, un tad es viņam lūgšu vēl dažas dienas pagarinājuma, jo tas ir vienkāršāk, nekā viņu nogalināt, turklāt esmu solījies to nedarīt.

Par šo pēdējo piezīmi Porteri šķita gaužām izbrīnījušies. Keits palūkojās uz viņiem. — Tā ir nopietna lieta. Tā nav rotaļa. Viņš ir uz vājprāta robežas. Tāpēc piesargicties arī jūs. Savu piedāvājumu par šauteni es uzturu spēkā.

Kādu brīdi viņi klusēja, tad Džefrijs ierunājās: — Hei, tā ir viena smaga lieta. Vai es drīkstu uzsmēķēt?

— Smēķē droši.

Džefrijs no krekla kabatas izvilka tabakmaku un cigarešu papīriņus un uztina smēķi. Viņš to aizkūpināja ar sērkociņu un sniedza Keitam. Keits atteicās. Tad sniedza Geilai. Arī tā atteicās. Viņš paraustīja plecus un sāka smēķēt.

Gcila jautāja: — Vai tev šķiet, ka Annija ir drošībā?

— Domāju, ka ir. Bet es sāku izjust tās jūsu pieminētās vibrācijas, kas man saka, ka iespējams uztvert signālus starp šejieni un Viljamstrītu. — Viņš pasmaidīja. — Paklau, pūt dūmus uz otru pusi, citādi es jau sāku melst tādā pašā modē kā tu.

Geila sacīja: — Nē, es saprotu, pat mēs jutām, ka kaut kas notiek. Kas vēl, izņemot Beksteru, kaut ko nojauš?

— Tāpat vien — cilvēki. Mācītāji, kādai māsa, un jaukas vecākas dāmas. Man jau droši vien sāk rēgoties, bet es esmu smagi nobažījies, ka Beksteram ir padomā kaut kas konkrēts. Tāpēc es jums abiem lūdzu neteikt un nedarīt itin neko tādu, kas jel kā varētu modināt Beksterā aizdomas. Esiet pavisam klusi līdz nedēļas beigām. Norunāts?

— Norunāts.

— Ja plāns izjuktu, jūs man varbūt būsiet ļoti vajadzīgi.

— Mēs būsim uz vietas.

— Tas ir ļoti vērtīgi. Paklau, Džefrij, kas būtu domājis, ka mēs atkal tik drīz sēdēsim kopā pie galda.

Džefrijs ievilka dūmu un teica: — Laiks ir sadziedējis daudzas brūces, Keit. Es priecājos, ka esam nodzīvojuši pietiekami ilgi, lai izturētu.

— Ja tā ir prelūdija vīriešu draudzības saišu stiprināšanai, — sacīja Geila, — es iziešu uz licvcnēm.

Džefrijs bilda Keitam: — Viņa jūtas apdraudēta. Jau tāpēc vien tev nepieciešama sieviete, Keit, lai radītu līdzsvaru mūsu attiecību dinamikā un... vispār. Paklau, uz kurieni jūs abi laidīsiet? Vai mēs varēsim jums kādreiz piebiedroties pusdienās kaut kur?

— Noteikti. Es jums paziņošu.

— Mums tevis pietrūks, Keit, — sacīja Geila. — Mums šeit nav daudz draugu.

— Varbūt radīsies, kad būsiet tikuši vaļā no policijas šefa Bekstera.

— Neticu gan. Bet varbūt. Vai jūs kādreiz atgriezīsieties?

— Man gribētos. Viss ir atkarīgs no tā, kas notiks ar Beksteru.

— Jā gan, — Džefrijs piekrita. — Es tev neieteiktu tuvākajā laikā iegādāties māju Viljamstrītā. — Viņš iesmējās. — Hei, gribētos redzēt viņa maitasģīmi, kad viņš pārradīsies mājās un atradīs zīmīti uz ledusskapja. — Džefrijs sāka irgot un pāris reižu uzbelza ar plaukstu pa galdu.

Keits piecēlās. — Ejam visi ārā pasēdēt uz lieveņa. Gan jau kalpone galdu novāks.

Viņi izgāja, apsēdās uz lievenēm un vēroja saulrietu. Ilgi neviens nebilda ne vārda, līdz ierunājās Geila: — Cik tā gan ir brīnumaina būšana, Keit.

— Kas?

— Mīlestība. Iedomājies. Cauri koledžas gadiem, cauri jukām un kariem, gadu desmitiem un lieliem tālumiem, cauri visam, ko dzīve pagrūž tev ceļā. Ja es būtu sentimentāla, tad tagad apraudātos.

Divdesmit otrā nodaļa

Ceturtdienas rīta Keits pamodās ne visai laba dūšā, nesaprazdams, kāpēc. Tad pamazām sāka atcerēties, ka vakariņās bija atnākuši Porteri, kā viņi uz beigām bija ķērušies pie stipriem dzērieniem, saprata, kāpēc viņam sāp galva, un vispēdīgi atcerējās, ko bija svinējuši.

Viņš piecēlās no gultas un atvēra logu, ielaizdams istabā svaigu, dzestru gaisu. Likās, ka atkal ataususi gaiša, saulaina diena, laba diena briestošajai kukurūzai, lai gan tai pirms ražas novākšanas būtu derējis vēl viens labs lietus gāziens.

Kā no gultas cēlies, viņš devās pa gaiteni uz vannasistabu un saskrējās ar Džcfriju, arī tādu pašu kā no gultas. Džefrijs sacīja: — Man nav jēdzīgi.

— Vai tu šite nakti pārgulēji?

— Nē, atbraucu apakšbiksēs no mājām, lai pateiktu tev labrīt.

— Kur Geila?

— Aizbrauca sagādāt mums brokastis. Vai tu gadījumā gribēji iet uz vannasistabu?

— Nē, ej vien. — Keits sadabūja rītasvārku un nokāpa lejā virtuvē. Pie virtuves izlietnes nomazgājis muti, viņš sameklēja skapītī aspirīnu, divas tabletes norija un tad uzlika ūdeni kafijai.

Pie virtuves durvīm piebrauca un apstājās mašīna, un tūliņ virtuvē ienāca Geila ar pārtikas somu rokā. — Kā tu jūties?

— Labi. — Viņš apsēdās pie galda un noskatījās, kā Geila izce] no somas pudeli apelsīnu sulas un trīs pilngraudu maizes kukulīšus.

Viņa stāstīja: — Man pa pēdām sekoja policijas auto — visu ce|u, līdz pat pilsētai.

Keits palocīja galvu un noteica: — Tā, nu viņi zina, ka mēs satiekamies. Nu jūs arī esat iekļuvuši sarakstā.

— Ko nu, mīlīt, es biju sarakstā jau tad, kad tu vēl nebiji šurp atbraucis. — Viņa apsēdās un ielēja abiem pa glāzei sulas.

Sūkdams maziem malciņiem sulu, Keits jautāja: — Vai viņi tevi aizturēja?

— Nē, es aizturēju viņus. Izkāpu no mašīnas, parādīju savu pilsētas valdes locekļa apliecību un pieteicu, lai lasās prom, citādi atņemšu viņiem dienesta nozīmes.

— Tu esi labi iejutušies valdošās elites lomā, Geila. Proti pastāvēt uz savām pilsoņtiesībām.

— Ja es sāktu runāt par pilsoņtiesībām, tie stulbeņi nenieka nesajēgtu. Viņus biedē vienīgi doma, ka varētu pazaudēt savus Šaujamos vai ripuļus.

— Jā, policisti šite ir diezgan nejēdzīgi. Tāpēc, ka viņiem nejēdzīgs priekšnieks.

Brītiņu klusējusi, Geila ievaicājās: — Vai tu runāji nopietni, kad teicies piebeigt Beksteru?

— Nē.

Cieši paraudzījusies Keitā, viņa sacīja: — Es braukdama par to domāju un biju nāvīgi notrūkusies.

— Man ļoti būtu gribējies to nokārtot pirms aizbraukšanas, bet esmu apsolījis neķerties viņam klāt.

— Es saprotu. Man gribas tev pajautāt, vai tu... vai tu kādreiz esi to izdarījis? Es domāju — Vjetnamā...

Keits neatbildēja, taču domās kavējās pie viņas jautājuma. Jā, Vjetnamā viņš bija nogalinājis. Bet tas notika kaujā. Pēc tam agrīnajos gados izlūkdienestā viņam pat bija atļauja nogalināt, bet, pirms saņēma ieroci ar klusinātāju, viņš vienlaikus saņēma arī visstingrākos noteikumus. Nogalināt nevilcinoties drīkst tikai divos gadījumos: kaujā un aizsargājot savu dzīvību. Bet tādas tiesības Amerikā ir ikvienam. Viņa atļauja sniedzās tālāk, mazāk skaidri definētās jomās, piemēram, drīkst nogalināt, apsteidzot uzbrukumu vai jūtot sevi apdraudētu. Licence kļuva pat vēl sarežģītāka, atļaujot nogalināt, lai novērstu lieku ļaunumu, vienalga, kāda rakstura ļaunumu. Keits, piemēram, uzskatīja

Klilu Beksteru par lielu ļaunumu, bet mistera Bekstera vecāki un bērni, iespējams, nebūtu ar viņu vienisprātis. Tas tātad būtu gadījums, kur jāizšķiras, bet Keitam nekad nebija nācies šādas lietas izlemt pašam, tāpat viņš ari nebija nekad bijis kolektīva lēmuma praktiskais izpildītājs. Taču šeit Spenservilā, tālu no visiem iegrožojumiem un arī no visiem lēmējiem, viņam viss jāizlemj pašam.

Geila atkal jautāja: — Vai esi padomājis par to, ka tu nekad nevarēsi justies īsti drošībā, kamēr viņš būs iespējamā tuvumā?

— Es nekad neesmu domājis, ka Klifa Bekstera spēks sniedzas tālu. Mēs vienkārši nerādīsimies viņam tuvumā.

— Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka viņš varētu savu neprātīgo niknumu izgāzt... teiksim, uz Annijas ģimenes locekļiem?

— Ko tu man gribi ieteikt, Gcil? Man likās, ka tu esi pacifiste.

— Pacifists ir Džcfrijs. Ja kāds apdraudētu manu dzīvību vai manu piederīgo, vai draugu dzīvību, es to katrā ziņā nogalinātu.

— Ar ko? Ar burkānu?

— Runā jel nopietni. Es jūtos apdraudēta un acīmredzot nevaru meklēt palīdzību policijā. Dod man to šauteni.

— Labi, tūdaļ atnesīšu. — Viņš piecēlās, bet tanī brīdī virtuvē ienāca Džefrijs.

Geila sacīja Keitam: — Ieliksim to vēlāk manā bagāžniekā.

— Ko tu gribi likt bagāžniekā? — Džefrijs jautāja, ienākdams virtuvē.

— Mūsu zupas traukus, — Geila atbildēja.

— Labi, — viņš noteica un apsēdās pie brokastīm.

— Sanāca gan mums vakar ballīte, — Džefrijs apcerēja. — Jauki, ka beidzot varējām nosvinēt Lendrija un Prentisas saderināšanos.

Keits jautāja: — Vai esat kādreiz padomājuši, kā mūsu dzīve būtu izveidojusies bez jukām un kara?

— Jā, esmu par to domājis. Droši vien garlaicīgi. Tāda, kāda tā ir tagad. Man šķiet, tas mums bija unikāls piedzīvojums. Nevar noliegt, daudzi aizgāja bojā, tika ievainoti, bet kopumā esam tikuši cauri ar veselu ādu. Tic notikumi mūs padarījuši par labākiem cilvēkiem. Mani studenti bija briesmīgi neinteresanti, egocentriski, pašmīlīgi, nenoteikti. Jēziņ, varēja tos noturēt par vistīrākajiem republikāņiem, bet paši tie iedomājās, ka ir dumpinieki. Kā tad — dumpinieki bez attaisnojuma.

— Tu viņus iekustināji, — piebilda Geila.

— Vai atceries Biliju Mārlonu? — Keits jautāja.

— Kā nu ne. Stulbs cālītis. Baigais pielīdējs, centās visiem būt labiņais, visiem draugs. Esmu pāris reižu viņu saticis. Gribēju būt draudzīgs, tikpat jau vienā skolā gājām. Bet viņš ir galīgi nodzēries.

— Es satiku viņu Džona krogā.

— Jēziņ! Lendrij... tanī ūķī es neietu pat nočurāties.

— Man tovakar uznāca traka nostalģija.

— Un atradi īsto vietiņu, kur to remdēt. Kālab tu man par viņu jautāji?

— Nu tā — reizēm, kad ieraugu kādu puisi, kas tā nogājis no grauda kā viņš, es saku: ja nebūtu Dieva žēlastības, es būtu tāds pats.

Geila tūdaļ pasteidzās ar komentāru: — Ja eksistētu Dieva žēlastība, pasaulē nebūtu tādu cilvēku, kurus redzot, tu pateiktos Dieva žēlastībai, ka neesi tāds.

Džefrijs sacīja: — Nu tu iekustināji ūdenskritumu. Es saprotu, ko tu gribēji sacīt, Keit. Taču man liekas, ka visi Biliji Mārloni šai pasaulē nobrauktu tik tālu jebkurā gadu desmitā neatkarīgi no jebkādiem apstākļiem. Tā nav mūsu vaina.

— Diezin.

— Pareizi. Mēs tikām sacūkoti un sanerroti, bet mēs bijām funkcionāli. — Mazliet padomājis, viņš turpināja: — Mēs izrāvāmies no šejienes, Keit, tu, es un vēl daži. Mēs nebijām bagāti no dzimšanas kā, piemēram, Beksteri, vai auguši smalkā, tradīcijām bagātā ģimenē kā Prentisi. Tavs tēvs bija zemnieks, manējais — dzelzceļa strādnieks. Sešdesmitie gadi mūs nesabojāja, tie ļāva mums atbrīvoties no sastinguma un šķiru struktūras. Un mēs baigi mīlējāmies. Zini, esmu parēķinājis, ka laikam būšu sagulējis vairāk nekā visi manas dzimtas vīrieši un sievas kopā saistīti — teiksim, ja skaita radiniekus no 1945.

gada. Man liekas, tā lielā sagulēšana sākās Otrā pasaules kara laikā, pirms tam ne, arī tūliņ pēc tam ne.

— Vai tas ir viens no tavu lekciju tematiem? — Keits smaidīdams pavaicāja.

— Bija gan.

— Piekrītu, esam piedzīvojuši daudz ko ievērojamu, bet nav mūsu paaudzei trūcis arī sūdīgu laiku un notikumu. Tu, piemēram, pats man atrakstīji sūdīgu vēstuli. Neraizējies. Līdzīgas vēstules es saņēmu no pilnīgi svešiem cilvēkiem. Bet mēs visi bez mēra runājām par mīlestību un vēlreiz par mīlestību, un darījām nejēdzīgus darbus. Es arī. — Viņš ievilka elpu. — Kad saņēmu tavu vēstuli, tad gan biju gatavs vārda vistiešākajā nozīmē tevi nogalināt. Un, ja tu būtu gadījies tuvumā, es tiešām būtu to izdarījis.

— Ko lai tev atbildu? Mēs bijām jauni. Bija solāro vētru laiks, Jupiters un Marss atradās tādā īpašā stāvoklī. Zālītei cena kritās, un mēs nopīpējušies kļuvām dulnāki par dulniem. Ja tas viss nebūtu noticis, mēs abi šodien sēdētu Džona krogā un spriestu par kukurūzas cenām un dzelzceļnieku algām. Un Bilijam Mārlonam tas krogs piederētu, un viņš pats būtu pilsētas valdes loceklis, ja nebūtu aiztriekts uz Vjetnamu. Ak Die's žēlīgais, es nezinu. — Viņš nokoda maizes kumosu un runāja tālāk. — Kaut kas mūsos ir atkarīgs no mūsu gēniem, kaut ko nosaka mūsu iekšējā kultūra, kaut kas ir ierakstīts mūsu zvaigznēs, bet ļoti daudz kas ir atkarīgs no mūsu personiskās vēstures un dzīves gājuma. Tu, es, Klifs Beksters, Annija Prcntisa un Bilijs Mārlons. Ar nelielām laika atstarpēm esam visi piedzimuši vienā un tanī pašā slimnīcā. Man nav atbildes.

— Man arī ne. Man gribētos lūgt no tevis vēl vienu pakalpojumu. Kad būšu projām, lūdzu, parūpējies kaut ko izdarīt Mārlona labā. Viņš dzīvo patālu — Kaulija fermā 8. ceļā. Paraugi, vai nevari viņu iedabūt kara veterānu slimnīcā.

— Parūpēšos. Tu gan esi lāga dvēsele.

— Tikai nestāsti to citiem.

Nu ierunājās Geila: — Man liekas, ka tev patlaban galvā ir liels juceklis. Tu no jauna grasies atstāt savas mājas un gatavojies doties pilnīgi nezināmā nākotnes ceļojumā kopā ar otru cilvēku — ceļā uz pilnīgi jaunu dzīvi. Vai tu šobrīd esi tikai satraukts vai arī līdz nejēdzībai noraustījies?

— Esmu noraustījies.

Viņi pabeidza brokastot, un Geila pajautāja Keitam, vai tam neesot kāda lieka zobu birstīte.

— Ir. Tikai jāsameklē. Uznāc līdzi.

Viņi uzgāja augšā Keita guļamistabā. Viņš atvēra skapi.

Geila noskatīja formas tērpus, zobenu, ložu necaurlaidīgo vesti un visas pārējās mantas, kam bija sakars ar viņa karjeru.

— Ko tu īsteni darīji? — viņa jautāja.

— Šo un to, — viņš noteica. — Viņš paņēma rokās M — 16. — Pašos pamatos es pavadīju divdesmit piecus gadus, karodams pret komunistiem. Viņiem apnika apmēram tai pašā laikā, kad man.

— Vai tas tevi gandarīja?

— Beigu beigās tas man sniedza apmēram tādu pašu gandarījumu kā tavs darbs tev. Nu tā — šo sauc par uguns kontroles selektoru. Pašreiz tas ir nodrošināts. Ja tu pavilksi šo mēlīti, varēsi sākt šaut. Tev tikai jānospiež gailis. Aptvere ir pilna. Lodes virzās uz priekšu automātiski. Aptverē ir divdesmit patronu. Kad visas izšautas, tu nospied šo tvcrekli, aptvere izslīdēs. Tu iestum jaunu aptveri, tā automātiski ieslīd vietā, tas ir viss. — Viņš pasniedza tai šauteni.

Viņa pabrīnījās. — Tā ir pavisam viegla.

— Arī atsitiens tai nav spēcīgs.

Viņa izmēģināja piepildīt aptveri un ieslidināt to šautenē, tad nomērķēja. — Tas ir ļoti vienkārši.

— Pareizi. Tā ir konstruēta tādiem karotājiem kā Bilijs Mārlons. Tā ir vienkārša, viegla nēsāšanai, viegla tēmēšanai un nejauki nāvējoša. Nav jādara vairāk nekas, kā vien jānospiež gailis.

— Tieši to es nepratīšu.

— Tad neņem to vispār.

— Paņemšu gan.

— Labi, te būs futrālis. Futrāļa sānkabatās ir četras pilnas aptveres. Šinī kabatiņā ir apšaudes lauka rādītājs, bet neķēpājics ar to. Es tā kā neticu, ka tev iznāks tik briesmīga šaudīšanās ar Spenservilas policiju, bet naktī tu jutīsies daudz labāk, ja tev zem gultas glabāsies šitā mantiņa. Skaidrs?

— Skaidrs. Un tagad es noiešu lejā un atslēgšu bagāžnieku. Pēc tam izvadāšu Džefriju nelielā pastaigā.

Viņa nogāja lejā, un pēc maza brītiņa Keits ģērbdamies redzēja pa logu, ka viņi aizgājuši pie šķūņa. Viņš nokāpa lejā, izgāja pa virtuves durvīm un ieguldīja futrālī ietērpto šauteni Porteru mašīnas bagāžniekā pie kastēm un virtuves traukiem. Aizvēris bagāžnieku, viņš iegāja atpakaļ virtuvē un ielēja sev vēl tasi kafijas. Pēc dažām minūtēm atgriezās arī Geila un Džefrijs.

— Tev te tiešām ir jauka vieta, — Geila paslavēja. Tad viņi vēl mirkli papļāpāja par šo un to, līdz Geila atgādināja: — Laiks braukt uz mājām. — Apskāvusi Keitu, viņa to noskūpstīja. — Lai tev viss labi izdodas, Keit! Piezvani vai atraksti.

— Rakstīšu. Bet jūs aizbrauciet uz Toledo un sameklējiet kādu drošības dienesta darbinieku, lai pārbauda jūsu telefonu un paši labāk nopērciet mobilo.

— Tā ir prātīga doma, — sacīja Džefrijs, saņemdams Keita roku.

— Hei, ja tev pirms aizbraukšanas vēl kaut ko ievajagas, tad tikai nezvani, bet atbrauc.

— Man šķiet, nu viss nokārtots. Atslēgas būs zem ēvelsola darbarīku šķūnītī.

— Labs ir. Pieskatīsim, līdz tu atgriezīsies.

— Paldies par visu. Un novēlu veiksmi revolūcijas taisīšanā.

Viņi vēlreiz apskāvās, tad Porteri aizbrauca un Keits noraudzījās tiem nopakaļ, saprāta robežās cerēdams, ka sastaps tos tad, kad būs pienākuši labāki laiki.

Ap pulksten desmitiem Keits stāvēja uz redeļkāpnēm, sarūsējušo eņģu vietā sienaugšas durvīs ielikdams jaunas. Darbs ārā svaigā gaisā viņu atspirdzināja, un viņš jutās krietni labāk.

Izdzirdis riepu iešvīkstēšanos uz grantētā ceļa, viņš pagrieza galvu un ieraudzīja tuvojamies pa garo piebraucamo ceļu pelēku fordu taurusu un mašīnas sacelto putekļu mākoni.

Keitam nebija ne jausmas, kas braucējs varētu būt, un ja nu tā ir Annija... Taču — nē, tā nevarētu būt. Viņš noslīdēja lejā pa redelēm un paguva vēl paķert savu deviņu milimetru gloku, kas bija nolikts šķūnītī uz ēvelsola, iestumt to aiz vidusjostas un pārvilkt kreklu tam pāri, lai nosegtu. Viņš gāja uz mājas pusi, kad mašīna arī jau bija klāt, atvērās durtiņas šofera pusē un no mašīnas izkāpa vīrietis apmēram Keita augumā un gados, pelēcīgiem smilškrāsas matiem, zilā uzvalkā. Viņš paraudzījās visapkārt, pamanīja Keitu, pamāja ar roku un uzsauca:

— Sveiki! Vai šī ir Lendriju ferma?

Keits gāja vien uz priekšu, un atbraucējs steidzās viņam pretī. Tad svešais ierunājās:

— Esi gan iepleties, dēls. Bet es te visu nopirkšu, visu pievākšu, un jums, dienderiem, vajadzēs tik vien, kā izbrīvēt maniem lopiem ganības.

Keits pienāca klāt. — Nekā nebij, Čārlij. Te ir Ohaio. Te vis tādu valodu nerunā.

— Vai manu, un es iedomājos, ka te ir Kanzasa. Kā tev, sasodīts, te klājas?

Viņi sarokojās, aši apskāvās, tad uzsita viens otram pa plecu.

Čārlijs Edeirs no Vašingtonas, no Nacionālās drošības padomes, bija ilgi bijis Keita Lendrija tiešais priekšnieks un ari labs draugs. Keits nevarēja izprast, kālab tas šeit uzgadījies, un minēja, ka droši vien vēl parakstāmi kaut kādi administratīvi papīri, bet varbūt tā vienkārši ir fiziska pārbaude, lai redzētu, ka Keits patiesi atrodas pēc adreses, kādu uzdevis, lai paskatītos, kā viņš dzīvo. Tomēr kaut kā neskaidri nojauta, ka tā vis nebūs.

Čārlijs Edeirs jautāja: — Nu kā tev klājas, Keit?

— Klājās labi līdz pat pēdējām divām minūtēm. Kas noticis?

— Es tāpat vien atbraucu tevi apskatīt.

— Hi.

Čārlijs paraudzījās visapkārt. — Te tu esi dzimis?

— Jā.

— Un šī bija laba vieta, kur puikam uzaugt?

— Laba gan.

— Vai jums te cikloni arī uznāk?

— Vismaz reizi nedēļā. Tu nupat vienu nokavēji. Bet Šopēcpusdicn paredzēts tornado, ja būsi vēl te.

Edcirs pasmaidīja un apvaicājās: — Esi tatad nolēmis te apmesties?

— Jā.

— Cik šitāds īpašums ir naudā vērts?

— Nezinu... četrsimt akru, dzīvojamā māja, saimniecības ēkas, šāda tāda iedzīve. Varbūt savus četrsimt tūkstošus.

— Tu nejoko? Nav slikti. Bet, piemēram, Virdžīnijā šitādas kungu fermas velk līdz miljonam.

Keits lāgā neticēja, ka Čārlijs Edeirs mērojis ceļu līdz Spenseras apgabalam tāpēc vien, lai apjautātos par zemes cenām. Tāpēc viņš noprasīja: — Vai tu tikko atlidoji?

— Jā. Atlidoju ar agro rīta lidmašīnu uz Kolumbusu un tur noīrēju mašīnu. Patīkams brauciens. Un tevi atradu pavisam viegli. Policijā man uzreiz pateica.

— Pilsētiņa tiešām pavisam maza.

— To es jau pamanīju, — Čārlijs apstiprināja. — Cik tu labi iededzis. Un vājāks arī kļuvis.

— Tādā fermā ir daudz āra darbu.

— Droši vien. — Edeirs izstaipījās. — Paklau, vai varam mazliet izstaigāties? Garš lidojums un tagad garš brauciens.

— Protams. Es tevi izvadāšu un visu izrādīšu.

Viņi apstaigāja pagalmu un fermas tuvāko apkārtni, un Čārlijs izlikās par visu dzīvi interesējamies, bet Keits savukārt izlikās visu ar lielu interesi izrādām. Čārlijs jautāja: — Un tas viss pieder tev?

— Nē, tas pieder maniem vecākiem.

— Vai tu to mantosi?

— Man ir brālis un māsa, šinī valstī nav pirmdzimtā tiesību, tāpēc mums kādreiz vajadzēs par to mantojumu vienoties.

— Citiem vārdiem sakot — ja tu gribētu fermu apsaimniekot, tev pārējiem mantiniekiem vajadzētu izmaksāt viņu daļu?

— Tā dažkārt notiek. Vismaz agrāk notika. Tagad mantinieki kopīgi pārdod īpašumu kādam lielam koncernam, sagrābj naudu un laižas projām.

— Cik žēl. Tā ģimeņu fermas iznīkst. Līdz ar zemes nodokli.

— Fermām zemes nodokļa nav, ja īpašumu apsaimnieko ģimene.

— Tiešām? Tad taču tie āmurgalvas Kongresā kaut ko labu ari ir izdomājuši.

— Jā, bet tas ir īss sarakstiņš.

Viņi iegāja kukurūzas tīrumā un devās uz priekšu pa sējumu rindu starpu.

— Tad redzi, no kurienes nāk manas brokastu pārslas, — Čārlijs sacīja.

— Tikai tad, ja tu esi govs. Šī ir rupjā kukurūza, ko dēvē par lauka kukurūzu. To izbaro lopiem, kas no tās kļūst trekni un pārvēršas par hamburgeriem.

— Tu gribi sacīt, ka šito es vispār nevaru ēst?

— Cilvēki ēd saldo kukurūzu. To zemnieki sēj nelielā daudzumā, un to ievāc ar rokām, parasti augustā.

— Tā es vēl šo to iemācīšos. Šis viss ir tavs sējums?

— Nē, Čārlij, tas ir iesēts maijā. Es te ierados augustā. Tādā īsā brīdī tik gara kukurūza nudien nespēj izaugt.

— Nupat es vairs nesaprotu. Tad tā nemaz nepieder tev?

— Zeme pieder man. Tā ir izrentēta.

— Sapratu. Un kā šie tev maksā renti — naudā vai graudā?

— Naudā. — Keits bija aizvedis viesi līdz senajam indiāņu kapukalnam. Viņi uzkāpa tajā.

Čārlijs pārlaida skatienu lauku plašumiem. — Šī ir tā zeme, kas ielīksmo sirdi. Tā, kuru aizstāvam no mūžiem mūžos.

— No jūras līdz otrai mirdzošai jūrai.

— Vai tu ilgojies pēc sava darba?

— Nē.

Čārlijs izvilka no kabatas cigarešu paciņu. — Vai es šeit drīkstu uzsmēķēt?

— Kālab ne?

Dūmus gaisā izpūzdams, Čārlijs pamāja uz citiem laukiem tālumā. — Un kas tie ir par sējumiem?

— Sojas pupas.

— Vai no tām taisa sojas mērci?

— Jā. Netālu no šejienes japāņiem ir fabrika.

— Vai tu gribi sacīt, ka japāņi ieperinājušies šeit?

— Kālab ne? Viņi taču nevar kuģos aizvest uz Japānu miljoniem akru Amerikas aramzemes.

Čārlijs, mirkli padomājis, noteica. — Tas ir... baigi.

— Neļaujies ksenofobijai.

— Tā, nu beidzot kaut kas par lietu. — Vēl viņš pāris dūmu ievilka klusēdams, tad sacīja: — Keit, viņi grib, lai tu nāc atpakaļ.

To Keits jau bija zinājis. — Aizmirsti, ko nupat teici.

— Viņi mani atsūtīja šurp, lai aizvestu tevi atpakaļ.

— Viņi man sacīja, lai vācos. Brauc vien atpakaļ un saki, ka esmu izgaisis.

— Nepadari man dzīvi smagu, Keit. Es kūlos šurp pa briesmīgām gaisa bedrēm. Man ir piekodināts bez tevis atpakaļ nerādīties.

— Čārlij, saproti, ka tā nevar — viendien pateikt, ka tu neesi vajadzīgs, bet nākamajā dienā pārdomāt citādi.

— Viņi, protams, var sacīt, kas ienāk prātā. Bet viņi arī grib atvainoties par visām neērtībām, ko ar savu gājienu tev sagādājuši. Viņi esot rīkojušies pārsteidzīgi, pietiekami neapsverot situāciju, kāda veidojas Austrumos. Tu taču zini, par ko es runāju. Vai pieņemsi viņu atvainošanos?

— Protams. Ardievu. Cikos paceļas tava lidmašīna?

— Viņi piedāvā neformālu līgumu uz pieciem gadiem. Tad tev būs pilna trīsdesmit gadu izdiena un līdz ar to pilna pensija.

— Nē.

— Un paaugstinājums. Militārs paaugstinājums. Ģenerālis ar vienu zvaigznīti. Kā tev tas izklausās, pulkvedi?

— Tu neesi izvēlējies pareizo laiku.

— Tas ir postenis Baltā nama ietvaros. Tu būsi otrais pēc Aleksandra Ileiga. Viņš, kā zini, grib kļūt par prezidentu, bet darbam, ko tev piedāvā, ir tik augsts potenciāls, ka tu tikpat labi vari kandidēt uz prezidenta amatu kā Ileigs, tevi uzņems tikpat labprāt, nācija ir nobriedusi atkal reiz pieņemt par prezidentu ģenerāli. Man gadījās izlasīt kādu slepenu aptauju. Padomā par to.

— Okci. Ļauj man vienu sekundi padomāt. Nē.

— Ikviens cilvēks vēlas kļūt par prezidentu.

— Bet es gribu būt fermeris.

— Tas ir lieliski. Vēlētājiem tas patiks. Liela auguma, izskatīgs, godīgs zemes kopējs. Vai stāstu par Cincinatu tu zini?

— To es tev reiz pastāstīju.

— Pareizi. Redzi, ka tēvijai atkal tevis vajag. Laiks ir klāt: tērpies bruņās, beidz šķūrēt mēslus.

īstas skaidrības Keitam par šo metaforu nebija. Viņš atbildēja: — Vai zini, ja es kļūtu par prezidentu, mans pirmais darbs būtu atlaist tevi.

— Cik sīkmanīgi, Keit. Nav valstsvīra cienīgi tā runāt.

— Beidz ar mani ākstīties, Čārlij. Tu kļūsti apnicīgs.

— Es nepavisam ar tevi neākstos. Labi, nedomā par prezidentu. Pēc tam, kad būtu nostrādājis tos gadiņus Baltajā namā, tu varētu atgriezties šeit un balotēties Kongresam vai dzīvot Vašingtonā. Abas izvēles būtu brīnišķīgas. Tādā veidā tu varētu darīt labu savai zemei un savas dzimtās puses sabiedrībai. — Edeirs nomina un izberzēja cigaretes izdeguli. — Ejam tālāk.

Un atkal viņi staigāja pa kukurūzas rindu starpām. Edeirs sacīja:

— Raugi, Keit, prezidents ieņēmis galvā, ka gribētu tevi savā komandā. Tik daudz tu viņam tomēr esi parādā kā personisku atbildi. Ar to tu nedrīksti nerēķināties. Pat ja tu negribi to darbu pieņemt, tev tomēr personiski viņam jāpasaka, lai vācas ratā.

— Viņš mani padzina ratā rakstveidā.

— To taču neizdarīja viņš.

— Vienalga, kas to izdarīja, tam nav nekādas nozīmes. Ja kāds par to iekūlies ziepēs, nav mana bēda. Un tu it labi saproti, ka man ir taisnība.

— Ir bīstami apzināties savu taisnību tad, kad valdībai nav taisnība.

Keits spēji apstājās. — Vai tas būtu drauds?

— Nē, draugs, tikai labs padoms.

Viņi bija atgriezušies no pastaigas. Čārlijs vaicāja:

— Vai nākamgad ap šo laiku tev te vēl patiks?

— Ja nepatiks, pārcelšos uz citurieni.

— Redzi, Keit, var jau būt, ka tu varētu te iejusties zemkopja ādā, varbūt pat justos laimīgs, turpinātu skaisties par to, ko tie brāļi tev nodarījuši pāri. Bet tagad, kad esmu tev atvedis viņu godprātīgu atvainošanos un piedāvājumu, tev pašam nebūs mierīgs prāts. Es nu reiz esmu ielauzies tavā rāmajā pensionāra dzīvē, un tev gribot negribot jārēķinās ar jauno situāciju.

— £/jau ir jaunā situācija. Tā, kas palika tur, ir vecā situācija. Es, zini, patiešām biju apskaities, bet nu vairs neesmu. Jūs, mīlīši, izdarījāt man pakalpojumu. Un jūs nevarat mani piespiest atgriezties uz turieni, tāpēc beidz kult tukšus salmus.

— Labi... neaizmirsti, ka tu vēl aizvien esi armijas dienestā. Gadus piecpadsmit tu neesi uzvilcis mugurā formas tērpu, taču vēl joprojām esi rezerves pulkvedis, un prezidents ir virspavēlnieks.

— Par to runā ar manu advokātu.

— Prezidentam ir tiesības tevi laiku pa laikam izsaukt, lai pārskatītu tavu demobilizēšanas jautājumu vai ko tamlīdzīgu. Un nu tas laiks ir pienācis.

— Nemēģini tādus numurus ar mani.

— Nu tad ļauj man izmēģināt mazliet citādi, lai es varētu paglābt savu ādu. Atbrauc man līdzi uz Vašingtonu un pasaki pats ar savu muti, ka Edeirs darīja visu, kas vien bija viņa spēkos, bet tu ieradies personiski šiem pateikt, lai atšujas no tevis. Tu man esi šo to parādā, un, lai parāds būtu nodzēsts, es lūdzu tevi vienīgi atbraukt man līdzi. Mana āda tad ir glābta, un tu pats vari sacīt, ko vien gribi. Nu — ko teiksi? Tā taču būs godīgi, vai ne?

— Es... es nevaru tev braukt līdzi.

— Tev ir pienākums pret mani, Keit. Es esmu atbraucis, lai tevi savāktu. Ne lai lūgtu, draudētu vai pielabinātos, bet lai aizvestu tevi sev līdzi.

— Čārlij, paklausies...

— Bukareste. Nerunājot par tām ķēpām Damaskā.

— Klausies, Čārlij... ir kāda sieviete...

— Vienmēr ir kāda sieviete. Tāpēc jau tu Damaskā panāci, ka mums abiem gandrīz nocirta galvu.

— Tā sieviete ir šeit...

— Šeit? Svētais Jēzu... tu taču šeit vēl neesi ne pilnus divus mēnešus.

— No seniem laikiem. Zini — no vidusskolas, no koledžas. Iespējams, ka esmu kādā sentimenta uzplūdā ari tev par viņu ieminējies.

— Ak... jā. Jā, esi gan. Saprotu. — Mirkli minstinājies, viņš noprasīja: — Vīrs?

Keits palocīja galvu.

— Šai lietā mēs tev nevaram palīdzēt. — Viņš piemiedza aci. — Bet kaut ko mēs varētu izgudrot.

— Paldies, bet viss jau ir izgudrots.

Viņi iegriezās atpakaļ pagalmā, un Čārlijs apsēdās uz mazā dārza traktoriņa. — Vai, uz šitā daikta sēdēdams, es drīkstu uzpīpēt?

— Tas jau ir tikai traktors. Neaizlidos.

— Labi. — Viņš aizkūpināja otru cigareti un šķita iegrimstam pārdomās. Tad sacīja: — Es neredzu nekādus sarežģījumus.

— Viņa ir precējusies. Kā gan izskatīsies, ja prezidenta padomnieks dzīvos ar precētu sievieti?

— Mēs viņai panāktu šķiršanos.

— Paietu gadi.

— Mēs varētu paraustīt dažas aukliņas.

— Nē, to jūs nevarētu vis. Jūs vispār tur nevarat iesākt itin neko, lai cik ļoti jūs to gribētu. Tu domā, ka jūs varētu, bet nevarat. Pastāv likumi, kas nosaka, ko var un ko ne.

— Tev taisnība. Vai tu esi nodomājis jau tūliņ pat sākt dzīvot ar viņu kopā?

— Jā. Tūliņ pat.

— Nu tad mēs viņai iekārtosim atsevišķu dzīvokli

Vašingtonā. Kāpēc gan mēs to lietu tik vareni uzpūšam?

— Čārlij, tas nav gluži tas, par ko mēs abi ar viņu esam sapņojuši. Miera saglabāšanai uz planētas es neesmu tik nozīmīgs. Gan pasaule it labi izdzīvos bez maniem padomiem. Briesmas ir novērstas. Es savu pienākumu esmu izpildījis. Pašreiz man visnozīmīgākā ir mana dzīve.

— Tas ir labi. Līdz šim nekad tā nebija, bet es

tevi saprotu. Taču tev var būt gan sava dzīve, gan karjera.

Tā tak visu laiku ir bijis.

— Tā karjera nav apvienojama ar dzīvi.

— Šoreiz vairs tāda ārprāta nebūs. Darba stundas, protams, ir garas. Un šad tad tev būtu arī kaut kur jāaizlido, bet nekad tev vairs nevajadzētu līst aiz dzelzs priekškara. Tas ir norauts.

— Jā, ap to laiku es biju tur.

— Kā tad. — Čārlijs papētīja traktoriņu. — Tu māki šitādu vadīt?

— Kā gan citādi es būtu šo dabūjis ārā no šķūņa?

— Es visu laiku domāju, ka šitie rīki ir daudz lielāki.

— Tas ir dārza traktoriņš, izmantojams tikai sīkiem piemājas darbiem.

— Tu nenerrojies? Un kur ir lielais?

— To tēvs pārdeva, — Keits atteica. — Tad nu paldies, ka piebrauci. Pasveicini visus. Cikos tev lidmašīna?

Čārlijs paskatījās rokaspulkstenī. — No Toledo divos piecpadsmit. Cik laika man vajag, lai no šejienes aizbrauktu līdz Toledo lidostai?

— Apmēram stundu vai mazliet vairāk, ja gadās grūtības ar blīvu satiksmi. Ja gribi būt īsti drošs, tad tev būtu jābrauc tūliņ.

— Nē. Man vēl atliek brītiņš iedzert kādu malku alus.

— Tad iesim iekšā.

Čārlijs piecēlās no traktora, viņi devās uz māju un pa virtuves durvīm iegāja iekšā. Keits sacīja. — Man alus pašreiz mājās nav. Izbeidzies.

— Tikpat jau vēl par agru pumpēt iekšā alu. Man vienkārši slāpst.

— Par to es nešaubos. Pēdējā pusstundā tu esi izpūtis pamatīgu daudzumu tvaika. — Keits atdarīja ledusskapi un izcēla ūdenskrūzi. Viņš piepildīja divas glāzes. — Tas ir tīrs, īsts avota ūdens.

Čārlijs izdzēra pusglāzes vienā paņēmienā. — Labs gan.

— Te zem augsnes atrodas kaļķakmens slāņi. Aizvēstures laikos te bijusi jūra. Saproti, biljonos gadu visādi sīki jūras dzīvnieciņi nogulsnējušies un pārvērtušies kaļķakmens slānī.

Čārlijs aizdomīgi pavērās glāzē. — Vai tā ir taisnība?

— Sākšu to pildīt pudelēs. Pārdošu glaunajiem kundziņiem Vašingtonā.

— Ļoti laba ideja. Apsēdīsimies uz brītiņu. — Viņi apsēdās pie lielā virtuves galda, un Čārlijs klusēja, kas Keitam nepatika. Tad Čārlijs jautāja: — Vai biji nolēmis apmesties šeit ar viņu uz dzīvi?

— Nē.

— Uz kurieni tu plānoji doties?

Keitam nepatika abos pēdējos teikumos lietotais pagātnes laiks.

Viņš atbildēja: — Es vēl nezinu, kurp mēs dosimies.

— Tev vajadzētu mums to paziņot. To prasa likums.

— Es noteikti jums paziņošu, lai varat man atsūtīt čekus.

Čārlijs izklaidīgi pamāja ar galvu. Tad ierunājās:

— Vai zini, ka, šurp braucot, es piedzīvoju kaut ko diezgan jocīgu.

Keits neatbildēja.

Čārlijs turpināja: — Kad iegriezos policijas iecirknī, tas seržants, kas sēdēja dežūristabā pie galda... liekas, viņu sauc Blciks... Es apjautājos, vai viņš zina, kur tu dzīvo, un viņš uzreiz sametās pavisam ērmots. Sāka mani iztaujāt. Saproti, es domāju, ka uzdot jautājumus ir manā ziņā, vai ne? Bet viņš grib zināt, kāda man darīšana pie tevis. Vai tu tādu stulbību saproti? Man pēkšņi likās, ka atkal atrodos Austrumvācijā vai kādā citā līdzīgā vietā. Vai drīkstu šeit smēķēt?

— Protams.

Čārlijs aizkūpināja cigareti un iepurināja pelnus savā glāzē. — Es sāku prātot. Galu galā esmu spiegs. Vismaz biju. Pareizi, vai ne? Tāpēc sāku domāt, ka tevi šeit kāds tramda vai apgrūtina, un policija tevi stingri sargā. Bet varbūt tu pats esi kontaktējies ar šiem, stādījies priekšā kā izbijis izlūks un lūdzis, lai tev paziņo par katru, kas pēc tevis taujā. Piemēram, kāds, kas uzdodas par Igoru un runā ar krievisku akcentu. Bet tas nekādi nerīmējās, un, kad es ierados šeit, tu izskatījies pārsteigts, tātad sapratu, ka neviens nav tev zvanījis un tevi brīdinājis.

— Čārlij, tu tanī darbā esi sabijis par ilgu.

— Zinu. Tā es arī nospriedu. Bet tad izeju ārā, un viens cits policists man iznāk līdzi pie mašīnas. Tāds brangi pasmags tips, saka, ka šis esot policijas priekšnieks. Uzvārdā Beksters. Šis man noprasa, kas man Lendriju fermā esot darāms. Es, zināms, esmu pārāk gudrs, lai palūgtu šo atšūtics. Nu jau sāku domāt, ka tev atgadījies kāds likumpārkāpums, domāju šo pazondēt. Ātri nozibinu šim gar acīm savu oficiālo personas apliecību un saku, ka man valdības darīšanas, oficiālas.

— Tev, Čārlij, gan arī tiešām būtu laiks iemācīties rūpēties pašam par savām darīšanām.

— Nē, to es neiemācīšos. Taču nu esmu par tevi noraizējies. Man nu patiesi sāk likties, ka šitie čaļi ir pārlieku ērmoti. Saproti, kā tādā B pakāpē, kad mazā pilsētiņā ielauzušies naidnieki. Vai atceries to vienu pilsēteli? Tā nu šitais tips Beksters kļūst pielaidīgāks un apprasās, vai šis nevarot ko līdzēt. Saku, ka varbūt varētu gan. Atklāju viņam, ka misters Lendrijs aizgājis pensijā no darba ASV Savvaļas dzīvnieku un zivju aprūpes dienestā. — Čārlijs un Keits abi pasmīnēja par veco joku. — Tomēr misters Lendrijs iesniedzis lūgumu, ka vēlas nepilnu slodzi strādāt ASV Savvaļas dzīvnieku un zivju aprūpes dienesta vietējā nodaļā, un es šeit esmu ieradies, lai pārbaudītu, vai viņa morālā stāja atbilst mūsu prasībām un vai viņš ir cienījams sabiedrības loceklis. To es diezgan veicīgi sakombinēju, vai ne?

— Cik briesmīgi gan cilvēks var zaudēt formu! Vai tā tev kādreiz tika mācīts?

— Nepiesicnics nu. Es āra darbos neesmu strādājis jau gadus piecpadsmit un man pašam par to žēl. Lai nu bija kā būdams, policijas priekšnieks Beksters mani informēja, ka misteram Lendrijam iznākušas vairākas sadursmes ar likumu — turpat pretī pāri ielai parkā ālēšanās dzērumā, neatļauta ielaušanās skolas teritorijā. Traucējis policijas darbiniekus pienākumu izpildē oficiālā mašīnu stāvvietā, nepiedienīgi draudēts... kas vēl? Tas laikam arī bija viss. Viņš vēl piebilda, ka esot ar tevi runājis par tavu antisabiedrisko uzvedību, bet tu esot atbildējis ar rupjībām. Viņš ieteica tevi darbā neņemt. Viņš vēl pieminēja, ka painteresēšoties, vai tu maz esot cienīgs saņemt valdības pensiju. Liekas, ka tu viņam nepatīc.

— Mēs skolā bijām sāncenši.

— Tiešām? Un vēl kas. Viņš teicās, ka esot gribējis noskaidrot, kur tu ņēmis to valdības mašīnas numuru, bet Satiksmes līdzekļu inspekcijā tava vārda vispār neesot bijis. Tai brīdī manī modās interese par misteru Beksteru. — Viņš iemeta cigaretes smēķgalu glāzē. — Kas te īsti notiek, Keit? Par to sāncensi vidusskolā tu man jau teici.

— Jā, nu tad, gudro zēniņ, chcrchcz la femme.

— Ak tā.

— Es paņemšu vienu no tavām cigaretēm.

— Lūdzu. — Čārlijs pasniedza viņam paciņu un šķiltavas un jautāja: — Klausies, tu taču neteiksi, ka pieguli policijas priekšnieka meitu?

Keits aizkūpināja cigareti un ievilka dūmu. — Nē. Viņa sievu.

— Kā tad. 7T7sieviete. Un es nudien iedomājos, ka tu brauc uz šejieni mierīgi padzīvot.

— Vai es tev neteicu, ka tas ir stāvoklis, kas izveidojās jau pirms gadu desmitiem?

— Teici, teici. Tas ir tik ļoti romantiski. Vai tu esi galīgi jēgu zaudējis?

— Droši vien.

— Nūjā, šo situāciju varētu integrēt ekvācijā.

— Runā angliski!

— Jā jau, jā. Tu kopā ar viņu bēgsi no šejienes projām?

— Tāds plāns man ir.

— Kad?

— Sestdienas rītā.

— Vai pagaidīt nevari?

— Nē. Te metas par karstu.

— Par to es nebrīnos. Tad tāpēc tu glabā to stroķi zem krekla.

Keits neatbildēja.

Čārlijs jautāja: — Vai laulātais draugs to zina?

— Nē. Ja zinātu, tad pār šo māju būtu lijuši dzīva uguns jau tad, kad tu piebrauci. — Labākai saprašanai Keits paskaidroja: — Beksters zina, ka viņa sievai ar mani savulaik bija ļoti ciešas attiecības. Viņam tas nepatīk. Viņš noteica termiņu līdz rītdienai, kad man esot jāatstāj pilsēta.

— Vai tu viņu piebeigsi?

— Nē. Es apsolīju viņai, ka to nedarīšu. Viņiem ir divi bērni. Koledžā.

— Nu, tie jau tētiņu izbaudījušies diezgan. Paliks labas atmiņas, būs dzīvības apdrošinājuma atmaksa skolas naudai.

— Čārlij, nedzen muļķīgus jokus par slepkavošanu, tādus esmu atklausījies gana.

— Citādi nevar. Nav iespējams pieminēt nogalināšanu un par to nepajokot, citādi iznāk pārāk riebīgi. Un vai tev pašam dzīve nekļūtu vieglāka, ja šitais tips izdarītu pašnāvību vai aizietu bojā nelaimes gadījumā? Man viņš nemaz nepatika.

— Viņš neietilpst mums atļautās nogalināšanas kategorijā.

— Vai viņš ir tev draudējis ar fizisku izrēķināšanos?

— Apmēram.

— Redzi nu. Piektais paragrāfs nogalināšanas licencē.

— Pirmais bauslis. Vecajā derībā.

— Piespiedi mani pie sienas. Dari, kas tev darāms. Bet tiešām — tu nemaz nejustos slikti, ja pārceltos uz Vašingtonu. Viņai galvaspilsētā patiktu.

— Tikai ne veselus piecus gadus tur nodzīvot. Viņa, Čārlij, ir meitene no laukiem.

— Man gribētos ar viņu iepazīties.

— Gan jau pagūsi. — Keits nospieda cigareti.

— Tu lidosi kopā ar mani pulksten divos piecpadsmit. To taču tu zini, vai ne?

— Tā man pirmā dzirdēšana.

— No tā nav iespējams izvairīties, Keit. Manis labad. Nevis tāpēc, ka tu būtu man parādā pakalpojumu, bet tāpēc, lai es būtu tev parādā pakalpojumu.

— Man gan labāk patiktu mēslus istabā nekrāt.

— Tu atlidosi man līdzi uz Vašingtonu, lai izglābtu manu ādu. Es gluži vienkārši nedrīkstu atgriezties tur un paziņot aizsardzības ministram, ka nespēju tevi pierunāt tikties ar viņu un ar prezidentu. Jēziņ... skaidrāk par skaidru, ka nākamie pieci gadi man tad būs jāpavada Islandē, skaitot radaru zibšņus. Mana sieva pa to laiku noteikti aizlaistos ar kādu tev līdzīgu tipu.

— Izbeidz, — Keits, mirkli klusējis, uzsauca. — Uz mūsu abu uzticību viens otram viņi paļaujas vairāk nekā uz mūsu uzticību valdībai, tā tak laikam ir?

— Tas ir vienīgais, kam mūsdienās vispār var uzticēties.

— Vai tu nejūti, ka tiec izmantots?

— Protams, ka jūtu. Izmantots, nepietiekami atalgots, nenovērtēts un nevajadzīgs. Tev taisnība, un mēs... Kā skanēja tas teiciens? "Briesmas pārvarētas, ļaunums novērsts, veterāni pamesti novārtā, zaldāti izklīdināti..."

— Redzi nu.

— Bet kas par to? Ja šie turpina spēli, spēlēsim mēs ari. — Viņš cieši pavērās Keitā. — Vai zini, draudziņ, es lāgiem jūtos kā futbolists komandā, kas nupat izcīnījusi slavenu uzvaru. Otra komanda aizgājusi uz mājām, tribīnes tukšas, bet mēs pa tumsu dzenājam bumbu, kaut arī pretinieka nav. — Viņš apklusa un piesēdās, un Keits redzēja, ka Čārlijs Edeirs pārdzīvo savu personisko sirdsapziņas krīzīti. Tomēr tā īsti ar Čārliju nekad nevarēja zināt.

Čārlijs pacēla galvu. — Sanāksme ir rītrītā.

Keits sacīja: — Es īstenībā biju ieplānojis sestdien ar to pašu lidmašīnu divos piecpadsmit lidot uz Vašingtonu. Vai sanāksmi nevarētu pārcelt uz pirmdienu?

Čārlijs uzskaņoja savu šķietami oficiālo balsi un atbildēja: — Labo cilvēk, jums paredzēta tikšanās ar aizsardzības ministru rīt pusdivpadsmitos priekšpusdienā Kabinetistabā, pēc tam jūs dosieties uz Ovālo kabinetu, kur precīzi pulksten vienpadsmitos un piecdesmit minūtēs jums roku spiedīs Savienoto Valstu prezidents. Un, lai cik labprāt abi šie kungi, jums izpatikdami, pārceltu satikšanos uz pirmdienu, tomēr pastāv iespēja, ka pirmdien tiem paredzētas dažas citas tikšanās.

— Vai nebūtu bijis laipnāk par paredzēto tikšanos paziņot maķenīt agrāk, jo privātam pilsonim tomēr ir dažādas konstitūcijā paredzētas tiesības uz savu laika sadali, un nebūtu lietderīgi tās neievērot...

— Pietiks, Keit. Tu neesi par mata tiesu vairāk privāts pilsonis kā es. Un tu gauži labi zini, kā šīs lietas notiek. Reiz seram Patrikam Spensam jau tā atgadījās.

— Kam?

— Tas ir tāds tipiņš no vienas skotu balādes. Es, raugi, esmu cēlies no skotiem, un šo vietiņu te sauc par Spenservilu. Tāpēc man tā iekrita prātā.

— Kas iekrita prātā?

— Tā skotu balāde. — Un viņš sāka deklamēt: — "Sēž karalis Damferingdaunā un vīnu kā asinis sarkanu dzer. Ak, kur jūras braucēju atrast tik drošu un stipru, kam kuģi manu caur vētrām un bangotnēm vest..." Tā runā prezidents. "Kājās tad ceļas kāds bruņinieks pavecs, pie labā sāna kas karalim sēdējis bija." Tas ir aizsardzības ministrs. "Un runāt sāk: No jūrnieku vidus sers Patriks Spenss pats drošākais, stiprākais ir, kam uzticēt kuģi." Runa ir par tevi. "Un karalis vēstuli rakstīt pavēl, tai likuma spēku piešķir ar parakstu savu un liek to novest seram Patrikam Spensam, kas gar krastmalu dīkā staigā." Tas ir, kad es ierodos ar vēstīm. "Sers Patriks, kā pirmējo rindu lasa, tā iesmejas skaļi, bet, tikko otru lasīt sāk, tā gaišā diena tam acīs melna tumst..." Tas atkal esi tu.

— Paldies, Čārlij.

— "Ak vai, kas dara tik gauži man, kas tādu ļaunumu uzvelt man grib, ka jūrā tik negantā laikā doties? Steidziet nu, steidziet, jūrnieki mani, kuģi jel posiet, mēs buras pacelsim rītausmā..." precīzāk: divos piecpadsmit pēcpusdienā. "Un dosimies pretī vētrām visbargām, kas mūsu dzīvības izdzēst kāro..." Tā, Keit, tās lietiņas notiek, — Čārlijs pievērsās Keitam. — Tā tās notiek kopš laika gala. Karaļi sēž un ne sūda nedara, iekampj pa vīna malkam, tad šiem iešaujas prātā kāda stulba ideja, un uzreiz ir klāt kāds sūdabrālis, kas ņemas apgalvot, ka tā tik nu esot doma. Un viņš tad sūta mani, lai es to īstenoju dzīvē. — Viņš paskatījās rokaspulkstenī. — Steidziet, nu steidziet, mister Lendrij!

— Kas galā notika ar seru Patriku Spcnseru, ja drīkstu jautāt?

— Viņš vētrā noslīka. — Čārlijs piecēlās. — Okei, tu vari braukt tāds, kāds esi, tikai bez pistoles. Bet somā, lūdzu, tomēr ieliec kādu uzvalku. Ar Cincināta versiju nav jāpārspīlē, kad ejam uz pieņemšanu Rietumu spārnā.

— Visvēlākais rītvakar man jābūt atpakaļ.

— To tu esi pareizi sapratis. Paklau, ja tu ar savu dāmu sestdien būsi Vašingtonā, mēs ar Katerīnu aizvedīsim jūs pusdienās. Uz Tēvoča Sema rēķina. Man ļoti gribas ar viņu iepazīties.

— Es to darbu nepieņemšu.

— Aplam. Tu šiem pateiksi, ka tev nepieciešama nedēļas nogale, lai pārdomātu. Ka tev jāaprunājas ar savu saderēto. Norunāts?

— Kālab vēl tāda noņemšanās?

— Varbūt tu esi parādā viņai, kāds īsti viņai vārds?

— Annija.

— Jā, varbūt tev patiesi jāaprunājas ar Anniju. Izvadāsim viņu pa Vašingtonu, izrādīsim viņai vissmalkākās vietas, pārrunāsim ar viņu par visu. Katcrīnai tas ļoti labi padodas.

— Annija ir vienkārša meitene no laukiem, šī nav tāda

dzīve, kas...

— Sievietēm patīk pilsētas. Iepirkšanās, labi restorāni, atkal iepirkšanās. Kur jūs apmetīsieties?

— Nezinu.

— Es jums piereģistrēšu numuru "Četros gadalaikos". Džordžtauna viņai patiks. Tā ir līdzīga Spenservilas iekšpilsētai. Tu varēsi viņai izrādīt visas savas vecās, iemīļotās vietas. No Čcdvika gan turies tālāk. Tur vēl rēgojas Linda, negribētos, lai iznāk tracis. Ceru uz jauku nedēļas nogali. Un nu laižamies!

— Tu esi sūdagabals.

— Es zinu.

Ceļā uz lidostu Keits sacīja: — Kad viņi mani palūdza aiziet, tu neiestājies par mani, Čārlij.

Čārlijs, neatlaidis stūri, aizkūpināja cigareti. — Es negribēju. Tu biji iztukšojies un izdedzis, draudziņ, tu gribēji tikt projām. Un tu pats to zini. Kāpēc man būtu vajadzējis kaut ko darīt, lai tu vēl ilgāk justos nelaimīgs?

— Un kāpēc tu domā, ka tagad jūtos mazāk iztukšots un izdedzis?

— Nezinu. To izdomāja viņi, cerēdami, ka tevi vēl saglabājusies kāda daļa enerģijas. Zini, tas ir tikpat kā ar sodrējiem. Izlaižot tos caur speciālu degli, iespējams vēlreiz uzkurināt karstumu.

— Interesanta līdzība. Un kas notiek ar sodrējiem?

— Tic pārvēršas tvaikā un izgaist.

Divdesmit trešā nodala

Keits aizveda Čarliju uz Toledo lidostu, un viņi iesēdās lidmašīnā, dažas minūtes pirms tā pacēlās gaisā.

Viņiem bija pirmās klases biļetes, un Keits jautāja Čārlijam:

— Vai Nacionālajā lidostā mani sagaidīs ar divdesmit vienu lielgabala zalvi?

— Pilnīgi noteikti. Būs arī sarkanais paklājs.

— Un pūtējorķestris?

— Viss pilnā komplektā. Baltā nama Ceļojumu birojs darbojas nevainojami.

Keits uzlika austiņas un visu lidojuma laiku pavadīja lasot, lai nebūtu jāklausās Čārlijā Edeirā.

Lidmašīna sāka sēsties Nacionālajā lidostā. Keits un Čārlijs sēdēja lidmašīnas kreisajā pusē, no kuras pavērās labāks skats. Valdības noteiktie ierobežojumi aizliedza lidmašīnām ielidot Nacionālajā lidostā no austrumiem, daļēji tas notika Baltā nama drošības labad, un lidmašīnām, kas tuvojās no ziemeļiem, dienvidiem un rietumiem, bija diezgan smagas problēmas, izraugoties nepieciešamo augstumu, lai izvairītos no debesskrāpjiem Potomakas Virdžīnijas krastā un nepārkāptu trokšņa ierobežojumus Merilendas priekšpilsētās. Tāpēc lidmašīnas, tuvojoties no ziemeļiem, kā šī, lidoja tieši virs Potomakas upes, paverot lidmašīnas pasažieriem krāšņu panorāmu.

Keits, atrazdamies sēdeklī pie loga, noraudzījās lejup uz saules apmirdzēto pilsētu. Viņš varēja aplūkot Džordžtaunu, Votcrgcitu, Mcllu, Linkolna, Vašingtona un Džcfersona pieminekļus un tālumā Kapitoliju. Tas bija patiesi jauks

pārdzīvojums, un viņam nekad neapnika to vērot, it īpaši, ja viņš kādu laiku nebija pilsētā bijis.

Lidmašīnai nosēžoties, Keits juta, ka pilsēta ar īpašu gravitācijas spēku pievelk un satver. Droši vien arī Čārlijs Edcirs bija to paredzējis, izvēlēdamies sēdekļus lidmašīnas kreisajā pusē.

Noteiktajā laikā viņi nosēdās Nacionālajā lidostā. Neatskanēja divdesmit viena lielgabala zalve, nebija sarkanā paklāja un pūtēju orķestra, bet viņus sagaidīja valdības linkolna taunkārs ar šoferi, kas viņus aizveda uz Heicdemsa viesnīcu Sešpadsmitajā ielā, tikai viena kvartāla attālumā no Baltā nama.

Edcirs piedāvājās ieiet līdzi un kādu malku sadzert, taču Keits sacīja: — Vienai dienai tu esi iztērējis pietiekami daudz laipnības.

— Neizgāz jel visas dusmas pār manu galvu.

— Cikos rīt jābūt sanākšanā?

— Es piebraukšu tev pakaļ pulksten pusvienpadsmitos.

— Par agru, ja sākums pusdivpadsmitos.

— Tu taču zini Baltā nama reglamentu. Ierasties pusstundu par agru jau nozīmē, ka esi nokavējis.

— Gaidīšu tevi vienpadsmitos.

— Var iznākt aizkavēšanās satiksmes dēļ. Kaut kas vienmēr var atgadīties ar mašīnu.

— Varam tak arī aiziet kājām. Tā vieta no Šejienes saredzama. Paskaties!

— Nu tad bez ceturkšņa vienpadsmitos.

— Labi. Bet atnes man biļeti atpakaļceļam, citādi es neiešu tev līdzi ne soļa.

— Biļeti aiznesīšu.

— Un pasūti man mašīnu viņā galā — vienalga — no Toledo, Kolumbusas vai Deitonas.

— Būs. Uz redzēšanos rīt.

Keits iegāja pseidovēsturiskā stilā celtajā viesnīcā piereģistrēties. Tā kā numuru bija rezervējis Baltā nama Ceļojumu birojs, pret viņu izturējās ar attiecīgu godbijību. Viņš zināja, ka šī ir pilsēta, kas izstaro un izdveš varu, nevis politiku, kā daudzi domāja, bet gan varu.

Ticis savā istabā, viņš noraudzījās uz Lafajcta laukumu Baltā nama priekšā un uz Kapitolija vareno kupolu aiz Baltā nama. Viņš bija no šejienes projām tikai nepilnus divus mēnešus, tomēr neprātīgā enerģija, kas laukumā mutuļoja, viņam jau krita uz nerviem. Pārāk daudz automobiļu, pārāk daudz signāltauru, pārāk daudz ļaužu, pārāk karsts, pārāk mikls gaiss, visa kā pārāk daudz.

Viņš iedomājās, vai nepiezvanīt Porteriem, taču vēl aizvien pastāvēja iespēja par noklausīšanos, turklāt nebija nekāda pamata tiem zvanīt, tāpat nebija jēgas zvanīt Annijas māsai Terijai, jo piektdienas vakarā viņam paredzēts atgriezties Ohaio; pirms pusnakts viņš būs mājās un sestdienas rītā pulksten desmitos ieradīsies pie Terijas. Vēl viņš iedomājās, ka varbūt vajadzētu piezvanīt kādiem draugiem tepat Vašingtonā, bet atkal nekādas jēgas. Šinī pilsētā valdības ierēdņu aprindās gandrīz visi draugi ir tie paši darbabiedri. Ja dzīvoja savrupmāju priekšpilsētā, tad cilvēkam bija kaimiņi, kas vienlaikus varēja būt arī draugi, bet, dzīvojot pilsētā, kā viņš bija dzīvojis, sabiedriskā dzīve nosedzās ar darba dzīvi. Viņš bija saņēmis dažas vēstules no bijušajiem kolēģiem, bet, ja pats vairs pulkā neesi, tad esi ārpus loka, kaut arī dzīvotu turpat tuvumā.

No istabas bāriņā saliktajām pudelēm viņš iejauca sev dzērienu un noraudzījās pilsētā, kuru nesen kāds bija nosaucis par pēdējo patiesi vareno galvaspilsētu pasaulē. Vai viņš varētu sūkt atkal šeit dzīvot? Vai vēlētos to darīt? Tas viņam nekad nebija nācis prātā, pat būdams pensionēts valdības ierēdnis, viņš to negribētu.

Daudzējādā ziņā viņš bija līdzīgs simtiem tūkstošu vīriešu un sieviešu, militāro un civilo kalpotāju, kuru darba gaitas izbeidzās spēji, aprāvās līdz ar aukstā kara beigām. Šai ziņā viņš līdzinājās arī tiem miljoniem karotāju gan uzvarētāju, gan zaudētāju pusē, kuru pakalpojumi miera laikā vairs nebija vajadzīgi. Bet atšķirībā no Čārlija mazā pantiņa viņš nekad sevi netika pieskaitījis pie izklīdinātajiem un justos pateicīgs, ja tiktu atstāts novārtā.

Viņš noraudzījās lejup maksimumstundas jezgā. Lielais vairums paziņu, nonākuši tādā pašā situācijā kā viņš, neatgriezās mājās vārda tiešajā nozīmē, kā bija atgriezies viņš, bet nolēma, ka omulīgāk būs dzīvot tuvāk tā loka joslai, kur bija aizvadīti visi vai daudzi darba gadi. Viņš turpretī vēlējās saraut visas saites ar pagātni un iedomājās, ka ir to izdarījis. Īstenībā arī biju izdarījis. Tagad viņš nodomāja: es varu pateikt prezidentam nč. Par to taču esmu cīnījies, vai jūs, prezidenta kungs, tiešām to nespējat saprast? Par šādu risinājumu viņš sev uzsmaidīja.

Pusdienas viņš ieturēja istabā un kopā ar šatobriānu un trifelēm pasūtīja pudeli Banti Brunello di Montalcino. Viņš gribēja sev iestāstīt, ka nemaz neesot jutis šādu ēdienu trūkumu, bet tagad saprata, ka bija gan jutis. Ja turpmākā dzīvošana iznāks Spenservilā, vajadzēs iegādāties pāris labu pavārgrāmatu. Porteri varēs taisīt dārzeņu ēdienus, viņš rūpēsies par gaļas maltītēm, un Annija varbūt iemācīsies taisīt dažādas pastētes. Varbūt arī ne. Kāda gan tam nozīme! Galu galā viņam pagaidām nebija ne jausmas, kur īsti viņi apmetīsies uz pastāvīgu dzīvi. Svarīgi bija tas, ka šis īsais Vašingtonā pavadītais brīdis bija skaidri iezīmējis atšķirības starp šejieni un Spenservilu, kaut gan šāda iezīmēšana nemaz nebija vajadzīga; viņam atšķirības tik un tā bija skaidras.

Un tomēr kaut kādā dīvainā, perversā veidā viņš bija ilgojies pēc šīs pilsētas. To nevarēja noliegt. Un Čārlijs Edeirs to zināja, un tāpēc bija viņu atvilcis šurp. Keits turpināja sev iestāstīt, ka Vašingtonā dzīvot negribēs, bet arī Spenservilā nevarēs dzīvot. Tātad viņam jāsameklē kāda neitrāla vietiņa pasaulē, kur viņi abi ar Anniju varēs dzīvot mierā un laimē.

Paēdis pusdienas, viņš izgāja no savas istabas. Lejā palūdza šveicaru, lai sadabū taksometru. Šoferim Keits pateica vienīgi: — Uz Džordžtaunu.

Taksists izmanevrēja mašīnu cauri maksimumstundas satiksmes plānākajam galam, šķērsoja Rokkrīku pie M ielas tilta. Braucot pa M ielu, Džordžtaunas galveno tirdzniecības artēriju, viņš pabrauca garām daudzām ierastām, pazīstamām mīļvietiņām; tās uzbūra atmiņas par gudriem, skaistiem, jauniem cilvēkiem, kas sēdēja bāros vai ielu kafejnīcās un diskutēja par mākslu, literatūru, ceļojumiem, dažkārt arī par sportu. Bet tās bija tikai sīkas pirmsmaltītes uzkodiņas pirms galvenā ēdiengaņģa, proti, pirms politikas un varas.

Keits vēlēja šoferim aizbraukt līdz viņa vecajam mājoklim Viskonsinas avēnijā, tad tālāk pa dažām sānielām, kur dzīvoja vai agrāk bija dzīvojuši vairāki viņa draugi un sievietes, ko viņš bija pazinis. Uz ielām viņš, kā jau bija domājis, tomēr neviena paziņas neieraudzīja.

Viņš pūlējās iztēloties Anniju šajā vidē un konstatēja, ka tā droši vien justos mulsa un apmaldījusies svešajā pasaulē. Viņu varbūt mulsinātu pat tik vienkārša lieta, kā palūgt durvju sargam, lai izsauc taksometru. Protams, viņa drīz vien asimilētos, bet tas nepavisam vēl nenozīmētu, ka viņai lielpilsētas dzīve ļoti patiktu — kaut vai samērā mierīgajās Džordžtaunas ielās. Nē, šeit Annija justos kā ar saknēm no savas vides izrauta un būtu atkarīga no viņa; tas varētu viņai likties kā aizvainojums, un kas lai pasaka, kurp aizvainojuma sajūta spēj novest sievieti.

Viņi, protams, varētu dzīvot nomalē vai pat ārpilsētā un pastāvīgi būt telefona kontaktā. Taču tad viņš iztēlojās, ka piezvanīs tai, piemēram, no Virdžīnijas vai Mcrilcndas ap pulksten astoņiem vakarā, lai pateiktu, ka atrodas sapulcē, kas ilgs vismaz līdz pusnaktij. Gados jaunāki precēti pāri, tiklab Vašingtonā, kā citur, dzīvoja šādā veidā, bet tic vēl vadīja savas dzīves straujos gadus, parasti abi kaut kur strādāja, un viens no viņiem nebija nodzīvojis mūža lielāko daļu laukiem līdzīgā mazpilsētiņā, kur nav vairāk par piecpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju.

Viņa, protams, pielāgotos un varbūt nemaz nesūdzētos, jo viņai tāda daba. Bet tās būtu tik nelīdzenas attiecības, tā būtu tikai viņa pasaule, viņa darbs, viņa draugi, un viņš vairs netīkoja ne pēc tādas pasaules, ne draugiem, ne kolēģiem. Viņš justos nelaimīgs.

Bet varbūt ne. Šī doma viņu urdīja un grauza. Viņš zināja, ka negrib Anniju iejūsmināt ar Vašingtonas tā saukto spožo dzīvi — kokteiļu viesībām, oficiālajām dinejām, nozīmīgiem cilvēkiem un varu. Viņš par tādu dzīvi nejūsmoja un šaubījās, vai arī viņai tāda patiktu. No otras puses, varbūt viens vai divi gadi nemaz nenāktu par ļaunu. Iespējams, ka pa to laiku ari

Spenservilā viss būtu nokārtojies pats no sevis. Viņš tik ilgi mala šo domu apkārt vien, kamēr balsī ieteicās: — Sazin vai tas būtu iespējams.

Šoferis pagrieza galvu un atskatījās. — Jā, mister?

— Nekas. Piebrauciet tieši tepat. — Keits izlasīja kartītē šofera vārdu — Vu Tai Hongs. Viņš pajautāja:

— Vai jums Vašingtonā patīk?

Šoferis, ilgas prakses mācīts un atbilstoši savai vjetnamieša iedzimtajai laipnībai, atbildēja: — Jā. Ļoti laba pilsēta.

Līdzīgi saviem daudzajiem tautiešiem, kas dzīvoja un strādāja tās zemes galvaspilsētā, kas bija centusies palīdzēt viņa tautai un bija šai mēģinājumā cietusi neveiksmi, šis cilvēks droši vien bija pārdzīvojis daudz smaguma. Keits, protams, nezināja, cik lielā mērā, bet Vu lai Honga dzīvesstāstā noteikti bija ciešanas, par kuru sagādāšanu jākaunas daudziem amerikāņiem, tādiem kā viņš. Dzīvesstāstu Keits negribēja noklausīties, bet viņš apvaicājās: — No kādas puses Vjetnamā jūs esat?

Pieradis šādu jautājumu dzirdēt no neskaitāmiem Vjetnamas veterāniem, šoferis nevilcinādamies atbildēja: — Pu Bai. Jūs zināt?

— Jā. Liela aerobāze.

— Jā, jā. Daudz amerikāņi.

— Vai jūs uz mājām kādreiz aizbraucat?

— Nē.

— Vai gribētos atgriezties mājās?

Šoferis uzreiz neatbildēja, bet pēc pāris sekundēm sacīja:

— Varbūt. Ciemos.

— Vai jums ir ģimene?

— O, jā. Daudz ģimene.

— Vai viņi jūs gaida atpakaļ? Vai varat atgriezties Vjetnamā?

— Nē. Tagad ne. Kādreiz. Varbūt.

Vjetnamietis likās gad js četrdesmit piecus vecs, un Keits sprieda, ka šādu vai tādu iemeslu dēļ viņš savā tēvzemē ir persona non grafa. Varbūt bijis vecā režīma valdības ierēdnis vai pat karavīrs vai cieši sadarbojies ar amerikāņiem, vai darījis kādas citas, vēl lielākas nešķīstības, piemēram, sastāvējis nicināmajā Nacionālajā policijā. Kas lai to zina? Paši viņi to nekad neteica. Tas nozīmēja, ka Vjetnamā ir savs policijas priekšnieks, un priekšniekam ir saraksts, kurā atrodams šā cilvēka vārds. Šis Pu Bai policijas priekšnieks ir zināmā mērā Klifa Bekstera ekvivalents ar to vienīgo atšķirību, ka Keita problēma ar Beksteru nebija politiska rakstura, tā bija dziļi personiska. Taču pamatlīnija gluži tāda pati — viņi abi nevarēja atgriezties mājās tāpēc, ka dažiem cilvēkiem tas nepatika.

Keits sacīja šoferim: — Brauciet atpakaļ uz viesnīcu.

— Jā. Nekur neuzkavējoties?

— Nekur neuzkavējoties.

Pie Heicdcmsa viesnīcas Keits iedeva Vu Tai Hongam desmit dolāru un padomu par velti: — Brauciet uz mājām, cik drīz vien varat. Negaidiet.

Divdesmit ceturtā nodaļa

9N.ākamajā rītā Keita istaba zvanīja telefons, un viņš piegaja, lai atbildētu.

Čārlijs Edeirs sacīja: — Esmu lejā. Kad tu būsi gatavs?

Keits apvaldīja vairākas ironiskas atbildes. Kaut kad pagājušās nakts vidū viņš beidzot bija atzinis, ka Čārlijs visā notiekošajā nav vainīgs. Viņš atteica: — Pēc piecām minūtēm.

Spoguļa priekšā Keits sakārtoja kaklasaiti un nobraucīja tumšzilā itāļu zīda uzvalka žaketi. Ja nepieskaitīja kaklasaiti un sporta žaketi, ko viņš bija uzvilcis tai svētdienā, kad gāja uz Sentdžcimsa baznīcu, tad šī bija pirmā reize, kad viņš pēc atvadu balles, pirms aiziešanas pensijā, tātad gandrīz pēc diviem mēnešiem pirmoreiz uzvilka mugurā uzvalku, un pats sev uzvalkā nemaz nepatika.

— Tu izskaties pēc tāda pilsētas dienaszagļa, Lendrij, — viņš pats sevi nopēla, izgāja no istabas un liftā nobrauca lejā.

Čārlijs ar viņu apsveicinājās diezgan nedroši, pūlēdamies uzminēt Keita noskaņojumu. Keits tūliņ pateica:

— Tev taisnība, tā nav tava vaina.

— Prātīga atziņa. Ejam.

— Biļeti.

— Ak tā. — Čārlijs izvilka no kabatas biļeti un pasniedza to Keitam. — Biļete ir līdz Kolumbusai ar USA Air, bez nosēšanās. Te būs arī kvīts par īrēto mašīnu.

Keits pārbaudīja biļeti un konstatēja, ka lidmašīna paceļas no Nacionālās lidostas 7.35 vakarā un nosēžas Kolumbusā 9.05.

— Vai tiešām nevarēja dabūt uz kādu reisu agrāk?

— Šī bija pirmā iespējamā mašīna bez nolaišanās un ar pirmo klasi.

— Mani neinteresē ne lidojums bez starpnosēšanās, ne pirmā klase. Vai tiešām nav neviena reisa agrāk uz Tolcdo vai Dcitonu?

— Deitona. Kur tas ir? Paklau, biļeti pasūtīja Baltā nama Ceļojumu birojs. Neticu, draudziņ, ka uz to pusi būs bijis diezin cik daudz reisu. Priecājies, ka biļete ir uz Kolumbusu Ohaio, nevis uz Kolumbusu Džordžijā. Vēlāk, ja gribēsi, varēsi ieiet birojā parunāt.

— Būs jau labi. Ejam.

Viņi izgāja no viesnīcas, kur linkolns jau gaidīja. Lija, šoferis panācās pretim un, lietussargu tiem virs galvas turēdams, aizvadīja līdz mašīnai.

Sēžot mašīnas aizmugurē, Čārlijs sacīja:

— Vakarvakarā es runāju ar ministra palīgu Tedu Stcnsfīldu, tas bija pilnīgi sajūsmā par to, ka esi atbraucis.

— Man taču nebija izvēles.

— Tā viņiem tikai tāda maniere izteiksmē. Šķietama pazemība. Aizsardzības ministrs arī teiks: "Keit, esmu ļoti priecīgs, ka atradāt par iespējamu atbraukt. Ceru, ka neesam sagādājuši jums neērtības."

— Vai tas būs brīdis, kad man jāsaka, lai atšujas un liek mani mierā?

— Liekas gan, ka ne. Viņš, redzi, ir sagatavojies apsveikt tevi par to, ka esi atgriezies komandā. Tāpēc, kad viņš tev sacīs: "Cik labi, ka esat atpakaļ", atbildi: "Labi, ka esmu atkal Vašingtonā", it kā tu nebūtu saklausījis viņa īsto domu. Vēlāk tu iesi sarokoties ar prezidentu. Ja viņam būs ziņots, ka tu vēl šaubies, viņš sacīs: "Pulkvedi, es ceru, ka esat visu pamatīgi apsvēris un piedāvājumu pieņemsiet." Tu tad sacīsi: "Tieši tā, ser", kas nozīmēs, ka tu tiešām visu pamatīgi apsvērsi, nevis to, ka tu amatu pieņem. Saprati?

— Čārlij, es biju lielmeistars divdomīgu frāžu lietošanā un eksperts bezjēdzīgu teikumu veidošanā. Tāpēc es negribu šurp atgriezties. Esmu no jauna sācis mācīties runāt vienkāršā angļu valodā.

— Tas ir ļoti nelāgi.

— Ceru, — Keits turpināja, — ka tu neesi Tcdam StcnsfFldam iestāstījis, ka es to amatu kāroju.

— Neesmu nekā sacījis, jo gribēju, lai tev būtu kāds brīdis laika to apsvērt.

— Esmu apsvēris.

— Nu — un?

— Nu tā. Iesēdos vakarvakarā taksītī, izbraukājos pa pilsētu un visu krietni pārdomāju. Aizgāju pie Linkolna pieminekļa, nostājos vaigu vaigā ar dižā cilvēka statuju un noprasīju: "Eib, ko lai es daru?" Un misters Linkolns mani uzrunāja, Čārlij. Viņš man sacīja: "Keit, Vašingtona uzsūc."

— Ko gan citu tu no viņa varēji gaidīt? Viņu taču šeit nošāva. Būtu jel paprasījis padomu kādam citam.

— Piemēram? Tiem piecpadsmit tūkstoš puišiem, kuru vārdi ierakstīti melnajā sienā? Man šķiet, tu nevēlies dzirdēt, ko tie sacītu par Vašingtonu.

— Nē, negribu.

Valdības automobilis apbrauca apkārt Lafajeta laukumam un tuvojās Rietumu spārnam no Septiņpadsmitās ielas.

Čārlijs sacīja: — Redzi, Keit, izlemšana pieder tev. Es esmu izdarījis, ko man lūdza: atvedu tevi šurp.

— Vai viņi nekad nav tev lūguši, lai tu mani pierunā uz šito darbiņu?

— Nē, nav lūguši. Viņi taču domā, ka tu skriešus metīsies viņiem rokās. Bet es domāju citādi.

— Tu domāji pareizi.

— Tāpēc jau šī apspriede man iznāk mazliet šķērseniska.

— Es tavu pēcpusi katrā ziņā droši nosargāšu.

— Paldies.

Keits lūkojās ārā pa logu. Tieši pretī Rietumu spārnam Septiņpadsmitajā ielā atradās viņa bijusī darba vieta — Vecā operatīvā biroja ēka — simt gadu veca granīta un čuguna lējumu blīva, celta tā sauktajā Otrās franču impērijas stilā. Cilvēkiem tā bija vai nu tīkama, vai nīstama. Keitam pret to bija divējāda attieksme. Nesen restaurētās iekštelpas bija pietiekami greznas, lai radītu āpjukumu, it sevišķi, kad pa augšstāvu dienvidu puses logiem raudzījās uz nēģeru geto graustiem.

Pati čka bija apmēram četrreiz lielāka par Balto namu, un savulaik tur mitinājās Kara departaments, Valsts departaments un Jūrniecības departaments, turklāt jūtoties ļoti ērti un brīvi telpu ziņā. Tagad ēka vairs nespēja iemitināt pat Baltā nama štata iestādes un vietas pietika tikai dažu iestāžu augstākā līmeņa darbinieku telpu iekārtošanai. Pie tādām piederēja arī Nacionālās drošības padome. Šī NDP tomēr kā nekā bija uzskatāma par prezidenta padomnieku grupu, par informācijas apstrādes centru tiem materiāliem, ko piegādāja CLP, Aizsardzības ministrijas izlūkdienesta aģentūra, kurai bija strādājis Keits, Nacionālā drošības aģentūra, kas galvenokārt nodarbojās ar kriptogrāfiju, Valsts izlūkdienesta departaments un pārējās spiegošanas iestādes, kuru Vašingtonā bija, ka biezs.

Te mita visu šo augsto iestāžu vadītāji, ieskaitot CIP priekšnieku, aizsardzības ministru, Valsts sekretāru un citas augstu stāvošās personas, ko amatā iecēla pats prezidents. Tā patiesi bija īsta elites grupa, un aukstā kara laikā Nacionālā drošības padome bija spēcīgāka un nozīmīgāka nekā Ministru kabinets, bet to nevienam neklājās zināt.

Pirms dažiem gadiem Keitu uzaicināja pamest darbu Aizsardzības ministrijas izlūkošanas aģentūrā Pentagonā un pāriet Nacionālās drošības padomes štatā ar pastāvīgu darba vietu Vecajā operatīvajā birojā. Salīdzinot ar viņa līdzšinējo darbu visā plašajā pasaulē, piedāvātajā vietā nedraudēja nekādas briesmas dzīvībai, turklāt pati darba vieta atradās krietni tuvāk viņa Džordžtaunas dzīvoklim, un viņam likās, ka būs interesanti sadarboties ar civilistiem. Bet izrādījās, ka viņš sāka ilgoties pēc riskantās, briesmu pilnās dzīves, un, lai gan karjeras ziņā strādāt tik tuvu Baltajam namam nozīmēja visai ievērojamu kāpienu uz augšu, citā ziņā tas viņam neko sevišķu nenozīmēja.

To cilvēku vidū, ar ko viņš iepazinās, strādājot Nacionālajā drošības padomē, bija arī pulkvedis Olivers Norts. Keits viņu sevišķi tuvu nepazina, bet pēc tam, kad pulkvedis Norts kļuva slavcas, pulkvedis Lendrijs satraucās un sāka piesargāties. Pēc visa spriežot, Norts bija savulaik bijis labs karavīrs, taču civilais dienests viņu aplipināja kā ar mēri, un Keits pats savām acīm redzēja, kas notika ar jauno pulkvedi, un saskarsmē ar to uzlika masku un mazgāja rokas.

Un nu šie viņu gribēja atpakaļ, taču laikam ne Vecajā ēkā, bet pašā Baltajā namā.

Viņi apstājās pie apsardzes posteņa Septiņpadsmitajā ielā, un pēc pārbaudes viņiem pamāja, lai braucot tālām. Šoferis piebrauca pie parādes ieejas un apturēja mašīnu. Viņi izkāpa.

Pie durvīm atkal stāvēja apsardze, tomēr viņus nepārmeklēja, viens no apsargiem tikai atvēra durvis. Nelielajā vestibilā viņus saņēma reģistrators, kas pārbaudīja viņu vārdus pieņemšanas un norunāto satikšanos sarakstā. Keits piereģistrējās un ailē "Organizācija un tituls" ierakstīja: pensionēts civilists. Pulkstenis rādīja 11.05.

Keits daudzkārt bija apmeklējis Balto namu, parasti gan ieradies pa diezgan slepenu apakšzemes pasāžu, kas pa eju zem Septiņpadsmitās ielas veda uz Baltā nama pagrabstāvu, kur atradās Pieņemšanas istaba un daži Nacionālās drošības padomes kabineti. Pāris reižu viņš bija nokļuvis arī apakšējā virszemes stāvā, kur mitinājās kādai iepriekšējai administrācijai piederīgais nacionālās drošības padomnieks.

Kad arī Čārlijs bija parakstījies, apmeklējumu pārzinis, kas sēdēja pie rakstāmgalda, sacīja viņiem: — Kungi, ja nobrauksiet lejā, jūs varēsiet pagaidīt hallē. Tur kāds jūs pasauks.

Viņi ar nelielu liftu nobrauca pagrabstāvā, kur viņus sagaidīja kāds cits apmeklētāju pieņēmējs un aizvadīja uz halli. Halle, kaut kas līdzīgs uzlabotai uzgaidāmajai telpai, tomēr bija diezgan mājīga, iekārtota ar kluba tipa mēbelēm, tur darbojās CNN raidstacijai pieslēgts televizors un gar veselu sienu stiepās bufete, pie kuras varēja pacienāties ar kafiju, smalkmaizītēm, jogurtu, vārdu sakot, ar visu, izņemot alkoholu un ciankāliju.

Patlaban hallē uzturējās vēl kāds ducis cilvēku gan vīrieši, gan sievietes, no kuriem Keits neviena nepazina; tomēr tie uzmeta zaglīgus mirkļus jaunpienācējiem, pūlēdamies ierindot viņu sejas piedienīgās vietās Baltā nama panteona pašreizējo dievu un dieviešu vidū.

Čārlijs un Keits atrada divus krēslus pie kāda kafijas galdiņa un apsēdās. Čārlijs pavaicāja: — Vai vēlies kafiju vai kaut ko uzkost?

— Nē, paldies, šef.

Čārlijs pasmaidīja par jauno situāciju viņu attiecībās. Viņš sacīja: — Ja tu to darbu pieņemsi, tad tavs tiešais priekšnieks būs prezidenta Nacionālās drošības pārvaldes padomnieks.

— Es domāju, ka es būšu Nacionālās drošības pārvaldes padomnieks.

— Nē, tu strādāsi tieši viņam.

— Un kad es varēšu kļūt par prezidentu?

— Keit, man kļūst mazliet bail no šitās sanāksmes. Vai tu nevarētu iztikt nemuldējis?

— Var jau. Tomēr uzmundrini mani mazliet, tev

tas izdodas.

— Man traki kārojas cigaretes, bet te nav paredzēts smēķēt. Kāda jēga vispār ir šitai telpai?

Keits pārlaida skatienu telpai. Kaut arī glīti uzkopta un izrotāta, tā tomēr bija un palika pagraba istaba bez logiem, gaisotnē līdzīga jebkurai uzgaidāmajai telpai visā plašajā pasaulē. Kaut kur šās celtnes iekšās zuzēja elektriskās ierīces, kas šeit piegādāja siltu vai aukstu gaisu pēc vajadzības un atkarībā no gadalaika. Vairāk nekā divus mēnešus nebijušam lielā pilsētā, nejutušam nemieru un troksni, Keitam nekas te nepatika.

Vēl vairāk — viņam radās sakāpināts jutīgums, likās, ka šī telpa ir sirreāla, it kā piesātināta ar nolemtību un visi šie cilvēki gaida savu likteni, kad kāds ienāks un izsauks viņu vārdus, gluži kā citos, mazāk greznos pagrabos, kur cilvēkus nošāva, ja viņu vārds bija sarakstā.

Keits bija piedzīvojis izdevību apmeklēt cietuma pagrabus Lubjankā, kādreizējā KGB galvenajā mītnē Maskavā. Tagad tie pārvērsti par tādu kā atrakciju vietu izciliem tūristiem — izirušās padomju valsts bijušajiem ienaidniekiem. Kādreizējās kameras bija pārvērstas par biroju telpām, bet Keits bez grūtībām iztēlojās bijušās kameras, dzirdēja spīdzināto cilvēku — vīriešu un sieviešu — kliedzienus, dzirdēja izsaucam vārdus un ar skaļu atbalsi nograndam šāvienus gaiteņa galā, kur ekskursijas vadītājs viņiem stāstīja, ka šai vietā cietumnieki saņēmuši šāvienu pakausī.

Baltā nama Rietumu uzgaidāmā telpa, protams, bija pavism citāda — jogurts un pasaules notikumu aina televīzijā, tomēr izjūta, kas rodas stāvot un gaidot, kad valdība izsauks tavu vārdu, ir tāda pati. Nebija svarīgi, kādai vajadzībai valdība izsauc vārdu, svarīgi bija vienīgi tas, ka vajadzēja stāvēt un gaidīt, līdz izsauks.

Šai brīdī Keits nolēma, ka nekad mūžā viņš vairs nebūs ar mieru stāvēt un gaidīt, kamēr izsauks viņa vārdu. Divdesmit piecus gadus tie bija saukuši viņa vārdu, un viņš allaž bija atsaucies. Arī vakar tic izsauca viņa vārdu, un viņš atsaucās. Un šodien tie atkal izsauks viņa vārdu, bet nu būs citādi. Šodien viņš atsauksies pēdējoreiz.

Durvis atvērās, un viesu pārzinis izsauca: — Pulkvedi Lendrij un mister Edcir, lūdzu, nāciet man līdzi.

Viņi piecēlās un gāja jauneklim līdzi uz liftu. Uzbrauca līdz vestibilam un gāja vedējam līdzi, kamēr sasniedza Kabineta istabu spārna pašā austrumu galā. Vedējs vispirms pieklauvēja pie durvīm, tad atvēra tās un ieveda abus apmeklētājus iekšā. Ienācējiem panācās pretī cits vīrietis, kurā Keits pazina Tedu Stcnsfīldu. Tas viņus apsveica, un Čārlijs sacīja: — Jūs, Ted, taču Keitu atceraties?

— Protams, — Stensfīlds atteica. Viņi sarokojās. — Es loti priecājos, ka atradāt par iespējamu atbraukt.

— Es ļoti priecājos, ka tiku uzaicināts.

— Nāciet dziļāk, piesēdiet. — Viņš norādīja uz diviem krēsliem pie tumšā koka galda, ap kuru parasti sēdēja kabineta ministri.

Keits zināja, ka Kabineta istaba tiek izmantota visāda veida sanāksmēm, gan lielām, gan mazām, tai laikā, kad nenotiek kabineta sēdes. Īstenībā tā bija krietni noslogota konferenču zāle, ko izmantoja, izrādot to dažādiem cilvēkiem, kuriem gribēja imponēt vai kurus gribēja iebiedēt. Iespējams, ka kādreiz šī telpa pulkvedim Keitam Lendrijam bija likusies impozanta, tagad tā viņu mazliet garlaikoja un arī darīja nemierīgu.

Viņš paraudzījās uz Stcnsfīldu, gadus četrdesmit vecu vīrieti, nogludinātu un uzspodrinātu, kas patiesi vienmēr bija sajūsmā, galvenokārt pats par sevi.

Stcnsfflds viņus informēja: — Ministrs ir mazliet aizkavējies. — Un tad pievērsās Keitam: — Mums piebiedrosies arī jūsu vecais šefs ģenerālis Votkins un pulkvedis Cāndlers, kas pašreiz ir Nacionālās drošības pārvaldes padomnieka palīgs.

— Un vai mums piebiedrosies ar! misters Jadzinskis? — Keits apvaicājās, nosaukdams nacionālās drošības padomnieku uzvārdā, lai gan Vašingtonā oficiālās sarunās un uzrunās ļoti augstas amatpersonas dēvēja tikai pēc titula, piemēram: "prezidents", "aizsardzības ministrs" un tamlīdzīgi, it kā šie ļaudis no parastajiem mirstīgajiem būtu pacēlušies dievu kārtā, apmēram "Kara dievs mums uz brīdi piebiedrosies". Taču, no otras puses, arī viszemākā ranga Jautiņi allaž tika pieminēti atbilstoši titulam, piemēram, "sētnieks".

Teds Stenslīlds atbildēja: — Drošības padomnieks noteikti ieradīsies, ja vien varēs.

— Liekas, ka viņi visi mazliet kavējas?

— Jā, liekas gan. Vai drīkstu jums kaut ko piedāvāt?

— Nē, pateicos.

Tā viņi visi trīs sēdēja, gaidīja un tērzēja par šo un to, turklāt visai piesardzīgi, lai nepieskartos nekam tādam, kas varētu izprovocēt, piemēram, šādu teikumu: "Pirms jūs ieradāties, ser, mēs ar misteru Lendriju apspriedām šo jautājumu, un viņš mani informēja, ka..."

Stenslīlds jautāja: — Vai jūs jauki pavadījāt savu īso pensionāra laiku?

Keits necentās pārlabot jautātāja nepareizi lietoto pagātnes laiku, jo negribēja kaitēt Čārlijam, tāpēc atbildēja:

— Jā, jauki.

— Un ko jūs labu sadarījāt?

— Es atgriezos savā dzimtajā pilsētiņā un sameklēju rokā jaunības dienu draudzeni.

Stenslīlds pasmaidīja. — Un vai senā liesma iedegās no jauna?

— Jā, iedegās.

— Ak, tas ir joti interesanti, Keit. Vai jums ir kādi noteikti nākotnes plāni?

— Ir gan. Vispirmām kārtām jau es viņu rīt atvedīšu uz Vašingtonu.

— Cik burvīgi! Kālab jūs viņu nepaņēmāt jau šodien līdzi?

— Nesanāca. Viņas vīrs aizbrauks tikai rīt.

Keits juta, ka Čārlijs viņam zem galda iesper ar kāju, un redzēja, kā šai pašā mirklī apdziest Stcnslīlda idiotiskais smaidiņš. Keits steidzās Tcdam Stensfildam paskaidrot: — Čārlijs sacīja, ka tas varot radīt zināmas problēmas.

— Jā... varbūt tiešām...

Nu iejaucās Čārlijs: — Dāma, par kuru ir runa, patlaban šķiras no vīra.

— Ak tā.

Keits vairāk nebilda ne vārda.

Durvis atvērās, un ienāca ģenerālis Votkins civilā un vēl viens civilās drēbēs tērpies vīrietis, kurā Keits tūliņ atpazina pulkvedi Čāndlcru, kaut gan viņiem tikpat kā nekad nebija gadījies sarunāties.

Čārlijs piecēlās, arī Stensfflds piecēlās, kaut gan viņiem kā jau civilistiem tas nebija obligāti jādara. Keits ieprātojās, vai viņam būtu jāpieceļas, taču tad tomēr uzslējās kājās, un visi sarokojās. Ģenerālis Votkins sacīja: — Jūs izskatāties vareni, Keit. Atpūta jums gājusi labumā. Vai esat gatavs sēsties atpakaļ seglos?

— Izkrišana no segliem bija diezgan nepatīkama, ģenerāli.

— Tāpēc jo vairāk ir pamats atkal no jauna kāpt zirgā.

Keits zināja, ka Votkins tā teiks, un apzinājās, ka pieļāvis

kļūdu, pavērdams Votkinam iespēju muļķīgajai atbildei.

Teds Stensfīlds bilda Keitam: — Jūs droši vien atceraties Diku Čāndleru, kura darbu pārņemsiet. Pulkvedim Čāndleram turpmāk būs jāķeras pie dižākiem un spožākiem darbiem Pentagonā.

Pulkveži Lendrijs un Čāndlers paspieda viens otram roku. Keitam likās, ka Čāndlers izskatās atvieglots, redzot to, kas stāsies viņa vietā, bet varbūt Keits to tikai iedomājās.

Keits zināja, ka gandrīz nevienam karavīram nepatīk darbs Baltajā namā, taču miera laikā bija ļoti grūti izvairīties no šādiem piedāvājumiem, neapdraudot karjeru. Kara laikā viss bija daudz vienkāršāk, jo varēja brīvprātīgi pieteikties iet uz fronti un ļaut, lai šauj virsū.

Ģenerālis Votkins, pulkvedis Čāndlers, pulkvedis Lendrijs, misters Edcirs un misters Stensfflds palika stāvam kājās, gaidot jebkuru mirkli ierodamies aizsardzības ministru. Keits ievēroja, ka valodas vedas ar lielām grūtībām. Viegla sabiedriska tērzēšana Rietumu spārnā nedrīkstēja ieilgt, tas skaitījās nepiedienīgi, bet nopietnas sarunas, piemēram, nožēlojamā stāvokļa apspriešana, kāds izveidojies bijušajā Padomju Savienībā, bija pilnas ar slēptām slazdu bedrēm, jo ik izteiktais vārds varēja tikt uztverts par oficiālu spriedumu un vēlāk pavērsts pret teicēju. Tcds Stcnslīlds glāba situāciju, sākdams stāstīt par kādu jaunu rīkojumu, ko viņš tikko bija izlasījis un kas noteikti ienesīšot skaidrību grūtajā problēmā par ziņojumiem: kurš kuram turpmāk ziņos, lai būtu noteikta kārtība.

Keits prātā pārslēdza kanālus, taču visu laiku turēja acu priekšā izlūkdienesta uzbūves organizatorisko karti. Nacionālo drošības padomi, kur viņš bija kalpojis, vadīja prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos, pazīstams ar nacionālās drošības padomnieka titulu, cilvēks, kas no dzimšanas saucās Edvards Jadzinskis. Pulkvedim Lendrijam nolemtais darbs bija uzņemties mistera Jadzinska asistenta pienākumus, zināmā mērā kļūstot arī par militāru padomnieku un sakaru uzturētāju ar aizsardzības ministru, kura ierašanās patlaban tika gaidīta.

Keits atcerējās, ka šinī organizatoriskajā kartē bija ļoti daudz ar etiķetēm apzīmētu kārbiņu un četrstūrīšu, ko nesaprotamā veidā savienoja līkumotas līnijas, kas nevienā vietiņā nekrustojās, kopskatā atgādinot kodolzemūdenes elektronisko shēmu. Tomēr atšķirībā no elektroniskās shematikas, kurai nepieciešams ievērot zinātnes likumus, lai darbotos, izlūkdienesta organizatoriskās uzbūves karte neklausīja ne zinātnes, ne Dieva, ne dabas likumiem, tā klausīja vienīgi cilvēku likumiem, kas radās nenoteiktu kaprīžu un Kongresa debašu rezultātā.

Neatkarīgi no visa tā Keits neredzēja nekāda īsta iemesla un vajadzības sava bijušā šefa ģenerāļa Votkina klātbūtnei, jo Votkins šobrīd atradās tālu kartes labajā pusē, pat viņpus Septiņpadsmitās ielas, turpretī Keits bija ievirzīts centrā, tikai pāris cilvēku viņu vairs šķīra no paša galvenā virsaiša. Taču

Keitam bija aizdomas, ka Votkinam jākalpo par tādu kā grēku izpircēju, jo viņš bija ļāvis pulkvedi Lendriju atvaļināt, kaut gan nebija ne mazāko šaubu, ka Votkinam bija pavēlēts to darīt, bet Votkinam būtu vajadzējis paredzēt, ka pēc diviem mēnešiem prezidents, uzvārdā nosaukdams, pieprasīs pulkvedi Lendriju. Nabaga ģenerālis Votkins!

Votkinam, protams, nevajadzēja atvainoties par to, ka bija padzinis pulkvedi Lendriju, bet viņam bija pavēlēts būt klāt, kad pulkvedis Lendrijs atkal tiks pieņemts dienestā, un smaidīt vai vismaz izlikties, ka smaida. Votkins, zināms, bija neganti apskaities, un viņam bija pilnīgas tiesības tādam būt, tomēr Votkins neizdvesa pat pīkstienu.

Varas centrs, Keits prātoja, jebkurā laikā un jebkurā vietā nebija nosaucams citādi kā par ostu vājprātīgiem un vājprātīgai rīcībai — Kremlis, Bizantijas valdnieka pils, Aizliegtā Pilsēta, Romas imperatora villa, Hitlera bunkurs — vienalga, kā to nosauc vai kā tas izskatās no ārpuses, iekšpusē tā ir tumša bezgaisa telpa, inkubators progresējošam vājprātam, un ar katru mirkli bīstamāka attālināšanās no īstenības. Keits izjuta spēju impulsu mesties ārā un skaļi brēkt, ka trakomājā varu pārņēmuši iemītnieki.

Ģenerālis Votkins sacīja: — Keit, jums atkal ir ģīmī tas smaids, kas mani allaž kaitināja.

— Piedodiet, ser, es nezināju, ka smaidu, un nemūžam nebūtu domājis, ka ar to varu jūs kaut kā aizskart.

— Tas smaids parasti bija prelūdija kādai kodīgai piezīmei. Vai pašreiz atkal kāda sagaidāma?

— Ģenerāli, es labprāt izmantotu šo iespēju, lai...

Čārlijs Edeirs viņu pārtrauca: — Keit, varbūt paglabā šo

domu kādai citai reizei.

Keitam gan likās, ka šī reize būtu lieliski piemērota pateikt Votkinam, ko par viņu domā, bet tanī brīdī durvis atvērās un istabā ienāca aizsardzības ministrs. Tas bija trausla auguma, gandrīz plikpauris, briļļains un nemaz neizskatījās pēc cilvēka, ko varētu iedomāties par zemes virsū varenākās kara mašīnas galvu. Un viņa mīkstčaulīgais izskats nebija maska, aiz kuras slēpās spēcīga personība, kara dievs Marss nebija nobēdzis šai sīkajā augumā. Viņš izskatījās pēc mīkstpēdiņa un bija mīkstpēdiņš.

Teds Stensfīlds stādīja priekšā aizsardzības ministru, tas sarokojās ar visiem un uzbilda Keitam: — Esmu sajūsmināts, ka varējāt atbraukt.

— Esmu sajūsmināts par to, ka esmu šeit.

Stensfīlds atvilka nostāk krēslu galda galā, un ministrs apsēdās. Ģenerāli Votkinu un pulkvedi Čāndleru Stensfīlds nodiriģēja pa labi no ministra, bet Keitu un Čārliju — tiem pretī galda otrā pusē. Pats neapsēdies, Teds Stcnslīlds sacīja:

— Ministra kungs, kungi, es lūdzu mani atvainot, man norunāta vēl viena tikšanās. — Viņš aizgāja.

Ministrs paraudzījās uz Keitu un sacīja: — Pulkvedi Lendrij, jūs varbūt brīnāties, kādēļ pārtraukta jūsu pelnītā atpūta, bet es jums to pateikšu. Kādā no izlūkdienesta virsnieku sanāksmēm jūs esat atstājis paliekamu iespaidu uz prezidentu, un nupat pirms dažām dienām viņš apjautājās par jums, piesaucot jūs vārdā. — Ministrs iekrekstējās smiekliņā un piebilda: — Kad es viņam sacīju, ka esat aizgājis pensijā, viņš atbildēja, ka jūs izskatoties daudz par jaunu, lai ietu pensijā. Nu, un te jūs nu sēžat. — Viņš uzsmaidīja Keitam.

Keitam ienāca prātā vairākas atbildes, tostarp arī citāts no Čārlija noskaitītās skotu balādes. Tomēr viņš izmantoja izdevību, lai vienkārši noskaidrotu situāciju, un sacīja: — Man lika aiziet pensijā, scr. Tā nebija mana vēlēšanās.

Viņš nepaskatījās uz ģenerāli Votkinu, tas būtu bijis sīkmanīgi. Toties piebilda: — Bet esmu nokalpojis divdesmit piecus gadus un tagad ļoti apmierināts ar pašreizējo dzīvesveidu.

Likās, ka ministrs vispār neklausās Keita valodā un runāja savu:

— Tātad — jūsu vārds ir paaugstināmo virsnieku sarakstā, lai jums tiktu piešķirta ģenerāļa pakāpe. Prezidents visā drīzumā sarakstu izskatīs.

Keits, vēl aizvien pūlēdamies panākt, lai viņu uzklausa, turpināja: — Es vairs neesmu aktīvā karadienestā, ser, jo esmu demobilizēts no armijas tai pašā laikā, kad tiku palaists pensijā. Tāpēc pieņemu, ka paaugstinājums man var tikt piešķirts vienīgi kā rezerves virsniekam.

Ministrs neatkāpās no savas dienaskārtības un runāja vien tālāk:

— Jūsu postenis oficiāli sauksies: prezidenta Nacionālās drošības dienesta padomnieka militārais palīgs un padomnieks. Pulkvedis Čāndlcrs vēlāk jums sīkāk paskaidros darbu un pienākumus. — Beigās viņš vēl piebilda: — Jūsu darbistaba būs šeit, Rietumu spārnā.

Rietumu spārnā, viņš sacīja... Keits nodomāja... it kā teiktu: Dievam Tēvam pie labās rokas. Un te nu viņi visi bija — varas sēdeklī, kur tuvums varai jau nozīmēja pašu varu, pavisam nelielu gabaliņu līdz Ovālajam kabinetam, kur, ejot pa gaiteni, var vārda vistiešākajā nozīmē ieskriet prezidentam krūtīs, visu zemestrīču un šūpošanos epicentrā. Šī vis nav no tām darbavietām, Keits prātoja tālāk, kur pie tevis var iegriezties kāds draugs, lai kopā izdzertu pa tasei kafijas vai lai uzaicinātu tevi azaidā. Keits jautāja:

— Vai mana darbistaba atrastos otrā stāvā vai pagrabā?

— Pagrabstāvā, — atbildēja pulkvedis Čāndlers.

— Vai debesis no turienes var saredzēt, vai tanī istabā ir kaut mazs lodziņš?

Čāndlcrs mazliet apmulsa. Viņš atbildēja: — Tā ir iekštelpa. Un jums būs sekretāre.

— Vai kaut kādi augi arī tur ir?

Čārlijs Edcirs izmocīja smaidu un visiem paskaidroja:

— Pulkvedis Lendrijs pēdējos divus mēnešus pavadījis savā ģimenes lauku īpašumā un kļuvis par lielu dabas mīļotāju.

— Cik brīnišķīgi, — noteica aizsardzības ministrs un tad apjautājās Keitam: — Vai jums vēl būtu man kas jautājams, pulkvedi?

Keits redzēja, ka ministrs jau picpacēlies no krēsla un cieši palūkojās rokaspulkstenī. — Nē, ser, — viņš atbildēja.

Ministrs piecēlās, un līdz ar viņu piecēlās visi.

— Tā, kungi, ja jūs mani atvainosiet. Man paredzēta vēl viena tikšanās. — Uzlūkojis Keitu, viņš piebilda: — Ģenerāļa Votkina zaudējums ir Baltajam namam ieguvums. Labu veiksmi! — Un aizgāja.

Ģenerālis Votkins kārīgi izmantoja ministra aiziešanu, lai atkostos Keitam, un sacīja: — Brīnos gan, ka jūs nolēmāt atgriezties Vašingtonā. Man bija tāda sajūta, ka jums dienests apnicis.

— Tā arī bija.

Ģenerālis uzmeta viņam zobgalīgu skatienu un piezīmēja: — Varbūt jaunais amats jūs spēcinās.

Keits atbildēja: — Varbūt tad, kad man uz pleca būs tāda pati zvaigznīte kā jums, ser, varēsim sarīkot īsti sportisku cīniņu un redzēt, kuram vairāk spēka.

Ģenerāli Votkinu šī piezīme nemaz neiepriecināja, tomēr, juzdams gaidāmo spēku pārbīdi, viņš atstāja to bez ievērības.

— Labi, kungi, — viņš sacīja, — ja mana klātbūtne vairs nav nepieciešama — arī man vēl ir citas tikšanās norunātas. Palieciet sveicināti. — Pret Keitu pagriezies, viņš piebilda: — Politika nav jūsu stiprā puse, pulkvedi.

— Pateicos.

Votkins izgāja, atstādams Keitu, Čārliju Edeiru un pulkvedi Čāndlcru stāvam Kabineta istabā. Tā kā viņi visi bija augstos amatos, tad negaidīja, lai kāds uzaicinātu, bet visi apsēdās. Keits novietojās dažus krēslus tālāk.

Čāndlcrs ņēmās stāstīt par gaidāmo darbu, un Keits no jauna izslēdzās. Visa šī tā sauktā sanāksme bija iestudēta izrāde ar izcila aktiera — aizsardzības ministra — īsu uznācienu. Aizmirsta nebija arī diplomātiskās etiķetes daļa — ministrs bija pulkveža Lendrija virspavēlnieks, ja Lendrijs sevi vēl uzskatīja par karavīru, un sīkas lomiņas bija novēlētas arī pārējiem tēlotājiem. Čārlijs Edeirs bija Jūdass, ģenerālis Votkins — grēkāzis, pulkvedis Čāndlcrs tēloja Pilātu, kas mazgāja rokas nevainībā, bet Tcds Stensfilds bija ceremonijmeistars.

Tad Keits domās atkal aizceļoja pie Annijas un prātoja, nez kā viņa to visu uztvertu, ja atrastos šeit. Kā viņš Čārlijam jau tika minējis, Annija ir vienkārša lauku meitene, taču nepavisam ne dumja. Koledžā tai bija daudz gaišāka galva nekā viņam, un kur nu vēl universitāte. Bez tam viņai jau cilmē bija tās pašas Vidējo rietumu populistu tradīcijas, kādās bija audzis viņš, tāpēc viņš nešaubījās: ja Annija būtu atradusies šajā telpā, viņa pret visu šo pompu, samākslotību un sociālo hierarhiju būtu

izjutusi nepārprotamu nepatiku, un viņa noteikti būtu uztvērusi visas tās muļķības daudz ātrāk, nekā to paspēja viņš.

Dienesta agrīnajā stadijā pasaulē briesmu bija daudz vairāk, tomēr valdība toreiz likās krietni vienkāršāka un labdabīgāka. Tajos gados ap viņu bija vīri, kas uzskatīja sevi par sabiedrības kalpiem, nevis par cūkām pie valdības siles, vīri ar mērķa un savas sūtības apziņu. Tagad pat Vjetnamas paaudzes cīnītāji, tādi kā viņš pats, tika sūtīti pensijā, un viņš patiesi nekāroja jaunpiedāvātos labumus.

Nākamajās piecās minūtēs pulkvedis Čāndlers sīki aprakstīja jaunā posteņa pienākumus un atbildību, tēlodams visu labākajā gaismā, aizmirsdams pieminēt divpadsmit stundu darbadienu, uz mājām līdzi ņemamos darbus, krīzes tādās zemēs, kuru laika zonas, brīvdienas un svētvakari nepavisam nesakrīt ar visiem tiem pašiem apstākļiem Vašingtonas pilsētā.

Keits pārtrauca Čāndlcru, pajautādams: — Vai jums tas sagādāja prieku?

— Prieku? — Brītiņu padomājis, viņš noteica: — Darbs te Baltajā namā ir ļoti saspringts, bet tas ir to vērts.

— Kādā ziņā tik milzīga nopūlēšanās var būt to vērts?

— Kā... nu var gan. Varbūt man vajadzētu teikt, ka es jūtu — daru to savas valsts, ne sevis labā.

— Bet vai jūs darījāt valsts labā tieši to, kas bija pareizi?

— Domāju, ka darīju. Jā, darīju pareizi. Nekas taču nav beidzies. Vēl aizvien pasaulē ir nelieši.

— Jums taisnība. Bet varbūt jaunie pareizie darboņi labāk varēs cīnīties pret jaunajiem neliešiem.

— Mums ir uzkrāta pieredze.

— Pieredze ar vecajiem neliešiem. Mēs varbūt saprotam jaunās īstenības, bet domājam pa vecam. — Cieši raudzīdamies uz pulkvedi Čāndleru, viņš jautāja: — Vai iesakāt man šo darbu pieņemt?

Čāndlers noklepojās un paskatījās uz Edciru. Tas gurdeni pamāja ar roku, un šis žests šķita sakām: nu atbildiet jel viņam.

Pulkvedis Čāndlers mirkli padomāja, tad atbildēja:

— Esmu priecīgs par visu, ko esmu guvis šinī darbā kopumā, bet pēdējos divus gadus nenovēlētu pat savam niknākajam ienaidniekam.

— Pateicos.

Durvis atvērās, un istabā gariem soļiem ienāca Edvards Jadzinskis. Visi trīs piecēlās, viņš ar visiem sarokojās. Keitam viņš sacīja: — Ļoti priecājos, ka varējāt ierasties, kaut arī pēdējā brīdī aicināts.

— Pateicos, ser. Arī es priecājos.

— Man tūdaļ jāstcidzas uz citu tikšanos, tomēr ienācu pāris vārdu pārmīt. Esmu izlasījis jūsu dosjē un apbrīnoju jūsu plašo pieredzi, ko esat guvis ceļā no vada komandiera armijā līdz savam pēdējam postenim. Es meklēju tādu cilvēku kā jūs, kas pret mani izturēsies tieši un godīgi. Pulkvedis Čāndlcrs to var apliecināt. Man patīk strādāt ar militāristiem. Tiem piemīt visas tās īpašības, kas man atbilst.

— Jā, ser, — Keits atbildēja un nodomāja — jo tic nav tik godkārīgi, ir raduši izpildīt pavēles un, ja nerādās derīgi, nav jāatlaiž — tos vienkārši pārceļ. Tāpat kā priesteriem vai ministriem, armijas virsniekiem ir savi amata ietvari, kas teorētiski sniedzas tālāk par viņu personisko dzīvi. Cilvēkiem, kam pieder izpildvara, patīk, ja viņu rīcībā ir zināms skaits virsnieku — pakalpīga gvarde civilās drānās.

Jadzinskis turpināja: — Jūsu bijušie kolēģi ļoti labi atsaucas par jums, pulkvedi. Vai nav tiesa, Čārlij?

Čārlijs to apstiprināja, teikdams: — Pulkvedis Lendrijs mūsu iestādei bija ļoti vērtīgs darbinieks un baudīja patiesu cieņu un ievērību visās izlūkdienesta aprindās.

Keits taisnības labad bilda savam potenciālajam priekšniekam:

— Es nekad nespēju labi satikt ar ģenerāli Votkinu un sagādāju misteram Edciram daudz galvassāpju.

Čārlijs iekunkstējās, bet Jadzinskis pavīpsnāja. — Nekāds izcilais diplomāts jūs neesat. Es biju klāt Sanāksmju istabā, kad jūs pajautājāt Valsts ministram, vai mums vispār ir ārpolitika. — Viņš nogrudzināja smiekliņu. — Man tas patīk. Un es jūs kaunā nepametīšu, pulkvedi. Es strādāju tiešā prezidenta pakļautībā, un jūs strādāsiet tieši manējā.

Keits nodomāja, ka viņam Jadzinskis patiešām patiktu un būtu labi strādāt tā pakļautībā — pirms gadiem pieciem vai sešiem, bet nu jau bija par vēlu. Viņš sacīja:

— Neraugoties uz dažām manām un mistera Edeira domstarpībām, viņš man bija priekšnieks ar ļoti plašām zināšanām, kompetents un nosvērts. — Keits nopriecājās, ka viņam bija radusies izdevība to noskaitīt, taču Jadzinskis tam nepievērsa nekādu uzmanību. Jadzinskis sacīja: — Uz visiem jautājumiem, kas jums radīsies, pulkvedis Čāndlers atbildēs daudz labāk nekā es. — Viņš pastiepa roku, un Keits to saņēma. — Esiet sveicināts uz kuģa, pulkvedi! — Jadzinskis noteica! — Paspiedis Keitam roku, viņš paskatījās pulkstenī. — Man ir vēl kāda cita tikšanās. — Keita roku vēl vaļā nelaizdams, viņš jautāja: — Kad varēsiet sākt strādāt?

— Es labprāt gribētu nedēļas nogalē vēl visu pārdomāt.

— Protams. Pirmdien būtu pašā laikā. Pulkvedis Čāndlers jums parādīs darbistabu.

Čārlijs iebilda: — Pulkvedis Lendrijs dzīvo Ohaio, ser.

— Lielisks štats. Palieciet sveiki, kungi. — Viņš pagriezās un izgāja ārā.

Keits paskatījās rokaspulkstcnī un sacīja: — Man ir vēl viena norunāta tikšanās. Palieciet sveiki, kungi.

Čārlijs piespiedās pasmaidīt un noteica: — Tev ir tikšanās ar prezidentu.

Pulkvedis Čāndlers piebilda: — Jums jāgaida uzgaidāmajā istabā, kamēr jūs izsauks. — Iepletis ģīmī platu smaidu, viņš sacīja:

— Man vairs nav te nevienas norunātas tikšanās. Es te vairs nepiederu. — Ārā iedams, viņš pie durvīm pagriezās atpakaļ.

— Ja nokāpsiet lejā, atradīsiet manu darbistabu. Es tur atstāju savu telefona numuru. Ja rodas jautājumi, zvaniet. Viss, kas tur atrodams, ir jūsu rīcībā. — Un, kaut arī vārds "stulbeni" netika izteikts, tas vējoja gaisā.

Čārlijam Keits sacīja: — Čārlij, man šķiet, mēs vairs neesam Spenservilā.

— Kā tev radās tāds iespaids?

Kad arī viņi gāja uz durvīm, Keits teica: — Viņi būs krietni pārsteigti, kad pirmdien konstatēs, ka pulkveža Čāndlcra darbistaba ir tukša.

— Izmanto nedēļas nogali un pārdomā. Jadzinskis ir viens no īsti kārtīgajiem vīriem šinī administrācijā. Pamēģini. Ko gan tu vari zaudēt?

— Dvēseli.

Viņi izgāja gaitenī un ar mazo liftu atkal nolaidās pagrabstāvā.

— Vai gribi apskatīt savu darbistabu? — Čārlijs vaicāja.

— Nē.

Viņi iegāja uzgaidāmajā istabā un apsēdās. Čārlijs, it kā pats ar sevi sarunādamies, noteica: — Es, jādomā, esmu no ķēpas laukā. Paldies, ka izlīdzēji.

Keits neatbildēja. Viņš lasīja avīzi.

Pēkšņi Čārlijs iesmējās. — Ir nu gan... vai tu tiesām spētu aizlidot atpakaļ uz Ohaio, sakravāt mantiņas, atgriezties Vašingtonā, atrast un noīrēt dzīvokli, iekārtot to un pirmdienas rītā ierasties darbā?

Keits palūkojās viņā pār avīzes augšmalu, tomēr nebilda ne vārda.

Čārlijs turpināja: — Man šķiet, viņš vispār nezināja, ka tu biji aizbraucis no Vašingtonas. Es viņam to sacīju gan, bet laikam viņš tai brīdī neklausījās.

Keits pāršķīra avīzē nākamo lapu.

— To es varētu nokārtot. Varētu izbrīvēt tev pāris nedēļu.

Keits paskatījās rokaspulkstenī.

Čārlijs runāja tālāk: — Bet es saprotu arī tevi. Šitā pilsēta ir viens raganu katls.

Keits pārlocīja avīzes lapu un sāka lasīt informāciju par sastrēgumiem metro vilcienos maksimumstundās. Minūtes aiztikšķēja cita pēc citas.

— Bet strādāt Baltajā namā, — Čārlijs sacīja, — vai tava cienījamā draudzene nejustos lepna un iejūsmināta?

Acu no avīzes nepacēlis, Keits atbildēja: — Nē.

— Nestāsti man, ka tas nav kārdinājums.

Keits nolika avīzi. — Čārlij, administrācijas nāk un aiziet, postenis Baltajā namā ir tikpat drošs un noturīgs kā jājiens mustanga mugurā. Tici man, negribu ne kritizēt, ne paštaisni spriedelēt, bet es bez savas gribas esmu nostādīts situācijā, kas man nepatīk. Man šķiet, pilnīgi

pietiks ar to, ka es atteikšos no piedāvājuma personisku iemeslu dēļ. Norunāts?

— Okci.

Ienāca kārtējais apmeklētāju pieteicējs un sacīja: — Pulkvedi Lendrij, prezidents vēlas jūs redzēt.

— Lai tev veicas! — Čārlijs novēlēja.

Keits piecēlās, un visi, kas sēdēja uzgaidāmajā telpā, noskatījās, kā viņš aiziet līdzi izsaucējam.

Viņi atkal uzbrauca liftā augšup un pa gaiteni devās uz Ovālo kabinetu. Pie durvīm drošības dienesta apsargs sacīja: — Dažas minūtes.

Vedējs vēlreiz noskaitīja vizītes protokolu un aizrādīja, lai Keits neuzkāpj uz paklājā ieaustā Lielā Valsts zīmoga. Keits jautāja: — Vai man lēkt tam pāri?

— Nē, ser, jūs apiesiet tam apkārt pa kreiso pusi. Prezidenta palīdze to apies pa labo pusi, tad dosieties tālāk uz priekšu, kur rakstāmgalds. Prezidents ir ļoti aizņemts un neaicinās jūs apsēsties, bet panāksies jums pretim un apsveicināsies ar jums pāris soļu no galda. Lūdzu, izsakieties īsi.

— Vai man būtu viņam jāsaka, ka es par viņu balsoju?

Ievedējs paskatījās vispirms uz Keitu, tad apmeklētāju

sarakstā, it kā gribēdams pārliecināties, vai šis cilvēks tiešām tur ierakstīts.

Durvis atvērās, un jauna sieviete ieveda Keitu. Viņi gāja līdzās pa garo ovālveida darbistabu uz priekšu, pār karaliski zilo paklāju, apgāja Valsts zīmogam apkārt un tad tālāk rakstāmgalda virzienā lielo dienvidu puses logu priekšā. Keits ievēroja, ka ārā vēl joprojām līst.

Prezidents apgāja apkārt rakstāmgaldam, lai ar viņu sasveicinātos, un pastiepa roku, ko Keits saņēma. Prezidents sacīja:

— Es ļoti priecājos atkal jūs redzēt, pulkvedi.

— Pateicos, prezidenta kungs.

— Sen neesam jūs šeit redzējuši.

— Tā ir, ser.

— Vai esat jau iekārtojies?

— Vēl ne, ser.

— Misters Jadzinskis parūpēsies, lai jums viss būtu. Viņš ir stingrs, bet taisnīgs priekšnieks.

— Jā, ser.

— Šis ir smags laiks, pulkvedi, un mēs augstu vērtējam cilvēku ar jūsu pieredzi un godīgumu.

— Pateicos, prezidenta kungs.

— Vai ir vēl kas, ko jūs vēlētos man jautāt?

Tas bija tradicionālais jautājums, ko uzdeva prezidenti, ģenerāļi un citi augsti amata vīri. Kaut kad pirms daudziem gadiem, kad Keits droši vien vēl nebija dzimis, tas bija īsts jautājums. Mūsdienās, kad vienmēr maķenīt pietrūkst laika, jautājums kļuvis tīri retorisks, un vienīgā atbilde ir: "Nē, ser". Bet Keits jautāja:

— Kādēļ mani?

Prezidents uz mirkli šķita izsists no līdzsvara, un palīdze ieklepojās. Tad prezidents sacīja: — Kā, lūdzu?

— Kādēļ jūs sūtījāt tieši pēc manis, ser?

— Ak tā, saprotu. Tāpēc, ka es jūs atceros kā cilvēku, kas man palicis prātā ar savām zināšanām un lielisko uztveri. Es ļoti priecājos, ka jūs esat šeit. — Viņš pastiepa roku un sacīja: — Esiet sveicināts Baltajā namā, pulkvedi.

Keits sarokojās ar prezidentu un sacīja: — Pateicos, ka uzaicinājāt mani.

Palīdze viegli piesita Keitam pie pleca, abi pagriezās un devās atpakaļ visas ovālās zāles garumā, izvairoties uzkāpt Lielajam Valsts zīmogam, līdz durvīm, kas tika atvērtas, kolīdz viņi tās sasniedza.

Un tad Keits bez pavadones atradās gaitenī, kur viesu sagaidītājs viņam uzbilda: — Pateicos, pulkvedi, ka atnācāt. Esiet tik laipns, misters Edeirs jūs gaida vestibilā.

Keits devās uz vestibilu, kur Edeirs viņu gaidīja un, kā Keitam likās, izskatījās mazliet notrūcics.

— Kā gāja? — viņš jautāja.

— Sešdesmit septiņas sekundes, ieskaitot līkumu apkārt Lielajam Valsts zīmogam.

Viņus pavadīja līdz izejai no Rietumu spārna, un viņu šoferis steidzās pretim ar atvērtu lietussargu. Ceļā uz mašīnu Edeirs jautāja: — Ko viņš teica?

— Neko.

— Vai viņš domā, ka tu to darbu pieņemsi?

— Domā gan.

— Un ko tu darīsi?

— Es apsvēršu.

— Labi. Es esmu pasūtījis mums azaidu.

Viņi iesēdās mašīnā, un Edeirs sacīja šoferim: — Uz Rickarltonu.

Viņi izbrauca no Baltā nama teritorijas un iejuka pusdienlaika satiksmes gūzmā, kas valdīja lietus picškicstajās ielās. Edeirs sacīja: — Tu biji tieši pareizā pakāpē vēss un atturīgs. Viņiem nepatīk pārāk dedzīgi cilvēki, kas

cenšas sevi uzsvērt.

— Čārlij, tās nebija lietišķas darbā stāšanās pārrunas. Tā bija iesaukuma pavēle.

— Tas taču nav svarīgi.

— Vai tu to darbu pieņemtu?

— Ne mirkli nešaubīdamies.

— Tev, mīļais draugs, gan arī vajadzētu kādu brīdi atiet malā, lai izjustu savas dzīves vērtību.

— Man nav dzīves. Esmu federālais ierēdnis.

— Man ir nemierīgs prāts par tevi.

— Man par tevi ir nemierīgs prāts. Vai esi iemīlējies?

— Tas ir neatsaucami. Vašingtonā es neatgriezīšos.

— Pat ja šeit būtu Annija Bekstere?

— Šis temats ir izrunāts. Cauri.

Tālāk viņi brauca klusēdami, un Keits pa mašīnas logu raudzījās, kā garām slīd pilsēta. Viņš neliedzās, ka ir pavadījis šeit jauku laiku, tomēr oficiālās Vašingtonas stingums un sociālā hierarhija viņa demokrātiskajiem instinktiem nebija pieņemama, un tas bija viens no šās pilsētas paradoksiem.

Ikvienai administrācijai no tām, kurās viņš bija kalpojis, sākotnēji piemita savs īpašs, svaigs stils, unikāls dzīves skatījums, enerģija, optimisms un ideālisms. Taču jau pēc gada iesīkstējusī birokrātija ietvēra visu savā smacējošā ietekmē, un vēl pēc gada jaunā administrācija kļuva pesimistiska, izolējās un sašķēlās iekšējos konfliktos un sīkmanīgos ķīviņos. Ovālās zāles saimnieks strauji kļuva vecs, un Valsts kuģis pukšķināja uz priekšu, nenogremdējams, nevadāms, bez noteikta ccļamērķa.

Keits Lendrijs bija nolēcis no kuģa vai, precīzāk sakot, pārmests pār bortu un izskalots krastā — Spenservilā. Krastā daiļa dāma bija izturējusies gaužām jauki pret viņu, bet nu vecie biedri vilināja viņu atpakaļ uz klāja. Dāma varēja doties viņam līdzi, bet viņš negribēja tai atklāt lielā, baltā, mirdzošā kuģa īsteno izskatu, negribēja viņu iepazīstināt ar saviem klāja biedriem, baidoties, ka dāma varētu sākt prātot, kāds cilvēks tad īstenībā ir viņš pats. Kuģis ilgi vairs negaidīs, bet salas iedzimto virsaitis, daiļās dāmas laulātais draugs, raida viņu no salas projām. Viņš sacīja Čārlijam:

— Zini, reizēm cilvēks nokļūst vienā no tām situācijām, kurās pat gribot nevar atrast vieglu izeju, jo tādas nav.

— Pareizi. Bet tev, Keit, vienmēr ir bijis ķēriens atrast pareizo risinājumu.

Keits pasmaidīja un atteica: — Tu laikam iedomājies, ka es visu šito daru ar nolūku, tīšām.

— Ir liecības, kas šķiet uz to norādām. Un tu esi paradis vienmēr visu darīt pats. Arī tad, ja grūtā situācijā tevi nostāda citi, tu kaut kādā neizprotamā veidā izmanies šo situāciju padarīt vēl grūtāku. Un, kad cilvēki grib tev palīdzēt no nejaukā stāvokļa izkļūt, tu tos patriec ratā.

— Vai tad tā ir?

— Ir.

— Varbūt vainīga mana izcelsme. Esmu no tādas ģimenes, kas paļaujas pati uz saviem spēkiem.

— Var jau būt. Bet varbūt tu esi vienkārši spītīgs, kašķīgs un stūrgalvīgs āzis.

— Tāda iespēja nav izslēgta. Vai es drīkstēšu tevi šad tad apciemot, kad man atkal būs nepieciešama analīze?

— Tu nu gan nevienu nemēdz apciemot. Es apciemošu tevi.

— Vai ar mani bija grūti sastrādāt?

— Labāk nesāksim par to runāt. — Un tad piebilda: — Vienu tomēr tev teikšu: es tevi ņemtu atpakaļ tai pašā mirklī, kad tu parādītos.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu nekad nevienu nepievil. Nekad. Man šķiet, tieši tā tu jūties arī pašreiz. Bet tava lojalitātes izjūta ir mainījusies.

— Jā... laikam gan — kaut kur vidū starp Vašingtonu un Spenservilu. Man, šeku, bija saruna par to.

— Pacenties turpmāk vairs nebraukt tik garus gabalus. Un, ja jau par to runājam, tad jāteic — klāt esam.

Divdesmit piektā nodaļa

viņi iegāja Rickarltona viesnīcā un iegriezās Žokejklubā, kur zāles pārzinis viņus apsveicināja, misteru Edeiru vārdā uzrunādams. Kad tas viņus aizvadīja līdz divpersonu galdiņam pie sienas, pārējie viesi uz viņiem noskatījās.

Šis bija viens no restorāniem, ko apmeklēja Vašingtonas varenie. To Keits zināja. Tāpat atcerējās arī dzirdējis, ka restorāns pirmoreiz tika vēris durvis pirms gadiem trīsdesmit un Džekija Kenedija bijusi viena no pirmajām apmeklētājām.

Īstenībā tas bija vīriešu krogs, tomēr sievietēm patika šejienes ēdieni un sevišķi uzmanīgā apkalpošana. Visa Vašingtona jau īstenībā bija vīriešu pilsēta, kaut arī skaitījās dzimumu vienlīdzības šūpulis un politiski pareizas valodas un likumu garīgais mājoklis, kaut arī šādi likumi nekad nav pastāvējuši. Šinī restorānā tiešām mēdza apgrozīties sievietes, kuru rokās bija vara, tomēr šī bija pilsēta, kuras īstā attieksme pret sievietēm nekādā ziņā neizvirzījās oficiālās, sabiedriskās dzīves virskārtā. Keits zināja, ka jaunas, izskatīgas sievietes neveselīgā daudzumā sāk pārspēt savus otra dzimuma konkurentus. Tomēr īstenībā sievietes oficiālajā Vašingtonā bija dekoratīvs elements, mēbeles, kam pietika laimes, ja laiku pa laikam tās izcēla gaismā. Visi, protams, to noliedza, un Vašingtonā tulkojums tam skanēja: — Ja noliedz, tad tā ir.

Keits nebija bieži šo vietu apmeklējis, bet atnācis ievēroja, ka politiskā ziņā nekādi asumi šeit neizpaudās. Kaktā pie nomaļa galdiņa parasti sēdēja Barbara Buša un Ncnsija Reigana, tikpat bieži te apgrozījās cīnītāji par nēģeru civilajām tiesībām Vērmons Džordcns un Džese Džeksons. Restorānā šajā

pēcpusdienā ņudzēt ņudzēja saziņas līdzekļu zvaigznes, pie atsevišķiem galdiņiem Keits ievēroja Maiku Vollesu un Džordžu Villu. Tā vien likās, ka publika uzmanīgi vēro, kas ar ko kopā pusdieno. Keits apvaicājās Čārlijam:

— Vai pie mums arī piesēdīsies kāda ievērojama persona? Man šķiet, mēs šitiem ļaudīm sagādājam vilšanos.

Čārlijs aizkūpināja cigareti. — Ir pilnīgi tavā ziņā pēc pāris nedēļām šeit ierasties ģenerāļa formā.

— Ģenerāļu šinī pilsētā ir bez gala un bez malas, un pulkveži ir izsūtāmo puiku cenā. Es vispār nevelku formas tērpu mugurā.

— Tev taisnība, bet tu varētu likt arī savai sekretārei piezvanīt un sacīt: "Runā no Baltā nama, lūdzu, rezervējiet galdiņu ģenerālim Lendrijam."

— Vadzi, tas jau izklausās gandrīz tikpat svarīgi, kā strādāt to darbu.

— Redzi nu, apdomā labi — ar šito paaugstinājumu un trīsdesmit nokalpotiem gadiem pensija tev iznāktu gandrīz divtik liela, un tu varētu dzīvot, cepuri kuldams. Arī tad, pensijā aiziedams, tu vēl nebūtu vecs.

— Kāds tev no tā labums, Čārlij?

— Man patiktu, ja tu atkal atrastos tuvumā.

— Es nebūtu tev tuvumā. Tu mitinātos otrpus ielai.

— Es priecātos, ja man Baltajā namā būtu draugs.

— Aha. Tad redzi, kādēļ.

— Es domāju arī par tavām interesēm, vēlot tev vislabāko.

— Es to novērtēju atzinīgi.

Pienāca viesmīlis. Keits pasūtīja divkāršu viskiju ar ledu, Čārlijs savu parasto nedaudz atšķaidīto vodku.

— Es tev rītdienai pasūtīju istabu "Četros gadalaikos". Man likās, ka tev vislabāk patiks dzīvot Džordžtaunā.

— Kas par to visu maksā?

— Baltais nams.

— Ieskaitot viesnīcu kopā ar precētu draudzeni?

— Ja tu rīt izlidotu no Toledo divos piecpadsmit, tu piecos pēcpusdienā jau būtu viesnīcā. Tad es tev piezvanīšu, un iesim visi kopā pusdienot Džordžtaunā.

— Brīnišķīgi.

— Pirmdien izbraukāsimies un kārtīgi apskatīsim pilsētu, un līdz otrdienai jūs būsiet visu apsprieduši un izlēmuši.

— Citiem vārdiem sakot, man nemaz nevajadzēs pirmdienas rītā ierasties darbā?

— Par to es parūpēšos. Mēs sameklēsim tev viesnīcu, kur apmesties, līdz tu atradīsi dzīvokli. To es visu dabūšu cauri.

— Paldies.

Keits pētīja ēdienkarti.

Čārlijs sacīja: — Pēc paaugstināšanas par ģenerāli tu varēsi atļauties savrupmāju Džord/.taunā.

— Par to es šaubos.

— Cik tad brigādes ģenerālis mūsu dienās saņem — astoņdesmit piecus tūkstošus?

— Tā varētu būt. Es nopietni padomāšu.

— Uz kuru pusi tu sveries?

— Uz. priekšu. Pūlos iepazīties ar ēdienkarti. Šī saruna ir pabeigta.

Viesmīlis atnesa dzērienus. Čārlijs ieteica tostu: — Par visiem, kas kalpo — pagātnē, tagadnē un nākotnē.

— Sveiks!

Viņi pasūtīja ēdienus.

— Vai tu vakarvakarā ar savu dāmu runāji?

— Viņa dzīvo kopā ar vīru.

— Ak tā — pareizi. — Viņš iesmējās. — Tedam aiz šausmām gandrīz protēze izkrita no mutes, kad tu to pieminēji. Iznāca traki jocīgi. Es tikai nesapratu, kāpēc tu to sacīji.

— Man vienkārši iegribējās pateikt.

Viņi sāka kavēties atmiņās par veciem laikiem, pārrunāja, kā pasaule pārvērtusies pēc aukstā kara beigām, minēja, kas varētu notikt nākotnē. Viņiem atnesa pasūtīto maltīti, viņi sāka ēst. Keits jutās teicami. Viņam patika Čārlijs Edeirs, patika pārspriest īstenās problēmas, viņam garšoja viskijs un garšoja stēks. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu atkal šeit dzīvot, bet it labi spēja iedomāties, ka varētu no jauna sākt darboties izlūkdienestā — kaut kur ārzemēs, kādā vietā, kur tiešām varētu paveikt ko labu, bet nespēja iedomāties, kur tas varētu būt. Taču vislielākā ironija bija tā, ka viņš bija uzkāpis pārāk augstu, lai drīkstētu nodoties operatīvam darbam, un tas, kas reiz pateicis prezidentam "nē", nav tiesīgs prasīt citu darbu. Un, pat ja viņš iemānītos citā darbā kaut kur okeāna viņā malā, tas nebūtu godīgi pret Anniju. Viņai bija divi bērni Ohaio un mājas dzīve Spenservilā. Viņam jāsāk domāt kā civilistam ar personisku atbildību un pienākumiem. Čārlijam viņš pajautāja:

— Kāpēc mēs vēl joprojām uzskatām, ka mums jābūt par kārtības uzturētājiem pasaulē?

Čārlijs nevilcinoties atbildēja: — Tapec, ka mums ir šim nolūkam miljoniem algotu darbinieku, miljoniem kvadrātpēdu kantortelpu un biljoniem Kongresa piešķirtu dolāru. Tam nav nekā kopēja ar ideālismu, viss ir saistīts ar kantortelpu platību. Ja mēs noietu no pasaules skatuves, šī vieta pārvērstos par rēgu pilsētu — šito pašu Žokcjklubu vajadzētu slēgt.

— Tas nu izklausās maķenīt ciniski. Cilvēki taču varētu ķerties pie pašu zemes problēmām. Valsts centrālā daļa mirst.

— Tas neder tādiem ļaudīm kā mēs. Vai tu gribētu strādāt kādā iekšlietu departamentā — veselības aizsardzības vai tautas labklājības jomā?

— Nē.

— Redzi nu. Pat ja man piedāvātu lielāku algu un augstāku amatu kādā no šīm nozarēm, es noteikti sacītu — nē. — Čārlijs aizkūpināja jaunu cigareti un izpūta dūmus. — Vai atceries miera dividendes? Tevi atlaida, lai ietaupītu naudu miera dividendēm. Ar to naudu vajagot atjaunot Ameriku. Bet tas netiek darīts. Mēs joprojām pūlamies vadīt pasauli. Mēs gribam vadīt pasauli.

— Pasaule gaužām labi spēj iztikt arī bez mums.

— Varbūt. — Cieši paskatījies uz Keitu, viņš jautāja: — Ja Padomes atkal mūs apdraudētu, vai tu nāktu atpakaļ?

— Ja tās mūs apdraudētu, es nebūtu atlaists.

— Atbildi uz jautājumu.

— Jā. Ietu.

Čārlijs palocīja galvu. — Redzi nu, Keit, dziļi sirdī tu jūties nelaimīgs par to, ka aukstais karš beidzies...

— Nē.

— Klausi, ko tev saku. Visu savu dzīvi tu veltīji sīvai cīņai pret bezdievīgajiem komunistiem, un ļoti daudzi to izjuta par savu sūtību, gluži tāpat kā tu. Tu biji tā laika produkts, kurā uzaugi, un Savienoto Valstu mazpilsētiņas produkts. Tev tas likās kaut kas līdzīgs Svētajam karam, un tu cīnījies Dieva un eņģeļu pusē. Nu Sātans un viņa leģioni ir sakauti un iznīcināti, mēs paši esam izbridusi elli un atbrīvojuši tur ieslodzītās dvēseles. Un pēc tam kas? Kas?Nekas. Tu vairs neesi vajadzīgs savai tēvzemei, lai aizsargātu to no ļauniem spēkiem. Tu juties laimīgāks tad, kad nelabais vēl bija dzīvs un Vašingtona bija atomsprādziena mērķis Padomju Savienības raķešuzbrukumu kartē. Ik rītu tu pamodies Vašingtonā, apzinādamies, ka atrodies frontes priekšējā līnijā, lai aizstāvētu vārgos un nobiedētos. Ja tu pats būtu redzējis sevi no rīta ienākam kancelejā, ja būtu redzējis liesmu pats savās acīs iedegamies tai brīdī, kad es sacīju, ka tev jādodas pāri jūrai jaunā uzdevumā. — Čārlijs izspaidīja cigaretes izdeguli un sacīja: — Dažus pēdējos gadus tu izskatījies pēc bruņinieka, kas nocirtis pūķim pēdējo galvu un tagad nīkst bezdarbībā, jo liedzies iet pagrabā apsist žurkas, tas būtu zem tava goda, tas apkaunotu tavu drosmi un vīrišķību. Tu biji dzimis un audzināts Armagedona cīņai. Un tā ir galā. Tas bija labs karš, bet uzvara bija nožēlojama, neviens par to vairs ne sūda nedod. Atrod ko citu, kas tevi iejūsmina.

Keits brītiņu klusēja, tad ierunājās:

— Viss, itin viss, ko tu saki, ir svēta patiesība. Pat tad, ja es negribu to sadzirdēt.

— Neesmu jau pateicis tev nekā tāda, ko tu pats nezinātu. Mums, vai zini, vajadzētu izveidot valdības uzturētu pabalsta fondu īpašai cilvēku sugai — Kareivjiem Bez Uzdevuma.

Keits pavīpsnāja. — īstiem vīriem nekādi pabalsta fondi nav nepieciešami, tie paši spēj atrisināt savas problēmas.

— Mana sieva nebūtu ar tevi vienisprātis. — Mirkli padomājis, viņš vēl piebilda: — Lāgiem man liekas, ka mums būtu jāsasauc sava Aukstā Pēckara Apspriede, apmēram tā, kā to dara Vjetnamas veterāni. Un kur varētu būt mūsu Atceres laukums?

Keits sacīja: — Man gribētos vērst tavu uzmanību uz Pieminekli aukstā kara cīnītājiem Mellā.

— Mellā nav pieminekļa aukstā kara cīnītājiem.

— Tieši tāpēc gribēju pievērst tam uzmanību.

— Pareizi. — Likās, ka Čārlijs domā, jo pēc brītiņa viņš sacīja: — Tā ir vilšanās. Bet mums ar to jāsamierinās. Vai tu zini, ar ko nodarbojās bruņinieki kauju starplaikā? Viņi skaistu, romantisku mīlestību padarīja par jēdzienu. Tātad — nepavisam nav nevīrišķīgi iemīlēties, pielūgt un apbrīnot sievieti.

— To es zinu.

— Vai viņa tevi iejūsmina?

— Jā.

— Tad staigā savu ccju.

Keits visai ilgi noraudzījās Čārlijā, pirms pajautāja: — Un kā ar darbu?

— Aizmirsti. Tavā vairogā uzgleznoti pūķi. Nelien pagrabā žurkas tvarstīt. Pieši tāda uzdevuma labad viņi tevi atcerējās.

— Paldies, Čārlij.

Viņi iztukšoja vēl katrs pa glāzei. Keits jautāja:

— Cik ilgs laiks tādai amatpersonai kā tu vajadzīgs, lai izņemtu pasi kādai citai personai?

Čārlijs skalināja dzērienu savā ceturtajā vai piektajā vodkas glāzē. — Nu tā — varbūt dažas stundas, ja visi dati kārtībā. Piezvanīšu vienam draugam Valsts departamentā, un rokā būs. Tā domāta tavai cienījamai draudzenei?

— Jā.

— Kurp tad domājat doties?

— Nezinu. Droši vien uz Eiropu.

— Ja sadomājat laisties uz kādu svešāku malu, kur nepieciešama vīza, padod tikai ziņu, vienā dienā būs nodarīts.

— Paldies.

Viņi vēl pasūtīja kafiju un konjaku. Pulkstenis bija jau turpat pustrīs, tomēr gandrīz visi galdiņi vēl aizņemti. Apbrīnojami, Keits nodomāja, cik daudz valsts darīšanu gan tiek kārtots pie azaida galdiņiem, kokteiļu bufetēm vai vakariņām. No visas sirds viņš cerēja, ka daudzu šeit klātesošo galvas ir skaidrākas nekā Čārlijam un viņam pašam.

Čārlijs šūpinaja glazē konjaku un sacīja:

— Es ietu pensijā tādu pašu apsvērumu dēļ kā tavējie, bet man ir sieva, bērni koledžā, hipotēka uz māju un liela patikšana sēdēt dārgos restorānos. Beidzot mēs visi būsim projām, vecie zēni, kas zināšanas par pasauli ieguva tik sūri un grūti, un Nacionālās drošības padomes kabinetos sēdēs visādi šļukubrukas un vadīs pirmsdzemdību aprūpes programmas narkotiku saindētām imigrantēm no Austrumeiropas.

— Tomēr labāk nekā neaizņemta kanceleju platība.

— Pareizi. — Čārlijs izdzēra konjaka glāzi un pasūtīja vēl.

Kad viņi bija pabeiguši maltīti, Keits sacīja: — Sadabūšu taksi un braukšu uz viesnīcu.

— Nē, brauc ar to pašu mašīnu un pasaki šoferim, lai atbrauc man pakaļ pulksten piecos. Man šodien gribas iedzert. Vai tu varēsi uz lidostu aizbraukt ar taksi?

— Noteikti, — Keits atbildēja. — Rīt tikšos ar tevi un Katcrīnu. Man patīk būt ar viņu kopā. Ar tevi arī kādreiz.

Čārlijs nedroši uzsvempās kājās. — Priecājos, ka iepazīšos ar Anniju. Par to istabu "Četros gadalaikos" mēs vēl maksājam. Izmanto visu, ko tev dod, neiedomājies, ka tas tev uzliek kādus pienākumus, tikai ap nedēļas vidu uzraksti misteram Jadzinskim mīļu vēstuli ar atteikumu, un — gaišu taciņu uz Eiropu!

— Tā tiek plānots.

Viņi paspieda viens otram roku, un Keits aizgāja. Bija sācis stiprāk līt, un šveicars, uzsitis lietussargu, devās kopā ar viņu meklēt mašīnu un šoferi, kurus atrada aiz stūra. Šoferis atvēra durtiņas un sacīja Keitam pietiekami skaļi, lai šveicars dzirdētu:

— Vai atpakaļ uz Balto namu, ser?

— Nē, mēs ar prezidentu tiksimies "Heiedcmsā".

Iesēdies mašīnā, viņš nopurpulēja: — Stulbums.

— Ser?

— Misters Edcirs lūdza, lai jūs atbraucot viņam pakaļ pulksten piecos.

— Jā, ser.

Keits atlaidās aizmugures sēdeklī un vēroja slauķus slīdam pa vējstiklu. Čārlijs bija pie viņa izmēģinājis kaut kādu psiholoģisku triku. Tā analoģija ar pūķi vairogā bija Keitu pilnīgi pārliecinājusi, ka viņš rīkojas pareizi. — Pareizi.

Šī pilsēta bija viņu pievilinājusi un pavedusi kā pasaules vislielākā netikle. Ikreiz, to redzot, saožot, tai pieskaroties, viņš pagalam noreiba. Tā bija piespiedusi novilkt formas tērpu, piesmējusi un izmantojusi viņu, kamēr viņā vairs nebija ne spēka lāsītes, un tomēr viņš svētlaimīgi izbaudīja katru kopā pavadīto mirkli. Tā piesmēja arī daudzus citus vīriešus, un tas viņu satrauca vēl vairāk. Viņš zināja, ka tā ir samaitāta līdz serdei, bez sirds un salta. Bet cik skaista tā bija, cik burvīgi tērpta un izkrāsota, cik gudra, un kā tā viņam uzsmaidīja. Ar miesu viņš to mīlēja, ar dvēseli ienīda.

Divdesmit sestā nodaļa

Sešos vakara Keits izrakstījās no Heicdemsa viesnīcas un pats nesa savu somu uz izeju.

— Taksīti, ser?

— Lūdzu.

Keits kopā ar šveicaru izgāja viesnīcas priekšā un palika zem lietus pārsega gaidot. Šveicars aizbildinājās: — Taksīti grūti sagaidīt, kad tik stipri līst.

— To es redzu.

— Jums uz lidostu?

— Jā.

— Lidojumi pagaidām atcelti. No Virdžīnijas līča nāk "Džeks".

— Kā, lūdzu?

— Orkāns "Džeks". Tuvojas gar piekrasti. Mums paies garām, bet pie mums visu nakti auros salti vēji un līs. Vai jums lidojums jau piereģistrēts, ser?

— Nē.

— Nacionālā vai Dalisas lidosta?

— Nacionālā.

Šveicars papurināja galvu. — Tur visi lidojumi pārcelti uz vēlāku laiku. Pamēģiniet no Dalisas, ja varat.

Piebrauca taksometrs, un šveicars atvēra durtiņas. Keits iesēdās un jautāja šoferim: — Kā ir ar Nacionālo?

— Ciet.

— Un Dalisa?

— Pagaidām vēl pieņem.

Brauciens līdz Dalisas lidostai, braucot pa Dalisas pievedšoseju, parasti ilga četrdesmit piecas minūtes, taču šoreiz pagāja vesela stunda, un laiks dziļāk zemes iekšienē nepavisam nebija labāks. Tuvojoties lidostai, Keits nemanīja nevienu lidmašīnu ne paceļamies, ne nosēžamies. Šoferis sacīja: — Izskatās nelāgi, šef. Vai brauksim atpakaļ?

- Nē.

Šoferis paraustīja plecus un brauca tālāk uz lidostu.

— USA Air, — sacīja Keits.

Viņi piebrauca pie USA Air izejām, un Keits redzēja, ka tur stāv cilvēku rindas, gaidot taksometrus. Keits iegāja lidostā un pārbaudīja reisu sarakstus. Gandrīz visiem reisiem bija pieteikta novēlota izlidošana. Daži vispār bija anulēti.

Viņš aprunājās ar dažādu līniju biļešu kasieriem, meklēdams kaut jelkādu reisu ar nosēšanos pāris simts kilometru no Spenservilas, bet nekā cerīga neatrada.

Pulksten pusastoņos Dalisas lidosta tika oficiāli slēgta līdz turpmākajam paziņojumam.

Keits redzēja ļaužu biežņu izretināmies, daudzi devās projām no lidostas. Citi sasēda uzgaidāmajā zālē, nolēmuši gaidīt.

Keits aizgāja uz bāru, kas atradās lidostas galvenajā vestibilā. Arī bārs bija neveiksmīgo ceļotāju pārpilns, tomēr Keits dabūja alu un dzerdams skatījās virs bāra letes novietotajā tcleekrānā. "Džeks" bija sasniedzis Ošiansitiju Merilendā un tur palicis. Tomēr orkāna iedarbība bija jūtama simtām jūdžu no epicentra. Valdīja vispārēja pārliecība, ka pirms ausmas neviena mašīna gaisā nepacelsies. Bet nekad nevarēja droši zināt.

Viņam negadījās pirmoreiz mūžā palikt ncizlidojušam, un viņš saprata, ka nav nekādas jēgas par to uztraukties vai pat sadusmoties. Tanīs citās reizēs un vietās tāda situācija bija lāgiem bijusi kritiska, lāgiem dzīvību apdraudoša. Šoreiz tā bija citādā ziņā gauži nozīmīga.

Patlaban pulkstenis bija 8.15 vakarā, viņa norunātā satikšanās bija nākamajā rītā pulksten desmitos Ohaio rietumos. Viņš sāka apsvērt iespējas. Attālums bija aptuveni trīssimt gaisa jūdžu, tātad nepilnu divu stundu lidojums līdz Kolumbusai, mazliet ilgāk līdz Toledo, vēl drusku ilgāk līdz

Deitonai vai Fortvcinai Indiānā. Jebkurā gadījumā — ja vien liktu lidmašīnā, kas paceltos, vienalga, kādā laikā līdz pulksten pieciem no rīta, viņš noīrētā mašīnā nokļūtu Spenservilā apmēram desmitos no rīta. Bet, uzkavējoties savā mājā, nosebos satikšanos par vairākām stundām. Tomēr no kaut kurienes varēs piezvanīt Annijas māsai Terijai un pieteikt kavēšanos.

Bet ļoti iespējams, ka gaisa satiksme netiks atjaunota drīzāk kā no rīta, turklāt Dalisa varbūt atsāks lidojumus vēl vēlāk, un biļete arī viņam nebija no Dalisas lidostas.

Viņš izgāja no bāra un devās pie lodziņiem, kur varēja pasūtīt īrējamas mašīnas. Tur stāvēja garas cilvēku rindas. Pēdīgi viņš piekļuva pie dispečera.

— Vai jums mašīna jau pasūtīta, ser?

— Nē, bet man tā vajadzīga. Vienalga, kāda, katra derēs.

— Žēl, bet man nav nevienas pašas, ko jums piedāvāt, un nav arī gaidāms, ka piebrauks no pilsētas.

Keits jau bija ar to rēķinājies. Viņš jautāja: — Kā būtu ar jūsu paša mašīnu? Man jātiek uz Ohaio. Brauciens ilgs desmit stundu. Es jums maksāšu tūkstoš dolāru, braukšu pats, jūs varēsiet gulēt pakaļējā sēdeklī.

Jauneklis pasmaidīja. — Ļoti kārdinoši, bet...

— Padomājiet. Un apvaicājieties visapkārt. Es būšu galvenā vestibila bārā.

— Es apvaicāšos.

Keits devās atpakaļ uz bāru un izdzēra vēl vienu alu. Bārs bija pustukšs, jo cilvēki, sapratuši, ka nav vairs nekādu iespēju aizlidot, bija apsēduši visus tuvējos moteļus.

Pēc pulksten desmitiem jauneklis no mašīnu nomātavas ienāca bārā un paziņoja Keitam, ka ir apjautājies, bet neviens nav bijis ar mieru.

— Paldies, — Keits sacīja un deva jauneklim divdesmit dolāru zīmi, ko tas nepieņēma. Keits atgriezās pie sava alustrauka. Gandrīz vai visā pasaulē par zaļajām zīmēm varēja nopirkt premjerministru ar visu automobili. Arī Amerikā naudai vēl aizvien bija balss, tomēr ne tik skaļa. Lielākajai daļai cilvēku bija savs darbs un iztikšana, un viņi darīja savu darāmo bez kukuļiem, lāgiem nepieņemot pat dzeramnaudu. Tomēr jābūt kaut kādam derīgam un visnotaļ pieejamam atrisinājumam, kā no punkta A var nokļūt uz punktu B.

Kādu brīdi Keits domāja. Ilgos gados viņš bija iemācījies, ka ir daudz iespēju, kā izkļūt no kādas pilsētas. Ja gaisa satiksme slēgta laika apstākļu, artilērijas apšaudes vai sacelšanās dēļ, tad visa uzmanība jāsasprindzina uz zemes un ūdens ceļiem.

Viņš apsvēra iespēju piezvanīt Terijai un izskaidrot situāciju, bet tas varētu likties pārsteidzīgi un piedevām nozīmētu atzīšanos sakāvē vai — vēl ļaunāk — izdomas trūkumā. "Domā," viņš sevi pamācīja, sāka domāt un izdomāja.

Izgājis no bāra, viņš devās tiešā ceļā pie telefona automātiem. Arī tur bija rindas, tomēr viņš palika un gaidīja.

Pusvienpadsmitos viņš tika pie telefona un piezvanīja Čārlijam Edciram uz mājām, bet viņam atsaucās vienīgi automātiskais atbildētājs. Viņš ierunāja: — Čārlij, esmu lidostā un nevaru aizlidot. Tu varbūt neesi pamanījis, bet ārā plosās orkāns. Atsūti mašīnu, kas mani aizvestu atpakaļ uz viesnīcu. Paziņo man uz šejieni. Atrodos nevis Nacionālajā, bet Dalisas lidostā.

Keits apsēdās uzgaidāmajā zālē un lasīja avīzi, tur viņš varēs sadzirdēt, ja tiks izsaukts pie telefona. Viņš zināja, ka Edeirs informāciju saņems, jo viņa darbā automātiskie atbildētāji tika pārbaudīti vismaz reizi stundā, un saņemtā informācija nogādāta, vienalga, kur tās saņēmējs tobrīd atrastos. Brīvā pasaule ir atkarīga no šādas operativitātes. Vismaz kādreiz bija.

Pulksten desmitos piecdesmit piecās minūtēs publiskais adresātu dienests paziņoja, lai misters Lendrijs iet pie telefonu pakalpojumu galda un paceļ klausuli. Viņš jau bija pamanījis, kur tas atrodas, un pacēla tuvākā aparāta klausuli. Vīrieša balss sacīja:

— Mister Lendrij, runā Stjuarts, šoferis, kas jūs vadāja šorīt. Man piezvanīja misters Edeirs, lai...

— Kur jūs pašreiz atrodaties?

— Esmu šeit, Dalisā. Gaidu jūs tieši pie USA Air izejas.

— Pēc piecām minūtēm. — Keits steigšus devās uz USA Air izeju. Ārā viņš ieraudzīja Stjuartu, sirmu vīrieti piecdesmitajos gados, stāvam pie linkolna un devās turp.

Stjuarts ielika Keita somu bagāžniekā, bet Keits apsēdās brīvajā vietā blakus šofera sēdeklim.

— Vai jūs labāk nevēlētos sēdēt aizmugurē, ser?

— Nē.

Stjuarts iesēdās mašīnā, un viņi aizbrauca no

piebrauktuves.

— Pateicos, — Keits sacīja.

— Tas ir mans darbs, ser.

— Vai esat precējies, Stjuart?

— Jā, ser.

— Vai jūsu sieva ir iecietīga, saprotoša sieviete?

Stjuarts pasmējās. — Nē, ser. — Mašīna smagajā

lietū lēnām slīdēja uz priekšu, ārā no lidostas teritorijas, sekojot ceļa norādēm.

Keits jautāja: — Kādas instrukcijas jums ir dotas?

— Aizvest jūs uz "Četriem gadalaikiem", ser. Tur jums rezervēta istaba. Negantā laika dēļ visas viesnīcas pārpildītas, tomēr misters Edcirs jums istabu dabūja.

— Viņš ir lielisks puisis.

— Tiklīdz misters Edcirs uzzināja, ka Nacionālā lidosta slēgta, viņš mani tūdaļ sūtīja turp. Tur es atstāju jums informāciju.

— Paldies, tiešām gudri darīts.

— Pēc tam misters Edcirs mani sazvanīja mājās, pateica, ka jūs esot Dalisā, un tā es atbraucu šurp.

— Modernā komunikācija patiesi iespēj brīnumus. Ik mirkli var sazināties ar visiem.

— Tiešām, ser. Man mašīnā ir signalizators, mobilais telefons un radio.

— Vai misters Edcirs minēja, no kurienes viņš jums zvana?

— Nē, ser. Bet man jāpiezvana viņa atbildētājam un jāpasaka, ka esmu jūs atradis.

— To es izdarīšu, — Keits sacīja, paņēma mašīnas mobilo telefonu, uzspaidīja Edeira numuru un ierunāja atbildētājā: — Atrodos mašīnā, Čārlij. Paldies. Lūkošu rītvakar būt klāt. Tomēr vispirms man jānokļūst Ohaio. Piezvani man pa šo telefonu. — Viņš nosauca numuru un atvadījās. — Vēlāk parunāsim. — Nolicis klausuli, viņš jautāja Stjuartam:

— Vai esat kādreiz bijis Ohaio?

— Nē, ser.

— Kastaņu pavalsts.

— Jā, ser. — Stjuarts paskatījās uz Keitu, tomēr neko neteica.

Viņi tuvojās Dalisas lidostas piebraucamā ceļa izejai uz šosejas, un Keits sacīja: — Pabrauciet pa 28. ceļu uz ziemeļiem. Mums vienā vietā jāpietur, pirms atgriežamies Vašingtonā.

— Jā, ser. — Stjuarts nogriezās uz 28. ceļu.

Keits paraudzījās pults pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem. Tad palūkojās caur vējstiklu ārā. — Nejēdzīgs laiks.

— Jā, ser.

— Jādomā, mums bija zināms, ka orkāns tuvojas.

— Par to runāja visu nedēļu. Šorīt ziņoja, ka tas tuvojas Virdžīnijas līcim, pēc tam, ka sasniedzis Austrumu piekrasti, bet mums šonakt gaidāmas salta vēja brāzmas un lietus. Un tā arī notika, viņiem bija taisnība.

— Skaidrs, ka taisnība. Paklausieties, kad tiekat līdz septītajam ceļam, nogrieziet uz rietumiem.

— Lai notiek. — Dažas jūdzes nobraucis, Stjuarts jautāja: — Cik tālu uz rietumiem mums jābrauc, mister Lendrij?

— Apmēram... pagaidiet, jāparēķina — apmēram piecsimt jūdžu.

— Ser?

— Stjuart, beidzot jums radusies iespēja savām acīm ieraudzīt dižo Ohaio zemi.

— Es nesaprotu.

— Viss ir gaužām vienkārši. Man ir jātiek uz Ohaio, bet no Vašingtonas neviena lidmašīna neizlidoja. Tagad mēs braucam uz Ohaio.

Stjuarts paskatījās vispirms uz Keitu, tad uz savu telefonu un radio, tad sacīja: — Misters Edeirs nevēlēja... viņš teica...

— Misters Edeirs skaidri nepārskata situāciju, bet, tiklīdz būšu ar viņu parunājis, viņš sapratīs.

Stjuarts klusēja. Keits zināja, ka Stjuarts ilgajos valdībai nokalpotajos gados iemācījies darīt visu, ko viņam liek, neatkarīgi no tā, cik nepiemēroti un pat ērmoti tas šķiet viņam pašam. Tomēr Keitam likās, ka jāpasaka šoferim daži vārdi.

— Jūs varētu piezvanīt savai sievai un paskaidrot.

— Jā, scr. Bet varbūt man vispapriekš vajadzētu piezvanīt misteram Edeiram, es neesmu tiesīgs...

— Stjuart, šorīt es tikos un patērzēju ar aizsardzības ministru un ar Savienoto Valstu prezidentu. Vai jums labāk patiktu, ja es tagad zvanītu vienam no viņiem, lai izprasītu jums tiesības?

— Nē, scr.

— Kad pienāks īstais brīdis, es parunāšu ar misteru Edciru. Jūs uzmaniet ceļu. Pa to laiku es piezvanīšu jūsu sievai. Kāds būtu numurs?

Stjuarts nosauca numuru, un Keits pūlējās dabūt savienojumu. Tas uzreiz neizdevās, tomēr pēc vairākiem mēģinājumiem telefonā ieskanējās sievietes balss, Keits sāka runāt:

— Misis...

Keits paskatījās uz Stjuartu, kas sacīja: — Ārkela.

— Misis Ārkel, runā ģenerālis Lendrijs no Nacionālās drošības padomes, un man ļoti žēl, ka esmu spiests šonakt nodarbināt jūsu vīru pāri darba laikam... Jā, kundze, es tūdaļ iedošu viņam klausuli. — Keits pasniedza telefonu Stjuartam, kurš to saņēma pavisam bez sajūsmas.

Stjuarts dabūja noklausīties veselu minūti, pirms spēja iespraust pāris vārdu. — Nē, es nezinu, cik ilgi...

— Drošības labad rēķinieties ap šo pašu laiku rītvakar, — sacīja Keits.

— Jā, mīļā, es...

Keits raudzījās lietus straumēs aiz loga.

Stjuarts nosolījās sievai: — Es vēlāk tev piezvanīšu, — un nolika klausuli, kaut ko nopurpinādams.

— Vai viss kārtībā? — Keits apvaicājās.

— Jā, ser.

— Skat — te ir septītais ceļš, mēs izraudzīsimies 1 — 81 ziemeļu virzienā.

— Jā, ser.

— Brauciet lēni. Gan vēlāk uzdzīsim laiku, kad būsim tikuši ārā no negaisa.

— Jā, ser. Ātrumu pārsniegt es nedrīkstu. Tā skan likums.

— Likumi jāievēro. Jums bija gara darba diena?

— Jā, ser.

— Vēlāk braukšu es.

— Tas nav atļauts, ģenerāl.

— Pulkvedi. Ģenerāli es pielietoju tikai reizēm. To es glabāju dāmām.

Stjuarts pirmo reizi pasmaidīja.

Kamēr viņi lēnām ripināja pa 7. maršruta šoseju, iezvanījās telefons. Keits paņēma klausuli. — Hallo, Čārlij.

— Vai tu vēl atrodies mašīnā?

— Nē, es skrienu tai blakus.

— Vai Stjuarts atrada tevi bez grūtībām?

— Jā, un es tagad esmu mašīnā. Uz šejieni taču tu arī man piezvanīji.

— Ap šo laiku tev vajadzēja jau būt "Četros gadalaikos". Kur tu atrodies?

— Vēl aizvien mašīnā.

— Kur tā vella mašīna atrodas?

— Uz 7. maršruta šosejas.

— Kāpēc? Kas noticis ar Dalisas ceļu?

— Cik man zināms — nekas.

Iestājās klusums, un Keits dzirdēja telefonā mūziku un balsis. Čārlijs jautāja: — Uz kurieni tu brauc, Keit?

— Tu zini, uz kurieni es braucu.

— Svētais Jēzu, mīļais cilvēk, tu taču nevari nolaupīt valdības mašīnu ar visu šoferi...

— Kāpēc ne? Es savā mūžā esmu nolaupījis ne vienas vien citas valdības mašīnu ar visu šoferi. Kālab es nevarētu vienu reizīti nolaupīt mašīnu pats savai valdībai?

Čārlijs dziļi ievilka elpu un jautāja: — Vai Stjuarts ir kopā ar tevi?

— Kātad, ka ir. Mēs nomierinājām viņa sievu. Tu savukārt nomierini priekšniecību. Es centīšos rītvakar atkal būt klāt. Baudi viesības, vakariņas, vai kur nu patlaban esi. Paldies, paliec sveiks...

— Paklau, vai tu nevari vienkārši viņai piezvanīt un pateikt, ka aizlidosi no Vašingtonas rit?

— Nē, mums ir norunāta satikšanās rītrītā.

— Pasaki, lai viņa rit lido šurp.

— Mēs bēgsim kopā.

— Oi, tu esi nejauks, Keit.

— esot nejauks? Tu mani varmācīgi piespiedi atbraukt šurp. Tu biji informēts par gaidāmo orkānu.

— Nē, nebiju. Nūjā, es zināju, ka gaidāms spēcīgs vējš. Bet, paklau, kāpēc viņa nevar vienkārši atlidot?...

— Čārlij, tu viņas vīru redzēji. Tu redzēji, kāds tips tas ir. Viņa grib, lai es būtu klāt, kad viņa laidīsies projām. Bez tam man vēl jāpaņem dažas mantas no mājas. Nu — saprati?

— Sapratu. Nav nozīmes strīdēties ar miesas kārību pārņemtu vīrieti. Vai tu ceri, ka pagūsi?

Kcils pameta acis uz pulksteni pultī. Tas rādīja desmit minūtes pāri pusnaktij. — Līdz ar nagiem.

— Vēlu tev sekmes, vecīt! Pasaki Stjuartam, ka esmu viņa parādnieks. Rīt piezvani.

— Piezvanīšu. — Viņš nolika klausuli un sacīja Stjuartam: — Misters Edeirs teica, ka esot liels jūsu parādnieks.

— Krietni liels.

— Es arī.

Kādu pusstundu viņi brauca klusēdami, līdz tika uz 1 — 81 šosejas. Keits sacīja: — Ievērojiet ceļu. Atpakaļ jūs brauksiet viens pats.

— Jā, ser.

Keits atlaidās ērtāk sēdeklī. — Un ko jūs domājat par Orioliem šinī sezonā?

— Neko sevišķu. Augstākā grupā viņi tiks vienīgi tad, ja sāks uzpirkt balsis.

— Jūs sekojat futbola spēlēm?

— Zināms.

— Bakciji atkal ir virsotnē, vai ne?

— Noteikti.

Viņi brauca tālāk, runādami par sportu. Kad viņi attālinājās no orkāna iedarbības joslas, lietus kļuva rāmāks, un

Stjuarts bija ar mieru līdz iebraukšanai Merilendā palaist desmit jūdzes virs atļautā ātruma.

Pie Heidžcrtaunas Keits lika iegriezties 1 — 70 ceļā un braukt tālāk uz rietumiem. Šoseja bija laba, naktī gandrīz pavisam tukša, bet tā vijās cauri Apalaču kalniem, un Stjuarts, kas bija rūdīts braucējs pa pilsētu, drīz vien sagura un kļuva pat bailīgs.

Keits palūdza piebraukt malā un īsu brīdi atpūsties. Kad Stjuarts pagājās sāņus nokārtoties, viņš atgriezies ieraudzīja Keitu pārsēdušos pie stūres.

— Scr, jums nav atļaujas vadīt šo mašīnu.

— Izņemot ārkārtējas nepieciešamības brīžus, kad jūs pie stūres varat aizmigt. Liecieties aizmugurē uz sēdekļa, Stjuart, un atpūtieties kādu brīdi. Ja neklausīsiet, atstāšu jūs tepat uz ceļa.

— Jā, ser. — Stjuarts iekāpa mašīnas aizmugurē un it ērti atgūlās uz platā sēdekļa.

Keits brauca tālāk. Pēc minūtēm piecpadsmit viņš izdzirda aizmugurē brangu krākšanu. Viņš ieslēdza radio un klausījās klusu kantrīmūziku no Rictumvirdžīnijas. Kāds puisis dziedāja draiskulīgu dziesmiņu, kas patīkami atšķīrās no parastajām saldžēlabainajām, kādas parasti skanēja vēlās nakts stundās.

Netālu no Pitsburgas Keits apstājās uzpildīt degvielu. Bija jau gandrīz puspieci no rīta, un viņš zināja, ka līdz Kolumbusai vēl jābrauc piecas stundas, tad vēl divas stundas pa otrās šķiras un lauku ceļiem līdz Spenservilai un pēc tam vēl apmēram stunda līdz Četcmai. Norunātajos pulksten desmitos viņš galā nenokļūs, tāpat arī nepagūs laikā nonākt Toledo, lai aizlidotu pulksten divos piecpadsmit. Tomēr galā nonāks pietiekami laikus, lai plānu, kaut arī mazliet pārgrozītu, varētu īstenot.

Pulksten septiņos, vēl aizvien pāris stundu braucienā no Kolumbusas, Keits pūlējās ar mašīnas telefonu sazvanīt Četemas apgabalu, lai parunātu ar Tcriju. Tomēr ar mašīnas telefonu tas neizdevās. Viņš nobrauca malā, kur bija ieraudzījis telefona automātu. Arī Stjuarts pamodās, izkāpa no mašīnas un izstaipījās.

Keits pa telefonu sadabūja ziņu biroju un palūdza Terijas vai Lerija Ingremu numuru. Samaksājis par sarunu ar kredītkarti, viņš grieza numuru.

Atsaucās sievietes balss: — Hallo.

— Tcrij, vai tu?

— Jā.

— Runā Keits Lendrijs.

— Ai, manu dieniņ, ai!

— Vai pie jums tur viss kārtībā?

— Jā. Kur tu atrodies? Vai tu brauc šurp? Cik pašreiz pulkstenis?

— Tcrij, paklausies, ko tev teikšu. Esmu ceļā. Austrumos no Kolumbusas. Es nokavēšos. Nevaru būt agrāk kā... kaut kad agrā pēcpusdienā. Norunāts? Man vēl vispirms jāaizbrauc uz savām mājām. Vai tu saprati visu, ko sacīju?

— Jā... Annija ieradīsies pulksten desmitos. Ko lai es viņai pasaku?

Keits dziļi ievilka elpu. Skaidrs, ka ne visiem Prentisu ģimenes locekļiem bija vienādi gaišas galvas.

— Pasaki viņai tieši to, ko es tev nupat teicu.

— Jā, Keit, okci. Esmu tik traki uztraukta jūsu abu dēļ. Tu tak nemaz nezini, cik nelaimīga viņa jutās. Bet šitais ir brīnišķīgi, gluži kā sapnis. Es nemaz nespēju ticēt, ka tas viss notiek īstenībā.

Keits ļāva viņai kādu brīdi palot, tad iejaucās:

— Tcrij, tu nezvani viņai. Vai dzirdi? Ļoti iespējams, ka viņas telefonam ir pievienota noklausīšanās ierīce. Tava runa var nonākt tiešā ceļā policijas pārvaldē. Saprati?

— Jā, bet viņa desmitos būs te...

— Labi. Tad arī pasaki viņai to personiski. Es steigšos turp, cik drīz vien spēšu. Mēs aizlidosim ar kādu vēlāku reisu. Vai pateiksi?

— Jā, pateikšu. Ap cikicm...

— Aptuveni ap vieniem. Vairāk es nezvanīšu. Pasaki tikai, lai viņa katrā ziņā gaida.

— Es pati nespēju sagaidīt, kad tevi atkal ieraudzīšu.

— Es arī. Paldies, Tcrij. Paldies arī par to, ka visus garos gadus biji mūsu starpniece. Un tagad vēl tikai šo pašu pēdējo reizīti. Vai jā?

— Kur tu tagad atrodies?

— Netālu no Kolumbusas. Es braucu no Vašingtonas. Bija liels negaiss, un lidmašīnas nelidoja, es netiku atpakaļ. Kad Annija ieradīsies, saki, ka esmu ceļā un atvainojos. Bez tam pasaki, lai nezvana uz manu māju. Manam telefonam arī var būt kaut kas picrīkots.

— Tavam telefonam?

— Jā, manējam. To varēja izdarīt viņas vīrs.

— Tas riebeklis. Kā es viņu ienīstu!

— Pareizi dari. — Viņš vēlreiz visu noskaitīja, tad atvadījās. — Uz redzēšanos vēlāk! — Viņš pakāra klausuli un devās atpakaļ uz mašīnu. Stjuartam, kas tagad sēdēja pasažiera sēdeklī, viņš pavaicāja: — Vai gribat piezvanīt uz mājām? Es jums iedošu savu kredītkarti.

— Nē, paldies, es labāk zvanīšu no Ohaio.

— Mēs jau esam Ohaio.

— Ak tā... Es piezvanīšu vēlāk. Vēl ir ļoti agrs.

Keits iedarbināja mašīnu, izbrauca uz ceļa un turpināja gailu tālāk pa loka ceļu apkārt Kolumbusai, bet pēc tam pa 23. šoseju uz ziemeļrietumiem.

Bija ataususi saulaina diena, dzestra, ar nemierīgiem baltiem mākoņiem. Nu jau uz šosejas bija manāma svētdienas rīta satiksme, ekskursanti vai tāpat vien zaļumnieki, kas brauca uz ezeriem, droši vien galvenokārt uz Mičiganu.

Stjuartu apkārtējās ainavas, šķiet, bija pilnīgi apbūrušas.

— Viss vienās fermās. Un kas tanīs laukos aug? Kukurūza?

— Jā, kukurūza.

— Kas spēj apēst tik daudz kukurūzas? Es kukurūzu ieēdu varbūt reizi mēnesī. Vai jūs tiešām to šeit ēdat tādā daudzumā?

Keits nepūlējās viņam skaidrot par rupjo un saldo kukurūzu, ko dod lopiem, ko ēd cilvēki. Keits sacīja:

— Mēs kukurūzu ēdam trīsreiz dienā.

Stjuarts bija labi izgulējies, možs, ar patiku izbaudīja braucienu, visu laiku rādīdams Keitam ganāmpulkus, šķūņus, cūkas.

Laiks pagāja patīkami, bet ne lieliski, un bija jau gandrīz vienpadsmit, kad viņi iebrauca Spenseras apgabalā. Keits samazināja ātrumu un kā atpūzdamies nobrauca pēdējās piecpadsmit jūdzes. Uz ceļiem viņš nemanīja nevienu policijas patruļmašīnu, un viņu mašīnu arī neviens policists nebūtu pazinis, tomēr, tik tuvu pie mērķa ticis, viņš negribēja saskarties vairs ne ar vienu lieku problēmu.

Keits iegrieza mašīnu savas mājas piebraucamajā ceļā un piestāja, lai iztukšotu vēstuļkastīti. Lielākā tiesa bija vienkāršas reklāmas, tomēr bija arī viena pavēste, ka viņam jāierodotics Spenservilas transporta inspekcijā sakarā ar pārkāpumiem stāvvietu izmantošanā. Viņš gan nekādus pārkāpumus neatcerējās, tomēr saprata, ka neierodoties kārtējo reizi nonāks nepatikšanās ar policiju. Paskatījies viņš redzēja, ka ierašanās paredzēta pirmdien. Labi, pirmdien viņš jau būs aiz kalniem.

— Vai jūs te dzīvojat? — Stjuarts jautāja.

— Dzīvoju gan, — Keits atteica, apturēja mašīnu pie lievenēm un izkāpa. Arī Stjuarts izkāpa un ņēmās skatīties visapkārt, kamēr Keits izcēla somu no bagāžnieka un viņu aicināja:

— Ienāciet iekšā nomazgāties.

Viņi iegāja mājā pa parādes durvīm, un Keits uzveda Stjuartu augšā.

— Vannasistaba ir tur. Satiksimies lejā virtuvē. Paskatieties, vai varat ledusskapī kaut ko atrast.

Keits iegāja savā istabā, nometa ceļasomu uz gultas un izcēla no skapja piekravāto koferi. Naktsguļas soma ar dažādiem vajadzīgiem tualetes piederumiem un veļu allaž bija sakārtota, tā viņš bija pieradis divos gadu desmitos, kad it bieži gadījās aizceļot negaidot. Diplomātportfclī arī bija salikti visi dokumenti. Viņš izņēma pasi un iebāza to žaketes kabatā.

Vannasistaba tagad bija tukša, Keits nomazgājās un nonesa mantas lejā.

Stjuarts virtuvē bija ielējis glāzē apelsīnu sulu. Keits savā glāzē ielēja atlikušo sulu.

— Man žēl, — viņš sacīja, — ka nav jums ko piedāvāt brokastīs, Stjuart.

— Nekāda vaina, viss ir labi. — Viņš paraudzījās apkārt. — Un šī tiešām ir īsta veca māja?

— Jā, apmēram simt gadu. Vai pratīsiet atrast ceļu atpakaļ uz Vašingtonu?

— Domāju, ka pratīšu gan.

Keits izņēma no kabatas portfeļa četras simt dolāru zīmes un sacīja: — Tas par benzīnu, ēdienu, dzērienu un nepatikšanām. Iegriezieties kādā fermā un nopērciet svaigus, garšīgus produktus. Ārkela kundze būs priecīga.

— Paldies, pulkvedi. Šis bija jauks brauciens.

— Es zināju, ka jums patiks. Kādreiz varēsim atkārtot.

— Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu, ser?

— Nē, to noklausās. Zvaniet no ceļa.

Stjuarts bija kalpojis pietiekami ilgi, lai saprastu, ka nav jāuzdod jautājumi vai par kaut ko jābrīnās. Keits vadīja Stjuartu uz durvīm, un Stjuarts iznesa Keita koferi un nolika uz lievenēm. Keits izstāstīja, kā izbraukt uz 23. maršruta ceļa, un piebilda:

— Policisti šinī apgabalā ir špetni. Esiet uzmanīgs.

— Jā, se'r. Ceru, ka kādreiz Vašingtonā vēl tiksimies.

— Nekad jau neko priekšlaikus nevar zināt.

Viņi paspieda viens otram roku, un Stjuarts aizbrauca.

Keits prātā vēlreiz pārdomāja, vai viss paņemts, tad aizslēdza ārdurvis un aiznesa mantas uz mašīnu.

Uz priekšējā sēdekļa gulēja papīra lapa. Keits izlasīja ar iespicdburticm uzrakstīto vēsti: Jums bij teikts aizbraukt piektdien, bet es redzu, ka mašīna vēl ir te. Es piebraukšu pirmdien paskatīties, vai esat aizbraucis.

Paraksta zīmītei nebija, arī neviena vārda, ko tiesā varētu uzrādīt kā draudējumu. Bet Keitam arī nebija prātā ar to iet pie apgabala prokurora. Beksters ir vai nu jānogalina, vai jāļauj tam dzīvot. Izvēlēties varēs Beksters pats.

Keits sāka prātot, kāpēc Beksters nolēmis gaidīt līdz pirmdienai, tad atjēdza, ka tas aizbraucis savos parastajos sestdienas zvejas un medību priekos. Un sestdienā pat tādam cilvēkam kā policijas priekšnieks gribas baudīt mieru un atpūtu. Bet tas nebija svarīgi. Pirmdien Keits jau sen būs projām. Tiešām, ja Klifs Beksters atgriezīsies svētdienas vakarā un konstatēs, ka sievas vairs nav mājās, viņš varbūt tiešām sāks skaitļot un rēķināt, līdz izpratīs, ka Keits Lendrijs no skatuves nozudis, bet misis Bekstere arī. Interesanti, vai Annija būs tam atstājusi zīmīti.

Keits iesēdās bleizerā un ieslēdza aizdedzi. Nekas nenotika. Nāves klusums. Izkāpis ārā, viņš pacēla motora pārsegu. Akumulatora nebija, tā vietā tikai zīmīte: "Brauc ellē!"

Keits dziļi ievilka elpu. Tas tips tīšuprāt apgrūtināja Keitam izpildīt Annijai doto solījumu. Visu kopā savelkot, varēja droši teikt, ka dažas pēdējās dienas bijušas traki nelāgas, jau sākot ar Čārlija ierašanos pie viņa. Baltais nams arī nebija nekāds saldais pīrāgs. Tikpat nejauks bija orkāns "Džeks". Un tagad šitais. Re nu, Lendrij, atkal jauna transporta problēma... Brītiņu padomājis, viņš aizgāja uz Šķūni. Dārza traktoram bija divpadsmit voltu akumulators, gan jau tas kaut kā bleizeru iedarbinās. Viņš iegāja šķūnī un uzsēdās uz traktora, jo gribēja aizbraukt līdz mašīnai, traktoru kādu brīdi padarbināt un tad pārlikt akumulatoru bleizerā. Viņš nospieda pogu. Klusums. Tad viņš izdzirda klikšķi. Kāds bija ieslēdzis starmešus, un akumulators pa šo laiku izdedzis. — Klif, tu man sāc krist uz nerviem.

Viņš nokāpa no traktora un paraudzījās pāri ccjam uz Dženkinsu lcrmu. Varētu akumulatoru aizņemties no Dženkinsiem, bet redzēja, ka pagalmā nav neviena no viņu braucamajiem — ne mašīnas, ne pikapa. Varētu aizņemties traktora akumulatoru kaut vai bez viņu ziņas, taču šeit nemēdza tā rīkoties.

Viņš iegāja mājā un piezvanīja Dženkinsiem, bet neviens neatsaucās. Millcru ferma bija pusjūdzi no viņa mājām. Sasodīts!

Viņš sameklēja telefona abonentu sarakstā mašīnu apkalpi šosejas malā un piezvanīja turp. Montieris apsolīja pēc pusstundas atvest akumulatoru, vēl piebilzdams: — Droši vien neŠķīstēni puikas nospēruši. Jums vajadzētu to pieteikt policijā.

— Pieteikšu. — Viņš pastāstīja ceļu uz fermu un nolika klausuli, nodomādams: varbūt man vajadzēja piezvanīt tieši uz Beksteru motorveikala garāžu. Tā jau ir īstā vieta, kur mans akumulators atrodas.

Viņš ieprātojās, ka vajadzētu piezvanīt Terijai. Annija tagad bija tur, gaidīja viņu, un Klifa Bekstera, liekas, pilsētā patlaban nebija. Bet ja nu tiešām visas viņa sarunas noris caur policijas pārvaldi? Neatkarīgi no tā, cik piesardzīgi viņš sarunātos ar Teriju vai vienalga ar ko, kurš atsauktos pa telefonu, policijai tas būtu īsts trauksmes zvans. Visi viņa instinkti, ka arī dzīves pieredze kliegtin kliedza: "Neķeries pie telefona!"

Pieteikto pusstundu viņš izmantoja, lai noskūtos un ietērptos vienkāršākās drēbēs, visu laiku pūlēdamies visas neveiksmes pārskaņot gaišākos, laimīgākos toņos. Ceļā uz īstu mīlestību grambu nekad netrūkst. Šovakar Vašingtonā — vakariņas ar Edeiriem. Svētdien varbūt Nacionālā katedrāle, pirmdien — Čārlija apsolītā ekskursija pa Vašingtonu, tad rakstveida atteikšanās no piedāvātā darba, pase Annijai, izlidošana uz Romu — ne vēlāk par trešdienu. Tas viss izklausījās itin jauki. Kur paliek nolādētais akumulators? Gandrīz kā tanī skotu balādē "Naglu gaidīdams, sēž karalis Damfcringtaunā..."

Minūtes četrdesmit pēc pieteikuma pie fermas piebrauca pikaps, un desmit minūšu laikā Keita mašīnai bija jauns akumulators. Viņš iedarbināja bleizeru, kamēr montieris vēl bija pagalmā, viss likās labākajā kārtībā.

Keits izbrauca no sava pievcdccja un jau pēc dažām minūtēm laida pa taisno lauku ceļu projām uz Četemas apgabalu. Bija jau pēcpusdiena — trīsdesmit piecas minūtes uz diviem, pēc nepilnas stundas viņš būs galā.

Viņam aiz muguras uzradās zili balta Spenseras apgabala šerifa mašīna. Par to Keitam galva nemaz nesāpēja. Mašīnā bija viens pats braucējs, un Keits nolēma — ja šerifs aizsprostos viņam ceļu, tad beigu galā šerifs atjēgsies cieši, droši sasiets pats savas mašīnas bagāžniekā.

Spenseras apgabala dienvidu galā Keits iegrieza ceļā, kas veda austrumu virzienā, un radīja iespaidu, ka brauc uz Kolumbusu, lai sekotājam nebūtu jābrīnās, ko gan Keits Lendrijs meklē Četemas apgabala lauku ceļā.

Šerifa mašīna kādu brīdi vēl sekoja, bet, kad viņi austrumos jau tuvojās Dosonas apgabala robežai, nogriezās un pazuda. Keits vēl minūtes desmit brauca pa ceļu, kas viņam nebija vajadzīgs, taču no jauna pagriezās vispirms uz dienvidiem, tad uz rietumu pusi un tieši uz Četemu. Viņam bija aizdomas, ka Spenseras šerifs pa radio paziņojis savam Dosonas kolēģim, lai paseko bleizeram. Šīs lauku apgabalu šerifu teritorijas bija nelielas, bet apgabali lieli. Salīdzinājumā ar braucieniem, ko viņam vajadzēja veikt, lai no Rietumvācijas robežas cauri Austrumvācijai nokļūtu Berlīnē, bija nesalīdzināmi grūtāki. Bet, kad vajadzēja izvairīties no policijas, tad, vienalga, tie bija lauku šerifi Amerikas iekšienē vai Stāsi Austrumvācijā, liela nozīme spēlē bija laimīgai veiksmei.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš iebrauca Četemas apgabalā, īsti skaidri viņš nezināja, kur tieši atrodas, tomēr četrstūrainajā ceļu tīklā, kuri visi veda samērā precīzi uz attiecīgajām debess pusēm, īsto ceļu atrast nebija grūti.

Ticis uz apgabala nozīmes 6. ceļa, viņš brauca uz rietumiem, vērīgi sekodams numuriem dilstošā kārtībā, līdz sasniedza iezīmi T — 3, kur dzīvoja Tcrija, kur gaidīja Annija. Krustcelēs viņš nesaprata, kā nogriezties — pa kreisi vai pa labi. Prātā viņš pameta monētu gaisā un uz labu laimi nogriezās pa kreisi. Tālāk viņš brauca lēni, meklēdams ar skatienu Viktorijas laika ķieģeļu māju, un ceļa labajā pusē tiešām to ieraudzīja. Nudien, kāds sestais prāts bija viņu atvedis pareizi bez vienas kļūdīšanās. Viņš pasmaidīja, atcerēdamies, ko Čārlijs bija sacījis par miesas kārību māktajiem vīriešiem. Viņš tomēr domāja, ka sekojis savai sirdsbalsij, un pati sirds sāka nemierīgi dauzīties.

Viņš iebrauca grantētajā apstāšanās vietā pie mājas. Pirmais, ko viņš ievēroja, bija vienīgais pie mājas stāvošais automobilis, un tas pats bija pikaps. Nākamais apstāklis, kas viņu pagalam samulsināja, bija tas, ka pavērās sāndurvis mājā un sieviete, kas tajās parādījās, izskatījās kā Annija, bet nebija Annija.

Divdesmit septītā nodaļa

Terija mirkli pastāvēja pie durvīm, tad devas pretī Keitam, kas tikko bija izkāpis no mašīnas.

Keits no Terijas sejas izteiksmes tūdaļ noprata, ka Annijas šeit nav, tikai nesaprata, kāpēc.

— Ili, Keit! — Tcrija viņu sveicināja.

— Sveika, kā tev klājas?

— Labi... Annijas te nav.

— Es zinu.

— Viņa bija, bet aizbrauca.

Viņš palocīja galvu. — Kārtībā.

— Viņai... vajadzēja aizbraukt.

Ne viens, ne otrs brītiņu neteica ne vārda, tad ierunājās Tcrija: — Vai dzersi tasi kafijas?

— Noteikti.

Viņš iegāja līdzi virtuvē, tā aicināja: — Apsēdies.

Viņš apsēdās pie apaļā virtuves galda.

Liedama kafiju divās krūzītēs, Terija viņam sacīja: — Annija atstāja tev vēstulīti.

— Vai viņa ir sveika un vesela?

— Jā. — Viņa nolika uz galda krūzītes, arī krējuma un cukura trauciņus. — Viņa bija ļoti uztraukta.

— Par to es nebrīnos.

Terija apsēdās un izklaidīgi ar karotīti maisīja kafiju krūzītē.

— Viņa nebija dusmīga. Bet, tikko atbraukusi... bija traki satraukta... kad es viņai pateicu, ka tu nokavēsies, viņa izskatījās tāda kā vīlusies, bet pēc tam atžirga, un mēs ļoti patīkami padzīvojāmies.

— Labi. — Keits vēroja Ieriju. Viņa bija gadus trīs

vecāka par Anniju, tikpat glīta kā Annija, taču viņai trūka Annijas dzirkstīguma un straujuma. Tcrija bija pabeigusi vidusskolu vairākus gadus pirms Keita un Annijas un aizgājusi uz koledžu, tā ka Keits ar viņu bija ticies tikai vasaras brīvdienās, tomēr Terija viņiem jau tolaik šad tad kalpoja par aizsegu, kad bija mājās. Terija bija visai romantiski noskaņota. Koledžā Terija iepazinās ar savu nākamo vīru Leriju, un viņi apprecējās, ne viens, ne otrs koledžu nepabeiguši. Keits un Annija toreiz pirmo gadu studēja Boulingrīnā un arī bija kāzās. Pirmais bērniņš Tcrijai piedzima septiņus mēnešus pēc kāzām, un Keits atcerējās, kā Annija toreiz viņam bija teikusi: "Mēs

pabeigsim koledžu, apprecēsimies, un bērni dzims pēc tam noteiktā kārtībā."

Terija sacīja: — Mēs kopā ēdām pusdienu azaidu. Gadiem nebiju redzējusi Anniju tik laimīgu. Piebrauca viens puisis ar piegādes mašīnu, bija kaut ko atvedis. Annija, izdzirdusi mašīnu, pielēca kā dzelta un skrēja uz durvīm. — Terija smaidīdama paskatījās uz Keitu. — Laikam nevajadzēja tev atklāt tādus ģimenes noslēpumus.

— Ls protu novērtēt tavu godaprātu. Pasaki Annijai, ka es izskatījos kā nelaimīgs, ar mīlestības kaiti apsirdzis kucēns.

Viņa atkal pasmaidīja. — Tu izskaties noguris. Vai brauci visu nakti?

Viņš palocīja galvu.

— Šito ģīmi es pazīstu. Kad Lerijs pārrodas pēc nakts braucieniem, viņš izskatās briesmīgs un izsalcis kā vilks — ne pēc maizes, bet pēc mīlestības. — Viņa pietvīka un noteica: — Tādi jūs, puiši, esat.

Keits savukārt uzsmaidīja viņai. Lerijam piederēja neliels kravas mašīnu pārvadājumu uzņēmums, Terija bija viņa grāmatvede. Keitam likās, ka viņiem klājas labi — māja bija jauki iekārtota, pikaps mājas priekšā jauns un spodrs. Viņiem bija trīs pieauguši bērni — cits jau beidzis koledžu, cits vēl mācījās. Keits dažkārt bija ticies ar Leriju, kad viņi abi ar Anniju pārbrauca no koledžas. Keits to atcerējās kā liela auguma, mierīgu puisi. Šodien Lerijs vai nu pildīja savus goda

šerifa pienākumus vai arī bija apmeties kaut kur patālāk, kā vīrieši parasti mēdz darīt, kad citi pārrunā un kārto sirdslietas.

Terija stāstīja: — Viņa nogaidīja līdz pulksten vieniem, bet tad piepeši noteica: "Es braukšu projām" un uzrakstīja tev vēstulīti. — Terija izvilka no džīnu kabatas aploksni un nolika to uz galda.

Keits paskatījās uz to, ieraudzīja savu vārdu Annijas pazīstamajā rokrakstā. Maziem malciņiem viņš dzēra kafiju, kas viņam patlaban bija ļoti nepieciešama.

Terija stāstīja tālāk: — Es lūkoju viņu aizturēt, bet viņa sacīja, ka viss esot kārtībā, gan viņa satikšot tevi citreiz. Tu jau zini, kāda ir Annija, puto un dzirkst, un nekad nevar zināt, vai viņai kas sāp vai ne. Es nerunāju par šorītu, bet vispār par viņas dzīvi ar to nekrictneli. Ak Dievs, kā man gribas, lai viņa būtu laimīga. Atkal pa īstam laimīga.

— Man arī, — Keits sacīja. — Un tev — kā tev klājas? Tu ļoti labi izskaties.

Terija pasmaidīja. — Paldies. Un tu, Keit, tu izskaties satriecoši labi. Es tevi pazinu uz vietas, tikko tu izkāpi no mašīnas.

— Daudz gadu pagājis, vai ne?

— Ai, ir gan. Bet tie bija jauki laiki toreiz.

— Gaužām jauki — tev taču arī tā liekas?

Viņa pamāja. — Lcrijam vajadzēja aizbraukt darbā. Viņš diezgan ilgi nogaidījās, jo gribēja tevi salikt. Lika pasveicināt.

— Satiksimies nākamreiz.

— Noteikti. Un tev ir klājies labi, tu esi ticis uz zaļa zara. Es vienmēr zināju, ka tā būs.

— Paldies. Tev ir jauka māja.

— Ak — ar tām vecajām mājām tīrais negals. Bet Lcrijam patīk te visu meistarot. Tu esi atpakaļ fermā?

— Jā. Tur daudz darba. Kā klājas taviem vecākiem?

— Labi. Jaunāki jau nekļūst, bet ir žirgti un veseli. Kā tavējie?

— Bauda dzīvi Floridā. Neparko negrib ticēt, ka šiem esot dēls, kas jau pensijā.

Terija pasmaidīja. — Tu nu tiešām izskaties pārāk jauns, lai būtu pensijā.

Daži citi ari tā domā.

— Tu tātad biji Vašingtonā?

— Jā, vajadzēja vēl šo to nokārtot. Cerēju, ka tikšu norunātā laikā atpakaļ.

Viņi vēl kādu laiku sarunājās, kamēr vēstule joprojām gulēja galda vidū. Keitam likās, ka ir svarīgi no jauna nostiprināt labas attiecības ar Annijas māsu, turklāt viņam Terija patika, un viņš arī gribēja tai patikt — kā cilvēks, ne tikai kā māsas mīļotais, kā Gaišais bruņinieks. Izrādījās, ka Tcrijai ir daudz gaišāks prāts, nekā viņam bija licies septiņos no rīta, un viņš juta, ka Terija daudz ko vēlētos viņam pateikt, viņš tomēr vēl labu brīdi turēja sarunu vispārējā līmenī, līdz beidzot uzbilda: — Gribu tavai māsai tikai vislabāko. Tu taču zini, ka mēs nekad neesam pārstājuši viens otru mīlēt.

Terija palocīja galvu, un viņai pat asara noritēja pār vaigu.

Keits paņēma vēstuli. — Vai tu ļaunosies, ja es to izlasīšu tepat?

— Nē jel, lasi droši... — Viņa piecēlās un sacīja: — Man jānoiet lejā un jāieliek veļa žāvētavā. — Viņa nogāja lejā pagrabā.

Keits atdarīja aploksni un lasīja: "Mīļo Keit, nē, es neesmu dusmīga, jā, vīlusies gan. Zinu, ka Tev, vienalga kāpēc, neatliekami bija jābūt Vašingtonā, bet man tas savukārt deva laiku šorīt pāris stundu padomāt. Ai nē, Prentisa! Tu atkal sāc domāt!"

Keits pasmaidīja, atcerēdamies, ka savulaik koledžā mēdza tā teikt ikreiz, kad viņa sāka teikumu: "Es domāju..."

Viņš zināja, ka šī nebūs draiska vēstulīte ar mīlīgu pačalošanu, un lasīja tālāk: "Es, proti, sāku aptvert, ka tas, ko esam nodomājuši, Tev nozīmē spert milzu soli. Man tas nozīmē izkļūt no stāvokļa, ko vairs ilgāk nespēju paciest. Bet Tev tas nozīmētu uzņemties milzu atbildību — proti, par mani. Varbūt Tev tiešām nevajadzētu uzkraut sev tādu nastu. Es zinu, ka mans vīrs Tev dzīvi padarījis nepatīkamu un grūtu, un zinu arī, ka Tu labi spēj ar to tikt galā. Bet mani sāk par to visu mākt vainas apziņa. Ar to, Keit, es gribu sacīt, ka Tu nebūtu braucis uz šejieni un nokļuvis šādā situācijā, ja te nebūtu manis. Es, zināms, to vērtēju ļoti augstu. Bet bez manis Tu varētu darīt visu, ko vien vēlies, un tas, kā rādās, tagad arī ir noticis — Tu vari atgriezties Vašingtonā vai pārcelties uz Eiropu, neiekļaujot mani savos plānos. Nē, es nepiepūšos, es vienīgi domāju par to, kā Tev būtu labāk." Keits diezgan skaidri apjauta, kāda būs nākamās rinkopas galvenā doma, tomēr lasīja tālāk: "Varbūt mums abiem nepieciešams zināms laiks, lai padomātu, lai mazliet atvēsinātos. Mēs esam tik ilgi gaidījuši, tad varbūt varam pagaidīt vēl dažas nedēļas. Iespējams, būtu visai derīgi, ja Tu aizbrauktu — neba es vēlos, lai Tu brauc projām, bet šinī situācijā ar Klifu tas varbūt būtu pats labākais. Kā esam darījuši jau divdesmit gadu, tā arī turpmāk sazināsimies ar Terijas starpniecību, un gan jau izdomāsim arī laiku un vietu, kad un kur satikties, lai visu pārrunātu, bet mazliet vēlāk. Zinu, Tu droši vien dusmojies, ka nesagaidīju Tevi, bet to es nebūtu spējusi — ļoti žēl. Un bez tam, nūjā, esmu draņķīga rakstītāja, man vēstules nepadodas, un es neprotu uzrakstīt to, ko jūtu, bet Jūs jau zināt, ko es jūtu, mister Lendrij, un, kad mēs satiksimies, es to arī pateikšu. Mīlu. Annija."

Keits vēstuli salocīja un iebāza kabatā.

Torija atgriezās virtuvē un, paņēmusi no sildītāja kafijkannu, paskatījās uz Keitu. — Vai dzersi vēl krūzīti?

— Pateicos, nē. — Viņš piecēlās. — Un vēlreiz tev paldies par visu. Kad satiec Anniju, pasaki, ka pirmdien es braukšu projām.

— Tu brauksi projām? Uz kurieni?

— To es vēl skaidri nezinu, bet Annijai es ar tavu starpniecību paziņošu.

— Labi... Paklau, atļauj, es viņai piezvanīšu. Viņai mašīnā ir telefons. Varbūt viņa ir kaut kur ceļā, un es pateikšu, ka tu esi te.

— Viss kārtībā. Ir jau vēls. — Keits devās uz durvīm.

— Vai tu viņai kūdu zīmīti neatstāsi?

— Nē, uzrakstīšu un atsūtīšu šurp.

Terija kopā ar viņu izgāja ārā. Tur viņa sacīja: — Nezinu, ko viņa tev raksta, bet zinu, ko viņa jūt. Varbūt tev nevajadzētu pievērst pārāk daudz uzmanības tai vēstulei.

— Tai vēstulei nav nekādas vainas.

— Man gan tā neliekas. Paklau, kas ar jums abiem notiek?

Keits pavīpsnāja. — Neraža. Aplam nosprausts laiks. — Viņš iekāpa mašīnā, tad noslidināja loga rūti. — Mēs vēl visu izdomāsim, tad jau redzēs.

— Šoreiz jūs, liekas, gandrīz visu jau bijāt izdomājuši. — Uzlikusi roku uz mašīnas durtiņām, Torija vēl piebilda: — Es savu māsu pazīstu, un nevienam citam kā tev es to nemūžam neteiktu: viņa ir nobijusies. Pagājušā nedēļa viņai bija ļoti smaga — ar to tur.

— Vai tu domā, ka viņai draud nopietnas briesmas?

— Viņa tā nedomā, bet... šorīt man likās, ka tas, kas viņai nesams, ir pārāk smags, lai izturētu. Viņa sāka uztraukties un raizēties par tevi... tad piezvanīja šim uz Mičiganu, un, kad viņš atsaucās, tūliņ nolika klausuli. Skaidri varēja redzēt viņas atvieglojumu par to, ka šis ir tur, nevis kaut kur te. Bet tik un tā viņa jau pēc stundas sacīja, ka braukšot uz mājām. Tas notika apmēram divas stundas pirms tavas ierašanās. Es brīnos, kā jūs neesat ceļā satikušies.

— Es braucu pa citu ceļu.

— Viņa droši vien nobrauca gar tavu māju.

— Iespējams.

— Lūko kaut kā izrunāties ar viņu, pirms aizbrauc. Viņai jā uzzina kaut kas par tevi.

— Tas nav tik vienkārši.

— Rīt es aizbraukšu pie viņas. Saprotu, ka pa telefonu zvanīt viņai nedrīkst. Bet es palikšu pēc dievvārdiem un lūkošu notvert viņu divatā. Es izdomāšu jums iespēju satikties.

— I erij, es tiešām no sirds cienu tavus pūliņus. Bet mums abiem — gan viņai, gan man jāpadomā.

— Jums bija laika pārdomāt vairāk nekā divdesmit gadu.

— Nu tad vēl pāris nedēļu nekādu postu nenodarīs.

— Var nodarīt.

— Nē, nevar vis. Lai šoreiz paliek. Tuvāko nedēļu laikā es ar tevi sazināšos. Līdz tam laikam mēs abi jau spēsim skaidri domāt, no tās vietas tad arī sāksim.

Terija pakāpās nostāk no mašīnas. — Labi. Negribu iejaukties.

— Tu mums esi ļoti daudz palīdzējusi. — Viņš iedarbināja mašīnu.

— Nu tu esi dusmīgs.

— Nē, neesmu. — Viņš pasmaidīja. — Ja es tagad tev sacīšu, ka tu esi tikpat daiļa un seksīga kā tava māsa, vai tu izturēsies, kā pieklājas īstai dāmai no Vidējiem rietumiem, un iccirtīsi man pļauku?

Arī Terija pasmaidīja. — Nē, tu dabūsi buču. — Viņa paliecās iekšā pa lodziņu un nomutēja Keitu uz vaiga. — Esi piesardzīgs. Drīz tiksimies.

— Jācer. — Viņš atpakaļgaitā izbrauca no picvcdccliņa un devās atpakaļ uz Spenseras apgabalu.

Divdesmit par izlūkdienesta virsnieku nokalpotie gadi nebija bez sava labuma. Galvenais, ka cilvēks iemācās domāt citādi, nekā domā vairums pārējo cilvēku, sāk spēlēt dzīvi kā šaha partiju, izdomājot sešus gājienus uz priekšu un nekad neizpaužot savu iecerēto spēles plānu, un neizpaužot ne drusciņ vairāk informācijas, kā vien tik, cik otram spēlētājam nepieciešams zināt. Terijai viņš, protams, varēja uzticēties, bet Terijas spriedumam neticēja. Lai tā labāk domā, ka viņš ir vai nu dusmīgs, vai kāds. Viņš nemēģinās manipulēt ar Teriju un ar tās starpniecību. Bet ar Klifu Beksteru jārēķinās, un, jo mazāk Terija par to zina, jo labāk.

Annijas vēstule. Viņam nebija vajadzības to lasīt starp rindām, vēstulē viss bija skaidri pateikts viņas pašas vārdiem. Viņa jutās vīlusies, varbūt arī sāpināta. To viņš visu pieņēma pilnā mērā. No viņa tā vēlējās apstiprinājumu tam, ka joprojām viss ir kārtībā un kā norunāts, ka par braucienu uz Vašingtonu nav jāraizējas, ka Klifs Beksters viņu neuztrauc, ka pati Annija viņam nav nasta, ka īstenībā tā uztur viņā možu garu.

Tomēr tā lūdza, lai viņš gaida, un, bez šaubām, tā arī nopietni domā. Pat ja viņš gribētu gaidīt, ko nepavisam negribēja, Klilā Bekstera rīcība nebija prognozējama. Viņai bija smaga nedēļa ar to tur...

Viņš atcerējās, ko Gcila bija minējusi par negadījumu ar šaujamieročiem Beksteru mājā, un viņam ienāca prātā, turklāt ne pirmoreiz, ka Annija varētu savu vīru nogalināt. To viņš neparko nedrīkstēja pieļaut. Tas neparko nedrīkstēja notikt. Bet, ja viņa nolēmusi, ka tam jānotiek, tad nogaidīs, līdz Keits Lendrijs būs pilsētu atstājis, tātad Keitam atlicis vēl brīdis laika, lai tas nevarētu notikt. Ja spēlē ar Teriju Keits bija izspēlējis pareizās kārtis, tad Terija pateiks māsai, ka Keits Lendrijs brauc projām un, spriežot pēc izskata, atpakaļ šurp vairs neatgriezīsies. Keits nenoliedza, ka mazliet manipulējis, taču darījis to aiz nepieciešamības. "Mīlā un karā visi līdzekļi atļauti." Varbūt ne gluži visi, bet daudzi.

Viņš iebrauca Spcnscras apgabalā, un jau pēc divdesmit minūtēm bija Spenservilā. Nobraucis garām Annijas mājai Viljamstrītā, viņš neredzēja pie mājas nevienu mašīnu. Tad apturēja savējo pie bankas un izsita no bankomāta maksimālo summu, kas Spenservilas izpratnē nozīmēja četrsimt dolāru. Vēl viņš brīdi pakursēja pa pilsētu, tomēr balto linkolnu nekur nemanīja.

No pilsētas viņš izbrauca uz 22. šoseju un apstājās pie Ārieša pašapkalpošanās benzīna uzpildes stacijas.

Izkāpis no mašīnas, viņš sāka pildīt benzīnu.

Bobs Ārless iznāca no kantorīša un pamāja Keitam sveicienu.

— Kā klājas?

— Lepni. Un kā jums?

— Kas vainas. — Bobs Ārless piegāja pie Keita. — Esat nopircis jaunu bleizeru.

— Jā, nopirku.

— Vai patīk?

— Patīk.

— Un to otru vāģi pārdevāt?

— Pārtaisīju par vistu būri.

Ārless pasmējās un tad apjautājās: — Vai šefs Beksters aizgāja pie jums ciemos?

Keits paskatījās uz Āriešu un atteica: — Viņnedēļ viņš bija iegriezies manā sētā.

— Tā viņš solījās. Es viņam pastāstīju, ka bijāt pie manis iebraucis.

— Paldies. — Keits bija benzīnu sasūknējis un pakāra sūkņa vadu. Viņi abi ar Āriešu iegāja kantorītī, kur Keits samaksāja par benzīnu. — Vai viņš bieži iegriežas pie jums?

Boba Ārieša sejas izteiksme pārvērtās. — Nūjā... iegriezās. Mums ir daudz kopēju darīšanu gan pilsētas, gan apgabala apkalpošanā. Bet... ē... mums radušās dažas problēmas.

— Liekas, es arī būšu par tām dzirdējis.

— Jāā... puspasaules cilvēku ir par tām dzirdējuši.

Keits pa atvērtajām durvīm iegāja pārtikas preču veikalā.

Bobs Ārless iegāja viņam līdzi. Aiz letes neviena nebija, un Keits apvaicājās: — Kur tad misis Ārieša?

— Viņa uz kādu laiciņu aizbrauca. — Paminstinājies Bobs piebilda: — Ja jums kaut kas zināms par to sapulci baznīcā Overtonā, tad jau sapratīsiet arī aizbraukšanu.

— Bet kāpēc misis Ārlesai vajadzēja pamest veikalu?

— Eh... nūjā... man liekas... viņa sāka mazliet nervozēt par to, ka bija gājusi turp un palaidusi muti.

— Vai viņa runāja patiesību?

— Tad nē jel! Saprotiet taču — ja grib ko dabūt, tad kāds nieks par to arī jādod, tā šī pasaule iekārtota. Sievieši nejēdz, kā jākārto darīšanas. — Ārless papurināja galvu un piestāstīja vēl ko klāt: — Šefs kopā ar savu brālēnu Donu Finiju — tas, šeku, ir šerifs — viendien ienāca pie manis un sacīja, ka ņemšot benzīnu gan pilsētai, gan apgabalam kādā citā vietā. Bet vai jūs zināt, ko tas nozīmē manam apgrozījumam? Es jums varu pateikt. Ne dots, ne ņemts, gandrīz piecdesmit procentu. Un vai saprotat, kas tagad notiks? Es esmu izputināts, cauri. Tāpēc vien, ka viņa nemācēja novaldīt savu plātīgo muti.

— Tātad šefs Beksters pie jums vairs nerādās?

— Kā ne, nāk, kā nācis, jo tepat jau pilsētai benzīns jāpumpē līdz tam brīdim, kamēr valde nolems citādi. Bet neko daudz viņš ar mani vairs nerunā, un tas, ko viņš saka, nepavisam neskan jēdzīgi. Viņš saka, ka jāpārmijot kāds vārds ar Mēriju. Nu, tad es sacīju, ka Mēriju viņš kādu laiku neredzēs, ka viņa patlaban nemaz nav šajā pusē.

— Vai viņš vēl aizvien savāc veikalā visu, ko iegrib?

— Ko jūs! Nekad viņš to nav darījis. Vienmēr ir maksājis. Un, ja es no savas puses lāgiem iedevu viņam kādu nieku našķa tiesai, kas par to?

Keits nolika uz letes šo to ēdamu, ar ko izvilkt dzīvību līdz pirmdienai. Ārless aizgāja aiz letes un kases aparātā saskaitīja pirkumu.

Keils sacīja: — Es braukšu projām no Spenservilas. Pirmdien.

— Pavisam?

— Jā. Te nekāda darba nav.

— Tā es jums jau sacīju. Grūti laiki. Par maz cilvēku. Sanāk divdesmit viens dolārs un septiņdesmit divi centi.

Keits samaksāja, Arless sabāza pirkumus maisiņā. Tad sacīja:

— Nākamreiz, kad jums gadīsies atbraukt, redzēsiet, ka šitā būda būs ciet.

Keits, it kā nedzirdējis, uzbilda Bobam Ārlesam: — Jūsu sieva visu pateica tā, kā vajag. Un jūs to zināt.

— Jā, varētu jau gan būt. Bet man nu gan arī nav nekāda note iemantot šefu Beksteru par ienaidnieku, un esmu par vecu, lai uzsāktu kaut ko no jauna.

— Es gan nedomāju, ka Beksters ilgi vēl noturēsies par priekšnieku.

— Vai tā gan domājat?

— Vai jūs to pierakstu izlasījāt — to, par sapulci Sentdžcimsa baznīcā?

Ārless palocīja galvu.

— Un ko jūs par to domājat?

— Nu ko... šim jau nu gan arī vajadzētu to savējo, to, kā mēdz teikt, Diku vairāk pievaldīt. — Arless iesmējās. — Vai zināt, kāpēc vīrieši tiem saviem grēkarīkiem sadod vārdus? Tāpēc, ka negrib, lai pilnīgi svešinieki deviņdesmit reizēs no simta izlemtu viņu vietā, kā rīkoties. Sapratāt? — Ārless smiedamies uzsita ar plaukstu pa leti.

— Skaidrs.

Tad Arless atkal kļuva nopietns. — Bet tas pārējais, kas tur samelsts... ka viņš par brīvu te uzpildījis savu personisko mašīnu... vellos, pat ja tā būtu, bet nav, vai kādam no tā tikusi skāde... Nu, ja par tām viņa negantībām ar sieviešiem... manējā sieva teic, ka ar to pašu pietikšot, un šis vairs nevarēšot būt par policijas priekšnieku. Es gan neņemos teikt, nezinu jau, vai tie meitieši nemelo. Bet viens gan skaidrs, ka tādas apsūdzības viņa mājas dzīvei vis par labu nenāk. Vai jūs misis Beksteri pazīstat?

— Mēs gājām kopā skolā.

— Ak tā? Nu viņa gan ir viens smalks un labs cilvēks. Slikti, ja viņai būtu bijis jānoklausās, ko tās palaistuves tur baznīcā samelsa ar savām netīrām mutēm.

— Sarīkojiet vēl vienu tādu sapulci. Nododiet no manis labasdienas misis Ārlesai. Jums vajadzēja aiziet viņai līdzi uz to sapulci. — Keits paņēma savu iepirkumu maisiņu un aizgāja.

No tuvākā telefona automāta Keits piezvanīja Čārlijam Edciram uz mājām, kur viņam atsaucās automātiskais atbildētājs. Keits ierunāja: — Čārlij, mani plāni pagaidām atlikti. Atgriezīšos pēc dienas vai divām. Žēl, ka netieku vairs šovakar. Sveiciens Katcrīnai. Ja tu pirms tikšanās sadomā man zvanīt uz mājām, rēķinies ar to, ka telefonam pielikta noklausīšanās ierīce. Par to parūpējies policijas priekšnieks Beksters, kam galvā iesēdusies trakā ideja, ka es interesējoties par viņa sievu. Stjuarts bija lielisks. Ceru, ka pirms pusnakts viņš būs mājās. Es vēl domāju par darba piedāvājumu. Pasveicini prezidentu. Es atkal piezvanīšu.

Ap pulksten deviņiem vakarā Keits paskaitīja, ka pilnas trīsdesmit sešas stundas nav aizvēris acis, tāpēc sarīkojās uz naktsguju. Atvilcis naktsgaldiņa atvilktni, viņš ieraudzīja, ka tur vairs nav pistoles.

Mirkli viņš intensīvi domāja. Porteri zināja, kur atrodas atslēga, bet tie neņems pistoli. Pārskatījis abus skapjus, viņš redzēja, ka viss ir mazliet pajaukts.

Acīmredzot Beksters iekļuvis mājā, kas, protams, nebija nekāda māksla policistam, kura rīcībā pēc pirmā izsaukuma ir vismaz divi atslēdznieki.

Šķita, ka, izņemot pistoli, nekas cits nebija pazudis; mājā nebija arī nekā kompromitējoša, par ko viņam vajadzētu uztraukties. Annijas pašas pēdējās vēstules viņš bija sadedzinājis, bet pārējās divos gadu desmitos saņemtās sen bija sadrupinātas dažādos valdības papīru smalcinātājos. Viņš nebija liels relikviju glabātājs un tagad nopriecājās, ka nav tāds bijis.

Vēstuļu nebija, bet gloks pazudis, un Beksters vandījies pa viņa mantām. Ar to tiešām pietika, lai šo cilvēku nogalinātu, un to viņš noteikti izdarītu, ja vien viņu nesaistītu solījums un ja Beksteram nedraudētu sievas zaudēšana, kā arī darba, draugu un šīs pilsētas zaudēšana. Viņš, kā mēdz teikt, pelnījis daudz ko ļaunāku nekā nāve.

Keits sameklēja savu veco armijas laika nazi, ielika to naktsgaldiņa atvilktnē, tad nodzēsa gaismu un likās gulēt.

Viņš pamodās, tikko bija ataususi diena, nomazgājās dušā, apģērbās un nokāpa lejā virtuvē. Bija dzestrs, spirgts svētdienas rīts, un, kad izgāja ārā, varēja saredzēt elpu. Viņš aizgāja līdz kukurūzas laukam, saņēma pirkstos vālīti un nolobīja tai plānītiņo miziņu. Gandrīz, bet vēl ne pilnīgi sabriedusi. Jāgaida vēl nedēja vai divas, ja laika apstākļi atļaus.

Viņš apstaigāja fermas pagalmu, apskatīja ēkas, žogus, dārzu. Kopumā paveikts krietns darbs, kas bija prasījis ne pārāk daudz naudas, toties daudz laika un sūru pūliņu. Īstenībā viņš, protams, nezināja, kādēļ to visu darījis, kāda ir darba objektīvā vērtība, bet sajūta bija laba. Viņš apzinājās, ka pieskāries lietām, meistarojis un darbojies ap tām pašām lietām, ap kurām bija darbojies gan viņa tēvs, gan tēvabrālis un vectēvs. Nebija vairs palicis daudz fizisku liecību no vecvectēva vai vccvecvcctēva laikiem, no īsteno ieceļotāju dzīves laikiem, tomēr viņš staigāja pa to pašu zemes gabalu, kur tie bija staigājuši, un rītausmas stundās, tāpat arī vēlos vakaros lāgiem juta senču klātbūtni.

Viņš aizgāja uz baznīcu. Nevis uz Sentdžeimsa, bet Scntdžona baznīcu, kas atradās pašā Spenservilas pilsētā, pretī ticsasnamam. Nav ko noliegt — šī bija citāda draudze — labāk ģērbušies cilvēki, dārgākas mašīnas. Lielā, no ķieģeļiem un akmeņiem būvētā baznīca bija lepnākā celtne, izņemot ticsasnamu. Ja Spcnseras apgabalā bija kāda elitāra baznīca, tad tā bija Scntdžona luterāņu baznīca, kur pirmo ieceļotāju tradīcijas cieši saistījās ar pašreizējām varas struktūrām. Lāgiem tur iemaldījās pat anglikāņi, ja tiem iegadījās šai pilsētā kādas darīšanas.

Keits, iekšā iedams, palūkojās apkārt, vai ieraudzīs Beksterus. Pat ja viņš sadurtos ar mistera Bekstera masīvo rumpi, ir tad nerastos nekādas problēmas, jo bija svētdiena, šī bija baznīca, un Spenservilas dievbijīgie krietnie pilsoņi gan nepieļautu nesaskaņas vai tračus Tā Kunga namā, Tā Kunga svētajā dienā.

Keits iegāja baznīcā. Tā bija liela, aprēķināta apmēram astoņsimt baznīcēniem. Keits pārlaida skatienu solos sēdošajiem dievlūdzējiem, meklēdams ieraudzīt misteru un misis Beksterus. Ja nu viņi tomēr baznīcā ir, tad viņš redzēs tos ārā ejam, vajadzēs tikai pēc dievkalpojuma nostāties aiz soliem, netālu no izejas.

Keits apsēdās kreisajā pusē vienā no pēdējiem soliem, un mācītājs Vilburs Šenks, misis Beksteres gandrīz vai biktstēvs, sāka dievvārdus.

Dievkalpojums bija jau gandrīz pusē, kad Keits pēdīgi ieraudzīja Anniju. Viņa sēdēja korī — luktā, pašā labējā malā, tā ka Keits ļoti skaidri varēja viņu saredzēt.

Koris luktā piecēlās, lai dziedātu, un Annija skatījās Keitam tieši virsū, it kā būtu jau sen viņu pamanījusi un tagad ar skatienu nepacietīgi pūlētos viņu piespiest, lai pievērš tai uzmanību. Uz mirkli viņi saskatījās. Kad koris sāka dziedāt, viņa pasmaidīja, un smaids neapdzisa arī tad, kad viņa sāka lūkoties dziesmu grāmatā. Keitam viņa šķita līdzīga eņģelim sarkanajā koristes tērpā un ar spožajām acīm, kurās atstaroja sveču gaisma. Kad dziesma beidzās, viņa aizvēra grāmatu un, pirms apsēdās, vēlreiz paskatījās lejup uz Keitu.

īsi pirms dievvārdu beigām Keits izgāja ārā, iesēdās mašīnā un aizbrauca no Spenservilas.

Pa ceļam viņš pieturēja pie Kauliju fermas, pieklauvēja pie durvīm, taču neviens viņu iekšā neaicināja. Durvis nebija aizslēgtas, viņš netraucēts iegāja iekšā un izsaucās Biliju Mārlonu, bet likās, ka mājā nav nevienas dzīvas dvēseles. Iegājis virtuvē, viņš atrada uz galda zīmuļgalu un kāda reklāmas sūtījuma aploksni. Uz tās viņš uzrakstīja: "Bilij, man uz laiciņu jāaizbrauc. Satiksimies, kad atbraukšu. Beidz žūpot. Aizbrauc uz kara veterānu slimnīcu Toledo pārbaudīties. Tā ir pavēle, kareivi." Zīmīti viņš parakstīja: "Lendrijs, ASV armijas infantērijas pulkvedis."

Keits nezināja, vai tādai zīmītei būs jelkāds svars, bet viņš juta it kā vajadzību, it kā pienākumu to uzrakstīt. Nolicis uz virtuves galda simt dolārus, viņš aizgāja.

Sākumā viņš iedomājās, ka vajadzētu iegriezties pie Porteriem, bet bija jau no tiem atvadījies un tagad ar pārmaiņām plānos tos vienīgi nevajadzīgi satrauktu; otrkārt, jo mazāk tie zinās, jo labāk tiem pašiem; ar Klifu Beksteru un šā kohortām ne tikai jārēķinās, bet arī jāizmanto, ka patlaban tās maķenīt pierimušas.

Nākamā ciemu vieta bija pie Betijas tantes. Pa ceļam Keits piestāja pie kādas fermas iekšējā veikala un sapirkās ievārījumu, pašdarinātas konfektes, kļavu sīrupu un vēl dažus citādus saldumus tādā daudzumā, kas vairumam cilvēku uzdzītu cukura šoku, bet tanti Betiju bez jēgas ielīksmos.

Viņa bija vēl mājās, bet sataisījusies doties pie Lilijas un Frcda svētdienas pusdienās. Viņa palūdza Keitu ieiet iekšā, bet, līdzīgi daudziem vecākiem cilvēkiem un jo sevišķi Keita mātes vācu līnijas radiem, galīgi samulsa, ja dienas kārtībā vajadzēja grozīt kaut nieku. — Man jau pēc stundas jābūt pie viņiem.

Keits viņu nomierināja: — Es ieskrēju tikai uz mirkli. Ja pasteigsies, tu tiksi laikā. Atnesu tev pāris sīkumu. — Viņš nolika pirkumu maisiņu uz dzīvojamās istabas galda, un tante Betija sāka to tukšot gabalu pa gabalam.

— Ai Keit, nu kāpēc tev to vajadzēja darīt? Cik tu esi burvīgs cilvēks. — Un tādā garā aizvien tālāk.

Keits viņai sacīja: — Betijas tant, es tagad uz kādu laiku aizbraukšu, un vai tu būtu tik laba un atkal mazliet parūpētos par manu māju?

— Vai tu atkal brauksi projām?

— Jā. Es taču to nemaz nedaru tik pārāk bieži. Reizi gadsimta ceturksnī vai aptuveni tā.

— Uz kurieni tu šoreiz brauksi?

— Uz Vašingtonu nokārtot dažas aizkavējušās darīšanas. Šoreiz es palūdzu vēl pāris cilvēku parūpēties par māju. Tie ir Džefrijs un Geila Porteri. Džefrijs bija mans klasesbiedrs.

— No kuriem Porteriem viņš ir? Vai tas, kam tie trīs dēli?

— Nē, viņa tēvam bija trīs dēli. Džefrijs ir viens no dēliem.

— Pagaidi tepat. Man tev kaut kas jāiedod. — Viņa izgāja virtuvē un atgriezās ar sarkanā lranču burgundieša pudeli, gluži aukstu, tieši no ledusskapja. — Ņem vien atpakaļ, pie manis tā tikpat aizies skādē.

— Paldies.

— Vai tu negribētu atbraukt līdzi pie Lilijas un Frcda, es piezvanīšu. Kas tad šiem — uzlikt tikai vēl vienu šķīvi. Viņa tik un tā vienmēr sataisa pārāk daudz. Iznieko ēdienu. Es Ilerietai jau teicu: "Tā tava meita ir gatavā izšķērdētāja..."

— Man ir cita noruna, Betijas tant. Paklausies, ko tev sacīšu. Es zinu, ka tu nemēdz tenkās klausīties un arī pati netenko, nedz arī tenkām tici. Bet, ja tev tuvākajās dienās vai tuvākajā laikā gadīsies dzirdēt tenkas par tavu mīļāko radabērnu un Anniju Beksteri, tad gan vari ticēt, ka lielākā daļa tenku būs patiesas.

Betijas tante paskatījās gan uz Keitu, tomēr tūdaļ atkal pievērsās saldumiem uz galda.

Keits noskūpstīja tanti uz vaiga, teikdams: — Nesteidzies. Un es tev atrakstīšu.

Viņš atstāja Betijas tanti dzīvojamā istabā droši vien raizējamies par to, ka ieradīsies pie Lilijas tikai nepilnu stundu pirms norunātā laika. Keits pasmaidīja. Kas vainas — viņš dabūjis atpakaļ savu burgundieti, un tas nemaz nebija slikts darījums.

Viņš brauca taisni uz mājām; pēcpusdiena jau bija krietni pusē, oktobra saule slīdēja uz apvārsni, ziemeļvējš sanesa debesīs mākoņus un pārvērta visu ainavu šajā svētdienas pēcpusdienā tumšu, saltu un vientuļu.

Arī viņu pašu māca vientulība un dīvaina sajūta, itin kā neizprotams noslēgums, taču vienlaikus viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka rīkojies pareizi. Viņš brauks projām no paša rīta ar Anniju vai bez Annijas, tik un tā Annija viņam būs līdzi sirdī, un viņš paliks tai sirdī. Nākamnedēļ, nākammēnes vai nākamgad viņi tomēr atkal būs kopā.

Divdesmit astotā nodaļa

Ap pulksten sešiem pēcpusdiena Keits sēdēja majas savā dzīvojamā istabā, lasīja un dzēra līdz istabas temperatūrai atsildīto burgundieti. Bēniņos viņš bija atradis kasti ar koledžas laika grāmatām un izraudzījies Edītes Vortonas "itens Froms". Vortona viņam bija patikusi no laika gala, tāpat kā pārējie tā perioda amerikāņu rakstnieki, ieskaitot Henriju Džeimsu, Teodoru Dreizeru un īsteno Ohaio dēlu Šērvudu Andersonu. Taču viņam likās, ka tagad šos rakstniekus vairs neviens nelasa. Viņš iedomājās, ka būs katrā ziņā jāpajautā Porteriem, vai Antiokā vēl ir pieprasījums pēc Andcrsona.

Pēc koledžas viņa lasāmviela un pati lasīšana bija pakļauta gadījuma rakstura grāmatām, pārsvarā politiskai daiļliteratūrai, tātad tām grāmatām, ko Washington Post publicē visvairāk pieprasīto grāmatu sarakstos. Viņš cerēja, ka nākamajos divdesmit piecos gados varēs nodoties tādām grāmatām, kam nav tik tiešu sakaru ar visu ko.

Radio viņš bija iestādījis uz kādu Toledo raidstaciju, un Vens Morisons tikko bija nodziedājis par "Brūnacaino meiteni", kas viņam patīk, un Persijs Sledžs patlaban dūdoja "Kad vīrietis sievieti mīl", ko Keits gaužām labprāt klausījās mīlēšanās laikā.

Arā jau krēsloja, un smagie mākoņi padarīja novakari vēl tumšāku, kad Keits ieraudzīja automobiļa starmešus, kamēr vēl neredzēja pašu mašīnu iegriežamies fermas piebraucamajā ceļā. Pāris sekunžu vēlāk viņš izdzirda riepas nočirkstam uz grantētā ceļa.

Viņš nolika grāmatu, izslēdza radio un paraudzījās ārā pa logu. Balts linkolns pabrauca garām mājai un nogriezās gar stūri uz virtuves priekšu.

Keits izgāja cauri virtuvei un patlaban vēra vajā virtuves puses ārdurvis, kad mašīna apstājās. Šofera durtiņas atvērās, no mašīnas izkāpa Annija, ģērbusies baltā adītā puloverā ar atlokāmu apkakli, tumši brūnos tvīda svārkos un tādā pašā žaketē. Viņai bija līdzi pelēks suņa jauktenis, kas nekautrējoties izlēca no mašīnas un sāka skraidelēt pa pagalmu.

Keits un Annija stāvēja pāris soļu viens no otra. Annija smaidīja. — Tevis dēļ man nojuka dziedamā vieta grāmatā.

Viņš sacīja: — Tu izskatījies un dziedāji kā īsts eņģelis.

— Jājautā, kāds eņģelis. Ja tu zinātu, ko es domāju, tur stāvēdama. Droši vien nosarku sarkanāka par savu kleitu.

Keits piegāja viņai klāt, un viņi saskūpstījās, bez kaisles, visai piesardzīgi, it kā sperdami soli, nezinot, kur nokļūs.

— Man tante 1 lericta teica, ka tu man sūtot sveicienus, — Annija sacīja.

— Es sūtīju arī. Man viņa patīk. Es gribēšu, lai tu no Romas viņai atsūti kartīti.

Annija neko tiešu neatbildēja, tikai atgādināja: — Viņa man teica, ka esot kopā ar tevi bijusi pusdienās pie tavas tantes. Gari un plaši viņa stāstīja, cik tu esot glīts un kulturāls un, — Annija vēl piebilda: — viņa pat lietoja apzīmējumu "seksīgs".

— Manu dieniņ! Es pats viņai atsūtīšu kartīti no Romas.

Keits redzēja, ka Annija nesmaida un izskatās tāda, it kā

viņai būtu ļoti daudz kas prātā, no kā jātiek vaļā.

Keits ievēroja, ka viņas mašīnai ir uzlīme zili baltā krāsā ar uzrakstu: "Atbalsti vietējo policiju!"

Annija redzēja, kurp viņš skatās, un piedāvāja: — Vai vēlies tādu? Man vēl ir krājumā.

— Būs jāpadomā.

Viņa smaidīja gan, tomēr sarauca pieri. — Vai tad man ir iespēja izvēlēties?

— To es zinu.

Dažas sekundes aizritēja klusējot, tad Keits uzdeva neizbēgamo, nepārprotamo, pavisam neromantisko jautājumu:

— Kur atrodas tavs vīrs?

— Vēl aizvien tanī medību mājā pie Pelēkā ezera. Vakar pēcpusdienā viņš piezvanīja un pateica, ka palikšot tur pa nakti. Teica, ka šodien būšot mājās ap pusnakti. Priekšlaikus viņš man par to nebilda ne vārda, kaut gan, jādomā, zināja, ka aizkavēsies ilgāk.

Keits savā nodabā palocīja galvu. Viņš atcerējās Bekstera zīmīti, ka ieradīsies pirmdien.

— Vai esi droša, ka tev neviens nesekoja? — Keits jautāja.

— Nemanīju nevienu pašu policijas mašīnu — ne pilsētas, ne apgabala. Es pazīstu arī visas tās, kas brauc bez numuriem. Bez tam es tūliņ braukšu projām, mēs varam pastāvēt tepat aiz mājas.

— Labi. Vai lai pastāstu tev par Vašingtonu?

— Nē. Nav vajadzīgs. Kad biju aizbraukusi no Terijas mājas, es mašīnā pa radio dzirdēju ziņojumu par orkānu. Tas mani Joti uztrauca, un es jau grasījos griezties atpakaļ, bet tad iedomājos, ka varbūt Klifs atgriezies un ka arī mums abiem nepieciešams garāks ieskrējiens. — Mazliet pieklususi, viņa turpināja: — Un tad viņš piezvanīja un sacīja, ka paliks pa nakti. Tai mirklī es būtu varējusi viņu nosist... Pagājušajā naktī es iemigu, asarās nomirkusi, domājot par to, kas vakar varēja notikt.

— Vēl nav par vēlu.

Viņa cieši paskatījās uz Keitu un teica: — Māsa man pastāstīja, ka tu rīt braucot projām.

— Tu taču mani lūdzi, lai braucu projām.

— Ak... un tu vienmēr dari to, ko es tev lūdzu? Kopš kura laika?

Viņš pasmaidīja. — Es parasti izpildīju pusi no tā, ko tu man lūdzi. Tas nepavisam nav tik maz.

— Viss atkarīgs no tā, kuru pusi.

— Tu esi asa.

— Nekā, es esmu no vājajiem spēlētājiem. Man tas sagādā problēmas.

— Es zinu, kur Vašingtonā ir kursi sieviešu pašapziņas stiprināšanai. Visas sievietes, ko es Vašingtonā pazinu, ir tos beigušas. Es tev iedošu brošūriņu.

— Nabaga Keit, vai viņas tevi ļoti nomocīja?

— Vai mēs plēšamies?

— Vēl ne. — Mirkli viņa nostāvēja klusēdama, tad pieļāvās: — Lai iet. Es gribu zināt, kas bija Vašingtonā.

— Tad klausies. Ceturtdien ieradās mans bijušais priekšnieks Čārlijs Edcirs, ieradās tieši te — pie manis mājās — un paziņoja, ka mani bijušie darba devēji gribot mani atpakaļ. Es teicu: "Nē, esmu bezprātīgi iemīlējies kaimiņmāju meičā." Viņš teica: "Labi, ņem viņu ciet un brauc turp." Tad es viņam apskaidroju par tavu šaursirdīgo laulāto draugu, kas negrib tev atļaut doties ceļā ar kādreizējiem mīļākajiem...

Smaidu apspiezdama, viņa ieteicās: — Tās tātad bija darīšanas...

— Jā gan. Vai varbūt iedomājies, ka es sev sarīkoju Vašingtonā interesantu nedēļas nogali, pirms kopā ar tevi aizbēgtu uz Vašingtonu?

— Es nezinu, ko iedomājos... nūjā... zini... es pati sevi uzkurināju. — Viņa paskatījās uz Keitu. — Tātad tam nebija sakāra ar kādu sievieti...

— Ak... nu es saprotu... nē, nekāda. Vai patiešām greizsirdība?

— Tu zini, ka esmu greizsirdīga. Bet vienīgi attiecībā uz tevi.

— Mīlīt, tad man vēl jo vairāk bija iemesls atteikties no tā

darba. Viņi taču gribēja mani sūtīt pasaulē pie

viskairinošākajām sievietēm.

— Nezobojies. Es biju galīgi pagalam. Nesaprotu, kas ar mani notiek, nekad mūžā neesmu tāda bijusi... nūjā, vienreiz biju gan slimīgi iemīlējusies vienā puisī, bet tas jau bija sen.

— Vai viņš bija tev uzticīgs?

— Kā kucēntiņš.

— Vai gultā tev viņš likās labs?

— Labākais visā Ohaio.

— Kurš kuru pameta?

— To mēs nekad neuzzināsim.

— Kāds skumīgs stāsts.

Viņa palocīja galvu un palūkojās uz Keitu. — Tātad valdība grib tevi atpakaļ?

— Tā viņi izdomājuši, un man vajadzēja personiski ierasties, lai pateiktu — nē.

— Keit, ja tu gribi iet atpakaļ uz Vašingtonu, es nekādā

ziņā nestāšos tev ceļā.

— Es to nemaz negribu...

— Paklausies. Tu vari doties atpakaļ uz turieni, un, ja mēs tad nolemsim palikt kopā, ja tu mani gribēsi tur, un ja es gribēšu būt pie tevis, tad es došos uz Vašingtonu.

— Tev tur nepatiktu, tici man.

— Patiktu.

— Annij, ja es tevi lūdzu, lai tu pamet savu pasauli, tad man jāpamet savējā. Es par to nekādu nožēlu nejūtu un ceru, ka arī tu nenožēlosi savu atteikšanos.

— Nē, Keit, uzklausi mani — tev ari šeit bija sava pasaule, un tagad tā atkal varēja kļūt par tavu pasauli. Bet manis dēļ tu nevari te palikt, un es negribu kļūt vainīga par to, ka tu neatgriezies Vašingtonā.

— Nu, vai tagad būsim viens otram izrādījušies pietiekami cildeni un varam mest mieru? Darīsim tā un būsim egoisti, jo man liekas, ka mēs abi vēlamies vienu un to pašu.

— Man vajadzētu braukt uz mājām.

— Kur tu it kā atrodies pašreiz?

— Nekur. Viņš jebkuru brīdi var ierasties mājās. Tā viņš mēdz darīt. Ja viņš vispār ieskata par vajadzīgu pieteikt, kad pārradīsies mājās, tad allaž uzrodas pāris stundu agrāk, it kā cerēdams, ka atradīs mani gultā ar piena vedēju vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Vai varbūt ar fermeri? Nu ko, brauksim uz tavu māju un sagādāsim viņam iemeslu dusmoties.

Viņa atkal apspieda smaidu un tad sacīja: — Es tikai gribēju paskatīties uz tevi, pirms tu aizbrauc, un vēlējos iepazīstināt tevi ar Denīzi.

— Ar ko?

Viņa pasauca suņuku, kas pieskrēja, nolaizīja Annijai roku, tad apostīja Keitu un pacēlās pakaļkājās, piespiežot priekšķepas Keitam pie ceļgala. Keits notupās un paglaudīja šuneli, kas pēc dabas šķita draudzīgs un izskatījās pēc kāda no asspalvainajiem terjeriem.

Brītiņu abus pavērojusi, Annija jautāja: — Vai atceries?

Keits paskatījās uz viņu, acīmredzot neko noteiktu neatcerēdamies.

Annija atgādināja: — Šī ir Dcnīze ceturtajā augumā.

Un tad Keits atcerējās — sešdesmit trešā gada vasarā viņš bija Annijai uzdāvinājis jaukteņu kucēnu, un viņi to bija nosaukuši par Denīzi, tā godinot Rcndija un Rainbova 1963. gada ievērojamāko šlāgeri.

— Šī ir Denīzes mazmazmeita. īstā Denīze nomira septiņdesmit trešajā gadā, bet es biju paturējusi vienu viņas kucēntiņu, ko arī nosaucu par Denīzi, tātad par Denīzi Otro, un, kad tai bija kucēni, nu, un tā joprojām... tā man bija tāda kā saikne... droši vien tas ir sentimentāli un muļķīgi... bet tu jau zini, kādi ir lauku skuķi... — Viņa uzmeta acis Denīzei, kas bija sākusi darboties ap Keita kurpju auklām, tad paskatījās uz Keitu un sacīja:

— Suņa mūžs ir īss, bet tie sev nesarūgtina dzīvi ar problēmām.

Keits labu brīdi domīgi noskatījās uz šuneli, līdz atskārta, ka Dcnīze īstenībā ir atklāsme un pārliecinošāk nekā jelkas apliecina mīlestību, pieķērību, uzticību un atceri visu garo gadu ilgotnē. — Es nemaz nespēju ticēt, ka tu to esi tā pieminējusi.

— Man jau nekā cita nebija, ar ko pieminēt... — viņa sacīja, pūlēdamās noturēt smaidu. — Ja vien Klifs būtu zinājis... Viņam ir pašam savi suņi, bet šī ir manējā un Klifu neieredz, jāteic, ka arī pārējās sunes viņu neieredzēja. Vecā Denīze viņam reiz iekoda. — Viņa iesmējās.

— Suņi prot novērtēt.

Nu Annija atkal smaidīja. — Reiz viņš man jautāja, kur es to suni esot ņēmusi, un es teicu, ka to man uzdāvinājis mans sargeņģelis.

Keits palocīja galvu, bet neatbildēja. Suns aizšāvās uz šķūņa pusi, kur laikam bija kaut ko sadzirdējis vai ieraudzījis. Keits noskatījās tam pakaļ, un viņu kā vilnis tik pārvarīgi pārpludināja atmiņas, ka viņš nespēja sākt runāt, jo neuzticējās savai balsij.

Šai brīdī viņš atcerējās dienu, kad pirmoreiz bija skolā ieraudzījis Anniju Prcntisu; tad vasaru, kad viņi bija sākuši draudzēties, ilgās, garās pastaigas, kopā ar viņas piederīgajiem lievenēs nosēdētos vakarus, saldējumus un krēmsodas pilsētiņas kioskos, rokrokā sēdēšanu kinoteātrī, pieskārienus viņas ādai, viņas matu smaržu, viņas pašas smaržu un pirmo skūpstu. Seksuālās alkas, kas viņam gandrīz laupīja prātu, un tās dienas, kad cerību uz ilgu piepildījumu bija mazāk par nulli. Un tomēr vienu vakaru, kad viņas piederīgo nebija mājās, bet viņš bija atnācis, abi atkal sēdēja lievenēs, un viņa kādu pusstundu neizteica ne vārda. Sākumā Keitu viņas vēsums mazliet aizvainoja, bet tad kaut kādā veidā, ko viņš līdz pat šai dienai nemācēja īsti iztulkot, bez vārda, bez īpašiem skatieniem, viņa ļāva saprast, ka vēlas īstu tuvību. Viņš atcerējās, cik briesmīgi šāda atskārta bija viņu pārbiedējusi, tā, ka viņš gandrīz grasījās celties un iet uz mājām. To viņš tomēr neizdarīja, bet pateica: "Iesim uz tavu istabu." Pēc šī vakara viņa pasaule un viņa dzīve pārvērtās uz visiem laikiem.

Viņš atcerējās, ka dažas dienas pēc tam viņš bija no kāda drauga, kam mājās bija kucēnu metiens, dabūjis kucēntiņu un uzdāvinājis to Annijai. Tolaik viņš nezināja nekā par puķu dāvināšanu pēc mīlēšanās. Vēlāk dzīvē viņa dāvanas sievietēm bija kļuvušas dāsnākas, un arī sieviešu dāvanas viņam. Taču mazais suņabērns bija viņa pirmā dāvana meitenei, un, tāpat kā tas, ko viņa dāvāja pretī — pati sevi —, kļuva par dārgāko velti, kādu viņš jelkad mūžā saņēmis.

Beidzot viņš ierunājās: — Tu man nekad neko nerakstīji par Denīzi.

— Es biju... Es neparko nemācēju izdomāt, kā varētu pieminēt Denīzi, lai neizklausītos asaraina un nelaimīgi iemīlējusies. — Viņa dziļi ievilka elpu un gandrīz izdzisušajā dienasgaismā paskatījās uz Keitu. — Tā, redzi... tie suņuki man visu laiku diendienā atgādināja tevi. — Viņa pasmaidīja. — Vai jūties aizskarts?

— Nē. Man vienkārši trūkst vārdu.

— Esmu tik sentimentāla, ka man tas pašai nāk par ļaunu... Varu tev atklāt vēl vienu noslēpumu — māsas mājā man ir vesela lāde pilna ar Keitu Lendriju... mīlestības vēstules, dažādas fotogrāfijas, mūsu vidusskolas un koledžas gadagrāmatas... Valentīna dienas sveicieni, dzimšanas dienu apsveikumi, viens spēļu lācītis... Man bija vēl šis tas vairāk, un es biju pietiekami liela muļķe, lai paņemtu to līdzi, kad precējos. Viņš atrada to kastīti — tur nebija ne vēstuļu, ne fotogrāfiju vai kaut kas cits tik nozīmīgs, vienīgi šādas tādas sīkas dāvaniņas, suvenīriņi no tevis, un laikam jau viņš saprata, ka tās nav piemiņas no draudzenēm. Viņš vienkārši visu izmeta ārā. Es arī neko neiebildu. Jo gribēju būt viņam godīga, kārtīga sieva. Bet tai dienā es sapratu, ja nebiju to apjēgusi jau drīzāk, ka esmu apprecējusi nepareizo vīrieti. — Viņa stāvēja un klusēja. Tad atgādināja: — Bet nu jābrauc.

— Vai tavas mantas palika pie māsas? — Keits jautāja.

Annija paskatījās uz viņu. — Jā... man bija bail tās vest

atpakaj uz mājām, domājot, ka varbūt viņš jau atgriezies. Kālab tu jautā?

— Labi. Braucam.

— Uz kurieni?

— Pie tavas māsas. Mēs braucam projām. Tūliņ.

— Nē, Keit...

— Tūliņ, Annij. Ne rīt. Ne nākamnedēļ. Ne nākamgad. Tūliņ. Vai tavai māsai suņi patīk? Tagad viņai būs sunītis. — Keits viņu apskāva un noskūpstīja.

Viņa atrāvās nost. — Keit, nē... tas ir — vai mēs patiesi braucam projām? Tagad?

— Šai pašā minūtē. Savu mašīnu atstāj šeit. Manējā vēl ir pilna ar mantām, kā vakar salikta. Pasauc suni un sēdies manā mašīnā. — Viņš iegāja mājā, paņēma atslēgas, nodzēsa gaismu. Virtuvē viņš no pierakstu bloka izplēsa lapu, uzrakstīja uz tās: "Klif, brauc ellē!" Zīmīti viņš parakstīja. Tad izgāja ārā pie savas mašīnas un palūdza Annijai linkolna atslēgas, ko tā viņam iedeva. Viņš apjautājās:

— Vai tu vēlies viņam savā mašīnā atstāt kādu vēsti?

Annija paskatījās uz papīru Keita rokā. — Nē, — viņa

sacīja. — Viņš man arī neatstāj vēstis.

— Labs ir. — Viņš ielēca Annijas mašīnā, aizbrauca līdz šķūnim, atvēra durvis un ieslidināja linkolnu iekšā. Lapu ar savu īso novēlējumu viņš nolika uz šofera sēdekļa, aizvēra šķūņa durvis, aizgāja atpakaļ pie sava bleizera un atdeva Annijai atslēgas. Kad viņš jau laida projām pa piebraucamo cc|u, Annija jautāja:

— Vai tu viņam atstāji manā mašīnā kaut ko rakstītu?

— Jā. Tas bija sīkmanīgi un bērnišķīgi.

— Ko tu uzrakstīji?

— Pāris vārdu. Ne tik daudz kā "Daudz laimes dzimšanas dienā".

Viņa pavīpsnāja, bet neko neteica.

Viņš izbrauca no pievedceļa. Annija viņam blakus, Denīze uz aizmugurējā sēdekļa, viņa mantas bagāžniekā. Keits pagriezās uz dienvidiem, ceļš veda uz Četemas apgabalu. Labu brīdi viņi ne viens, ne otrs nerunāja, līdz beidzot Annija ieteicās:

— Es nespēju noticēt, ka tas notiek.

Keits paskatījās sānis un redzēja, ka tā stingu skatienu veras taisni uz priekšu, it kā viegli apstulbusi, it kā nobijusies.

— Vai tev nekas nekait? — viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu un paskatījās uz Keitu. — Tas patiesi notiek.

— Jā, un atpakaļceļa nav.

Viņa piekrītot palocīja galvu, tad nomauca laulības gredzenu un saderināšanās gredzenu un izlidināja tos pa mašīnas logu.

— Atpakaļceļa nav. — Viņa paliecās un noskūpstīja Keitu uz vaiga. — Es tevi mīlu.

Keits juta uz sava vaiga viņas asaras. — Cik ļoti man tevis trūka.

Divdesmit devītā nodaļa

Mazliet pēc pusastoņiem Annija un Keits piebrauca pie sarkanās ķieģeļu Viktorijas laika mājas, un Annija izlēca no bleizera tieši tai brīdī, kad Terija atvēra namdurvis. Ne vārda neteikdamas, tikai apmainīdamās ar Keitam nesaprotamiem spiedzieniem un iekliedzieniem, māsas skrēja viena otrai pretim, apskāvās, skūpstījās un lēkāja kā skolasskuķi. Un, kaut arī Keits juta, ka tieši viņš ir šīs līksmības īstais iemesls, kādu brīdi viņš palika nomaļu, taču tad Terija metās viņam klāt un viņu apskāva.

— Paskat, paskat, kas pie mums atgriezies!

— Jā, šoreiz mēs saskaņojāmies.

— Ei Keit, es zināju, ka tā būs.

Annija stāvēja blakus, roku viņam ap vidu apkļāvusi, un viņš jutās tā, it kā fotografētos kādai trofeju bildei. Annija sāka Tcrijai teikt: — Mēs lidosim... — un tad paskatījās uz Keitu: — Uz kurieni mēs lidosim, mīļais?

— Uz Ņujorku, — Keits atbildēja. Tā nu gluži nebija vieta, kurp viņi nodomājuši doties, bet šis lidojums nebūt nebūs operācijas noslēgums, šis vēl būs tikai sākums bēgšanai, lai izkļūtu no ienaidnieka teritorijas.

— Un pēc tam mēs brauksim uz Romu, vai ne? — Annija papildināja.

— Tā mēs darīsim.

Denīze, kas bija aizmirsta mašīnā, sāka riet, un Annija vērsās pie Tcrijas. — Viss sanāca tādā nepārdomātā, neaptveramā steigā. Vai tu varētu kādu laiciņu paturēt Denīzi pie sevis?

— Ar lielāko prieku. Kopš bērni projām, mums vairs nav bijis suņa.

Annija atvēra mašīnas durtiņas, un šunelis, izlēcis no mašīnas, sāka spriņģot, it kā būtu pats savās mājās.

Namdurvis no jauna atvērās, un iznāca Terijas vīrs Lerijs. Viņš bija lielāks, nekā Keits atcerējās viņu jaunībā redzējis. Vairāk nekā sešu pēdu augumā, pa šiem gadiem mazliet pieņēmies svarā un mazliet zaudējis matu kuplumu, katrā ziņā viņš izskatījās pēc spēka mitriķa, ar kuru cīņā vajadzētu nopietni rēķināties. Lerijs apsveicinājās ar svaini, tad paspieda roku Keitam. — Priecājos tevi pēc tik ilgiem gadiem redzēt.

— Es arī.

Lerijs bija no tiem lielajiem, mazliet smagnējiem vīriešiem, kas, tāpat kā daudzi šāspuses vīri, ar vārdiem lieki nemētājās. Viņš pat gauži tos taupīja. Keits atcerējās, kā reiz — pirms miljons alus kausiem — bija kādā mājā kopā ar Leriju Ingremu divatā dzēris alu. Un vienīgais teikums, ko viņš bija dzirdējis no Lerija, skanēja: — Es dzeršu vēl vienu. — Šķiet, ka vairāk neko Lerijs tovakar nepateica. Arī jautājumus Lerijs nekad neuzdeva. Tāpēc Keits brīvprātīgi viņu informēja:

— Mēs ar Anniju kopā dodamies projām.

Lerijs palocīja galvu.

— Ceru, ka tas tev nesagādās problēmas ar Klifu Beksteru, izņemot vienīgi, ja Beksters uzzinās, ka mēs esam bijuši pie jums.

Lerijs paraustīja plecus.

— Man kaut kā liekas, ka tu ar to tiksi galā.

— Jā.

— Tā jau es domāju.

'Ierija jautāja Annijai: — Vai varēsiet kādu brīdi pakavēties?

Annija paskatījās uz Keitu, kas sacīja: — Īstenībā mums vajadzētu sākt kustēt.

— Labi. — Annijas skatiens sastapās ar Keita acīm, un Keitam likās, ka tā gaida no viņa mierinājumu un drošinājumu.

Keits sacīja Annijai un Tcrijai vienlaikus: — Mēs būsim drošībā. Mums nebūs jābrauc caur Spenservilas apgabalu.

Terija palocīja galvu. — Labi.

Keits ievēroja, ka Lerijs nozudis, un tad redzēja viņu iznākam no mājas ar koferi un naktsguļas somu rokā. Ne vārda neteicis, viņš nesamo iekrāva bleizera aizmugurē.

Annija viņam pateicās un paskaidroja Keitam: — Es visu savu mantu atvedu šurp plastmasas maisiņos, bet Terija, redzi, aizdod man savus ceļojuma ietvarus.

— Vai tā ir visa tava bagāža, vairāk nav? — Keits jautāja.

— Es parasti ceļā neņemu neko daudz līdzi.

— Liekas, man tiešām patiks ceļot kopā ar tevi.

Viņa smaidīdama atteica: — Visu vajadzīgo taču var nopirkt pa ceļam.

— Pareizi.

Terija sacīja Annijai: — Abas vēstules bērniem ir pie manis. Rīt rītā aizbraukšu pie memmes un tēta un, garām braucot, iegriezīšos arī pie tantes Luīzes.

Keits gan gribēja drīzāk doties ceļā, tomēr ieteicās: — Vai negribēsi paņemt kaut ko no savas atmiņu lādītes?

Annija viņam uzsmaidīja. — Kāds tu gan esi romantiķis. — Un, Terijai pievērsusies, viņa noprasīja apstiprinājumu: — Vai viņš nav gatavais zelta gabals? Vai varu tikt pie tās lādītes?

— Protams. Ienāc līdzi iekšā.

Abas sievietes iegāja mājā, un Keits uzrunāja Leriju:

— Vai tu esi Čclcmas apgabala šerifa palīgs?

— Tikai goda amatā.

— Vai tev mājā vai mašīnā ir pieslēgts policijas radio?

— Abās vietās.

— Vai Spenservilas policija šeit sadzirdama?

— Dažkārt ir. Bet vāji.

— Kā ir ar Spcnseras apgabala šerifa kanceleju?

— To var labāk dzirdēt.

— Vai tu šovakar varētu paklausīties?

— Noteikti paklausīšos.

— Vai varēsi piezvanīt Čctemas apgabala šerifam un uzzināt, vai būs izsludināta mana bleizera vai Annijas linkolna vispārēja meklēšana?

— Izdarīšu.

— Es, kamēr būšu ceļā, tev piezvanīšu.

— Labi. Un vēl ko. Ņem manu mašīnu.

— Nē, to es nevaru.

— Vari gan.

— Lcrij, klausies. Es zinu, ka tu ar to tēvaini spēsi tikt galā, bet negribu, lai viņš uzzinātu, ka starp to, kas šovakar notiek, un tevi un tavu sievu ir jelkāds sakars.

— Tam nav nekādas nozīmes.

— Ja mani ceļā notvers tavā mašīnā, tev sanāks nejēdzīgas ķēpas. Tas nešķīstenis neliksies mierā un atspēlēsies tev kaut vai pēc divdesmit gadiem.

— Neraizējies par to.

— Es neraizējos par to. Redzi, vai mums kādam tas patīk vai ne, bet viņš ir tavs radinieks. Viņa bērni ir tavas sievas māsasbērni, un taviem bērniem tie ir brālēns un māsīca, un jums abiem ir vieni un tie paši sievas vecāki. Jums nav nepieciešama nīšanās ģimenē. Man nebūs nekādas vainas pašam savā mašīnā.

Lerijs neko neatbildēja.

Keits vēl piebilda: — Un ja teikšu īstu taisnību: negribu satraukt sievietes.

Lerijs palocīja galvu.

— Neticu, ka drīzāk par pāris stundām tiks izsludināta vispārēja meklēšana. Droši vien vispirms meklēs Annijas mašīnu un tikai tad manējo. Ar tādu laika priekšroku man pilnīgi pietiek.

Lerijs brītiņu padomāja, tad sacīja: — Turies pēc iespējas uz starpštatu ceļiem. Uz tiem vietējo apgabalu policijas tikpat kā nav. Es neticu, ka Ohaio pavalsts ceļu policija iesaistīsies vispārējā meklēšanā, ja vien Beksteram nav speciālas apcietināšanas pavēles.

— Viņam nav likumīgas apcietināšanas pavēles pret mani, — Keits atteica.

— Nu... Nekad nevar zināt, ko viņš spējīgs sagudrot. Aizturēšanai daudz nevajag. Tad tu būsi šiem rokā. Un šie paziņos viņam.

— Saprotu.

— Kur atrodas viņas mašīna?

— Kālab tu jautā?

— Ja tā ir atstāta kaut kur ceļmalā vai kādā autostāvvietā un Annijas pašas nekur tuvumā nebūs, viņš piezvanīs pavalsts policijai, ka viņa sieva nolaupīta.

Keits palocīja galvu.

— Ja viņas mašīna ir mājās, bet viņas pašas nav, tad lielākā daļa policistu nospriež, ka tā ir iekšēja ģimenes problēma vai vispār nav problēma. Vai tu saproti?

Keits atkal palocīja galvu. — Mašīna ir nobēdzināta.

— Labi.

Nav vis labi, Keits nodomāja, ja mašīna nobēdzināta manā šķūnī un šie to atrod.

Četcmas apgabalā tu būsi drošībā. Par to es gādāšu, — Lerijs noteica.

— Paldies.

Annija un Terija iznāca ārā, un Keits redzēja, ka Annijai rokā rotaļu lācītis. Annija paskatījās uz abiem vīriešiem un tūdaļ apvaicājās: — Vai viss kārtībā?

Vai nu viņa ir pārāk jūtīga, Keits nodomāja, vai pārāk nervoza, vai arī viņš un Lerijs neprot rādīt tik neatšifrējamus pokerģīnijus, kā paši iedomājās.

— Viss ir labi, — Keits atteica. — Ko tu tur atradi?

Annija pameta viņam lācīti, un viņš to vērīgi apskatīja.

— To nu gan es tev neesmu dāvinājis. To tu būsi atradusi kāda cita drauga dāvanu lādē.

Annija pavīpsnādama bilda Terijai: — Vai es tev neteicu? Viņš ironizē un domā, ka iznāk jocīgi.

— Labi, — Keits noteica, — mums laiks braukt tālāk. — Viņš paspieda Lerijam roku. — Vēlreiz paldies.

Annija apskāva māsu. — Terij, tu biji brīnišķīga. Mēs tev no Ņujorkas piezvanīsim. Vai, vai, man liekas, es tūliņ apraudāšos!

Tad viņa apskāva Leriju, un tas sacīja: — Brauc laimīga. Un nedomā un neraizējies par šejieni.

Keits patlaban grasījās paspiest Terijai roku, kad virtuvē iezvanījās telefons. Visi sastinga, kā stāvējuši, un visiem iešāvās prātā viena un tā pati doma.

Keits sacīja Terijai: — Varbūt aizej un parunā.

Terija palocīja galvu un iesteidzās virtuvē. Keits, Annija un Lerijs viņai sekoja.

Terija pacēla klausuli un atsaucās: — Hallo.

Keits no Terijas sejas izteiksmes uzreiz noprata, ka zvanītājs nav neviens no viņas bērniem.

Terija klausīdamās raudzījās uz visiem trim stāvētājiem un tad bilda klausulē: — Nē, Klif, neesmu viņu tagad satikusi.

Annija satvēra Keita roku, un Keitam likās, ka viņai kļūst neomulīgi jau no vīra klātbūtnes pa telefonu.

Pa to laiku Terija runāja telefonā: — Nē, viņa bija atbraukusi vakar rīta pusē un palika uz pusdienu azaidu. Šodien pēc dievkalpojuma biju iegriezusies pie jums, un tad es viņu sastapu... Nē, viņa neteicās nekur iet... ak tā, teica vienīgi, ka jānopērkot daudz kas... Nē, es nezinu, kāpēc viņa nav iepirkušies vakar... — Terija parādīja klausulei mēli, un, par spīti saspringtajai situācijai, visi pasmaidīja.

Terija turpināja runāt: — Nu kā lai es zinu, vai tavas sievas autotelefons darbojas vai ne? — Vēl mirkli Terija klausījās, tad, visiem par pārsteigumu, uzsauca: — Klausies, Klif, kad tu beigsi izsekot manu māsu? Man tas ir apriebies... — Laikam viņš teica vēl kaut ko, bet viņa uzbrēca: — Vācies ratā, Klif! — Pakārusi klausuli, viņa noteica: — Tas atveldzēja sirdi. — Viņa pēc kārtas palūkojās uz Keitu, Anniju un Lcriju un sacīja: — Man laikam jums nav jāstāsta, kas tas bija.

— Vai viņš tevi gānīja? — Lerijs jautāja.

— Uz to pusi bija.

Lerijs sadrūma.

Annija uzrunāja Leriju: — Neuzskati viņu vairs par savu svaini, tas ir beidzies.

Lerijs palocīja galvu, un Keitam nebija grūti iedomāties, kā Lerijam tas patika. Tcrijai viņš pajautāja:

— No kurienes viņš zvanīja?

— Teica, ka esot mājās. Pārbraucis agrāk, nekā ieplānojis.

— Kādā noskaņā viņš runāja?

Terija paraustīja plecus. — Kā jau parasti. Apskaities.

Annija paskaidroja: — Nu viņam pēdīgi atradies iemesls sadusmoties.

Keits paskatījās virtuves pulkstenī un redzēja, ka tas rāda bez ceturkšņa astoņus, un Klifs Beksters bija Spenservilā, un konstatējis, ka sievas nav. Nu viņiem daudz laika vairs nebija.

— Labi, — viņš noteica, — mums nu patiešam jabrauc.

Viņi visi izgāja ārā un vēlreiz atvadījās, taču tagad diezgan steidzīgi.

Jau pēc minūtes aizbraucēji sēdēja bleizerā un grieza ārā no mājas ceļa. Spēļu lāčuks sēdēja vidū starp viņiem. Vēl tikai pirms dažām minūtēm Keitam bija licies, ka viņiem ir visai labas izredzes izkulties cauri bez neveiksmēm. Tagad izredzes bija noslīdējušas līdz piecdesmit procentu iespējai, un šādā spēlē viņš parasti nemēdza ielaisties.

Trīsdesmitā nodaļa

Apgabala 6. maršruts bija taisna un līdzena šoseja, turklāt šajā svētdienas vakarā tikpat kā bez braucējiem, tāpēc Keits dragāja ar lielajām ugunīm un palaida līdz septiņdesmit jūdzēm stundā.

Annija jautāja: — Vai tiešām viss ir, kā nākas? Ncmicrini mani, ja nav.

— Negribēju uztraukt tavu māsu, — Keits atbildēja.

— Tātad viss nav, kā nākas.

— Svarīgāks par visu ir jautājums — cik laika Klifam vajadzēja, lai izskaitļotu, kas noticis. Vai tu varētu uz to atbildēt?

Viņa mirkli padomāja, tad sāka prātot: — Pulkstenis ir jau gandrīz astoņi. Tik vēlu es nekad neesmu ārpus mājas, ja viņš skaidri nezina, kur atrodos.

Keits neko nepiebilda.

— Liekas, mums tomēr būtu bijis derīgs garāks ieskrējiens, — viņa sacīja.

— No tāda nav nekāda prieka.

Annija paskatījās uz viņu, redzēja, ka viņš smaida, un arī pasmaidīja, tomēr abi zināja, ka nav pamata raudzīties uz to no jocīgās puses. Beidzot Keits sacīja: — Jokus pie malas, šis piedzīvojums ir pārāk riskants, lai tu tajā piedalītos, un es esmu par to atbildīgs. Ja vien droši zinātu, ka varu tevi aizvest atpakaļ līdz savai mājai tā, ka viņš nepamana, es tūdaļ to darītu un sacītu tev — ej uz mājām tūliņ šovakar.

— Nē. Es neietu pat tad, ja varētu. Esmu pie tevis un nekad vairs neiešu atpakaļ uz turieni. Un tu neesi atbildīgs par to, ka es šovakar sacīju — jā. Norunāts?

— Norunāts.

Viņi turpināja ceļu uz austrumiem un iebrauca no Četemas apgabala Dosonas apgabalā. — Kā tev šķiet — ko tagad pirmām kārtām darīs tavs dzīves biedrs?

— Tas ķirbju ēdājs, āmurgalva? Ko nu darīs — ik pa divām minūtēm dīdīs manu autotelcfonu, tāpēc jau viņš bija tik devīgs un lika Beksteru bodē to manai mašīnai pierīkot. Starplaikos viņš apzvanīs manus vecākus, radus un draugus, ieskaitot, piemēram, arī mācītāju Šenku un viņa kundzi. Ja vajag sadzīt man pēdas, viņš zaudē vispēdējo kauna mazumiņu, kāds viņam varētu būt, un pret cilvēkiem, kurus iztraucē pa telefonu, sevišķi laipni nemaz neizturas.

Keits pasmējās un piebilda: — Tie visi var nodomāt, ka tu esi diezgan paklīdusi.

— Nē, tie domā vienīgi, ka viņš ir ķerts. Viņš iedomājas, ka nostāda mani neveiklā situācijā un soda ar pārbaudēm, ja neesmu viņam par katru soli, ko izeju ārpus mājas, atskaitījusies. Īstenībā viņš tikai pats paliek par apsmieklu.

— Pašreiz jau būtu tieši labi, ja viņš ņemtos visus apzvanīt... Kurā vietā šai sarakstā ierindojas Terija?

— Parasti viņa ir otrā, tūliņ aiz maniem vecākiem. Pēc tam viņam atliek vēl kāds ducis, ko apzvanīt.

Keits palocīja galvu.

— Beidzot Terija saņēmās, — Annija pavīpsnādama sacīja. Atdarinādama Terijas mazliet dobjāko balsi, viņa norēca: — Vācies ratā, Klif! — Viņa iesmējās. — Tas viņā uzkuls niknumu veselai pusstundai. Viņš necieš, ka sievietes uz viņa rupjībām atbild ar to pašu.

— Kam tad tas patīk?

— Tev. Un pašam tev arī patīk cirsties pretī. Bet tu jau neesi nešķīsts, tu esi tikai jocīgs. Tu vēl šobaltdien spēj mani sasmīdināt. — Viņa pastiepa roku un viegli ieknieba Keitam vaigā.

Viņš pasmaidīja. Viņiem abiem bija labi būt kopā. Un Keits lēsa, ka līdz pavalsts robežai atlikušas vairs tikai kādas septiņdesmit jūdzes.

Annija ielika viņam klēpī lāčuku. — Vai atceries, kad tu man to uzdāvināji?

Viņš paskatījās uz brūni balto pūkaino zvēriņu un uz labu laimi minēja: — Pavalsts gadatirgū?

— Nē, apgabala gadatirgū.

— Pareizi.

— Šautuvē. Tu biji milzīgi labs šāvējs. Vai tev arī tagad vēl patīk Šaudīties?

— Nē, esmu pagalam atradinājies.

— Un pašreiz — vai tev ir līdzi ierocis? — Annija noprasīja.

— Nē.

— Kālab ne?

— Nu, es nedomāju, ka man šovakar sāksies apšaudīšanās ar policiju.

— Bet, ja uzradīsies viņš' ko tad?

— Mēs taču nebraucam cauri viņa mazajai karaļvalstij.

— Viņš var uzgadīties visur, Keit, ja sāks pa īstam mūs meklēt.

— Vai tad tev ir ierocis?

Uzreiz viņa neatbildēja, bet tad atzinās: — Vakar man bija. Šovakar viss notika pārsteigumā, nesagatavojoties.

Mazlietiņ apdomājies, viņš jautāja: — Vai tad tu šautu?

— Ja viņš taisītos mūs izšķirt, šautu.

— Pareizi... es arī šautu. Es jau būtu to savu pistoli paņēmis, bet tās vairs nebija. Tā vien liekas, ka tavs laulenis ir ielauzies manā mājā un tur pasaimniekojis.

— Ko? Tu gribi sacīt, ka viņš patvarīgi iegājis tavā mājā?

— Nevaru apgalvot, ka tas bijis tieši viņš, bet mans aizdomās turēto saraksts ir ļoti īss. — Tad viņš mierinot piebilda: — Mums ierocis nav vajadzīgs. Mums viss izies pa godam.

— Labi...

— Apmēram pirms diviem mēnešiem, kad tikko biju ieradies, jūsu mājā kādā rīta agrumā esot noticis negadījums ar šaujamieroci. Vai tu man par to pastāstīsi?

Annija nolieca galvu un labu brīdi raudzījās grīdā, tad noteica: — Nē. Nestāstīšu.

— Labi.

— Pastāstīšu... tikai ne tagad.

— Labi, labi.

— Kā tu to uzzināji?

— Pilsētiņa maza.

— Pilsētā mēļo par Bekstericm, vai ne?

— Tu jau pati labi zini, ka mēļo. Un visos stāstos tu esi tā svētā, un viņš tas ellcsprauls.

— Un tu esi mans sargeņģelis.

— Paldies. Mēģināšu tāds būt. — Tomēr viņam vēl aizvien trūka informācijas, tāpēc viņš turpināja

iztaujāšanu: — Ko viņš darīs, kad būs visus izspīdzinājis pa telefonu? Vai sauks talkā savus policistus?

— Varbūt... Tas būs pēdējais gājiens. Bet viņš ir darījis arī to. Visdrīzāk ticams, ka pašlaik viņš kursē apkārt savā dienesta mašīnā un meklē manu linkolnu — vispirms apbraukās visus moteļus, it kā es nu nezinātu nekā labāka, kā apmesties ar savu mīlas dēku tuvākajā motelī. Vienlaikus viņš vēl apzvanīs vispēdējo cilvēku, ko vien spēs iedomāties. Kad nekur nebūs veicies, tikai tad piezvanīs uz pārvaldi. Pats turp neies, jo negribēs saviem puišiem celt priekšā kaut kādu idiotisku iedomu, ka varbūt esmu cietusi negadījumā vai kaut ko tamlīdzīgu. Varētu gan iedomāties, ka tiklab slimnīca, kā ātrā medicīniskā palīdzība un vispēdīgi paša pārvalde nekavētos viņam paziņot, ja man būtu atgadījusies kāda nelaime. Viņš ir briesmīgs idiots, un puiši to zina.

Keits vērīgi klausījās. — Tev viņa rīcības gaita, šķiet, ir visai labi pārzināma.

— Kā gan citādi pēc tik ilgiem gadiem? Policijā bija viens padzīvojis seržants, tas man bija īsti labs draugs, viņš visai daudz pastāstīja par Klifa ārprātīgajiem gājieniem. Klifs no viņa tika vaļā un, cik drīz vien spēja, atbrīvojās no visiem vecajiem, labajiem darbiniekiem. Vai tu nepaguvi ievērot, ka lielākā daļa policistu ir jauni puiši? Klifs ikvienu no viņiem izraudzījās personiski. Reiz viņš man sacīja, ka tas esot tāpat kā ar suņu dresēšanu: sāc ar jauniem, pieradini tos ēst no rokas un bīties no tevis, un panāc, lai tie uzticīgi tikai tev. — Beigās viņa vēl piebilda: — Viņš sacīja, ka ar sievām esot jārīkojas tāpat.

Keits neteica neko.

Viņa turpināja: — Viņš pat pūlas padarīt jaunos tikpat nelietīgus, kāds ir pats. Bet es neticu, ka iespējams cilvēku padarīt par nelieti, ja viņā pašā jau nav tādu iedīgļu. Lielākā daļa puišu ir krietni cilvēki, pat ir man draudzīgi, bet viņiem jāpilda šefa pavēles.

Keits gluži tik pārliecināts par to nebija, bet, tā kā viņam nebūs jābrauc cauri Spenseras apgabalam, tad arī neradīsies vajadzība to izzināt, ja nu vienīgi viņus nenotvers kādas citas instances policija un nodos Spenservilas policijas pārvaldei.

— Nu labi, — Keits turpināja, — kad beidzot viņš visu ir apzvanījis, tad tomēr piezvana uz Spenservilas policijas pārvaldi un arī Spenseras apgabala šerifam.

— Jā. Tas ir viņa mātes brālēns.

— Tas nozīmē, ka nu viss apgabals meklē tavu linkolnu.

— Jā. Kamēr man mašīnā vēl nebija telefona, tie mani gluži vienkārši aizturēja ceļā un laipni palūdza, lai piezvanu vīram uz darbu vai braucu uz mājām, jo viņam esot man kaut kas sakāms. Daudzi no viņiem smīkņāja. Ne par mani, bet kopā ar mani.

— Izklausās, ka būt policijas šefa sievai nozīmē dzīvot vienos priekos.

— Jāatzīst, ka dažkārt iznāca diezgan uzjautrinoši. Lai Dievs man piedod, bet šad tad man itin labi patika, ka viņš pats sevi padarīja par ākstu. Piedod, — viņa piebilda, — tāda jau es nemaz neesmu.

— Nebēdā, — viņš noteica. — Runāšu ar tevi godīgi — daudz kas ir atkarīgs no tā, pēc cik ilga laika viņam ienāks prātā aizbraukt uz manu māju, ieiet pagalmā un atvērt šķūņa durvis.

— Es zinu.

Keits pūlējās iejusties Klifa Bekstera stāvoklī. Viņš mēģināja atcerēties, ko Annija viņam bija stāstījusi par vīra izmantotajām meklēšanas metodēm, bez tam viņš paturēja prātā, ka īstenībā Beksteram nebija zināma Lendrija pēdējā laika sarakste ar viņa sievu. Tātad — kā tas norisinājies? Viņš ieies pagalmā, redzēs, ka māja tumša, ka bleizera nav. Viņš nodomās, ka Keits Lendrijs uzņēmis šefa Bekstera draudus par pilnu nopietnību un aizlaidies, kas, zinot Bekstera pārspīlēto pašapziņu, būtu loģisks secinājums. Vai arī Beksters, balstoties uz nenormālo greizsirdību un paranoju, kas šoreiz būtu pilnīgi pamatotas, sagudrotu kaut ko citu. Ieiedams šķūni, viņš vienā rāvienā rastu atbildi uz visiem saviem jautājumiem. Mašīnā atstātais novēlējums droši vien viņa omu sevišķi neuzlabotu. Paredzot notikumiem šādu norisi, Keits aplēsa, ka viņu rīcībā vēl ir vismaz stunda, iekams visos apkārtējos apgabalos sāks sprakšķēt policijas radioraidītāji.

Pusstundu pēc izbraukšanas no Terijas un Lerija mājas viņi sasniedza 75. starpštatu šosejas krustceles. Dienvidu virzienā ce]š veda tieši līdz Deitonai jeb 15. maršrutam, kas viņus aizvestu uz Kolumbusu. Ziemeļu virzienā braucot, viņi nokļūtu Tolcdo. Keits sāka meklēt risinājumu. Braucot dienvidu virzienā uz Kolumbusu, ceļā paietu divas stundas, līdz Deitonai pat gandrīz trīs. Abās šajās pilsētās bija lielākas lidostas nekā Tolcdo, līdz ar to arī labākas izredzes izlidošanai uz Vašingtonu vai pat uz Baltimoru vai Ričmondu. Pašreizējā mirklī bija gluži vienalga, uz kurieni. Taču tāds brauciens nozīmētu pavadīt vēl ilgu laiku uz ceļa, un šajos apstākļos tas nepavisam nebija vēlams.

Līdz Tolcdo lidostai nebija jābrauc ilgāk par pusstundu, bet Keits nezināja, vai viņi šovakar vēl varēs aizlidot uz austrumiem vai vispār kaut kurp. Vienalga, kaut kādam reisam taču jābūt, lai viņi tiktu projām no Tolcdo. Viņa apsvērumos pats galvenais pašreiz bija tikt nost no šosejas, cik vien drīz iespējams. Annijai viņš sacīja:

— Man šķiet, mums vajadzētu braukt uz Toledo, tas ir vistuvāk.

Annija piekrītot palocīja galvu.

— Tomēr es nezinu, vai šovakar vēl būs kāds reiss, — viņš piebilda.

— Man ir gluži vienalga — kad, kā un uz kurieni.

— Labi, braucam. — Viņš iegriezās 75. starpštatu šosejā un aizbrauca ziemeļu virzienā. Ceļš bija labs, viegli braucams, ar divām braukšanas joslām abos virzienos, turklāt gandrīz neviena braucēja. Keits vēl joprojām turējās uz septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Viņiem gan iznāca atkal pabraukt atpakaļ Spenservilas apgabala virzienā, tomēr 75. starpštatu šoseja caur šo apgabalu neveda. Keits centās noteikt, cik lielu teritoriju policijas meklējumi aptvers, un pavaicāja Annijai:

— Cikos tu pēdējoreiz tikies vai sarunājies ar kādu, pirms pulksten sešos ieradies pie manis?

Padomājusi Annija atbildēja: — Ap pulksten pieciem es piezvanīju abiem bērniem... tikai tāpēc, lai dzirdētu viņu balsis... Toma nebija mājās, bet ar Vendiju es parunāju.

— Vai domājams, ka misters Beksters zvanīs savai meitai?

— Parasti viņš nemēdz to darīt. Bet šoreiz varbūt piezvanīja. Jā, droši vien būs piezvanījis, jo varētu iedomāties, ka es esmu aizbraukusi pie viņas. Reiz ieminējos, ka man to labprāt gribētos, bet viņam tāda doma nebija pa prātam.

— Tātad Vcndija varētu sacīt, ka ap pussešiem tu biji mājās.

— Jā. Un bez tam es ierunāju Toma automātiskajā atbildētājā. Ap to pašu laiku.

Keits paskatījās pults pulkstenī. Bija pusdeviņi. Ja Beksters bija visu veiksmīgi aprēķinājis, tad viņam vajadzēja nākt pie slēdziena, ka sievas atrašanās vieta nav konstatējama kopš pussešiem vakarā, tātad trīs stundas, kas telpā nozīmē aptuveni 180 jūdžu rādiusā no Spenservilas, ja visu laiku ir braukts ar mašīnu. Šāds attālums, protams, ietver Toledo un Portveinu Indiānā, kur arī atrodas apmēram tikpat liela lidosta kā Toledo. Un ar katru nākamo pusstundu rādiusa robežas paplešas. Protams, pieņemot, ka meklēšana jau notiek vai arī tūdaļ tiks uzsākta.

Kādu brīdi vērojusi Keitu, Annija ierunājās: — Keit, tev tiešām tas nav jāuzņemas.

— Es to gribu uzņemties.

— Bet tev nekur nav jābēg, ja es neesmu kopā ar tevi. Izdarīsim tā — tuvākajā apdzīvotajā vietā apstāsimies. Es piezvanīšu uz Spenservilas policijas pārvaldi un...

— Un ko tu sacīsi? Ka pazaudēji savu mašīnu manā šķūnī un tagad lūdz, lai tev atbrauc pretī un aizved tevi uz mājām?

— Man ir gluži vienalga, ko teikt, ko neteikt, vienalga, ko viņš darīs un kas notiks. Es negribu iejaukt tevi šinī...

— Annij, man ir pašam savi rēķini kārtojami ar Klifu Beksteru, desmitiem gadu veci rēķini. Es šito nedaru tevis dēļ...

— Ak...

— Es vienkārši gribu nozagt viņam sievu, gribu viņu aizskart. Es aizbraukšu uz Vašingtonu. Tu aizbrauksi uz Romu. Neaizmirsti man atsūtīt skatukartīti. Norunāts?

— Man rādās, tu joko.

— Esmu sarkastisks, nevis jokoju. Un tu esi pārlieku apzinīga. Es, zināms, protu tavus apsvērumus novērtēt. Annij, tu aizsviedi projām savu laulības gredzenu. Mēs taču norunājām, ka atpakaļceļa nav. Vienreiz par visām reizēm. Sarunas par šo tematu izbeigtas. Uz visiem laikiem.

— Labi, — viņa piekrita. — Es vēroju, cik lietpratīgi tu rīkojies. Vai tev ir kāda pieredze par to līdzšinējā darbā?

— Es ik nedēļu nolaupīju pa sievai.

— Nē, es domāju par bīstamiem uzdevumiem. Vai tavs darbs bija bīstams?

— Ne pārāk, ja visu darīja pareizi. — Vēl viņš piebilda: — Pēdējos piecus sešus gadus es galvenokārt nosēdēju pie rakstāmgalda. Esmu ierūsējis.

— Es esmu krietni noraustījusies.

— Tev ir pilnīgas tiesības tādai būt. — Viņš saņēma un paspieda tās roku. — Tu taču turies braši.

— Ar tevi es jūtos drošībā.

— Tas ir labi. Paklau, tava māsa izskatās lieliski. Prentisu ģimenē nudien ir labi gēni.

— Mana māte arī vēl neizskatās veca. Jums šitais darījums nemaz nav slikts, mister Lendrij.

— Zinu. Vadzi, man izklausījās, it kā tu Lerijam būtu uzspīdinājusi zaļo gaismu dažiem raundiem ar misteru Beksteru.

— Klifs tagad tur nerādīsies ne piecdesmit jūdžu attālumā, un Lerijs nemūžam neies tīšām kašķi meklēt. — Tad viņa turpināja citādā noskaņā: — Lerija un Terijas laulība ir brīnišķīga. Prentisu meitas ir arī labas sievas. — It kā nolasījusi Keita domas, viņa piemetināja: — Tev taisnība. Viena no viņām kļūdījās vīra izvēlē.

Pats pret savu godaprātu Keits iejautājās: — Vai tu jelkad viņu mīlēji?

— Nē. Nekad.

— Bet viņš tevi mīl.

— Jā, mīl. Bet tā nav tāda mīlestība, kādas man vajag vai kādu es gribu. Tā ir tāda, kādas viņam vajag un kādu viņš grib, un tas mani saistīja kā pienākums. Saistīja un noturēja mani pārāk ilgi. — Viņa apklusa, tad piebilda: — Tagad, kad Vendija pabeigusi skolu, es tik un tā būtu kaut ko uzsākusi. Vienalga, ar tevi vai bez tevis. Vai tu tici, kad tev to saku?

— Ticu. To varēja noprast jau tavās vēstulēs. Varbūt tieši tas mani pamudināja atgriezties.

— Šai sakarā ir izslēgti visi "varbūt". Šī ir mūsu pēdējā iespēja, Keit. Tu to zināji.

— Jā. Zināju.

— Šoreiz mēs neatlaidīsimies, vai ne?

— Neparko.

— Ja es nebūtu tik nobijusies, es tagad lēkātu pa sēdekli kā bumba.

— Varēsi izlēkāties pa lidmašīnas sēdekli. — Viņš ielika atskaņotājā lenti, teikdams: — Vecie meldiņi no sešdesmitajiem gadiem. Vai patiks?

— Un kā vēl patiks.

Lovin Spoonful ansamblis dziedāja: "Vai tu burvestībām tici?", un Annija tūdaļ minēja: — Sešdesmit piektais gads. Pats iesākums koledžā, vai ne?

— Pareizi.

— Maniem bērniem arī šitās dziesmas patīk, — Annija sacīja.

Casionos dziedāja: "Un tad tu vari sveikas man teikt", un nu Keits minēja: — Tas varētu būt... varbūt sešdesmit septītais gads. Tad jau bijām veci studenti.

— Cik ātri pagāja laiks!

Viņi klusēdami klausījās mūziku, tad pēc minūtēm desmit Annija pieskārās Keita rokai, vērsdama viņa uzmanību uz tās vietas nosaukuma plāksni, kas viņiem tūliņ paliks aiz muguras: "Boulingrīna".

Viņš palocīja galvu. Un iedomājās, cik savādi, ka tāds vietvārds tik cieši sasaistās ar paša piedzīvoto un pārdzīvoto. Viņš juta sirdī viegli iedzeļam un pagriezās, lai kaut ko pateiktu Annijai, kad ieraudzīja, ka viņai pār vaigu norit asara. Viņš pastiepa roku, saņēma pakausī viņas kaklu un draudzīgi to pamasēja.

— Zini... — viņa ierunājās, — ja mana meita, tur dzīvodama, būs pustik laimīga, cik laimīga biju es ar tevi, tad viņai paliks daudz labu atmiņu visam mūžam.

— Esmu pārliecināts, ka viņa būs laimīga, ja vien ir līdzīga tev.

— Jācer... Arī te viss ir tik ļoti mainījies... es nemaz nemāku teikt, vai tagad ir labāk vai sliktāk nekā tad, kad mēs bijām zaļknābīši.

— Es arī nezinu, bet teikšu tev atklāti — man ir gluži vienalga, vai pasaule ir labāka vai sliktāka, es esmu nobriedis pilnīgi nodoties personiskai dzīvei un ceru, ka pasaule liks mani mierā.

— Man liekas, tu pasaulē esi redzējis ļoti daudz nejaukuma, Keit.

— Esmu gan, bet, godīgi runājot, arī es pats esmu lāgiem papildinājis nejaukumu pasaules problēmās.

— Vai tiešām?

— Ne jau tīšām vai ar ļaunu nolūku.

— Pastāsti man par kādu labu darbu, ko esi izdarījis tīšām un ar nolūku.

— Ko nu... tā uz rāviena... Esmu pieredzējis labus darbus... Un tā pasaule, kur dzīvojam, īstenībā nav slikta, Annij, to es nekad neapgalvošu. Lai cik daudz ļaunuma esmu pieredzējis, tomēr esmu sastapies arī ar izcili drosmīgu rīcību, ar labestību, godaprātu un mīlestību. Un arī ar brīnumiem — piemēram, ar to, ka esmu tevi no jauna atradis.

— Paldies. Cik sen sen neesmu klausījusies šādā valodā. —Viņa paskatījās uz to un sacīja: — Keit, es zinu, ka tava dzīve nav aizritējusi vienā slavas spožumā un satraucošos piedzīvojumos vien, tā nav pagājusi bez ievainojumiem, sirdssāpēm un bez vilšanās. Pastāsti man par to — tik daudz vai tik maz, cik pats gribi. Es klausīšos.

— Paldies. Un tu dari tāpat.

Viņiem augstu priekšā atspīdēja liela balti zaļa plāksne ar uzrakstu: TOLEDO LIDOSTA. IZEJA.

— Esam jau pavisam klāt, — sacīja Annija.

— Jā. — Viņiem bija viss, trūka vairs tikai viena vai divu brīnumu.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Keits iebrauca nelielajā lidosta, kas atradas Toledo dienvidrietumu malā. Pa ceļam viņš nebija redzējis nevienu lidmašīnu ne nosēžamies, ne paceļamies, bet tas viņu pārāk neuztrauca, jo šī patiesi nebija nekāda lielā lidosta, viņam likās, ka redzējis tikai sešus vārtus.

Viņi piebrauca un apstājās pie lidostas ēkas ieejas, kas vienlaikus tika izmantota arī kā izeja.

Tuvumā neredzēja neviena nesēja, nebija piebraukusi arī vairāk neviena mašīna; nebija neviena taksometra, neviena cilvēka.

— Uzgaidi te brītiņu, — viņš sacīja Annijai.

Viņš iegāja nelielajā, modernajā lidostas ēkā un redzēja, ka viss, izņemot kafetēriju, ir slēgts. Sevišķi cerīgi tas neizskatījās. Viņš sameklēja izlidojumu monitoru. Pēc tā varēja uzzināt, ka lidlauks apkalpo septiņas līnijas. Viņš skatījās izlidojumu sarakstā un liedzās ticēt paša acīm, ka pēdējā lidmašīna reisā uz Deitonu pacēlusies pirms stundas. — Nolādēts!

Viņš piegāja pie tuvākās biļešu kases, tā bija USA A/rkase, kur viena pati sieviete stāvēja pie galda un kārtoja kaut kādas papīru darīšanas. Keits viņai pajautāja: — Vai kāda no jūsu lidmašīnām šovakar vēl izlidos?

— Nē, scr.

Viņš pārlaida skatienu pārējo sešu līniju kases lodziņiem. Nekur neredzēja neviena cilvēka. — Vai tiešām šovakar vairs nebūs neviena reisa?

Sieviete jautājot viņu uzlūkoja un atbildēja: — Nē, ser. Uz kurieni jūs gribējāt lidot?

Keits nepavisam nevēlējās, lai viņa, tiklīdz viņš būs uzgriezis muguru, piezvana uz drošības policiju, tāpēc atteica:

— Es biju iedomājies, ka jums ir viens vēlais reiss uz Vašingtonu.

— Nē, ser. Tolcdo pēdējie vakara reisi izlido apmēram bez ceturkšņa astoņos. Vai varu jūs piereģistrēt Vašingtonai uz rīta reisu?

— Varbūt. Vai izīrējamo mašīnu nomas punkti vēl vaļā?

— Nē, ser. Pēdējā lidmašīna, kas ielidoja, nosēdās pirms četrdesmit piecām minūtēm.

Ar bleizeru viņš bija apzīmogots un saprata, ka tālu netiks.

— Man ir viena lidmašīna no rīta septiņos piecpadsmit uz Nacionālo lidostu, — sieviete piedāvāja. — Vašingtonā tā nosēžas astoņos piecdesmit piecās. Tur vēl ir brīvas vietas. Vai varu jūs piereģistrēt?

Keits pārlieku labi saprata, ka nekādas papīra pēdas neatstās. Rīt jau droši vien no paša rīta visur figurēs Annijas Bekstercs fotoattēls, varbūt arī viņējais. Tāds būs katras biļešu kasieres rīcībā.

— Ser?

— Nē, pateicos. Vai jums šeit ir čārterpakalpojumi?

— Jā, ser. Lūk, tur pretim. Arī ciet, bet viņiem ir telefons.

— Pateicos.

— Viņš piegāja pie čārterpakalpojumu kases, pacēla klausuli un izspaidīja norādīto numuru. Automātiskais atbildētājs ieteica viņam nosaukt savu vārdu, telefona numuru un informāciju. Viņš noguldīja klausuli atpakaļ un savā prātā nodomāja, ka izkļūt no Saigonas, kad Amerikas vēstniecībai tuvojās komunistu tanki, gan bijis vieglāk, nekā svētdienas vakarā izkļūt no Tolcdo.

Piegājis pie telefona automāta, viņš piezvanīja Ingremicm. Tcrija atsaucās, un viņš līksmi pacilātā balsī sveicināja: — Hi, Terij!

— Keit, kur jūs atrodaties? Vai kas noticis?

— Viss ir brīnišķīgi. Mēs tūdaļ izlidosim. Annija jau ir pie vārtiem, un es tikai gribēju vēlreiz pateikt paldies un uz redzēšanos.

— Cik mīļi no lavas puses. Esmu tik laimīga, ka varēju palīdzēt un...

— Labi jau, labi... Pašreiz izsauc mūsu reisu. Es tikai vēlreiz gribēju pateikt uz redzēšanos Lerijam.

— Lūdzu. Viņš tepat ir.

Lcrijs pienāca pie aparāta, un Keits sacīja: — Vai, neuztraucot savu sievu, tu vari man ko jaunu pateikt? Vai esi ko dzirdējis?

— Esmu. Pagaidi.

Keits dzirdēja, ka Lerijs kaut ko saka Tcrijai un tad atgriežas pie telefona. — Tā, nu es varu droši runāt. Pirms desmit minūtēm dzirdēju pa radio izsludinām vispārēju meklēšanu, arī man piezvanīja un jautāja, vai es esot ar mieru šonakt izbraukt patruļā.

— Skaidrs... ko un kur meklē?

— Zaļu Šcvroleta bleizeru, šāgada modeli, tavs numurs ari paziņots. Meklē Anniju Beksteri un Keitu Lendriju.

Keits klausīdamies palocīja galvu. Acīmredzot Annijas mašīna viņa šķūnī atrasta. Viņš jautāja.

— Kur visvairāk meklēs?

— Kā parasts: automobiļu nomas vietās, lidostās, divsimt piecdesmit jūdžu rādiusā ap Spenservilu, rādiusu ik pusstundu pagarinot, autoostās, dzelzceļa stacijās, uz visām šosejām un lielākajiem ceļiem — kā jau vienmēr.

— Kāds meklēšanai iemesls?

— Nolaupīšana. Sevišķi smaga nozieguma klasifikācija. Liekas, šie atraduši viņas mašīnu tavā šķūnī.

— Vai tu man ieteiktu iet uz policiju un visu paskaidrot?

— Nē. To nu gan nedari. Viņi tevi noturētu, kamēr šie atbrauc, un tad nostātos Bekstera pusē. Viņš ir policists, un tie šeit arī ir policisti.

— Bet ja Annija uzraksta apliecinājumu, ka...

— Es runāju ar Beksteru. Viņš saka, ka bērni no koledžas atbraukuši. Nezinu, cik tur taisnības... bet, ja viņi visi uzradīsies un kādā policijas iecirknī nostāsies jums abiem pretī, būs briesmīgi nejēdzīgi, var nonākt līdz tādām emocijām, ka... Ja tu vari kaut kā tikt projām, laidies.

Keits pārdomāja. Annija nekad neietu Beksteram līdzi, bet kāpēc viņai un ,yiņas bērniem sagādāt tādu drausmīgu pārdzīvojumu? Viņam padomā bija labāka izvēle. Vismaz viņš domāja, ka ir. Lcrijam viņš sacīja: — Labs ir. Vēlreiz paldies.

— Vai jums tur viss, kā nākas?

— Jā. Mēs tūliņ izlidosim.

— Tas labi. Lai jums veicas!

Keits nolika klausuli. Pirms desmit minūtēm. Tas nozīmēja, ka viņiem vairs nav nevienas minūtes lieka laika, lai atstātu lidostu.

Viņš ātri izgāja cauri tukšajai zālei, sākdams prātot, vai nebūtu bijis gudrāk riskēt un aizkulties līdz Dcitonas vai Kolumbusas lidostām. Bet, ja būtu to mēģinājis, tad vēl tagad atrastos uz šosejas, un, galā nonākušus, viņus jau sagaidītu meklētāji, kas sākuši viņiem dzīt pēdas. Un arī šeit viņus sāks meklēt jau pēc dažām minūtēm.

Nebija jēgas minēt un prātot, "kā būtu, ja būtu"; visa līdzšinējā rīcība bija pamatota uz to, ko viņš zināja, uz padomiem, ko deva pieredze un intuīcija. Plāns A nebija pilnībā izdevies; plāns B bija gaužām vienkāršs. Jānoslēpjas.

Izgājis ārā, viņš ieraudzīja lidostas drošības dienesta darbinieku stāvam uz ietves blakus bleizeram. Keitu ieraudzījis, tas paskatījās uz viņu un pagājās pretī.

— Vai tā ir jūsu mašīna?

— Jā.

— Tā dāma saka, ka jūs gribot lidot uz Ņujorku. Man liekas, ka tā nevarētu būt.

Keits redzēja Anniju izkāpjam no bleizera un nākam pie runātājiem. Keits paskatījās uz drošībnieku un sacīja: — Man arī liekas, ka nekas neiznāks.

— Kā tad. Pēdējā mašīna aizlidoja vairāk nekā pirms stundas.

— Tā arī es nupat uzzināju.

Annija nostājās blakus Keitam un uzbilda: — Šis kungs saka, ka mēs esot nokavējuši pēdējo lidojumu.

— Jā. Brauksim atpakaļ uz mājām. — Viņš paņēma Anniju zem rokas un veda atpakaļ uz mašīnu.

Drošībnieks gāja viņiem līdzi un norādīja uz mašīnas numuru.

— Vāģi, kā redzu, esat pircis Toledo.

Keits uzmeta skatienu numura plātnei, uz kuras apmales bija tirgotāja vārds. — Nopirku.

— Jūsu dāma sacīja, ka braucat no Četemas apgabala.

— Jā. Bet mašīnu nopirku Toledo. — Viņš atvēra durtiņas pasažiera pusē, un Annija iekāpa mašīnā. Pats viņš apgāja apkārt un atvēra šofera puses durtiņas.

Drošībnieks viņam sekoja un sacīja: — Vajadzēja taču piezvanīt un nodrošināties, pirms braucāt šurp.

Keits savā mūžā bija sastapies ar pārlieku daudziem šāda rakstura jautājumiem visā plašajā pasaulē un pazina arī pašu jautātāju mentalitāti. Viņam nebija ne jausmas, ko Annija līdz šim paguvusi drošības sargātājam izpaust, izņemot to, ka viņi grib lidot uz Ņujorku un ir atbraukuši no Četemas apgabala. Bet viņš pa to laiku jau ievācis ziņas par lidojumu uz Vašingtonu.

Keits palūkojās uz Anniju un ar iespējami labu Vidējo rietumu iedzīvotāja akcentu sacīja: — Es taču tev teicu, ka priekšlaikus vajadzēja piezvanīt un pasūtīt biļetes.

Viņa piekrītot palocīja galvu, tad pieliecās tuvāk logam un uzrunāja drošībnieku: — Kā jau jums teicu — saskrēja galvā dullums aizlidot uz Ņujorku. Ziniet — tā kā tas notiek filmās. — Un pasmaidījusi piebilda: — Mēs vēl nekad neesam lidojuši.

Drošībnieks viņus pamācīja: — Varat pārgulēt motelī. No paša rīta ir viens USA Air reiss uz Ņujorku.

— Lai viņu nelabais! — Keits errojās. — Brauksim tik uz mājām.

Viņš atvēra durtiņas, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Projām braucot, viņš redzēja, ka drošībnieks vēl aizvien stāvēja, kur stāvējis.

— Tas bija nevajadzīgi urķīgs, — Keits noteica.

— Tu esi pārāk ilgi nodzīvojis Vašingtonā. Viņš gluži vienkārši gribēja mums palīdzēt. Kad es ar viņu runāju, viņš klausījās ļoti iejūtīgi.

— Droši vien, — Keits noteica un nodomāja: tas atcerēsies gan mūs, gan mašīnu.

— Ko mēs tagad iesāksim? — Annija jautāja.

— Sameklēsim moteli.

— Vai mēs nevaram vienkārši braukt tālāk taisni uz Ņujorku?

— Diemžēl ne, — Keits atteica un, paskatījies uz Anniju, turpināja: — Ir izsaukts vispārējas meklēšanas biļetens, kas attiecas uz mums un uz šito mašīnu.

— Vai mēs nevaram noīrēt citu mašīnu? — viņa jautāja.

— Pirms biju dzirdējis par meklēšanu, domāju, ka varētu. Bet tagad mums jābūt ļoti uzmanīgiem katrā solī un katrā pasākumā.

Viņa palocīja galvu.

Pa ceļam viņi ieraudzīja lidostas Šcratona viesnīcas ēku. Keits apturēja mašīnu nomaļus, kur to no lieveņa nevarēja saredzēt. — Pagaidi tepat, — viņš sacīja.

Pūlēdamies pasmaidīt, viņa atteica: — Uz mata kā vecos laikos.

— Apmēram. — Viņš iegāja iekšā. Pieņemšanas telpā netālu no rakstāmgalda uz plauktiņa stāvēja 800 numuru vietu pasūtījumu telefons. Viņš uzspieda istabu pieteikuma numuru un, nosaukdams operatorei savas Visamerikas ekspreškartes numuru, pasūtīja istabu vēlīniem iebraucējiem Klīvlcndas lidostas Šeratonā. Pēc tam viņš piezvanīja pa to pašu 800 numuru telefonu uz USA Air un lūdza rezervēt divas vietas nākamā rītā lidojumam astoņos piecpadsmit no Klīvlcndas uz Ņujorku, atkal uzdodams savas kartes numuru. Viņš nebija radis izvērst bēgšanas un slēpšanās spēles pats savā zemē, bet diezgan pamatoti cerēja, ka šīm bezmaksas sarunām pēdas Tolcdo apkaimē nemeklēs. Un, pat ja sameklētu, policija droši vien dzīsies viņiem pakaļ pa starpštatu šoseju uz Klīvlendu vai — visticamāk — gaidīs viņus ierodamies Klīvlcndas lidostas Šeratonā. Tāda maldināšana bija tik stulba, ka dažreiz ar to palaimējās izkulties, un veiksmei bija nepieciešams vienīgi, lai policija būtu pietiekami modra un centīga un pārbaudītu vietu un biļešu pasūtījumus, taču, no otras puses, pietiekami stulba, lai noticētu, ka pasūtījumi ir īsti. Piedevām šai gadījumā policija domās, ka tai darīšana ar parastu bēgli, nevis ar cilvēku, kam tādi gājieni savulaik bijuši eksistences un iztikas avots.

Viņš izgāja no moteļa ēkas un, atgriezies pie mašīnas, izņēma no aizmugures savu diplomāta portfeli, tad apsēdās atpakaļ pie stūres.

— Vai tu varētu to paturēt? — viņš palūdza.

Viņa paņēma portfeli, un viņš izgrieza mašīnu ārā no moteļa stāvvietas, turpinādams braukt tālāk pa šoseju uz rītiem.

— Vai tad mēs te neapmetīsimies? — Annija jautāja.

— Nē. — Viņš tai izskaidroja, ko bija izdarījis.

Annija izbrīnā viņu uzlūkoja un jautāja: — Kas tas

bija — profesionālisms vai iedvesma?

— Profesionālisms, — viņš atteica un piebilda: — Un es biju domājis, ka privātā dzīvē man tas nekad nebūs vajadzīgs. Varēsi paskatīties.

Viņš turpināja ceļu pa šoseju uz Tolcdo, un drīz kļuva redzami pilsētas centra debesskrāpji. Satiksme te bija dzīvāka, parādījās veikali.

Keits sāka prātot, ka vajadzētu apmainīt mašīnas numuru plātnes. Tas nozīmētu, ka būtu jāatrod kāda uz nakti atstāta mašīna vai tāda, kuras īpašnieks nepamanītu, ka numuri apmainīti. Tad viņi varētu netraucēti braukt visu nakti un rīta agrumā būt Vašingtonā. Bet viņš nezinātu, vai numuru zādzība ir vai nav pieteikta. Un, pat ja numuru zādzība netiktu pieteikta, policija vispirmām kārtām meklē zaļu bleizeru un, tādu ieraugot, pat ja numuri nesaskanētu, tomēr izlaistu numuru caur kompjūteru pārbaudei. Vispār — numuru nomaiņa nebūtu nekāds prāta darbs.

— Par ko tu domā? — Annija jautāja.

— Ko izvēlēties — bēgt vai slēpties.

— Kālab tu vienkārši neaizej uz policijas iecirkni un visu nepaskaidro?

— Tas izvēlē neietilpst.

— Kāpēc ne?

— Vai esi gatava ģimenes ainai, kas sekos?

Mirkli padomājusi, viņa atbildēja: — Ja tas būtu tikai viņš, tad jā, būtu gatava. Bet, ja kopā ar viņu būtu mani bērni... es nezinu...

— Kāpēc mums labāk nepameklēt klusu vietiņu un nepārlaist nakti, un līdz rītrītam visu labi neapdomāt? Tādas vispārējas meklēšanas pēc laiciņa novadējas un zaudē sparu, un varbūt no rīta pavalsts policija nedaudz aprunāsies ar Spenservilas policijas šefu un varbūt ari ar to drošības dienesta puisi Toledo lidostā. Ļoti iespējams ir viņu secinājums, ka misters Beksters nemaz nav visu laiku cieši turējies pie patiesības.

Viņa palocīja galvu. — Varbūt...

— Un, taisnību sakot, nebūtu īsti jēdzīgi tikt policijas nagos šajā vēlīnajā stundā, kad nav sasniedzams ne tiesnesis, ne advokāts.

Viņa lūkoja pasmieties. — Tu runā kā tāds noziedznieks.

— Esmu bijis noziedznieks daudzās zemēs, bet nekad savējā. Taču pamatnoteikumi visur ir vienādi. Man šķiet — ja mēs noslēpsimies, tad turpmāk laiks darbosies mūsu labā. Bet es neiesākšu itin neko, ja tev tas nebūs pa prātam.

— Šos vārdus labu brīdi neesmu dzirdējusi. — Annija padomāja, tad noteica: — Varbūt tiešām mums vajadzētu pārgulēt nakti... un, ja man tad tomēr būs ar viņu jātiekas un jārunā, tad labāk būs to darīt no rīta.

— Ja mums palaimēsies, tev nevajadzēs ar viņu tikties ne rit, ne vispār vairs jelkad.

— Labi.

— Atiet! Meklējam moteli mīlas pāriem. Vai tev ir kāds zināms?

Viņa pasmaidīja. — Kādi seši vai septiņi.

— Pietiks ar vienu. Atslēdz manu portfeli. — Viņš nosauca ciparu šifru.

Viņa atvēra portfeli, un viņš sacīja: — Nu tu dabūsi pasmieties. Šim ir dubultdibens. — Viņš paskaidroja, kā arī tas atdarāms. — Man vajadzīgas saulesbrilles un mazā, brūnā aploksnīte. Iedod.

Annija, ne vārda nebildusi, iedeva prasīto.

Viņš uzlika saulesbrilles un sacīja: — Attaisi aploksnīti. Tikai nesmejies.

Viņa atvēra aploksni un ieraudzīja tur gatavas ūsas Keita pagaiši brūno matu krāsā. Viņš pamācīja: — Atlupini celofānu un pielipini tās man.

Viņa izpildīja visu, kā vēlēts, un Keits aplūkoja pats sevi aizmugures spogulī. — Nu, kā tev liekas?

— Man trūkst vārdu.

— Tas ir pārsteigums. Meklē moteli. — No vējjakas kabatas viņš izvilka ķemmīti un pārsukāja matus citādā kārtojumā.

— Ko tu saki par to tur — tālāk uz priekšu labajā pusē? — Annija norādīja.

Keits arī ieraudzīja visai neuzkrītoši apgaismoto izkārtni "Motelis Westway — $ 29". Bulta norūdīja virzienu pa labi. Nu viņš atcerējās, ka lidostas šoseja agrāk bija vienkāršs divu joslu ceļš, kas pirms daudziem gadiem bija paplašināts un iztaisnots, atstājot dažus vecos moteļus simtiem jardu nomaļu no jaunās trases. Keits iegriezās šaurā celiņā, kas viņu noveda līdz moteļa mašīnu stāvvietai. Mašīnu viņš iebrauca tā, ka no ieejas to nevarēja saredzēt.

— Redzi nu. Šitaisnu reiz ir kā vecos laikos. Divās minūtēs būs nokārtots.

— Vecos laikos tu tiki pie atslēgas četrdesmit piecās sekundēs.

Dežurants, jauns puisis, kas sēdēja aiz letes, novērsās no televizora. Keits, izlikdamies it kā seksuālā nevaļā, uzsauca:

— Istaba vajadzīga.

Jauneklis nolika viņam priekšā uz letes reģistrācijas lapu.

Keits jautāja: — Cik jāmaksā par dažām stundām?

— Tikpat.

— Hei, čomiņ, es šai nupat izmaksāju piparotas vakariņas. Vai lētāk nevar?

— Cik ilgi jūs domājat palikt?

— Nu, tā līdz pusnaktij. Varēsi pārbaudīt.

— Ko nu, es pusnaktī iešu prom. Bet es jūs nesteidzinu.

— Norunāsim tā — nu varbūt kādu nieku ilgāk. Došu tev kvartu par visu nakti.

— Okei.

Keits izpildīja reģistrācijas lapu, ar drošu roku ierakstīdams par savu mašīnu fordu eskortu. Viņš nodomāja, ka dežurants, par spīti maskējumam, varētu viņu identificēt, bet pusnaktī tas jau būs projām. Pagaidām viss gāja gludi. Viņš puisim iedeva divdesmit piecus dolārus skaidrā naudā, paņēma 7. istabas atslēgu un izgāja ārā.

Iesēdies bleizerā, viņš pabrauca gabaliņu tālāk līdz kādai mašīnu stāvvietai, kur šajā svētdienas vakarā necik daudz mašīnu nebija, turklāt no šosejas tās nebija saskatāmas. Taču viņš nedomāja atstāt bleizeru šai vietā.

Viņi savāca savu bagāžu, Keits paņēma itin visas savas personiskās mantiņas, pat visas audiolentes, reģistrācijas lapu un pārējos sīkumus.

Visu šo mantību viņi sanesa moteļa istabā, un Annija iededza gaismu.

— Cik burvīga, — viņa nopriecājās, kaut gan istaba bija visai noplukusi. Keits atrada telefona abonentu sarakstu un sāka šķirstīt dzeltenās lapas.

— Ko tu tur meklē?

— Man jāatrod... ah, tepat jau ir, — viņš sacīja, aizvērdams grāmatu. — Pēc divdesmit minūtēm būšu atpakaļ.

— Uz kurieni tu iesi?

— Aizbraukšu mašīnu no šejienes.

Annija uzlika roku uz viņa delma. — Es iešu tev līdzi. Negribu palikt te bez tevis, ja viņš ierodas.

— Labi, nāc.

Viņi izgāja ārā un iesēdās bleizerā. Šosejas malā Keits apstājās pie apgaismotās izkārtnes. Izkāpis no mašīnas, viņš izrāva kontaktdakšiņu no clcklroapgaismcs ierīces, tā ka izkārtne iegrima tumsā, tad iesēdās atpakaļ mašīnā un teica: — Vienai naktij apmeklētāju pietiks.

Annija paskatījās uz viņu, bet nebilda ne vārda.

Keits izgrieza mašīnu atpakaļ uz šosejas un sacīja: — Uz moteli mums vajadzēs iet kājām.

— Kas par to.

No pretējās puses viņiem tuvojās policijas patruļmašīna. Keits uzmanīgi skatījās sānspogulī, bet patruļnieks mierīgi brauca tālāk. — Uz šī ceļa atrodas ševroletu veikals, vismaz tā stāv rakstīts telefonu grāmatā. Nepāra numurs, tātad kreisajā pusē.

Viņa palocīja galvu. — Lieliska vieta, kur atstāt šcvrīti. Tu, Lendrij, esi slīpētāks, nekā es domāju.

— Paldies.

— Vai tās ūsas un brilles tev vēl nepieciešamas?

— Tavas iztēles veicināšanai — vēlāk.

Viņa pasmējās un sagrāba Keita delmu. — Mana iztēle esi tu pats.

Šosejas kreisajā pusē tiesām parādījās šcvrolctu pārdotava, Keits piebremzēja un lēnām iebrauca stāvvietu laukumā. Pārdotava, kā jau varēja gaidīt, šai stundā bija slēgta, un viņš ērti novietoja bleizeru lietoto mašīnu laukumā.

Viņi izkāpa ārā, Keits apgāja mašīnai apkārt, izņēma no bagāžnieka skrūvgriezi un noskrūvēja numurus. — Tā. Lai nu šie rīt brīnās par burvestību, kā te gadījusies tik laba mašīna. Ejam. Ja tevi tas interesē, varu pateikt, ka mums jāiet tieši viena jūdze un četrsimt jardu.

Viņi sāka iet atpakaļ uz moteli pa šosejas sānu ietvi gar dažādu veikalu rindu. Mašīnas numurus Keits aizbāza aiz vidusjostas; pārstiepa vējjakas apakšējos stūrus tiem pāri un aizvilka rāvējslēdzi ciet.

— Vai no rīta mēs atnāksim mašīnai pakaļ? — Annija apvaicājās.

— Ja būs iespējams.

Viņi gāja garām hamburgeru virtuvei, un Keits jautāja: — Vai tev ēst negribas?

— Nē, man visas iekšas mezglos sametušās.

— Tie mezgli jāizlīdzina. Ejam.

Viņi iegāja uzkostuvē, paņēma hamburgerus, kokakolu un ceptus kartupeļus un apsēdās pie galdiņa. Keits jautāja: — Nu, vai ir tik romantiski, kā tu biji iztēlojusies?

Viņa pasmaidīja. — Kad esmu kopā ar tevi, man lidostas šoseja liekas tik neatvairāma kā Via Vcncto.

— Padodos.

Annija iesmējās, Keits uzlika savu roku viņējai. — Nu ir pavisam labi.

Viņa palocīja galvu.

Viņi paēda, tikai tagad apjēgdami, cik izsalkuši abi bijuši. Keits paskatījās rokaspulkstcnī. Vienmēr ir labi ikreiz, tikko esi nolīdzis istabu, vispirms kādu brīdi tur neapmesties. Ja tostarp tur iegriežas policija, tā gaidot zaudē interesi par meklējamiem.

— Neapēd pie viena arī savas ūsas, — Annija brīdināja.

Viņš pasmaidīja. — Tu man patīc.

Pulksten desmitos viņš sacīja: — Sāksim kustēt, atstaigāsim tos ceptos kartupeļus.

Viņi piecēlās un pārgāja uz šosejas otru pusi. Cik vien tālu varēja saredzēt, nebija neviena kājinieka, un dažuviet Amerikā kājāmgājēji ir tik reta parādība, ka gribot negribot piesaista uzmanību. Viņš sāka iet straujāk, un viņa dūšīgi turējās līdzi.

Viņi jau tuvojās aptumšotajai moteļa izkārtnei, Keits sāka iet lēnāk un paņēma Anniju zem rokas. Netālu no celiņa, kas veda uz moteli, bija diennakts pārtikas preču tirgotava. Keits ieveda Anniju mašīnu stāvvietā. Tur viņi kavējās un noraudzījās uz moteli. Viņš apjautājās: — Vai negribi ieiet veikalā un nopirkt kaut kādas uzkodas vēlākam?

— Nē, es no taviem sāniem projām nekustēšu.

— Labi. Pagaidīsim šeit dažas minūtes.

Piecas minūtes nostāvējuši, viņi devās uz moteli, šķērsoja mašīnu stāvvietu un tad gāja taisnā ceļā uz 7. numura durvīm. Ja policija atradās kaut kur tuvumā, tad tikpat bija par vēlu, tāpēc viņi gāja vien iekšā, redzēja, ka gaisma dega un nekas, šķiet, nebija aiztikts vai sajaukts.

Kad viņi bija iegājuši iekšā, Annija aizslēdza durvis un aizšāva tām priekšā bultu.

Keits nometa atslēgu uz naktsgaldiņa un mašīnas numurus uz nolokāmā galda, tad paskatījās uz Anniju. — Esi gan tu īsts ziķeris.

— Un tu esi tīrais brīnums. — Annija noņēma viņam brilles un nolupināja ūsas, tad noskūpstīja viņu.

Jāteic, ka viņš jutās tiešām laimīgs par savu rīcības spēju, kas ar laiku bija viņam kļuvusi par otro dabu. Vēl joprojām bija jādomā par situāciju, taču tagad viņš vismaz zināja virzienu, kādā jādomā.

Annija vannasistabā izkravāja savu naktsguļas somu, un Keits, papletis biezos aizkarus, raudzījās āra tumsā uz mašīnu stāvvietu. Viss it kā šķita labi, tomēr viņu nepameta dīvaina deja' vu sajūta, it kā viņš atkal atrastos Austrumberlīnē pie loga kādā drošā mājā, kas nemaz tik pārāk droša nebija.

Viņš apsvēra, ka līdz šim brīdim visu darījis tik labi, cik vien pratis. Pat lēmums izvēlēties par ccļamērķi Toledo tāpēc, ka tā atrodas tuvāk, bija pareizs, ja neskaita vienīgo sīko problēmu, kas visu izjauca, proti, ka viņi bija nokavējuši pēdējo lidmašīnu. Vienīgā aplamība, viņa vienīgā īstā kļūda bija spontānais lēmums bēgt projām: rīkoties, paklausot jūtām, nevis intelektam. Bet varbūt tā noticis jau abus pēdējos mēnešus. Ļauties pašplūsmai, zaudēt kontroli, vēlēties kaut ko tik kaislīgi, ka pēc ceturtdaļgadsimta, kad viņš visu laiku tika dzīvojis pēc stingrā D&D likuma, kas tulkojumā nozīmē: "disciplīna un drosme", pēkšņi viss apsviežas citādi un likums jātulko "dvēseles kliedziens un drosme". Jā, tieši tā. Kāda brīnišķīga izjūta. Bet par to ir jāmaksā. Pēc viņa pirmās impulsīvās rīcības plāns B tagad nozīmēja vienīgi: darīt visu, lai kaut kā pievaldītu izcēlušos postu. Viņš atkal raudzījās ārā tumšajā pagalmā, kur stāvēja mašīnas. "Izskatās, it kā būtu labi. Ir labi."

Krēslu istabā nebija. Tāpēc viņš apsēdās uz gultas un novilka kurpes. Tad sāka domāt par nākamo rītu. Viņiem nebija nekādas iespējas tikt uz Toledo vai kādu citu lidostu. Vispārējās meklēšanas biļetens sakarā ar policijas priekšnieka sievas, divu bērnu mātes, nolaupīšanu bija pietiekami nopietna pavēle, lai ikviens šās pavalsts un arī apkārtējo pavalstu policists būtu modrs, izņemot gadījumu, par kuru viņš bija minējis Annijai: ja pavalsts policija būtu atmaskojusi Bekstera mērķus. Bet par to Keitu neviens tik drīz neinformētu.

Vissvarīgāk viņam patlaban likās tikt ārā no pavalsts. Un vislabākā iespēja to izdarīt būtu nogaidīt rītrītā līdz pulksten septiņiem vai astoņiem, kad būs sākusies normāla darbdiena, tad taksometrā aizbraukt uz Toledo, kas ir pietiekami liela pilsēta, lai tur ienirtu. Viņš zināja, ka nedrīkst īrēt mašīnu, arī mašīnu nozagt viņš negribēja, lai vēl vairāk nesarežģītu savas problēmas.

Vilcieni un autobusi viņa iespēju programmā neietilpa, bet viņam bija prātā vairāki citi risinājumi — noīrēt limuzīnu, nolīgt Čārtcra lidojumu vai nolīgt čārtera kuģīti, kas viņus aizvestu uz Lielajiem ezeriem vai kādu citu vietu ārpus pavalsts. Čārteru īres vietās maksājumus kārtoja uzreiz, dokumenti nebija jāuzrāda, policija tiem parasti sevišķu uzmanību nepievērsa. Čārteru pakalpojumu sniedzēji uzdeva tikai vienu vienīgu jautājumu: "Kurp vēlaties nokļūt?"

Vēl atlika trīs citas iespējas: piezvanīt policijai, kā ieteica Annija, piezvanīt Porteriem vai piezvanīt Čārlijam Edeiram. Policijai varēs piezvanīt rīt no paša rīta, Porteriem šinī vēlajā stundā, nedz arī citreiz jaunas papildu problēmas nebija nepieciešamas, vispēdīgi atlika Čārlijs, kas spēja paraustīt daudzas aukliņas. Jā, arī tie bija iespējami risinājumi, un Keits nolēma pie kāda no tiem ķerties rīt.

No vannasistabas iznāca Annija, un viņš piecēlās.

— Vai tev šodien dzimšanas diena? — viņš jautāja.

— Nē. Kālab tu vaicā?

— Tev mugurā dzimšanas dienas kleita.

— Ak vai! Aizmirsu uzvilkt pidžamu. Esmu pavisam apjukusi. Lūdzu, neskaties!

Keits pasmaidīja, pagājās viņai pretī, viņi apskāvās un skūpstījās.

Viņa sacīja: — Keit, gluži vienalga, kas notiks šonakt vai kas notiks rīt, bet šis laiks pašreiz pieder mums.

— Mums pieder viss laiks, cik vien tā pasaulē ir.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Klifs Beksters sēdēja viens pats sava darba kabineta Spenservilas policijas pārvaldē. Viss viņa piecpadsmit vīru štats bija postenī, daži tepat pārvaldē, pārējie uz ceļa.

Viņš ik pa brīdim iedzēra kokakolu un visu laiku stingi blenza pretējā sienā. Viņš izbaudīja perversu apmierinājumu no apziņas, ka viņam visu laiku bijusi taisnība. Viņa sieva bija mele un mauka. Keits Lendrijs bija nožēlojams plencis, precētu sievu piegulētājs, jāklis. "To visu es zināju."

Visvairāk viņu satrauca un kaitināja fakts, ka šie abi pēdējās nedēļās bija satikušies — viņa stulbajiem padotajiem pašā degungalā; satikušies, izkaluši plānus un aizlaidušies. Sevi viņš nevainoja nevienā vietā; viņam bijusi taisnība kopš pašas pirmās dienas.

Atrast Annijas mašīnu nebija nācies grūti. Viena ierīce, par kuru viņa nekā nezināja, bija pašraidītājs radio — Spenservilas policijas vajadzībām nopirkta ierīce, lai augstā tehniskā līmenī varētu apkarot noziedzību. Attiecīgais uztvērējs atradās Bekstera mašīnā.

Beksters atcerējās, kā bija iegājis Lendriju fermas šķūnī, ieraudzījis balto, mirdzošo linkolnu blakus traktoram un atvēris priekšējās durtiņas. "Klif, brauc ellē!" un paraksts: Keits Lendrijs. Nē, maita, brauc tu ellē!

Papīra lapu viņš iebāza kabatā, iekams puiši paguva ienākt šķūnī. Ncba aiz aizvainojuma, kā pats sev iestāstīja, bet gan tāpēc, ka zīme bija parakstīta un nederēja par pierādījumu nolaupīšanai.

Skaidrs, ka tā nebija nekāda nolaupīšana, un droši vien puiši arī to zināja, bet neviens cits policists visā pavalstī to nezināja.

Iedūcās selektors, un seržants Bleiks sacīja: — Šef, zvana kapteinis Delsons no pavalsts policijas.

— Okei. — Klifs Beksters pacēla klausuli, un kapteinis Delsons no Ohaio pavalsts policijas sacīja:

— Esam šo to uzzinājuši, šef.

Beksters izslējās krēslā taisns. — Jāāā?

— Apmēram pirms pusstundas pavalsts policija pārbaudīja Toledo lidostu, un viens no turienes drošības dienesta darbiniekiem viņiem apliecināja, ka redzējis attiecīgās personas. Pareizo mašīnu, attiecīgi atbilstošu aprakstam. Viņš pat atceras, ka numurs bijis atbilstošs.

— Vai viņi aizlidojuši?

— Nē, nokavējuši pēdējo lidmašīnu un teikuši drošības dienesta dežurantam, ka braukšot uz mājām.

— Labi, labi. Jūs tātad esat fiksējuši viņus Toledo apkārtnē, un kas tālāk?

— Tālāk... nu redziet, šef, drošībnieks sacīja, ka sieviete, kuru viņš identificēja kā atbilstošu jūsu iedotajai misis Beksteres fotogrāfijai, nepavisam neesot izskatījusies pēc tādas, kas tiek turēta piespiedu kārtā...

— Ua, muļķības. Tas maitasgabals tur viņai pistoli pie muguras.

— Ir zināms, ka aizdomās turētais vīrietis — Lendrijs — labu brīdi bija pametis bleizeru un sieviete mašīnā sēdēja viena pati.

Beksters nokremšļojās un sacīja: — Nu... un kas tas lidostas dežurants tāds ir? Drošības dienesta policists? Ko, ellē, tāds jēdz no...

— Šef, abas minētās personas izrādījušas vēlēšanos kopā aizlidot. Tas nepavisam neizskatās pēc nolaupīšanas vai varmācīgas aizvešanas, kā to precīzi tulko likums.

Beksters vairākas sekundes neteica ne vārda, bet tad noprasīja:

— Vai jūs taisāties uzņemties tādu risku? Vai gribēsiet būt bijis tas, kas pārtrauc meklēšanu, ja viņu atradīs beigtu?

— Šef, mēs jusu dcļ esam sacēluši kājās un apversuši visu pavalsti, un man nepatīk klausīties draudos. Kā policists policistam varu jums teikt: ļoti izskatās, ka jūsu sieva labprātīgi aizbēgusi ar to puisi.

Beksters klusēja.

Kapteinis Delsons turpināja: — Balstoties uz tiem personas pārbaudes datiem, kādus jūs iesniedzāt, mēs nosūtījām faksu uz FIB, bet sevišķi plašu informāciju šie mums nevarēja sagādāt. Tā, ko saņēmām, šķiet norādām, ka viņš ir atvaļināts Savienoto Valstu armijas pulkvedis, pieņemot, ka runa ir par šo pašu personu. Nav ne krimināli, ne citādi iepriekš sodīts. Mēs pārbaudi turpinām.

— Kāāā — pulkvedis?

— Jā, pulkvedis.

— Nu, un kas īsti tiek darīts? Ko jūs man gribat ar to sacīt?

— Nu tā... Nezinu. Vai jūs ar savu parakstu apliecināsiet visus kāpēc un kādēļ?

— Kā... kāpēc jūs negribat apsūdzību izvirzīt Ohaio pavalsts vārdā?

— Ohaio pavalstij nav nekāda pamata celt apsūdzību pret šo cilvēku vai pret misis Beksteri.

— Ak nav? Jūs gribat sacīt, ka nav pamata celt sūdzību par cilvēka nolaupīšanu?

— Jāāā, par to būtu gan. Bet liekas, ka jūs esat kļūdījies. Redziet, šef, es saprotu, ka tas ir nejauki un grūti, bet es pats pa telefonu divdesmit minūtes sarunājos ar to drošības dienesta darbinieku lidostā, un man jātic, ka runa ir tieši par šiem diviem cilvēkiem, kas tiek meklēti, un bez tam, ka misis Bekstere, kuras fotogrāfijā viņš atpazina minēto sievieti, no laba prāta turējās kopā ar savu ceļabiedru. Mēs, protams, varam turpināt meklēšanu aiz koleģiālas laipnības... un tam jāpaliek tikai mūsu starpā, nodokļu maksātāji to nedrīkt uzzināt... bet man jāizdod jauns biļetens ar pavēli uzzināt atrašanās vietu un viņus novērot, gaidot tālākus rīkojumus; nepratināt, kamēr subjekti neatstāj pavalsts teritoriju, un neapcietināt, ja nav tieša iemesla. Mums nav vēlēšanās iekulties tiesas prāvā un jums — nepatikšanās.

Beksters mirkli padomāja, tad sacīja: — Pie mums Lendriju meklē par satiksmes noteikumu pārkāpumiem, policijas apvainošanu, likumpārkāpumiem.

Telefonā iestājās īss klusuma brīdis, tad kapteinis Delsons sacīja: — Labi, atsūtiet ar faksu pilnu uzskaitījumu ar paskaidrojumu, — piebilzdams: — Bet nerakstiet klāt neko tādu, par ko nespējat atbildēt.

— 1 la, es jums nosūtīšu apcietināšanas orderi ar vietējā tiesneša parakstu, un tad jūs varat pārkāpēju aizturēt. Nekas cits jums nav jādara, vienīgi jāaiztur. Spenservila viņu savāks.

— Es viņu neaizturēšu, bet, ja mēs viņus atradīsim, es paziņošu jums. Ir vēl kas: kāds Keits Lendrijs pasūtījis istabu Klīvlendas lidostas motelī un divas vietas USA Air reisam no Klīvlcndas uz Ņujorku. — Viņš informēja Beksteru sīkāk, tad sacīja: — Mēs uzraugām visus ceļus, un Klīvlendas policija viņus gaidīs lidostas motelī. Un, tā kā viņi ir manīti Toledo lidostā, tad standartopcrācijas kārtībā vietējā un pavalsts policija pārmeklē apkārtnē visus moteļus, pansionātus un tā joprojām. Iespējams, ka viņi nemaz nebrauks uz Klīvlcndu, ja zinās, ka notiek vispārēja meklēšana.

Beksters piekrītot palocīja galvu. — Jāāā... vai jūs man paziņosiet, tiklīdz būsiet kaut ko sasnieguši?

— Noteikti. — Kapteinis Delsons pieklusa, bet tad piebilda: — Jūs droši vien pats gribētu to nokārtot, tā teikt, kā vīrietis ar vīrieti.

— Jāā... tiklīdz jums kaut kas tiešs ir rokā, paziņojiet man. Gribu ar viņu parunāt... Gribu redzēt, vai viņa saprot, ko dara, pirms pamet vīru un divus bērnus. Ha, ja jums ir taisnība, ka viņa tiešām labprātīgi aizgājusi līdzi tam vīrietim, tad lai brauc ratā. Bet es gribu to dzirdēt no viņas pašas mutes. Jūs taču saprotat...

— Saprotu.

— Jā... gatavā elle vaļā... Divdesmit gadus precējusies... Dēls un meita koledžā... nu viņi ir mājās, — viņš meloja, — briesmīgi uztraukušies... viņas mātei gandrīz infarkts. Māsa mirkst vienās asarās, tēvs nikns kā zvērs uz viņu. Nesaprotu, kāds velns tos sievišķus mūsdienās dīda.

— Nezinu.

— Nūjā, es tiešām augstu novērtēju visu, kas lietas labā izdarīts. Gribu tikai parunāt ar viņu.

— Mēs jums ziņosim.

— Es būšu te visu nakti. — Viņš trokšņaini nošņaucās tieši membrānā un pagalam aizlauztā balsī nokunkstēja: — Gribu tikai viņu vēl redzēt. Lūdzu. Dievs žēlīgais...

— Nomierinieties.

Beksters nolika klausuli un cirta ar dūri pa rakstāmgaldu.

— Nolādēts simtreiz! Es viņu nositīšu! Krustā es to slampu piesitīšu!

Durvis atvērās, un seržants Bleiks pabāza galvu iekšā. — Vai viss kārtībā, šef?

— Jā... Lasies, velns lai parauj, ārā no šejienes... nē, pagaidi! — Mirkli padomājis, viņš pavēlēja: — Saki Šcnlijam, lai uzraksta apcietināšanas orderi: par neatļautu braukšanu, likumpārkāpumiem, policijas darba traucēšanu un visus pārējos sūdus... un tad saki, lai iet un pamodina tiesnesi Tornsbiju, un dabū uz tā ordera parakstu. Pēc tam lai nosūta to ar faksu.

— Jā, ser.

— Pagaidi! Dabū divas mašīnas, trīs vīrus, tu pats arī, un pašraidītāju radio. Mēs braucam uz Toledo.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Kamcr Keits ģērbās nost, Annija sēdēja gultā, kajas sakrustojusi, lācīti klēpī turēdama, un sacīja: — Tavai zināšanai teikšu, ka tabletes es nelietoju. Vai esmu tev to jau teikusi?

— Nē, — viņš atteica, — viņreiz mēs par to nerunājām. Varbūt man tev vajadzēja pateikt, ka pirms aizbraukšanas no Vašingtonas man izdarīja vispārēju fizisko pārbaudi. Ar mani viss ir kārtībā.

— Tā es domāju... bet man liekas, ka būtu vajadzējis ar tevi parunāt... es neesmu radusi... es tā nedaru.

— Es zinu, ka ne.

— Kad uzzināju, ka viņam ir citas sievietes, es pārbaudījos un tad palūdzu savai ginekoloģei, lai pasaka viņam, ka es nedrīkstu lietot tabletes, nedz arī pesāriju, tāpēc viņam vajadzēja lietot prezervatīvu. Viņš ļoti apskaitās, tomēr laikam saprata, ko tas īsti viss nozīmē... Vai mums tagad par to jārunā?

— Domāju, ka pateikts diezgan. — Viņš pasmaidīja. — Vai es būtu padarījis tevi grūtu?

Arī viņa pasmaidīja. — Ceru, ka tā ir. Vai negribi vēlreiz pamēģināt?

Keits iekāpa gultā, nolika spēļu lācīti malā, un viņi nosēdās viens otram pretī, apvija viens otru ar kājām, draiskojās, mīļojās, skūpstījās, nevarēja vien beigt priekšspēli, it kā viņiem piederētu neaprobežoti ilgs laiks, it kā neviens nevarētu pēkšņi pieklauvēt pie durvīm.

Viņa pievilkās tam vēl tuvāk, piepacēlās un nolaidās atpakaļ, ne mirkli neatraudama lūpas no viņa lūpām.

Nākamajā pusstundā viņi, paši neapzinādamies, atkal kļuva pavisam, pavisam zaļi un jauni, bez pieredzes, izmēģināja un eksperimentēja visādi, kā vien spēja iedomāties. Viņa sacīja:

— Tā es neesmu mīlēta nekad kopš tiem laikiem, kad tikos ar to zēnu, par kuru tev stāstīju. Kur tu visu šilo samācījies?

— No viena sešpadsmitgadīga skuķēna. Man pašam bija septiņpadsmit.

— Kā es priecājos, ka tu nekā no tā neesi aizmirsis.

— Nē, un arī viņu neesmu aizmirsis.

Viņi gulēja uz palaga segas virspusē un turēja viens otra roku. Griestos bija spogulis, viņi bija par to pajokojuši, tomēr Keitam likās, ka viņa jūtas mazliet apmulsusi. Viņš paraudzījās augšup spogulī un redzēja Anniju līdzās guļam — mati klaidā izplūduši uz spilvena, acis aizvērtas, sejā dziļš apmierinājums un smaids. Attēls spogulī tam šķita kā rimts sapnis, krūtis cilājās rāmā elpā, kājas viegli paplestas, kāju pirksti brīžiem ņirbīgi pakustējās, to viņš atcerējās no veciem laikiem. Viss šķita tieši tā kā tanī rītā, kad viņš no tās aizgāja, un šai mirklī viņš atcerējās toreiz teiktos vārdus: — Satiksimies vēlāk.

Keits lēnām uzslējās sēdus un pārlaida skatienu istabai. Tā bija gaužām trūcīgi apmēbelēta, un visi priekšmeti stingri pieskrūvēti un neizkustināmi, pat televizors un naktsgaldiņu lampas. Viņam labprāt būtu gribējies kaut ko aizlikt priekšā durvīm, taču istabelē nebija pat krēsla. Viņš ieprātojās: ja jau šajā motelī apmetas tādi ļaudis, kas spējīgi savā pikapā iekraut un aizvest moteļa inventāru, tad to identitātes nodrošināšanai gan būtu vajadzīgs vairāk nekā divdesmit deviņi dolāri. Līdz ar šo domu viņam ienāca prātā, ka dežurants droši vien iziet ārā un salīdzina mašīnu numurus, kas laikam visai bieži nesaskan ar reģistrācijas lapā atzīmētajiem. Viņš bleizeru nebija piebraucis un atstājis durvju priekšā, bet nebija jau arī daudz mašīnu prāta jaukšanai. Bleizers gan nebija stāvvietā atradies ilgāk par desmit minūtēm, jo tūliņ pēc piereģistrēšanās viņi ar to aizbrauca un tika no tā vaļā. Nebija vērts par to uztraukties. Dzīve viņam bija iemācījusi divas pretmetīgas atziņas: nekad nenovērtēt policiju par zemu un nekad policiju nepārvērtēt. Šī galu galā nebija situācija, kur izšķiras jautājums dzīvot vai mirt, nedz arī jautājums par brīvās pasaules pastāvēšanu vai bojāeju, tc runa varēja būt vienīgi par nokļūšanu vietējās policijas iecirknī, dažas nepatīkamas sarunas, mazliet satraukuma un beidzot saprātīgs, cerīgs, laimīgs atrisinājums. Keits nevēlējās, lai viņa atmiņām pievienojas atmiņas par policijas iecirkņa apmeklējumu, viņam labāk gribējās apvest ap stūri Beksteru un tad šo atceri pievienot savai personīgajai vēsturei. Viņš paskatījās rokaspulkstenī, kas gulēja uz naktsgaldiņa: vienpadsmit un trīsdesmit piecas minūtes. Labs tas laiciņš, kas pagājis.

Annija ierunājās: — Tik laimīga neesmu jutusies kopš mūsu pēdējās kopējās vasaras Kolumbusā.

— Es arī.

— Vai tu to saki visā nopietnībā?

— Saku. No visas tiesas saku.

— Un pēc tam mēs dzīvosim laimīgi līdz mūža galam?

— Jā, dzīvosim.

Brītiņu klusējusi, viņa atkal ieteicās: — Bet mums jāiztur šī nakts un jānodzīvo rītdiena, vai ne?

Keits tūliņ neatbildēja, bet tad, cieši viņu uzskatījis, sacīja: — Vienalga, kas notiks šonakt vai rīt, pat ja tiksim uz īsu laiku izšķirti, neaizmirsti, ka es tevi mīlu, un turi prātā, ka mēs atkal būsim kopā. To es tev apsolu.

Viņa pacēlās un to noskūpstīja. — Un tu turi prātā visu to pašu.

— Turēšu.

Viņa noguldīja galvu tam uz krūtīm. — Es atkal jūtos pavisam jauna, it kā nebūtu pagājuši divdesmit pieci gadi, bet aizritējušas tikai divdesmit piecas stundas, un nekas no visa, kas noticis kopš tā rīta, kad tu Kolumbusā aizgāji no manis, līdz šim brīdim īstenībā nemaz nav piedzīvots.

— Tā ir brīnumaini jauka doma.

— Labi. Noticēsim. Pasaules aiz šīm durvīm nav, esam vienīgi mēs un tādi paši, kā vienmēr bijām.

— Lai Dievs žēlīgs, kā es varēju tevi palaist savā vaļā?

— Kuš. Nekur tu neesi mani palaidis. Es esmu te. Vienmēr esmu te bijusi... — Viņa uzsita ar plaukstu tā sirdij. — Te un vienīgi te. Nekad es neesmu pametusi tavu sirdi, tāpat kā tu manējo.

Keits palocīja galvu, grasījās atbildēt, bet balss neklausīja, un tad, pirmoreiz pēc vairāk nekā diviem gadu desmitiem, viņam acī sariesās asara un noritēja pār vaigu.

Klifs Beksters sēdēja divu mašīnu konvoja priekšējā sēdeklī. Seržants Blciks vadīja mašīnu. Mašīnā, kas viņiem sekoja, brauca kārtībnieki Vārds un Krūgs.

Klifam Beksteram priekšā uz pults tupēja

radiolokators — ne gluži no tām grandiozajām ierīcēm, ko pilsētas valde dārdzības dēļ nebija atļāvusi iegādāties — fantastiskais modelis, kas jāuzmontē uz kravas mašīnas, ar rotējošu propelleri un dažādiem ekrāniem, bet itin necils radiouztvērējs, kas sāka pīkstēt, ja uztveres objekts atradās ne tālāk par jūdzi, un pīkstēja jo skaļāk, jo vairāk tuvojās objektam. Tas tomēr darbojās un bija nopirkts, lai Beksters varētu izsekot sievas gaitām. Aparatūrai līdzi bija iedoti divi mazi raidītāji. Otru no tiem viņš bija šad tad pa jokam izmantojis, lai kādam izsekotu, taču lielākoties tas nogulēja viņa rakstāmgaldā, līdz piektdien viņam bija iešāvusies prātā labā doma iemontēt to Lendrija automobilī.

Viņš, protams, bija kursējis gar Lendrija māju, tikko bija sācis dzīt pēdas linkolnam, un, tā kā katram no abiem raidītājiem bija cits kanāls, viņš jau ilgi pirms iebraukšanas Lendrija pagalmā zināja, ka linkolns tur atrodas, bet bleizers ne. Un līdz ar to tūliņ saprata, kas noticis.

Viņi iebrauca Toledo lidostā. Tas bija loģiskais izejas punkts, bet radiolokators šeit nebija vajadzīgs, jo mašīnu stāvvieta, ko viņš apbraukāja, bija gandrīz pilnīgi tukša. Viņi iegriezās īres mašīnu nomātavas laukumā un izbraukāja starp tur novietoto automobiļu rindām.

— Es viņa mašīnu neredzu, — Blciks sacīja. *

— Kad nav, nav. Brauksim laukā uz šoseju un pagriezīsimies pa labi uz Tolcdo pusi.

— Labs ir.

Abas Spenservilas policijas mašīnas devās austrumu virzienā tālāk pa Toledo lidostas šoseju.

Klifs Beksters pa mobilo telefonu piezvanīja uz savu pārvaldi. Atsaucās dežurants Šenlijs. Beksters jautāja: — Vai esat kaut ko dzirdējis?

— Nē, scr. Es būtu zvanījis.

— Nūja, ka būtu zvanījis. Es te peros kā nolādēts, meklēdams saziņu.

— Jā, ser.

— Un, kā jau sacīju, ja man zvana kāds no pavalsts policijas vai citurienes, nebilstiet ne vārda par to, kur atrodos.

— Jā, scr.

— Piezvaniet tikai man, tad es pats runāšu tālāk. Un nesamuldict nekādus niekus.

— Jā, ser.

— Turieties nomodā. — Viņš nolika klausuli un sacīja Bleikam: — Laid tālāk uz to Šeratonu.

Bleiks iebrauca moteļa mašīnu stāvvietā un piezīmēja: — Te nekas nav dzirdams, šef.

— Sūds, es tam neticu, ticu tikai pats savām acīm un ausīm. Piebrauc tur pie ieejas, izlaid mani laukā, bet pats apbraukā stāvvietu.

— Jā, ser.

Beksters izkāpa no mašīnas un iegāja moteļa uzņemšanas telpā. Viņš devās pie dežurantes, glītas, jaunas sievietes.

— Kā šovakar klājas, meitenīt?

Viņa pasmaidīja. — Nekādas vainas. Kā jums pašam?

— Varētu iet labāk. Es meklēju vienu nelieti, kas ir kopā ar sievišķi. Vai esat par to dzirdējusi?

— Kā ne. Redzēju televīzijā.

— Tas ir labi. Droši vien saņemsiet arī faksu.

— Āre, saņēmu jau. — Viņa pameklēja un atrada aiz letes plauktā papīra lapu. — Te jau ir pilnīgs apraksts, uzvārdi, mašīnas izskats un modelis...

— Jūs tātad neesat viņus redzējusi.

— Nē. Es jau pavalsts policistiem pirms stundas to pateicu. Turēšu acis vaļā.

— Dariet gan to, mīlīt.

Viņa uzmeta ciešāku skatienu Bekstera formas tērpam un apjautājās: — Spenservila, vai ne?

— Kā tad. Tā jau ir tā vieta, kur nolaupīšana notika. Hei, ja jums kādreiz gadās tur būt, sameklējiet mani.

— Jūs esat... jūs taču esat policijas šefs Beksters, kura sieva...

— Trāpījāt.

— Klausieties, man tiešām ļoti žēl. Ceru, ka viņa ir sveika un vesela... zinu, ka ar viņu viss būs labi.

— Ar viņu noteikti viss būs labi, kolīdz būšu viņu atradis. Pavisam labi būs. Uz redzi!

Beksters izgāja ārā un devās pie mašīnām. Viņš iesēdās pirmajā mašīnā, un Bleiks sacīja: — Šeit nekā.

— Tur arī nekā. Braucam tālāk.

Viņi brauca tālāk pa šoseju uz priekšu, garām vairākiem moteļiem. Bleiks jautāja: — Vai gribat te kaut kur piestāt?

— Nē, brauksim tieši uz Tolcdo, tad jau redzēsim, vai tas nolāpītais pīkstulis reiz nepados balsi. Ja ne, brauksim pa to pašu ceļu atpakaļ un pārķemmēsim moteļus. Jēziņ labais, savu mūžu neesmu redzējis tādu lērumu moteļu.

— Vai jūs domājat, ka viņi varētu būt šeit?

— Nezinu. Bet, ja es būtu viņš un nokavējis lidmašīnu, tad noslēptos kaut kur šai pašā apkārtnē, it īpaši, ja klausītos radio un būtu uzzinājis, ka izlaists biļetens, lai mani noķertu. Un, ja viņš to nav zinājis, gan uzzinās, kad būs noķerts. Diezcik tālu viņš šā vai tā nevarēs tikt.

— Pareizi gan. — Brīdi padomājis, Bleiks piebilda: — Vienu es nesaprotu: kā šis varēja iedomāties tikt ar viņu lidmašīnā un aizlidot tā, lai neviens nemana, ka viņa tiek turēta ar varu.

— Domā labāk par to, kā braukt, nevis muļķības.

— Jā, scr.

— Viņš viņai visu laiku draud ar revolveri. Tikai tā viņam tas iespējams. Un varbūt ir to sazāļojis.

— Jā, droši vien, ka tā. {

Tā nu nebija vis, Beksters domāja, un to zina jau katrs policists pavalstī. Un saprata arī vienkāršo patiesību, ka pēc šī notikuma nekāda spožā karjera viņu nākotnē negaida. Taču šimbrīžam viņam vara vēl rokās un likums arī viņa pusē, un viņam pietika dūšas darīt to, ko īstam vīrietim pieklājas darīt. Rītrītā viss viņa pasākums pajuks, tāpēc tie jāatrod līdz rītam. Un, tā kā viņš kā policists tik un tā pagalam, tad. Šos atradis, varēs izrīkoties pēc sirds patikšanas.

Viņi pabrauca vēl pāris jūdžu tālāk un ieraudzīja pa lielu gabalu rēgojamies Tolcdo augstceltnes.

Uztvērējs uz pults klusītēm iepīkstējās, pavisam vāri un tūdaļ apklusa.

Blciks un Beksters saskatījās, bet neko neteica. Apbūvētās vietās visai bieži gadījās tāda maldināšana. Pēc minūtes uztvērējs no jauna iepīkstējās, tad vēlreiz, nu jau skaļāk un biežāk, līdz pēdīgi pīkstieni saplūda vienlaidu elektroniskā spiedzienā.

— Piebrauc malā!

Blciks piebrauca mašīnu šosejas malā, un otra mašīna viņiem aiz muguras darīja to pašu. Beksters paraudzījās ārā un izrīkoja:

— Brauc uz priekšu. Lēnām, gar malu.

Blciks lēnām virzīja mašīnu uz priekšu. Atstarpes no pīkstiena līdz pīkstienam kļuva lielākas, un tad arī pati skaņa padzisa vārgāka.

Beksters pamācīja: — Apgriezies un brauc atpakaļ.

— Kārtībā.

Turpat uz šosejas mašīnas apcirtās apkārt un brauca atpakaļ tieši pa ceļa vidu. Pīkstieni atskanēja biežāk, kļuva arī skaļāki. Beksters paraudzījās uz priekšu un iesaucās: — Nu lai mani viens... līci, Blcik, kur tu paslēpsi adatu?

— Siena kaudzē.

— Nekā nebij. Adatu spilventiņā. Brauc klāt!

Viņiem nevajadzēja vairak par dažam minūtēm, lai atrastu zaļo bleizeru, un tomēr, arī uz to skatoties, nevarēja apgalvot,

vai tas ir īstais, jo mašīnai nebija numura. Beksters pasniedzās zem labā spārna un izvilka no turienes magnētisko raidītāju. Viņš uzlūkoja ierīcīti cigarešu paciņas lielumā un apveidā ar īso anteniņu un pavīpsnāja.

— Labi, labi, lai... — viņš izslēdza raidītāju, un pīkstieni apklusa. — Nu, ko jūs par to teiksiet?

Bleiks staroja, un Vārds ar Krūgu apbrīnā nolūkojās uz savu šefu. Protams, ikviens no viņiem justos daudz priecīgāks, ja bleizers būtu atrasts pie kāda moteļa, kāda mēbelētu istabu īres nama vai restorāna. Šcvrolctu pārdošanas laukumā Keits Lendrijs un Annija Beksterc droši vien nebūs atrodami. Bleiks bija pirmais, kas par to ierunājās, jautādams priekšniekam: —

Uz kuru pusi, jūsuprāt, viņi aizgājuši?

Beksters noskatīja šoseju uz vienu galu, tad uz otru galu un noteica: — Tālu nebūs.

Bleiks iebilda: — Bet viņi, šef, varbūt nozaguši kādu mašīnu no šejienes.

— Iespējams, ka būtu varējuši... Bet mašīnai noņemti numuri. Kādēļ viņi būtu to darījuši, ja vajadzētu pa kaklu pa galvu triekties uz Klīvlendu vai uz kaut kurieni? Nē... es domāju, ka viņi ir tepat tuvumā, kur var aiziet kājām, viņi tikai negribēja, lai izskatītos kaut kā saistīti ar šito mašīnu. — Viņš noskatīja pēc kārtas savus trīs padotos. — Vai kādam ir prātā vēl citas iespējas?

Krūgs ieminējās: — Varbūt viņi paņēmuši taksi, šef, vai iekāpuši autobusā un aizbraukuši uz Tolcdo?

Beksters palocīja galvu. — Varētu būt. — Viņš vēlreiz pavērās apkārt. — Taksis vai autobuss. Varētu būt. Bet man tā neliekas. Drīzāk es domāju, viņi iegriezušies kādā no šitiem maucības būceņiem, nometuši tur savas sūda grabažas un tad atbraukuši šurp, un te pametuši mašīnu. Tam tipam tā likās tīrā laime, ka ševrolcticm te laukums.

Jā, jā, viņi ir tepat netālu. Varbūt kādā āra kempingā, bet drīzāk kādā maucīgā motelī vai mēbelētu istabu mājā, kur nemaksā ar kredītkartēm. Jā, jā. Krūgs un Vārds lai brauc šosejai pa to malu un pārbauda visus moteļus gar šoseju atpakaļ līdz pat lidostai. Un mēs ar Bleiku sāksim no { lidostas gar šoseju austrumu virzienā. Ja jūs kaut ko

atrodat, zvaniet vienīgi man, nevienam citam. Zvaniet pa mobilo telefonu. Nu — rullējam!

Blciks un Beksters sāka pārbaudi no lidostas, pabrauca garām Šeratonam un tuvojās Atpūtas viesnīcai. — Brauc vien uz priekšu, — Beksters mudināja. — Apstāsimies tikai pie mazajiem ūķiem.

— Labi.

Viņi brauca tālāk.

Beksters šo to pārdomāja. Keits Lendrijs bija maitasgabals, tomēr daudz slīpētāks maitasgabals, nekā Beksters bija iedomājies. Un tomēr varbūt ne īsti pietiekami slīpēts. Beksters saprata, ka pats pārāk sen zaudējis saskarsmi ar īstu policijas darbu, tomēr, gandrīz trīs gadu desmitus šai nozarē nodienēdams, bija diezgan daudz ko iemācījies, šo to iegaumējis un tagad negribīgi atzina, ka viņam darīšana ar profesionāli. Viņš prātoja, diezin ko Lendrijs darījis valdības dienestā, un nosprieda, vienalga ko, bet ar Zivju un savvaļas dzīvnieku aprūpi tam gan nekāda sakara nav. Ar vienu lietu Lendrijs tomēr nebija rēķinājies, proti, ar Bekstera iedzimtajiem plēsoņas instinktiem. Kā Beksteram pietrūka formālajā apmācībā, to viņam aizstāja intuīcija. Mičiganas mežos Beksters bija labākais mednieks savu draugu pulkā. Viņam piemita tāds kā sestais prāts uziet zvēra atrašanās vietu, saost tā asinis, paredzēt tā rīcību, uzminēt, vai tas sviedīsies apkārt un bēgs vai picplaks pie zemes, vai griezīsies pretī, lai uzbruktu, vai vienkārši stāvēs kā sastindzis un gaidīs savu likteni. Un viņš lēsa, ka cilvēki šai ziņā pārāk neatšķiras no zvēriem.

Pēc tam viņš sāka prātot par savu sievu, cenzdamies izprast, kā viņai izdevies tādu trakumu izstrādāt tā, ka viņš tiešām nekā par to nezināja. Viņam, protams, bija aizdomas, bet kad gan viņam nebija tādu bijis. Šoreiz viņa ar īstu lapsas viltību bija pievīlusi vecu kūmiņu. Un dziļi kaut kur iekšienē viņš juta, ka tā viņu saprot un atšifrē un panākusi to, divdesmit gadu kopā ar viņu dzīvodama un saprazdama, ka izdzīvos vienīgi ar sava prāta spēku. Sūdzēdamies citām sievietēm par sievu, viņš nekad, nevienu pašu reizi nebija teicis: "Mana sieva mani nesaprot."

Viņš negribēja domāt par sievu un Keitu Lendriju kopsakarā, tomēr domāja. Šad tad viņš iedomājās, ka Annija — Priekšzīmīgā kundze, Cēlā Dāma, Paimeitiņa — ielaižas ar kādu citu vīrieti. Tāda iedoma viņam bija īsts lietuvēna murgs, ļaunāks par ļaunu, un nu tas noticis — Lendrijs un viņa sieva kaut kur tepat tuvumā, kaili, gultā, mīlējās. Lendrijs viņai virsū, un viņa apvijusi tam kājas apkārt. Tāda doma padarīja viņu traku. Un satrauca arī seksuāli.

Viņi pabrauca garām neapgaismotam Westway moteļa ceļrādim, visu laiku austrumu virzienā, līdz Bckslers sacīja: — Pagaidi. Piebremzē. Pabrauc malā.

Bleiks darīja, kā vēlēts.

Beksters mirkli sēdēja domādams. Kaut kas viņam bija iezīmējies prātā, bet viņš nesaprata, kas. — Padod atpakaļgaitā! — Viņš komandēja.

Bleiks brauca atpakaļgaitā, līdz viņi nokļuva blakus aptumšotajai izkārtnei. Beksters uzsauca: — Apstājies!

Klifs Beksters izkāpa no mašīnas un izlasīja sarkanos plastmasas burtus uz izkārtnes: "Motelis Westway— 29". Viņš piegāja tuvāk un pamanīja, ka kontakts no ligzdas izrauts. Viņš to iesprauda atpakaļ, gaisma iedegās, izvilka — izkārtne atkal palika tumsā.

Beksters iekāpa atpakaļ mašīnā un sacīja: — Brauc atpakaļgaitā līdz tam sānceļam un tad griez iekšā.

— Darīts. — Bleiks iegrieza šaurajā ceļā, un Spenservilas policijas mašīna piestāja pie moteļa West way piecas minūtes pēc pusnakts.

Beksters sacīja: — Pagaidi tepat. Paņēmis līdzi cietus aktu vākus, viņš iegāja motelī.

Jauneklis, kas sēdēja pie rakstāmletes, piecēlās. — Jā, ser?

— Es, dēls, te dažus meklēju. — Beksters nolika vākus uz letes jauneklim priekšā. — Vai esat dzirdējis par izsludināto vispārējo meklēšanu? Ir izdots biļetens.

— Nē, neesmu redzējis.

— Ko tad jūs tai televizorā skatījāties?

— Videokaseti.

— Ak tā... Cik ilgi jūs te šovakar jau sēžat?

— No četriem pēcpusdienā. Gaidu, kad atnāks maiņa.

— Okci, man taisni jūs esat vajadzīgs. Tagad klausieties ar abām ausīm. Es meklēju vīrieti, kas brauc zaļā bleizerā. Viņam līdzi ir arī sieviete, bet tā droši vien te neienāca. Viņi būtu varējuši ierasties ap pulksten deviņiem vai pusdesmitiem, varbūt vēlāk. Viņš ir tā ap četrdesmito gadu vidu, gara auguma, vidēja miesas būve, pagaisi brūni mati, acis ne ta zaļas, ne ta pelēkas... liekas, nav nekāds neglītenis. Jūs viņu esat redzējis, vai ne?

— Nu...

— Padomā, dēls, padomā. Tas tips ir apsūdzēts par cilvēka nolaupīšanu. Un man, nudien, nav laika te noņemties augu nakti. Par tavu dārgo laiku samaksāšu tev piecdesmit naudiņas.

— Nu, man te viens bija pienācis. Vai tam jūsējam ir brilles un ūsas?

— Kad es viņu pēdējoreiz redzēju, tad nebija. Vispirms parādi man reģistrācijas karti.

Puisis veikli pašķirstīja kartītes un atrada to, kas, viņaprāt, varēja policijas kungu interesēt. — Šī būs. Viņš ieradās ap...

— Dod tik šurp, dēls, es izlasīšu. — Beksters lasīja: — "Džons Vcstcrmens no Sinsinati, brauc ar fordu eskortu." Vai tu viņa mašīnu redzēji?

— Jā, kad viņš bija pierakstījies, es pabāzu galvu ārā pa durvīm, un tur stāvēja viens fords eskorts. Bet tas jau bija tur stāvējis savas stundas trīs. Man jāpicraksta mašīnu numuri...

— Zinu, zinu, kā jūs te saimniekojat tajos savos zaņķos. Vai zaļu bleizeru redzējāt?

— Nezinu... Redzēju, ka viens braucamais uz četriem riteņiem tumsā stāvēja, bet ne pret tā Vestermana logu. Pirmāk nebiju to redzējis, un, kad desmit minūtes vēlāk izgāju laukā pierakstīt numuru, tās mašīnas tur vairs nebija.

Beksters palocīja galvu. — Okci. Kuru istabu jūs viņam iedevāt?

— Septīto.

— Vai viņš vēl ir tur?

— Domāju, ka ir. Paņēma istabu uz visu nakti. Es nupat vēl pārbaudīju atslēgu dēli. Atslēgas nav.

— Okci... — Beksters paberzēja zodu. — Okci... un sievieti neredzējāt?

— Nē, nevienu sievieti.

Beksters pavēra aktu vākus un izņēma no tiem grāmatu. Tā bija Annijas vidusskolas gadagrāmata, viens no tiem nedaudzajiem priekšmetiem, ko viņš tai bija atļāvis paturēt, galvenokārt tāpēc, ka arī viņa Fotogrāfija tur bija iekšā — kādā deju vakarā jaunākajā klasē. Viņš atšķīra lapu ar abiturientu fotogrāfijām un sacīja: — Ieskaties, dēls, un turi prātā, ka tā bilde ir divdesmit gadu veca, piedomā ūsas un brilles tiem puišiem, kam bildē to nav. Nesteidzies, skaties vērīgi, bet ātri.

Jauneklis izšķirstīja lapas ar ne visai daudzajiem abiturientu attēliem, tad saminstinājās.

— Vai atradi?

— Es...

Beksters izņēma rakstāmo no kabatas un pasniedza puisim.

— Piezīmē brilles un ūsas pie tā, kurš tev liekas īstais. Zēns paņēma lodīšzīmuli un piezīmēja Keita Lendrija

ģīmetnei brilles un ūsas. Tad sacīja: — Jā nudien, tas pats ir... Es tiešām domāju, ka tas būs...

— Man liekas, dēls, tev taisnība. Padod atslēgu! Dežurants vilcinājās, un Beksters pārliecās pār leti. —

Atslēgu, nolādēto atslēgu!

Puisis pasniedza viņam 7. istabas atslēgu.

Beksters sacīja: — Tu tikai sēdi rāms, un viss būs labi. Es būšu projām tik drīz, ka tu te ne atjēgties nepagūsi.

— Jā, scr... oi, jūs pieminējāt...

— Čeks būs pa pastu.

Beksters izgāja ārā pie patruļmašīnas, pieliecās pie lodziņa un sacīja: — Pasauc puišus! Mums viņš ir rokā.

— Jēzu...

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

KEits Lendrijs un Annija Bekstere gulēja viens otra skavas. Abi bija pusmiegā, tomēr ik pa brītiņam Annija viņam pateica kādu vārdu un viņš atbildēja.

Viņš varītēm turējās pretī miegam, un viņam likās, ka Annija dara to pašu. Beidzot viņa iededza gaismu un uzvēlās Keitam virsū, iečubināja galvu viņam pleca bedrītē un ar zobiem paskrubināja ausi. — Vai es tev nekrītu uz nerviem?

— Nē, man patīk. — Viņš satvēra ar abām plaukstām tās dibenu un sāka masēt.

— Tā gan ir labi, — viņa noteica. Un pēc brītiņa: — Keit, es nevaru aizmigt.

— Pamēģini.

— Nevaru. — Viņa pastiepa roku starp viņiem abiem un sāka Keitu kairināt, līdz iestājās erckcija, tad pati attiecīgi uzgūla. — Nu man būs mierīgāk. Vai tu varēsi tā noturēties, kamēr es iemigšu?

Viņš pasmaidīja. — Laikam. Nekad vēl neesmu tā mēģinājis.

— Es tevi mīlu.

— Es tevi dievinu.

— Es naktīs krācu.

— Es arī.

— Es dullojos un jūtinos un vispār uzvedos kā negudra, un nedodu nevienam mieru.

— Tu esi jocīga.

— Un es gultā ēdu grilvistu un ceptus kartupeļus, un slauku pirkstus palagos, un tad vēl atraugājos.

Viņš sāka smieties. — Rimsties!

— Un man visu nakti ir orgasmi ar izbļāvieniem.

— Labi, lai ir!

Viņa sašūpojās gurnos uz augšu un leju. — Man liekas, tūliņ viens tāds būs...

— Ai, tu nu gan... — Viņš izdzirda kaut ko pie durvīm, un, iekams paguva kaut kā uz to reaģēt, durvis nobrīkšķēja, bulta salūza.

Nākamajā sekundē Klilš Beksters gāztin iegāzās istabā ar revolveri rokā.

Annija nelabi iebrēcās, kad Keits viņu atgrūda nost un tai pašā mirklī sagrāba savu kara nazi, kas bija nolikts uz naktsgaldiņa zem telefona abonentu grāmatas.

Beksters trieca revolvera ar gumiju polsterēto resgali Keitam sejā, Keits aizgrūda aizstāvēdamies sejai priekšā elkonī saliektu roku, tomēr spals trāpīja viņam pa pieri un uz mirkli viņu apdullināja. Beksters no jauna novicināja revolveri, nākamais belziens trāpīja plecu un paralizēja Keita roku tā, ka nazis nokrita zemē. Beksters atvēzējās jaunam sitienam, kad Annija spējā lēcienā tieši no gultas uzmetās vīram virsū, apkrampējās ar kājām un rokām viņam apkārt tā, ka viņš atstreipuļoja atpakaļ.

Keits, vēl aizvien apdullis, pagrāba no grīdas nazi ar kreiso roku, jo labā nevarīgi kūļājās gar sāniem. No sitiena pa galvu viņam bija aizmiglojušās acis, tomēr viņš neskaidri redzēja Beksteram piekrampējušos Anniju un kā Beksters pūlējās no tās atkratīties. Keits pieliecies metās uz priekšu un iegrūda nazi Beksteram augšstilbā, tēmēdams uz femura artēriju, bet Beksters vēl streipuļoja ar Anniju kaklā, un Keits neredzēja asiņu izšļākšanos dūruma vietā.

Beksters sāpēs ierēcās, Annija kliedza, un Keits nepaguva nazi atvēzēt un iegrūst vēlreiz, kad istabā ar revolveriem rokā iedrāzās vēl divi. — Turiet! Turiet!

Keits nedroši turējās kājās, vēl aizvien ar nazi rokā, un tad viens no policistiem — Keitam likās, ka tas ir Vārds, ar steku iebelza viņam pa rokas locītavu, un nazis nolidoja uz grīdas.

Beksters beidzot bija atbrīvojies no sievas skavām, Annija saļimusi gulēja zemē un kliedza. Abi policisti pistoles gan bija pavērsuši pret Keitu, taču viņu acis kavējās pie šefa kailās sievas.

Kad Keits paspēra soli uz Annijas pusi, Beksters vēlreiz pavēzēja revolvera resgali un trāpīja Keitam saules pinumā. Keits vidū saliecās un saļima uz ceļiem. Viņš dzirdēja, kā Beksters uzrēca policistiem: — Ārā no šejienes! Ārā, nolādēts, ārā!

Keits kā pa miglu manīja abus policistus izejam ārā, tad juta atkal pistoles resgali, šoreiz mugurā, tā ka viņš nostiepās plakaniski uz vēdera. Viņš dzirdēja Bekstera balsi: — Ak ellē mani? Tevi ellē, ellē... — Viņš juta Bekstera kājas spērienus ribās, tad atkal Annijas brēcienus un piepeši sajuta, kā Annija uzmetas viņam virsū un nosedz viņu ar savu augumu, ar rokām cieši apskāvusi viņu ap krūtīm un galvu piespiedusi viņam pie kakla. Viņš dzirdēja to iesaucamies pilnā galvā: — Atstājies! Liec viņu mierā! Ej projām!

Istabā iestājās klusums, Keits visiem spēkiem centās saglabāt samaņu. Acu priekšā viņam parēgojās Bekstera kājas, gar vienu bikšu staru lejup plūda asinis un tecēja kurpē.

Tad viņš atkal izdzirda Bekstera balsi: — Vācies nost! Vācies nost no viņa, citādi es, Dieva vārds, tevi nositīšu!

— Nē!

Keits dzirdēja, kā tiek atvilkts revolvera drošinātājs. Ierāvis elpu, viņš sacīja: — Ej nost... Annij, ej nost...

— Nē!

Caur durvīm no ārpuses kāda balss uzsauca: — ŠcB Mums jātaisās ātri projām. Cilvēki... Policija nāk šurp!

Beksters piebāza Keitam revolvera stobra galu pie deguna.

— Es skaitīšu līdz trīs, un, ja tā kuņa nebūs kājās un neģērbsies ciet, tavas draņķa smadzenes tev nošķīdīs gar pakaļu. Viens...

— Annij... ej nost...

— Divi...

— Būs labi... atceries, ko tev teicu...

— Trīs.

Viņš juta Annijas rokas atlaižamies no skāviena ap viņa krūtīm, juta to pieceļamies.

Beksters pagrūda Anniju, pakāpās atpakaļ, tomēr stobru vēl joprojām turēja pavērstu pret Keita seju. Tad Beksters viņam sacīja:

— Kad cs viņu būšu nostrādājis, tad tur nevienam citam vairs nekas nebūs palicis.

Keits lūkoja piecelties, bet Beksters iespēra viņam pa galvu, un viņš nogāzās uz mutes. Kāds, durvis stāvēdams, sauca: — Šefi Pavalsts policija brauc!

Keits joprojām šūpojās starp samaņu un nesamaņu. Acu priekšā pletās migla, visi trokšņi skanēja it kā no liela tāluma. Viņš redzēja parēgojamies Annijas kailos lielus, tad viņas kājas dzinās un kurpēs, tad vīriešu kājas formas tērpa biksēs, vīrieši laikam veda Anniju projām; viņš dzirdēja, kā tā sauca viņu un vēl ko, bet nesaprata neko vairāķJcā vien savu vārdu.

Daudz tuvāk un skaidrāk viņš dzirdēja Bekstera balsi, kas teica: — Lai nu viens paskatās uz tevi, guli te pliks kā nodīrāts āzis.

Viņš atvēra acis un redzēja, ka Beksters notupies viņam pretim ar viņa nazi rokā.

— Nu tu esi manos nagos, esi mans pilnīgi un galīgi.

— Ej ellē!

Beksters iespļāva viņam sejā un iebelza ar smago naža spalu pa galvu.

Keits kā pa miglu juta rokas, kas viņu apvel apkārt. Nu viņa ķermenis atradās tādā stāvoklī, ka, atvēris acis, viņš redzēja griestus. Redzēja Beksteru notupušos un pārliekušos pār viņu, ar nazi rokā, un dzirdēja Beksteru klusā balsī sakām:

— Es tikai atbrīvošu tevi no tā, kas tev sagādā nepatikšanas.

Keits juta, ka roka, kas satvērusi viņa sēkliniekus, tos pastiepj, viņam likās, ka Beksters mīlīgi čubinās ap tiem, tomēr domāja, ka viņam tikai tā liekas, bet tad saprata, ka tā ir īstenība, un Bekstera balss kā dūdodama dūca: — Un sitos mēs paņemsim līdzi uz mājām, un tu līdz mūža galam varēsi atcerēties, kas tos pievāca, varēsi atcerēties, ko darīji ar manu sievu un ko vairs nedarīsi nekad...

No visa spēka Keits iegrūda divus pirkstus Beksteram labajā acī, tas kaukdams atsprāga atpakaļ, ģīmi ar rokām aizsedzis.

Istabā nodimdēja steidzīgi soļi, atskanēja satrauktas balsis, Beksters grūšus tika izgrūsts pa durvīm. Vārds un otrs policists to aizšķūrēja projām.

Nekādas īpašas sāpes Keits nejuta, vienīgi smago dunu galvā, un acis, likās, teju, teju izspiedīsies no dobujiem. Pēkšņi viņam uznāca briesmīgs nelabums, viņš skaidri juta zūdam samaņu, saprata vienīgi tik daudz, ka jāapgriežas citādi, lai nenosmaktu pats savās vēmās. Kaut kā viņš sametās uz sāniem, sāka vemt un pietiekami skaidri juta, ka tagad var ļaut sev vaļu un laisties nemaņā.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Kas šodien par dienu?

Māsiņa atbildēja: — Vispirms jūs pasakiet man savu vārdu, tad es jums pateikšu, kāda šodien diena.

Keits padomāja, nolēma, ka nolīgums godīgs, un pateica: — Keits Lendrijs.

Māsiņa pasmaidīja. — Šodien ir otrdiena. Jūs te ieveda svētdienas naktī, pareizāk sakot, pirmdienas rīta pašā agrumā.

Keits paskatījās ārā pa logu — tur spīdēja saule. — Vai ir rīts vai pēcpusdiena?

— Nekā — tagad mana kārta jautāt. Kas ir Savienoto Valstu prezidents?

Keits pateica un piebilda: — Burvīgs cilvēks. Mēs viņnedēļ pa tērzēj ā m.

Māsiņa sarauca pieri.

Keits atjēdza, ka ne tieši to māsiņa vēlas no viņa dzirdēt, tāpēc papildināja: — Tas tāpat vien, pa jokam.

Māsa pamāja.

Keits lūkoja piecelties sēdus, bet viņa uzlika tam roku uz pleca.

— Guliet mierīgi, mister Lendrij.

Viņš mirkli paraudzījās māsas pār viņu nolīkušajā sejā. Tā bija apaļīga, laipna gadus trīsdesmit piecus vecas sievietes seja, draudzīga, bet pietiekami pieredzējusi, lai Keits saprastu, ka var kļūt barga, ja viņš gražosies. Viņš vaicāja:

— Cik pašreiz rāda pulkstenis?

— ir ceturksnis uz deviņiem no rīta. Jūs nogulējāt nesamaņā apmēram trīsdesmit sešas stundas.

— Rc, kā... — Prāts bija maķenīt miglains, galva un ķermenis sāpēja, bet citādi, šķiet, viss kārtībā. Viņš pūlējās skaidri apjēgt, kas īsti noticis, un sāka atcerēties dažus atsevišķus fragmentus — bija gluži kā ar sadauzītu porcelāna trauku, ko jāsāk likt kopā pa gabaliņam vien.

Māsiņa jautāja: — Kur jūs dzīvojat?

Keits nosauca adresi, un viņa turpināja jautāt — uzdeva jautājumu pēc jautājuma, un nu viņš pamanīja, ka māsai priekšā ir papīra lapa, kurā tā pievelk atzīmes pēc katras viņa atbildes. Viņš gribēja mierīgi padomāt, kas noticis, bet šī tikai jautāja un jautāja. Negaidot viņam atausa atmiņā pēdējā minūte pirms samaņas zaudēšanas, un viņš, roku zem segas pabāzis, pataustīja kājstarpi.

— Ar mani viss ir kārtībā, — viņš noteica.

— Protams, kārtībā. Labs možums, labas atbildes, labi...

— Labi. Tad es vācos no šejienes ārā.

Viņš atkal uzslējās sēdus, un atkal māsas roka uzgūla viņam uz pleca.

— Atgulieties, mister Lendrij, citādi man būs jāizsauc sanitārs.

— Lai notiek. Kad varēšu izrakstīties?

— Kad ārsti izlems. Neirologs patlaban ir rīta vizītes apgaitā.

— Labi. Un kur ir manas mantas?

— Tur — tanī skapī.

— Vai šis telefons darbojas?

— Nē. Vai vēlaties, lai to pieslēdzu?

— Jā, lūdzu. — Tad viņš skaidri noprasīja: — Vai jūs varat pateikt, kas ar mani ir noticis?

Mazliet vilcinājusies, viņa sacīja: — Cik noprotu, jums ir uzbrukts.

— Tā ir taisnība. Es biju kopā ar savu draudzeni. Vai par viņu kaut kas ir zināms?

— Nē, izņemot to, ka skapī atrasti daži sieviešu apģērba gabali. — Viņa paskaidroja tuvāk: — Policijas sanitārā mašīna atveda jūs šurp, policija uz šejieni atveda arī visas jūsu mantas. Vēlāk varēsim kopīgi visu pārskatīt, ja jums tas rūpēs.

— Nē. Man vajadzīgs vienīgi kabatas portfelis. Vai jūs man to sagādāsiet?

— Vēlāk.

Brītiņu padomājis, viņš jautāja: — Vai jums šķiet, ka policija gribēs mani iztaujāt?

— Jā, viņi man lūdza, lai es paziņojot, kad jūs būsiet spējīgs uz pārrunām.

— Labi, bet šodien vēl ne.

— Tad jau redzēsim.

— Kāda ir mana prognoze?

— Tā... labvēlīga.

— Vai man izdarīta vispārēja pārbaude?

— Jā. Jums ir viena gluda griezuma brūce, vairāki iekšēji sasitumi... būs labāk, ja jums to visu pateiks ārsts.

Viņš turpināja taujāt, bet māsa lāgā negribēja ielaisties medicīniskos skaidrojumos un vienīgi uzskaitīja viņa ievainojumus ar vispārējiem apzīmējumiem — traumas ķermeņa vidusdaļā, labajā plecā un augšdelmā, sasitumi galvā; iekšējas asiņošanas nav, dažas vieglas kontūzijas, dažas plēstas brūces un tamlīdzīgi miesas bojājumi. Keits nosprieda: ja vien izdosies apģērbties, viņš droši varēs doties projām.

— Kur tad es īsteni atrodos? — viņš apvaicājās.

— Apgabala slimnīcā netālu no Toledo.

To viņš klusībā apdomāja: tātad nokļuvis vietējās pārvaldes rokās un šejienes policijas pārziņā, kur viņu uzskatīs vai nu par upuri, vai par meklētu personu, kas vairās no atbildības, varbūt tiklab par vienu, kā par otru.

Māsiņa sacīja: — Apjautāšos ārstam, vai jums drīkst dot cietu barību. Vai vēlaties brokastis?

Gribējās gan ēst, bet viņš saprata, ka jātēlo vārgs slimnieks. Godīgi sakot, viņš arī jutās vārgs, tomēr, ja vien nesāpējusi galva, nekāda lielā ļaunuma nebija. Tāpēc viņš uzbilda: — Man negribas nekā cita kā vien gulēt.

— Labi. Es vēlāk atgriezīšos kopā ar neirologu.

— Gaidīšu. Bet tagad ļoti gribas gulēt.

Māsiņa aizgāja, un Keits uzcēlās sēdus. Gan policija atradīs iemeslu palūgt slimnīcu, lai uzraksta, ka veselības stāvoklis atļauj apcietināšanu, un viņu pārvedīs uz kaut kādu cietuma lazareti vai kādu citu tamlīdzīgu iestādījumu. Viņš nezināja savu pašreizējo legālo stāvokli un nebija arī īstā skaidrībā par medicīnisko stāvokli, bet viņam nudien nebija laika gaidīt, kamēr tas dažiem ļautiņiem par patikšanu tiks noskaidrots. Vienalga, vai galva sāp vai nesāp, vienīgais, kas tagad darāms, ir iespējami drīzāk nokļūt Spenservilā un atrast Anniju.

Pārcēlis kājas pār gultas malu, viņš lēnām piecēlās. Ceļi ielīka, bet viņš izstiepās taisns un paspēra pāris piesardzīgu soļu.

Otrā gultā viņa istabā gulēja vecīgs vīrs, un Keits redzēja, ka tas ir aizmidzis. Keits apvilka aizkarus ap abām gultām, tādējādi aizsegdams arī skatu no atvērtajām durvīm. Viņš savukārt varēja labi redzēt māsas galdiņu gaitenī pa kreisi.

Atvēris sienasskapi, Keits tur ieraudzīja savu koferi un naktsguļas somu, diplomāta portfeli un lielu plastmasas kuli, kurā bija sastūķēti vīriešu un sieviešu apģērba gabali un dažādi tualetes piederumi. Viņš izvilka no skapja savu koferi, noģērba slimnīcas drānas un ātri ietērpās zilajā itāļu zīda uzvalkā.

Plastmasas kulē policija bija savākusi visu, kas bija mētājies istabā, viņš atrada d/.īnas, kreklu un vējjaku, ko bija tonakt valkājis, bet neatrada ne naudasmaku, ne mašīnas numura plātnes. Šīs mantas acīmredzot glabājās policijā. Pašā kules dibenā viņš pamanīja baltbrūno spēļu lācīti. Mirkli viņš to paturēja rokā, tad iebāza atpakaļ kulē.

Keits atvēra portfeli, kas vēl joprojām bija vaļā no tās reizes, kad Annija to bija atvērusi. Policija, bez šaubām, bija to apskatījusi, taču no redzamajām mantām nekas nemodināja nekādas aizdomas. Viņš atdarīja slēpni. Pase tur bija joprojām, arī vairāki simti dolāru dažādas vērtības banknotēs skaidrā naudā. Iebāzis naudu un pasi žaketes kabatā, Keits aizdarīja portfeli. Ar šo pašu portfeli rokā viņš izgāja gaitenī, paskatījās pa kreisi un pa labi, ieraudzīja pa labi no sevis liftu un mērķtiecīgi devās turp. Kopā ar vairākiem slimnīcas darbiniekiem viņš nobrauca vestibilā.

Tur viņš redzēja policistu formas tērpā sēžam un lasām avīzi, bet iepretī policistam vīrieti privātās drēbēs, kuru Keits novērtēja par detektīvu.

Izgājis ārā, viņš ieraudzīja taksometru, no kura izkāpa iepriekšējais pasažieris. Viņš iesēdās taksometra aizmugurē un sacīja šoferim: — Lūdzu, uz lidostu.

Šoferis izbrauca uz lidostas šosejas. Vēl bija rīta sastrēgumstundas satiksme abos virzienos, tomēr taksometrs pieklājīgā ātrumā traucās projām no Toledo centra. Šosejas malas komerejosla dienas gaismā izskatījās pavisam citādi. Keits ieraudzīja ševrolctu pārdotavas parku, bet savu bleizeru nepamanīja. Tālāk šosejas otrā pusē viņš redzēja Wcstway moteļa izkārtnīti.

īsti viņš nemācēja atšifrēt, kā Beksteram bija izdevies viņus tik drīz atrast. Taču medības bija izvērstas pietiekami plaši, lai beigās novestu līdz diviem pieturas punktiem: līdz sarunai ar drošības dienesta darbinieku lidostā, kas iezīmēja teritoriju meklēšanai; tā savukārt pēdīgi novadīja līdz Wcst\vay motelim neatkarīgi no tā, ka izkārtne bija aptumšota. Amerika nekādā ziņā nav uzskatāma par policejisku valsti, taču policistu šeit ir krietni vairāk un tie apbruņoti ar daudz efektīvākām tehniskajām ierīcēm, ir arī nesalīdzināmi mobilāki par policiju jebkurā policejiskā valstī, kur Keits jebkad bija kāju spēris. Lai būtu kā būdams, vienīgi neveiksme ar nokavēto aizlidošanu bija vainojama pie ātrās un pilnīgās plāna sagrāves.

Keits zināja: ja tagad, tik daudz par to domādams, ļaus niknumam un vainas apziņai ņemt virsroku, tad nebūs spējīgs izdarīt to, kas noteikti darāms. Viņš atvairīja visas nevēlamās domas un sāka izprātot nākamos soļus. Nekādu šaudīšanos viņš vairs negribēja pieļaut. Viņam bija nepieciešams tikai viens vienīgs šāviens.

Taksometrs bija sasniedzis lidostu, un šoferis vaicāja: — Uz kurieni?

— Apstājieties kaut kur pie USA Air zīmes.

Šoferis apstājās pie lidostas ieejas durvīm un sacīja: — Mums, lūdzu, sanāktu divpadsmit dolāru un septiņdesmit pieci centi.

Keits pasniedza viņam divdesmit dolāru zīmi, saņēma atlikumu un iedeva dzeramnaudu.

Viņš iegāja zālē, apgriezās un iznāca atpakaļ ārā pa citām durvīm pārdesmit soļu tālāk. Tur viņš stāvēja ietves malā, un jebkuram, kas viņam pievērstu uzmanību, viņš izskatītos pēc visparastākā darījuma cilvēka, kas atlidojis ar kādu no agrajiem rīta reisiem. Šajā lidostā viņš bija visos aizvadītajos gados bijis ne vienreiz vien un zināja, kas kur meklējams un kā darāms. Nelikdamies zinis gar taksometru rindu, viņš piegāja pie kāda bagāžas nesēja un apvaicājās:

— Vai te būtu kāds, kas gribētu braukt patālāk?

— Noteikti ir. Uz kurieni?

— Uz Ļimu.

— Okei. — Nesējs padeva zīmi vienam furgonam, kas stāvēja rindā pie rampas, gaidot klientus. Nesējs pajautāja Keitam: — Bagāža ir?

— Nē, — Keits atteica un iedeva nesējam divus dolārus, kad piebrauca kārns puisis, gadu divdesmit, izlēca no mašīnas un apjautājās: — Uz kurieni brauksiet?

— Uz Ļimu. Cik tas maksās?

— Nu... paskatīsimies... tas būtu apmēram divu stundu brauciens, benzīns... atpakaļceļš... vai piecdesmit būs par daudz?

— Izklausās pieņemami. — Keits atvēra durtiņas pasažiera pusē, puisis iekāpa savā pusē, un ceļojums sākās. Kad viņi bija izbraukuši no lidostas, jauneklis pastiepa roku. — Mani sauc Čaks.

Keits paspieda tam roku. — Džons.

— Patīkami iepazīties.

— Branga mašīna.

— Ir gan, vai ne? Es pats viņu appuišoju. — Un Čaks izstāstīja visu sīki un smalki, kā strādā ar savu skaistuli, vienu no jaunākajiem dodža modeļiem. Patlaban esot bezdarbnieks un vienīgo izeju redzēja pasūtījumu pārvadāšanā par zemāku cenu nekā taksīši ar noteikto, cieto tarifu. Kad Čaks savu garo monologu bija norunājis, viņi atradās jau uz starpštatu šosejas 75. maršruta un laida vien uz priekšu dienvidu virzienā.

Keits grasījās Čakam teikt, lai piespiež pedāli, ka viņam jāsteidzas, bet Čaks jau bija uzspiedis līdz septiņdesmit piecām jūdzēm. Čaks redzēja, ka Keits paskatās spidometrā, pasmējās un sacīja: — Pa 75. maršrutu es laižu ar septiņdesmit piecām jūdzēm stundā. Labi, ka nav jābrauc pa 106. Hei, ja jums šitais par strauju, pasakiet.

— Tā ir labi.

— Jā? Labs ir. Man tc, rc, šitā mantiņa — klase! — Viņš piesita ar pirkstu uz radaru detektoru, kas stāvēja uz pults. — Lai viņi iet ieskrieties!

— Pareizi.

Čaks uzspieda līdz astoņdesmit jūdzēm un apvaicājās: — No kurienes jūs esat?

— No Ņujorkas.

— Un jums tur patīk?

— Kas vainas.

— Man vēl nav gadījies tur būt.

Keits juta, ka sāk sāpēt galva, arī kuņģī cēlās nelabums, viņš nezināja, vai vainīgs ātrais brauciens vai briesmīgais kāviens. Bet varbūt Čaks.

Čaks paskatījās uz viņu un sacīja: — Negribu būt uzbāzīgs, bet man tā vien liekas, ka jums nesen kāds pamatīgi pabradājis pa galvu.

Keits nebija sevi spogulī apskatījis, un tas labi vien bija, bet nu viņš pavilka lejup saules aizsegu, un tur bija neliels spogulītis ar rozā gaismiņām apkārt. Viņš paskatījās uz sevi. Kreisie deniņi bija zilimelni un viegli pietūkuši, zem labās acs iegriezums — griezuma vieta nesašūta, bet aptriepta ar jodu. Turklāt viņš bija nejauki bāls, un zem acīm zili loki.

— Vai jūs esat aplaupīts?

— Nē, cietu autoavārijā.

— Ijāāā. Šai pusē esat darīšanās?

— Jā.

— Bez bagāžas?

— Jā. Vakarā lidošu atpakaļ.

— Tā jau man likās. Vai gribēsiet, lai es jūs gaidu? Par gaidīšanu piecas naudas stundā.

— Varbūt.

— Gribat paklausīties radio? Vai kaseti?

— Radio.

Čaks uzgrieza radio. Cieta roka pārraidi.

Keits sāka grozīt pogu, izklausījās dažādas stacijas, katru kādas desmit sekundes, līdz uzgrieza nepārtraukto ziņu raidītāju no Tolcdo un klausījās ārzemju ziņas, kas viņu interesēja tikpat maz, cik Čaku. Beidzot sākās vietējo ziņu pārraide.

Diktors pavēstīja: — Pavalsts policija šorīt mūs informēja, ka gatavojas nopratināt par sievietes nolaupīšanu aizdomās turēto Kcilu Lendriju no Spenservilas. Pašlaik Keits Lendrijs atrodas Lūkas slimnīcā Tolcdo, jo viņam nodarīti smagi miesas bojājumi galvā. Tas noticis svētdienas naktī kādā lidostas motelī, kur viņam uzbrucis viens vai vairāki nezināmi ļaundari. Lendrijs bija vispārējas meklēšanas subjekts pavalsts ietvaros. Meklēšana notika svētdienas naktī uz pirmdienu, kad Spenservilas policija paziņoja par vietējā policijas priekšnieka sievas misis Annijas Boksterēs nolaupīšanu. Misis Beksteri motelī neatrada, taču Spenservilas policija informējusi pavalsts policiju, ka misis Bekstere ir drošībā un atkal savas ģimenes vidū. Izmeklēšana turpināsies, kā mums ziņoja attiecīgās iestādes, jo cer atrast uzbrucējus, kā arī noteikt, kādā veidā būtu sodāms Lendrijs.

— Nolaupīšana. To tipu atrada turpat netālu no lidlauka, — Čaks sniedza savu notikuma interpretāciju. — Man patīk, ka visu paziņo pa radio un parāda televīzijā, bet es tik iedomājos, ja kāds būtu manu skuķi nolaupījis, tad policisti nelēktu vis tā gaisā. Bet šās vīrs arī ir kruķis, un šī pati kaut kāda sabiedriskā darbiniece vai kāda cita baigi izcilā, un šai divi bērni, un vīrs kruķiem priekšnieks. Nūjā, šie viņus jau atraduši... bet nu uzreiz saka, ka šī tanī motelī nav bijusi, un atrod tikai to puisi, kas šo nolaupījis, un sazolē viņu pusbeigtu, bet neviens nezin, kur tā sieva palikusi, kad motelī ieradās policija. Un visi, kas tur apmetušies, jau sen gabalā, un vienīgais liecinieks tikai tas moteļa saimnieks vai kas, bet policija ne čikn, ne grabu par to, ko šis pateicis. Man tik tā vien liekas, ka šie būs bijuši divi, tas Lendrijs un vēl viens, un sagājuši matos, kurš tad pirmais šai liks klāt, droši vien, ka tā tas iesākās, un tad tas viens uzdod otram pa mizu un ar to sievu latatā. Un visi ir baltie cilvēki. Vai jūs varat iedomāties šitādas draņķības?

— Galīgi neticams stāsts.

— Tā jūs domājat. Un tagad šie saka — tā sieva esot atpakaļ savā ģimenē. Un štata policija saka — tas vīrs, tas kruķu šefs, esot... nu kā viņu piķis, to vārdu...

— Šokā?

— Tas jau jā... bet vēl citādi... aha, seklūzijā. Tas laikam nozīmē — tā kā pabēgt malā vai noslēgties, vai tamlīdzīgi? Vai tā ir?

— Jā.

— Ko jūs par to domājat? Divi būs bijuši, vai ne? Tas visu izskaidro. Kruķi saka, šie nezinot, kas noticis. Baigā mistērija. Bet viņiem taču ir tas puisis no moteļa. Un tas lupatās sadauzītais. Gan jau šie zina, tikai neko nesaka. Tā viņi šad tad dara. Un kaut kas tur tik un tā ir šķērsām. Kā tad tā sieva tika pa glumo projām? Zināt ko — es domāju, ka tas vīrs ir samaksājis izpirkšanas naudu. Dūži jau, saprotams, neteiks, ka viens no viņiem maksā izpirkšanas naudu. Vai tā nav?

— Varētu būt.

— Īlei, man arī patiktu būt par kruķi. Vai jūs kafiju negribat? Tepat tuvumā ir viena bode.

Jā, viņš gribēja kafiju, gribēja paēst, gribēja tikt vaļā no trīs dienas veciem bārdas rugājiem, gribēja iztīrīt zobus, atmazgāt pielipušo smirdoņu, bet tikai noteica: — Nē, es steidzos.

— Skaidrs.

Apmēram pusstundu pēc izbraukšanas Keits ieraudzīja ceļā krustus ar izeju uz 15. maršrutu rietumu virzienā. Viņš sacīja:

— Nogriezīsimies te.

— Šite?

— Jā, man pie viena advokāta jāpievāc daži papīri.

— Okei... kur tas ir?

— Es īsti nezinu. Man tikai ir stāstīts. Ja būs ilgi, es tev piemetīšu, cik vajag.

— Par to nebēdājiet.

Viņi brauca pa 15. maršrutu uz rietumiem, tad Keits izdiriģēja Čaku pa dažādiem krustu šķērsu ceļiem tā, lai tas vēlāk vairs neatcerētos, kur braucis, ja viņam kādreiz to jautās.

Čaks jautāja: — Un to jūs varējāt paturēt galvā?

— Varēju.

— Kas šitā ir par pilsētu?

— Tas nav pilsētā. Tas ir uz laukiem, tas advokāts dzīvo fermā.

— Labs ir.

Viņi uzbrauca uz 22. apgabala ce|a, un, tuvojoties paša mājām, Keitam likās, ka kaut kas ir aplam, kaut kas neiederas. Neiederējās skaidrais apvārsnis — mājas nebija.

Keits stāvēja pie nodegušās mājas paliekām, vietā, kur bija atradusies viņa māja, viņa tēva māja, vectēva māja.

— Jēzu... — Čaks ierunājās. — Vai jūs domājat, ka visi tika ārā dzīvi?

Keits neatbildēja. Viņš paraudzījās uz pārējām ēkām, kas joprojām stāvēja, kur stāvējušas, tad uz bezgalīgajiem kukurūzas laukiem un dziļajām, zilajām debesīm, uz meža svītru tālumā.

Čaks jautāja: — Ko jūs tagad gribēsiet darīt?

Viņš gribēja vienīgi sēdēt zemē un skatīties uz māju, līdz saule norietēs. Bet jādara bija kas cits.

Bija pagājis mazliet ilgāk par stundu, kopš viņš izgājis no slimnīcas. Personāls to varbūt uzreiz neatklāja un, kad atklāja, sāka viņu meklēt vispirms pašā slimnīcā, tas radīja nelielu apjukumu, līdz beidzot nācās paziņot policijai, lai pārmeklē Toledo apkārtni. Keits kalkulēja, ka paies diezgan ilgi, kamēr tiks informēta pavalsts policija, un vēl garāks laika sprīdis, kamēr kādam ienāks prātā informēt Spenservilas policiju, kas savukārt arī nav slavena ar savu ātro reakciju. Tomēr šī būs pirmā vieta, kur sāks viņu meklēt. Viņš ielēca atpakaļ furgonā.

Čaks apsēdās pie stūres. — Uz kurieni?

— Uz Spenservilu.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Viņi iebrauca Spenservilā, un Čaks sāka prātot: — Hei, re, kur policijas iecirknis. Var nu gan iznākt sagadīšanās, ko? Es domāju — jūs atlidojat to gaisa gabalu no Ņujorkas un nonākat akurāt te, kur notika tā nolaupīšana. Tīri smuka maza pilsētiņa. Kur tad ir birojs tam jūsu advokātam?

— Viņa otrā mājā. Nogriezies šite.

Keits aizdiriģēja Čaku uz pilsētas ziemeļgalu, un jau pēc pāris minūtēm viņi sasniedza Viljamstrītu. Keits neloloja cerības, ka Annija un Klifs Beksters sēž mājās un gludina savas attiecības. Viņi, kā teikts, bija nošķīrušies, un Viljamstrīta nenozīmēja nošķirtību. Furgons pabrauca garām mājai, baltais linkolns atradās piebraucamajā ceļā, bet nekādas citas zīmes neliecināja, ka mājā kāds mitinātos, nemanīja arī, ka māja tiktu stingri uzraudzīta. Viņš palūdza Čakam: — Piebrauc, lūk, tur.

Čaks piestāja ielas malā.

Iespējams, ka ap šo laiku Spenservilas policija zināja, ka Keits Lendrijs aizbēdzis no slimnīcas, bet, ja zināja, tad pirmā doma droši vien būs, ka Lendrijs laidīsies iespējami tālāk no šīs pavalsts. Taču varēja rasties arī otra doma — ka Lendrijs griezīsies atpakaļ uz Spenservilu, kaut gan tas nebija īsti ticams. Taču pavisam modrību zaudējuši tie nebūs un varbūt pieskatīs fermu. Toties Keits zināja skaidri, ka ir divas vietas, kur policija viņu nekādā ziņā negaida ierodamies: policijas pārvalde un Beksteru nams.

Keits izkāpa un sacīja: — Uzturēšos tur apmēram desmit minūtes. Paņēmis portfeli, viņš devās uz Beksteru namu. Rīts bija vēss, un uz apkārtējiem lieveņiem nebija neviena cilvēka, arī uz ielas neviena nebija. Viņš gāja pa iebraucamo ceļu uz mājas aizmuguri. Ja nu kāds skatījās pa logu, tad uzticību modinošais zilais uzvalks un solīdais portfelis liecināja par cienīgumu un nopietnu mērķtiecību.

Pagalma viņgalā bija nožogojums un būdas suņiem, bet Keits nevienu suni ne redzēja, ne dzirdēja.

Keits uzkāpa uz virtuves lieveņa, atvēra priekšdurvis un nospieda virtuves durvju kliņķi, bet durvis bija aizslēgtas. Keits pameta skatienu kaimiņmāju pagalmos un tuvāko māju logos, bet caur biezajiem, augstajiem dzīvžogiem neviens nebija manāms. Ar kāju pieturot priekšdurvis vaļā, viņam izdevās ar portfeļa stūri pavērt spraugā stikloto durvju ietvaru un atslēgt durvis. Veikli viņš ieslīdēja iekšā, durvis aiz sevis tūliņ aizvērdams.

Keits pārlaida skatienu virtuvei un ievēroja, cik tā spodra un kārtīga. Viņš atvēra ledusskapi un redzēja, ka tur gandrīz nekā nav. Parasti droši vien tā nemēdza būt. Skaidri redzams, ka Beksteri aizbraukuši un, jādomā, tik drīz neatgriezīsies.

Viņš atvēra durvis uz pagrabstāvu, nokāpa lejā, atrada Bekstera "alu" un iededza gaismu. No sienām viņam pretī lūkojās vairāku desmitu meža dzīvnieku galvas. Viņš ievēroja arī garo ieroču statni, kur varēja novietot divpadsmit bises vai šautenes. Statnis bija tukšs.

Viņš uzkāpa atpakaļ augšā, ieskatījās ēdamistabā un dzīvojamā istabā un atkal ievēroja, cik liela tīrība un kārtība valda visapkārt. Viņš pavēra virsdrēbju skapi priekšnamā un redzēja, ka tur karājas tikai viens civils vīriešu putekļu mētelis, viens policijas formas mētelis un pāris vieglu dāmu mēteļu. Nebija neviena aukstā laikā valkājama apģērba.

Keits uzkāpa augšstāvā, apskatīja vienu zēna, vienu meitenes istabu, tad iegāja tādā kā darba kabinetā. Šo to apskatījis, nekā cita, izņemot pāris Rolodex kartes, neatradis, atkal izgāja ārā. Lielajā guļamistabā viņš atvēra abus drēbju skapjus. Atkal tikai ikdienas apģērbi uz drēbju kokiem, nekādu āra vai silto drēbju. Likās, ka arī apavu plaukti patukšoti. Klifa Bekstera skapī karājās četri glīti, tīri formas tērpi — divi vasarai, divi ziemai, turpat glabājās arī pārējie tiem piederīgie priekšmeti — kurpes, cepures, vidusjostas. Kumodes atvilktnes atrautas vaļā un tā arī atstātas, gandrīz visa apakšveļa aizvākta. Paskatoties, kas paņemts, Keits itin viegli saprata, kurp viņi devušies, ja Beksters nolēmis palikt projām ilgi, varbūt uz visiem laikiem. Taču nesalīdzināmi svarīgāks bija cits norādījums — tas, ka paņemtas Annijas mantas, nozīmēja, ka viņa ir dzīva un ka Beksters nolēmis viņu atstāt dzīvu.

Keits iegāja galvenajā vannasistabā un redzēja, ka pirmās palīdzības skapītis stāv vaļā. Uz izlietnes malas nomests asiņains dvielis, izlietnē bija asiņu pēdas, bet uz plauktiņa marles saites ritulis un joda pudele. Bekstera zeltainbrūnais formas tērps gulēja uz grīdas, bikšu staras vienās sakaltušās asinīs.

Collas tiesu, ne vairāk, pa kreisi vai pa labi un varbūt puscollu dziļāk, Keits domāja, un viņš būtu pāršķēlis femura artēriju. Taču vēl daudz labāk būtu bijis, ja viņi būtu sasnieguši Toledo lidostu vienu stundu agrāk, tad tagad būtu Vašingtonā. Un, ja viņš ceturtdien nebūtu Edciram aizlidojis līdzi uz Vašingtonu, viņi abi ar Anniju tagad būtu Romā. Un tā tālāk un tā joprojām. Nebija gan nekādas jēgas kavēties domās pie visiem aplamajiem laika iedalījumiem; nozīme bija vienīgi tam, ka Annija dzīva un ka liktenis devis viņiem vēl vienu iespēju būt un palikt kopā.

Viņš pacēla no grīdas Bekstera asiņainās bikses un izgāja atpakaļ guļamistabā. Tāpat kā pārējās telpas, arī šī bija iekārtota zemnieku gaumē — ozolkoka mēbeles, tamborētas grīdsegas, puķoti kokvilnas aizkari, kaltēti ziedi. Viņš pabrīnījās, ka Annija, par spīti nelaimīgajai laulībai, bet varbūt tieši tās dēļ, bija veltījusi tik daudz laika un uzmanības mājai, gādājusi, lai visur kaut vai ar sīkumiem būtu radīts siltums un mājīgums. Keitam likās, ka to viņa darījusi arī aiz lepnuma vai aiz nepieciešamības izveidot normālus dzīves apstākļus pati sev un bērniem, draugiem un ģimenei, vai varbūt aiz ilgām pēc tādas laulības un ģimenes dzīves, kādu bija izsapņojusi — mierā un saticībā. Keitā viss redzētais modināja dziļas skumjas un nemieru.

Viņam nebija nekādas īstas vajadzības atrasties šeit, to viņš it labi apzinājās, turklāt risks krietni pārspēja šeit varbūt rodamo informāciju. Bet viņš zināja arī, ka bija vajadzējis atnākt šurp, lai gūtu iespēju ielūkoties Klifa un Annijas Beksteru dzīvē, to divu cilvēku dzīvē, kas viņa paša dzīvi bija tik neizsakāmi dziļi pārgrozījuši un ietekmējuši.

Klifs Beksters, kas skolas laikā nekad netika aicināts paciemoties Lendriju mājā, nesen bija tur ielauzies ar rupju varu, un Keitam kaut kā likās, ka garīgais apgānījums bija daudz baismīgāks nekā tas, ka Beksters nodedzinājis viņa māju, baismīgāks pat par to, kas notika motelī. Keitam ne prātā nenāca nodedzināt Bekstera māju, jo tā bija pilnum pilna ar mantām, kas piederēja Annijai un bērniem. Tomēr viņš juta, ka jāatstāj kāda zīme par viņa klātbūtni šinī mājā, kaut kāds pierādījums viņa nicinājumam, lai gan, viņš nodomāja, tas būs velti, jo Klifs Beksters to nekad neieraudzīs. Keits bija nolēmis, ka Beksters nekad vairs neredzēs savu māju. Kaut ko viņš tomēr gribēja izdarīt — sevis paša dēļ, apliecināšanas dēļ.

Keits aplūkoja savu veikumu dzīvojamā istabā. Dziļajā atzveltņu krēslā sēdēja Bekstera asiņainais formas tērps, piestūķēts ar dvieļiem un gultasveļu, un uz polsterētā "kakla", kas pacēlās virs krekla apkakles, bija uzmaukta izbāzta vilka galva.

Keits pats sev iegalvoja, ka nav vājprātīgs, ka smagie sitieni pa galvu nav iznīcinājuši viņa prāta spējas. Bet nebija viņš arī vairs tas cilvēks, kāds bija bijis, pirms Beksters ar visām durvīm iegāzās moteļa istabā. Stingi Keits noraudzījās uz vilka galvu virs formas tērpa. Baltie ilkņi un stikla acis viņu uz mirkli it kā nohipnotizēja. Un viņš zināja, ka, nogalinot to radījumu, viņam būs pašam jākļūst par šo radījumu. Skaidrs, ka visi viņa labie eņģeļi bija padzīti, un viņš juta neganto vilku mostamies savā sirdī.

— Vai nokārtojāt, ko gribējāt? — Čaks jautaja.

— Jā.

— Un tagad taisni uz Ļimu.

— Pirms tam vēl pāris vietās jāpiestāj.

Keits Čaku izdiriģēja līdz kādai stāvvietai jaunajā tirdzniecības rajonā. Izvilcis no kabatas sešdesmit dolārus, viņš tos pasniedza Čakam. — Pagaidām paņem šito.

— Būs labi, Džon. Jūs tak mani nepiekrāpsiet.

Keits nolika naudu uz pults. — Nekad neko nevar zināt. Aizej un nopērc sev ko ēdamu. Vai tev nav sīkāka nauda?

— Cik uziet, — Čaks viņam sadeva veselu riekšavu sīknaudas. Keits izkāpa un aizgāja uz telefona automāta kabīni, bet Čaks devās uz pārtikas preču veikalu. Izvilcis no kabatas vienu Rolodcx karti, Keits uzgrieza numuru. Fiziski viņš daudz labāk nejutās, toties bija kļuvis krietni žirgtāks garīgi, un skaidrs, ka Annija dzīva, tikai viņš sev stingri aizliedza patlaban domāt par to, kas viņai jāizcieš.

— Hallo.

— Terij, tas esmu es.

— Ak Dievs! Keit, Keit, kur tu esi?

— Esmu ceļā. Kur ir Annija?

— Es nezinu. Viņi atgriezās Spenservilā, Annija man piezvanīja un sacīja, ka viņi abi braukšot projām un palikšot kopā, lai visu izrunātu. Viņa sacīja, ka braukšot uz Floridu.

Keits zināja, ka bagāža viņiem nav piemērota Floridai. — Kāda viņa tev likās, kad runāja?

— Tie tak bija salti meli. Tas nolādētais taču droši vien turēja viņai pistoli pie pakauša. Riebīgais nešķīstenis. Es piezvanīju šeit uz Četemas policiju, bet viņi man sacīja, ka bez pierādījumiem neko nevarot uzsākt. Lai es zvanot uz Spenservilu...

— Zinu. Klausies, Terij. Es došos viņu sameklēt un atvedīšu atpakaļ. Tikai pasaki man, uz kurieni viņi, tavuprāt, patiešām aizbrauca.

— Uz Pelēko ezeru.

— Arī es tā domāju. Vai viņa tev pa telefonu deva kādu norādījumu?

īss klusuma brīdis, tad Torija sacīja: — Varbūt jā... Viņa sacīja, ka it kā pa ceļam braukšot caur Atlantu, un vēlāk atcerējos, ka par Atlantu sauc arī Montmorensijas apgabala valdes sēdekli Mičiganā, un tas ir pa ceļam uz Pelēko ezeru. Man diezgan noteikti šķiet, ka tieši uz turieni viņi ir aizbraukuši. Es gan vairākas reizes uz turieni piezvanīju, bet tālāk par automātisko atbildētāju neesmu tikusi. Un tā es droši nezinu...

— Labi. Man šķiet, ka tas ir trāpīts.

— Lerijs grib aizbraukt turp...

— Nē. Beksters ir apbruņots un bīstams. Es rūpēšos par to ar turienes policijas palīdzību.

— Policija tev neko nepalīdzēs, Keit. Annija ir viņa sieva. To viņi man atgādina vienā gabalā.

— Es par to parūpēšos.

— Kas īsti ir noticis? Es domāju, ka jūs jau grasījāties sēsties lidmašīnā.

— Tas ir garš stāsts. īsi sakot — mūs aizturēja policija.

— Nolādēts!

— Tieši tā. Bet, kad šie viņu savāca, viņa bija sveika un vesela.

— Neticu gan, ka viņa vēl tagad ir tik sveika un vesela. Mūsu tēvs sacēlis kājās pavalsts policiju un ir nolīdzis advokātu, bet... Es nespēju noticēt, ka tas nešķīstenis ir viņu nolaupījis.

— Kad viņa tev piezvanīja?

— Pirmdienas vakarā, apmēram sešos. Viņa man sacīja, ka esot pārdomājusi un nekur neiešot kopā ar tevi, viņa un Klifs esot mājās, visu dienu pavadījuši kopā, kravājušies ceļam un gatavojoties aizbraukt uz Floridu. Viņa teica arī, ka esot piezvanījusi bērniem uz skolu un pastāstījusi, ka viss jauki un kārtībā, un viņa kopā ar tēvu aizbraukšot atvaļinājumā. Bet es piezvanīju bērniem pēc tam, kad biju runājusi ar Anniju, un abi bērni man sacīja, ka ne vārdu neesot pārmijuši ar māti, ka agri no rīta viņiem piezvanījis tēvs. Es tūliņ zvanīju atpakaļ Annijai, bet tas sasodītais telefons savienojās ar policijas pārvaldi, es šiem noprasīju, kas, ellē, tur darās, šie man atbildēja, ka visi zvani no Beksteru mājas automātiski pārslēdzoties uz pārvaldi. Tad nu tēvs aizgāja pie viņiem. Tur viņam pateica, ka Klifs un Annija aizbraukuši uz Floridu. Tas viss ir nekaunīgi melots.

— Okei, lūdzu, dari man to patikšanu un beidz šūpot laivu. Un visi pārējie lai dara tāpat. Ja viņš ir tur, es negribu viņu nobiedēt. Norunāts?

— Norunāts.

— Kā tā māja tur izskatās, Tcrij?

— Ak, nu tā... Es tikai pāris reižu esmu tur bijusi. Tā ir A veida karkasmāja, tumša koka celtne, labu gabalu nost no ezera.

— Kurā pusē ezeram?

— Ļauj padomāt... ziemeļu pusē. Jā, pareizi — uz ziemeļiem no ezera. Piebraukt pie tās var pa šauru vienas joslas zemesceļu, braucot cauri mežam.

— Labi. Pasveicini Leriju. Šovakar es jums abiem piezvanīšu no Mičiganas.

— Vai tu apsoli?

— Tu zini, ka es to darīšu, Terij. Un zini arī, cik man žēl...

— Nē, nu tikai nesāc atvainoties. Tu darīji visu tik labi, cik vien varēji. Tas nelietis ir gatavais velns, es zvēru, ka ir!

— Es atvedīšu un tev uzdāvināšu viņa asti un ragus, jā?

Viņa mēģināja pasmieties. — Ak Dievs... es pati ar savām

rokām viņu nobeigtu, ja vien tiktu klāt... Keit?

— Jā?

— Ja viņa nevarēs būt kopā ar tevi, viņa drīzāk būs ar mieru nomirt, nekā vēl palikt pie šā. Man bail par viņu.

— Es viņai solīju, ka mēs atkal būsim kopā. Viņa to zina.

— Es lūgšu Dievu, lai tavi vārdi piepildās.

— Šovakar es tev piezvanīšu. — Keits pakāra klausuli, izņēma no kabatas vēl vienu Rolodex karti un uzgrieza nākamo numuru. Atsaucās automātiskais atbildētājs, Klifa Bekstera balss sacīja: — Jūs esat piezvanījis uz Lielā Virsaiša Klifa rezidenci. Šeit neviena nav. Ja jūs zināt, kur zivis labi kožas vai kur brieži slēpjas, atstājiet informāciju.

Automātiskais atbildētājs nopīkstējās, Keits juta kārdinājumu kaut ko ierunāt, tomēr noturējās.

Keits izvilka no kabatas nākamo Rolodex karti, kur bija atzīmēti visu desmit Spenservilas policijas patruļmašīnu telefona numuri. Keits uzgrieza numuru un gaidīja atsaucamies patrulētāju.

— Vai kārtībnieks Šenlijs?

— Jā. Kas runā?

Keits saprata, ka Šenlijs runā pa mobilo telefonu. Viņš atbildēja: — Runā Keits Lendrijs.

Iestājās īss klusums. Pēc tam Šcnlijs jautāja: — Kā jūs uzzinājāt šo numuru?

— Nav svarīgi. Vai esat viens?

— Jā. Patrulēju. Pareizāk sakot, meklēju jūs.

— Labi. Te es esmu.

— Kur?

— Labāk norunāsim, ka jautājumus uzdošu es. Vai jums pilsētas padomē ir kāds draugs?

Atkal īsa pauzīte, tad Šcnlija balss: — Varbūt ir.

— Tas cilvēks ir arī mans draugs.

— Zinu.

— Man nepieciešama palīdzība.

— Es tiešām ticu, ka jums tā nepieciešama. Brīnos, ka vispār esat dzīvs.

— Vai esat ar mieru palīdzēt?

— Nelieciet klausuli nost. Es piebraukšu malā. — Pēc minūtes Šcnlijs sacīja: — Tā. Klausieties, Lendrij. Man ir orderis jūsu apcietināšanai.

— Par ko?

— Par šo un to un vēl ko. Protams, gatavās blēņas. To parakstījis mūsu tiesnesis Tornsbijs, kas parakstīs itin visu, ko Beksters tam pabāzīs zem deguna. Bet pavalsts policijas ordera par cilvēka nolaupīšanu nav. No otras puses, pavalsts policija jūs meklē, lai nopratinātu kā liecinieku.

— Par ko tad man būtu jāliecina?

— Gan jau jūs to zināt. Par to, kas notika motelī.

— Vai jūs arī tur bijāt?

— Nē, tādos braucienos Beksters mani līdzi neņemtu. Es arī nebrauktu. Bet es tonakt dežurēju šeit. — Pēc mirkļa viņš piebilda. — Un tas, ko redzēju, man nepatika.

— Ko jūs redzējāt?

— Nūjā... Sasodīts, es esmu policists, Lendrij, un jūs esat bēglis, ko meklē...

— Vai jūs varat mierīgi gulēt, jums labi nāk miegs?

— Nē.

— Šenlij, jūs tak saprotat, ka Beksters pārkāpis likumu, un, kad skandāls atklāsies, visi noies dibenā murdēdami kopā ar viņu, viņš ne ar vienu nerēķināsies, ne ar jums, ne ar citiem puišiem.

— Mani nav nepieciešams par to īpaši pārliecināt.

— Kā puiši jūtas?

— Nobijušies. Tomēr priecīgi, ka šā patlaban nav te.

— Vai viņš jums zvana?

— Iespējams. Ja zvana, tad jau tikai Bleikam.

Dažas sekundes neviens no abiem neteica ne vārda. Tad Šenlijs ierunājās: — Lai tad iet arī. Tātad naktī uz pirmdienu ap pulksten diviem es sēžu dežūristabā, un atbrauc Beksters — no Toledo, kopā ar trim puišiem, vārdus nenosaukšu, un līdzi tiem ir... viņa. Beksters viņu ieved iecirknī, un viņai ir dzelžos saslēgtas rokas — lai Dievs žēlīgs! — un šis viņu iesloga kamerā. Pašam viņam kreisā bikšu stara vienās asinīs — no augšas līdz apakšai, viņš klibo, un skaidri redzams, ka viņam pamatīgi sāp, un labā acs pieplūdusi ar asinīm, it kā viņam kāds būtu pa to neganti iebelzis vai to sabakstījis. Lamājas un lādās kā pēdīgais... Taču drīz vien viņš kopā ar vienu no puišiem aiziet, abi pārējie paliek iecirknī. Viens no palikušajiem man stāsta, ka jūs esot grūdis nazi šefam pautos. Pēc kādas stundas Beksters ierodas no jauna — atbrauc savā bronko. Nu jau pārģērbies civilās drānās. Tad aizveda viņu un paņēma līdzi — tāpat ar saslēgtām rokām iesēdināja mašīnā. Mašīna bija piekrauta ar drēbēm un visādām mantām. Aizmugurē bija visi trīs Bekstera suņi.

Keits palocīja galvu. — Uz kurieni viņš aizbrauca?

— Nezinu. Dzirdēju kaut ko par Floridu. Bet redzēju viņu aizbraucam pa Kastaņu ielu uz dienvidu pusi. Atceros, ka es vēl nobrīnījos, kāpēc viņš neizgriež uz austrumiem, lai tiktu uz Lielās šosejas.

— Tāpēc, ka viņam vēl vajadzēja pieturēt pie manas mājas.

— Jā... Zinu. Man žēl.

— Vai kāds bijis pie Porteriem mani meklēt?

— Jā, Vārds aizbrauca uz turieni. Porteru nav mājās, bet Vārds ik pa brīdim tur piebrauc.

— Cik cilvēku tanī mašīnā ir?

— Viens pats. Mums jāapbraukā visai plaša teritorija. Viņi domā, ka jūs atgriezīsieties pa to ceļu. Izsaukti visi vēlētie šerifu goda palīgi. Izsaukta pat jātnieku policija. Tā nav ālējusies kādus piecus gadus, kopš reiz bija pazudis viens bērns. Savi divdesmit vēlētie kursē personīgajās mašīnās. Hei, ja jūs neesat Spenservilas apgabalā, tad šurp labāk nerādieties.

— Paldies. Nerādīšos. — Tad Keits jautāja: — Kā viņa? Vai viss likās normāli?

Šcnlijs nesteidzās tūliņ atbildēt, bet pēc maza brītiņa sacīja: — Cik nu labi un normāli var gaidīt. Sejā viņai bija zilums. Ziniet... kad viņa bija kamerā, es gribēju ar viņu parunāt, bet tie otri divi slaistījās tepat apkārt. Es jutos riebīgāk, nekā jebkad mūžā biju juties. Viņa tikai sēdēja un raudāja — neba kliedza, nē, pavisam klusiņām — tā nu reiz ir viena augstas klases sieviete... Un kad viņa paskatījās uz mums — uz mani un tiem abiem puišiem, tad pavisam bez naida, gandrīz tā... it kā viņai būtu mūsu žēl, vai kaut kā uz to pusi...

— Labi... Paldies. Es neaizmirsīšu šo pakalpojumu, ja lieta kādreiz nonāks līdz tiesai.

— Paldies, Lendrij. Kāda drausmīga putra ievārījusies. Es nesaprotu tos trīs puišus, kurus domājos pazīstam. Kā viņi varēja darīt to, ko darīja?

— Ja mēs tādas lietas zinātu, mēs vienā rāvienā būtu atrisinājuši gandrīz visas šīspasaules problēmas, — noteica Keits un vēl piebilda: — Iemetīšu kādu labu vārdu pārjums mācītājam Vilksam.

Šenlijs iesmējās, tad atcerējās vēl kaut ko: — Paklau — jūsu zināšanai pateikšu arī to, ka Beksters bija ierīkojis jūsu mašīnā pīkstošo raidītāju.

Nolādēts! — Kādā krāsā ir viņa bronko? — viņš jautāja Šenlijam.

— Melns. — Viņš nosauca arī mašīnas numuru. — Hei, Lendrij liecieties mierā. Nerādieties šajā pusē. Jūs te tiekat meklēts. Bet Beksters ir tālu projām.

— Lai jau ir. Varbūt man arī ir prātā aizlaist līdz Floridai.

— Nākamreiz viņš jūs nogalinās. Tie divi, kas bija ar viņu, teica, ka esot atrāvuši šo nost brīdī, kad šis grasījies jūs piebeigt.

— Vēlreiz — paldies. — Keits pakāra klausuli un izgāja atpakaļ ārā, kur Čaks dzēra limonādi un ēda smalkmaizīti.

Čaks sacīja: — Maizīšu vēl ir laba tiesa.

— Paldies. Brauc un pagriez pa kreisi.

— Lai notiek. — Čaks izgrieza mašīnu, kā likts, bet noteica: — Šitais cels gan nevedīs uz Ļimu.

— Pareizi. Nākamajā gaismā vēlreiz pa kreisi.

— Labi. Ls negribu urķētics citu darīšanās, bet jūs kaut kas nomāc, Džon.

— Nē, man nav nekādas vainas, Čak. Tieši otrādi. Pēc pēdējās telefona sarunas es atkal sāku ticēt cilvēku dzimumam.

— Ak tā? Žēl, ka es nevarēju tajā piedalīties.

— Nepabrauc garām pagriezienam. Pa kreisi.

Viņi sāka braukt uz dienvidiem pa ceļu, kas veda tālāk uz laukiem.

Keits atsauca atmiņā to, ko bija sacījis Šenlijs, un arī to, ko bija sacījusi Tcrija. Acīmredzot Annija nebija māsai zvanījusi no Spenservilas, bet gan no Pelēkā ezera, ja Šenlija hronoloģija bija precīza, un jādomā, ka bija. Ja Beksters izbrauca no Spenservilas ap pulksten trijiem no rīta, tad galā pie Pelēkā ezera varēja nonākt ap deviņiem vai desmitiem, ieskaitot uzkavēšanos pie Lendriju mājas. Bērniem Beksters bija piezvanījis tūliņ rīta pusē, bet Anniju piespiedis zvanīt krietni vēlāk, kad bija apsvēris, ka visas ziņas par Beksteriem izskanējušas un vismaz vienam ģimenes loceklim jāpaziņo par viņu šķietamajām gaitām. Arī Floridas leģendu vajadzēja palaist iespējami skaļi. Un Keits lieku reizi nonāca pie atziņas, ka Beksters ir ne vien nelietīgs, bet arī slīpēts. Un tā bija sevišķi nejēdzīga kombinācija.

Keitam nebija ne mazākās nojausmas, kas varētu norisināties pie Pelēkā ezera, bet skaidri viņš zināja, ka tā nav nekāda miera līgšana. Viņš pūlējās rast mierinājumu Annijas apgalvojumā, ka viņa protot apieties ar Klifu Beksteru. Bet lai nu kāds saka ko sacīdams, Keits nešaubījās, ka pēc tā, ko Beksters savām acīm bija redzējis — sievu ar mīļāko kailus blakus gultā — viņš būs eksplodējis. Ja viņš būtu saglabājis kaut drusku veselā saprāta, tad nebūtu nolaupījis pats savu sievu un atstājis aiz sevis tik briesmīgu jucekli, bet būtu palicis uz vietas un rūpējies, kā saglabāt savu dienesta stāvokli, varu un reputāciju. Taču laikam jau pats juta, ka ar to visu ir cauri, un līdz ar to viņam bija zudis pat līdzšinējais paškontroles un sabiedriskās savaldības mazumiņš.

Viņš Anniju nenogalinās. Nē, bet panaks, lai viņa vēlētos būt mirusi.

Keits novirzīja Čaku kādās krustcelēs un pēc tam norādīja vēl dažus citus virzienus. Čaks jautāja: — Kā tas nāk, ka jūs šito apkārtni tik labi pārzināt?

— Esmu te dzimis.

— No tiesas? Hei, tad tu esi no Ohaio! Sit saujā, Džon, dod pieci!

Keitu pārņēma tik nepārvarama biedriskuma sajūta, ka viņš pa Ohaio modei pacēla roku, un viņi sasitās plaukstās.

Dažas minūtes vēlāk viņi tuvojās Porteru mājai. Keits labi varēja pārredzēt diezgan plašu apkārtni, un viņš neredzēja nevienu policijas mašīnu, vispār nevienu braucamo, pat pašu Porteru mašīna nestāvēja piebraucamajā ceļā. — Brauc tur iekšā, Čak.

Čaks iegrieza piebraucamajā ceļa, un Keits sacīja: — Esam galā, draudziņ.

— Te nu gan nav Ļima.

— Laikam nav vis. Še tev tic sešdesmit dolāri un vēl divdesmit klāt. Saredzēsimies, kad nākamreiz būšu Toledo.

— Hei, paldies.

Keits atvēra durtiņas un izkāpa. Atvadām viņš noteica: — Patīk man tā tava mašīna.

— Tsta skaistule, vai ne?

Keits steigšus aizslīdēja līdz mājas aizmugurei. Plašajos dārzeņu dēstījumos neredzēja neviena cilvēka, bet virtuves durvis nebija aizslēgtas, un viņš iegāja mājā. Viņš izūjinājās, tomēr neviens neatsaucās. Nolicis portfeli, viņš aizslēdza ārdurvis, apgāja apkārt līdz galvenajai ieejai un aizšāva durvīm priekšā bultu.

Pēc tam atgriezās virtuvē, atvēra ledusskapi, izņēma no tā pudeli apelsīnu sulas un kliju maizīti. To viņš noēda, piedzerdams sulu no pudeles. Kad maize bija apēsta un sula izdzerta, viņš juta, ka kuņģis negrib iebaudīto paturēt, bet viņam izdevās nelabumu apspiest. Viņš nemaz nejutās labi, kājās un pie rīcības viņu turēja vienīgi adrenalīns un naids.

Keitam nebija ne jausmas, kur varētu atrasties Porteri vai kad varētu atgriezties, bet pašreiz viņš patiesi jutās priecīgs, ka viņu nav mājās.

Agrāk vai vēlāk tuvumā noteikti kāds parādīsies — policija vai šerifs, vai jātnieku policija, vai vēlētie šerifu palīgi, tāpēc viņam jāpošas projām. Līdz Mičiganas ziemeļu galam bija gandrīz trīssimt jūdžu un viņam vēl jātiek pie šaujamā, mašīnas, pie drēbēm un visiem pārējiem sīkumiem, kas nepieciešami nogalināšanas spēlē.

Viņš iegāja priekštelpā un grasījās kāpt augšā uz otro stāvu, kad izdzirda klauvējienu pie galvenajām ārdurvīm.

Aši iegājis dzīvojamā istabā, viņš palūrēja slepus pa logu. Mājas priekšā bija piebraukta un apstājusies policijas patruļmašīna.

Mašīnā neviena nebija, tātad jautājums: cik policistu ārpusē pie mājas? Šcnlijs bija sacījis, ka katrā mašīnā esot tikai pa vienam. Pie durvīm atskanēja otrs, stingrāks klauvējiens.

Keitam, protams, nebija nekādas vajadzības vērt vaļā durvis, bet tur ārā stāvēja viens no tiem zeļļiem, kas bija kopā ar Beksteru motelī. Ar tādu Keits labprāt gribēja apsveicināties un varbūt aizņemties no tā tiklab mašīnu, kā arī šaujamo, kas mašīnā atrodas.

Viņš sāniski paglūnēja pa logu un ieraudzīja ārā stāvam Kcvinu Vārdu, kas bija aizbāzis īkšķus aiz vidusjostas un neizskatījās pārāk sasprindzis un modrs.

Keits piegāja pie durvīm, atvēra tās un teica: — Ili!

Pirms Vārds paguva jelkā reaģēt, Keits to apveltīja ar tādu aperkotu cirksnī, ka Šis saliecās un nokrita kā nopļauts. Keits to ievilka mājā, ar kāju aizspēra durvis ciet, tad ar plaukstu sāniski iebelza Vārdam pa skaustu. Vārds pusnemaņā gulēja uz grīdas.

Keits noraisīja tam no jostas rokudzclžus, vienā ieslēdza Vārda labās rokas locītavu, bet otru pieslēdza pie radiatora karstā ūdens pievada. Tad atsprādzēja un noņēma Vārda vidusjostu.

Vārds pamazām atguvās, un Keits apvaicājās: — Vai tu mani dzenā rokā?

Vārds gulēja uz sāniem, un pagāja vairākas sekundes, iekams viņš atjēdza, ka ir piestiprināts pie radiatora. Viņš pašķielēja uz Keitu un nošņāca: — Ak tu...

Keits izvilka no maksts Vārda revolveri, pavērsa to pret Vārdu un uzvilka gaili. — Kur tavs maizestēvs?

— Ej ellē!

Keits izšāva vienu patronu grīdā blakus Vārda ģīmim.

Vārds nelabi iekliedzās: — Floridā! Viņš ir Floridā.

— Kur Floridā?

— Es nezinu...

Keits ielaida vēl vienu patronu grīdā Vārdam pie pašas galvas. Vārds salēcās un tad iebļāvās: — Izbeidz! Viņš aizbrauca... man liekas, viņš aizbrauca uz Dcitonu. Jā, uz Dcitonu.

— Uz kurieni Deitonā?

— Es... viņš taču man neteica.

— Labi. Vai viņa aizbrauca tam līdzi?

— Jā.

— Vai tev tur motelī bija lielas lustes?

— Nē.

— Man likās, ka tev traki patika.

— Es biju tā pārbijies, ka vai bikses pilnas.

— Tomēr ne tik stipri pārbijies kā patlaban.

— Nē. Hei, Lendrij, es taču tikai pildu pavēles.

— Katru reizi, kad es šito dzirdu, man gribas nosist to, kas tā saka.

— Nu tu varētu izbeigt. Tu dabūji mani gar zemi. Es tev pateicu visu, ko zinu. Vai dzirdi — manis pēc tu varētu tūliņ braukt uz Dcitonu un to maitasgabalu nosist beigtu. Es viņu ienīstu.

— Nu viņš jau arī nejūt pret tevi nekādu īstu mīlestību. Tu taču redzēji viņa sievu pliku. Labāk jau ceri, ka es viņu piebeigšu, jo citādi tev tik un tā varētu rasties karjeras problēmas.

Keits iebāza revolveri makstī un devās augšup, pirms Vārds vispār sāka īsti apjēgt, kas notiek. Ja mazliet laimēsies un Vārds tiešām zina, ka Beksters ir pie Pelēkā ezera, tas, tikko būs ticis vajā, piezvanīs Beksteram un pateiks, ka bijis labiņš un nosūtījis Lendriju uz Floridu. Galu galā tas nebija diezin cik svarīgi, ko tāds pasaka, ko ne, tomēr nav taču iespējams atturēties, ja lielajā blēdību spēlē gadās interesants gājiens.

Porteru guļamistabu Keits atrada viegli, un tā bija sadzīvota milzīgā nekārtībā — visapkārt samētāti drēbju gabali, gulta ncsaklāta, neviena lietiņa savā īstajā vietā. Viņš nometās rāpus un paskatījās zem gultas, cerēdams, ka varbūt Geila šauteni būs nobāzusi tur, bet nevarēja apvalku sagrābstīt.

Tad viņš pārlaida skatienu istabai. Galu galā varbūt šautene ir kaut kur uz grīdas, bet tanī juceklī vienkārši nebija saskatāma. Apgāja gultas galam apkārt un paskatījās otrā pusē pagultē, bet visā apkārtējā drazā nebija itin nekā, kas atgādinātu brezenta apvalku ar šauteni tajā.

Ierunājās kāda balss: — Vai tu varbūt meklē šito?

Keits izslējās taisns un ieraudzīja pazīstamo ieroci ar lejup pavērstu stobru. Keits atstiepa plecus un sacīja:

— Hallo, Čārlij.

Čārlijs Edeirs nometa šauteni uz gultas un noteica:

— Tu izskaties tāds, ka riebjas acis uzmest.

— Pateicos. Tu arī.

— Vai es pareizi dzirdēju, ka tu uzbruki un nodarīji miesas bojājumus likuma sargam — tur apakšstāvā?

— Nē, es viņu tādu tur jau atradu.

— Tas bija gudrs gājiens — izspiest no viņa to leģendu par Floridu, kaut gan tā nepavisam nav īstā vieta, kurp viņi devušies. Tu vienmēr esi bijis labs āra darbā, un es no laika gala esmu uzskatījis, ka pie rakstāmgalda tavs talants tiek nelietīgi un velti valkāts.

— To pašu es arī allaž esmu teicis, — Keitam nebija ne mazākās jausmas, kā Čārlijs Edeirs zina, ka Beksters un Annija nav aizbraukuši uz Floridu. Galu galā viņam nebija arī ne mazākās jausmas, kā Čārlijs iegadījies Porteru mājā.

Edeirs paraudzījās apkārt istabā. — Ja tev ir tādi draugi, tad cūku audzēšanai pašam sava kūts nav jātur.

— Viņi ir krietni cilvēki.

— Kreisā spārna radikāļi viņi ir.

— Ncapošņā manus draugus, Čārlij, tas man nepatīk.

— Šitie ir no tiem draugiem, kas man jāapošņā gan.

— Nē, nav.

— Tāpēc, ka viņi tiešām ir jauki cilvēki.

— Kā tu te uzgadījics? Vai varbūt man nevajadzētu jautāt?

— Skaidrs, ka nevajadzētu. Tev vajadzētu man pastāstīt, nevis jautāt.

Keits mirkli padomāja, tad sacīja: — Noklausīšanās pa telefonu?

— Trāpīts naglai uz galvas. Kopš atgriešanās šeit tu sevišķi daudz neesi zvanījis, tāpēc nebija grūti. Nebrīnies pārāk.

— Es nebrīnos. Kur ir Porteri?

— Darīšanās. Paklau, es nudien vēl nekad nebiju redzējis kungu, kas tērpies Armanī uzvalkā, izkāpjam no tāda supcrluksa furgona. Kas bija tas puisis, kas tevi atveda?

— Čaks. No Tolcdo lidostas.

— Āre. Labi. Vai viņš vēl piebrauks?

— Nē.

— Tad tu esi bez transporta.

— Ak, man ir policijas patruļmašīna. Un kur ir tavs transports?

— Es tāpat vien — sasitu papēžus, un redzi — esmu klāt.

— Čārlij, nevajag. Man jau tāpat sap galva. Ko es varētu tavā labā darīt?

— Tas nav pareizais jautājums, Keit. Nejautā, ko tu varētu darīt dzimtenes labā. Jautā, ko dzimtene varētu darīt tevis labā.

— Tā tas pantiņš nav jāskaita.

— Diemžēl tieši tā tas ir jāskaita, Keit, tā to skaita Vašingtonā, visas pasaules lielajā zīžamajā pupā. Tava dzimtene ir šeit, lai tev palīdzētu.

— Nepavelkot nevienu aukliņu?

— To es neteicu.

— Zini, man tiešām nav laika tādām lietām.

— Mazs laika brītiņš, ko tu ziedosi man, aiztaupīs tev daudz laika pēcāk. Paklau, vai mēs nevaram vākties ārā no šitā laidara? Man šķiet, es tur lejā pirmīt redzēju vienu tīru vietiņu.

Keits paņēma šauteni, arī Vārda jostu un revolvera maksti un devās Čārlijam līdzi augšstāva hallē, kur Čārlijs paņēma somu ar munīciju un tālskati. Cik raksturīgi Edeiram, Keits nodomāja, uzrasties dzīvās miesās no nekurienes, vicināt šauteni, kas itin rāmi varētu dusēt apvalkā. Čārlijam Edeiram vienmēr paticis tēlot, parasti drāmu vai komēdiju, bet kādu retu reizi neizbēgami arī traģēdiju.

Viņi nokāpa lejā lielajā priekšnamā, un Čārlijs, piegājis pie zeme guļošā Kcvina Vārda, pastiepa tam pretī roku. — Hī, es esmu Berijs Brauns no Emvejas.

Keitam gandrīz sanāca smiekli, kad Vārds tiešām pastiepa nepieslēgto kreiso roku, lai sarokotos ar Čārliju.

Čārlijs sacīja: — Man ir labs tīrīšanas līdzeklis, tās formas drēbes būs atkal kā jaunas. Es drīz būšu atpakaļ. Tikai neaizej nekur.

Keits ar Čārliju izgāja virtuvē. Čārlijs zem krāna izmazgāja divas glāzes un teica Keitam: — Ledusskapī ir svaiga tomātu sula.

Keits izvilka sulas trauku un piepildīja glāzes. Čārlijs pieskandināja savējo Keita glāzei, sacīdams: — Cik labi sastapt tevi dzīvu.

— Ir labi būt dzīvam. Nav nekāda labuma satikt tevi.

— Protams, ka ir labums.

Viņi dzēra sulu. Čārlijs nočāpstināja lūpas. — Nav slikta. Derētu kopā ar vodku. Bet tev varbūt nevajadzētu dzert. Jādomā, ka esi ticis nagos šefam Beksteram.

Keits neatbildēja.

— Iziesim kaut kur ārā, kur var aprunāties.

Viņi izgāja ārā, Čārlijs apsēdās dārza krēslā un pārlaida acis dēstījumiem. — Skaisti, — viņš noteica.

Keits palika stāvam un atgādināja: — Man, Čārlij, ir laika grafiks.

— Pareizi. Nu tad es pārāk neiedziļināšos. Pateikšu, ko zinu. Tu no Vašingtonas šeit atkļuvi tikai sestdien, nokavēji norunāto satikšanos ar misis Beksteri, bet svētdienas vakarā jūs abi tomēr bijāt projām, vismaz tādas ziņu drumslas esmu savācis. Jau apmēram pulksten deviņos vakarā visa apdullusī Ohaio pavalsts dzen tev pēdas, jo tu tiec turēts aizdomās par cilvēka nolaupīšanu, turklāt pieļaujot iespēju, ka atrodies jau ārpus pavalsts robežām, taču brīnumainā kārtā FIB par šādu nolaupīšanu un iespējamu pārbēgšanu uz citu pavalsti nekā nezina. Nākamā ziņa, ko saņemam no Ohaio policijas, skan, ka šie atraduši tavu galīgi kailo un stipri apskādēto ķermeni vienā naktspieguļas motelī pie Toledo lidostas bez misis Beksteres. Nākamā ziņa — tu atrodies Lūkas slimnīcā Toledo ar vieglu kontūziju un tā tālāk un tā joprojām. Misters un misis Beksteri atkal ir kopā un devusies otrā medusmēnesī uz Floridu. Nu, tad es pirmdienas rītā aizlidoju uzToledo, sameklēju tevi, bet tu vēl joprojām guli auksts un nejēgā. Es norīkoju vienu FIB jaunekli, lai uzmana, ka neatgriežas Beksters un tomēr tevi ncizkastrē, jo pagaidām, kā man teikts, šai ziņā viss ir kārtībā. Tad es atbraucu uz Spenservilu un pa vecai labai modei apošņājos, iepazīstos ar Porteriem, un mēs kļūstam cieši draugi, kaut arī politiskā ziņā mums nepavisam nesaskan. — Viņš paskatījās uz Keitu. — Biju arī tavā fermā. Man drausmīgi žēl.

— Būs jau labi.

— Es gan tā nedomāju. Tu tātad gribi viņu atrast, nosist un atgūt savu Dāmu.

Keits neatbildēja.

Čārlijs turpināja: — Lai būtu kā būdams, es pārnakšņoju motelī, un šorīt mans FIB zēns piezvana no slimnīcas un ir traki uztraukts, jo spiests paziņot, ka tu viņu piemuļķojis. Tas uz mani patiesi atstāja varenu iespaidu. Protams, neba tas F'IB zēniņš. Skaidrāk izsakoties — kad es tevi pirmdienas rītā redzēju, tu izskatījies tā, ka tuvākajā laikā nekādās nepatikšanās iekulties nebūsi spējīgs. Tā nu es deleģēju vienu federālo maršalu, lai sameklē rokā viņas māsu, vienalga, kādā elles malā, un aplenc to vietu; tad panāku pieslēgšanos visiem iespējamiem telefoniem — to laipnību man izrādīja viens federālais tiesnesis no Toledo — un pats atbraucu šitenšurp pie Porteriem, cerēdams uz labu laimi, ka tu varbūt parādīsies. Man kabatā ir federālais hahcas cnrpusraksts, ja gadījumā kādi no vietējiem tevi saņemtu ciet. Man nekas vairāk nav jādara, kā vienīgi jāaizpilda tukšās vietas. Vai tas nav brīnišķīgi? Es varu izdarīt visu, ko vien gribu. Bet es ar šito turos eņģeļu pusē, mīlīt, tā ka jo mazāk apgrūtināt federālās iestādes, jo labāk. Mēs rūpējamies par savējiem, Keit, vienmēr esam to darījuši.

— Zinu.

— Esmu šeit, lai palīdzētu.

— Es zinu, ka tā ir, Čārlij, bet domāju, ka man tava palīdzība nebūs vajadzīga.

— Skaidrs, ka būs. Tev vajadzīga mašīna, apģērbs un labi mednieka rīki.

— Kālab man tos?

— Lai brauktu uz Mičiganu. To tu sacīji Terijai pa telefonu.

Keits nogrozīja galvu. — Lsi gan tu viens. Vai tu pats to apjēdz? Klausies — es nepārdošu dvēseli par zābaku pāri. Šo lietu es varu nodarīt pats.

— Ļauj, lai apskaidroju situāciju, kādā tu atrodies. Tepat priekšnamā tev ir pieķēdēts neganti nikns policists, tev nav ne mašīnas, ne pajumtes, tev te ir sasodīti maz draugu, naudas tev ir maz vai vispār nav nemaz, mugurā zīda uzvalks, kājās plānas kurpītes, un uz kājām tu arī diezin cik stingri neturies, mīļais draugs, un tavs vienīgais pieklājīgais ierocis, ja neskaita tā polismeņa zirņu pistoli, ir šitenais M—16, kas īstenībā arī nemaz nepieder tev, bet ir Tēvoča Sema īpašums, un to es mierīgu prātu varu paņemt līdzi.

— Es tavā vietā labāk nemēģinātu to darīt.

Čārlijs izvilka cigarešu paciņu. — Porteri sacīja, ka te drīkstot smēķēt. Paši viņi smēķē zālīti. — Aizkūpinājis cigareti, viņš sacīja: — Vai nav grandioza sajūta būt lielas, varenas, visspēcīgas organizācijas piederīgajam?

— Ej nu, ej. Vai tev tas nepieciešams, lai justos labi?

— Vispārīgi runājot — jā. Tev arī.

— Aplam. Paklau, es domāju, ka tu esi manā pusē. Atceries, ko pats sacīji — par pūķiem manā vairogā un žurku t rcn k āša n u pa g r a bā.

— Tas bija piektdien, šodien ir otrdiena, un tu atkal esi tik gauži viegli ievainojams.

— Vēlreiz aplam, Čārlij. Es biju bruņinieks, un atkal esmu bruņinieks un došos izpestīt savu Dāmu no Briesmoņa nagiem. Tā būs liela cīņa, un to bruņinieks izcīna viens un pats. Pie velna karaļus un viņu kareivjus! Tevi ieskaitot.

Čārlijs mirkli padomāja, tad noteica: — Labi. Sapratu. Bez aukliņu raustīšanas. Bet es neļaušu Seram Keitam doties cīniņā bez visa tā, kas viņam šai gaitā nepieciešams. Tātad tu aizbrauc uz Mičiganu, nodari, kas darāms, pēc tam dodies... teiksim uz Detroitu. Uz Mariota viesnīcu pilsētas centrā. Es tur noīrēšu istabu. Ja tu rīt līdz šim laikam tur neparādīsies, es sapratīšu, ka tev nav izdevies tā, kā tu gribēji. Ja ieradīsies, tad tu, misis Bekstere un es — visi trīs nosvinēsim. Neviena aukliņa netiks pavilkta.

Keits neatbildēja.

Čārlijs turpināja: — Es runāju Vašingtonā ar tiem ļaudīm, kuri interesējas par tavu personāllictu. Vienīgais, ko viņi vēlas, ir līdz piektdienai saņemt tavu jā vai nē. Tev tātad pietiks laika apdomāties, ja rīt vēl būsi dzīvs. Ja būsi pagalam, teikšu, ka neesi vairs sasniedzams. Tad nu zini: ar to brīdi, kad iziesi no šejienes, tu esi pilnīgi un vienīgi pats savā ziņā. Gluži kā vecos laikos, kad es tevi pavadīju līdz kaut kādai sūdīgai robežai, ko tev vajadzēja šķērsot, vai lidostai. Bet es gribu apzināties un just, ka esmu tev piedāvājis visas iespējamās priekšrocības, pirms tu devies ceļā. Gluži tāpat kā vecos laikos, Keit. Atļauj man to.

— Kāpēc?

— Tu man patīc, Keit. Man nepatika šefs Beksters. Man nepatīk tas, ko viņš izdarījis. Gribu, lai tu būtu laimīgs. Laimīgs cilvēks pieņem laimīgus lēmumus.

Keits atkal neatbildēja.

— Ja ne vairāk, padomā par Porteriem. Viņu priekšnamā guļ policists. Es parūpēšos par to un par viņiem.

— To es nokārtošu. — Tad Keits jautāja: — Kur ir Porteri, Čārlij?

— Darīšanās.

— Kur viņi ir darīšanās?

— Antiokā. Es viņus aizsūtīju projām. Viņi man pastāstīja par seksuālās uzvedības noteikumiem Antiokā. Es nosmējos gluži slims. Bet jocīgi tas nav. Taču Porteri man patīk. Viņi apsolīja nākamgad balsot par republikāņiem. Vai iedzersi vēl sulu? Es dabūšu.

— Nē. Un tev jāiet projām.

— Labi. — Čārlijs nolika savu sulas glāzi zemē un piecēlās. Izvilcis no kabatas aploksni, viņš sacīja: — Man te ir tev nododami tūkstoš dolāri.

— Nē, man nevajag Tēvoča naudas.

— Tā ir mana nauda, personiskā.

— Nav vis.

— Nu labi — tas ir avanss uz tavas pensijas rēķina.

— Tad paglabā to.

Čārlijs paraustīja plecus un iebāza aploksni atpakaļ kabatā.

— Pašpaļāvība, cēlums un bruņinieciskums pieder pagātnei, Keit, tic ir miruši.

— Lūdzams, piedod, ja tas izklausīsies pompozi, bet tie nav miruši, kamēr es vēl esmu dzīvs.

— Tad rīt būs miruši. Ko lai saka — esmu darījis visu, ko spējis. Lai tev veicas, draugs!

Viņi paspieda viens otram roku, un Čārlijs Edeirs aizgāja pāri pagalmam, tad pa dārzeņu dobju starpu un pēdīgi pazuda kukurūzas tīrumā kā ēterisks lauku gars, bet tieši šāds efekts Čārlijam patika, to Keits it labi zināja. Keitam viņš palika kā cilvēks ar savdabīgu st ilu, tomēr lāgiem Čārlijs mazliet šāva pār strīpu. Keils joprojām stāvēja un vēroja kukurūzas blīvo sienu, un tiešām drīz vien redzēja stiebrus saviļņojamies un tad nolīkstam, kad no lauka izbrauca pelēks fords tauruss. Čārlijs pārbrauca pāri zālienam un apstājās blakus Keitam. — Esmu apmeties Kļavu motelī.

— Labi izraudzīts.

— Nebija nekā, ko izraudzīties. Paklau, viņa tomēr laikam ir viena ellīga dāma.

— Ir gan.

— Vai viņa ir tikpat firmīga kā tā Nukāviņsauc — Džordžtaunā?

— Es neatceros nevienu Kāviņsauc Džordžtaunā.

— Nu, ja viņa ir tāda klase, tad ir gan pelnījusi labāku izdevību, nekā tu viņai vari solīt.

— Tas man jānodara bez tavas palīdzības un bez Tēvoča palīdzības. Keits grib iemācīties risināt problēmas pats saviem spēkiem.

— Kā vēlies, — Čārlijs atteica. — To problēmu tu pats

esi safabricējis. 4*

Keits neatbildēja.

Čārlijs ierunājās no jauna: — Es tiešām gribu teikt, Keit, lai puisietis, kas vairāk nekā desmit reižu ir slepeni lavījies Auslrumvācijā iekšā un ārā, nemācētu izkļūt no tādas nieka zemītes kā Ohaio? Jēziņ baltais...

— Ncķizinics ap mani, Čārlij, neesmu tādā omā.

— Tev nekas nav jāpierāda, nav jāaizstāvas. Tu esi iekūlies ķēpās un tev vajadzīga palīdzība. Neba liela, bet tomēr palīdzība. Bet tava nelaime, seku, tā, ka tavs "es" ir pārāk liels. Tu nekad neesi spēlējis komandā, Keit. Es tiešām brīnos, kā tu jau sen neesi nosists vai atlaists no darba. Tiesa, tu ilgus gadus esi vazājis nāvi aiz deguna un to apšmaucis, pieskaties, lai tā tevi nenogrābj šai reizē.

— Paldies par sirsnīgu līdzjušanu.

— Skrien ratā, Keit! — Čārlijs piemina gāzes pedāli un pāri pagalmam izbrauca uz ceļa.

Keitam bija smagas aizdomas, ka arČārliju Edeiru viņš nav ticies pēdējoreiz.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Keits zilballajā policijas mašīnā brauca pa garu, līdzenu lauku ceļu, kas bija tik vien plats, ka divas mašīnas uz tā varēja pārmīt ies. Augstās kukurūzas sienas bija pienākušas gandrīz līdz ceļa grantij, radīdamas iespaidu, ka ce]š atrodas dziļā gravā.

Keits bija uzlicis galvā mašīnā atrasto Vārda cepuri un uzvilcis arī kreklu, tomēr pagaidām nebija sastapies ne ar vienu policijas mašīnu, nedz arī ar kādu no Šerifa automobiļiem. Nebija redzams arī neviens jātnieks. Spenseras apgabals ir liels — sešdesmit kvadrātjūdžu, un attālums no Porteru mājas līdz Kaulija fermai bija apmēram desmit jūdžu. Ja cik necik palaimēsies, viņš tur nokļūs, taču nezināja, ko atradīs priekšā, tur nokļuvis.

Keits bija samusinājis kārtībnieku Vārdu pa radio noziņot seržantam Bleikam par situāciju. Dežurants bija to nostrostējis par tik ilgu neziņošanu. Vārds, kuram pie galvas tika turēts viņa paša revolveris un rokas bija saslēgtas uz muguras, kuram vēl diezgan stingri sāpēja cirksnis un kuru seržants tagad nosvētīja, laimīgs vis nejutās. Un Keitam bija pamats aizdomām, ka patlaban tas jūtas vēl nelaimīgāks, jo čurnē savas mašīnas bagāžniekā. Bet tā bija kārtībnieka Vārda paša vaina un īstenībā tiklab Vārda, kā Keita visnenozīmīgākā problēma.

Lauku ceļš ietecēja 8. maršruta šosejā, un Keits tajā iegriezās.

Netālu no Kaulija fermas Keits ieraudzīja gabalu viņam priekšā no mežmalas izjājam piecus bruņotus policistus ar suņiem. Keits samazināja ātrumu, kad jātnieku grupiņa

šķērsoja šoseju, un abas puses draudzīgi samājās. Viens jātnieks pievilka zirgam pavadu, pagrieza to apkārt un tuvojās Keitam. Keits nezināja, vai šis jātnieks pazīst visus policistus vaigā, bet to gan viņš zināja, ka viņa zilā Armanīuzvdlka bikses inspekciju neizturēs, nerunājot par otru problēmu — kārtībnieku Vārdu, kas šad un tad pa bagāžnieku spārdījās un bļaustījās.

Jātniekam tuvojoties, Keits atkal pamāja un piedeva gāzi, palaizdams ātri jātniekam garām, it kā nesaprastu, ka tas grib aprunāties. Aizmugures spogulī Keits redzēja, ka jātnieks noskatās viņam nopakaļ.

Keits pabrauca garām Kaulija fermai un ievēroja, ka Bilija zilais pikaps stāv piebraucamajā ceļā pie mājas. Viņš nobrauca vēl jūdzi, tad turpat uz šosejas apgrieza mašīnu un laida atpakaļ.

Jātnieku policija nu bija lielā gabalā. Viņš iegrieza policijas mašīnu fermas piebraucamajā ceļā, uzmanīgi apbrauca apkārt pikapam un triecās iekšā vecajā govju kūtī. Platās divviru durvis viņš iebraucot iegāza, tad, kaut arī mežonīgi bremzēja, tomēr uztriecās virsū sakrautām piena kannām, kas ar apdullinošu troksni sagāzās pār mašīnu.

Vārds no bagāžnieka kaut ko kliedza.

Keits izslēdza aizdedzi. Tad noņēma no galvas Vārda cepuri, novilka Vārda kreklu, bet apjoza Vārda jostu ar revolveri. Viņš pievāca savu M — 16 un arī uz statņa uzmontēto policijas šauteni. Tad apgāja apkārt mašīnai un piegrabināja pie bagāžnieka.

— Nu kā — sveiks un vesels?

— Jā. Laid mani ārā.

— Vēlāk, — Keits noteica un gāja ārā no kūts. Tur viņš sastapās ar Biliju Mārlonu, kas nāca viņam pretī.

Mārlor.s pablenza uz policijas mašīnu, kas stāvēja kūtī, tad uz Keitu un nodvesās: — Jēzu Kristu...

— Ne uz to pusi. Vai tu esi viens pats?

— Jā.

— Tad iesim iekšā. — Viņš iedeva Mārlonam policijas šauteni, lai nes.

Bilijs Mārlons visai saprotamā kārtā bija satraucies un apjucis, tomēr gāja līdzi Keitam mājā iekšā.

— Klausies, šie tevi meklē, — Mārlons sacīja.

— Vai Šeit arī bija?

— Tas maitasputns Krūgs. Prasīja, vai es esot tevi redzējis, un es viņam atteicu, ka ne tādu zinu, ne pazīstu.

— Vai viņš noticēja?

— Laikam jau noticēja. Atgādināja gan, ka toreiz tu man palīdzēji, kad šie piesējās... hei, paldies tev par naudu, es to dabūju. Nodomāju, ka tu esi prom.

— Redzi, ka atgriezos. Vai tu esi skaidrā?

— Zināms. Man nav naudas. Un tad jau skaidrā. — Bilijs pavēroja Keitu. — Kas, vellos, ar tevi noticis?

— Piedzēros un nokritu pa trepēm.

— Muldi gan, vai ne? Bet, vadzi, ir jau vēl kas. Vakardien te uzradās viens vīrišķis — neielāgoju viņa vārdu, teicās, ka esot tavs draugs, Porteri šim sastāstījuši, ka varbūt tu būšot šitente...

— Čārlijs?

— Jā... tāds baigi uzcirties, gaišiem matiem, nāvīgi liels taisījās.

— Nūjā — Čārlijs.

— Jāāā — meklēja tevi. Es viņam parādīju to zīmīti, ko tu biji atstājis, un teicu, ka tu esi aizbraucis, bet šis saka, varbūt tu tomēr te uzradīšoties. Kas te, vellos, pa īstam notiek? Un priekš kā tās ugunspagales?

— Man ir ļoti maz laika un vajadzīga tava palīdzība, Bilij.

— Ko tik tev vajag, tu vari dabūt, ja tik man ir, ko tev iedot.

— Man vajadzīgs tavs pikaps un zābaku pāris. Vai tev kāda armijas maskēšanās blūze ir?

— Ir, ir, skaidrs.

— Tālskatis un kompass?

— Klārs — tu iesi medīt.

— Jā, un laika pavisam maz.

— Ejam augšā.

Viņi uzkāpa glītās fermas augšstāvā un iegāja mazā guļamistabā. Bilijs izcēla no skapja savas mednieka drēbes, un Keits novilka uzvalka bikses un kurpes, teikdams Mārlonam: — Šito visu sabāz ugunī.

— Ugunī...

— Sadedzini visu līdz pēdējam. Visu, ko atstāšu.

Keits uzvilka raibās maskēšanās bikses, kas nebija īsti labi

mērā un nekādā ziņā nebija uzskatāmas par tīrām, bet cilvēkam, kas pēdējoreiz bija mazgājies svētdienas rītā, tas patiešām nelikās svarīgi. Toties zābaki derēja kā uzlieti, tāpat raibais maskēšanās krekls. Bilijs sniedza viņam arī koši oranžu vesti redzamībai. Keits to paņēma gan, tomēr nedomāja izmantot.

Bilijs noraudzījās, kā viņš ģērbjas, tad ierunājās: — Es iešu tev līdzi.

— Paldies, bet es gribu medīt viens pats.

— Ko tu taisies medīt?

— Sīkmaņu. — Keits sasaitēja zābakus un piecēlās. Viņš iedomājās par Bekstera trim suņiem. Viljamstrītas mājā suņiem bija būda un sprosts. Pašā mājā Keits nebija pamanījis nekādu zīmju, ka tur uzturētos suņi. Tātad, viņš secināja, ja tie bija āra dzīvnieki Viljamstrītā, tad būs āra dzīvnieki arī medību mājā un naktī netiks laisti iekšā. Viņš pajautāja Bilijam: — Vai tev gadījumā ir šaujamais loks vai stops?

— Nē. Man patīk šautene. Un tev?

— Tāpat.

Par spīti visām eksotiskajām apmācībām, kādas viņš bija izgājis, viņam nekad nebija mācīts šaut ar loku un bultām, lietot cilpas, šķēpus vai bumerangus. Vienīgie viņam zināmie klusie nogalināšanas veidi bija nazis un nožņaugšana, neviens no tiem nebija piemērots suņiem. Viņam nebija klusinātāja savai M —16, un Bilijam nebija stopa. Bet par to varēs raizēties vēlāk.

— Sīkmaņu ar loku šaut nevar. Tad jau drīzāk ar stopu.

— Pareizi. Paldies. Pikapu es tev atvedīšu atpakaļ rīt vai parīt.

— Paklausies, Keit. Var jau būt, ka esmu galīgs āmurgalva, kad pillā, bet pašreiz es esmu skaidrā prātā.

Keits palūkojās uz Biliju Mārlonu, un viņu skatieni sastapās. Keits noteica: — Jo mazāk tu zini, jo labāk, — un gāja uz durvīm. Bet Mārlons pieturēja viņu aiz rokas.

Mārlons sacīja: — Es šo to atceros, kā bija Džona krogā un vēlāk parkā, un kā tu mani pārvedi mājās.

— Man jāiet, Bilij.

— Viņš piesmēja un piegulēja, un aizvīla manu sievu... manu otro sievu. Es viņu mīlēju. Un viņa mīlēja mani, un mums kopā bija labi. Bet tad vidū iespraucās tas nešķīstenis, un vēlāk, kad tas bija noticis, mēs atkal sagājām kopā, pūlējāmies sadzīvot... saproti? Bet es nevarēju samierināties, sāku stipri dzert. Viņa aizgāja, ... teica, ka vēl mīlot mani, bet, re, kā, izdarījusi aplam un saprotot, kāpēc es viņai nevarot piedot. — Bilijs pēkšņi apsviedās apkārt un no visa spēka iespēra pa skapja durvīm. Vieglais finiera panelis pašķīda. — Ek, sūdi!

Keits dziļi ievilka elpu un noteica: — Būs kārtībā. — Viņš nespēja vien nobrīnīties, cik lielas postažas radījusi Klifa Bekstera neapvaldītā miesaskāre un morālā samaitātība.

— Kā viņu sauc? — Keits jautāja Bilijam.

Tāpat muguru uzgriezis, Bilijs atbildēja: — Beta.

— Kur Beta ir tagad?

Viņš paraustīja plecus. — Nezinu... laikam Kolumbusā. — Bilijs atgriezās un paraudzījās uz Keitu. — Es zinu, uz kurieni tu brauc. Es braukšu tev līdzi. Man jābrauc tev līdzi.

— Nē. Man nevajag tavas palīdzības.

— Ne jau tevis dēļ. Manis paša dēļ. Lūdzu.

— Tas ir bīstami.

— Ko tu — es taču tikpat jau esmu beigts. Es tak pat nesamanīšu, ka kaut kas mainījies.

Keits paskatījās uz Biliju Mārlonu un palocīja galvu.

Keits iegāja kūtī un ar cirvi, ko Mārlons viņam bija iedevis, ieskaldīja pāris plaisu bagāžnieka vākā, lai bagāžniekā varētu ieplūst gaiss. Caur iecirstajām plaisām viņš uzrunāja Vārdu. — Priecājies, ka šitā mašīna ir fcirlcina, nevis eskorts.

— Kaut tu sapūtu, Lendrij!

Tad Keits izbrauca policijas mašīnu no kūts un aizlaida atpakaļ uz 8. maršrutu, pa kuru viņi bija piebraukuši. Viņš nevēlējās atstāt nekādas pēdas vai pierādījumu, kas norādītu uz viņa sakaru ar Biliju Mārlonu vai Mārlona pikapu.

Ceļa līkumā viņš asi pacirta mašīnu sānis, pārbrauca pāri drenāžas caurulei un iebrauca traktora takā starp diviem kukurūzas laukiem. Iestūrējis kādus piecdesmit jardus kukurūzā, lai mašīna no ceļa nebūtu redzama, viņš to apturēja un izslēdza aizdedzi.

Izkāpis no patruļmašīnas, viņš sacīja Vārdam: — No Deitonas es piezvanīšu tavējiem un pastāstīšu, kur tevi atrast. Kāds brīdis līdz tam laikam paies. Bet tu guli mierīgi, atpūties un padomā par laicīgu aiziešanu pensijā.

— Hei! Pagaidi! Kur es atrodos?

— Bagāžniekā.

Keits rikšoja atpakaļ uz ceļu, kur viņu pikapā gaidīja Bilijs Mārlons.

Pikapā pie stūres sēdēja Bilijs. Tas bija gadus desmit vecs zils fords reindžers. Keits sēdēja pasažiera vietā, vecu, šļcbanu platmali galvā.

Preču nodalījumā aiz sēdekļiem bija novietoti Bilija medību piederumi, divi audekla pončo aizsardzībai pret aukstumu Mičiganā, Keita M—16 ar teleskopu, Spenservilas policijas šautene ar statni, kārtībnieka Vārda dienesta revolveris un Bilija Mārlona medību ierocis — veca armijas šautene M— 14 ar spēcīgu teleskopu. Viņš bija paņēmis arī savu diplomātportfcli, kurā glabājās pase, daži citi svarīgi dokumenti, nedaudz naudas un vēl Šādi tādi sīkumi. Viņam iešāvās prātā, ka tas arī ir apmēram viss, kas viņam šai pasaulē pieder, gandrīz nekas vairāk kā todien, kad viņš pirms pusmūža pirmoreiz aizbrauca no Spenservilas.

Pa ceļam viņš uzbilda Bilijam: — Beksters aizvedis līdzi trīs sargsuņus.

— Sūdīgi.

— Padomā, turi to prātā.

— Labi, domāšu, — Bilijs atteica. — Uz kurieni mēs braucam?

— Uz Mičiganas ziemeļiem.

— Ak tā? Tās man ir galvenās medību vietas. Paskaties — sānkabatā ir vairākas labas kartes.

Keits atpleta karti un atrada pussalas ziemeļu galā Pelēko ezeru. Pulkstenis bija jau gandrīz viens pēcpusdienā. Viņš lēsa, ka ap pulksten septiņiem viņiem jānokļūst Atlantā, un, ja laimēsies, vēl stundu vēlāk viņi sasniegs Bekstera medību māju pie Pelēkā ezera.

Ceļā viņi sastapa vairākas Spenservilas policijas mašīnas, vēl vienu jātnieku grupiņu un Spenservilas apgabala šerifa mašīnu. Keits ikreiz saguma sēdeklī iespējami zemu, un neviens tiešām nepievērsa uzmanību vecajam zilajam pikapam. Bilijam bija dziļi pierē uzmaukta žokcjnīca, un Keits viņam piekodināja neskatīties policistiem tieši virsū, lai gadījumā kāds viņu neatpazītu no tām reizēm, kad viņš bija aizturēts dzērumā.

Keits apjautājās: — Vai policija šito vāģi pazīst?

— Nē... Man nekad nav bijis neviena protokola vai tamlīdzīgi. Kad esmu dzēris, eju kājām. Ar šito uz pilsētu gandrīz nekad nebraucu.

— Okci... Ja viņi mūs apturēs, tad zini, ko sacīt. Skriešanos ar policijas mašīnām šitais vāģis neizturēs.

— Lai viņi iet pie velna! Es jau nu neiešu vairs tiem sūdagabalicm padoties.

— Viņi šaus virsū. Es šitenos brāļus pazīstu.

— Lai iet ratā! Šaus viņi tik un tā. Teikšu tev vienu: tie sūdabrāļi brauc ar parastajiem fcirleiniem. Kad es ar šito ķerru pazūdu kukurūzā, tad šie var meklēt, kamēr zili apmetas.

— Labi. Teikšana pieder tev. — Keits uzmeta Bilijam nopietnu skatienu. Acīmredzot tas puisis bija vairāk vērts, nekā Keits sākumā domāja, redzēdams Biliju piedzērušu. Šai brīdī Bilijs izpildīja uzdevumu. Un, kaut arī Bilijs Mārlons un Keits Lendrijs pēc vidusskolas un pēc Vjetnamas bija gājuši ļoti atšķirīgus ceļus, šai brīdī viņi bija uz viena kopēja ceļa ar vienu kopēju domu galvā.

Un, it kā to sajuzdams, Bilijs sacīja: — Es mūs aizstūrēšu līdz Mičiganas ziemeļiem, leitnant — hei, to zīmi tu biji parakstījis ar "pulkvedi". Vai tu nu esi pulkvedis?

— Lāgiem. \

Mārlons pasmējās. — Redz, kā. Un es esmu seržants. Paguvu līdz atvaļināšanai uzdienēt tās trīs strīpas. Vai tas nav nekas?

— Tu noteikti biji labs kareivis.

— Biju gan... Biju.

Kad viņi vēl kādu brīdi bija braukuši, Keits ieteicās: — Iespējams, ka pie pavalsts robežlīnijas viņi ceļus nobloķējuši.

— Jā. Zinu. Bet bez lielajiem ceļiem ir kādi piecdesmit vai sešdesmit ceļi, kas ved no fermām tālāk uz otru pavalsti. Visus jau nenosprostos.

— Labi. Sameklē kādu.

— Zinu — Taunroudu 18 — gandrīz visā garumā zemesceļš un gandrīz visā garumā dubļu mārks, jo tur ir draņķīga drenāža. Tur ne viens vien kādreiz iesēžas, un tiem Bekstera slamstiem savi Bekstera bodē pirktie autiņi jātur smuki un tīri. — Viņš pasmējās. — Suņupakaļas gatavie.

Mārlons iegriezās rietumu virzienā, tika uz bruģēta fermas ceļa, pēc brīža nogriezās pa labi un tad laida tālāk uz ziemeļiem pa grambainu grantētu ceļu — to pašu pieminēto Taunroudu 18.

Pēc desmit minūtēm kukurūzas tīrumi beidzās un viņi nokļuva ar asu grīsli apaugušā zemienē, kādreizējā Melnā purva tālā lieciniecē. Ceļš kļuva īsti dubļains, mašīna nošķīda ar šķidru, lipīgu, melnu žampu.

Vēl pēc piecām minūtēm Bilijs paziņoja: — Mēs esam ārā no Spenscras apgabala.

Keits norādes zīmi nebija redzējis, bet nodomāja, ka Bilijs droši vien šo apvidu pazīst. Viņš atpleta Ohaio karti un sacīja: — Brauksim tagad pa sānceļiem līdz Montējas upei un tad varbūt tālāk pa 127. maršrutu uz Mičiganu.

— Jā, tas ir pats pareizākais ceļš.

Viņi brauca aizvien tālāk gan rietumu, gan ziemeļu virzienā pāri neskaitāmiem pilsētas un apgabala tipa ceļu krustojumiem, pa rudenīgi bagātajiem laukiem, gar bezgalīgiem kukurūzas tīrumiem, gar ganībām un pļavām. Tagad, braukdams projām no šīs puses, kur varbūt nekad vairs neatgriezīsies, viņš vērīgi sekoja visam, ko vien varēja pa ceļam ieraudzīt un paturēt prātā — ceļazīmes, uzvārdus, šķūņus un vēstuļkastītes,

tīrumus un lopus, cilvēkus, mašīnas un mājas, visu šo zemi, kura, kopumā izjusta, bija daudz lielāka nekā tās kvadrātjūdžu summa un atsevišķie apgabali, kopā likti... Un visu meklējumu galā mēs būsim nonākuši atpakaļ tur, kur tos uzsākām, un ieraudzīsim šo zemi pirmoreiz.

Viņi brauca, gandrīz vārdu nepārmīdami par kaut ko, kas neskāra ceļa apstākļus vai iespējas izvairīties no policijas.

Keits atkal papētīja karti un redzēja, ka tilti pār Momejas upi bija uzbūvēti gandrīz tikai lielākajās pilsētās, kas atradās upes krastos, bet viņš negribēja rādīties nevienā pilsētā. Tad viņš pamanīja tilta atzīmi pie kāda mazītiņa ciemata un apvaicājās par to Bilijam.

Bilijs atbildēja: — Jā, tas tilts tur ir, tam gan noteikti daži svara ierobežojumi mašīnām, kas to šķērso, bet, ja es piedošu gāzi, būsim pāri, iekams šis atjēgsies ielūzt.

Keits nebija īsti pārliecināts par Bilija zināšanām praktiskajā fizikā, tomēr nolēma, ka ir vērts uz tiltu vismaz paskatīties. Viņi piebrauca pie necilā, uz steķiem balstītā tilta, un, iekams Keits paguva kaut kur saskatīt ceļazīmi ar ierobežojuma datiem, Bilijs jau ar pilnu gāzi drāza pa šauro tilla braucamccliņu pāri upei, un pēc desmit sekundēm viņi bija Momejas otrā krastā. Keits piebilda: — Man šķiet, ka tas tilts vispār bija slēgts motorizētai satiksmei.

— Ak tā? Izskatījās tīri tā nekas.

Keits tikai paraustīja plecus.

Mazajam ciematam viņi izlaida cauri gandrīz tikpat īsā mirklī, kā bija šķērsojuši upi, un tad pie kāda ciema, ko sauca par Šcrvūdu, uzbrauca uz SV 127. maršruta. Keits konstatēja, ka ir divi pēcpusdienā un līdz Mičiganas dienvidu robežlīnijai apmēram trīsdesmit piecas jūdzes, pēc tam atlika vēl ap divsimt piecdesmit jūdžu līdz Pelēkajam ezeram.

127. maršruts veda caur Braicnu Ohaio pavalstī, bet viņi apmeta pilsētai apkārt līkumu un izbrauca uz šosejas vairākas jūdzes uz ziemeļiem no pilsētas. Tā bija pēdējā prāvā mazpilsēta Ohaio pavalstī. IJn īstenībā aiz Lcnsingas Mičiganas dienvidos

127. maršrutā vairs nebija nevienas vērā liekamas pilsētas. Divdesmit minūtes vēlāk viņus sveicināja Mičiganas pavalsts — "Ezeru zemes" — ceļazīme. Keitu interesēja tikai viens vienīgs no šīs zemes ezeriem.

Ainavā un topogrāfijā starp Ohaio ziemeļu un Mičiganas dienvidu daļu nekāda lielā atšķirība redzama nebija. Tomēr dažas sīkākas dažādības, kaut vai ceļazīmēs vai šoseju segumā un tamlīdzīgas, neapšaubāmi bija manāmas. Taču Keitam svarīgāka par visu šķila, ka, atšķirībā no Ohaio, šajā pavalstī interese par viņu šķita zudusi. Šīs robežas šķērsošana, protams, nebija salīdzināma ar to elpu aizraujošo satraukumu, kādu viņš lika pārdzīvojis, šķērsojot Austrumu un Rietumu vecā sadalījuma robežas Eiropā, taču arī tagad kļuva mazliet vieglāk ap sirdi un viņš nedaudz atslāba.

Viņi nobrauca vēl pusstundu, un ainava sāka mainīties — līdzenās aramzemes vietā uzradās zaļi pakalni un lēzenas ielejas. Parādījās plašas kokaudzes — galvenokārt ozoli, valriekstu koki, gobas, kļavas, un kokiem lapas bija stiprāk sazeltojušās un sasarkušas nekā Ohaio. Keits nebija Mičiganā bijis kopš tiem laikiem, kad viņi abi ar Anniju brauca noskatīties Ohaio un Mičiganas futbola sacīkstes Ennārborā vai pavērot, kā Boulingrīnai veicās spēlē ar "Ipsilenti" Austrummičiganā. Tās bija pasakainas nedēļas nogales, viņš atcerējās, tā bija brīnišķīga atpūta ne tikai no lekcijām, bet arī no visiem kariem un nemieriem studentu apmetnē, tās bija nedēļas nogales bez ķīviņiem un demonstrācijām, vienkārši reizes, kad ikvienam atkal gribējās izturēties un apģērbties normāli un izbaudīt tradicionālu sestdienas pēcpusdienu, noskatoties futbola spēli.

Kādu brīdi viņš ļāvās atmiņu dreifejumiem, bet tad atjēdza, ka tas nav ne labi, ne produktīvi. Ccļamērķis bija Pelēkais ezers, brauciena uzdevums — nokārtot rēķinus ar Klifu Beksteru, turklāt ne tikai sevis, bet arī Annijas labā, un aizsapņotics par viņu nozīmēja nekoncentrēties galvenajai problēmai.

Bilijs iejautājās: — Uz kuru vietu Mičiganas ziemeļu galā mēs īsteni braucam?

— Skaidri nezinu.

— Kā tad mēs tur nokļūsim?

— Gan jau nokļūsim. Vai atceries veco teicienu armijā: "Es nezinu, kur atrodamies?"

— Jā. — Bilijs pasmaidīja un noskaitīja: — "Es nezinu, kur atrodamies, nezinu, ko darām, bet mums klājas forši." — Viņš nosmējās.

Keitam likās, ka ar to nu Bilijam vajadzētu pietikt, bet nepagāja ne divas minūtes, kad Bilijs vaicāja: — Vai Beksters tur ir viens pats?

Keits mazliet padomāja, tad atbildēja: — Man Šķiet, ka neviena cita no puišiem viņam līdzi nav.

Kādu minūti vai mazliet ilgāk Bilijs to gremoja, bet tad noprasīja: — Kur atrodas misis Bekstere?

— Kālab tu man to jautā?

— Nu... Man šķiet es dzirdēju pa radio kaut ko par nolaupīšanu. — Bilijs paskatījās uz Keitu un piebilda: — Radio sacīja, ka tu esot viņu nolaupījis.

— Ko tu par to domā?

— Ir taču skaidrs kā diena, ka jūs abi aizlaidāties kopā. Kurš gan pilsētā to nezina?

Keits neatbildēja.

Bilijs turpināja: — Es tikai neparko nespēju izprātot, kas notika pēc tam.

— Kas tad, tavuprāt, notika?

— Nūjā... laikam jau viņš jūs noķēra. Tā varētu izskaidrot tos zilumus un griezumus, kas tev ģīmī. Bet tad nu es atkal nesaprotu, kā tad nāk, ka viens no jums nav beigts.

— Mēs centāmies, — Keits atteica.

Bilijs pasmējās un sacīja: — Skaidrs, ka centāties. Un šis tātad būs otrais raunds, vai ne?

— Otrais, varbūt arī trešais, ceturtais vai piektais raunds. Kas šos skaitīs?

— Bet man liekas, — tas būs pēdējais raunds?

— Noteikti pēdējais.

— Tu viņu piebeigsi?

Keits mirkli padomāja, tad sacīja: — Man nemaz īsti to negribas.

— Kāpēc ne?

— Tas viņam būtu pārāk labs gals.

Bilijs palocīja galvu un neko neteica.

— Ja tu grasies braukt līdzi visu ceļu līdz galam, vai izpildīsi manus rīkojumus? Pilnīgi?

Bilijs palocīja galvu.

— Es nedzirdu atbildi, kareivi.

— Jā, ser.

Labu brīdi viņi brauca klusēdami. Tad Bilijs jautāja: — Viņa ir tur, vai ne? Kopā ar šo?

— Ir.

— Skaidrs. Tātad mums viņš jādabū ciet, nekaitējot viņai.

— Tieši tā.

— Viegli tas nebūs.

— Nepavisam.

— Trīs suņi?

— Tā es domāju.

— Diezin ar ko viņš nodrošinājies.

— Pamēģini izskaitļot. Viņš ir mednieks un policists. Tātad apgādājies, jādomā, būs.

— Droši, vien, ka apgādājies, — Bilijs sprieda. — Varbūt šim ir arī nakts teleskops?

— Ļoti iespējams. Vai nu Spenservilas policijas pārvalde būtu bešā?

— Tad tā nu būtu... Jādomā, viņš nobēdzis kādā būdā vai tamlīdzīgi, kur zina, ka var justies drošs.

— Droši vien, ka tā. — Keits skatījās uz Mārlonu un domāja. Ārsts, spriezdams no sava — medicīnas aspekta, teiktu, ka Bilija Mārlona smadzenes cietušas no pārāk ilgas un stipras alkohola iedarbības, gluži cilvēciskā veidā ikviens, kas pazīst Biliju Mārlonu, sacītu, ka viņu pārāk smagi ievainojusi dzīve, no kā cietis arī viņa gars. Taču Keits ne mirkli nešaubījās, ka šodien Bilijs Mārlons ir smēlis sevī līdz pašām dziļākajām dzīlēm un šodien piedzīvos sava mūža kulmināciju, visgaišāko stundu. Keits sacīja: — Pastāsti man par Betu.

— Es nevaru.

— Tu noteikti vari.

Dažas minūtes Bilijs nosēdēja pavisam kluss, tad izvilka kabatas portfeli un izņēma no tā nosmulētu, daudz rokā turētu fotogrāfiju. To viņš pasniedza Keitam.

Kcils aplūkoja krāsaino bildīti. Tas bija foto līdz pleciem un tajā bija redzama sieviete, gadus trīsdesmit piecus veca, īsiem gaisiem matiem, ļoti glītu seju, lielām acīm, plašā smaidā pavērtām lūpām. Keits gandrīz jutās pārsteigts par sievietes izcili labo izskatu un nepavisam nebrīnījās, ka tā bija piesaistījusi policijas priekšnieka Bekstera uzmanību. Spenservilā droši vien bija pietiekami daudz glītu sieviešu, bet viņš gluži labi saprata, kāpēc tieši šī bija kļuvusi par Bekstera upuri. Patiesais iemesls sēdēja viņam blakus. Nerunājot ne par civilizāciju, ne morāli, dzīves pieredze rādīja: ja vājas dabas vīrietim gadījusies skaista sieva, viņš neglābjami to pazaudēs, var jau būt, ka tikai uz īsu laiku, bet katrā ziņā viņam to atvils kāds Klifam Beksteram līdzīgais. Keits atdeva Bilijam fotogrāfiju un sacīja:

— Viņa ir ļoti skaista.

— Jāā.

— Kad tas notika?

— Pirms diviem gadiem.

— Vai viņa ir apprecējusies no jauna?

— Domāju gan, ka ne. Kolumbusas telefonu grāmatā vēl aizvien stāv: Beta Mārlona.

— Kad šitais būs cauri, varbūt aizbrauc pie viņas.

— Jā, varbūt vajadzēs gan.

Pēc pāris minūtēm Brtijs likās kļuvis možāks. Viņš sacīja: — Klau, vai nebūtu laiks vienam karastāstam?

Keitam likās, ka nav īstais brīdis, un viņš jautāja: — Vai tev šitais ceļš pazīstams?

— Jā, es te braucu šad un tad. Tur tālāk tanī priežu silā ir traki labas medību vietas. Vai tu esi kādreiz tur bijis?

— Nē, tik tālu uz ziemeļiem man nav gadījies būt. Vai zini tuvumā kādu uzpildes staciju?

— Jāpadomā... — Viņš paraudzījās ārā. — Kā tad — jānobrauc vēl kāda jūdze. Cik tālu tad mēs īsti ceļosim?

— Gandrīz līdz pussalas augšējai smailei. Rēķinu, ka pāris stundas vēl paies, — Keits atbildēja. — Tev nemaz nav jābrauc līdzi visu ceļu. Es atstāšu tevi motelī un atbraukšu pēcāk tev pakaļ.

— Jā? Un ja nu tu neatbrauc?

— Atbraukšu.

Bilijs pēkšņi iepletās platā smaidā. — Ej nu gulēt, vecīt. Zini, ko tev teikšu: mēs to jākli dabūsim rokā, izķidāsim un tad piesiesim šo pikapam uz jumta un vedīsim uz Spenservilu kā tādu briedi. Nu, ko tu teiksi?

— Nekārdini mani!

Bilijs izgrūda sajūsmas kaucienu. — Jāāā! Jāāā! Šurp un turp pa Lielo ielu! Signāltaure skanēs, un uz jumta šūposies Bekstera plikā pakaļa. Un Mičiganā vilki pa to laiku plosīs ķesas. Jāāā!

Keits, šķiet, nedzirdēja Bilija asinskāro izlēcienu — ne tāpēc, ka viņam tas likās riebīgs, bet tāpēc, ka nelikās.

Tad viņš ieraudzīja tālāk uz priekšu ceļmalā uzpildes staciju un norādīja Bilijam, lai piebrauc. Viņš iedeva Bilijam naudu, lai nopērk ko ēdamu, un pats apsēdās pie stūres.

Dežurants piepildīja tvertni, bet Bilijs pa to laiku iegāja vīriešu tualetē. Keitam radās vēlēšanās atstāt Biliju šeit — ne tāpēc, ka Bilijs Mārlons bija tik izputējis un iztukšots — šādus bezcerīgos Keits saprata un atzinīgi novērtēja Bilija saņemšanos un aktivitāti pašreizējā pasākumā. Grūtības slēpās citur, proti, ka pasākums bija rosinājis Biliju arī uz savu rēķinu kārtošanu, un tas problēmā iezīmēja pavisam citas dimensijas.

Taču vājuma brīdī Keits bija papaudis savu medību mērķi, un Bilijs nu zināja pārāk daudz, tāpēc Biliju nedrīkstēja palaist ganīties savā vaļā.

Bilijs atgriezās pie mašīnas un apsēdās pasažiera sēdeklī. Viņš paraudzījās uz Keitu, un abi saprata, ka Bilijs Mārlons bija cilvēks, kas bieži iznerrots, pievilts, atstāts sēžam. Bilijs noteica: — Paldies.

Keits aizbrauca atpakaļ uz 127. maršruta.

Fermu pa ceļam kļuva arvien mazāk, kalni pacēlās augstāk un bija krietni biezāk apauguši ar mežu. Ozoliem un kļavām šeit jau bija nobiris daudz lapu, bet bērzi un apses šūpoja tikpat kā pavisam kailus zarus; parādījās aizvien vairāk mūžzaļo skuju koku. Keits vēroja priedes un hcmlokegles, kas dažuviet pacēlās kā augsti torņi. Pēdējā plāksnē, kur bija minēts apgabala iedzīvotāju skaits, viņš izlasīja 6200, tātad šeit mita tikai desmitā daļa no Spenscras apgabala iedzīvotāju skaita.

Tiešām — šis bija vientuļš, gandrīz neapdzīvots apvidus. Lielais pionieru vilnis ceļā uz rietumiem bija aizvēlies šai vietai garām.

Sāka jau viegli krēslot, pār kalniem stiepās garas ēnas. Ārpus pikapa valdīja dziļš klusums, gandrīz nekādas kustības, izņemot šur tur pa nelielam lopu pulciņam, kas ganījās nogāzēs.

Bilijs jautāja: — Vai tu domā, ka viņa ir sveika un vesela?

Keits neatbildēja.

— Viņš taču nenodarīs viņai neko ļaunu, ko?

— Nē. Viņš to mīl.

Bilijs kādu minūti klusēja, tad teica: — Es nespēju iedomāties, ka viņš vispār varētu mīlēt kādu citu kā vienīgi pats sevi.

— Jā, tā nu ir gan — mīlestība varbūt nav īstais vārds. Lai tas būtu, kas būdams, viņam tā sieviete ir vajadzīga.

— Es laikam saprotu, ko tu domā, — Bilijs sacīja, — man viņa patīk.

Kad viņi sasniedza Geilordu Otsego apgabalā, Keits iegriezās uz austrumiem 32. maršrutā, un pēc divdesmit minūtēm, kad pulkstenis rādīja ceturksni uz astoņiem, viņi iebrauca Atlantā, šā apvidus galvenajā pilsētiņā ar apmēram sešsimt iedzīvotājiem. Bilijam Keits piekodināja: — Mēs te apstāsimies paņemt benzīnu. Ne ar vārdu nepiemini Pelēko ezeru.

Keits piestāja vienīgajā uzpildes vietā ar nolūku uzņemt pietiekami daudz degvielas, jo paredzēja aizbraukt no Pelēkā ezera vēlā nakts stundā vēl nezināmā virzienā.

Tanka pārzinis uzsāka sarunu, un Bilijs ņēmās runāt par pīļu medībām Prcskas salā.

Keits piegāja pie telefona automāta un uzgrieza Bekstera mājas telefona numuru Spenservilā. Kā jau Terija bija teikusi, savienojums automātiski pārslēdzās uz policijas pārvaldi. Kāda balss atsaucās: — Spenservilas policija. Runā seržants Bleiks.

Keits viņam sacīja: — Bleik, es esmu jūsu vecais čoms Keits Lendrijs. Jūsu pazudusī mašīna līdz ar šoferi atrodas kukurūzas laukā netālu no 8. maršruta ziemeļu pusē, aptuveni jūdzi no pilsētas robežas.

— Ko?...

Keits pakāra klausuli. Viņš uzskatīja par savu pienākumu piezvanīt un izpestīt Vārdu no bagāžnieka, pirms ražas novācēji viņu tur atrastu beigtu. Keits neticēja, ka Spenservilas policijas pārvaldē šo zvanu varēs kaut kā identificēt. Normālos apstākļos viņš nebūtu padevies šādam žēlsirdības impulsam, ja tas nozīmētu viņam pašam kaut visniecīgāko risku, bet viņš nevēlēja Vārdam nāvi, un, kad policija Vārdu atradīs, tas teiks, ka Lendrijs aizbraucis uz Dcitonu. Spenservilas policija sakūdīs Ohaio pavalsts policiju meklēt bēgli tuvējās lidostās vai ceļā uz Floridu. Nebija nekāda pamata pieņemt, ka policija iedomāsies par Pelēko ezeru vai arī aizdomās iesaistīs Biliju Mārlonu un tā pikapu. Viņš cerēja, ka tas nenotiks.

Keits bija gribējis arī pārbaudīt, vai Bekstera mājā kāds atbildēs uz telefona zvanu. Viņš ticēja, ka, pamatojoties uz to, ko bija teikusi I erija, kā arī uz Annijas norādi par Atlantu — šo Atlantu, Beksters atrodas pie Pelēkā ezera. No otras puses, Keitu grauza doma, ka tas varētu būt plāns. Bet, ja nu tā, tad tas bija ārkārtīgi smalki izstrādāts plāns, pārāk rafinēts Klifam Beksteram. Keits pats saprata savu nelaimi: viņš, proti, par ilgu bija nodzīvojis spoguļu brīnumu pasaulē, kur tūkstošiem gudrinieku izspēlēja cits citam vissarežģītākos un viltīgākos trikus. Šis gadījums nebija pielīdzināms tādiem. Beksters atradās vienīgajā vietā, kur varēja atrasties — savā medību mājā pie Pelēkā ezera, un atradās tur viens, kopā vienīgi ar Anniju, un nezināja, ka Keits Lendrijs jau ir ceļā uz turieni. Tā sevi nomierinājis un pārliecinājis, Kēits atmeta bažīgās aizdomas un no jauna pievērsās pašreiz visaktuālākajai problēmai.

Keits iegāja uzpildes stacijas mazajā kantorītī un sacīja pārzinim:

— Es meklēju, kur varētu nopirkt labu šaujamo stopu.

— Ir viens puisis — Nīls Džonsons, — pārzinis sacīja. — Tas tirgojas ar sporta piederumiem. Gan ar lietotiem, gan jauniem. Maksu ņem skaidrā naudā. Veikals patlaban slēgts, bet es varu viņam piezvanīt, ja vēlaties.

— Būtu labi.

Pārzinis piezvanīja un aprunājās ar Nīlu Džonsonu, kurš acīmredzot patlaban bija ēdis vakariņas un gribēja zināt, vai kungs būtu ar mieru brītiņu pagaidīt.

Keits pārzinim aizbildinājās: — Es tiešām gribētu ātrāk doties ceļā. Daudz viņa laika nenotērēšu.

Pārzinis to pavēstīja misteram Džonsonam, un viņi ātri vienojās. Keitam tika pastāstīts, kā atrast Nīla sporta piederumu veikalu, viņš pateicās uzpildes stacijas pārzinim un izgāja atpakaļ ārā pie pikapa.

— Kas noticis? — Bilijs jautāja.

— Mēs nopirksim Šaujamo stopu. — Keits izbrauca atpakaļ uz šosejas un turpināja ceļu austrumu virzienā.

Bilijs palocīja galvu un jautāja: — Vai tad nav nekādas iespējas piebeigt Beksteru, nenogalinot suņus?

— Tad jau redzēsim. — Protams, Keits nodomāja, bija iespēja ar M — 16 un spēcīgo teleskopu nošaut Beksteru simt jardu vai vēl lielākā attālumā. Bet neba to Keits vēlējās. Viņš gribēja ieskatīties Beksteram acīs.

Džonsona māju, nelielu ar dēļiem apšūtu ēciņu, viņš atrada pašā Atlantas malā, tātad tikai pārissimt jardu no Lielās ielas. Viņš iegrieza mašīnu piebraucamajā ceļā.

Suņi sāka riet, un lievenī iedegās gaisma. Keits un Bilijs izkāpa no pikapa un sastapās ar gara auguma tvirtu vīru, kam vēl vakariņu kumoss kustēja mutē un kas nosauca sevi par Nīlu. Keits no savas puses iepazīstoties sevi un Biliju nodēvēja par Bobu un Džeku. Nīls pameta acis uz veco pikapu, tad nopētīja Keitu un Biliju, it kā apsvērdams, vai bijis vērts šo dēļ tērēt laiku.

— Jūs esat no Ohaio?

— Jā, — Keits atbildēja. — Sadomāju, ka jāizmēģina roka šaušanā ar stopu.

— Ar stopu? Tas nu gan nav nekāds sports. Jūs droši vien gribat šaujamo loku?

— Nē, es neesmu nekāds labais strēlnieks. Šito gribu tikai visādu sīkalu šaušanai.

— Ak tā? Lai notiek. Man ir tikai viena veida stopi, ko varu piedāvāt. Nāciet iekšā.

Viņš ieveda Keitu un Biliju noliktavas tipa alumīnija angārā, kas bija pārveidots par sporta piederumu veikalu. Nīls ieslēdza dienasgaismas spuldzes. Garās ēkas labās puses sienu noklāja ieroču statņi, gar tiem stiepās ar dažāda veida medību ieročiem un munīciju nokrautas letes, un Keits nosprieda, ka misters Džonsons no saviem krājumiem varētu apbruņot veselu kājnieku bataljonu. Telpas kreiso malu aizņēma dažādu zvejas un makšķerēšanas rīku pārpilnība, kā arī teltis un dažādas citas medniekiem nepieciešamas mantas. Sporta piederumu vidū Keits neredzēja ne tenisa raketes, ne naglencs skrējējiem.

Nu Keits vairs pārāk nesteidzās, jo zināja: tas, kas viņam darāms pie Pelēkā ezera, tā kā tā varēs notikt tikai agrajās rīta stundās. Neskatoties uz to, viņš gribēja drīzāk kustēt projām, taču neklājās izrādīt nepacietību pilsētā ar sešsimt iedzīvotājiem, kur ikviens pirkums tika uzlūkots kā gadsimta lielākais darījums.

Brītiņu pieklājīgi patērzējis, Nīls Džonsons pasniedza Keitam prasīto ieroci. Tas sastāvēja no neliela loka, kas bija uzmontēts uz perpendikulāra šautenes laidei līdzīga balsta. Šautenes mēlītei līdzīga ierīce savukārt atbrīvoja stiegru un līdz ar to laides rievā guļošo bultu lidojumam. — Izskatās pavisam viegli.

— Jā, pārāk viegli. Tas nav nekāds sports. Pāris dienu laikā jūs būsiet gatavs meistars. Lokšāvējam jāvingrinās gadu gadiem, lai to mākslu pieprastu, kā nākas.

Keitam radās iespaids, ka misters Džonsons pagalam nicina šaujamo stopu un līdz ar to ikvienu, kas to lieto.

Un Nīls Džonsons patiesi šīs aizdomas apstiprināja, teikdams: — Man viens puisis stāstīja, ka senajos bruņinieku laikos pāvests esot pasludinājis stopu par nepiedienīgu ieroci, kas kristīgiem ļaudīm nav lietojams.

— Ejta nu — tad jau žurkas arī nedrīkst ar to šaut?

— Nu, tā es nedomāju. Precīzs jau gan tas ierocis ir. Un atvilcicns uz savām sešdesmit mārciņām. Lai šautu, jūs atspiežat laidi pret krūtīm, bet stiegru atvelkat ar abām rokām. Paskat, es parādīšu, kā to dara. — Nīls paņēma stopu, atspieda laidi pret krūtīm, atvilka stiegru un aizāķēja to aiz mēlītes ieloka. Laides gropē viņš ieguldīja bultu un notēmēja uz noputējušu brieža galvas izbāzeni garās halles viņā galā, savu trīsdesmit pēdu attālumā. Notēmējis, viņš pavilka mēlīti. Bulta izlidoja no stopa, ietriecās briedim pierē starp acīm, izskrēja cauri un ieurbās sienas panelī. — Nu — kā jums liekas?

— Ļoti labi.

— Jāā. Ar loku es tā nevarētu nodarīt. Ja gribat zināt — bulta noskrien ap divsimt pēdu sekundē. — Viņš parādīja Keitam bultu. — Tā ir no stiklaplasta un spārniņš no plastmasas. Tās ir iesaiņotas pa astoņām vienā kastītē. Cik jums vajadzēs?

Keits palūkojās uz plastmasas bultu maku, kas gulēja uz letes, un sacīja: — Lieciet, cik tur saiet iekšā.

— Labi. Tas būs divdesmit četras. Vai jums vēl kas derētu?

— Vai varat uzmontēt uz stopa tēmēkļa teleskopu?

— Teleskopu? Jūs tām savām žurkām gan negribat atstāt ne mazāko šausiti?

— Nekādu.

— Paskatīsimies, kas man te ir. — Nīls sameklēja tēmēkli un desmit minūtēs bija to piestiprinājis pie stopa. Viņš pasniedza ieroci Keitam. — Vai gribat izmēģināt?

— Noteikti.

— Tūliņ uzlikšu mērķi. Paejiet atpakaļ līdz durvīm. Sanāks apmēram divdesmit jardu.

Keits paņēma stopu, uzkāra kaklā bultu maku un atkāpās līdz durvīm, kamēr Nīls Džonsons piestiprināja mērķi. Keits pacēla stopu pret krūtīm, ielika bultu, notēmēja pa tēmēkļa teleskopu un pavilka mēlīti. Bulta trāpīja pārāk zemu, viņš palaboja skatu uz šaujamlauku un izšāva otrreiz. Ar trešo šāvienu viņš trāpīja iekšējā lokā. — Labi. Un cik precīzi ir trāpījumi no, piemēram, četrdesmit jardu attāluma?

— Apmēram divreiz precīzāki, nekā šaujot ar loku, — atbildēja Nīls. — Tas nozīmē, ka no četrdesmit jardu attāluma jūs varat visas bultas sašaut aplī ar deviņu collu diametru.

Keits palocīja galvu. — Un kā būtu astoņdesmit jardu attālumā?

— Astoņdesmit jardu attālumā? Pa tādu gabalu jūs taču žurku ne saredzēt nespētu... bet varbūt ar šito teleskopu tas izskatītos kā divdesmit jardi. Šitā būšana ir taisīta šaušanai četrdesmit jardu atstatumā. Bultu no šā stopa jūs varat aizlaist vai septiņus simtus jardu, bet trāpīt gan neko — ja nu vienīgi fermera Brauna govi — aiz pārskatīšanās.

— Nūjā... Bet, teiksim, rāmā bezvēja laikā ar šito teleskopu no astoņdesmit jardiem... klejojošu suni varētu trāpīt?

Nīls paberzēja zodu. — Nu... tad jums jānotēmē kā daždien pa kustīgu mērķi, ierēķinot, kā bulta ieurbsies. Kālab jūs to jautājat?

— Tur mājās — Ohaio — klejojoši suņi uzbrūk manām aitām. Ja bliežu no šautenes, pajūk viss bars, kā suņi, tā aitas. Tāpēc iedomājos pamēģināt ar stopu.

— Kālabad jūs neizliekat tiem mūdžiem indi?

— Tas kristīgam cilvēkam neklājas.

Nīls iesmējās un sacīja: — Lai notiek jūsu prāts. — Paņēmis zīmuli, viņš sāka skrīpāt skaitļus turpat uz letes dēļiem. — Sarēķināsim... stops, divdesmit četras bultas, tad vēl tā viena, ko es izšāvu — gribat to atpakaļ?

— Nē.

— Labi. Bultu maks, futrālis un teleskops... sanāk seši simti dolāru, ieskaitot nodokļu tiesu.

— Izklausās godīgi. — Keits noskaitīja naudu, kas gandrīz arī bija viss, kas viņam pie dvēseles, un neviļus atcerējās Čārlija Edeira piedāvātos tūkstoš dolārus, tad iedomājās vispār par Edciru — interesanti, kad un kādos apstākļos viņš to vēl kādreiz sastaps.

Kamēr Bilijs visu pirkumu kravāja audekla somā, Keits ievaicājās: — Vai šaipusē pie jums bieži uzgādās mūsējie no Ohaio?

Nīls, naudu skaitīdams, atbildēja: — Vasarā nekad netrūkst. Un medību sezonā arī ne. Pēc tam jau gan tikpat kā neviens neatklīst. Kur tad jums ir ceļamērķis?

— Prcskes sala.

— Ak tā? Nemaz nav tik viegli to atrast nakts melnumā. Vienīgi, ja jūs zināt ceļu.

— Mēs neko nesteigsimies. Es skatos, ka jums suņu barība arī ir.

— Jā. Jātur jau šis un tas, kas vajadzīgs, pilsēta tālu. Tāpēc ir suņu barība, šādas tādas zivju ēsmas un tamlīdzīgi. Tiem braucējiem jau pašiem savu krāmu diezgan, ko vest — bises un viss cits. — Tad kā atcerēdamies pajautāja: — Vai ta jūs arī gribējāt pirkt suņu barību?

— Nē, bet viens mans draugs te diezgan bieži braukā ar saviem suņiem, un tie rij kā vilki. Cik viņam šo ir — divi vai trīs. Kur nu citur viņš barību pērk — tak jau šite.

— Jā. Kas suņus tur, tam šie arī jābaro. Jātcic, pirms pāris dienām te bija viens vīrs no Ohaio un sapirkās suņu barību vismaz pāris mēnešiem.

— Tas varbūt bija tas pats mans draugs. Viņš patlaban arī ir šitente.

— Varētu būt.

Saruna draudēja pārtrūkt, tāpēc Keits, par spīti veselajam saprātam, ieteicās: — Es tā kā ieprātojos te nopirkt zemes gabalu, bet gribētu iepriekš aprunāties ar kādu no Ohaio, kam te kaut kas jau pieder.

— Jā, to varētu. Tas pats čalis, kas man te izpirka visu suņu barību, dzīvo tur augšā, pie Pelēkā ezera. Pabraukājiet tur un paskatieties stabiņu ar viņa vārdu. Viņu sauc Beksters. Vai viņš ir tas jūsu draugs?

— Nē.

Bilijs iepleta platas acis, tomēr muti nepavēra.

Keits Nīlam sacīja: — Jā, varbūt atpakaļceļā piebraukšu. Tagad vienkārši nepatīk tā iebrukt, ja viņš ir kopā ar kundzīti.

— Es gan mašīnā nevienu dāmu neredzēju.

Keits neko neteica.

Nīls vēl piebilda: — Bet suņus arī neredzēju. Laikam taču būs papriekšu aizbraucis līdz mājai un tad vēlreiz šurp. Jūs jau varat viņam piezvanīt. Numurs ir grāmatā. Sakiet, ka es pateicu.

— Paldies. Droši vien piezvanīšu vai piebraukšu atpakaļceļā. Bet vai jūs man atļautu izmantot jūsu telefonu? Gribētos piezvanīt uz mājām.

— Protams, zvaniet vien. Telefons ir tur — pie kases aparāta.

Keits aizgāja pie kases aparāta, atrada telefonu un uzgrieza numuru. Bilijs pa to laiku sarunājās ar Nīlu par medībām un ieročiem.

Tcrija atsaucās: — Hallo.

— Tcrij, tas esmu es.

— Keit! Kur tu esi?

— Esmu šeit. Vai dzirdi, ko tev teikšu — tavs telefons ir pieslēgts pie noklausīšanās ierīces.

— Mans telefons?

— Jā, bet ne pie Spenservilas policijas pārvaldes. Šoreiz pie federālās valdības iestādes.

— Ko? Kāpēc?

— Nav svarīgi. Rīt rītā piezvani savam advokātam, lai aizvāc noklausīšanos. Svarīgāk ir kas cits: es zinu, ka viņš ir šeit. Viņa arī. — Un, lai uzmundrinātu Teriju, Keits piebilda: — Esmu pārliecināts, ka viņa ir dzīva.

— Ai, paldies Dievam... Ko tu esi nolēmis darīt?

— Esmu sazinājies ar šejienes policiju, viņi šeit ir joti atsaucīgi. Gribu tikai vēlreiz atgādināt tev un Lcrijam — nedariet no savas puses neko, kas varētu destabilizēt situāciju. Arī vecākiem pa telefonu neko nestāsti. Norunāts?

— Norunāts.

— Uzticies man, Tcrij.

— Es uzticos.

— Rīt es viņu aizvedīšu atpakaļ.

— Tu tiešām tā saki?

— Jā.

— Un viņš — vai tie viņu arestēs?

— Nemāku teikt. Ja Annija apzvērēs un izvirzīs apsūdzību, tad droši vien apcietinās.

— To viņa nedarīs. Viņa taču tikai grib tikt no tā vaļā.

— Labi, lai viss iet pa kārtai. Šejienes policija grib nogaidīt līdz rītam, un tā arī būs vislabāk. No rīta es tev atkal piezvanīšu un pastāstīšu labas vēstis.

— Labi... vai es varēšu tevi naktī sasniegt pa telefonu?

— Es pārnakšņošu motelī un piezvanīšu tev, tiklīdz man būs kaut kas jauns zināms.

— Labi. Un esi piesardzīgs.

— Būšu. Un tagad pateikšu pāris vārdu tiem, kas mūsu sarunu ieraksta lentē. Hallo, Čārlij, esmu nokļuvis šeit bez tavas palīdzības, bet tā kā tā — paldies. Man izpalīdzēja Bilijs, un, ja es nebūšu sasniedzams, parūpējies par viņu. Norunāts? Līdz tam laikam — vēl viens pūķis. Gan jau atkal tiksimies. — Beigās viņš piebilda: — Tu, Tcrij, sēdi pavisam rāma. Sveiciens Lerijam.

— Tiks nodots.

Keits nolika klausuli. Visi trīs viņi izgāja ārā pie pikapa, un Keits sacīja Nīlam: — Uz redzēšanos nākamnedēļ, kad braukšu atpakaļ.

— Labu veiksmi!

Keits un Bilijs iesēdās mašīnā un izbrauca uz ceļa. Bilijs sacīja: — Hei, vai dzirdēji? Beksters ir pie Pelēkā ezera.

— Tiešām ir gan. — Keits jutās daudz labāk.

— Re, kā sadzinām pēdas. — Bilijs paskatījās uz Keitu. — Tu taču zināji, ka viņš ir tur, vai ne?

Keits neatbildēja.

Bilijs kādu brītiņu padomāja, tad vaicāja: — Kā tev liekas — vai viņš zina, ka tu viņu meklē?

— Esmu pat pārliecināts — viņš zina, ka es viņu meklēju.

— Tas nu tā... bet kā tev liekas: vai viņš zina, ka tu zini, kur viņu atrast?

— Tas ir īstais jautājums.

Bilijs aplūkoja stopu. Pacēla to sev acu priekšā un lūkojās caur mazo teleskopa lodziņu. — Tēmē gluži kā šautene. Nezinu tikai, kā ir ar bultas ieurbšanos.

Bilijs pārbaudīja bultas galu. Tas bija ass kā bārdas nazis, darināts no vissmalkākā tērauda, šķautne abās pusēs vienādi asa.

— Jēziņ, tas uzgalis taču droši ir collu apkārtmērā. Tāds pamatīgi iešķēlējas miesā. — Viņš vēlreiz pārjautāja Keitam: — Vai tu noteikti saki, ka suņus vajadzēs nošaut?

— Redzēs, ko tu sacīsi, kad mēs būsim tur.

— Labi, labi... Vadzi, varbūt mēs ar šito daiktu varam piebeigt Beksteru?

— Iespējams. — Vienalga, vai viņš Beksteru nošaus ar savu M — 16 no simt jardu attāluma vai ar stopu un bultu no četrdesmit jardiem, tas būs tikpat beigts, kā būtu tad, ja viņš tam būtu ar nazi pāršķēlis femura artēriju. Tomēr būtu atšķirība — pēcnāves ziņojumā, kā to parasti mēdza sacīt. Kādu brīdi viņš valstīja un grozīja šo domu pa galvu, katrā ziņā pieņemot, ka notikuma brīdī Annija atradīsies turpat. Keits apsvēra arī iespēju vispār nenogalināt Beksteru. Daudz kas no tā, kam jānotiek līdz rītausmai, nebija ne viņa spēkos, ne

pārzina, bet viņš juta, ka vismaz jāpadomā par dzīvošanu pēc nāves — tas ir, par paša dzīvošanu pēc pretinieka nāves. To viņš allaž mēdza darīt, tomēr jāteic, ka reti izdevās izdomāt tā, kā viņam patiktu. Lielākajā tiesā gadījumu nācās apmierināties ar izvairīšanos iešaut tam otram mugurā vai sēkliniekos. Ārpus šīm minimālajām bruņinieciskajām atlaidēm viss pārējais bija atļauts. Taču Beksters bija īpašs gadījums, un Keits no visas tiesas vēlējās atrasties pietiekami tuvu, lai varētu to saost, lai varētu ar to saskatīties un noprasīt: "Klif, vai tu mani atceries?"

— Hei, vai tu atslēdzies?

— Laikam gan. Vai palaidu garām vajadzīgu pagriezienu?

— Nē, bet tagad gan jāiegriežas — kreisajā atzarā.

— Labi. — Keits iegriezās pa kreisi, un viņi brauca tālāk uz ziemeļiem no Atļautas un vēl tālāk pa neskartu apvidu, ko veidoja kalni, ezeri, upes un dumbrāji. Bilijs ieteicās: — Esmu ievērojis, ka kartē atzīmētie ceļi ne vienmēr saskan ar īstajiem ceļiem dabā.

— Paskatīsimies. — Keits iededza mašīnā gaismu un papētīja karti. Apvidū, kur viņi bija iebraukuši, kādas divsimt vai trīssimt kvadrātjūdzes aizņēma meži, ko šķērsoja vienīgi pievedceļi pie medību mājām un zvēru takas. Kartē Keits neredzēja nevienu pašu ciemu vai apmetni. Viņš izslēdza gaismu un atdeva karti Bilijam.

— Kuģo nu tu tālāk.

Bilijs izvilka no mašīnas sānkabatas bateriju, uzspīdināja to un savukārt iedziļinājās kartes pētīšanā.

Keits piezīmēja: — Bekstera medību māja atrodas Pelēkā ezera ziemeļu krastā.

Bilijs paskatījās uz viņu, tomēr nejautāja, kā viņš to zina.

— Labs ir... Es te redzu vienu ceļu, kas ved gar ezera austrumu krastu, bet neredzu, ka tas nogrieztos uz ziemeļiem.

— Atradīsim.

— Jā... cilvēki, redz, izlikuši paštaisītas ceļazīmes, kas norāda uz zemesceļiem, tajās uzrakstīti arī viņu vārdi — vai redzi? "Džona un Džoanas slēpnis." Vai tev gadījumā nav zināms, kā šis nosaucis savējo?

— Nē... Ak tā, laikam to sauc par "Lielā Virsaiša Klifa medībmāju", — Keits sacīja, — taču man ir aizdomas, ka vizītkarti viņš būs novācis.

— Jā, vajadzēs kādam pajautāt.

— Es nu gan tuvumā neredzu neviena cilvēka, kam varētu pajautāt, Bilij.

— Parasti vienmēr pa ceļam kāds gadās. Tas droši vien zinās.

— Kā tad. Un tūliņ ņems un piezvanīs Beksteram.

— Jāā, tā nu gan. Klau, tu taču laikam par tām lietām vien tagad domā. Varbūt man arī vajadzētu sākt maķenīt padomāt uz priekšu?

— Par ļaunu nenāks. Sāc tūliņ.

Viņi brauca tālāk pa piķamclnu tumsu, pa šauru zemesceļu, kam gar abām malām slējās priedes kā slaidi torņi. Keits jautāja:

— Vai tu vienmēr brauc uz šejieni medīt?

— Šad un tad. Te var nomedīt briežus, lūšus, pat pa kādam lācim. Gadās satikt arī pelēko vilku. Bet apvidus gan jāpazīst, citādi ārā netiksi. Akurāt pasaules gals te vēl nav, bet saredzēt gan to no Šejienes gandrīz var.

Pēc dažām minūtēm Bilijs ierunājās: — Pabrauc tagad pa kreisi un tad tālāk pa to šauro celiņu, kas apved apkārt gandrīz visam ezera ziemeļu galam. Kad tiksim līdz turienei, tad skatīsimies, ko tālāk darīt.

— Labi, braucam. — Keits iegrieza ceļā, kas nebija platāks par pikapu, un mazo priedīšu zari švīkājās gar mašīnas sāniem. Keits ievēroja pa kreisi starp kokiem pazibam ezeru. Debesīs bija uzlēcis spožs, gandrīz pilns mēness, un ezers, no visas tiesas pelēks, mēnesnīcā vizmoja kā nospodrināts alvas šķīvis. Tas bija apmēram jūdzi plats, visriņķī priežaudzes iekļauts, krastmalā tikai pa kādam bērzam. Nevienas gaismiņas neredzēja ne cilvēku mājokļos, ne kādā laivā uz ezera.

Tiešām, viņš nodomāja, kāda savdabīga zemes mala, gleznaina, bet gauži tāla un atšķirīga no pārējām Mičiganas atpūtas vietām, un interesanti, ko Annija nodomāja, kad viņas vīrs iepirkās šajā mežonīgajā apvidū. Viņam šķita, ka cilvēkam, kas pieradis raudzīties uz plašajiem apvāršņiem un bezgalīgo zilās debess plašumu, šie biezokņi var radīt kJaustrofobiskas izjūtas un likties gandrīz kā rēgu valstībā, ziemu te droši vien

bija patiesa elle. Beksters turpretī šeit laikam jutās īsti mājās, pelēkais vilks savā elementā.

Keits pamanīja netālu no baļķiem celtu būdu un iedomājās, ka vairums šo celtņu ir mitekļi nedēļas nogalēm un ka ne tuvu, ne tālumā visapkārt ezeram nav nevienas dzīvas dvēseles, izņemot viņu, Biliju un Klifu un Anniju Beksterus, un viņam tas bija īsti pa prātam. Diena vēl nebūs ataususi, kad Pelēkā ezera krastos vispār nebūs vairs neviena apdzīvotāja.

Ceļš liecās apkārt ezeram, un Keits atkal redzēja to pavisam kreisajā pusē, tad ceļš pagriezās uz ziemeļiem, aizliecās tālāk no ezera, un Keits brauca uz priekšu.

Bilijs ieteicās: — Te tūliņ jābūt tik platam ceļam, ka pa to var izbraukt, tev tikai jāpadod kādu gabalu atpakaļ.

Keits, nevarēdams mašīnu uz šaurā ceļa apgriezt, sāka braukt atpakaļgaitā, cerēdams uz kādu klajāku vietu vai izcirtumu priežu un pameža biezoknī. Šaurā ceļa vienā malā bija zemē ierakti stabi — elektrības vai telefona vadiem, un Keits pūlējās ieraudzīt vadus, kam vajadzēja stiepties gar ezermalu.

Beidzot Keits atrada nelielu paplašinājumu šaurajā ceļā, kur vajadzības gadījumā varētu pabraukt garām otra mašīna. Viņš izkāpa no pikapa, Bilijs viņam sekoja. Bija tik auksts, ka viņi redzēja savu dvašu. Apkārt valdīja klusums, īsts dzestrs rudens vakars ziemeļu mežā, kur nedzirdēja ne kukaiņu sanēšanu, ne putnu balsis, un tāds šeit būs ik vakars, līdz uzsnigs pirmais sniegs un ietērps baltās drānās gan zemi, gan kokus.

Keits un Bilijs pagājās kādus simt jardus uz priekšu, meklēdami biezajā priežu audzē pietiekami klaju vietu, kur varētu izbraukt ar mašīnu. Bilijs klusu ierunājās: — Varbūt mums derētu paņemt kompasu, noiet lejā līdz ezeram un paskatīties visapkārt.

— Tas būtu lietderīgi. Ejam un paņemam ieročus.

Ejot atpakaļ pie mašīnas, Keits visu laiku vēroja komunikāciju stabus. Tad apstājās, piesita Bilijam pie pleca un parādīja augšup.

Bilijs paskatījās tumšajās debesīs. Pa elektrības vadu, kas tumsā priežu ēnās nebija saredzams, naski cilpoja uz priekšu vāvere. Nu arī viņi saskatīja, ka zem elektrības vada stiepās vēl otrs, acīmredzot telegrāfa vads.

Bilijs sacīja: — Vadi nepārprotami stiepjas uz ezera pusi, un stabi parasti tiek ierakti gar ceļa malu. Bet es te ceļa neredzu. Keits, brītiņu pastāvējis pie elektrības staba, pagājās dažus soļus mežā un pieķērās pie apmēram astoņas pēdas augsta priedes stumbra, izkustināja to un it viegli izrāva ārā no zemes.

Bilijs skatījās uz svaigo zāģējuma vietu stumbrā un noteica:

— Hc... tas nu gan bijis tērēts.

Keits satvēra vēl otru tādu pašu kociņu, arī tas bija viegli izceļams. Kāds, bez šaubām, Klifs Beksters, tādā veidā bija nomaskējis šauro zemesceļu, kas veda uz viņa māju. Divdesmit pēdu garā ceļa gabalā pavisam bija "iestādīts" kāds ducis astoņas vai desmit pēdas garu priedīšu, radot iespaidu, ka ceļa nav, ka visnotaļ ir tikai mežs. Skujas bija svaigas un zaļas un noturēsies tādas, protams, vēl ilgi.

Keits ievēroja arī, ka tur, kur zemesceļš kļuva mazliet saturīgāks, bija sabērti dažādi gruži un nomesti priežu zari, lai noslēptu riepu nospiedumus, kas iezīmējušies ceļā. Nekādus lielus pūliņus tas nebija prasījis, tomēr ar to pietika, lai nomaldījušos vai ziņkārīgu braucēju atturētu no iegriešanās ceļā, kas veda uz Bekstera medību māju.

Keits paskatījās visapkārt un atrada ceļazīmes stabiņu, kas bija līdz pamatam nocirsts un nogāzts. Plāksnes ar uzrakstu "Lielā Virsaiša Klifa medību māja" nekur tuvumā nebija, bet Keits skaidri zināja, ka vēl nesen tā bija tur bijusi.

Tas viss nepārprotami norādīja, ka Klifs Beksters negribēja un negaidīja nekādus viesus, ne nejaušus, ne tīšus. Un tās pašas ar pūlēm "pārstādītās" priedītes, kas neļāva nevienam ārpusniekam piekļūt Bekstera mājai, nosprostoja arī viņam pašam ceļu uz ārpasauli. Tas nozīmēja, ka nav nekādas iespējas palikt slēpnī un gaidīt, kamēr Beksters uz laiciņu atstās māju, un tad mēģināt izglābt Anniju, neizraisot cīņu un nepakļaujot viņu briesmām. Acīmredzot Beksters bija apgādājies ar visu nepieciešamo ilgākai palikšanai. Būtiskākie jautājumi, protams, bija, vai tur ir arī Annija un vai viņa ir dzīva, kaut arī varbūt ne sveika un vesela. Šī tātad bija jēga Bekstera bēgšanai uz šo nomaļo kaktu — ieslodzīt savu neuzticīgo sievu un izgāzt pār viņu visu naidu un niknumu tā, lai no ārpasaules neviens nevarētu iejaukties.

Vienlaikus Keitam ienāca prātā, ka neatkarīgi no Keita Lendrija vai kāda viņam līdzīga šī ir tā vieta, kur Beksteriem būs jāsagaida sava pēdējā stunda, varbūt drīzāk nekā vēlāk, un ka Annija vai nu bija, varbūt arī nebija, izpratusi psiholoģisko zemtekstu Bekstera vēlmei, lai pēc viņa aiziešanas pensijā tie izraudzītos šo medību māju par savu īsteno mājokli. Tagad viņš atcerējās, ko Annija viņam viendien bija sacījusi: tanīs

nedaudzu jās reizēs, ko mēs pavadījām divatā, bez bērniem un bez kompānijas, viņš bija pavisam cits cilvēks. Ne tieši labāks, un īstenībā arī ne sliktāks... vienkārši cits cilvēks... kluss, noslēdzies, it kā... es nezinu... it kā prātotu kaut ko. Man nepatīk braukt uz turieni ar viņu vienatnē, un parasti man izdodas no tā izvairīties.

Par ko Klilš Beksters tajās reizēs domājis, to Keits varēja tikai neskaidri iztēloties. Atlika vienīgi cerēt, ka tas, ko viņš Annijai šajās pēdējās divās dienās pie miesas un dvēseles nodarījis, nav neglābjams un neizdziedināms.

Keits un Bilijs aizgāja atpakaļ pie pikapa un savāca savus ieročus, tad atgriezās vietā, kur sākās maskētais ceļš. Viņi bija pietiekami gudri, lai neietu cauri maskējumam vai parādītos uz zemesceļa aiz priedītēm, bet gāja līdztekus ceļam, pēc iespējas paturēdami to acīs. Ejot viņi orientējās pēc kompasa un pēc mazajiem komunikācijas stabiņiem gar ceļa malu.

Piecpadsmit minūtes lēnām uz priekšu pavirzījušies, viņi apstājās, un Keits nometās zemē paklausīties mežu. Bilijs nometās viņam blakus, un viņi veselas piecas minūtes nepakustējās. Beidzot Bilijs pačukstēja: Izklausās labi, ož labi, sajūta laba.

Keits piekrītot palocīja galvu.

Bilijs tāpat čukstus pajautāja: — Es saprotu, ka tā maskarāde tur aizmugurē liekas Bekstera darbs, bet kā mēs zināsim, ka tā māja, kas šitiem vadiem galā, ir viņa māja? Mēs tak nezinām, kā tā izskatās, un neklauvēsim pie durvīm pirms

šaušanas?

Keits atbildēja: — Tā ir A veida karkasmāja no tumša koka, gabaliņu nost no ezera.

— Ak šitā? Tu tātad zini vairāk, nekā saki. — Un piemetināja: — Kā visi virsnieki.

4X4

— Man šķiet, — Keits sacīja, — tu tagad zini visu to, ko zinu es. Es tevi pirms izbraukšanas brīdināju, ka būs bīstami.

— Jā, brīdināji.

— Un vēl ko es tev teikšu — es ņēmu tevi līdzi tevis paša, ne manis dēļ. Bet es ļoti augstu vērtēju tavu palīdzību.

— Paldies.

— Ja ņemu tevi līdzi arī tālāk, tad gribu, lai tu apsoli, ka izdarīsi darbu līdz galam, ja es to nespēšu.

Bilijs paskatījās uz Keitu un palocīja galvu. — Tu zini, ka man ir pašam savi rēķini, un tev ir tavējie... tātad — ja viens no mums krīt, tad otram jātēmē un jāšauj labāk nekā jebkad mūžā.

Mirkli vilcinājies, Keits sacīja: — Labi... un ja beigās iznāk tā, ka paliekat tikai tu un viņa, tad pasaki... kaut jel ko.

— Jāā, pateikšu viņai kaut jel ko. — Un jautāja: — Kaut ko noteiktu?

Bija kaut kas noteikts, bet Keits sacīja: — Vairāk neko. l ikai pastāsti par šodienu.

— Okei. Un tu to pašu izdari manis labā. — Un vēl piebilda: — Var jau būt, ka viņai vienalga. Bet viņai jāzina.

— Izdarīšu. — Keitam bija ērmota sajūta, jo viņš atcerējās, ka šādas sarunas notikušas arī agrāk — citās zemēs, ar citiem cilvēkiem, un viņam tās bija apnikušas. Viņš sacīja: — Nu, sāksim kustēt.

Viņi brida tālāk pa mežu. Keits pūlējās uzminēt, cik pamatīgi Beksters sagatavojies. Ceļa nomaskēšana ir derīga, bet tikpat svarīga ir priekšlaicīga brīdināšanas ierīce. Šim nolūkam, protams, bija suņi. Visvairāk viņu uztrauca iespēja, ka teritorijā izliktas raķetes, kas uzliesmoja tām uzkāpj, vai pa zemi izvilktas stieples, kaut gan viņš Šaubījās, vai Beksters, kas nekad nav dienējis armijā, būs par tām iedomājies. Tik un tā viņš iedams cēla kājas augstu, un Bilijs darīja tāpat. Tiešām interesanti, cik daudz tādam vecam zaldātam gan aizķeras atmiņā, pat tādiem puišiem kā Bilijs. Bet, kad pats to kaut reizi esi piedzīvojis, tad otrreiz gan vairs negribēsi.

Mēness bija pakāpies augstāk un iespīdēja mazliet gaismas arī mežā, tomēr Keits nespēja saredzēt tālāk kā pārdesmit pēdu sev priekšā. Piedevām bija auksts, stipri aukstāks, nekā Keits

bija gaidījis, un sacēlies arī vējš, kas pūta no ezera puses un darīja gaisu vēl saltāku.

Viņi soļoja lēnām, noiedami apmēram pusjūdzi trīsdesmit minūtēs. Tad Keits vēl palēnināja gaitu, viņi apstājās, un Keits parādīja uz priekšu.

Pa priežu starpu viņi ieraudzīja klajumu un klajuma viņā malā mēnesnīcā mirguļojošo Pelēko ezeru.

Viņi pagāja vēl divdesmit jardus un atkal apstājās. Pa labi no viņiem, apmēram simt jardu atstatu plašajā izcirtumā, kas nostiepās līdz ezermalai, pret ezeru pacēlās siluets — A veida karkasmāja no tumša koka.

Mirkli viņi abi nenovērsušies raudzījās uz māju. Pa gabalu tā izskatījās kā kalniešu māja. Tā bija celta uz cementa bloku pāļiem, tā ka pacēlās vesela stāva tiesu virs zemes. Visai mājai apkārt bija izbūvēta paaugstināta konsole, tādējādi radot Beksteram iespēju no izdevīgas pozīcijas balkonā brīvi 360 grādos vērot apkārtni. Pašā jumta vidū slējās mūra skurstenis, no kura uz viņu pusi plūda dūmu strūkla. Tas rādīja, ka no visiem suņiem viņi atrodas pa vējam. Vaļējā garāžā zem A veidojuma stāvēja Bekslcra bronko.

Māja bija celta tādā leņķī pret ezera krastu, ka Keits varēja redzēt gan mājas priekšpusi, gan arī visā garumā ziemeļu pusi. Gaisma plūda tiklab no mansarda logiem slīpajā jumtā, kā arī caur slidināmām stikla durvīm pamatstāvā. Kamēr viņš vēroja, pret stikla durvīm parādījās cilvēka augums, tikai nevarēja izšķirt, vai tas ir vīrietis vai sieviete. Tad augums pazuda.

Keits nolaida tālskati. — Te nu tas ir.

No mājas priekšas atskanēja suņa rejas.

Trīsdesmit astotā nodaļa

KLIFS Beksters apjoza siksnu ar ieroča maksti un uzvilka ložu necaurlaidīgo vesti. Viņš piegāja pie šauteņu statņa un nocēla no tā TRG — 21 modēja sako — savu naktsšauteni, kurai bija uzmontēts armijas ieročiem lietots infrasarkanais teleskops. Par Somijā ražoto šauteni Spenservilas nodokļu maksātāji bija atdevuši četrus tūkstošus dolāru un vēl tūkstoti par teleskopu, šo šauteni kopā ar teleskopu droši varēja uzskatīt par precīzāko un nāvējošāko snaipera ieroci pasaulē.

Viņš nodzēsa gaismu dzīvojamā istabā, lai viņa siluets neiezīmētos pret gaišo telpu. Tad atslidināja stikla durvis; tās no dzīvojamās istabas veda uz paaugstināto konsoles balkonu, kas stiepās visapkārt mājai.

Beksters nometās uz viena ceļa un, atbalstījis šauteni uz balkona zemo margu apmales, sāka skatīties teleskopā, noregulēdams iegūto infrasarkano attēlu. Labā acs viņam vēl joprojām rādīja miglaini, kopš Keits tur bija iegrūdis pirkstus, stiprais palielinājums bija liels palīgs.

Viņš skatījās uz mežu, kas sākās simt jardu aiz klajuma, kurā stāvēja māja. Nopētīja visu mežmalu, tomēr neko nesaskatīja.

Beksters nevarēja droši noteikt, kurš suns bija rējis un kādēļ, tāpēc salīcis aprāpoja apkārt mājai visā balkona garumā, izlūkodams ar spēcīgo teleskopu mežu, kas iekļāva māju no trim pusēm, tad pamatīgi nolūkoja ezermalu, ko arī, tāpat kā mežu, no mājas šķīra simt jardu liels klajums. Viņš iestādīja fokusu uz ezera ūdeņiem, taču arī tur nevienu laivu neredzēja.

Viens no trim suņiem, rotvcilers, skraidīja slidināmā stieplē ezera pusē no mājas. Otrs suns, dobermanis, bija iestiprināts tādā pašā slīdstieplē, kas sniedzās no ezera līdz mājai uz meža pusi, no kurienes veda nomaskētais zemesceļš. Trešais — vācu aitusuns — nebija slīdstieplē, bet pieķēdēts pie staba piecdesmit jardu garā pavadā aiz mājas. Pavada ļāva viņam aizskriet līdz pat mežmalai, kā arī piekļūt pie mājas. Beksters jutās apmierināts, apzinādamies, ka šādā veidā suņi apsargā visu klajumu ap viņa māju.

Suņi ir labi, Beksters sprieda, bet rej par katru mazāko nieku. Tomēr, tiklīdz kāds ierējās, viņš tūdaļ pārbaudīja apkārtni. Viņš atgriezās balkona frontālajā daļā un, atkal nometies uz ceļgala, pacēla šauteni un notēmēja uz piebraucamā zemesceļa pusi. Bija izklausījies, ka rējējs būtu bijis dobermanis, kurš tiešām arī skraidīja gar mežmalu. Taču Beksters ievēroja, ka vējš pūš no ezera, tātad pret vēju droši vien neko saost nevar. Un tomēr tas būs kaut ko dzirdējis vai redzējis. Beksters atkal pagrieza fokusa skrūvi un, slidinādams skatienu no kreisās uz labo pusi, vēroja infrasarkanos attēlus.

Ietvēris vēlreiz fokusā dobermani, viņš redzēja, ka suns pagriezis galvu uz mežu kādus trīsdesmit jardus pa kreisi no tās vietas, kur sākās ceļš. Beksters nometās guļus šaušanas pozīcijā, izvirzīja šauteni pa balkona margu apakšu un noskatīja vietu, pret kuru bija pavērsies dobermanis. Viņš mērķēja zemu, uz priežu pamatni un izšāva pirmo kārtu.

Šāviena troksnis atbalsojās kokos un ezerā viņam aiz muguras, saplosot nakts klusumu. Nu rēja visi trīs suņi. Beksters nolūkoja šaujamlauku vēlreiz, nodeva otru kārtu un vēl trešo.

Atbalss izgaisa, suņi apklusa. Beksters gulēja nekustīgi, neatlaidīgi skatīdamies teleskopā un gaidīdams, ka pamanīs priedulājā kādu kustību vai izdzirdēs kādu skaņu, gaidīdams arī atbildes uguni. Kad bija apritējušas divas pilnas minūtes, viņš nosprieda, ka tur mežā nekā nav, un, ja ir bijis, tad tas ir beigts un pagalam. Varbūt kāds briedis... Tie dažkārt medību sezonas laikā pēc tumsas iestāšanās nāca baroties, taču diedza projām, tikko ierējās suņi. Bet kāpēc suns vēl aizvien pagriezies uz meža pusi un veras turp? Varbūt kāds trusis vai vāvere. Ek, jāā...

— Labi, pietiks. — Viņš nevēlējās pievērst uzmanību, nedz arī nošaut kādu mednieku, bet nedomāja, ka nedaudzajās medību būdās ezera šajā malā pašlaik kāds mednieks mitinās, un, pat ja bija, tad neklājās briežu auru laikā naktī iet mežā, vismaz ne tik tuvu pie viņa mājas. Viņš nogaidīja vēl dažas minūtes, tad aizlīda pa balkonu līdz stikla durvīm, ātri piecēlās un pazuda dzīvojamā istabā.

Beksters nolika šauteni atpakaļ uz statņa un tūliņ to pieslēdza, bet ķēdīti ar atslēgām iebāza kabatā. Statnī viņam bija vēl četras pusautomātiskās šautenes: viena ar krēslas teleskopu lietošanai agrā rītausmā vai mijkrēslī, viena ar parasto četrkārtīgo palielinājumu šaušanai dienasgaismā, viena tālšāvēja ar divpadsmitkārtīgu teleskopu šaušanai jūdzes attālumā pāri ezeram un viena AK—47 šaušanai uz pavisam tuviem mērķiem.

Neskaitot šo bruņojumu un suņus, viņa rīcībā bija arī seši vecmodīgi lāču slazdi, kurus viņš bija izlicis pa teritoriju tādos atstatumos, lai suņi netiek klāt. Viens bija uzstādīts pat pie kāpnēm, kas veda uz balkonu. Vēl viņam bija noslēpti šādi tādi jociņi, ja parādītos kāds nelūgts un priekšlaikus nepieteicies ciemiņš. Viņš patiesi nevienu negaidīja, taču kaut kur apziņas dziļumā visu laiku rēgojās Keita Lendrija ģīmis.

Keits gulēja zemē starp izmētātajiem priežu zariem, noplacis pavisam plakans, un tikpat plakans Bilijs viņam blakus. Kad šāvieni bija izskanējuši un apklusuši, Keits pačukstēja:

— Tā bija zondēšana.

Bilijs pamāja. — Jāā... bet sasodīti tuvu.

— Man šķiet, viņam virzienu parādīja suns.

Bilijs čukstēja: — Tev bija tīra izdevība, kamēr viņš tupēja uz ceļgala.

— Bija gan. Bet esmu pārliecināts, ka viņam mugurā veste, man būtu vajadzējis trāpīt galvā, un tas tik lielā attālumā ir pārāk grūti.

— Vai tu redzēji, kā tā sarkanā acs lūrēja uz mums?

— Redzēju. — Infrasarkanā starojuma teleskopā visnepatīkamākais bija tas, ka sarkanā gaisma koda acīs, ja tēmēklis bija precīzi uztrāpījis. Tas, ka Beksteram bija teleskops redzēšanai naktī, Keitu nepārsteidza, taču situāciju padarīja krietni grūtāku.

Suns, kas atradās kādus divdesmit jardus no viņiem, klusu ņurdēja.

Viņi klusu un pilnīgi nekustīgi nogulēja vēl dažas minūtes, tad suns sadzirdēja vai sajuta kaut ko citu un aizdrāzās visas stieples garumā uz ezera pusi.

Keits nogaidīja vēl minūti, tad uzslējās ceļos, pielika tālskati pie acīm un pavērsa to uz māju.

Beksters novilka ložu necaurlaidīgo vesti, pistoli tomēr paturēdams pie sāniem. Tad iededza stāvlampu, un silta gaisma ielija lielajā istabā ar augstiem, velvētiem katedrāles griestiem. Gar slīpajām A veida sienām karājās nomedīto zvēru galvu izbāzeņi; aļņi, brieži, lūši, mežacūkas, divi melnie lāči raudzījās cits citā no pretējām sienām, bet reti sastopamā pelēkā vilka galva, piestiprināta virs kamīna dzegas, pārskatīja istabu visā garumā.

Šūpuļkrēslā pie kamīna sēdēja Annija un raudzījās liesmās. Beksteram ienākot, tā pacēla galvu un paskatījās, kad viņš tuvojās.

— Vai tu kādu gaidīji, mīļumiņ? — Beksters jautāja.

Viņa papurināja galvu.

— Man gan liekas, ka gaidi. — Viņš apsēdās atpūtas krēslā tai pretī.

Annija bija kaila, bet ietinusies segā, lai paglābtos no aukstuma. Kaut arī no kamīna staroja siltums, kājas viņai tomēr bija aukstas. Ap potītēm bija saslēgti no cietuma paņemti dzelzs pinekļi, kuru važa bija divdesmit četras collas gara. Paiet viņa, tā sapīta, varēja, bet paskriet ne. Ķēde ar lielu piekaramo atslēgu bija pieslēgta pie lielas, masīvas, ozolkoka grīdā dziļi iedzītas bultskrūves.

Vienīgais telefona aparāts atradās virtuvē pie sienas, bet pārnēsājamo autotelefonu Klifs bija ieslēdzis virtuves skapī kopā ar asajiem nažiem. Vakarā, kad vēlēja iet gulēt, viņš tai uzlika rokudzelžus, ko pieslēdza pie gultas dzelzs galvgaļa, bet kājas atbrīvoja no važām. — Tā, lai tu varētu tās paplest manis labā, mīļumiņ.

Kādu brīdi viņā noskatījies, Klils sacīja:

— Tu laikam domā, ka viņš atnāks tev pakaļ, bet, kad telefons pirmīt zvanīja, tas bija Bleiks, kas pastāstīja, ka tavs sirdsmīļais nolaupījis Vārdu un to spīdzinājis. Bet Vārds šim pateicis, ka mēs aizbraukuši uz Floridu. Tad redzi, uz kurieni tas stulbenis aizdrāzies, ja vien tik tālu tiks. — Un tīksmīgi vēl piebilda: — Ja tu maz viņam esi kaut suņsūda vērta.

Annija nebilda ne vārda.

Beksters nerimās: — Nedomāju vis, ka viņš tik gauži interesējas. Bet nav jau viņam vairs, ar ko interesēties. — Beksters iesmējās. — Viņš taču ir izrūnīts. Un tomēr es klusībā ceru, ka viņš varbūt šeit parādīsies. Vai tu kādreiz esi redzējusi lāča slazdā noķertu cilvēku? Nekāds patīkamais skats nav, vari man ticēt. Sākumā tas visu laiku mokās, lai dabūtu slazdu vaļā, un tad lēnītēm nomirst aiz bada un slāpēm. Reizēm tāds nocērt sev kāju, lai tiktu laukā. Nu, kad tas tavs gultasdraugs iesprūdīs slazdā tepat mājas priekšā, mēs abi veselu nedēļu varēsim skatīties, kā viņš beidzas nost. Parasti viņi brēc kā aizkauti, līdz aizsmakumam, tad sāk raudāt un lūgties, pašās beigās dīc, lai viņus nošaujot.

Annija joprojām klusēdama skatījās ugunī.

Klils turpināja: — Pašam man nav gadījies to redzēt, bet es vienu pazīstu, kas ir redzējis. Domāju, ka man gluži labi patiktu. — Redzēdams, ka nespēj Annijā izraisīt nekādu reakciju, viņš sacīja: — Nevaru iedomāties, kādu labumu tu no viņa vēl gaidi. Kad pēdējoreiz viņu redzēju, viņa sēklinieki man bija saujā. Vai esi redzējusi, kādi izskatās vīrieša pauti, izspiesti no kules? Piķis ar ārā, ka nesaglabāju, varētu tev parādīt. — Viņš cieši pablīnēja uz Anniju, un tā paskatījās pretī. Viņš redzēja, ka īsti pārliecināta tā neizskatās, bet ar katru reizi, kad viņš šo stāstu atkārtoja, viņam likās, ka tā aizvien mazāk notic stāstītajam, viņš nolēma dažas dienas to nepieminēt.

Pagaidām Klifs turpināja: — Ceru, ja viņš tomēr uzradīsies, man nemaz nevajadzēs ķerties klāt viņu piebeigt. Ja viņam negadīsies iekrist lāču slazdā, varbūt viņš tiks suņiem zobos, bet varbūt tomēr nāksies pašam viņu apstrādāt. Paklau, iestiepšu šo te iekšā, tad tu varēsi viņu aprūpēt, bet es viņam dzīvam novilkšu ādu, un to ādu izkaltēšu...

— Aizveries!

Viņš piecēlās. — Ko tu teici?

— Rimsties! Izbeidz!

— Ak tā? Celies kājās!

— Nē.

— Celies kājās, maita, kamēr saku ar labu! Citādi būs vēl daudz sliktāk.

Annija vilcinādamās piecēlās.

— Met to deķi nost!

Viņa ļāva segai nokrist uz grīdas. Beksters izvilka no kabatas atslēgu ķēdi, nometās uz ceļgala un atslēdza kāju pinekļu ķēdi no bultskrūves, lai viņa varētu pāriet pār istabu.

— Ej tur pie dīvāna un pārliecies pār roku atzveltni.

Viņa papurināja galvu.

Viņš izvilka revolveri no maksts un pavērsa stobru pret viņas seju. — Dari, ko tev liek!

— Nē. Šauj!

Viņš nolaida revolveri līdz tās vēderam un sacīja: — Kad es tev sašaušu zarnas, paies vesela diena, līdz tu izlaidīsi garu.

Annija palika stāvam, kur stāvējusi, viņa gribēja nomirt, un viņai bija vienalga, pēc cik ilga laika. Tad viņa atcerējās bērnus un iedomājās, ka varbūt Keits nebūs aizmirsis, ko viņa tam stāstījusi par Pelēko ezeru, un ka varbūt Terija sapratusi viņas mājienu, pieminot Atlantas vārdu.

Annija zināja, ka uz visiem laikiem viņi šai mājā palikt nevarēs, un, ja kāds cilvēks ieradīsies, notiks asinsizliešana, un viss droši vien beigsies ar to, ka Klifs nogalinās vispirms viņu, tad padarīs galu pats sev.

Tā viņa svārstījās starp vēlēšanos nomirt tūdaļ vai iespēju padzīvot mazliet ilgāk un cerēt, ka radīsies izdevība kaut ko

darīt, lai izbeigtu šo lietuvēna murgu. Bet viņa nezināja, cik ilgi pietiks spēka šādā veidā padzīvot, pirms Klifs viņu būs pilnīgi salauzis. Divas dienas viņi bija pavadījuši šeit, un jau viņa sāka zaudēt realitātes apziņu, jau sāka padoties viņa perversajām iegribām, lai kaut mazliet paglābtos no fiziskām sāpēm. Viņa saprata, ka šādā situācijā nav tam pretiniece. Viņam bija rokā visa vara, un viņas biklā un smalkā pretestība sadūrās vienīgi ar viņa sadismu. Tomēr tik viegli viņa tam nepadosies, nekļūs par nevarīgu upuri. Un viņa uzsauca:

— Ej pie velna!

Beksters nolaida pistoli, aizgāja pie kamīna un iebāza krāsns kruķi liesmās.

Annija vēroja. Nē, viņš to nenogalinās. Pagidām vēl ne. Bet darīs to, ko ir nodomājis un gatavojas darīt. Kruķa gals iekvēlojās sarkans, un viņš izvilka kruķi no kamīna, pacēla uz augšu un uzspļāva tam. Spļāviens nočūkstēja, un viņš turēja dzelzi tai pavisam tuvu pie labās krūts. Viņš sacīja:

— Es negribu to darīt, bet tu pati mani uz to piespied.

Viņa atbildēja: — Es arī negribu to darīt, bet tu mani uz

to piespied.

Paskatījies uz Anniju, viņš noteica: — Viss notiks pēc mana prāta, tagad un vienmēr. Nu?

Sapalosi, ka viņa nu ir izrādījusi visu pretestību, cik spējusi, viņa piegāja pie dīvāna, ķēde vilkās pa paklāju līdzi, pinekļi berza viņai potītes.

Viņš pavēlēja: — Noliecies pār dīvāngalu.

Viņa noliecās pār polsterēto dīvāngalu un pastiepa rokas uz priekšu. Tad viņa dzirdēja, kā Klifs noliek kruķi, atjož revolvera jostu un to kaut kur noliek, pēc tam jož vaļā vidusjostu. — Tā. Tagad tu maksāsi par savu lielo muti. Un smagi tev būs jāmaksā arī par lielo muti, ko lietoji visus aizgājušos gadus.

Viņa negribēja atbildēt, bet zināja: ja neko neteiks, viņš vēl ilgi nebeigs penterēt, un viņa negribēja tik ilgi tādā pazemojošā pozā gaidīt. Viņa sacīja: — Nu, sāc un beidz.

— Es gribu, lai tu apdomā, kas tagad notiks un par ko tev tas tiek.

— Nolādētais...

Viņš atvēzējās un smagi iecirta viņai ar siksnu pa dibenu.

Keits iestādīja fokusu uz vienu no apgaismotajiem mansarda logiem A veida slīpnē. Viņš redzēja kaut ko pazibam un tad ieraudzīja Anniju. Viņa stāvēja, un viņš redzēja viņas ķermeņa augšdaļu, sākot ar krūtīm. Krūtis bija kailas, un viņa dažas sekundes nostāvēja nepakustējusies. Viņš redzēja tās seju, tomēr ar tālskati, kas attālumu bija noreducējis apmēram uz divdesmit pieciem jardiem, izteiksmi sejā novērtēt nevarēja. Viņam likās, ka Annija izskatās nobijusies, bet varbūt tā bija vienīgi viņa iedoma.

Piepeši viņa pazuda, un tai vietā, kur bija stāvējusi viņa, nostājās Klifs Beksters. Keits fokusēja, cik intensīvi spēja, un redzēja Beksteru izdarām kādu neizprotamu kustību. Viņam vajadzēja vairākas sekundes, lai aptvertu, ka Beksters kaut ko vēcina vai vēzē — pātagu, siksnu vai vicu, un viņš saprata, kas notiek. Viņš nolaida tālskati un juta iekšas sažņaudzamies kamolā.

Bilijs čukstēja: — Ko tu redzēji?

— Neko.

— Vai tu... kādu redzēji?

— Jā... redzēju. — Viņš paskatījās uz Biliju un teica: — Viņš tai sit. Es eju turp. — Viņš pagrāba šauteni un cēlās kājās. Bilijs nostūma viņu atpakaļ zemē. — Nē! Nē! Tev jāpagaida.

Keits gulēja zemē. Viņam likās, ka dzird visu, kas tanī mājā notiek, plīkšķus pret kailu miesu un Annijas kliedzienus. Protams, viņš to nevarēja dzirdēt, bet jutās, it kā tas notiktu ar viņu pašu.

Sāpju negaidot pārsteigta, Annija iekliedzās. Parasti viņa sagatavojās pirmajam cirtienam un gandrīz pat neiepīkstējās, pirms sāpes kļuva nepanesamas. Vakar viņa bija izturējusi

desmit cirtienus neiekliegusies, un tas viņā radīja zināmu apmierinājuma apziņu.

Beksters sacīja: — Gribēju tev uzskaitīt tikai piecus, bet nu tu dabūsi visus desmit. Skaiti līdzi, un, ja nojauksi, es sākšu skaitīt no jauna. Gatava?

Viņa neatbildēja.

— Va i esi ga ta va ?

— Jā.

Klils Beksters noskaitīja deviņus apdomīgi lēnus cirtienus ar siksnu sievai pa dibenu, uz kura vēl bija redzamas iepriekšējās dienas cirtienu sārtās pēdas. Pirms pēdējā cirtiena Annija sāka šņukstēt, un viņš sacīja:

— Nu labi, vienu tu dabūji, pirms sāki skaitīt, lai tas iet par desmito. Kas tev jāsaka?

Apspiedusi šņukstu, viņa noteica: — Paldies.

— Vesela!

— Vai tagad varu celties augšā?

— Nē. Kājas tu vari paplest, turpat stāvēdama.

Viņa papleta kājas, cik pinekļi atjāva. Beksters atvilka bikšu priekšas rāvējslēdzi, izcēla ercktu failu un iestūmās viņā no aizmugures. Taču, ejakulāciju nenogaidījis, viņš aktu pārtrauca un pavēlēja Annijai. — Pagriezies šurp.

Annija grīļīgi izslējās un pagriezās.

— Nometies ceļos.

Viņa nometās tam pretī ceļos, un tas satvēra viņas galvu un iegrūda sev cirkšņos teikdams: — Nu, muti vaļā!

Annija zināja, ka pēc ejakulācijas viņš mazliet nomierināsies, un vienīgais, ko viņa šobrīd vēlējās, bija kaut kā dzīvai aizvadīt šo nakti un sagaidīt rītu. Tomēr viņa vilcinājās, un Beksters sagrāba viņu aiz matiem, uzkliegdams:

— Nu, kas būs!

— Atjēdzies, Keit. Mēs nedrīkstam viņu satramdīt. Mums vēl jāpasēž aizsegā un jānogaida. Es runāju pareizi. Keit, kas ar tevi ir? Sapurinies, vecīt. Te nav mācību laukums.

Keits neatbildēja.

— Nāc, te mēs nevaram palikt.

Keits uzslējās uz ceļgala, atkal pacēla tālskati, bet logā neko neredzēja.

Bilijs pastiepa roku un parāva viņu atpakaļ zemē.

— Jēzu, ja viņš tagad skatās ar savu infrasarkano, tu esi pagalam. Nāc.

Suns atkal ierējās.

— Norij!

Viņa norija.

Beksters pagriezās un aizgāja atpakaļ savā krēslā, atstādams Anniju uz ceļiem tupam. Smagi elpodams, tas apsēdās un vēroja viņu. Viņš dzirdēja suni no jauna ierejamies, bet nelikās zinis. Pēc kādas minūtes viņš pasmīnēja. — Re nu, tev ir labāk. Vai patika?

— Nē.

— Kuņa gatavā! Vai tu tam savam draugulim tā nedarīji?

— Nē.'

— Nemelo man, maila! Un kā vēl tu esi viņu izsūkājusies.

— Nē.

— Tā tu tupēsi visu nakti, līdz kamēr pateiksi taisnību. Zīžļāji?

— Jā.

— Ak tu mauku mauka! — Viņš paliecās uz priekšu un cieši skatījās viņai acīs. — Skaties uz mani, maita! Tu tak man sameloji par viņu, vai ne?

— Jā.

— Stāstīji, ka pat neatceroties, kā ar šo nejauši saskrējusics. Un patiesībā visu laiku zīdi viņu?

— Jā.

— Tam tavam uzŠāvējam varbūt ir AIDS, un tu esi to saķērusi un tagad apveltījusi mani ar to, draņķe.

Viņa neatbildēja.

— Viņš droši vien izjāj visas un katru, kas gadās ceļā. Droši vien neliek mierā arī kazas un mazus puišeļus, un iclenes par diviem dolāriem. Vai vismaz gumija viņam bija ar tevi?

Viņa neatbildēja.

— Un cik reižu tu biji ar viņu?

— Vai tu domā — vidusskolā vai koledžā, vai...

— Valdi muti! Ko tu mani tracini? Man vajadzētu tevi vienkārši nosist. Bet tik viegli tu vis cauri netiksi. To taču tu gan zini, ko?

— Jā.

— Un tāpēc maksāsi un maksāsi, jo par labu vērst tu to nemūžam nespēj. Varu saderēt, ka tu gauži nožēlo, ko izdarīji, nu, vai tā ir?

Viņa neatbildēja.

— Atbildi!

— Jā.

— Ko - jā?

— Es nožēloju.

— Es domāju gan, ka nožēlo. Un tu vēl ne pusi tik smagi nenožēlo, kā tev piederas nožēlot. Kad es būšu ar tevi nodarījis visu līdz galam, kā nākas, tu būsi tik pazemīga kā mana medību kuce. Tu darīsi visu, kā tev likšu, kad pavēlēšu ēst, tad ēdīsi, saritināsies man pie kājām un laizīsi man roku. Un sekosi man pa pēdām, galvu noliekusi. Tā notiks?

— Jā.

— Kas tas ir — jā?

— Jā, scr.

— Labi. Un es pret tevi izturēšos solīdi, lai gan pēc visa, ko esi izdarījusi, tu to nemaz nepelni. Tu dabūsi trīsreiz dienā ēst, siltu vietu guļai un sukas tikai tad, kad būsi tās pa īstam pelnījusi. Vai tā būs labi?

— Jā, scr.

Klifs omulīgi atlaidās krēslā un noskatījās, kā viņa noliektu galvu joprojām tupēja uz ceļiem, rokas krustām pār krūtīm sakļāvusi. Viņš pavīpsnāja. — Auksti?

— Jā, ser.

— Panāc šurp te pie kamīna. Necelies kājās!

Annija sākumā vilcinājās, tad uz ceļiem un rokām aizrāpās pie Bekstera un apstājās viņam pie kājām.

— Izslienies!

Viņa izslējās tupus, galvu vēl aizvien turēdama noliektu.

— Paskaties uz mani.

Viņa paskatījās Klifam acīs un ar gandarījumu ievēroja, ka labā acs tam vēl aizvien pieplūdusi ar asinīm.

— Kad tu ar viņu sagulēji? Kur sagulēji?

— Viņa mājā.

— Vai arī mūsu mājā?

— Jā.

Tas, šķiet, viņu ļoti pārsteidza un viņš noprasīja: — Kā tu, vellos, to dabūji gatavu? Tu melo. Tu nekādā ziņā neesi varējusi jātics ar viņu mūsu mājā.

— Ja tu tā saki.

— Tu taču esi vispēdīgā netikle. Vai tu to zināji? Tu esi vismaucīgākā palaistuve, un tā es pret tevi arī izturēšos.

Viņa ieraudzīja ieroča siksnu uz mazā galdiņa blakus krēslam. Viņa prātoja, vai pagūtu paķert siksnu ar visu revolveri, atvelties sānis un atvilkt aizslēgu, pirms viņš spētu noreaģēt. Tad viņa varētu to piespiest pašam ieslēgt savas kājas ķēdēs, un viņa pa to laiku varētu aizbēgt. Tā bija viņas vienvienīgā vēlēšanās — tikt projām no Klifa un no šīs mājas. Šautu tikai tad, ja viņš uz to izaicinātu, un tikai ievainotu viņu, vairāk nekā. Viņa gaidīja izdevīgu mirkli.

Keits negribīgi kustēja projām no posteņa, no kura varēja novērot māju. Bilijs gāja viņam aiz muguras. Apmēram simt jardu no izcirtuma malas un divsimt jardu no mājas viņi apstājās.

Bilijs apsēdās, atspieda muguru pret priedi un sacīja:

— Tas maitasgabals taču būtu varējis, tanī infrasarkanajā teleskopā lūrēdams, mūs nokniebt kā cāļus.

Keits palocīja galvu, paskatījās palsajā meža krēslībā uz viņu un sacīja:

— Tev neviens neliek te kavēties. Ej atpakaļ pie mašīnas.

— Klausies, mums taču bija noruna, ko? Bija?

— Jā, bet...

— Nomierinies, Keit. Es zinu, ka tu redzēji kaut ko tādu, kas tevi dziļi aizķēra, un es to neredzēju. Bet man nemaz nebija

49H

nepieciešams to redzēt. Es viņu pazīstu labāk, nekā viņu pazīsti tu. Esmu sēdējis viņa cietumā.

Keits saņēmās un atguva varu pār sevi. — Labs ir. Paldies.

— Mēs te tikai brītiņu pasēdēsim. Lai suņi nomierinās. Lai Beksters ierīkojas uz naktsguļu. Mēs par viņu esam vienojušies. Vai atceries... kā skanēja tas skaitāmais? Atrodiet viņus, paņemiet uz grauda un iznīciniet. Un šito — taisnā ceļā uz elli!

Keits palocīja galvu, it kā pats ar sevi runādams. Varbūt, viņš prātoja... varbūt tiešām vajadzēja šaut. Bet šāvieni mēdz būt gan labi, gan slikti. Mēdz būt izdevušies šāvieni un mērķim garām aizskrējuši šāvieni. Šis būtu bijis slikts, neprecīzs šāviens, un, ja viņš būtu aizšāvis garām vai trāpījis vienīgi Bekstera bruņās, tad tomēr nemūžam nebūtu vairs varējis padarīt šāvienu par nenotikušu. Priekšlaikus to nekad nevarēja zināt. Skolā tika mācīts: ne vienmēr pirmais šāviens ir pats labākais no iespējamiem, bet viegli var kļūt par pēdējo iespējamo. Tādās reizēs pašam vajag aši aplēst, kad saglabāt savaldību ugunsdisciplīnā un kad dot tai vaļu. Varbūt, ja viņš pirms tam būtu redzējis vai paredzējis, ko Beksters nodarīs Annijai... taču tagad viņš vismaz skaidri zināja, ka viņa ir dzīva un paliks dzīva tik ilgi, kamēr Beksters spēs no viņas gūt kaut jel kādu baudu. — Nešķīstenis.

— Jā. Bet ar to viss nav pateikts. Šitam tipam derētu izgudrot pavisam jaunu apzīmējumu, piedienīgāku.

— Man ir viņam piedienīgs apzīmējums. Līķis.

— Tas vārdiņš man patīk.

Beksters vēl kādu minūti vai divas turpināja gānīties, bet Annija tupēja viņa priekšā uz ceļiem un, kā pavēlēts, skatījās viņam acīs, taču īstenībā vispār neklausījās viņa vārdos, bet gaidīja izdevību, kad varēs izkustēties. Revolveris bija tikai četru pēdu atstatumā, bet, lai pie tā tiktu, vajadzēja novērst viņa uzmanību. Annija ieteicās:

— Man salst. Vai drīkstu paņemt segu?

— Nē, saldē vien savus pupus — to tu drīksti darīt. — Pēkšņi mainīdams tematu, viņš jautāja: — Ar cik tēviņiem vēl tu esi jaukusies, kopš esam precējušies?

— Ne ar vienu.

— Nepūt pīlītes. Tev, mana mīļā, tai vietā pastāvīgi svilst. Es redzu gan, kādām acīm tu skaties uz citiem vīriešiem. Tu tak nespēj ne par ko citu domāt. Tev tik tā viena lieta vien prātā stāv. Nu, šeit dzīvojot, tev par trūkumu nebūs jāsūdzas, sirsniņ. — Un atkārtoja jautājumu: — Ar cik tēviņiem tu esi jaukusies, kopš esam apprecējušies?

— Ne ar vienu.

— Muldēšana. Pirms es šite tikšu ar tevi galā, tu man nosauksi vārdā katru līdz pēdējam, ar ko esi jājusies man aiz muguras. Tev taču ir bijuši citi vīrieši, vai ne?

Viņa palocīja galvu.

— Cik?

— Tikai divi.

— Ak, ak, tad šitā! Tikai divi. — Pēkšņi viņš šķita ieinteresēts. — Kas?

— Tu dusmosies.

— Dusmošos? It kā tu mani jau nebūtu pārkaitinājusi. Kas?

— Apsoli, ka nesitīsi mani.

— Neko es tev neapsolīšu, izņemot jaunu kāvienu, ja tūliņ nepateiksi. Kas?

Dziļi ievilkusi elpu, viņa sacīja: — Redžijs Blciks un tavs brālis Fils.

Viņš pictraucās kājās: — Ko tu teici?

Viņa aizklāja seju ar plaukstām, galvenokārt tādēļ, lai viņš nepamanītu smējienu viņai lūpās.

— Tu... tu melo! Tu draņķe pēdīgā, melo! Paskaties uz mani!

Annija nolaida rokas un paskatījās uz viņu.

Viņš nometās uz viena ceļa un pielieca savu seju pavisam tuvu viņējai. — Tu laikam domā, ka tev izdosies mani piemuļķot, vai ne?

— Klif, lūdzu, tas nav godīgi. Es daru itin visu, ko tu man liec darīt, esmu atbildējusi uz visiem taviem jautājumiem par citiem vīriešiem jau simtām reižu. Ko tu īsti gribi no manis dzirdēt?

— Patiesību, nolādēts, patiesību!

— Man, kopš esam apprecējušies, nav bijis tuvu attiecību ne ar vienu citu vīrieti... izņemot viņu.

— Tu nekad neesi ielaidušies ar Blciku?

— Nē... bet viņš man uzmācās.

— Ak šitā? Maita... Un ar manu brāli?

— Arī viņš man ir uzmācies.

— Tas... es tev neticu.

— Man ļoti žēl.

Klilš paskatījās uz viņu un palocīja galvu. — Labi. Gan mēs tiksim pie īstās patiesības. Varbūt ne šodien, bet pamazītiņām vien. Izzināsim visu par tiem citiem vīriešiem. Tā būs?

Annija zināja, ka viņš ir gluži apsēsts ar šo un šim līdzīgiem tematiem, un, kamēr viņš par to interesēsies, viņa var justies relatīvā drošībā. — Jā.

Kādu brīdi Beksters neteica ne vārda, tad, tāpat uz viena ceļa nometies, saņēma rokā Annijas zodu un pievērsa sev viņas seju. Tad klusu un lēnām sacīja:

— Tu taču visu laiku zināji, ka galu galā savas dienas beigsi šādi? Zināji, vai ne?

Annija raudzījās viņam acīs un pārdomāja nupat dzirdēto. Zināmā mērā tā viņu pazina, domāja, ka pazīst, zināja, ka viņš ir nenormāls, tomēr nekad neiedomājās, ka būs spējīgs uz kaut ko tādu. Un tomēr — tagad viņu nelaida vaļā doma, ka tiešām ir to zinājusi.

— Tu zināji, vai ne? Es to zināju, tātad arī tev vajadzēja zināt. Un — ja tu zināji, ka tas reiz notiks, tad noteikti arī gribēji, lai tas notiek.

— Nē!

— Tev tas patīk...

— Nē! Nelieti... — Viņa pacēla dūrē savilktu roku, grasīdamās tam iesist, bet tas satvēra roku aiz locītavas un sejā tai iecirta pliķi. Annija sazvārojās atpakaļiski un saļima uz grīdas.

Viņš piecēlās. — Slienies kājās!

Viņa paslēpa seju rokās, savilkās čokurā un sāka šņukstēt.

— Slienies augšā!

— Liec mani mierā! Liec mani mierā!

Beksteram ļoti nepatika, ka tā kļuva histēriska, jo tad viņš nespēja to piespiest ne uz ko tādu, ko gribēja panākt, nevarēja piespiest, lai tā viņā klausās, atlika vienīgi gaidīt, līdz satraukums pāries.

Annija joprojām gulēja uz grīdas, saritinājusies pašaizsardzīgā kamolā, seju pilnīgi aizsegusi ar rokām. Pēc brītiņa Beksters sacīja:

— Kad būsi šitās ķēmības izbeigusi, es tev atļaušu ietīties segā un iedošu kaut ko paēst. Es gaidīšu, bet nedomā, ka gaidīšu ilgi, pirms iešu pēc pātagas. Tātad — dodu tev desmit sekundes. Deviņi... — Viņš sāka skaitīt uz leju no desmit.

Annija nesteidzīgi atritinājās un pacēlās, palikdama atkal uz ceļiem.

— Tā ir labi. Klausies, sirsniņ — viss būs tik labi vai tik slikti, cik tu pati gribēsi. Jo drīzāk tu sapratīsi, ka saimnieks te esmu es un ka tev jāiemācās turēt ciet savu pārgudro muti un jādara viss, ko lieku un tieši tā, kā es to lieku, jo vieglāk tev klāsies. Citas izejas tev, dārgumiņ, nav. Tev vajadzēs cept un vārīt, mani aptīrīt, apmazgāt, ar mani gulēt un bučot man kājas. Saprati?

— Jā, ser.

— Vai zini, ka jūs, tās Prentisu skuķes, mūžam neesat zinājušas, cik augstu degunu sliet. Domā, es nezinu, ka uz mani un manu ģimeni jūs skatāties no augšas. Ko jūs, ellē, no sevis iedomājaties? Man nudien no visas sirds gribētos, kaut šeit būtu arī tā tava vīzdegunīgā māsa. Viņai derētu šo to pamācīties, kā vīrietis jāapkalpo. Skaties uz mani, nešķīstene, ar tevi es runāju! Kā tev tas patiktu? Abas mauķeles appuišo mani no galvas līdz kājām, abām ne diega galiņš mugurā...

— Lūdzu, Klif, man ir slikti... es ilgi neizturēšu... man negribas nolikties ar plaušu karsoni... man kaut kas jāieēd... liekas, ka tūliņ noģībšu...

Beksters cieši paskatījās uz viņu un noteica: — Jāāā, nebūtu nekādas jēgas, ja tu saslimtu. Negribu kalpot par slimnieku kopēju. Un no (iem priekiem vien, ko tev sagādāju, tu arī pārtikt nevari. Nevari, vai ne?

— Nē.

— Labs ir, bet papriekšu sameklē pirmās palīdzības somu un apmaini man apsēju. Nepūlies celties kājās, sirsniņ. Tagad tu esi mans sanbernārs.

Annija uz visām četrām pārrāpoja pāri istabai un paņēma no plaukta pirmās medicīniskās palīdzības somu. Tad, negaidot tālākus atgādinājumus, uzkāra audekla somu kaklā un rāpoja atpakaļ, kur viņš tagad bija apstājies pie dīvāna.

Viņš novilka bikses un apakšbikses un atgūlās.

Annija atvēra audekla somu un izņēma šķēres ar neasiem, apaļiem galiem. Šķēru plakano malu viņa pabīdīja zem apsaitējama un pārgrieza marli. Viņa redzēja, ka marle vēl aizvien ir asiņaina un brūce īsti labi nedzīst. Tomēr iekaisusi tā nebija. Viņa paprātoja, vai nebūtu kaut kāda iespēja to inficēt.

Sameklējusi spirtu un vati, viņa nomazgāja ap brūci sakaltušās asinis. Beksters saviebās. Viņa iezieda jodu divas collas garajā brūcē, un šoreiz viņš klusu iestenējās. Viņš piepacēla gurnu, un Annija noplēsa vecos apsējus, kas viņam arī sagādāja sāpes, pēc tam uzlika uz brūces jaunu marli un sāka apsaitēt cisku. Viņa bija ievērojusi, ka viņš nekad nepiemin ne šo brūci, ne savu ievainoto aci. Nepieminot šos pāridarījumus, viņš gribēja pārliecināt tiklab Anniju, kā arī pats sevi, ka motelī viss norisinājies pēc viņa prāta. Taču īstenībā viņa zināja, ka Keits bija cīnījies dūšīgi un teju teju būtu pārcirtis Klif'a femura artēriju. Sākumā viņa gandrīz noticēja, kad Klifs sacīja, ka izkastrējis Keitu, taču aizrautīgais niknums skaidri pierādīja, ka nav vis to izdarījis.

Pamanījusi, ka viņš aizvēris acis, Annija paraudzījās pār plecu uz galdiņu blakus krēslam, kur gulēja siksna ar ieroča maksti.

Viņš iejautājās: — Vai tu ko meklē?

Viņa pagrieza galvu atpakaļ.

— Tā nu, raugi, ir — es te guļu nolaistām biksēm, un tu prāto, vai pagūtu paķert to revolvera jostu ātrāk nekā es. Protams, puķīt, ka tu to vari. Bet, tur nokļuvusi, tu jutīsies pārsteigta, jo — viņš izvilka pistoli, ko bija paslēpis starp spilveniem. — Man šaujamais, redzi, ir šite. Viņš piesita ar pistoles resno galu tai pie galvas un noteica: — Mums priekšā vēl garš ceļš, gan tu redzēsi. Kad būšu ticis ar tevi skaidrībā, tu man pienesīsi visus šaujamos klāt, un tev pat prātā neienāks kādu pacelt pret mani.

Viņa palocīja galvu, taču zināja, tāpat kā viņš zināja, ka tāda diena nekad nepienāks. Annijai pēkšņi likās, ka viņam patīk šī kaķa spēlēšanās ar peli, ka tā viņu uzjautrina gan dienu, gan nakti. Viņam likās ļoti svarīgi tai pierādīt, ka ir par to gudrāks un atjautīgāks, vismaz slīpētāks un spējīgāks izdzīvot pasaulē, ko pats radījis. No vienas puses, viņš gribēja pilnīgi salauzt tās pretestību, tomēr, no otras puses, viņam patika tās izaicinošā izturēšanās. Ja viņa sabruktu pārāk viegli un pārāk ātri, viņam spēle varētu apnikt, viņš justos garlaikots un deprimēts, kļūtu aizvien sadistiskāks un vispēdīgi padarītu galu tiklab viņai, kā sev. Savukārt — ja tā izrādītu pārāk spīvu pretošanos vai ja viņš noticētu, ka tā ir pietiekami gudra, lai gūtu virsroku pār viņu, tad viņš to nogalinātu vai nu niknuma uzplūdā vai aiz pašaizsardzības instinkta. Tik daudz viņa šajās pēdējās dienās bija izprātojusi, bet nebija vēl iemācījusies pareizi izlīdzsvarot pretestības spara un padevības pareizās attiecības. Bija brīži, kad viņai viss bija vienalga, kad pazemojumi kļuva tik groteski, ka viņa jau grasījās cīņu uzdot, tomēr tad saņēmās un nosolījās pati sev izturēt vēl vienu stundu un tad vēl vienu, līdz beidzot tas ar rokudzelžiem pieslēgs viņu pie gultas un ļaus viņai gulēt.

Beksters ierunājās: — Nomazgā, sirsniņ, Beksteru ģimenes dārglietas. Mazgā ar spirtu, tas man patīk.

Annija samērcēja marli spirtā un nomazgāja viņa ģenitālijas.

— Aijā, tas gan ir patīkami. Iezied arī ar vazelīnu.

Annija izspieda no tūbiņas vazelīna želeju un iemasēja viņa sēkliniekos un lallā, bet tad sajuta vieglas crckcijas sākšanos un pārtrauca darboties.

Viņš sacīja: — Zini, man trīs reizes dienā ir tīrais nieks. Kādreiz es pieguļu vienu, pieguļu otru, tad atnāku mājās un ņemu tevi priekšā. Ko tu teiksi par to? Un tu iedomājies, ka tu viena vari tā jaktētics.

Viņa nekad nebija domājusi, ka Klifs viņai uzticīgs, tāpēc nesaprata, kālab tas tagad iedomājas, ka varētu viņu ar šādu atklājumu sāpināt. Bet viņa smadzenes darbojās ar pilnu tvaiku, lai varētu sagudrot, kā tai ieriebt, kā pateikt kaut ko tādu, kas to sāpinātu vai pazemotu, vai rosinātu apsvērt pašai savu nevērtību. Viņš laikam cerēja, ja pietiekami ilgi sauks to par kuņu, mauku un slampu, tad tā ar laiku sāks noticēt, ka tiešām tāda ir. Ja vienā gabalā stāstīs, ka izkastrējis Keitu, viņa sāks tam ticēt. Ja sacīs, ka grib piesmiet tās māsu, viņa sadusmosies, bet arī nobīsies. Kad viņš to šauta ar siksnu, tā jutās pieveikta un bezspēcīga, tomēr arī sāpēs pūlējās, cik iespējams, saglabāt pašcieņu, un tieši sišana tai palīdzēja nezaudēt veselo saprātu.

Viņa sacīja: — Vai tagad es varētu paņemt segu un dabūt paēst?

— Plika tu biji, kad es tevi tanī motelī atradu, plika vari dzīvot arī tagad. — Viņš pieslējās no dīvāna un savilka atpakaļ kājās bikses.

— Lūdzu, Klif, esmu nosalusi un izsalkusi. Un bez tam man jāiet uz vannasistabu.

— Ak tā? Nu tad celies kājās.

Viņa piecēlās un, vairāk atļauju neprasījusi, ietinās segā.

— Ejam, — viņš sacīja.

— Vai tad es nevaru aiziet viena?

— Nekādā gadījumā, dārgā. Kusti!

Viņa aizgāja gar virtuvi, tad tālāk pa īso gaitenīti līdz vannasistabai.

Beksters apsēdās uz vannas malas, kamēr viņa uz tualetes poda nokārtojās, pūlēdamās izvairīties no vīra skatiena. Apslaucījusies ar lignīna gabaliņu, viņa piecēlās un devās atpakaļ gaitenī, sīki tipinādama, jo pinekļi neļāva spert ierastos garos soļus. Viņa iegriezās virtuvē, bet Beksters padrāzās garām un nostājās priekšā ledusskapim. Viņš noprasīja: — Nu, ko tad mauķcles ēd, kad pie rokas nav parastās barības?

Dziļi ievilkusi elpu, viņa sacīja: — Es labprāt ieēstu kaut ko siltu. Varu sataisīt.

— Tu ēdīsi to, ko es tev došu. Apsēdies, ja tava pakaļa pārāk nesāp. Vai paliec kājās, vai meties uz grīdas, tad es sadabūšu kādu suņu barojamo bļodu, tāpat kā viņreiz.

Annija piegāja pie maza galdiņa un uzmanīgi apsēdās uz cieta koka krēsla, segu ap pleciem apņēmusi.

Beksters atvēra ledusskapi, uzlika uz papīra šķīvja divas šķēlītes maizes un šādus tādus aukstus uzgriežamos un nosvieda Annijai priekšā uz galda. — Ēd.

Viņa sāka ēst maizi ar aukstajiem uzgriezumiem. Viņa nesteidzās un ēda apdomīgi, kaut gan bija tik izsalkusi, ka ģībonis mācās virsū.

Beksters pats sev izcēla alu no ledusskapja, Annijai nolika priekšā piena paku, bet glāzi ne. Pats viņš apsēdās tai pretim un sacīja: — Vairāk tu nedabūsi, nemaz neprasi.

Annija nosprieda, ka pienācis laiks iesaistīt viņu kaut kādā normālākā sarunā. Pašreiz viņš izskatījās tāds kā nomierinājies, pašpaticīgs un varbūt kaut ko jēdzīgu pateiks. Viņa pūlējās piešķirt balsij ikdienišķu, laipnu skaņu, it kā nekas neparasts nebūtu noticis, it kā tas vēl tikai pirms brīža nebūtu viņu piekāvis un izvarojis. Viņa jautāja: — Cik lieli pārtikas krājumi mums te ir, Klif?

— Pietiekami diviem trim mēnešiem. Pēc nedēļas svaigās barības gan aptrūksies, bet man ir konservi un sausie koncentrāti. Un lieli alus krājumi.

— Nu un tad?

— Ko — tad? Tad es varu aizbraukt uz pilsētu un iepirkties. Tu esi tur, kur tev pienākas būt.

— Es tikai gribēju zināt, pēc cik ilga laika mēs varēsim atgriezties mājās.

— Tu esi mājās, čabulīt.

— Es domāju — t ūsu mājā Spenservilā.

— Kāpēc tu gribi atpakaļ uz turieni?

— Nu kaut vai tāpēc, ka esam tur visu laiku dzīvojuši.

Viņš smīkņāja. — Man gan tā neliekas. Mēs tagad esam

pensionēti, dārgumiņ. To pilsētas māju vajadzēs pārdot.

— Labi. Tā nav peļama doma. — Viņai nepatika dzert pienu no pakas, tomēr viņa nodzērās. Un tad vienaldzīgi pajautāja: — Kad es varēšu kādam piezvanīt pa telefonu?

Viņš cieši uz to palūkojās. — Tad, kad tu pa īstam sāksi nožēlot to, ko esi izdarījusi.

— Es nožēloju, Klif. Es nožēloju, ka tā notika. Kad tu man piedosi?

— Nekad. Pēc kāda laika es varētu cik necik samierināties ar tevi. Bet mums jānoiet vēl garš ceļš līdz tam brīdim.

Viņa palocīja galvu, skaidri zinādama, ka tas brīdis nekad nepienāks. Viņa zināja, ka ir ļoti bīstami atgādināt viņam, ka bērni nebūs ilgi atturami, ka tie gribēs atbraukt uz Pelēko ezeru Pateicības dienā, visvēlākais Ziemsvētkos. Bez tam taču vēl nedrīkst aizmirst viņas māsu un vecākus, tāpat arī viņa ģimeni. Bet atgādinājums, ka ir ārpus šīs mājas vēl cita pasaule, kuru nedrīkst pamest bez ievērības, varētu viņu pilnīgi izsist no līdzsvara. Tomēr būtībā viņa tematam jau bija pieskārusies, pieminēdama zvanīšanu pa telefonu, un juta, ka viņš to domās jau pārstrādā. Viņa ieminējās: — Ja es varēšu pāris cilvēkiem piezvanīt, tie vairs nelauzīs galvas, kur mēs esam palikuši. Es teikšu, ka esam atgriezušies no Floridas un...

— Tās rūpes atstāj vien manā ziņā. Varbūt nākamnedēļ vai kādu nedēļu vēlāk. Visiem, kam jāzina, ir pateikts, ka mēs baudām otro medusmēnesi Floridā. Man nevienam nekas nav jāziņo. Es atrodos ilgākā prombūtnē, un kur atrodos, tā, pie vella, ir mana darīšana, gar to nevienam nav daļas. Bērni vairs nav nekādi bērni, tiem ir pašiem sava dzīve, un par mums viņi ne sūdurallā nedod. Es viņiem šad tad piezvanīšu.

Viņa palocīja galvu. — Labi. — Paskatījusies uz vīru, viņa turpināja: — Klif, tu tiešām smagi liki man samaksāt par to, ko izdarīju, un es esmu saņēmusi visu, ko biju pelnījusi. Kālab gan mēs nevarētu izlikties, ka nekas nav noticis un atgriezties Spenservilā? Tu taču pats zini, ka vēlies tikt atpakaļ savā darbā, lai nokalpotai dažus atlikušos gadus. Es tev apsolu, ka esmu iemācījusies, kā pret tevi i/turēties, un man ir ļoti... žēl par to, ko esmu izdarījusi, tas nekad vairs neatkārtosies, tu esi īstais vīrietis, kāds man vajadzīgs. — Annija viņu cieši vēroja un redzēja, ka vārdi patiesi sāk uz viņu iedarboties, ka viņš sāk par dzirdēto domāt. Viņa turpināja: — Nav tak nekādas jēgas kavēties te pārāk ilgi. To, ko esmu iemācījusies šeit, kā tevi apmierināt un padarīt laimīgu, es tikpat labi varu darīt arī Spenservilā. Ja mēs pēc pāris nedēļām tur atgriežamies, mums nebūs jāatbild uz sevišķi daudziem jautājumiem. Vai tā nav?

Viņš kādu brīdi klusēja, tad piecēlās, bet vēl joprojām nebilda ne vārda. Viņš cieši lūkojās uz Anniju, un arī tā piecēlās, savilkdama segu ciešāk ap pleciem. Viņi raudzījās viens otrā, un Annija redzēja, ka viņš izcīna kādu iekšēju cīņu. Viņa nezināja, cik daudz Klifa uzvedībā ir patiesa niknuma, cik psihopātijas. Taču fakts, ka viņš pēdējās dienās nav cik necik nomierinājies, bet viņa psihiskais stāvoklis ir pasliktinājies, Anniju biedēja.

Beidzot viņš pasmaidīja un draudzīgi tīkamā balsī sacīja:

— Izklausās, ka tu gribētu atgriezties vecajā dzīvē, tikai dzīvot labāk.

— To es gribu.

— Tas var nozīmēt vienīgi to, ka tu mani mīli. Tu taču neuzņemtos visus tos jaukos solījumus tāda vīrieša labā, ko nemīli.

— Neuzņemtos.

— Vai tu mani mīli? — viņš noprasīja.

Viņa neatbildēja.

— Pasaki, ka mīli mani.

Viņa zināja, ka būtu tas jāsaka, vienkārši jāpasaka, jo citādi viņš pārlieku skaidri zinās, ka viss pārējais, ko tā teikusi, ir melots.

— Pasaki, ka mīli mani.

— Nemīlu.

— Man tā neizklausījās. Bet es tevi gan mīlu.

— Ja tu mani mīlētu, tu nedarītu ar mani to, ko dari.

— Neesmu ar tevi darījis nekā tāda, uz ko tu nevarēji sagatavoties. Vai es jelkad agrāk esmu izturējies pret tevi tā, pirms tu nekriti gultā ar kādu citu? Nu — vai esmu?

— Tu... Nē, neesi.

— Nu redzi? Tev vienkārši nepatīk maksāt par grēkiem. Tu negribi uzņemties atbildību par savu izrīkošanos. Tas ir īstais ļaunums ar jums, sieviešiem. Vienmēr tikai kaut ko iemantot par brīvu, dabūt bez sviedru liešanas. Tu tos sūdus savārīji Spenservilā. Tāpēc tu tik viegli netiksi cauri šeit.

— Tu arī ne.

— Ko tu, veltos, ar to gribi sacīt?

Viņa neatbildēja.

— Tu atkal kāvienu kāro?

— Nē.

— Domāju gan, ka ne. Tātad tu mani nemīli. Bet mīlēsi. Un, kad beidzot sacīsi, ka mīli, tad tiešām tā arī domāsi. Domāsi no visas tiesas, līdz sirds dziļumiem. Tu sacīsi: "Klif, es tevi mīlu." Un iegaumē vēl ko: ja man tai brīdī būtu šeit klāt mans melu detektors, tas apliecinātu, ka tu runā svētāko Dieva patiesību. Bet man tā mašīna nemaz nebūs vajadzīga, dārgumiņ. Kad tā diena pienāks, tad es to zināšu tāpat, un arī tu to zināsi.

— Nekad.

— Piemini, ka to teici tu. Bet līdz tam laikam — slavē Dievu, ka es tevi mīlu, jo tai mirklī, kad tevi vairs nemīlēšu, tu būsi pagalam. Kad šovakar skaitīsi vakarlūgšanu, neaizmirsti lūgties, lai rīt rītā es tevi vēl mīlētu.

— Kad es šovakar skaitīšu vakarlūgšanu, es aizlūgšu par tavu dvēseli, Klif, un lūgšu, lai Dievs tev piedod, jo es to nespēju.

Tas viņam nepatika, un viņš sacīja: — Ej un pieslēdzies pie grīdas.

Annija piecēlās, izgāja no virtuves un lielajā dzīvojamā istabā nometās zemē blakus šūpuļkrēslam pie kamīna. Beksters sekoja viņai tūliņ aiz muguras un noskatījās, kā viņa apmauc piekarināmās atslēgas skavu vispirms ap ķēdi, tad izmauc cauri bultskrūves caurumam un saspiež slēdzeni ciet. Salocījusi segas daju biezāk zem dibena, viņa apsēdās.

Beksters sabikstīja uguni un piemeta kamīnā vēl vienu šķilu, pats palikdams stāvot un vērojot liesmas. Viens suns atkal ierējās, bet viņš laikam to nemaz nesadzirdēja. Beidzot viņš pagriezās un paskatījās uz Anniju. Tad sacīja:

— Es tev jau teicu, kad būšu ar tevi ticis galā, tu vairs nebūsi tu. Kad tas būs noticis, tu vairs negribēsi atgriezties Spenservilā. Pierodi pie tādas domas, mana visumīļā. Tas, kas te norisinās, ir domāts uz visiem laikiem. — Viņš pamāja uz pelēkā vilka galvu virs kamīna dzegas. — Tikai tu un es, un mums par draugiem vienīgi šie.

Annija novērsās un vērās ugunī. Viņai pār vaigu lēnām noritēja asara.

Viņš iededza galda lampu blakus savam krēslam un izslēdza griestu gaismu. Tad apsēdās un sāka lasīt mednieku žurnālu. Pēc dažām minūtēm viņš pacēla galvu un ierunājās normālā,

gandrīz saviesīgā balsī: — Vienu es tev tomēr pateikšu. Kaut kur pasaulē klīst viens tips, kas tevi piegulējis, un, ja mani puiši viņu dabūs rokā vai viņš pats te ieklīdīs un es viņu būšu nogrābis, un viņš būs beigts, es sākšu padomāt par pārmaiņām. Bet pagaidām tu dzīvosi šeit kopā ar mani. Un par to mantiņu tu vari domāt, cik vien tev tīk, bet redzēt gan to vairs neredzēsi, ja nu vienīgi man rokā, kad izbarošu to suņiem.

Annija noslaucīja asaras segas stūrī.

— Neraudi, dārgumiņ. Es saprotu, sirsniņ, ka tu uztraucies manis dēj, bet es varu pats parūpēties par sevi. To taču tu pieredzēji pati savām acīm, vai ne? — viņš nosmējās un sāka atkal lasīt žurnālu. — Draņķe.

Annija sēdēja šūpuļkrēslā un bija nosalusi, izsalkusi, sāpju nomocīta un pārgurusi. Bija aizvadīta ļoti smaga diena, un labākas nebija gaidāmas. Viņa paraudzījās uz Beksteru, tad aizvēra acis un domāja par Keitu. Dziļi sevī viņa sajuta Keita klātbūtni, centās iedomāties, ka viņš ir tuvu klāt. Viņa atcerējās, ko Keits bija sacījis... pat ja mūs izšķirs uz. īsu laiku, atceries, ka es tevi mīlu, un zini, ka mēs atkal būsim kopā... — Es apsolu.

— Ko?

— Neko.

Viņš aizgāja atpakaļ pie sava žurnāla. Un sacīja: — Es zinu, par ko tu domā, un varbūt tu būsi pārsteigtajā teikšu, ka es domāju par to pašu. Es ceru, ka viņš ieradīsies.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Keitam bija gaužām grūti bezdarbīgi sēdēt un gaidīt, bet viņš zināja — jo vēlāka nakts stunda, jo vairāk izredžu uz izdošanos notvert Beksteru brīdī ar atslābušu uzmanību. Viņš atgādināja sev veco patiesību, ka uzbrucējam ir vairākas priekšrocības: pārsteigums un

kustības brīvība, nemaz nerunājot par psihisko sagatavotību cīņai. Tam, kas aizstāvas, savukārt ir citas priekšrocības: iespēja pēc savas patikas izraudzīties un sagatavot cīņas vietu un otra, ne gluži tik svarīga priekšrocība: drošība, ko sagādā dzīvnieki. Taču tieši šī pēdējā bieži vien to, kam jāaizstāvas no gaidāmā uzbrukuma, iežūžo liktenīgā, mānīgā bezrūpībā.

Bilijs izvilka no kabatas celofāna kulīti un to atplēsa.

— Vai gribi zemesriekstus?

— Nē.

Grauzdams riekstus, viņš ieteicās: — Varbūt nevajadzēs suņus nogalināt. Tagad, kad esmu redzējis, kā te izskatās un kā viss iekārtots, mēs varam paņemt viņu uz grauda no tālienes. Vienkārši izveidojam labas pozīcijas izcirtuma malā, saceļam troksni, suņi sāk riet, šis iznāk ārā uz tā smukā, augstā balkona, un mēs bliežam šim virsū. Mums ir teleskopi, un mēs katrs varam nodot divas vai trīs kārtas, kamēr šis vēl atjēgties nedabū.

— Viņam ir ložu necaurlaidīga veste.

— Ko tu par vesti! Kā sāksim pērt vaļā, viņš noteikti tiks ievainots — rokā, kājā vai savā nelietīgajā galvā, vestei arī kāda lode izskries cauri. Nu, ko tu teiksi?

— To tu tiešām esi labi izdomājis. Nu, pieņemsim, viņš ir nogāzies un guļ zemē. Ko tālāk?

— Nu, kad šis ir pie zemes dabūts, tu zibenīgi meties turp — tas būs divpadsmit, trīspadsmit sekundes, ne vairāk — līdz mājai ir simt jardu. Es pa to laiku šauju, lai tevi nosegtu, ja gadījumā viņš uzslienas augšā un nostājas uz balkona. Es viņu no jauna pienagloju. Un, ja no šā vēl kas pāri palicis, tu pa to laiku esi pieskrējis un pārgriez šim rīkli. Un tad pieeju es un viņu uzšķēržu. Es nemuldu, Keit, es viņu tiešām izķidāšu. Hei, ja gribi, skriešu es, un tu nosedz. Tava izvēle, leitnant.

Keits paskatījās uz Biliju Mārlonu. Skaidrs, tas puisietis bija iededzies īstā sajūsmā, un tiesības uz to viņam bija. Viņš noteica: — Spēja apšaude ar sekojošu manevru. Nav slikti. Mums pat ļoti droši.

— Skaidrs, ka droši. Tas, kurš guļ zemē un nosedz, ir pilnīgā drošībā, un tas, kurš skrien, uzticas otram, apzinās, ka draugs prot šaut. Tu esi labs šāvējs?

— Diezgan labs. Un tu?

Mārlons vilcinājās ar atbildi, tad atzinās: — Kādreiz biju pats labākais, bet tagad — viss atkarīgs no tā, cik stingri es spēju saņemties.

— Un cik stingri tu spēj saņemties?

— Šitā riebekļa dēļ es būšu kā klints.

Keits palocīja galvu. Viņš apsvēra Bilija ieteikumu. Kājnieku skolā tas tiktu atzīts par labu. Bet šeit bija mazliet savādāk. Pirmkārt, te bija ķīlnieks. Otrkārt, Keita iecerētā tikšanās aci pret aci ar Beksteru. Tā nebija paredzēta nevienā taktikas mācībā, pat izlūku skolā ne. Atriebi un atmaksu ikviens iemācās tikai pats savai vajadzībai. Bilijam viņš sacīja:

— Jāņem vērā arī tāda iespēja, ka Beksters tiek aizsegā, pirms mēs pagūstam viņu smagi ievainot. Viņš var apiet pa balkonu apkārt mājas aklajā pusē vai — kas ir vēl daudz ļaunāk — ieiet atpakaļ mājā.

— Jāāā... bet...

— Redzi, simt jardu nav nekāds pārmērīgais attālums, bet naktī, turklāt, ja pretiniekam ir spēcīgi aizsargieroči, tas var izvērsties par īstu bēdu lugu. Es negribu redzēt viņu ieejam atpakaļ mājā.

Bilijs palocīja gan galvu, tomēr sacīja: — Tāpēc jau vienam no mums pa to klajumu vajag diegt tā, it kā simt vcllu dzītos pakaļ un jāgāžas šim virsū, kamēr viņš ne aci nepagūst samirkšķināt. Pat ja ietenterētu atpakaļ mājā, viņš vairs nav karotājs, viņš ir ievainots.

— Bet briesmas draud viņai, šis var viņu nogalināt.

— Keit, viņš noteikti būs ievainots, jo būsim abi šāvuši, turklāt ar teleskopa tēmēkli, tāpēc, pat iegājis atpakaļ mājā, viņš nedomās ne par ko citu kā vien par sevi un par mums. Viņai viņš klāt neķersies.

— Var jau būt.

— Paklau, tev ir prātā kas cits.

— Jā, ir. Es neparko negribu, ka viens no mums ar laimīgu Šāvienu trāpa viņu galvā. — Un it kā paskaidrodams Keits piebilda: — Es negribu, lai viņš ātri nomirst. Tāda ir mana gribēšana. Un tev tas bija jāuzzina.

Bilijs brītiņu klusēja, tad nopietni palocīja galvu. — Jāā... es to sapratu jau pašā sākumā. Redzi, es taču arī negribu noskatīties, kā viņš vienu mirkli tur stāv, bet nākamajā sekundē jau izlaiž garu — ar lodi pierē, bez sāpēm, bez mokām. Velns parāvis, es gribu viņu dzīvu uzšķērst. Dzīvu, Keit, un paskatīties viņam acīs, kad es izcelšu un rādīšu viņa paša zarnas. Bet, ja tu domā, ka mums vajadzētu nemanāmi uz vēdera aizrāpot līdz mājai un nogrābt viņu cisās, es nevarēšu piedalīties. To mani nervi neizturēs. Vai tu to varētu?

— Jā.

— Labi, tad dari tā. Es tevi te no mežmalas nosegšu. Bet tad vispirms jānovāc suņi.

— Pareizi. Tādēļ jau es to stopu nopirku. Zemas tehnikas ieroci tehniski vienkāršas problēmas atrisināšanai.

— Laikam gan, — Bilijs noteica, — bet tas, ko mēs gribam izdarīt, gluži nesakrīt ar to, ko mēs varam izdarīt. Es tev iesaku drošu ceļu, kā novākt to sūdabrāli, bet tu klāsti taktikas gudrības.

— Bilij, neatkarīgi ne no kā, tev darbs zināms: tu paliec koku aizsegā ugunspozīcijā.

— Nu, zini, es nudien neraizējos par savu nevērtīgo pakaļu, bet es negribu, ka tu dabū galu plikajā klajumā vai ejot iekšā mājā, kur konstatē, ka viņš tevi jau gaida. Un tur es vairs tev palīgā tikt nevarēšu, draudziņ. Redzi, ja mēs rīkotos pēc mana priekšlikuma, viņš būtu vai nu beigts, vai smagi ievainots. Vienādi vai otrādi, bet rokā būtu.

Keits vispirms dziji ievilka elpu un tad paziņoja Bilijam:

— Man šķiet, ka es gribu saņemt viņu ciet dzīvu.

— Nevar būt.

— Jā gan. Sagūstīt, sasiet, iemest pikapā un nodot likuma varā. Esmu to krietni pārdomājis un nonācis pie slēdziena, ka tieši to es vēlos. Padomā arī tu par to.

— Esmu par to jau domājis, Keit. Es saprotu tavu domu gaitu. Viņš vēlētos labāk būt beigts, nekā likuma priekšā atbildēt par visu, ko sastrādājis. Bet varu tev teikt vienu — likums mēdz būt velnišķīgi jocīgs. Ar mani likums izdarās šā un tā, mani soda, jo es neesmu ne suņsūda vērts, taču neesmu nekad nevienam nodarījis pāri. Ar to nelieti ir citādi.

Keits sāka prātot. Lai kādi pazemojumi Beksteram būtu jāpacicš, pēc gada vai diviem viņš tiktu brīvībā. Klifs Beksters bija slims cilvēks, un tiesa, iespējams, būtu vienisprātis ar Bekstera advokātu, ka viņam nepieciešama terapija un juridiska konsultācija, ka viņš cietis smagu traumu, ieraugot sievu gultā ar citu vīrieti, slīpētu, nezin no kurienes atklīdušu pavedēju, un viņš darījis tikai to, ko būtu darījis ikviens vīrietis: proti, piekāvis sievas mīļāko, bet sievu nav vis padzinis, tikai aizvedis īsā atvaļinājumā, lai noskaidrotu attiecības. Protams, nedaudz pārcenties, tāpēc viņam arī vajadzīgs padomdevējs. To visu Keits pārdomāja un secināja, ka, par spīti Annijai dotajam solījumam, Beksteram tomēr jāmirst. Bilijam viņš sacīja: — Lai notiek... Mēs viņu nogalināsim. Bet tas man jāizdara aci pret aci. Viņam jāzina, ka tie esam mēs — es un tu.

— Labs ir... ja tev ir nepieciešams tā rīkoties, lai izlīdzinātos, es turos kopā ar tevi. Man tas patīk. Jāccr, ka varēsim to izdarīt.

— Mēs noteikti to izdarīsim.

— Zini ko, — Bilijs sacīja, — kad būsim ar šitiem sūdiem galā, es aizbraukšu uz Kolumbusu un sameklēšu Bctu. Es nespēju to izdarīt, kamēr viņš dzīvs. Vai tu saproti?

— Saprotu.

— Es nespēju nevienam paskatīties acīs, Keit. Kā Dieva nepieņemts vazājos apkārt pa pilsētu, redzēju viņu uz ielas, viņš par mani ņirgājās. Reizēm, kad redzēja mani piedzērušu, apcietināja, iespundēja ķurķī, lika izdarīt personas vizitāciju, lika mani fotografēt, un dažas bildītes nosūtīja Betai, kur redzams man blakus.

Keits neko neatbildēja.

— Tu varbūt brīnīsies, kāpēc es blandījos apkārt pa pilsētu, un es tev to pateikšu — tāpēc, ka gribēju saņemt dūšu un viņu nosist... Bet nekad nespēju saņemties... un nekad arī nebūtu spējis. Līdz tam brīdim, kamēr parādījies tu. Un saproti jel — ja es šoreiz...

— Labi. Pietiek. — Keits paraudzījās uz Biliju, kas sēdēja, muguru pret priedi atspiedis, un stingi vērās tumsā. Bilijs Mārlons, Keits domāja, pašreiz ir pilnīgi skaidrā prātā un apveltīts ar apmaldījušos dvēseļu gaišredzību, kad viss redzētais iegūst apbrīnojamu skaidrību, un varbūt tiešām paredz pats savu nāvi, piedzīvo vienu no tiem retum retajiem mirkļiem, varbūt visretāko, kad dzīvot un nomirt ir vienlīdz labi.

Viņi gaidīja, klausīdamies rudens nakts skaņās, ko radīja neredzamas būtnes — kāds burunduks, vāvere vai zaķis, kāds iztraucēts putns. Keits paraudzījās augšup uz mēnesi, kas tagad stāvēja gandrīz tieši virs galvas. Pēc trim vai četrām stundām tas sāks rietēt. Tad būs īstais laiks darboties, taču, ja viņš gribēja ar stopu nošaut suņus, viņam mēnessgaisma bija nepieciešama.

Keits vairījās domāt par to, kas notiek medību mājā, tomēr domas pastāvīgi aizklīda turp. Klifs Beksters, bez šaubām, bija nenormāls, un viņa varaskāre droši vien kļuvusi vēl pretīgāka. Keits zināja, ka Beksters noteikti sitīs Anniju, pazemos un visādi citādi sodīs par neuzticību. Īstenībā Beksters bija seksuāls sadists, kas pēdīgi bija radis iedomātu attaisnojumu savu slimīgo fantāziju izmantošanai pret sievieti, ko ilgos gados nebija spējis pilnīgi pakļaut un salauzt. Sirdī Keits bija pārliecināts, ka Beksteram vēl joprojām nav izdevies Anniju salauzt, ka tā varbūt būs piekauta un asiņaina, tomēr garā stipra un vesela.

Gaidīdams viņš garīgi noskaņojās turpmākajiem notikumiem. Viņam jārīkojas racionāli, ar vēsu prātu un izmantojot visas tās viltības, uz kādām spējīgs Beksters. Viņš saprata, ka Beksters ir spējīgs Anniju jebkurā mirklī nogalināt, tomēr visai droši juta, ka vēl tas nav licis viņai izciest pilnu soda mēru. Tas, kas patlaban norisinājās viņu starpā, bija vissmalkāk noskaņotais piedzīvojums Bekstera mūžā, un viņš gribēs to novilcināt līdz pēdējai iespējai, līdz vispēdējam mirklim. Un pašā pēdējā mirklī, kad viņi atradīsies aci pret aci, viss sanāks vienkop: izglābšana, atmaksa, vainas izpirkšana, viss, kam vajadzēja notikt jau sen.

Ierunājās Bilijs: — Man ir tāda sajūta, it kā viņš zinātu, ka mēs esam šeit, es nezinu, kā, bet zina.

— Vienalga, — Keits atteica. — Tas itin neko nemaina — ne viņam, ne mums.

— Pareizi. Viņš pats sevi ir iedzinis kaktā. — Mirkli padomājis, Bilijs turpināja: — Man šķiet, arī mēs esam kaktā — mēs varētu aiziet, bet nevaram aiziet. Vai tu saproti?

— Saprotu.

— Vai zini — man traki gribētos uzpīpēt.

— Vai iedzert tev negribas?

— Vai tad... vai tev kaut kas ir?

— Nē. Es tikai jautāju — vai tev vajag iedzert.

— Nu tā... vajag... bet es pacietīšu.

— Redzi nu. Varbūt pēc visa šitā tu varēsi kaut kā savākties un dzīvot, kā nākas, ja pārvarēsi dzeršanas kāri.

— Varbūt.

— Es tev palīdzēšu.

— Liecies mierā. Mēs esam nolīdzinājušies. — Un tad jautāja: — Vai tu kādreiz domāji, ka iekulsies tik trakos notikumos?

— Kas tur ko brīnīties? Katram veterānam kopš vispirmā kara pasaulē vēl kādreiz dzīvē pagadās kas traks. Neviens karš nav (ik ilgs un tik baigs, lai sajauktu tev galvu tik briesmīgi, cik tu pats to sajauc.

Bilijs mazliet padomāja, tad sacīja: — 'Lavu galvu pie tām nevar pieskaitīt. Tu vienmēr paliec sakarīgs. Mana galva tik daudz nespēj turēt.

— Žēl gan.

— Vienu es tev tomēr teikšu, Keit. Ja tu nedomā, ka arī tu esi mazliet ķerts, tad tu vienkārši nedzirdi tos zvanus, kas tev skan galvā.

Keits neatbildēja.

Gaidīdami viņi nosēdēja vēl stundu, gandrīz visu laiku klusēdami. Beidzot Bilijs ierunājās: — Paklau, vai tu vēl atceries to lielo spēli ar Findleju vidusskolā pēdējā gadā?

— Nē.

— Tā bija grandioza spēle. Es todien biju pussargs, bet tu biji aizsargs. Tic draņķa findlcjieši bija mani piespieduši pie soda līnijas, bet man izdevās bumbu piespēlēt tev, nu viņi gāzās virsū tev, bet tu ar tālo piespēli to aizlidināji tam garajam — kā jel viņu sauca — Deivisam, vai ne? Vai tagad tu atceries?

— Jā.

— Ellīgākā spēle tā bija. Mēs tomēr izrāvāmies. Redzi, ka pat visnejaukākajā situācijā ir iespēja izkulties. Interesanti, vai filmiņa no tās spēles vēl saglabājusies?

— Iespējams.

— Labprāt gribētu noskatīties. Paklau, vai tu Beksteru no skolas laika atceries?

— Nē... ak tomēr — atceros gan.

— Viņš jau toreiz bija plātīgs kašķis. Vai tev kādreiz iznāca ar šo sarauties?

— Nē, bet būtu varējis iznākt.

— Nekad nav par vēlu nokārtot rēķinus.

— Tieši tā domā viņš, un tieši tāpēc mēs esam šeit.

— Jāāā... bet skolā taču mēs viņu nekad neaiztikām. Vismaz es neesmu viņam nekad neko nodarījis. Bet viņš izturas cūcīgi pret visiem. Nesaprotu, kā viņu jau līdz šim kāds nav nolaidis no kājas.

Keits to it viegli izskaidroja: — Viņš parasti izvēlas vājos.

Uz to Bilijs neko tieši neatbildēja, tikai noteica: — Bet uz tevi gan viņš ir apskaities līdz nāvei. — Bilijs iesmējās. — Zini, kā bija pēc mūsu satikšanās krogā. Nākamajā dienā, kad biju skaidrā prātā, es atcerējos par tevi un Anniju Prcntisu. Un man iešāvās prātā viena traka doma: ka jūs tagad satiksieties un saiesiet atkal kopā. Nu, vai tā bija viena trāpīga doma?

Keits neatbildēja.

Bilijs turpināja: — Man šķiet, šis arī izskaitļoja to pašu. Man kādreiz gadījās satikt Anniju uz ielas. Skolas laikā jau mēs necik nedraudzējāmies, tomēr veci klases biedri bijām, un viņa vienmēr man uzsmaidīja un uzsauca sveicienu, dažreiz, zini, arī uz minūti apstājās apvaicāties, kā man klājas. Es tanīs reizēs stāvēju kā muļķis, nezinādams, ko runāt, nodomādams: "Tavs vīrs ir piesmējis manu sievu, man vajadzētu tev to pateikt," bet es, protams, nebildu ne vārda. Un negribēju arī ilgi stāvēt, ar viņu sarunājoties, jo baidījos, ka viņš, ja redzēs mani runājamies ar viņa sievu, izdarīs kaut ko nejēdzīgu ar mani un varbūt arī ar viņu.

Keits sacīja: — Varbūt man vajadzētu Jaut, lai tu viņu dzīvu izķidā.

Bilijs palūkojās viņā un noteica: — Šai lietā man tavas atļaujas nevajadzētu.

Šāda atbilde Keitu pārsteidza, bet tā liecināja par labu Bilijam. Keits tikai piebilda: — Mēs taču norunājām, ka komandas došu es.

Bilijs neatbildēja.

Pagāja vēl viena stunda, un kļuva stipri auksts. Pulkstenis rādīja pilnus desmit. Kcilam gauži gribējās sākt darboties, bet bija par agru. Beksters vēl būs nomodā un modrs, un suņi gluži tāpat.

Keits redzēja, ka mēness tagad atrodas dienvidrietumu debesīs, un aplēsa, ka jāgaida vēl stundas divas vai trīs, līdz mēness norietēs.

Keits sacīja: — Tagad paklausies, kā mēs to lietu nodarīsim. Kamēr vēl ir mēnesnīca, novāksim suņus, tad pagaidīsim, kamēr mēness norietēs. Es došos pāri klajumam, tu mani nosegsi. Es uzkāpšu uz balkona un nostāšos pie stikla slīddurvīm. Skaidrs?

— Tiktāl — jā.

— Tad tev viņš jāizviļ ārā. Vai tu proti riet kā suns?

— Zināms, ka protu.

— Labi. Tu tātad rej. Viņš iznāks ārā, tāpat kā pirmīt, tikai šoreiz viņam aiz muguras stāvēšu es ar pistoli rokā. Vienkārši un droši. Vai tev kaut kas liekas apšaubāms vai problemātisks?

— Izklausās pa pirmo... Vienmēr jau izklausās labi un gludi, vai ne?

— Jā. Un dažkārt tieši tā arī izdodas.

— Zini, taisni tā, kā mēs ar krītu uz tāfeles spēlējām futbolu — katrs mačs pa pirmo. Nu, un armijā... posts tikai tas, ka nekad nevar zināt, kas tam otram par plāniem...

— Tāda ir dzīve.

— Jāāā...

Savos audekla pončo ierāvušies, viņi turpināja kvernēt saltajā, tumšajā naktī. Kad pienāca pusnakts, Keits nometa pončo un sacīja: — Sāksim kustēt.

Četrdesmitā nodaļa

KLifs Beksters nolika žurnālu malā un nožāvājās. Viņš iztukšoja alus trauku līdz dibenam, tad pagrāba no kulītes sauju sālsccpumu un noēda tos. Paskatījies uz sievu, kas sēdēja šūpuļkrēslā, viņš pameta tai uz segas dažus cepumus.

— Nesaki, ka es tevi nekad ne ar ko nepacienāju. Grauz.

Annija nelikās cepumus redzam un neko neteica.

— Vai esi gatava iet gulēt, sirsniņ? — viņš apjautājās.

Vēl aizvien raudzīdamās kamīnā, kur uguns jau gandrīz

beidza gailēt, viņa atbildēja: — Nē, es labāk gribētu tāpat vien te pasēdēt.

— Ko? Visu nakti, vai?

— Jā.

— Kam tad es ieritināšos līkumā?

— Man ne. Es lieku pieķēdēta pie gultas.

— Tu neesi pieķēdēta, tev tikai rokas saslēgtas.

— Es tur nejūtu nekādas atšķirības.

— Ja es, šeku, varētu tev uzticēties, tu netiktu ne pie grīdas pieslēgta, ne gultā, ne vispār. Vai es varu tev uzticēties?

— Jā.

Viņš sāka smieties. — Kā tad, es droši varu ticēt, ka tu man sašķaidīsi smadzenes — noblīkšķēs vien.

Annija cieši paskatījās uz viņu. — Vai tev no manis bail?

Acis viņam samiedzās gluži šauras, kad viņš sacīja: — Man bail no katra, kas spēj nospiest pistoles gaili. Neesmu jau no muļķu mājām.

— Nē, — Annija sacīja, — neesi. Tu tikai esi...

— Kas?

— Tu netici cilvēkiem, Klif. Vai tu maz zini, ka var ticēt cilvēkiem?

— Nē. Kāpēc lai es kādam ticētu? Kāpēc man vajadzētu ticēt tev?

— Ja es tev dotu vārdu, apsolītu, ka es tevi nenogalināšu, vai tu atstātu man ncsaslēgtas rokas?

— Nekā ncbij. Kāpēc tu tik briesmīgi uztraucies par to roku saslēgšanu?

— Kāpēc? Tāpēc, ka es negribu būt pieķēdēta kā dzīvnieks. Tāpēc.

— Лк manu! Tu nepavisam neesi pieķēdēta kā dzīvnieks. Dzīvniekiem ir lielāka brīvība. — Viņš iesmējās. — Tu esi saslēgta kā kriminālnozicdzniecc, kā parasta likumpārkāpēja, kas pieķerta noziegumā. Tie suņi tur ārā neko ļaunu nav nodarījuši, tālab tic var skraidīt savus simt jardus uz vienu vai otru pusi. Tu esi sagrēkojusies, cienītā. Pamatīgi. Varbūt pēc pāris nedēļām es pielikšu tevi pie suņu slīdstiepleš. Tad tu varēsi sacīt, ka esi pieķēdēta kā dzīvnieks, un teikt man paldies.

Annija ļoti dziļi ievilka elpu un tad sacīja: — Klif... man bija izdevība un iespēja tevi nošaut — torīt... bet man nekad nav bijis prātā kādu nogalināt. Lūdzu, tici man... tu to zini. Un pats to reiz sacīji. Lūdzu, ļauj man šonakt gulēt bez roku dzelžiem. Es nespēju pagulēt, kad man rokas pieķēdētas pie gultas galvgaļa. Lūdzu. Es zvēru, ka nenodarīšu tev neko ļaunu.

— Лк tā gan? Bet tas nenozīmē, ka es varu pamosties, un тип rokas būs pieslēgtas pie gultas galvgaļa, bet tu būsi jau lielā gabalā? Nu — vai tā nav? Vai tā nav? Nemaz nepūlies atbildēt. — Viņš pieliecās tai tuvāk. — Sakarā ar to man ienāca prātā, ka nākamreiz, kad tev būs jāiet čurāt, dari to tepat vien uz vietas, kur sēdi.

— Klif... lūdzu...

— Un tad aptīries. Neiedomājies slapināt gultā. — Viņš atkal nožāvājās. — Лк tad tu labāk gribi palikt šitenajā nolādētajā krēslā, nekā gulēt kopā ar mani?

Viņa papurināja galvu. — Nē... tā es nedomāju. Es negribu palikt te visu nakti. Iešu gultā. Bet tagad man jāaiziet uz vannasistabu.

— Ak tā? Nu, man ir labāka doma prātā. Paliec vien tepat. Tas tev nāks par labu. — Viņš piegāja tai klāt, norāva segu un aizlidināja to uz istabas vidu. — Saldē savu pakaļu un slapini turpat krēslā.

— Nekrietnais!

Viņš cieti ieknieba tai vaigā. — Rītrltā tu vispirmām kārtām dabūsi desmit cirtienus pa pēcpusi un paliksi bez brokastīm. Par to tu naktī vari padomāt. — Un no rīta varēsi sēdēt savā peļķē un ostīt, kā smaržo, kad cep olas ar speķi.

Viņš piegāja pie ieroču statņa, atslēdza to un paņēma AK —47 šauteni, tad no jauna aizslēdza statni. — Labāk ņemšu gultā blakus šauteni nekā tevi. Šautene ir siltāka, nekā tu jebkad esi bijusi.

Viņa sēdēja šūpuļkrēslā, augumu ar rokām apskāvusi, un raudzījās gandrīz izdegušajās šķilās.

— Vai gribi, lai piemetu vēl kādu? — viņš jautāja.

Annija klusēja.

— Es tā kā tā nebūtu to darījis.

Annija paskatījās uz viņu un teica: — Klif, lūdzu... man žēl. Neatstāj mani šeit. Man salst. Un man...

— Par to visu tev vajadzēja padomāt, pirms vēri vaļā muti. Vai tu atceries to dobermani, kas pastāvīgi uz mani rēja un vienreiz man iekoda? Draugi teica, lai es to šaujot nost. To katrs var izdarīt. Man pagāja mēnesis, kamēr es tam iemācīju, kurš ir saimnieks. Un pēc tam — tas bija labākais suņagabals, kāds man jelkad bijis. Un ar tevi būs tāpat, sirsniņ manu.

Viņa piecēlās. — Es neesmu suns. Es esmu cilvēks, esmu tava sieva...

— Ne! Tu biji mana sieva. Tagad tu esi tikai mans īpašums.

— Neesmu vis!

Klifs atgrūda viņu atpakaļ šūpuļkrēslā un noliecās pār viņu. Ilgi klusējis, viņš sarkastiski ierunājās:

— Ja tu gribi apgalvot, ka esi mana sieva, tad es gan redzētu tev pirkstā laulības gredzenu. Bet es to neredzu.

Viņa neko neteica.

— Redzi nu — ja tu nevari uzrādīt laulības gredzenu, tad nestāsti, ka esi mana sieva. Kur tu to pazaudēji?

Viņa joprojām klusēja.

— Ek, pie velna, tev gredzens nemaz nav vajadzīgs. Tev toties ir dzelzs kāju pinekli un rokudzelži. Tagad ir skaidrs, ka man jau sen vajadzēja tev saslēgt rokas un kājas un aplikt to seno laiku šķīstības jostu, lai tevi nemoka lieks karstums. Dievs sodi, laulības svētos likumus tu neesi pratusi godā turēt.

— To saki tu...

— Ko?Tu man pārmetīsi, ka es dauzījos apkārt? Bet es tad tev pateikšu vienu — tic sievišķi man ne sūda nenozīmēja. Ja tu būtu izturējusies tā, kā sievai vajadzēja izturēties, vai man būtu bijis jāskrien kur citur šo to meklēt? Bet ko tu — tu taču ņēmi un iemīlējies. Vai tā nebij?

Viņa neatbildēja.

Viņš pieliecās vēl tuvāk, un viņa sagrozījās šūpuļkrēslā. Viņš sacīja: — Paskaties uz mani!

Viņa piespiedās un pagriezās vairāk tam pretī.

varu aizmirst? Jelkad aizmirst?

— Nē.

— Nē. Nemūžam.

Keits un Bilijs, uz ceļiem nometušies, tupēja izcirtuma malā.

Kamēr Bilijs teleskopā pētīja klajumu, Keits pievērsa tālskati mājai. Vienā istabā vēl dega gaisma, tomēr ne tik spoža, kādu Keits bija redzējis pirms tam; šī bija vājāka un likās spīdam tuvāk stikla slīddurvīm. Laikam arī tuvāk tam mansarda logam, pa kuru viņš bija redzējis Anniju, netālu no mājas centra, virs kura jumtā pacēlās kūpošais skurstenis. Viņš sprieda, ka šīs gaismas dēvēja ir galda lampa. Neviena cita gaismas avota viņš nemanīja, arī kamīna liesmu atspīdumu ne, lai gan no skursteņa vēl aizvien kāpa dūmi un vējoja uz viņu pusi, un tas bija labi, jo viņi abi ar Biliju visu laiku atradās pa vējam no suņiem.

Keits turpināja tālskatī vērot māju, taču neredzēja pret logu kustamies ne cilvēkus, ne ēnas. Neredzēja arī nodevīgo zilbalto televizora mirgojumu, un to viņš nožēloja, jo papildtrokšņi mājā būtu viņiem nozīmējuši lielu atspaidu. Varbūt tur iekšā skanēja radio vai magnetofons, bet Keits nodomāja, ka Beksters ir pārāk gudrs, lai šādā veidā sev kaitētu. Ja Keitam vajadzētu minēt, kas mājas iekšienē patlaban notiek — un viņam nekas cits neatlika, kā minēt —, viņš spriestu, ka viens vai abi mājas iemītnieki vēl ir nomodā un sēž pie dziestošā kamīna, varbūt lasīdami, varbūt sarunādamies. Viņš pieņēma arī, ka Annija fiziski ir kļuvusi rāmāka un piekāpīgāka, jo citādi Beksters visu laiku būtu trauksmes stāvoklī.

Keits pārlūkoja klajumu ap māju. Viņš redzēja, ka dobermanis aizgājis savas slīdstiepleš tālajā galā uz ezera pusi un apgūlies, varbūt pat aizmidzis. Pret ezera vizošo līmeni viņš ieraudzīja otra suņa siluetu. Suns staigāja gar ezera krastu. Droši vien arī šis pieķēdēts slīdsticplē. Trešais suns, kuru Keits pašreiz nevarēja saredzēt, laikam atradās aiz mājas. Keits saprata, ka Beksters šos suņu posteņus ieplānojis jau ilgi pirms pārcelšanās uz medību māju, jau laikus parūpēdamies par maksimālu drošību. Ja viņš dzīvotu tā, kā dzīvo Beksters, Keits nosprieda, tad laikam nodrošinātos tikpat stingri.

Keits nolaida gar sāniem tālskati, un arī Bilijs nolaida šauteni ar teleskopu. Viņi sastinga gandrīz nekustīgi un sarunājās pavisam klusā čukstā viens otram ausī, lai nesatramdīlu suņus.

— Gandrīz nemaz vairs nevar saredzēt, — Bilijs pačukstēja.

Keits palocīja galvu. Mēness bija paslīdējis visai zemu ezera dienvidrietumu krastā un turējās tikai kādus desmit grādus virs priedēm. Keitam vislabāk patiktu, ja būtu pavisam tumšs, viņš bija ar mieru gaidīt līdz trim vai četriem rītā, kad tiklab cilvēkiem, kā suņiem ir visciešākais miegs. Bet, ja viņam izdotos no suņiem atbrīvoties tagad, kamēr tos vēl cik necik var saredzēt, tad klajais lauks starp mežu un māju būtu vieglāk pārvarams.

Viņi gaidīja, vēlēdamies, kaut gaisma mājā apdzistu, kamēr mēness vēl nav paslēpies aiz priedēm.

Keits vēroja māju ar neapbruņotu aci. Un, jo ilgāk viņš uz to raudzījās, jo drūmāka tā viņam likās — tumšs trijstūra veidojums augstu virs zemes pilnīga tukšuma vidū, mēnessgaismas apspīdēts, potenciāla šaujamlauka centrā, ar mazu, vāru gaismiņu, kas spīgoja kādā no baigās ēkas neredzamajām istabām. No ezera cēlās salta migla, vēl īpaši papildinādama rēgaino ainavu. Un atkal Keits pūlējās iztēloties, kas notiek mājas iekšienē, ko Annija un Klibs Beksters saka viens otram pēc visiem garajiem gadiem, ko viņi domā un jūt patlaban, kad abi zina, ka gals vairs nav tālu.

Annija joprojām nenolaida acis no Klifa, un pirmoreiz šajās dienās, bet varbūt arī pirmoreiz pēc ilgiem gadiem viņu skatieni patiesi sastapās, un viņi abi to saprata, un Annija apjēdza, ka pēdējos gados Klifs viņai kā persona vispār bija kļuvis pilnīgi vienaldzīgs. Tomēr viņa nekad nebija īpaši vēlējusies, lai viņš ciestu, kaut arī visu laiku bija darījis tai pāri. Un pat tagad, pēc visām fiziskajām mokām, ko viņš tai sagādājis, tā ar žēlumu noskatījās viņa emocionālajās ciešanās, kas bija patiesas un dziļas. Nē, viņa nejuta pret vīru ne mazāko emocionālo pievilcību, to viņš bija nogalējis jau pirms daudziem gadiem. Tomēr Annija vēlējās, kaut viņam nebūtu bijis jāredz tas, ko viņš redzēja motelī.

Gandrīz likās, ka Beksters jūt, ko viņa domā, jo ierunājās: — Tu nemūžam nebūtu to darījusi manis labā. Pat pirms divdesmit gadiem ne?

— Nē, nebūtu, — viņa atteica un piebilda: — Man žēl, Klif, tiešām no sirds žēl. Tu vari mani sist, izvarot vai darīt jelko, kas vien tev ienāk prātā, bet es pret tevi nejūtu neko citu kā vienīgi līdzcietību. Iespējams, ka visā ir liela daļa manas vainas tāpēc, ka neaizgāju no tevis agrāk. Tev būtu vajadzējis mani palaist, lai eju.

Beksters neatbildēja, bet Annija redzēja, ka daļu sacītā viņš uztver ar apziņu. Viņa saprata, ka ik vārds sagādā Klifam jaunas sāpes, bet pašreiz, kad dzīve bija atkailināta līdz pašiem pamatiem, un, tā kā viņš pats bija sācis par to runāt, Annija juta, ka pienācis īstais brīdis godīgai atklātībai. Viņa, protams, neticēja, ka teiktais izraus Klil'u no nenormālības, īstenībā tas droši vien stāvokli vēl pasliktinās. Bet, ja viņai jāmirst, ja viņiem abiem jāmirst, viņa vēlējās, lai Klilš zina, ko viņa dzīves pēdējos mirkļos jutusi.

Keits juta, ka viņu pārņem labi pazīstamais miers pirms kaujas, tā gandrīz transcendentālā prāta atšķirtība no ķermeņa, sajūta, it kā īstenībā tas viss nemaz nenotiktu ar viņu. Viņš zināja, ka lielākā daļa karavīru kaujā devās ar šādu sajūtu, un tikai vēlāk, kad iedarbojās adrenalīns, šī atšķirtība izzuda un miesa ar prātu atkal bija vienots veselums.

Viņš domāja par Anniju, cerēja, ka viņa tic tuvam atpestīšanas brīdim, tic, ka palīdzība ir ceļā, un tas dod spēku viņai izturēt un neizaicināt Beksteru pāri bīstamajai robežai.

Beksters izrāva pistoli no maksts. Turēdams to paceltā rokā, viņš sacīja:

— Tā ir viņa pistole. Es to nozagu viņa mājā. Gribu, lai tu zini — jā es tevi nošaušu, tad izdarīšu to ar viņa pistoli.

— Un kas par to?

Beksters pavērsa pret viņu deviņu milimetru gloka pistoli.

- Tu gribi tikt drīzāk pie gala?

Viņa lūkojās pret sevi pavērstajā stobrā un sacīja: — Izlemšana pieder tev, ne nvan. Tev taču nekas neliekas svarīgi, lai ko es teiktu.

— Skaidrs, ka man tas ir svarīgi. Vai tu mani mīli?

— Nē.

— Vai viņu tu mīli?

— Jā.

Beksters noskatījās viņā visgarām gar pistoles stobru, tad piecēla ieroci sev pie galvas un atvilka drošinātāju. — Vai gribi, lai izšauju?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Es... Klif, nedari to...

— Tu negribi redzēt, kā pašķīst manas smadzenes?

Viņa novērsās. — Nē.

— Skaties uz mani.

— Nē.

— Vienalga, dari, kā gribi. Ja es tagad iešaušu sev galvā, tu mirsi lēnā, lēnā nāvē, pie grīdas pieķēdēta. Tu redzēsi, kā es sāku trūdēt. Tu saodīsi manu trūdu smaku sev tieši deguna priekšā.

Aizsegusi seju ar rokām, viņa lūdzās: — Klif... lūdzu. Nevajag... nevajag, nemoki mani, nemoki pats sevi...

— Vai nu tu, mīļā sirds, vai es. Nu — kurš?

— Izbeidz! Rimsties!

— Ardievu, mīļā...

Pēkšņi kaut kur noskanēja apslāpēts šāviena troksnis, un Keits un Bilijs noplaka zemāk. Viņi gaidīja, taču otrs šāviens neatskanēja. Vienīgais troksnis bija suņu rejas.

Bilijs čukstus jautāja: — Vai tas skanēja no mājas?

— Nezinu. — Tomēr likās, it kā būtu gan. Tas neizklausījās pēc šautenes šāviena zem klajām debesīm, bet pēc apslāpēta revolvera šāviena slēgtā telpā. Keits pacēla tālskati un juta, ka viņam trīc rokas. Logos nekas nebija redzams, un impulss viņu mudināja steigties uz medību māju, bet viņš

saprata: vienalga, kas tur bija norisinājies, tas bija noticis un beidzies, un tur nekas vairs nebija līdzams.

Bilijs čukstēja: — Esi prātīgs! Mēs nezinām, kas tur ir. — Nē, bet drīz uzzināsim.

Annija izdzirda pistoles šāvienu, un ausis plosošais, spalgais troksnis lika salēkties. Pagriezusi galvu, tā ieraudzīja viņu stāvam: roka ar pistoli nolaista gar sāniem, smaids pār visu ģīmi. — Netrāpīju. — Viņš iesmējās. — Nu — apčurājies? — Un atkal iesmējās.

Annija aizsedza seju ar plaukstām un šņukstēja.

Klifs savāca savu AK —47, ložu necaurlaidīgo vesti, vēl vienu šauteni, tad nodzēsa gaismu; istaba iegrima melnā tumsā.

Annija juta tuvumā viņa elpu, un tūliņ viņš arī ierunājās:

— Arlabunakti, mīļā sirds.

Annija neatsaucās.

— Es sacīju: arlabunakti, mīļā sirds.

— Arlabunakti.

— Nekļūsti mēnessērdzīga un neklaiņo, — viņš smiedamies novēlēja.

Annija dzirdēja viņu izejam no istabas.

Veselu minūti viņa nosēdēja pilnīgi nekustīgi, tad atvēra acis. Kamīnā vēl vāri gailēja ogles. Viņa juta sirdi neganti sitamies un dziji ievilka elpu. Kaut ari Klifa irracionālie uzvedības izlēcieni allaž pārbiedēja, viņa tomēr prata izplānot dažu pavērsienu viņa prātā un panākt, lai viņš saskaņā ar to rīkojas. Šonakt viņš nepadarīs galu ne sev, ne viņai. Bet viņš gribēja tai sagādāt ciešanas un tāpēc izrīkojās tā, kā, viņaprāt, būtu visefektīvāk: atstāja to vienu Šeit — kailu, aukstumā, pie grīdas pievažotu. Tiktāl viss būtu kārtībā. Viņa noslīdēja no šūpuļkrēsla uz grīdas un virzījās tuvāk kamīnam.

Kcils vēroja, ka gaisma līdz šim apgaismotās istabas loga nodzisa, tad pēc īsa brītiņa iedegās mājas otrā pusē, acīmredzot kādā guļamistabā. Minūti vēlāk gaisma nodzisa ari tanī logā. Nelikās loģiski, ka šajā mājā nupat viens būtu nošauts, bet otrs mierīgi apdzēš visas ugunis un aiziet gulēt. Tādā medību apvidū kā šis, Keits nodomāja, šaudīšanās nav nekāds retums, šāviens var noskanēt kaut vai nakts vidū, un ezera un koku dēļ nav viegli nosakāms, kur tas norībējis.

Viņš apvaldīja satraukumu un paraudzījās uz Biliju, kas savukārt skatījās uz viņu, gaidīdams, lai viņš kaut ko saka. Šai brīdī viņi abi saprata, ka teju teju jāsāk akcija, un jebkura saruna ir reducēta uz trim komandas vārdiem: "iet", "neiet", "gaidīt". Keits jautāja:

— Gatavs?

— Gatavs.

— Ejam.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Annija klusam slīdēja pa ozolkoka grīdu uz kamīna pusi, ķēde slīdēja tai līdzi, kamēr nostiepās visā garumā no bultskrūves acs līdz pineklim ap viņas kreiso potīti. Viņa izstiepa labo roku, lai sasniegtu pie kamīna pieslieto krāsns kruķi, tomēr nelika tam klāt.

Brītiņu viņa atpūtās un klausījās. Kādas divdesmit pēdas tālāk, īsā gaitenīša galā guļamistabā krāca Klifs. Tad viņa no jauna stiepās pēc kruķa, aizstiepās, cik vien tālu spēja, klāt bija, rokā dabūt nevarēja, tiktikko sataustīja ar pašiem pirkstu galiņiem.

Viņa stiepās vēl un vēl, bet neko labāku nepanāca kā pirkstgalus pie kruķa tverekļa. Vienreiz pat ķēde iežvadzējās pret grīdu. Viņa sastinga un ausījās.

Klifa krācieni uz mirkli pieklusa, tad viņš ickrācās no jauna. Annija apsēdās un skatījās apkārt tumšajā istabā. Izdcguļi kamīnā vēl kvēloja, un pa dienvidu puses logu iespīdēja mēnessgaisma. Viņai ļoti vajadzēja ar kaut ko mazliet pagarināt roku, taču tuvumā nekā piemērota nebija. Un tad viņa to ieraudzīja. Kad Klifs bija rāvis nost viņai segu, prāvais biezais alus cepums bija nokritis uz grīdas. Klifa žēlsirdīgais cienastiņš. Paldies, Klif. Viņa pacēla cepumu un, to rokā turēdama, no jauna stiepās pēc kruķa.

Viņa sasprindzināja muskuļus tā, ka izmocītajā, sadauzītajā augumā sāpēja katra cīpsliņa. Bet viņa turējās mierīga un visiem spēkiem, līdz beidzot izdevās cieto cepumu ieķert kruķa apaļajā tvereklī. Kruķis liecās krist, un viņa to uztvēra, bet pēc tam pati saguma un, smagi elpodama, atpūtās.

Pēdīgi, nogaidījusi, lai pārliecinātos, ka Klifs neko nav dzirdējis, viņa lēnām vilkās atpakaļ pie šūpuļkrēsla un apsēdās uz grīdas. Paliekusies uz priekšu, viņa sāka pētīt bultskrūves aci. Viņa, protams, nevarēja ne sapņot par bultskrūves izvilkšanu no ozolkoka grīdas ar spēku, atlika vienīgi iespēja izgriezt vītnes. Viņa iestūma kruķa tievo galu skrūves acī un sāka griezt pulksteņa rādītājiem pretējā virzienā. Vītnes čīkstēja, un viņa pēc brītiņa piestāja un klausījās, pārlika kruķi tā, lai tas neskaras pie ķēdes un nerada troksni, tad atkal ķērās pie darba. Vēl pēc dažiem pagriezieniem viņa juta, ka bultskrūve pamazām ceļas augstāk. Viņa atcerējās, kā Klifs, skrūvēdams cietajā grīdā trīs vai četras collas garo skrūvi, bija viņai sacījis: - Šito vis āra izraut nevarēs.

Aplam, Klif. Bet savs laiciņš paies. Viņa turpināja griezt kruķi, un vēl pēc dažām minūtēm skrūve bija izgriezusies ārā apmēram par divu collu tiesu, tomēr vēl turējās stingri grīdā.

Viņa izdzirda iečīkstamies gultu un tad grīdas dēļus zem Klifa smagnējiem soļiem, kad viņš tuvojās pa gaiteni.

Annija žigli pastūma kruķi zem grīdsegas, iesēdās šūpuļkrēslā tā, ka iznāca kailo kāju uzlikt uz priekškaramās atslēgas. Viņa sametās sāniski un izlikās aizmigusi, slepus vērodama viņu pa mazu acs spraudziņu.

Galda lampa iedegās, bet viņš neteica ne vārda, tikai stāvēja, ģērbies apakškreklā un boksera īsbiksēs. Acis viņš šaudīja apkārt pa istabu kā dzīvnieks, pūlēdamies saskatīt kaut ko, kas nebūtu ierastajā, vajadzīgajā kārtībā. Viņa skatiens noslīdēja līdz Annijas kājām, taču tūliņ aizšāvās tālāk. Annijai likās, ka daudzējādā ziņā viņš sāk līdzināties saviem suņiem, bija pat brīži, kad viņa iedomājās, ka Klifam piemīt suņu superjutīgā oža un dzirde vai vilka viltīgi gudrais prāts. Viņa lielākā vājība savukārt bija nosliece pārāk zemu novērtēt citus cilvēkus, it īpaši sievietes, vēl jo sevišķi savu sievu.

— Hei! Mosties!

Viņa atvēra acis un uzslējās taisni sēdus.

— Vai tev ir ērta gulēšana, mīļumiņ?

— Nē.

— Vai esi jau apslapinājusies?

— Nē... bet man jāiet...

— Mierīgi. Nekur nav jāiet, tepat bus labi.

— Nē.

— Gan jau. Vai tev salst?

— Jā.

— Man bija prātā ielaist tevi pagulēt gultā. — Viņš pažvadzināja atslēgas, ko tagad, važiņā savērtas, bija pakāris kaklā. — Vai gribi nākt gultā?

Nē, nē, nē/Viņa centās izskatīties pateicīga un atvieglota.

— Jā, — viņa teica, — paldies. Bet man jāiet uz

vannasistabu. Esmu nosalusi, Klif, un izsalkusi. Un, liekas, man sākas mēnešreize. Man vajadzīga sanitārā saitīte. — Un piebilda: — Lūdzu!

Viņš kādu brīdi pārdomāja. Viņa arī. Ja viņš būtu

saglabājis kaut mazmazdrusciņu žēlsirdības, Annija domāja, viņš justu līdzi un izpildītu tās lūgumu. Bet tā bija ar mieru saderēt, ka viņš nepazina ne līdzjūtību, nedz arī ko citu tādām jūtām līdzīgu, viņš kāroja vienīgi dzirdēt vārdu "lūdzu", lai atbildētu ar pilnīgu neatsaucību.

Beksters arī tagad sacīja: — Labi. Es par to padomāšu.

Pienākšu vēlāk pārbaudīt, cik nosalusi, cik samirkusi un

izsalkusi tu būsi.

— Lūdzu, Klif...

Viņš sacīja: — Neaizmirsti: no rīta desmit cirtieni ar siksnu, bez brokastīm. Bet varbūt mēs varam kaut kā sarunāt. Padomā par to, ko tu nekad neesi man ļāvusi ar sevi darīt. — Viņš piemiedza aci un pastiepa roku, lai izdzēstu gaismu. Pirms viņš nospieda slēdzi, Annija paguva paskatīties uz kamīna apmales noliktajā pulkstenī.

Annija dzirdēja viņu aizejam, dzirdēja tualetē nošalcam ūdeni un pēc tam no jauna iečīkstamies gultu. Tad ieklausījās pulksteņa tikšķēšanā. Iepriekšējā naktī viņš bija zvanu uzstādījis ar divu stundu intervālu, sākot no pusdiviem naktī. Pašlaik bija bez ceturkšņa viens, ja vien, protams, viņš šonakt nav pārlicis citādus laikus. To viņa nevarēja zināt, bet noteikti jāpagaida, kamēr viņš no jauna iemieg.

Viņa nogaidīja labu brīdi, minūtes divdesmit, kā pati lēsa, tad viņai likās, ka dzird Klifu krācam. Nometusies uz grīdas, viņa izvilka kruķi no paklāja apakšas un ķērās pie darba.

Ierējās viens suns, bet tikai reizi, pēc tam vienīgi vējš grabinājās gar logu un atpakaļvilkme pa skursteni sagrieza kamīnā pelnus un sodrējus virpulī, apdegušās pagales nosprakšķēja. Katrs troksnītis, katrs knakšķītis mājā lika Annijai salēkties, uzdzina strauju sirdsklauvi.

Turpinādama griezt vajā masīvo bultu, viņa iztēlojās atgūto brīvību. Ap kājām joprojām būtu pinekli, bet viņa būtu brīva, varētu paiet. Viņa zināja, kur virtuvē glabājas bronko atslēgas: atlika vienīgi tās paņemt, ietīties segā, atslidināt stikla durvis un iziet uz balkona, pēc tam pa kāpnēm lejup. Viņa atcerējās, ko Klil's bija sacījis par lāča lamatām, tātad kāpņu lcjgalā vajadzēs pārrāpties pār margām, aiziet līdz mašīnai, kas nolikta zem mājas, ierausties tajā un to iedarbināt. Dažās sekundēs viņa būtu līdz zemesceļam. Interesanti, vai viņš šautu uz mašīnu, ja rastos izdevība. Annija atcerējās, ko viņš bija sacījis par ceļa nomaskēšanu mežmalā. Bet bronko ir mašīna ar četriem velkošiem riteņiem, varbūt izkultos. Neviens no šiem jautājumiem vairs nebūtu svarīgs, ja viņa vienkārši paņemtu kruķi, ieietu guļamistabā un iezveltu viņam pa galvu. Pēc tam varētu apģērbties un piezvanīt policijai.

Viņa juta rokā kruķa tverekli. Tas būtu vienkārši, daudz vienkāršāk nekā bēgšana. Bet, ja viņa to nespēja nogalināt toreiz, kad bija ar to aci pret aci un viņi abi apbruņoti, kā gan spētu to nogalināt aizmigušu? Vēl tikai puscollas, vēl tikai dažas minūtes, un viņa būs brīva.

Četrdesmit otrā nodaļa

KEits un Bilijs devās cauri priedulājam un nokļuva pie izcirtuma mājas aizmugurē.

Kcils atspieda stopa pamatni pret krūtīm, atvilka stiegru tik tālu, lai tā aizķer mēlīti, kas atbrīvo bultu lidojumam. Viņš ielika gropē vienu īso bultu, nometās uz ceļgala pie priedes celma, ko izmantoja atbalstam, lai varētu labāk tēmēt. Tad paskatījās caur teleskopu uz piemājas klajumu.

Apmēram sešdesmit jardu atstatu pa klajumu mēnesnīcā drasēja liels vācu aitusuns. Šis suns nebija pieķēdēts slīdstieplē, bet gan garā pavadā, kas bija piestiprināta pie staba.

Kcils nogaidīja, cerēdams, ka suns pienāks tuvāk vai vismaz uz mirkli apstāsies, bet šis tikai staigāja šurp un turp. Keits gaidīja un vēroja.

Bilijs pavērsa tālskati uz māju, pavēroja un pačukstēja: — Te viss kārtībā.

Beidzot aitusuns apstājās apmēram četrdesmit jardu atstatu un pacēla galvu, it kā ieklausītos. Tas bija profila šāviens, un Keits tēmēja pret suņa prickšplccu, cerēdams trāpīt sirdī vai plaušās. Viņš pavilka mēlīti, un bulta aizlidoja. Viņš neredzēja, kurp bulta aizskrēja, bet suni tā neķēra. Suns tomēr bija sadzirdējis bultas spārniņu švīkstoņu un izgrūda īsu, mulsu rējienu, tad sāka skraidelēt apkārt.

Keits no jauna atvilka stiegru un ielika gropē bultu.

Bilijs pačukstēja: — Mājā joprojām viss kārtībā.

Keits piecēlās un tīšām izšāva bultu pārāk tuvu. Tā iedūrās zemē apmēram divdesmit jardu no Keita. Suns to dzirdēja un metās tieši turp, kamēr Keits ielika trešo bultu un notēmēja.

Suns apstājās un klupa virsū bultas spārniņam. Keits atvilka mēlīti.

Viņš skaidri redzēja, kā bulta izurbās cauri suņa galvai, un tas bija pagalam, pirms paguva nokrist.

Keits piesita ar pirkstu Bilijam pie pleca. — Viens pagalam. Ejam tālāk.

Keits uzmeta plecā savu M—16 un nesa stopu. Bilijam plecā bija M—14, rokā viņš nesa bisi. Blakus iedami, viņi virzījās pa silu uz priekšu, tuvodamies diviem atlikušajiem suņiem.

Pagāja minūtes divdesmit, līdz viņi pa tumšo mežu tika apkārt klajumam. Aši viņi pārsteidzās pāri zemesceļam un turpināja ceļu puslokā uz ezera pusi. Mēness bija jau gandrīz noslīdējis līdz priežu galotnēm. Viņi apstājās vietā, no kurienes varēja saredzēt ezeru. Keits apsvēra, ka mēnesnīcu varēs izmantot vairs tikai nedaudzas minūtes.

Šai vietā gulēja vairākas nocirstas priedes. Tās bija nogāztas, lai paplašinātu izcirtumu. Keits izmantoja vienu paaugstu celmu, uz kā nostatīt stopu. Pa teleskopu viņš izlūkoja apkārtni un ieraudzīja rotvcilcru, kas bija mierīgi apsēdies un raudzījās uz ezeru.

Bilijs pa savas šautenes teleskopu vēroja māju. Viņam ļoti labi bija redzamas stikla durvis un balkona priekšējā daļa. Viņš pačukstēja: — Mājā viss kārtībā, — un pavirzīja teleskopu tālāk, līdz saskatīja dobermani. — Trešais suns guj.

Keits nostādīja stopa tēmēkli pret rotveilera kreiso plecu un sānu. Suns pacēla galvu un nožāvājās. Keits pavilka mēlīti. Izņemot stopa stiegras icsanēšanos, neviena cita skaņa nebija dzirdama. Nākamajā sekundē rotvcilers strauji sarāvās, pavisam īsi iekaucās, kas drīzāk izklausījās pēc skalām žāvām, un saļima. Pāris mirkļu viņš klusu pasmilkstēja, tad apklusa.

Keits arī pavēlās sāniski, paturēdams stopa pamatni pie krūtīm, un atvilka stiegru, kad Bilijs sniedza viņam jaunu bultu. Keits ielika bultu gropē un pictraucās kājās. Tagad, kad divi suņi pagalam, absolūts klusums bija mazāk svarīgs nekā ātrums. Paskatījies pulkstenī, viņš redzēja, ka ir viens un divdesmit astoņas minūtes.

Keits pameta priedulāja aizsegu un devās tieši pie dobermaņa, kas jardus piecdesmit tālāk saritinājies gulēja, šķiet, bija pat aizmidzis. Keits bija no suņa vairs tikai divdesmit jardu atstatu, kad tas pamodās, pielēca kājās un metās Keitam pretī. Keits izšāva, bet nenogaidījis, lai redzētu, vai bulta trāpījusi vai ne, nometa stopu un, nazi rokā satvēris, strauji drāzās sunim pretī.

Dobermanis iekaucās, skrēja Keitam virsū, bet tad pamanīja, ka gurnā kaut kas iedūries, pagrieza galvu atpakaļ un paklupa. Keits ar abiem ceļiem uzlēca sunim mugurā, salauza tam mugurkaulu, tai pašā mirklī satverdams un aizspiezdams sunim purnu, pārgrieza tam rīkli.

Keits juta, ka suns krampjaini noraustījās, no pārgrieztās rīkles aumaļām gāzās asinis. Pēc dažām sekundēm suns saļima.

Keits paskatījās uz simt jardu attālo māju. Starp viņu un māju vairs nebija nekā — nebija suņu, kas brīdinātu Beksteru, bet nebija arī pat niecīgākā slēpņa. Tikai trīssimt pēdu līdzena klajuma. Laukums bija tumšs, tomēr ne tik tumšs, kāds tas būs vēl pēc dažām minūtēm, kad mēness būs nogrimis aiz kokiem, un viņš zināja, ka jāgaida. Bet viņš bija iekaisis, bija jutis asinis, adrenalīns dzina sirdi mežonīgos pukstos. Viņš bija tik gatavs kaujai kā nekad.

Bilijs bija panācies uz priekšu labā slēpņa pozīcijā mežmalā, lai nosegtu Keitu, ja vien Keits neatradīsies tieši ugunslīnijā. Bilijs skaļi čukstēja:

— Keit, nāc atpakaļ vai skrien uz priekšu, tikai nestāvi! Tur tu nedrīksti palikt.

Keits pagriezās pret Biliju un parādīja augšup pavērstu īkšķi.

— Okei, — Bilijs klusu atsaucās, — es tevi nosegšu. Lai tev veicas!

Keits no jauna pagriezās pret māju un nevilcinādamies sāka simt jardu sprintu pāri klajumam.

Viņš negribēja nekādus kavēkļus, kas palēninātu skrējienu, tāpēc pameta šauteni un paņēma līdzi vienīgi policijas revolveri un mednieka nazi.

Astoņdesmit jardu. Vēl desmit sekundes, un viņš būs līdz namdurvju pakāpieniem. Tumšās stikla durvis viņš visu laiku paturēja acīs.

Sešdesmit jardu. Viņš jutās atsegts, it kā kails skrietu pa klajo lauku, un zināja — ja šai mirklī Beksters iznāktu pa durvīm un rokā tam būtu šautene ar infrasarkano teleskopu, tam pat nevajadzētu steigties ar šaušanu, tam atliktu diezgan laika pasmīnēt un pateikt kaut ko riebīgu. Keits no visas sirds cerēja, ka Bilijs Mārlons ir labs strēlnieks.

Izdzirdis modinātājpulksteņa tarkšķi, Beksters piecēlās no gultas un tāpat apakšveļā, kā gulējis, iegāja dzīvojamā istabā un iededza galda lampu. Pistoles josta viņam bija ap vidu un maksts siksna pār plecu. Ložu izturīgo vesti viņš bija uzvilcis, bet nebija paņēmis ne savu AK—47, ne bisi.

Annija bija nometusies ceļos uz grīdas pie šūpuļkrēsla, uztupusies uz sapītajām potītēm. Kruķis viņai bija iespiests cieši starp kājām ar galu zem šūpuļkrēsla un Beksteram nebija saredzams.

— Kāpēc tu tupi tur tumsā uz grīdas? — viņš jautāja.

— Es tanī šūpuļkrēslā nevarēju aizmigt. Labāk pagulēšu uz grīdas.

— Ak tā? — Viņš gāja uz stikla slīddurvīm. — Iešu pamodināt suņus.

Viņš izņēma pistoli no maksts, pavilka durvis vaļā tieši tik plati, cik vajadzēja, lai izbāztu roku, pavērstu pistoli ar stobru augšup un izšautu. Viņš jau sāka vilkt durvis ciet, kad piepeši sastinga un klausījās. Suņi nerēja.

Bilijs Mārlons, skatīdamies caur savas M— 14 teleskopu, sekoja Keita skrējienam, gatavs viņu, ja vajadzēs, nosegt, tomēr ne mirkli neizlaizdams no acīm stiklotās durvis.

Pēkšņi viņš redzēja mājā vienā logā iedegamies gaismu un tūdaļ pēc tam no aizmugures apgaismotu figūru durvīs, tomēr droši neņēmās apgalvot, ka tas ir Beksters. Šķita, ka durvis pabīdās, un Bilijs izdzirda noblīkšķam šāvienu. Viņš nepaguva nospiest gaili, kad durvīs stāvētājs jau bija pazudis.

— Nolādēts! — Tad viņš teleskopā atkal ieraudzīja Keitu, kas vēl joprojām skrēja. — Labi, labi. — Un tad piepeši, dažus soļus no pakāpieniem Keits kaut kā sagriezās un pazuda no teleskopa. — Kas, vellos, noticis?

Bilijs Mārlons kādu sekundi apmulsis nostāvēja, pats uz sevi skaizdamies, jo viņam likās, ka kaut kā neviļus nodevis Keitu. Nekas cits pasaulē nav tik nejauks kā neizšauts šāviens, vējā palaists neizmantots mērķis. Viņš nolaida šauteni gar sānu un sāka skriet pāri pagalmam uz māju.

Trīsdesmit jardu. Vēl tikai četras vai piecas sekundes. Keits pacēla galvu un ieraudzīja mājā iedegamies gaismu. Viņš neapstājās, nepalēnināja gaitu, bet skrēja tālāk.

Divdesmit jardu. Aiz stikla durvīm pēkšņi parādījās no aizmugures apgaismota llgūra, un Keits redzēja durvis slīdam vaļā. Bez domāšanas izlēmis, Keits pasitās sāņus, paskrēja zem konsoles un paslēpās aiz viena no betona blokiem, kas balstīja māju. Noblīkšķēja šāviens. Keits piespieda muguru pie kolonnas, ar revolveri tēmēdams tieši augšup. Gaisma no mājas meta vāru atspīdumu caur balkona neblīvi saliktajiem grīdas dēļiem. Revolveri viņš turēja augšup pavērstu, gaidīdams, kad virs viņa uz balkona parādīsies kāda ēna vai kustība, bet neko ne redzēja, ne dzirdēja. Vēl pēc sekundes viņš dzirdēja, kā durvis ar troksni tiek aizbīdītas.

Keits diezgan droši izsecināja, ka tas pie durvīm bijis Beksters un nav ne redzējis, ne dzirdējis viņu tuvojamies mājai, jo citādi nebūtu apdzēsis gaismu. Beksters bija vienkārši izraudzījies ļoti nepiemērotu brīdi, lai ar šāvienu pamodinātu suņus, bet suņi nebija atsaukušies. Klifs Beksters tātad zināja, ka viņam gadījušies ciemiņi.

Klifs Beksters aizslidināja durvis un paspēra garu soli atmuguriski, lai nokļūtu pie ieroču statņa. Viņš stāvēja absolūti kluss un nekustīgs, pavērsis Keita deviņu milimetru gloku pret durvīm. Viņš pagrieza galvu un paskatījās atpakaļ uz galda lampu, kas atradās kādas divdesmit pēdas no viņa. Būtu labi to izslēgt, bet no vietas izkustēt arī viņš negribēja.

Viņš paskatījās uz sievu, kas tupēja uz ceļiem istabas otrā malā, un viņu skatieni sastapās.

Annija nenolaida no viņa acis un Klifa sejā redzēja to pašu izteiksmi, kādu bija tur redzējusi, kad tēmēja uz viņu ar bisi. Un viņai gribējās pasmīnēt, pat paņirgt, pateikt kaut ko, taču viņa juta, ka nāve ir tuvu, un nezināja, kam tā būs lemta.

Beksters noņēma no kakla važiņu, kurā karājās atslēgas, un atslēdza ieroču statni. Viņš nocēla sako šauteni, ieslēdza elektronisko infrasarkano teleskopu un atvilka vaļā drošinātāju, lai varētu nekavējoties šaut.

Keits stāvēja sastindzis pie betona kolonnas, revolveri vēl aizvien pavērsis augšup. Viņam aiz muguras bija garāžai paredzētā vieta, kur stāvēja bronko, un virs garāžas atradās māja. Viņš klausījās, vai nedzirdēs no mājas tuvojamies soļus, bet nekas nebija manāms.

Tad viņš paraudzījās uz āru, kur bija atstājis Biliju Mārlonu — mežmalā, kur gulēja beigtais dobermanis. Mēness nu bija pilnīgi aizslīdējis aiz kokiem, pamezdams klajumu gandrīz pilnīgā tumsā.

Keits brīnījās, kāpēc Bilijs nav šāvis, taču nopriecājās, ka nebija to darījis. Droši vien viss bija norisinājies pārāk ātri, lai Bilijs spētu reaģēt. Bet varbūt nodomājis, ka Keits gatavojas atklāt uguni un skrien iekšā mājā, un tas iekrīt Bilija ugunslīnijā. Lai nu bija kā būdams, Beksters ir cīņas gatavībā, Bilijs atrodas simt jardu no mājas, Keits atrodas Beksteram vārda tiešā nozīmē zem kājām, ne desmit soļu no Bekstera. Daudz labāk Keitam būtu gribējies atrasties uz balkona, bet diezgan droši viņš secināja, ka Beksters nezina, vai viņš tiešām ir šeit. Pašreiz Keitam atlika vienīgi gaidīt, kad Beksters iznāks ārā ar savu infrasarkano teleskopu un sāks kārtot lietas.

Keits izdzirda aiz muguras kaut kādu skaņu, pagriezās turp un lūkoja tumšajā klajumā kaut ko saredzēt. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņš atskārta, ka laukā kaut kas kustas, proti, tur skrēja Bilijs Mārlons taisnā ceļā uz māju, turklāt skrēja ļoti ātri.

Sasodīts... Keits drausmīgi apskaitās uz Biliju par nepaklausību komandām. Taču neko vairāk viņš no Bilija arī nebija gaidījis.

Keils nespēja nosegt Mārlonu, taču pūlējās tam padot ziņu, lai nogriežas sāņus un nāk zem balkona. Bet Bilijs bija uzņēmis nemaināmu kursu uz ieejas kāpnēm. Bilijs Mārlons gribēja nogalināt Klifu Beksteru, nekā cila tam pašreiz prātā nebija.

Klils Beksters situāciju aptvēra ātri. Viņš, protams, nezināja, kad suņi apklusināti, un tāpat nevarēja zināt, kas to izdarījis, taču viens droši aizdomās turamais viņam bija. Līdz ar suņiem viņš bija zaudējis iespēju laikus saņemt brīdinājumu, un viņam nebija ne mazākās nojausmas, kur patlaban varētu atrasties Keits Lendrijs. Viņš juta, ka visa piere noraso sviedros un sviedru lāses rit gar vaigiem uz leju. Velns un elle!

Viņš jau grasījās iet pāri istabai un izslēgt gaismu, kad izdzirda, ka ārpusē kaut kas notiek — tur neapšaubāmi kāds skrēja, — tuvodamies mājai.

Bilijs Mārlons vairs nebija vairāk par desmit pēdām no pirmā pakāpiena un, šķiet, ir nedomāja pagriezties sāņus, lai piebiedrotos Keitam zem balkona. Nu Keitam vairs neatlika nekas cits, kā pamest aizsegu un sekot Bilijam Mārlonam augšā pa pakāpieniem, kaut gan viņš nezināja, ko viņi abi iesāks, kad būs tikuši līdz. augšai, bet iedomājās, ka Bilijs droši vien ar savu šauteni izsitīs durvis, un tad jau redzēs, kas notiks tālāk.

Keits jau sāka iet ārā no balkona apakšas, kad Bilijs spēra garu soli kādas četras vai piecas pēdas no pirmā pakāpiena. Pārāk vēlu Keits ieraudzīja četrus zemē iedzītus mietiņus kāpņu pakājē. Bilija kāja skrienot atsitās pret tikai šķietami cietu zemi, īstenībā tas bija ar plānu zemes kārtiņu nosegts audekla vai plastmasas gabals, pārvilkts pāri bedrei un visos četros stūros piesiets pie mietiņiem.

Keits to visu redzēja kā palēninātā filmā: Bilija pārsteigto seju, kad pamats zem kājām pazuda un viņš iegruva. Keits gaidīja, ka Bilijs kritīs vēl dziļāk, kā mēdza notikt Vjetnamā, kur kareivji krita dziļās bedrēs un uzdūrās uz noasinātiem bambusa pīķiem. Bet Mārlons nciegrima dziļāk par ceļgaliem, taču palika ar abām kājām konusveida bedrē. Keits dzirdēja asi noklaudzam metālu, kaut ko nejauki nokrakšķam un tūliņ pēc tam Bilija spalgo, drausmīgo brēcienu. Keits sastinga kā sālsstabs tai vietā, līdz kurai bija ticis, skriedams ārā no slēpņa, tikai dažu pēdu attālumā no Bilija. Viņam virs galvas tika atslidinātas stikla durvis.

Beksters izdzirda aizkrītam lāču lamatas un kliedzienu, kas tūdaļ sekoja, plaši atvilka vaļā durvis, lai kliedzieni istabā labāk dzirdami. Un pats gavilēdams auroja pilnā galvā: — Nu ir rokā! Nu ir rokā gan!

Bedrē iekritušais cilvēks sāpēs svaidījās, drausmīgi kliedza, tomēr šauteni turēja cieši rokās.

Jau nākamajā mirklī Beksters ieraudzīja, ka notvertais nav Lendrijs, un iesaucās: — Kāda vclla... Mārlons! Ak tu sīkais sūdagabals! Vēl soli ārpus durvīm ncizspēris, Beksters notēmēja šauteni pret Mārlonu.

Bilijs Mārlons, pusneprātā aiz sāpēm, šauteni pret gurnu atspiedis, tomēr vienreiz izšāva, tai pašā mirklī izšāva ari Beksters. Bilija šāviens ietrieca lodi koka apšuvumā sāņus virs Bekstera galvas. Bekstera lode nokļuva tur, kurp bija tēmēta — Bilija Mārlona sirdī.

Gandrīz tai pašā brīdī Keits citu pēc cita raidīja trīs šāvienus cauri dēļiem uz to vietu, kur domājās stāvam Beksteru durvju iekšpusē.

Viena lode sašķaidīja stikla durvis, otra ieskrambāja Bekstera apakšdelmu, bet trešā iesitās krūtīs, aizcirta viņam elpu un pašu nogāza atsprāklcniski uz grīdas.

Annija kliedza.

Bcksfers kūņojās, lai pieceltos, šauteni joprojām turēdams rokā.

Keits dzirdēja Beksteru nogāžamies uz grīdas, pats izmetās ārā no aizsega, pieķērās pie margu staba un plašā lokā pārlēca pāri bedrei, kur bija sakņupis nošautais Bilijs. Pistoli pret durvīm pavērsis, viņš pa trim pakāpieniem uzreiz triecās augšup un, neredzēdams Beksteru nekur tuvumā guļam, nedz arī kaut kur tālāk vāji apgaismotajā istabā, viņš straujā līdakas lēcienā aizmetās aiz gara dīvāna tūliņ pa labi istabā un ar pistoli izstieptā rokā pārvēcināja pār istabu.

Viņš gulēja klusu, skatījās un ausījās, bet neviena neredzēja un nekā nedzirdēja. Vienīgā lampa viesa vārgu gaismu kaut kur tālu istabas viņgalā, dziļā ēnā ietinot to kaktu, kur gulēja viņš. Dīvāns aizsedza skatu uz telpu kamīna virzienā, bet viņš redzēja ķieģeļu skursteni slienamies pret augstajiem, it kā katedrāles griestiem, un trīsdesmit pēdu attālumā redzēja arī pelēkā vilka galvu raugāmies lielajā istabā.

Viņš nekustīgi gulēja uz muguras, lēnām vēzēdams pistoli, kontrolēdams elpu un cenzdamies pēc tā, ko redzēja, iztēloties lielās istabas iekārtojumu. Viņš diezgan nemaldīgi juta, ka ir Beksteru ievainojis, bet, spriežot pēc trokšņa, ar kādu Beksters nogāzās, bija skaidrs, ka viņam mugurā aizsargtērps un šāviens viņu tikai notriecis no kājām, un ka viņš aiztenterējis kaut kur patālāk no durvīm. Var jau būt, ka Beksters ir ievainots, tomēr pārāk smagi šāviens ar 38. kalibra pistoli cauri dēļiem aizsargtērpā ģērbušos cilvēku ievainot nespēj.

Tiklab dīvāns, kā arī citas mēbeles aizsedza Keitam skatu, tāpēc viņš pavēlās mazliet uz sienas pusi. Skatienu viņš vērsa no kreisās puses uz labo, bet pistoli lēnām slidināja no labās uz kreiso, uzticoties perifērijā redzamajam un cenzdamies ar dzirdi uztvert to, ko patlaban nespēja tieši saredzēt, tāpat arī uzticēdamies instinktam šaut virsū visam, ko ieraudzīs kustamies.

Keits nezināja, kurš spers pirmo soli, taču viņam bija diezgan skaidrs, ka sevišķi daudz soļu, ko spert, vairs nav atlicis.

Acu priekšā dažādās vīzijās rēgojās Bilijs Mārlons — Bilijs Džona krogā, Bilijs, kas lūdza, lai to ņem līdzi uz šejieni, Bilijs ceļā pie pikapa stūres, Bilijs kopā ar viņu tumšajā mežā... Bilijs, sāpēs raustīdamies slazda bedrē. Mirušais Bilijs.

Keits domāja arī par Anniju. Viņš zināja, ka Annija atrodas šeit, ka tā ir pavisam tuvu un zina arī, ka viņš ir šai istabā.

Keits nolēma spert pirmo soli — ne aiz niknuma vai kāres sevi apliecināt, bet tāpēc, ka Beksters zināja viņa atrašanos šajā istabā un varēja aplēst, kur nevēlamā persona atrodas, turpretī viņam trūka jebkādas iespējas to noteikt.

Keits sāka slieties uz viena ceļgala, kad izdzirda sievietes balsi no kamīna puses: — Viņš tup tālīnajā labējā kaktā, rokā viņam ir pistole.

Viņa vēl nebija beigusi runāt, kad Keits, pacēlies uz ceļgala, pāri dīvāna atzveltnei divreiz izšāva uz Beksteru, kas bija paslēpies aiz plaukta istabas kaktā. Keits tūliņ atkrita atpakaļ aiz dīvāna un pavēlās pa labi, kad dīvānā ieurbās divi atbildes šāvieni.

Keits klusu gulēja aiz polsterēta atpūtas krēsla.

Divās sekundēs, kamēr izšāva, viņš zibsnī bija pamanījis pa kreisi no sevis Anniju. Viņa bija tupējusi uz ceļiem kamīna priekšā, kaila. Keits bija pārliecināts, ka arī Annija redzējusi viņu.

Keits zināja, ka vismaz viena no viņa lodēm Beksteram trāpījusi, bet aizsargvcsle atkal to paglābusi. Sevišķi laimīgs Keits nejutās, turēdams rokā Smita un Vcsona 10. policijas modeļa revolveri, ko lietoja Bekstera puiši un kam bija tikai sešu šāvienu aptvere. Sevišķi nepatīkami bija šajā situācijā palikt ar vienu vienīgu patronu stobrā; viņš neuzdrošinājās riskēt un apmainīt tukšo aptveri pret pilnu.

Interesanti, vai Beksters šāva ar viņa gloku, kam bija septiņpadsmit šāvienu aptvere, turklāt aptveres bija ļoti viegli un ātri apmaināmas. Bet sevišķi liela nozīme tam nebija, jo tagad, kad Beksters zināja, ka pretinieks ir Lendrijs, šāvienu spēle diezin cik ilgi vairs neturpināsies.

It kā Beksters būtu nolasījis Keita domas, tas uzsauca:

— Nešauj, Lendrij, es stāvu tieši aiz viņas. Turu revolveri viņai pie galvas. Tāpēc nostājies, kūres tevi varu redzēt, un — rokas augšā!

Keits jau bija to gaidījis, jo pazina Beksteru. Keits ieklausījās, ka Beksteram balss īsti netrīc, bet neskan ari mierīgi, kaut gan visi apstākļi šai spēlē bija viņa labā.

— Vispirms gribu redzēt tavas tukšās rokas.

Keitam bija vairs tikai viena izvēle, viena iespēja, un to viņam bija piespēlējis Beksters izšaudams. Keits izlikās par mirušu.

Pagāja vairākas sekundes, un Beksters no jauna uzsauca: — Hei, vecā pakaļa! Vai tu gribi, lai viņa mirst? Celies kājās, kā vīrietim pieklājas. Ja ne, sašķaidīšu viņai pauri putrā. Paklau, es nejokoju.

Keits izdzirda Annijas balsi: — Nē, Keit, nedari to... — un tūliņ noskanēja skala pļauka un sāpju

kliedziens.

Beksters aizrautīgi iebļāvās: — Hei, varoni! Dodu tev piecas sekundes, un viņa būs pagalam. Viens!

Keits neticēja, ka Beksters nogalinās Anniju. Viņam bija vairāki iemesli tā domāt, viens visai svarīgs bija tas, ka Beksters negribēs zaudēt savu dzīvo vairogu.

^ — Divi!

Keits zināja, ja tagad piecelsies, tad uz ātru, vieglu nāvi cerēt nevar. Revolveri sev cieši klāt piespiedis, viņš ielika jaunas patronas piecu izšauto vietā.

— Trīs!

Keits ļoti klusu ievadīja aptveri revolvera rokturī.

— Četri! Zvēru pie Dieva, Lendrij, slienies kājās! Tūliņ viņa būs līķis.

Annija iekliedzās: — Nē! Nedari to!...

Atkal pļauka, atkal sāpju kliedziens, kura laikā Keits aši iestūma aptveri.

— Pieci! Cauri ir ar viņu.

Keits aizturēja elpu un valdījās visiem spēkiem. Neizsakāmi gribējās trūkties kājās, padot balsi, izšaut, lai Beksters šauj uz viņu, šinī sekundes daļā viņš gribēja darīt visu, tikai ne to, ko vajadzēja: proti — neko.

Istabā iestājās klusums, ilgs klusums, līdz Beksters ierunājās:

— Hei! Vai tu esi beigts vai tēlo beigtu?

Keits izelpoja aizturēto dvašu un pavīpsnāja: Nāc vien šurp un uzzini.

— Neāksties, Lendrij, es nevaru te stāvēt un gaidīt visu nakti.

Es urī ne. Keits gaidīja. Par vienu lietu viņš bija drošs. Tiklīdz Beksters pakustēs uz viņa pusi, Annija pados ziņu. Bekstera ķīlniecc un dzīvais vairogs vienlaikus bija arī Bekstera problēma. Taču laikam Beksters arī bija to visu izdomājis, jo piepeši nodzisa gaisma un istabā iestājās necaurredzama tumsa.

Lielajā istabā valdīja tāds klusums, ka Keits varēja dzirdēt pulksteni tikšķam uz kamīna dzegas trīsdesmit pēdu attālumā. Tad viņš dzirdēja, ko Beksters saka viņam: — Vienam no mums ir infrasarkanais teleskops, bet vienam nav. Uzmini, kurš varēs labāk saredzēt.

Keits dzirdēja iečīkstamies grīdas dēļus pāri istabai, tad apklustam un pēc tam no jauna iečīkstamies, šoreiz tuvāk, tad — klusums.

Viņš iztēlojās Beksteru slāvam istabas vidū un ar infrasarkano teleskopu nopētām grīdu, sienas, mēbeles. Spēle bija gandrīz galā, Keitam atlikuši tikai divi gājieni — vai nu lēkt augšā un zēvelēt no revolvera tumsā, kur pagadās, vai arī tēlot ļoti, pavisam beigtu.

Viņš klusiņām pastūma labo roku ar revolveri zem sēžamvietas, it kā būtu nokritis uz rokas. Turēdams kreisajā rokā nazi, viņš ar tā smaili pārvilka pār pieri gar matiem, tad izbraucīja asinis pār seju un kreiso aci. Nazi viņš ieslidināja kabatā, acis turēja plaši ieplestas, stingu skatienu, ko pavērsa pret griestiem.

Viņš izdzirda Beksteru no jauna sakustamies, šoreiz jau ļoti tuvu, garajam dīvānam otrā pusē. Beksters ierunājās: — Āre... tad netēlo vis.

īsti redzēt Keits viņu nevarēja, tomēr sajuta viņa klātbūtni, un, spriežot pēc balss skaņas, Beksteram vajadzēja būt ne vairāk kā desmit pēdu attālumā. Šādā atstatumā infrasarkanā gaisma asus kontrastus nerādīja, tā ka dzīvības pazīmes varētu palikt nepamanītas. Keits spēja noturēt acis bez mirkšķināšanas, skatienu stingu. Bet nespēja novērst sīkās sviedru lāsītes, kas bija izsprāgušas uz virslūpas. Viņš juta infrasarkano teleskopu urbjamies ģīmī un šautenes stobra galu pievērstu savai rīklei. Kaut kur istabas otrā malā šņukstēja Annija.

Beksters atkal sacīja: — Hei, Lendrij, vai tu mani muļķo?

Keits zināja, ka šai gadījumā nepieciešams tīrs šāviens galvā, bet tumsā tas nebija iespējams. Tumsā viņš labākajā gadījumā trāpītu krūtīs pa bruņuvesti un drīkstētu cerēt, ka ar to nogāzīs Beksteru no kājām un pēc tam varēs likt lietā nazi.

— Es ceru uz Dieva žēlastību, ka tu, mēsla gabals, vēl neesi pavisam beigts. Es gribu, lai tu vēl sitamo pajūti.

Keits saprata, ka nākamais gājiens būs šāviens viņam kājā vai cirksnī, un saprata arī, ka vilcināties vairs nedrīkst. Zibenīgi viņš atbrīvoja roku ar revolveri un trīsreiz izšāva uz to pusi, kur bija dzirdējis Bekstera balsi, tad apvēlās apkārt un izšāva vēl trīsreiz. Pēc tam viņš atdūrās pret sienu netālu no sašautajām stikla durvīm. Aprimis viņš raudzījās tumsā un gaidīja.

Viņš nedzirdēja Beksteru iekliedzamies, nedzirdēja arī lodes atsitamies pret aizsargbruņām un nedzirdēja Beksteru pašu nogāžamies. Viņš atskārta, ka Beksters droši vien saliecies un aizlavījies kaut kur tālāk, tikko bija izteicis vārdus, pirms vēl Keits paguva izšaut. Beksters tātad izdarījis veiklu, gudru gājienu. Keita gājiens izrādījies liktenīgs. Viņš izdzirda Bekstera balsi no cilas vietas:

— Saņem, draņķi...

Taču Bekstera šautenes dārda vietā, kam vajadzēja trāpīt Keitu, viņš izdzirda dobju būkšķi. Viņam nebija ne jausmas, ko tas varētu nozīmēt, bet viņš juta, ka ir dzīvs, pielēca kājās un ar nazi rokā metās uz dīvānu, kaut kas viņam atsitās pret kājām un ar troksni nokrita uz grīdas.

Kādu mirkli istabā valdīja pilnīgs klusums, tad viņš izdzirda vaidu, un tūliņ pēc tam iedegās griestu lampa.

Pagāja sekunde, kamēr viņa acis pierada pie gaismas, un arī pēc tam aina, ko viņš redzēja, šķita kaut kā nesakārtota, neskaidra.

Beksters bija nokritis ceļos uz dīvāna, rokas un galva nokareni pār atzveltni uz Keita pusi. Beksteram mugurā bija pelēka bieza neilona veste, kreisās rokas delms, kuru laikam bija ieskrambājis Keita šāviens, asiņoja. Keits paskatījās Beksteram acīs, kas bija pievērstas viņam.

Keits, nazi vēl aizvien rokā turēdams, paraudzījās lejup un redzēja uz grīdas guļam Bekstera šauteni ar teleskopu — tātad šautene krizdama bija trāpījusi viņam pa kājām. Viņš apzinājās, ka nav ar nazi Beksteram pieskāries, taču tam pa muti tecēja asinis.

Keits ieraudzīja Anniju stāvam netālu pa kreisi dīvāna otrā pusē. Viņa bija kaila, stāvēja pilnīgi sastingusi, acīs miljons jūdžu tāls, atsvešināts skatiens, labā roka vēl pie elektrības slēdža. Tad Keits ieraudzīja viņai kreisajā rokā krāsns kruķi, kas slābani karājās gar sāniem. Viņa neskatījās uz Keitu, bet uz Klila Bekstera pakausi.

Beksters dobji vaidēja, galva nevarīgi saļuma uz sāniem, no mutes pilēja asinis.

Keits no jauna paskatījās uz Anniju. Viņš neko neteica, negāja tai klāt, tikai skatījās, līdz beidzot tā pievērsās viņam.

Starp viņiem atradās dīvāns, viņš pastiepa roku tam pāri garām Beksteram, un rādīja, lai tā atdod krāsns kruķi viņam. Tagad Keits ievēroja, ka viņai kājas saslēgtas dzelzs pinekļos. Viņš vēlreiz stiepa roku pēc kruķa, bet viņa papurināja galvu.

Klifs Beksters atkal ievaidējās, un Keits paskatījās uz viņu. Asinis viņam tagad plūda gar kaklu, un Keits Annijas labad viņam sacīja: — Tu pats sev esi to sapelnījis. Un tu to arī zini.

Beksters pacēla galvu, paskatījās uz Keitu un, vēl pie apziņas, grūšus izgrūda: — Ej ratā... — Tad viņš gribēja uzslieties, pagrieza galvu un skatījās apkārt istabā. — Annij, Annij, es...

Viņa atvēzēja kruķi augstā lokā virs galvas un zvēla no visa spēku ar to vīram pa galvu tā, ka viņš atkrita atmuguriski pār dīvānu.

Keits skaidri sadzirdēja, kā nobrīkšķ Bekstera galvaskauss, acis izspiedās no dobumiem, pa degunu sāka plūst asinis. Keitu šis otrs, liktenīgais belziens nepārsteidza, viņš saprata, ka Annija labāk nekā jebkurš pasaulē apzinās, ko dara un kāpēc.

Tagad viņa nometa kruķi zemē un paskatījās uz Keitu.

Viņš sacīja: — Labi... nomierinies, viss ir labi... — Tā viņš klusu runāja, apiedams apkārt dīvānam. Annija paspēra piesardzīgu solīti viņam pretī, tad platāku soli, bet pinekļi savilkās, un viņa picklupa. Keits satvēra viņu aiz elkoņiem un maigi novadīja līdz krēslam un apsēdināja. Viņš novilka kreklu un uzsedza tai uz pleciem, tad pieglauda plaukstu tās vaigam. — Ir labi.

Atkāpies no Annijas, viņš pacēla krāsns kruķi, paspēra garu soli uz dīvāna pusi un no visa spēka iezvēla ar to pa Bekstera jau ielauzto galvaskausu. Bez kāda tieša sakara ar situāciju viņš ievēroja, ka Beksters ir apakšveļā, ka āda tam bezasinīgi bāla un muskuļi šļaugani.

Keits nometa kruķi uz grīdas un atgriezās pie Annijas. Klusā, mierīgā balsī viņš pateica: — Es viņu nogalināju.

Annija neatbildēja.

Viņš atkārtoja: — Annij, es viņu nositu. Viņš ir pagalam. Viss pārciests.

Annija paskatījās uz viņu.

Keits nometās viņai priekšā ceļos un saņēma viņas rokas. Tās bija saltas un miklas. Viņš sacīja: — Tagad viss būs labi. Tu atžirgsi. Mēs brauksim atpakaļ uz Spenservilu.

Viņa palocīja galvu, un pār vaigiem viņai sāka ritēt asaras.

— Paldies, — viņa sacīja.

Keits saprata, ka šis nav īstais brīdis, lai pateiktos, ka viņa tam izglābusi dzīvību, jo Keits visiem spēkiem gribēja nostabilizēt viņā citādu pārliecību par nule notikušo. Berzēdams tai rokas, viņš jautāja: — Vai tev ir kādi ievainojumi?

— Nē, — viņa atteica un pieskārās Keita pierei, uz kuras asinis vēl nebija īsti nožuvušas un sūcās no brūces, ko viņš bija sev iešķēlis ar nazi. — Tu esi ievainots.

— Man nekas nekait, — viņš atteica. Viņš redzēja zilumus viņai sejā, zilumus uz lieliem. Acu skatiens bija atguvis dzīvību, bet miesa viscaur auksta, āda palsa. Turēdams viņas rokas, Keits pataustīja arī pulsu. Tas bija straujš, bet vienmērīgs. — Labi, tev arī nekas nekait. Tu esi sīksta.

Viņa nelikās to dzirdam, bet sacīja: — Viņam kaklā karājas atslēgas. Es gribu tikt vaļā no šitiem. — Viņa pa/.vadzināja dzelzs pinekļus, kas bija saslēgti ap potītēm. — Gribu tikt no tiem vaļā.

Keits viņai uzsmaidīja. — Tūliņ.

Viņš piecēlās, piegāja pie Bekstera līķa un norāva atslēgu važiņu tam no asiņainā kakla. Notupies un meklēdams pareizo atslēgu, viņš redzēja piekaramo atslēgu brīvi nokarājamies. — Kā tu to izdarīji? — viņš jautāja.

— Atskrūvēju ar to pašu kruķi.

Keits palocīja galvu. Atslēdzis pinekļus, viņš tos noņēma un sāka intensīvi masēt Annijas potītes. — Būs labi?

— Jā.

— Ej un ātri saģērbies, lai tiekam drīzāk no šejienes projām.

Sākumā viņa it kā nevarēja iekustēties, bet tad paskatījās uz saļumušo, beigto Klibi Beksteru dīvānā, un noteica: — Jā, es arī gribu tikt no šejienes projām. Palīdzi man piecelties.

Keits piecēlās un palīdzēja piecelties arī viņai, pagriezdams viņu ar muguru pret mironi. Savu kreklu viņai uz pleciem pieturēdams, Keits viņu aizvadīja pa gaiteni.

Annija apstājās un pakāpās nostāk. — Tālāk es visu izdarīšu pati. Tu tikai pagaidi mani šeit. Es ļoti ātri saģērbšos.

— Labi.

Viņa tomēr vilcinādamās palika stāvam. Palūkojusies uz Keitu, viņa vaicāja: — Vai tev tur ārā nebija vēl kāds?

— Jā. Bilijs Mārlons.

— Vai viņš pagalam?

— Jā.

— Cik žēl.

— Tā nav tava vaina.

Viņa atkal paskatījās uz Klifu Beksteru, tad uz Keitu un sacīja: — Es viņu nogalināju.

Keits neko neatteica.

Viņa pielika plaukstu Keitam pie vaiga un sacīja: — Es zināju, ka tu atnāksi.

— Vai tad es tev to neapsolīju?

— Apsolīji... Vai tu domā, ka tas bija to vērts?

— Draugiem citādi neklājas rīkoties. — Keits uzsmaidīja un viņu noskūpstīja.

Četrdesmit trešā nodaļa

Bilija Mārlona pikaps ripoja pa 127. maršrutu uz dienvidiem. Ap to laiku, kad Keits un Annija sasniedza Ohaio robežu, pār tīrumiem un pļavām ausa salts rudens rīts.

Keits paraudzījās uz Anniju. — Kālab tu negribi mazlietiņ pagulēt?

— Gribu palikt nomodā un skatīties uz tevi.

Viņš pasmaidīja. — Dažkārt es mēdzu izskatīties labāk.

— Tu izskaties brīnišķīgi.

— Tu arī, — viņš atteica. Īstenībā viņi ne viens, ne otrs diezin cik skaisti neizskatījās, bet Annija bija mazliet sakopusi seju ar kosmētiku un pie džīnām uzvilkusi baltu adītu džemperi ar atritināmu apkakli. Viņa bija apmazgājusi un sakopusi Keita griezuma brūci, bet neviens no viņiem nebija gribējis lieku brīdi uzturēties medību mājā, viņi nebija savākuši ne mantas, ne ieročus. Bez vārdiem bija vienojušies neņemt neko, lai tikai drīzāk tiktu projām no šausmu un baismu nama.

Keits sacīja: — Pirms braucu šurp, biju ielauzies jūsu mājā, meklēdams norādījumus, kur esat palikuši. Gribēju tev to pateikt.

— Tas ir gauži laipni. — Viņa pasmaidīja. — Tu esi tik smalks džentlmenis. Nu, vai viss bija tīrs un kārtībā?

— Tā ir jauka māja. Un tu vēl aizvien esi pedantiski kārtīga.

— Tas tikai no ārpuses tā liekas.

— Arī labi.

Kādu brīdi viņi brauca klusēdami un, kad atkal sāka runāt, tad gandrīz ne ar vārdu nepieminēja pēdējās aizvadītās dienas.

Gandrīz visu ceļu Annija turēja savu roku uz Keita rokas, kas valdīja stūri. Tas Keitam atgādināja, kā viņi savulaik skolas gados bija braukuši, kad viņam nebija izdevies dabūt vecāku mašīnu un vajadzēja Anniju vizināt fermas pikapā. Arī tad viņa nelaidās vaļā no Keita rokas.

— Liekas, būs skaista diena, — Keits sacīja.

— Jā, man ļoti patīk vērot saullēktu. — Un vēl viņa piebilda: — Jo sevišķi šorīt.

— Jā, — Keits piekrita un pēc maza brītiņa sacīja: — Bilijs Mārlons teica, ka tu allaž esot bijusi pret viņu draudzīga un laipna. Viņš to vērtēja ļoti augstu.

Annija neatbildēja.

Keits turpināja: — Bil ijs to, ko darīja, uzņēmās labprātīgi, pats uzstāja to darīt. Viņam vajadzēja nokārtot savus rēķinus.

— Es zinu. Zināju par viņa sievu.

Keits palocīja galvu.

— Es zināju, ka reiz pienāks diena, kad visi Klifa ļaunie darbi nogrūs pār viņu. Viņš tiešām pats sev sagādāja tādu likteni.

— Tā dzīvē vienmēr notiek.

Pēkšņi Annija jautāja: — Vai tu būtu viņu nogalinājis? Es gribu sacīt — ja tev nebūtu vajadzējis viņu nogalināt savas paša i zsa rd zības 1 a ba d?

— Es nezinu. Patiesi nezinu.

— Man liekas, tu nebūtu. Lai nu, viss ir labi. Tu esi tik krietns cilvēks. Tu man apsolīji. Es nevienam tādu solījumu neesmu devusi.

Viņš šai sakarā neko neatbildēja, bet sāka runāt par kaut ko citu, teikdams: — Apstāsimies vienā ceļmalas kafejnīcā netālu no starpštatu autostrādes. Paēdīsim brokastis.

— Es taču izskatos briesmīgi. Un tu arī.

— Man kravas mašīnu stāvvietā jāsatiek viens cilvēks.

— Ak... Vai tas, kuram tu piezvanīji no medību mājas?

— Jā.

— Tavs draugs no Vašingtonas?

— Jā.

Annija neko vairāk neteica, un pēc dažām minūtēm Keits iegrieza pikapu kravas mašīnu stāvvietā pie Ohaio Galvenās maģistrāles.

Annija sacīja: — Es pagaidīšu tepat.

— Nē. Es gribu, lai tu iepazīsties ar Čārliju un piezvani māsai.

Viņi izkāpa no pikapa un iegāja kafejnīcā.

Čārlijs Edeirs sēdēja nodalījumā netālu no loga, laikam šajā iestādē pirmais un pašreiz vienīgais apmeklētājs tvīda uzvalkā, dzēra kafiju, smēķēja un lasīja avīzi. Keitam un Annijai tuvojoties, viņš piecēlās, pasmaidīja un sveicināja: — Labrīt.

Keits ar Čārliju sarokojās, tad Keits sacīja: — Čārlij Edeir, iepazīsties ar Anniju Bekstera kundzi.

Saņēmis Annijas roku, Čārlijs sacīja: — Es ļoti priecājos, ka esat šeit.

— Pateicos. Arī es ļoti priecājos, ka varu būt šeit.

Viņi visi apsēdās. Čārlijs pasūtīja vēl divas tases kafijas.

Viņš sacīja: — Šī ir viena pasaulīgi jauka vieta. Visi kūp. — Viņš pievērsās Annijai. — Vai atļausiet arī man uzsmēķēt?

Annija palocīja galvu.

Čārlijs aizkūpināja jaunu cigareti un sacīja viņai:

— Mums ar Keitu, pirms viņš devās uz Mičiganu, iznāca neliela saraušanās, tālab mēs norunājām satikties, lai varētu viens otram atvainoties.

— Un bez tam gribējāt paskatīties uz mani, — Annija piebilda.

— Turklāt ļoti. Jūs esat skaista.

— Jā, zināt, esmu, tikai ne patlaban.

Čārlijs pasmaidīja un noteica: — Es tomēr domāju, ka ari tagad. Un es netaisos jums nolaupīt Keitu, tātad varam būt draugi.

— Lai notiek.

Keits pamācīja Anniju: — Netici nevienam vārdam, ko viņš saka.

— Tā jau man likās, — Annija atsaucās.

Čārlijs atkal pasmaidīja.

Atnesa kafiju, un viņi sāka to maziem malciņiem baudīt. Čārlijs sacīja Annijai:

— Vienā lietā gan jūs droši varat man ticēt: Keits Lendrijs ir krietnākais, drosmīgākais un uzticīgākais cilvēks, kādu jelkad mūžā esmu sastapis.

Arī Annija pasmaidīja. — Es to zinu.

— Man šķiet, pietiks, — Keits iejaucās. Un sacīja Čārlijam: — Šī sieviete man izglāba dzīvību.

Čārlijs palocīja galvu un noteica: — Nu tu būsi viņas mūžīgs parādnieks.

Annija no savas puses Čārlijam sacīja: — Īstenībā bija tā, ka Keits lika uz spēles savu dzīvību, lai izglābtu manējo.

Keits atkārtoja: — Es teicu, ka pietiek.

— Vai Tēvocis Scms drīkst jums izmaksāt brokastis? Kamēr summa nepārsniedz desmit naudiņas, aukliņas nav jārausta.

Abi papurināja galvu.

— Vai jums nevajag naudas? — Čārlijs jautāja.

— Nē, — Keits atbildēja, — esam apgādāti.

— Jūs tātad esat pazīstami no bērna kājas? — Čārlijs vaicāja. — Kurš tad skolā labāk mācījās?

— Es, — Annija atsaucās. — Viņš bija pārāk piņķerīgs.

Čārlijs smaidīja. — Tas atkarīgs no mācību priekšmeta.

Viņš prot lasīt krieviski. Vai jūs to zinājāt?

— Mums nekad nav iznākusi par to runāšana un droši vien neiznāks.

Čārlijs sāka smieties.

Kamēr viņi dzēra kafiju, Čārlijs sacīja Annijai: — Zinu, ka esat nupat pārlaidusi ļoti smagas dienas, un esmu pateicīgs, ka bijāt ar mieru piestāt un laipni patērzēt.

— Esmu pārliecināta — kad piecelšos un aiziešu zvanīt pa telefonu, jums abiem būs patērzēšana savā gaumē.

Skatīdamies uz Anniju, Čārlijs sacīja: — Es parasti mēdzu viņu sagaidīt, kad viņš atgriezās no kaut kurienes — mēs allaž satikāmies kādā mazā pilsētiņā pie kādas nejēdzīgas robežas. Tāpēc šorīt jūtamies gandrīz kā senos laikos. Toreiz arī mēs baudījām kafiju vai iedzērām kaut ko stiprāku, un es viņu informēju par jaunākajiem notikumiem sportā. Nekad nesākām iztirzāt viņa ceļojumu. To atlikām uz krietni vēlāku laiku. Taču patlaban man šķiet, ka tik drīz viņu neredzēšu...

Annija piecēlās. — Tāpēc es iešu zvanīt pa telefonu.

Keits un Čārlijs arī piecēlās un pastāvēja, kamēr viņa aizgāja, un visi kravas mašīnu šoferi viņus noskatīja.

Tad viņi no jauna apsēdās, un Čārlijs sacīja: — Teicama sieviete. Laba iznesība. Labas acis, laba seja, labs augums. Pilnīgi trūkst gaumes vīriešu izvēlē.

— Acīmredzami.

— Vai vēl aizvien esi iemīlējies?

— Jā.

— Nemīlamais laulātais draugs, jādomā, pazudis no skatuves.

— Ļoti pamatīgi pazudis.

— Pūs vajadzīga sakopēju komanda?

— Jā. Viņš ir medību mājā, Bilijs Mārlons ārpusē.

Čārlijs palocīja galvu.

Keits norādīja Čārlijam, kā medību māja atrodama, un turpināja: — Ls gribu, lai no turienes tiek izvākts itin viss, kas pieder viņai. Gribu, lai no turienes aizved Mārlona līķi. To medību māju jūs varat nodedzināt. Kā tu izlemsi, tā būs. Pēc tam kāds var anonīmi piezvanīt turienes policijai. Lai tā visu pēcāk izkārto.

Čārlijs atkal piekrītot palocīja galvu. — Un ko iesākt ar Mārlona mirstīgajām atliekām?

— Sameklē viņa tuviniekus Spenservilā. Viena šķirtā sieva ar bērniem ir Fortveinā. Otra šķirtene vārdā Beta dzīvo Kolumbusā, Ohaio. Viņš jāapbedī Spenservilā ar pilnu militāru godu.

— Būs kārtībā. Paklau, vai tu jūties labi vai slikti?

— Abējādi.

— Vai viņa tiešām izglāba tev dzīvību?

— Jā. Viņa ar krāsns kruķi tam pāršķēla galvu.

— Johaidī! Jādomā, ka, neatkarīgi no cenšanās nogalēt tevi, viņš laikam bija pārpārēm tādu galu nopelnījis.

— Vairāk, nekā mēs jebkad uzzināsim.

— Kā viņa turas?

— Braši.

— Būs jau vēlāk vēl visādi — vēl viņai būs jātiek ar daudz ko galā, nedrīkst aizmirst bērnus...

— Viņa tiks galā ar visu. Bet nevienam citam nav jāzina, kas tur notika.

— Neviens arī nekad to neuzzinās.

— Paldies.

Čārlijs pavīpsnāja. — Tu tātad tiešām tiki pats ar visu galā. Bet satīrīt jāiet man.

— Tev tas tik labi izdodas.

— Tas man jādara tikai kā draudzīgs pakalpojums?

— Tikai.

— Un man nekas par to netiks?

— Nē.

— Tu tātad nenāksi atpakaļ?

— Nē.

— Tas tavs pēdējais vārds?

— Jā.

— Lai tad arī ir. Varbūt es to vietu pieņemšu.

— Tā tev vajag.

Atgriezās Annija, un abi vīrieši atkal piecēlās un iznāca no nodalījuma. Keits sacīja Annijai: — Mums jābrauc.

— Labi. Braucam. — Viņa sniedza Čārlijam roku, teikdama: — Bija gaužām jauki ar jums iepazīties. Ceru, ka mēs nākotnē vēl kādreiz tiksimies.

— Noteikti tiksimies. Gribu, lai jūs abi Vašingtonā mani apciemojat.

— Paldies par aicinājumu.

— Čārlijs paspieda Kedām roku un sacīja: — Labu veiksmi, draugs! Citreiz satiksimies priecīgākos apstākļos.

— Noteikti.

Atvadījušies Keits un Annija aizgāja atpakaļ pie pikapa.

Izbraucis uz šosejas, Keits jautāja: — Vai tu ar Teriju parunāji?

— Jā, viņa ir laimīga un atvieglota. Teica, lai es pasakot tev paldies.

— Vai tu pastāstīji arī par viņu?

— Jā, 'I erija sacīja, lai Dievs žēlo viņa dvēseli.

Keits neko neteica.

Viņi brauca tālāk uz dienvidiem, aizvien tuvāk Spenservilai. Annija sacīja: — Čārlijs ir burvīgs cilvēks.

— Viņš tiešām ir burvīgs.

— Vai viņš bija tavs priekšnieks?

— Jā, bet nekad to neuzņēma pārāk nopietni.

Kādu brīdi viņi klusēja, tad Annija jautāja: — Vai tu gribi atgriezties uz turieni?

— Nē.

— Kālab ne? Varu saderēt, ka tā ir spoža un ļoti aizraujoša dzīve. Ko gan tu mācēsi iesākt, visu mūžu tā dzīvojis?

— Audzēt kukurūzu.

Paskatījusies viņam acīs, Annija jautāja: — Keit... vai tu zini par savu māju?

— Jā, zinu.

— Man drausmīgi žēl.

— Viss būs labi, Annij. Zeme ir uz vietas, un pirms šīs pēdējās mājas tur ir divas jau stāvējušas. Es uzcelšu ceturto.

Viņa palocīja galvu un teica: — Es varētu tev piedāvāt savu māju, bet man liekas, ka es pati nekad vairs nespēšu tur dzīvot.

— Nē, protams, ne.

— Nu... labi... un kādi, — viņa atkal paskatījās tam acīs, — kādi plāni tad tev ir?

— Tādi, ka vispirmām kārtām es tevi aizvedīšu uz Romu, un mēs vērosim Kolizeju naktī. Šoreiz abi kopā.

Annija pasmaidīja, aplika roku viņam ap pleciem un sacīja: — Esi sveicināts mājās, Keit.

Parakstīta iespiešanai 15.08.97. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145 Formāts 84x108/32.

Apgāds "Alberts XII", Lāčplēša ielā 27, Rīgā, LV-1011. Iespiesta A/S “Rīgas Paraugtipogrāfija Vienības gatvē 11, Rīga, LV-1004. Pasūt. Nr. 101312.

1

Svinama diena - septembra pirmā pirmdiena (ASV). (Tulk. piez.)

2

Phi — Beta — Kapa — zinātniska biedrība Amerikas koledžās un universitātēs. Minētie trīs grieķu alfabēta burti simbolizē trīs zinātnes: filozofiju, bioloģiju un elektronu filozofiju. (Tulk. piezīme.)

Content

Demils Nelsons Spenservila

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodala

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

1