Simenons Žoržs

Svešinieki mājās

Žoržs Simenons

Svešinieki mājās

.

SVEŠINIEKI MĀJĀS

.

I

— Hallo! Vai Rožisārs?

Republikas prokurors naktskreklā stāvēja pie gultas. No tās viņā pārsteigtām acīm raudzījās sieva. Prokuroram sala, it ipaši basās kājas, jo, spēji pietrūcies, viņš nepaguva sameklēt čības.

— Kas pie aparāta?

Saraucis uzacis, prokurors sievas dēļ skaļi atkārtoja:

— Lursa? Tas esat jūs, Hektor?

?

Sieva ieinteresēta atmeta segu un ar neparasti balto, slaiko roku sniedzās pēc otras klausules.

— Ko jūs sakāt?

— Nupat savā mājā atradu kādu svešinieku... — prokurora laulātās draudzenes brālēna — advokāta Lursas rāmā balss vēstīja. — Gultā, vienā no trešā stāva istabām ... Iegāju tur brīdī, kad viņš mira ... Labi būtu, Zerār, ja jūs uzņemtos noskaidrot šo gadījumu... Ļoti nepatīkami... Manuprāt, notikusi slepkavība ...

Kad prokurors nolika klausuli, Loransa Rožisāra, kas brālēnu neieredzēja, nicīgi piezīmēja:

— Jau atkal piedzēries!

Un tomēr nelikās, ka tovakar būtu kaut kas mainījies, jo vairāk tāpēc, ka vispārējo sastingumu pasvītroja lietainais laiks. Tas bija pirmais aukstais rudens lietus; izņemot dažus pārīšus, Aljē ielas kinoteātrī nemanīja ieejam gandrīz neviena cilvēka. Kasiere, īgni vērojot lietus šaltis elektrisko spuldžu gaismā, pukodamās velti sala savā stikla sprostā.

Mulēna bija tāda kā arvien oktobra pirmajās dienās. Ceļojošie tirgotāji «Parīzes», «Dofēna» un «Aljē» viesnīcās pie kopīga galda ieturēja pusdienas, viņus apkalpoja meičas baltos priekšautiņos, melnās kleitās un melnās zeķēs, retumis pa ielu nezināmā virzienā — uz Neveru, Klermonu vai Parīzi — garām aizsteidzās automašīnas.

Veikalu skatlogiem priekšā bija aizlaidnes; izkārtnes — lielā sarkanā cepure virs Blišē veikala un milzīgais Teljē hronometrs blakus zirggaļas tirgotavas zirga galvai — mirka lietū.

Viņpus namiem svilpa vietējais Monlisonas vilciens ar ne vairāk kā desmit pasažieriem.

Prefektūrā notika kārtējā dineja divdesmit personām •— tā dēvētais mēneša bankets, kurā regulāri piedalījās vieni un tie paši viesi.

Vietvietām neaizslēģotos logos vīdēja gaisma un cilvēku silueti. Ielu labirintā uz salijušā, it kā nolakotā bruģa zaglīgi, mazliet bikli skanēja gājēju soļi.

Ielā, kur dzīvoja advokāti un notāri, ar savu īpaši bēdīgo, noslēpumaino izskatu izcēlās stūra nams, tiešāk izsakoties, — Lursas de Senmarka savrupnams ar divi spārniem, augstu akmens žogu un bruģētu pagalmu, kur tukša baseina vidū stāvēja Apollons, taču ūdensvada caurule tā lūpās sen vairs nestrūkloja.

Rektors Lursa sēdēja otrā stāva ēdamistabā pie galda, ar muguru pret kamīnu, kurā uz režģiem kvēloja ogles, izplatīdamas dzeltenīgus dūmus.

Kā allaž vakaros, viņam zem acīm bija maisiņi, bet savāda skaidrība redzokļos piešķīra skatienam kaut ko mīklainu, satraucošu.

Apaļais galds bija klāts ar baltu galdautu. Lursam iepretī drūmā, saltā mierā cītīgi ēda viņa meita Nikola.

Abi klusēja. Lursa ēda neestētiski: kā auns, plūcot zāli, viņš zemu liecās pār šķīvi, skaļi čāpstināja muti un lāgiem nogurumā vai skumjās smagi nopūtās.

Notiesājis pirmo ēdienu, Lursa mazliet atstūma krēslu un, ērti tajā atgāzies, gaidīja nākamo.

Sī gaidīšana bija tik nepārprotama, ka Nikola to uztvēra kā signālu un viegli pagriezās pret kalponi, kas stāvēja, atspiedusies pie sienas.

Tad kalpone atvēra lifta lūku un šahtā sauca:

— Nākamo!

Dziļi lejā, klosterveidīgi velvētajā, pelēcīgajā virtuvē, pie vakariņu galda sēdēja sīka un kalsna kroplīga sieviete; pielēkusi kājās, viņa paķēra no plīts ēdiena trauku un novietoja to celtnī.

Pēc dažiem metriem lifts, kā parasts, sāka slīdēt atpakaļ, bija aizķēries kāds zobrats, un, tikai atkārtoti iedarbinot mehānismu, gaidītie ēdieni, kā par brīnumu, sasniedza kalponi, kura lūkojās šahtā no augšas.

Kamīna dūmenis nevilka. Mājās bija daudz kā tāda, kas sen vairs nedarbojās vai arī pildīja savas funkcijas vāji. To ievēroja visi. Ikreiz, trauku celtnim apstājoties, Lursa, atbalstījis elkoņus uz galda, grūtsirdīgi nopūtās; un, kad skurstenī iebrāzās vējš, sadzīdams virs kamīna oglēm dūmu mutuļus, Nikola, bungājot ar pirkstiem pa galdu, pauda savu slikto omu.

— Nu, kas ir, Anžēla?

— Acumirkli, jaunkundz.

Nikola ielēja no karafes baltvīnu. Tēvs dzēra burgun-dieti, vienā ēdienreizē iztukšodams veselu pudeli.

— Vai jaunkundze ar mani norēķināsies tūlīt pēc pusdienām?

Lursa pa ausu galam ieklausījās. So kalponi — slaidu, labi noaugušu, enerģisku meiču, kas izturējās mierīgi, taču bez cieņas, vīrišķīgāku par citām, kuras šeit bija kalpojušas, viņš pazina pārāk maz.

— Vai algas grāmatiņa pie jums?

— Atdevu Finai.

Par Finu saukāja kroplīti Žozefīni, kurai raustījās seja; viņa sūtīja augšup no virtuves ēdienus.

— Labi.

Lursa nevaicāja meitai, kāpēc kalpone aiziet, vai pati uzteikusi vietu, jeb vai Nikola viņu atlaidusi. Ik pēc pāris nedējām Lursa redzēja maināmies kalpones, taču tas viņu neinteresēja.

Viņš ēda vārītus kastaņus, notraipīdams savus melnos samta mājas svārkus. Tik nenozīmīgs sīkums viņu neuztrauca, jo svārki tāpat vairs nebija tīri. No krāna skaļi pakšķēja ūdens; arī tur droši vien bija nepieciešami labojumi.

Noēdis kastaņus, Lursa brītiņu nogaidīja un, pārliecinājies, ka nekas vairs nesekos, nometa uz galda kamolā savīstīto salveti, jo kārtīgi salocīt to nebija radis. Tad viņš piecēlās.

Uz mata tāpat viss atkārtojās ik vakarus. Tēvs meitā pat nepaskatījās.

— Ar labu nakti, — iedams uz durvīm, viņš norūca.

Ap šo laiku Lursas gaita parasti kjuva smagnēja, nenosvērta. Dienā viņš allaž paguva izdzert divas trīs, biežāk gan veselas trīs pudeles vīna, pēc kurām no rīta, tikko piecēlies, steidzās uz pagrabu un kuras ļoti piesardzīgi ienesa savā istabā.

Viņa gaitām varētu izsekot no ielas, vērojot cauri slēģu šaurajām spraugām gaismas starus, kas virzījās no istabas istabā, līdz pēdīgi apstājās labā spārna galā — advokāta kabinetā.

Kabineta durvis bija polstētas jau sen, tā varbūt vēlējās Lursas nelaiķa tēvs, arī advokāts, bet iespējams, ka tādas tās saglabājušās kopš tiem laikiem, kad dzīvoja vectēvs, kas divdesmit gadus pēc kārtas bija pilsētas mērs. Durvju melnajā kokvilnas tapsējumā šur tur redzēja plīsumus — kā vecam biljardgaldam lauku krodziņā.

Kamīnā malkas uzliktņa vai ogļu režģu vietā, nezināmu iemeslu dēļ reiz uzstatīta, atradās neliela čuguna pagaidu krāsniņa ar līku dūmvadu. Krāsniņa rūca, ātri sakaisa gluži sarkana, bet Lursa, draudzīgi tai tuvodamies kā labam sunim, ik pa brītiņam bēra tās rīklē ogļu lāpstiņas vai pietupies to sabikstīja.

Monlisonas pasažieru vilciens bija jau aizgājis. Aiz pilsētas skanēja cita — šoreiz preču vilciena svilpe. Kinoteātra zālē garoja nedaudzo apmeklētāju miklās drēbes, kamēr uz ekrāna plūda saraustīti filmas kadri... Ievedis lūgtos viesus smēķētavā, prefekts atvēra cigāru kārbiņu ...

Prokurors Rožisārs, izmantodams gadījumu, kad bridža spēle nenotiek, nolēma doties pie miera agrāk, bet sieva gultā viņam blakus lasīja grāmatu.

Pēc vecu cilvēku vai zemnieku paraduma Lursa nošņauca degunu — plaši izpletis kabatdrāniņu, trīs reizes skaļi notaurējās, ar īsiem pārtraukumiem atkārtoja to vēl reizes piecas un tikai tad drāniņu atkal kārtīgi salocīja.

Lursa dzīvoja gluži viens, ierāvies savā pārkarsētajā alā, kur durvis, Nikolas vārdiem runājot, grēcīgu tieksmju dēļ nekad neaizmirsa noslēgt.

Vecā advokāta Sirmie mati no dabas bija pinkaini, bet, velkot tiem cauri pirkstus, viņš tos sapinkoja vēl vairāk. Smailā bārdiņa bija nevienādi apcirpta, ūsās ap lūpām cigaretes bija atstājušas dzeltenbrūnas pēdas.

Kabinetā uz grīdas, pelnu traukos, uz krāsns un grāmatām — visur mētājās cigarešu gali.

Neveikliem soļiem, smēķi zobos Lursa devās pēc vīna pudeles, kas, viņu gaidot, sila uz kamīna malas.

Dažus namu masīvus tālāk Parīzes ielu šķērsoja autobusi ar nemitīgi kustīgiem stiklu tīrītājiem un starmešiem, kuros triecās lietus, bet aiz logiem mašīnās vīdēja bālgani seju plankumi.

Lursa nīka bezdarbībā; ļāvis izdzist cigaretei, iededza to no jauna, aizspļāva izsmēķēto galiņu, kur pagadās, pastiepa roku pēc kādas grāmatas un uz labu laimi to atvēra.

Tad viņš mazliet palasīja, īsiem malciņiem sūkdams vīnu, klusām kaut ko pie sevis murmināja un laiku pa laikam sakrustoja kājas. Grāmatu kaudzes kabinetā

sniedzās līdz griestiem. Pat gaiteņi un gandrīz visas istabas bija piekrautas gan viņa paša, gan no tēva vai vectēva mantotām grāmatām.

Nostājies pie kāda grāmatplaukta un varbūt pat aizmirsis, ko īsti gribējis tur meklēt, Lursa vispirms izsmēķēja cigareti un tikai tad, bez īpašas intereses paņēmis kādu grāmatu, ienesa to savā istabā gluži kā kucēns, kas būdas salmos noslēpj maizes doniņu ...

Tā tas turpinājās jau divdesmit gadu, pareizāk sakot, — astoņpadsmit, un nevienam šai laikā nebija izdevies izraut Lursu ārpus mājas — nedz viņa radiniekiem Roži-sāriem, pie kuriem piektdienās rīkoja dinejas ar tām sekojošām bridža partijām, nedz advokātu kolēģijas priekšniekam — Lursas nelaiķa tēva draugam, nedz svainim Dosēnam, kura namā mēdza pulcēties politiskie darbinieki, nedz kādam no prefektiem, kuri bieži mainījās un sākumā, nepazīdami Lursu, sūtīja viņam ielūgumus.

Lursa ieskājās, šķaudīja, klepoja, šņauca degunu, spļāva. Viņam bija karsti. Uz mājas svārkiem bira smalki cigaretes pelni. Izlasījis desmit lappuses kāda tieslietu raksta, viņš pēkšņi atšķīra septiņpadsmitā gadsimta memuārus grāmatas pašā vidū.

Ar katru stundu Lursa kļuva trulāks un trulāks, viņa acis — aizvien .glāžainākas, kustības gausākas un gausākas — gandrīz kā mācītājam.

Tā paša stāva pretējā spārnā atradās guļamistaba, ko vienkārši sauca par «istabu», proti, tā bija telpa, kurā kopš paaudžu paaudzēm gulējuši mājas saimnieki un arī pats Lursa kopā ar sievu. Bet šo «istabu» viņš sen vairs nelietoja. Reizēm ap pusnakti, reizēm daudz vēlāk, vienos vai trijos naktī, kad vīna pudele bija iztukšota, Lursa piecēlās un nekad neaizmirsa izslēgt gaismu un, bīdamies tvana, atvērt logu.

Tad viņš iegāja blakustelpā, agrākajā sekretāra kabinetā, kur bija licis ienest dzelzs gultu; atstājis vaļā durvis, Lursa izģērbās, apgūlies vēl uzsmēķēja, līdz beidzot ar skaļu nopūtu laidās miegā.

Tovakar — mēneša otrajā trešdienā, kad prefektūrā notika kārtējā dineja, — Lursa sevišķi rūpīgi piebāza krāsni, jo laiks bija vēss, logos sitās lietus, un tieši tāpēc istabā plūstošais siltums šķita jo tīkamāks.

Advokāts dzirdēja lietus šalkoņu, brīžam iečīkstējās

nekārtīgi aizvērts slēģis. Cēlās stiprs vējš, kas spējām brāzmām trakoja ielās. Lursa saklausīja, kā ar metrono-misku precizitāti vestes kabatā tikšķ zelta pulkstenis.

Viņš pārlasīja dažas lappuses «Tamerlāna ceļojumos»,— no grāmatas dvesa vecuma elpa, un tās sējums bija iziris. Tad grasījās celties kājās, lai sameklētu jaunu lasāmvielu, bet pēkšņi pārsteigts lēnām pacēla galvu.

Parasti līdz šejienei citas skaņas kā vilcienu svilpieni un tālu automašīnu dūkoņa nenonāca, ja neņem vērā Pun-durītes — Žozefīnes soļus, kuri klaudzēja virs Lursas kabineta vienmēr tieši desmitos vakarā, — viņai bija nelāgs paradums pirms gulētiešanas neskaitāmas reizes pārskraidīt istabu.

Bet Fina sen jau bija apgūlusies. Troksnis, kas nule iztraucēja Lursu no trulās snaudas, likās nedzirdēts, pavisam savāds.

Sākumā tas atgādināja pātagas plīkšķus, kādus dzird rītos, kad garām brauc atkritumu vedēja pajūgs.

Taču šoreiz skaņas nenāca no ielas. Tātad pātagas plīkšķis tas nevarēja būt. Atbalss bija daudz plašāka un ilgāka. It kā saņēmis triecienu krūtīs, Lursa uzmanīgi ieklausījās, viņa seja pauda bažas un nīgrumu, ne īsti satraukumu, taču ļoti līdzīgu sajūtu.

Dīvainākais likās klusums pēc tam. Neparasti dziļš klusums, kurā šķietami viļņojās tumšs nemiers.

Lursa nepietrūkās kājās tūlīt. Viņš ielēja glāzi vīna un to izdzēra, iesprauda zobos jaunu cigareti un piecēlies aizdomu pilns tuvojās durvīm, bet, pirms tās atvēra, vēlreiz ieklausījās.'

Gaitenī Lursa ieslēdza elektrību, pie griestiem vienlaikus iedegās trīs apputējušas spuldzes, apgaismojot visā garumā telpu, kur atklājās vienīgi tukšums un klusums.

— Nikola! — Lursa pusbalsī iesaucās.

Viņš vairs nešaubījās, ka dzirdējis šāvienu, taču nemitējās sev iestāstīt, ka troksnis skanējis uz ielas, kaut gan pats tam vairs lāgā neticēja.

Viņš nezaudēja savaldību. Kā allaž kūkumā saliektiem pleciem advokāts lēnām, tūļīgā lāča gaitā devās uz priekšu, viņa māsīca, Rožisāra sieva, mēdza pārmest, ka šo gaitu viņš pieņēmis, lai liktos cienīgāks. Bet vai tad māsīca par viņu melsa to vien!

Sasniedzis baltas akmens kāpnes, Lursa noliecās pār dzelzs margām un paraudzījās lejup tukšajā vestibilā.

— Nikola!

Viņš sauca loti klusi, taču sauciens atbalsojās visā mājā.

Varbūt mazliet paieties pa gaiteni un tad atkal steidzīgi ieslēgties sava kabineta siltajā mierā?

Pēkšņi Lursa šķita uztvēris biklus soļus virs galvas, kaut gan šajā augšstāva pusē, kur senāk jumtistabiņās mitinājās kalpotāji — pārvaldnieks, šoferis, dārznieks un istabenes —, tagad vairs neviens nedzīvoja.

Kreisā spārna pašā galā atradās Nikolas guļamistaba, un tēvs devās turp pa gaiteni *— līdzīgu tam, kas veda uz viņa kabinetu, tikai šeit trūka vienas no trim griestu lampām. Lursa apstājās pie kādām durvīm, viņam likās, ka pa durvju apakšu izlaužas gaisma un tūlīt pat atkal nodziest.

— Nikola! — viņš vēlreiz iesaucās.

Tad pieklauvēja.

— Kas tur ir? — atsaucās, meita.

Lursa varētu derēt, ka balss nenāk no gultas, jo gultai vajadzēja būt vairāk pa kreisi, tā tas, mazākais, bija, kad viņš pirms pāris gadiem pēdējo reizi nejauši bija iegriezies Nikolas istabā.

— Atveriet! — tēvs vienkārši teica.

— Tūlīt...

Šis «tūlīt» vilkās pārāk ilgi, bet aiz durvīm kāds sarosījās, pūlēdamies kustēties cik iespējams klusāk.

Gaiteņa galā nama stāviem cauri vijās tā sauktās kalpotāju kāpnes.

Lursa joprojām gaidīja, kad pēkšņi iečīkstējās kāds pakāpiens. Šaubu vairs nevarēja būt. Veikli pagriezies, Lursa kāpnēs kādu pamanīja, drīzāk vīrieti nekā sievieti, viņš bija pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, varētu pat zvērēt, ka redzējis jaunekli smilšu krāsas lietus mētelī.

Durvis atvērās, savā parastajā vēsajā mierā — bez ziņkāres, bez sirsnības, — mierā, kādu rada absolūta vienaldzība, Nikola raudzījās tēvā.

— Ko vēlaties?

Istabā dega griestu lampa, pie gultas — naktslampiņa; gulta bija sajaukta, bet tēvs šo nekārtību novērtēja kā mākslotu. Nikolai mugurā bija rīta tērps, kājās zeķes.

— Vai jūs neko nedzirdējāt? — atkal pametis acis uz kalpotāju kāpnēm, jautāja tēvs.

— Es gulēju, — viņa uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot.

— Mājā kāds ielavījies.

— Patiesi?

Uz paklājiņa mētājās Nikolas drēbes.

— Man šķiet, ka šāva...

Lursa devās uz gaiteņa galu. Baiļu viņš nejuta. Satraukts nebija. Cik tur trūka, lai viņš, nicīgi paraustīdams plecus, atgrieztos savā kabinetā! Bet, ja nu tiešām kāds šāvis, ja tas nebija malds, ja nu patiesi kāds jauneklis tumšajā gaiteņa galā nupat šķērsojis kāpnes, tad prātīgāk būtu to pārbaudīt.

Savādi, ka Nikola tēvam pa pēdām nesekoja. Viņa mirkli uzkavējās istabā, un, kad Lursa, sajuzdams aizmugurē meitas soļus, atskatījās, viņai zeķu kājās vairs nebija.

Lursa nelikās par to ne zinis. Lai dara, kā grib! Šādus sīkumus viņš uztvēra tīri instinktīvi.

— Esmu pārliecināts, ka nupat kāpnēs redzēju svešu vīrieti. Durvis lejā nenoklaudzēja, tātad viņš paslēpies kaut kur tumsā.

— Nesaprotu, ko zaglis šeit varētu meklēt. Izņemot vecas grāmatas...

Nikola bija par tēvu lielāka auguma, visai plecīga, pat mazliet padrukna, kupliem, gaiši rūsganiem matiem, dzidrām, dzeltenīgām rudmates acīm.

Meita negribot, taču droši sekoja tēvam tikpat saīgusi kā viņš.

— Nekas vairs nav dzirdams, — tēvs teica.

Paskatījies Nikolā un nopratis, ka jauneklis katrā ziņā

ciemojies pie viņas, Lursa jau atkal grasījās atgriezties savā kabinetā.

Neviļus pacēlis augšup acis, viņš kāpņu telpā saskatīja nenoteiktu gaismas loku.

— Trešajā stāvā deg gaisma.

— Varbūt tur uzgājusi Fina?

Lursa veltīja meitai smagu, nicīgu skatienu. Kas gan Finai pusnaktī būtu darāms šai mājas nostūrī, kurš kalpoja tikai par pieliekamo? Turklāt Fina bija pārāk bailīga; ikreiz, Lursam aizbraucot, viņa lūdza atļauju pārgulēt Nikolas istabā, kur ienesa savu gultu.

Labi ^zinādams, cik nepatīkami jūtas meita, tēvs soli pa solim gausi kāpa augšā. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš bija izrāvies no savu ikdienas gaitu šaurā loka.

It kā ielauzies gluži svešā pasaulē, Lursa, ošņādams gaisu, pamazām devās augstāk un augstāk, kur aizvien jaušamāka kļuva pulvera smaka.

Trešā stāva gaitenis bija ļoti šaurs. Sen, sen, pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, apmainot otrā stāvā paklājus pret jauniem, šeit bija uzklāts vecs grīdas celiņš. Visgarām sienām stiepās neiesietām grāmatām, žurnāliem un nepilniem avīžu komplektiem piekrauti grāmatplaukti.

Nesatricināmā mierā Nikola sekoja tēvam.

— Vai neredzat, ka te neviena nav?

Viņa nesacīja:

«Jūs atkal esat par daudz dzē/is!»

Taču viņas skatiens pauda pārmetumu.

— Kāds tomēr šeit iededzis gaismu! — norādot uz degošo spuldzi, tēvs atcirta.

Tad noliecās, piemetinādams:

— Un nometis kūpošu cigareti!

Paceltā cigarete iesarkanajā paklājā bija izdedzinājusi caurumu līdz pat nīšu pavedieniem.

Lursa smagi elsa, kāpnes viņu bija nokausējušas, viņš spēra dažus nenoteiktus soļus uz priekšu, aizvien vēl šaubīdamies, vai negriezties atpakaļ.

Atmiņas par šo stāvu, kur trīs jumtistabiņās pa kreisi senāk mitinājās kalpotāji, Lursam saistījās gandrīz vienīgi ar bērnu dienām. Pirmajā istabā toreiz dzīvoja Lur-sas slepenā kaislība, kalpone Eva; kādu vakaru viņš to bija pārsteidzis divdomīgā pozā kopā ar šoferi un nemūžam nespēja viņai to piedot.

Dibenistaba bija piederējusi dārzniekam Eizēbam; viņš Lursu mācīja darināt zvirbuļu ķeramos slazdus.

Durvis uz šo telpu nelikās visai cieši aizvērtas. Kad Lursa tām tuvojās, Nikola palika iepakaļ, bet viņš, bez īpašas ziņkāres atvēris durvis, palūkojās Eizēba istabā.

No tās neapšaubāmi plūda pulvera smaka, turklāt kaut kas viegli sakustējās, pareizāk sakot, tikko jaušami atdzīvojās.-

Lursa meklēja elektrības slēdzi. Viņš vairs nezināja, kurā pusē tas atrodas. Kad iedegās gaisma, viņam pretī raudzījās divas acis.

Lursa nekustējās. Viņš to nemaz nespētu. Pārāk neparedzēta bija šī situācija un svešās acis.

Skatīdamies ienācējā, gultā gulēja nepazīstams vīrietis. Sega tikai daļēji klāja viņa augumu. Viena kāja ar lielu, biezu pārsēju, varbūt pat ar šinu, kādas uzliek lauztiem locekļiem, nokarājās pāri gultas malai.

Lursa to lāgā pat nepamanīja. Viņu saistīja vienīgi šīs acis viņa mājās, svešās acis, kas nenovērsdamās pauda mēmu, sāpīgu jautājumu.

Pieauguša vīra augums un seja, biezi, īsi apcirpti mati, bet acis bērnišķīgas — lielas, izbijušās; Lursa šķita tajās saskatām asaras.

Nāsis trīcēja, lūpas sakustējās. Seja savilkās grimasē, it kā svešinieks grasītos kliegt vai raudāt.

Skaņa . .. Cilvēciska skaņa ... Ne īsti gārdziens, ne vaids, līdzīgs jaunpiedzimušā pirmajam brēcienam . ..

Sekoja spējš atslābums un tik negaidīts sastingums, ka Lursam mirkli aizrāvās elpa.

Beidzot viņš atjēdzās, ar roku saglauda matus un balsī, ko pats vairs nepazina, teica:

— Kā redzams, miris ...

Lursa pagriezās pret Nikolu, kas debeszilām rīta kurpēm basajās kājās stāvēja pa gabaliņu gaitenī.

— Kā redzams, miris... — viņš atkārtoja.

Tad bažīgi ievaicājās:

— Kas viņš ir?

Lursa nebija piedzēries. Tāds viņš nekad nemēdza būt. Jo tuvāk nāca vakars, jo smagāka allaž kļuva viņa gaita un galva, it īpaši galva: domas kūtri saistījās cita ar citu, un gadījās, ka viņš pusbalsī izsaka vārdus, kurus neviens nespētu saprast, taču šie vārdi bija vienīgā viņa iekšējās dzīves ārējā izpausme.

Manāmi apjukusi, Nikola raudzījās tēvā, it kā neparastākais šajā vakarā nebūtu šāviens, aizdegtā lampa gaitenī, dārznieka istabā mirušais svešinieks, bet gan Lursa pats, nesatraucams un smagnējs.

Kinoteātra kasiere beidzot slēdza savu stikla sprostu, kas augu ziemu viņai sagādāja īstas mocības, kaut arī

17

2 — Svešinieki mājās

taja netrūka elektriskās krāsniņas. Mīlas pārīši, brīdi pakavējušies spuldžu gaismā, nozuda lietū un tumsā. Drīz vien dažādos kvartālos, atveroties un tūlīt pat atkal aizveroties, noklaudzēs namu durvis, ielu klusumā atbalsosies:

— Līdz rītam...

— Ar labu nakti...

Prefektūrā jau pasniedza apelsīnu dzērienu, tas bija pirmais mājiens viesiem, ka laiks izklīst.

— Hallo, Rožisār!...

Republikas prokurors, stāvēdams pie tālruņa vienā naktskreklā — ar pidžamu viņš nespēja sarast, — sarauktu pieri vērās sievā, kas pacēla acis no grāmatas.

— Ko jūs teicāt?... Ko?

Lursa bija atgriezies savā kabinetā, bet Nikola, joprojām rīta tērpā, gaidīja uz sliekšņa. No Pundurītes Finas nebija ne vēsts; ja viņa arī pamodusies, tad droši vien, bailēs sastingusi, gultā dziļi ierāvusies, uzmanīgi tvēra katru troksnīti mājā.

Nolicis klausuli, Lursa gribēja ieliet vīnu, bet pudele bija tukša. Dienas norma izsīkusi. Nāksies atkal doties pagrabā, kur līdz šai dienai neviens nebija iedomājies ievilkt elektrību.

— Šķiet, ka jūs pratinās, — Lursa pievērsās meitai. — Jums derētu visu pamatīgi pārdomāt. Vai jūs tomēr nesaģērbtos?

Nikola bargi paskatījās tēvā. Tas Lursu ne mazākā mērā neietekmēja, jo starp viņiem nekad nebija sirsnības, un rūpēties viņi viens par otru mēdza tikai ēdienreizēs. Turklāt arī tad to darīja vienīgi aiz paraduma, tāpēc ka tā pieņemts, un, divatā sēžot pie galda, nepārmija ne vārda.

— Ja jūs šo cilvēku pazīstat, prātīgāk būtu neko neslēpt. Bet par to, kuru manīju kāpnēs ...

Nikola atkārtoja savu iepriekšējo apgalvojumu:

— Es neko nezinu.

— Kā jums tīk. Arī Finu, domājams, nopratinās, tāpat kalponi, kuru vakar atlaidāt...

Neskatīdamies Nikolā, Lursa juta, kādu iespaidu šie vārdi atstāj.

— Drīz viņi būs klāt, — vlm, tēvs nobeidza.

piecēlies un iedams uz dur-

Tas vilksies ilgi. Rožisārs nenāks viens, viņš paaicinās līdzi tiesas sekretāru, policijas komisāru vai pat veselu žandarmu brigādi. Smēķētavā sienas skapī glabājās spirts un liķieri; Lursa tos nedzēra, tāpēc meklēja sveci, lai nokāptu pagrabā; taustīdamies virtuvē kā svešinieks, jo nepazina mājās neko citu kā vienīgi savu iemīļoto kaktiņu, viņš beidzot sveci atrada.

Senāk šajā virtuvē, vēl Evas laikos ...

Paņēmis pagrabā no parastā plaukta pudeli, Lursa tusnīdams kāpa augšā un, pirmajā stāvā atvilcis elpu, aiz ziņkāres pārbaudīja papildu durvis, kuras veda uz aklo Ādmiņu ielu. \

Durvis nebija aizslēgtas. Atverot tās, Lursam sejā iesitās aukstums un pretīga atkritumu smaka; aizvēris durvis, viņš devās uz kabinetu.

Nikolu tur vairs neredzēja. Iespējams, ka viņa aizgājusi saģērbties. Izdzirdis laukā troksni un atdarījis slēģus, Lursa ieraudzīja policijas aģentu uz motocikla; acīm redzot, to bija izsaucis Rožisārs, un tagad tas ietves malā gaidīja atbraucam prokuroru.

Rūpīgi atlauzdams pudeles vaskojumu un izvilkdams korķi, Lursa nemitīgi domāja par augšā, dārznieka istabā, guļošo noslepkavoto, kuram, gandrīz tieši tēmējot, krūtīs bija iešauta lode; šāvējam, šķiet, aptrūcis aukstasinības, jo lode, netrāpīdama sirdī, iestrēgusi augstāk — kakla tuvumā. Lūk, kāpēc ievainotais nespēja pakliegt un tikai kaut ko neizprotamu gārdza. Vienu kāju pārmetis gultas malai, viņš mira no asiņu zaudējuma.

Nelaimīgais šķita īsts milzenis un, nekustīgi guļot, likās jo iespaidīgāks. Kājās stāvot, viņš noteikti būtu galvas tiesu garāks par Lursu; svešā sejas vaibsti bija rupji kā robustam zemniekam vai neaptēstam tumsonim.

Lursa justos ļoti pārsteigts, dzirdot vārdus, kas pašam izlauzās pēc pusglāzes izdzertā burgundieša:

— Jocīgi gan!

Augšā kaut kas noklaudzēja. Tur sagrozījās Pundurīte, taču izraut viņu no gultas būtu iespējams tikai ar varu.

«Parīzes viesnīcā» trīs ceļotāji kopā ar viesnīcnieku, kurš lāgiem pameta acis pulkstenī, spēlēja kārtis. Alus krodziņus jau vēra ciet. Vārtu sargs noslēdza arī prefektūras masīvās durvis, un no sliekšņa nozuda pēdējās automašīnas.

Spēcīgs ziemeļaustrumu vējš slīpām šaltīm dzina lietu, bet jūrā droši vien trakoja īsts viesulis.

Atbalstījis elkoņus uz rakstāmgalda, Lursa ieskāja pakausi, nemaz nemanīdams, ka cigaretes pelni nokaisa svārku atlokus, tad, paraudzījies apkārt platām, stiklainām acīm un izdvesis nopūtu, kas drīzāk atgādināja elsas, viņš nomurmināja:

— Tas viņus padarīs trakus!

Vārds «viņi», pirmkārt, zīmējās uz Rožisāru vai, pareizāk sakot, uz viņa sievu Loransu, kura labprāt nodevās morāles problēmām, prātojot, kas labs, kas Jauns, kā ļaudis dzīvo un kā vajadzētu dzīvot; tas zīmējās ari uz citiem, kā, piemēram, uz Tiesas darbiniekiem, gan tiesnešiem, gan Lursas amata brāļiem, kuri pagalam apjuka, ja viņš negaidot nolēma uzņemties kādā prāvā aizstāvību, tas attiecās turklāt uz tādiem kā Dosēni: uz Lursas svaini Dosēnu, lauksaimniecības mašīnu fabrikantu, kurš, kārojot ģenerālpadomnieka posteni, lūkoja*pielīst politiskām aprindām; bet Dosēna sieva Marta, kas valkāja gaisīgas drānas, allaž slimoja un gaudās, bija taču Lursas māsa, ar kuru viņš netikās gadiem ilgi; tas attiecās ari uz visiem viņa ielas pilsoņiem, kā uz priekšzīmīgajiem un turīgajiem, tā ari uz tiem, kuri par tādiem tikai izlikās, — uz tirgotājiem un viesnīcniekiem, uz dažādu sindikātu pārstāvjiem un Lielā kluba locekļiem, uz pilsētas sabiedrības krējumu un padibenēm.

Izmeklēšanu vajadzēs ievadīt gribot negribot...

Lursas mājās gultā taču atrasts kāds svešinieks, kas...

Bet viņš, Lursa, ir viens no tiem, kuri pēc asins vai laulības saitēm pieskaitāmi nelaiķa mēra mazdēliem, mēra, kura krūšutēls izlikts skvērā un kura vārdā nosaukta viena no pilsētas ielām.

Lursa no jauna piepildīja iztukšoto glāzi, bet, nepaguvis izdzert, saklausīja vismaz divas automašīnas apstājamies pie durvīm. Fina joprojām nelīda laukā no gultas, nerādījās arī Nikola, un, kad ārā noklaudzēja mašīnu durtiņas, Lursa pats bija spiests gurdiem soļiem doties lejā un taustīties gar durvju bultām, kuras nebija radis atdarīt.

Kad Lursa pamodās, bija jau vienpadsmit; viņš to vēl nezināja, jo nepūlējās paņemt vesti un ieskatīties kabatas pulkstenī. Istabā ar aizvērtiem slēģiem valdīja pagraba puskrēsla, bet slēģos vīdēja divi spoži, apaļi caurumiņi.

Zīlēdams, kāds šorīt laiks, Lursa visdziļākajā nopietnībā vēroja abas šīs gaišās actiņas; tik nopietni mēdz bērni raudzīties gluži nenozīmīgās lietās. Advokāts nebija māņticīgs, taču zināmu ticējumu viņam netrūka; tā, piemēram, viņš cerēja uz veiksmīgu dienu, ja bija laimējies pareizi uzminēt gaidāmo laiku.

— Saule! — viņš sprieda. Tad, neveikli pagriezies, nospieda zvanu, kas sacēla trauksmi kapenēm līdzīgajā virtuvē, Pundurītes Finas valstībā. Fina tajā brīdī sniedza glāzi vīna policijas aģentam, kurš, juzdamies kā mājās, sēdēja pie galda.

— Ko tas nozīmē? — policists vaicāja.

Un Fina vienaldzīgi atbildēja:

— Itin neko.

Gulēdams vaļējām acīm, Lursa ieklausījās mājas trokšņos, pārāk tālos un neskaidros, lai tos izprastu. Viņš pazvanīja vēlreiz. Policijas aģents jautājoši pavērās Finā, bet viņa paraustīja plecus:

— Kaut viņš izputētu!

Paņēmusi no plīts malas un saskalojusi kafijas katliņu, Pundurīte piepildīja kafijkannu, paķēra no galda mušām aplipušo cukurtrauku un uzsteidzās augšā. Pieklauvēt pie kabineta durvīm vai padot labrītu viņai nenāca ne prātā. Nolikusi paplāti uz krēsla, kas aizstāja naktsgaldiņu, viņa piegāja pie loga un atdarīja slēģus.

Izrādījās, ka Lursa ir zaudētājs. Debesis bija pelēcīgas kā dzīvsudrabs. Mirkli vēlāk tās noskaidrojās, bet tūlīt atkal apmācās — debesis ieskāva lietus mākoņi, nesot līdzi ledainu dvesmu.

— Kas tur lejā pie tevis notiek?

Rītos pamostoties, Lursu māca nepatīkama sajūta; viņš gan bija ar to saradis un izstrādājis virkni paņēmienu, kā savas ciešanas atvieglot. Galvas reiboņu un vieglu kuņģa spazmu dēļ viņš nedrīkstēja strauji kustēties un

spēji piecelties. Tikmēr Pundurīte, it kā nīzdama katru priekšmetu šajā mājā, nikniem žestiem kūra kamīnu.

— Cilvēku pilnas visas malas, kā augšā, tā lejā, — nomezdama uz gultas saimnieka kreklu, viņa atbildēja.

— Bet jaunkundze?

— Ar vienu no kungiem sēž ieslēgusies lielajā salonā jau veselu stundu.

Pundurītes sliktā oma Lursu sen vairs nepārsteidza, viņš šķita ar to samierinājies. Nikolai bija divi gadi, kad Finu pieņēma par aukli, bet jau kopš pirmās dienas viņa visu šeit ienīda, it īpaši saimnieku.

Lursa nelikās par to zinis. Viņš vispār neievēroja, kas notiek mājās. Reizēm tomēr, neviļus pavēris durvis, pamanīja, ka Pundurīte, nometusies ceļos un saņēmusi rokās Nikolas kailās kājiņas, cenšas tās sasildīt pie savām plakanajām krūtīm.

Neizprotamu iemeslu dēļ tas nekavēja saimnieku nedēļām ilgi pukoties par jauno aukli.

Brokastu kafijai allaž sekoja minerālūdens — vispirms ar to izskalojis kaklu, Lursa izdzēra pudeli sausu. Tikai tad viņš atļāvās celties augšā. Taču īsti omā iejutās ne ātrāk kā pēc stundas, iztukšojis divas trīs glāzes burgun-dieša.

— Vai prokurors jau ieradies?

— Es viņu nepazīstu.

Vannas istabu, kas atradās pretējā spārnā blakus guļamistabai, Lursa lietoja reti. Viņam pietika ar mazgājamo bļodu sienas skapītī, ar zobu suku, glāzi un ķemmi. Kamēr Fina notupusies pūlējās iekurt kamīnu, kas nekad neizdevās uzreiz, Lursa saģērbās.

— Kā jaunkundze jūtas?

Un Fina, noliekusies pie krāsns, kā parasts, dzēlīgi atcirta:

— Kā gan viņa, pēc jūsu domām, var justies?

Iepriekšējā vakarā viss bija norisinājies pārāk dīvaini. Rožisārs, kas bija tikpat garš un kalsns kā viņa sieva — abus tādēļ mēdza dēvēt par «garajām jsklandām» —, izlikdamies norūpējies, spieda radiniekam roku un, bažīgi saraucis pieri, vaicāja:

— Ko jūs man nupat pa telefonu stāstījāt?

Prokurors nemaz nebrīnītos, ja Lursa smiedamies attrauktu:

«Un jūs tam noticējāt?»

Taču nē! Gultā patiesi gulēja līķis, un gandrīz izskatījās, ka Lursa ar to lepojas, priecājas, ka ir ko parādīt.

— Redziet nu! — advokāts teica. — Man nav ne jausmas, kas viņš tāds ir, kā šeit gadījies un kas īsti te noticis. Ja nemaldos, to noskaidrot ir jūsu pienākums.

Sekretārs ik pa brītiņam klepoja, un šīs klepus lēkmes atkārtojās tik nemitīgi, ka gribot negribot bija jāveltī viņam nepacietīgi un galu galā pat nikni skatieni. Klāt bija arī policijas komisārs Binē — vai Bizē —, pazema auguma vīrelis izvalbītām zivs acīm, plāniem matiņiem. Viņš bija paradis atvainoties vietā un nevietā un savā šokolādes brūnajā mākslīgās ādas mētelī, bez īpašas vajadzības maisīdamies citiem pa kājām, kļuva pavisam neciešams.

— Vai Nikola mājās? — vaicāja Rožisārs, kurš tik neveiklā situācijā bija nonācis pirmo reizi mūžā.

— Viņa saģērbsies. Un tūlīt nāks lejā.

— Vai Nikola zina, kas noticis?

— Kad atvēru durvis, viņa stāvēja man blakus.

Lursa, rādās, bija iedzēris par daudz, mazliet vairāk

nekā parasts — viņam tikko manāmi pinās mēle. Sekretāra, komisāra, nule atnākušā prokurora vietnieka un policijas priekšnieka klātienē tas viņam lika justies neērti.

— Vai kāds no māj niekiem šo cilvēku nepazīst?

Nikola turējās braši. Cik iespaidīgi viņa ienāca zālē!

Kā īsta pasaules dāma — tas tik bija brīnums! Likās, viņa ienākusi salonā, kur saradušies lūgti viesi, un sniedza prokuroram roku ...

— Labvakar, brālēn ...

Un, pagriezusies pret pārējiem, meitene gaidīja, kad tie viņai stādīsies priekšā.

— Mani kungi...

Tas bija jaunatklājums, tāda Nikola vēl nebija redzēta.

— Varbūt pāriesim citur, — ieminējās Rožisārs, kuru nepatīkami ietekmēja mirušā neaizspiestās acis. — Vai jūs, komisār, tikmēr nepārmeklētu šo telpu?

Viņi apmetās ēdamistabā, jo apakšējā stāvā salons jau gadiem ilgi nebija lietojams.

— Lursa, vai atļausiet nopratināt Nikolu?

— Lūdzu! Ja esmu nepieciešams, būšu savā kabinetā.

Pusstundu vēlāk advokāts ar prokuroru apspriedās divatā. *

— Nikola apgalvo, ka neko nezinot. Gadījums ļoti nepatīkams. Pavēlēju mirušo nogādāt morgā. Negribas sākt izmeklēšanu nakts vidū. Būšu spiests atstāt pie jums kādu

/ cilvēku...

Advokāts neiebilda. Viņa skatiens bija miglaināks nekā citkārt, bet pudele uz rakstāmgalda — tukša.

— Vai tiešām jums nav ne jausmas, kā tas varēja gadīties?

— Nudien, ne mazākās!

Šie vārdi izklausījās kā drauds. Bet varbūt Lursa tikai māksloti ņirgājās par savu radinieku?

Situācija rādījās jo sarežģītāka tāpēc, ka Lursu, šo dzērāju un nesabiedrisko mežoni, joprojām uzskatīja par piederīgu Mulēnas labākajai sabiedrībai.

Viesības viņš, protams, neapmeklēja, taču sanīdies ne ar vienu nebija, un, nejauši tiekoties uz ielas vai Tiesu pilī, visi spieda viņam roku.

Lursa dzēra, taču darīja to viens savā kaktiņā, nepārkāpjot pieklājības robežas.

Vai viņam ko varēja pārmest? Gluži otrādi, ļaudis, viņu nožēlodami, līdzjūtīgi čukstēja:

— Cik žēl! Lursa nenoliedzami mūsu pilsētā bija labākais advokāts.

Un patiesi, tajās retajās reizēs, kad viņš vēl atļāvās uzņemties prāvā aizstāvību, pierādījās, ka ļaudīm taisnība.

Sākumā, kad pirms astoņpadsmit gadiem Ziemsvētku priekšvakarā no Lursas pēkšņi aizbēga sieva, pamezdama viņu un divgadīgo meitiņu, neviens neko ļaunu vēl nemanīja. Daudzi pat neviļus pasmaidīja. Bet Lursas nama durvis nedēļām ilgi palika slēgtas. Gan tuvi, gan tāli radinieki, kā, piemēram, Rožisāri, advokātam pārmeta:

— Tu nedrīksti no visiem tā atrauties, vecīt! Dzīvot ārpus sabiedrības, kā slimam dzīvniekam nav iespējams.

Un tomēr arī tā bija iespējams dzīvot, jo nu jau šāda dzīve ilga astoņpadsmit gadus. Veselus astoņpadsmit gadus Lursam nebija nekādas vajadzības pēc sabiedrības, ne mazāko ilgu pēc draugiem un mīļākām, pat ne pēc kalpotājiem, bet Finu viņš pieņēma, rūpējoties galvenokārt par Nikolu.

Tēvs par meiteni neinteresējās. Viņš tīšām nelikās zinis par mazo. Lursa Nikolu neienīda, jo bērns taču nav atbildīgs par vecāku grēkiem, tomēt dažas pārbaudītas pazīmes izraisīja tēvā aizdomas, ka meitene nav viņa, bet toreizējā prefekta palīga bērns.

Šī traģēdija, kurā nekā traģiska patiesībā nebija, satrieca daudzus. Un tieši tāpēc, ka viss notika tik neparedzēti, bez skaļām valodām, neviens neko tuvāk neuzzināja arī vēlāk.

Lursas sievu sauca par Ženevjēvu. Viņas ģimene bija viena no desmit ievērojamākām pilsētā. Ženevjēva bija skaista un trausla. Kad Lursa viņu apprecēja, ļaudis nešaubījās, ka tās ir laulības aiz mīlestības.

Triju gadu laikā nekādu tenku, neviena slikta vārda! Un, lūk, negaidot atklājās, ka Ženevjēva slepeni aizbēgusi ar Bernāru, kurš krietnu laiku, varbūt pat tūlīt pēc kāzām vai, kā daži apgalvoja, jau pirms tam, bijis viņas mīļākais.

Pēc tam no abiem vairs nebija ne vēsts. Itin nekā! Uz vienīgās pastkartītes, kas no Ēģiptes pienāca Ženevjēvas vecākiem, bija tikai viņas paraksts.

Rūgtu garšu mutē Lursa pa gaiteni devās uz priekšu un, nonācis pie kāpnēm, ievēroja lejā uz pēdējā pakāpiena sēžam divus vīrus cepurēm galvās. Mirkli viņš tiem veltīja savu smago, aizplīvuroto skatienu, kas, gadu gaitā iemantots, bija grūti izprotams un nepanesams; pēc tam viņš uzgāja trešajā stāvā, kur skanēja balsis un trokšņi.

Atmuguriski kāpdamies atpakaļ, Lursam uzgrūdās virsū komisārs Binē un satrūcies bēra atvainošanās vārdus. Kopā ar viņu bija ieradušies trīs vīri, starp tiem arī fotogrāfs ar lielu, ērmotu aparātu. Viņi pildīja savus parastos pienākumus — smēķējot pīpi vai cigaretes, kaut ko mērīja, pārmeklēja, stumdīja mēbeles istabā, kur notikusi slepkavība.

— Vai prokurors vēl nav atbraucis? :— brīdi viņus vērojis, iejautājās Lursa.

— Domāju, ka viņš šeit nav nepieciešams, lejā atrodas izmeklētājs.

— Kurš īsti norīkots?

— Dikips. Šķiet, ka viņš jau uzsācis pratināšanu. Lūdzu, atvainojiet mūs...

— Par ko? — mierīgi vaicāja advokāts.

— Nu par... par šo nekārtību...

Bet Lursa, paraustījis plecus, jau soļoja tālāk. Bija pēdējais laiks doties uz pagrabu pēc vīna.

Māja šorīt likās vēsa, neparastu caurvēju un nedzirdētu trokšņu piestrāvota. Kāpnēs augšup un lejup skraidīja sveši cilvēki. Pie durvīm dažbrīd atskanēja zvans, un pilsētas policijas seržants steidzās tās atvērt.

Kamēr Lursa ar trim vīna pudelēm rokās stenēdams kāpa augšā no pagraba un gluži vienaldzīgi pagāja garām policistiem, uz kaimiņu māju sliekšņiem un pie logiem droši vien kvernēja ziņkārīgie kalpotāji...

Kad Lursa sasniedza lielā salona durvis, tās negaidot atvērās. Slaida un stalta mākslotā mierā pa tām iznāca Nikola un, ieraudzījusi tēvu, neviļus apstājās. Aizmugurē iezīmējās Dikipa profils; izmeklētājs bija eleganti uzcirties, safrizējies, un viņa slimas žurkas purnu rotāja pieņemts ironisks smīns, kuru viņš pats uzskatīja par neatvairāmu un piemērotu visiem gadījumiem.

Nesdams kreisajā rokā vienu, labajā — divas pudeles burgundieša, Lursa, par spīti Dikipa caururbjošajam skatienam, nemaz nejutās neērti. Arī Nikola noskatījās pudelēs. Viņa grasījās ko sacīt, taču, smagi nopūtusies, aizgāja.

— Dārgais maestro... — Dikips iesāka.

Izmeklētājam bija trīsdesmit gadu. Viņu protežēja

ietekmīgas personas. Un šādu aizmuguri viņš paturēs allaž, jo tās dēļ bija gatavs uz visu, pat apprecēt šķielaci, kuras ģimene piederēja pie augstākās sabiedrības.

— Man teica, ka jūs vēl guļot, tāpēc neiedrošinājos traucēt...

Iegājis lielajā salonā, Lursa nolika pudeles uz galda, kas citkārt šeit neatradās un šķita nupat ienests. Plašā telpa bija tukša. Vaskoto parketu klāja putekļu kārta, gar sienām it kā pirms balles rindojās vienīgās mēbeles — apzeltītie krēsli. Slēģi bija atvērti tikai vienam no četriem logiem, krāsns nebija kurināta, un tādēļ Dikips paturēja mugurā mēteli ar savelkamajām saitēm. Sekretārs, kas sēdēja pie savām protokolu mapēm, ieraugot Lursu, piecēlās kājās. Ik uz soļa, pie mazākās vēsmiņas tinkšķēja milzīgā kristāla lustra, kuras karulīši muzikāli vibrēja.

— Pēc prokurora kunga norādījuma vispirms nopratināju jūsu meitu.

Nē! Lursa nejuta ne mazākās vēlēšanās palikt šajā pārāk lielajā, pārāk aukstajā un krēslainajā zālē. Vērojot, kā viņš lūkojas apkārt, radās iespaids, ka viņš meklē nomaļu kaktiņu, kur piemesties, vai varbūt tikai glāzi savam vīnam.

— Nāciet manā kabinetā! — atkal savākdams pudeles, advokāts norūca.

Sekretārs nesaprata, vai aicinājums attiecas arī uz viņu. Ar šo jautājumu netika skaidrībā pat Dikips. Tad Lursa pievērsās sekretāram:

— Kad būs nepieciešams, mēs jūs pasauksim.

Viņš aizvien vēl nebija paguvis aizkūpināt cigareti, kuru nēsāja zobos kopš paša rīta, un tā jau draudēja izirt. Lursa devās augšā. Dikips sekoja. Ar kāju aizvēris aiz sevis durvis, advokāts savā kabinetā beidzot brīvi uzelpoja, sāka šķaudīt, šņaukt degunu, tad izņēma no sienas skapja glāzi, ielēja vīnu un, nenolicis pudeli, paskatījās izmeklētājā, bez ceremonijām jautādams:

— Nevēlaties?

— Pateicos ... Tik agrā rīta stundā nemēdzu dzert... Nupat man bija gara saruna ar jūsu meitu, tā vilkās gandrīz divas stundas ... Galu galā izdevās viņu pārliecināt, ka klusēšana nenāks par labu...

Apsoļojis apkārt istabai — kā meža cūka savā netīrajā midzenī —, Lursa beidzot ērti atlaidās ar ādu apvilktajā atzveltnī, no kurienes atlika pastiept roku, lai sabikstītu krāsniņu vai ielietu vīnu.

— Lieki būtu teikt jums, dārgais maestro, ka šorīt, kad prokurors man uzticēja šo nepatīkamo pienākumu...

Ar Lursu runāt bija ļoti grūti, viņš nemaz neklausījās, tikai skatījās Dikipā, bet šis skatiens pauda:

«Nabaga niekkalbīt!»

— Uzņēmos to vienīgi tāpēc, ka prokurors neatlaidīgi lūdza...

— Cigareti nevēlaties?

— Pateicos. Mājās kādam katrā ziņā bija jāzina, kā šis cilvēks te nokļuvis; vai nav tiesa? Izejot no šāda viedokļa, atliek izvēlēties...

— Paklausieties, Dikip, vai jūs beidzot nepastāstītu, ko teica mana meita?

— Tieši to es gribu darīt. Jāatzīstas — no viņas kaut ko izdibināt nenācās viegli, taču jāņem vērā, ka meitene, nevēlēdamās pievilt draugus, šoreiz pakļāvās cēlām jūtām ...

— Jūs man sākat apnikt, Dikip!

Vārda «apnikt» vietā Lursam izlauzās cits — daudz rupjāks izteiciens; pēc tam viņš, tīksminādamies par vīna un krāsns radīto siltumu dzīslās, ierāvās vēl dziļāk mīkstajā krēslā. •

— Tūlīt paskaidrošu savu neērto stāvokli. Mēs, cilvēki, no dabas esam tādi, ka labprāt ticam ārējām pazīmēm, tīri virspusīgai realitātei; mums grūti iedomāties, ka aiz šīs ārēji mierīgās čaulas var slēpties kāda cita — neredzama dzīve, kas...

Ciniski pārtraukdams Dikipa runu, Lursa skaļi kā ragu pūtējs nošņaucās, bet izmeklētājs, dziļi aizskarts, sastinga.

— Kā jums tīk! Vai tiešām jūs nezinājāt, ka Nikolas jaunkundze dažkārt vakaros dodas uz tikšanos ar draugiem? Un nereti pieņem viesus arī mājās? ...

Dikips vēroja, kādu iespaidu šis atklājums atstās uz tēvu, Lursa turpretī nepamirkšķināja ne aci un par dzirdēto šķita drīzāk sajūsmināts.

— Savā istabā? — viņš ievaicājās.

— Augšā, trešajā stāvā. Ja nemaldos, tur ir kāda telpa, kaut kas līdzīgs pieliekamajam, kuru jaunieši nokristījuši par «Krāmu bāriņu» ...

Atskanēja telefona zvans. Lursa ilgi nelikās to dzirdam un, tieši tāpat kā šorīt Pundurīte, paņēma klausuli tikai tad, kad zvanītājs kļuva pārāk neatlaidīgs.

— Kas runā? Jūs, Rožisār? Jā, viņš pašlaik ir pie manis kabinetā. Nē! Nekas vēl nav zināms. Nupat uzsāku ... Labi! Atdodu klausuli viņam ...

Dikips satraukts to satvēra.

— Jā ... prokurora kungs ... Protams, prokurora kungs... Jūs tā vēlaties? ... Labi, prokurora kungs...

Izmeklētājs pašķielēja uz Lursu.

— Jā, viņš ir šeit... Kā, lūdzu? . v^Bez šaubām, prokurora kungs ... Es jau viņam stāstīju, ka vairāki jaunieši, kuri parasti tiekas pilsētas bāriņā netālu no tirgus, reizēm pulcējušies arī šeit... Jā, vienā no trešā stāva istabām...

Nē, ne tajā, bet tieši blakus. Pirms pāris nedēļām pulciņam pievienojies jauns biedrs... Joka pēc viņi šo puisi piedzirdījuši... Pēc tam, gribēdami pārbaudīt, uzdevuši nolaupīt automašīnu un aizvest visu kompāniju uz krodziņu desmit kilometrus no Mulēnas...

Jā ... Protams, uzvārdus es pierakstīju ... Tieši tā! Man tas tūlīt iešāvās prātā... Runa ir par mēra vietnieka mašīnu, to pašu, kas torīt atrasta ar salauztu dubļu aizsargu un asins pēdām ... Jā! ... Kā tā? ... Lūdzu, atvainojiet, prokurora kungs... Es sameklēšu lapiņu, kur atzīmēti uzvārdi...

Kas gan cits, ja ne viena vienīga vēlēšanās kaitināt izmeklētāju uzrāva Lursu kājās un lika viņam staigāt pa istabu? Jo nepacietīgākus, gandrīz vai lūdzošus skatienus Dikips viņam raidīja, jo spītīgāk Lursa, skaļi elsdams, soļoja no viena gala uz otru.

— Te tie būs, prokurora kungs ... Vispirms — Edmonds Dosēns... Jā, Šarla Dosēna dēls ... Skaidri nav zināms ... Katra lomu pagaidām grūti noteikt... Tālāk — Žils Daijā, Aljē ielas desinieka dēls... Tieši tā! Pie šiem vēl būs jāatgriežas. .. Tagad tikai atzīmēju uzvārdus, starp citu, šeit ir arī kāds bankas ierēdnis... Viņš strādā Centrālajā krājkasē, turpat, kur viņa tēvs kasieris: Destrivo ... Hallo! Klausos, prokurora kungs... Tad vēl — Liska... Un, beidzot, jaunais iesācējs — Emīls Manī, kura māte, atraitne, māca klavierspēli... Braucot atpakaļ no krodziņa, Manī bijis pamatīgi iereibis... Uz ceļa viņi pamanījuši kādu siluetu, slaida auguma cilvēku, kas pacēlis roku... Sekojis spējš trieciens...

Apturējuši mašīnu, jaunieši atraduši cietušo... Jā, prokurora kungs, arī Nikolas jaunkundze bijusi kopā ar viņiem ...

Visi briesmīgi apjukuši, tas pats par sevi saprotams ... Svešais viņiem, šķiet, draudējis, bet Nikolas jaunkundze ieteikusi cietušo nogādāt viņas mājās ...

Lursas kungam nezinot, protams, protams ...

Nē! Virtuvenei tas pavēstīts tikai nākamajā dienā ... Noteikti! Es viņu tūlīt nopratināšu ...

Edmonds Dosēns atvedis ārstu Matreiju... Svešajam bijusi lauzta kāja un izrauta desmit centimetrus gara, dziļa brūce ...

Jā, viņš vēl ir šeit...

Šis «viņš» tikmēr mierīgi lēja glāzē vīnu. Runa, bez šaubām, bija par Lursu.

— Hallo! ... Ko jūs teicāt? Piedodiet, mani šeit traucē blakus trokšņi... Es viņai to jautāju... Pēc tam viņi vēl vairākkārt tikušies, jā... Viņa apgalvo, ka ievainotais bijis pilnīgi neciešams, viņam bijušas visvisādas prasības ...

Lursa pasmaidīja, it kā uzjautrinādamies par to, ka viņa pajumtē divas nedēļas slepeni mitinājies ievainots svešinieks, kuru apmeklējis ārsts Matreijs (Lursas skolas biedrs), un ka mājās pulcējušies jaunieši, no kuriem viņš pazina tikai vienu — savas māsas — «vīzdegunes», kā viņš klusībā to dēvēja, dēlu Dosēnu.

— Acīm redzot! Labi... Jā, es jūs saprotu ... Tieši tādēļ uzstāju... Viņa man likās ļoti atklāta... Pat neslēpa, ka Emīls Manī vakar vakarā viņu apciemojis... Jā, atraitnes — klavierskolotājas dēls... Starp citu, pie viņas mācās arī Nikolas jaunkundze ... Hallo! Neko vairs nedzirdu... Viņi kopā uzkāpuši augšā aplūkot ievainoto ... Pēc tam Nikolas jaunkundze Emīlu ievedusi savā istabā ...

Dikips bažīgi paskatījās Lursā, kurš nebūt nerādījās satraukts. Gluži otrādi! Droši varēja apgalvot, ka viņš iekšēji līksmo.

— Noteikti! Arī mani tas pārsteidza .. . Iespējams ... Par to jau domāju ... Šo darbu esmu lasījis .. . Netrūkst piemēru, kad jaunas meitenes bez pamata uzņemas vainu uz sevi... Bet, vai zināt, šī drīzāk pieder pozitīvam tipam ... Ap pusnakti, divdesmit minūtes pirms divpadsmitiem, viņas draugs devies prom... Pavadīt viņa nav gājusi...

Kas zin, kāds bija prokurora slēdziens vada viņā galā, taču izmeklētājs nespēja apspiest smaidu.

— Tiesa, tiesa! Viņi tur nāca un gāja kā dzirnavās... Manuprāt, mazās durtiņas, kas ved uz aklo ieliņu, nekad netiek aizslēgtas... Drīz pēc tam, kad Emīls aizgājis, Nikola izdzirdusi šāvienu. Tūlīt viņa neiedrošinājusies atstāt istabu... Kad beidzot nolēmusi to darīt, gaitenī sastapusi tēvu ... Jā, izmeklēšanas uzdevums nebūs tik vienkāršs .,. Labi! To viņam pateikšu ... Uz drīzu redzēšanos, prokurora kungs ...

Nolicis klausuli, Dikips ar zināmu gandarījumu pievērsās advokātam:

— Prokurors lūdza jums pavēstīt, ka ir ļoti noraizējies, bet darīs visu, lai Nikolas jaunkundze netiktu pieminēta avīzēs ... Ko viņam stāstīju, jūs dzirdējāt... Vairāk man gandrīz nav ko piebilst... Mēs ar prokuroru esam vienis prātis, ka lieta būs augstākā mērā sarežģīta un visiem ļoti nepatīkama.

— Vai jūs, lūdzu, nevarētu nosaukt man šo jauniešu uzvārdus un adreses?

— Visu man vēl nav... Par adresēm, kā, piemēram, par to, kur dzīvo Manī, īstas skaidrības nav arī jūsu meitai... Prokurora vārdā atliek lūgt jūs neatteikties no oficiālas nopratināšanas ... Jūsu mājās taču ...

Bet Lursa, atvēris durvis, jau skaļi sauca gaitenī:

— Sakiet, lai uznāk augšā sekretārs! ... Ei, jūs tur lejā!... Sauciet šurp tiesas sekretāru!

Pašlaik Rožisārs droši vien zvana Dosēna kundzei, kura gaišā vai varbūt mēļā tērpā, skumju vaigu un izmeklētām kustībām, nekā prātīga nedarot, staigā no viena dīvāna uz otru, ar saviem smalkajiem pirkstiem atļaudamās vienīgi kārtot ziedus vāzēs.

Lursam ar māsu nebija nekādas līdzības. Ģimenē Martu uzskatīja par elegances iemiesojumu. Viņa bija apprecējusies ar tikpat eleganto Dosēnu, un viņi aiz Mailas bija uzcēluši visā Mulēnā greznāko villu, vienu no retajām, kur vēl sastopams pārvaldnieks baltos cimdos.

«Hallo! Vai tā esat jūs, dārgā draudzene? Kā jūtaties? Esmu dziļi sašutis. Taču gribu brīdināt, ka jūsu dēls... Bez šaubām! Darīsim visu iespējamo ...»

Lursa iztēlojās telefona zvanu, savu māsu, kas satriekta atslīgst dīvāna spilvenos starp ziediem, pazvana istabenei un tikai pēc tam ļaujas pilnīgam ģībonim ...

— Jūs mani aicinājāt, izmeklētāja kungs?

— Esiet tik laipns, protokolējiet Lursas kunga liecību ...

— Hektors Dominiks Fransuā Lursa de Senmarks ... — asā, ironiskā tonī nobēra Lursa. — Advokāts Mulēnas kolēģijā ... Četrdesmit astoņi gadi vecs ... Nezināmā virzienā aizbēgušās Ženevjēvas Lursas — dzimušas Gro-zijēras — vīrs ...

JL ’ . ' .

Neziņā, vai pierakstīt arī šos pēdējos vārdus, sekretārs, izslējis galvu, pavērās savā pavēlniekā.

— Rakstiet: «Man nekas nav zināms, ko izdarījusi vai varējusi izdarīt augšminētā Nikola Lursa. Kas noticis manas mājas neapdzīvotajās telpās, nezinu, un tas mani ne mazākā mērā neinteresē. Naktī no trešdienas uz ceturtdienu dzirdētais šāviens man nelika mieru, un trešā stāva istabā es atradu gultā nošautu nepazīstamu cilvēku. Tas ir viss, ko varu teikt.»

Tad Lursa pievērsās Dikipam, kurš ik pa brītiņam pamīšus krustoja kājas.

— Vai cigareti nevēlaties?

— Pateicos.

— Burgundieti?

— Kā jau minēju ...

— Tik agrā rīta stundā jūs nekad nedzerat? Žēl! Un tagad ...

Apklusis Lursa nepārprotami lika jaust, ka vēlas palikt vienatnē.

— Man vēl jālūdz atļauja nopratināt jūsu kalponi... Bet vakar atlaisto istabeni esam sākuši meklēt... Tas jums jāsaprot labāk nekā jebkuram ...

— Bez šaubām — labāk nekā jebkuram!

— Mirušā fotoattēls un pirkstu nospiedumi jau nosūtīti uz Parīzi, par to parūpējies komisārs Binē .. .

— Nabaga Binē! — gluži nevietā, it kā skandinot refrēnu, norūca Lursa.

— Binē ir ļoti vērtīgs ierēdnis, kas ...

— Nu, protams, vērtīgs, kā gan citādi!

Lursa vēl nebija pieveicis savu pirmo vīna pudeli. Taču rīta nelāgais noskaņojums, pretīgā garša mutē un tukšuma sajūta galvā bija zudušas.

— Iespējams, ka būšu spiests ...

— Laipni lūdzu!

— Bet... \

Pie velna šo Dikipu! Lursam tas jau līdz kaklam, un viņš atvēra durvis.

— Jūs nenoliegsiet, ka#esmu darījis visu, lai...

— Protams, Dikipa kungs ...

Izmeklētāja uzvārds Lursas lūpās noskanēja kā lāsts.

— Bet par žurnālistiem . ..

— Ceru, ka jūs to nokārtosiet pats, vai ne?

Nolādēts, kaut drīzāk viņš aizvāktos! Vai iespējams mierīgi sakopot domas, ja acu priekšā rēgojas Dikipa fizionomija un kabinetu piesātina salkana pomādes vai briljantlna smarža?

Tātad Nikola ...

Lursa paspieda roku izmeklētājam, pēc tam sekretāram, lai tikai drīzāk no viņiem tiktu vaļā, un beidzot ieslēdzās viens savā kabinetā.

Nikola ...

Viņš tik nikni sabikstīja krāsni, ka liesmas gandrīz iecirtās kājās.

Nikola...

Pāris reižu šķērsojis kabinetu, Lursa pielēja sev pilnu glāzi vīna, stāvēdams kājās, vienā rāvienā to izmeta un apsēdies pētīja papīra loksni, uz kuras bija pierakstījis Dikipa minētos uzvārdus.

Nikola ...

Līdz šim viņš meitu bija uzskatījis par lielu, trulu stūrgalvi. Laukā iedūcās automašīna, droši vien tajā aizbrauca Dikips.

Sveši soļi atbalsojās visā mājā.

Ko gan šobrīd dara Nikola?

III

Viņš nesmējās. Tas nebija pat smaids, tikai spēja, dzija izbrīna, kurai acumirklī sekoja prieks, līksme, kas viņu ieskāva kā silta pelde.

Pulkstenis rādīja dažas minūtes pirms vieniem. Iegājis ēdamistabā, Lursa sastapa Pundurīti, kas saniknota klāja galdu. Bez noteikta iemesla apstājies, viņš atspieda muguru pret kamīnu, kurā dūmoja ogles.

Pāris reižu nepacietīgi papurinājusi galvu, it ka gaiņājot uzbāzīgu mušu, Fina, rakņādamās galda piederumu atvilktnē, norūca:

— Zvanījusi taču vēl neesmu!

Lursa pārsteigts noskatījās kalponē, brīnīdamies, kāpēc šī sieviete, maza un neglīta, ir tik ļauna, un gandrīz gribēja vaicāt, ko viņa šajās mājās meklē. Ievērojis, ka tagad galda piederumi glabājas atvilktnē, kur senāk atradās salvetes, viņš brīnījās ari par to, kāpēc šo pārmaiņu nebija pamanījis agrāk.

Citkārt Lursa arvien gaidīja zvanu, kas, tāpat kā tajos laikos, kad mājā netrūka iemītnieku, vēstīja, ka galds ir klāts. Pēc šā signāla ceturtdaļstundu vai pat ilgāk viņš mēdza aizkavēties savā kabinetā un tikai tad, pēkšņi attapies, devās uz ēdamistabu, kur, lasīdama grāmatu, tēvu gaidīja Nikola.

Ne vārda neteikusi, viņa tad parasti grāmatu aizvēra un pamāja ar acīm istabenei, lai sāk pasniegt ēdienus.

Šoreiz Lursa bija ieradies pirmais. Mirkli viņam iešāvās prātā — kāpēc Pundurīte, iznirusi no virtuves dzīlēm, kārto galdu? Bet tūlīt pat atcerējās, ka otra kalpone atlaista.

Savādi gan! Kas īsti viņam likās tik savāds, to uzreiz paskaidrot nevarētu. Viņš tikai miglaini nojauta kaut ko jaunu. Lursa šajā namā bija dzimis un dzīvojis nepārtraukti visu mūžu, bet pēkšņi viņam likās dīvaini, ka milzīgs klostera zvans tiek zvanīts tāpēc vien, lai divus cilvēkus aicinātu pie galda.

Fina aizgāja, saimniekā pat nepaskatījusies. Viņa no sirds Lursu ienīda un nekautrēdamās mēdza Nikolai sacīt:

— Jūsu tētiņš ir gatavais lops! ...

Atskanēja zvans. Mierīga, gandrīz bezrūpīga ienāca Nikola; nekas neliecināja, ka šo meiteni nupat divas stundas pratinājis izmeklētājs. Raudājusi viņa nebija. Lursa pirmo reizi ievēroja pārsteidzošu faktu — Nikola rūpējas par saimniecību! Tas vēl nebūtu nekas, bet ienākusi viņa kā īsta namamāte vispirms neviļus nopētīja katru sīkumu uz galda. Tad, atvērusi trauku lifta lūku, noliecās pār to un sauca:

— Sūtiet augšā, Fina!

Viņa bija padomājusi par visu. Aizstādama kalponi, pati sanesa galdā ēdienus un tikai pēc tam apsēdās. Šādi rīkojoties, Nikola tēvam neveltīja ne skatiena, ne ar vārdiņu nepieminēja notikušo, it kā tēva nostāja šajā jautājumā viņu nemaz neinteresētu.

Lursa ēda neglīti, kā allaž piedzerdams burgundieti, skaļi strēbdams un čāpstinādams, taču viņš velti pūlējās atvairīt domas par meitu un, neiedrošinādamies uzlūkot atklāti, meta viņā īsus, slepenus skatienus.

Pretēji paradumam Lursa no sirds vēlējās ar Nikolu izrunāties, teikt, vienalga, ko, lai dzirdētu viņas un savu balsi šajā telpā, kur šķindēja vienīgi dakšiņas un lāgiem kamīnā sprēgāja ogles.

— Nākamo, Fina! — Nikola lifta lūkā sauca.

Viņa bija padrukna un pēc vieglprātīgas sievietes neizskatījās. Tieši tas tēvu visvairāk pārsteidza. Nikolas smagnējībā, viņas lēnprātībā slēpās neskarts, snaudošs spēks.

Un tad, kopā ar tabakas drusciņām izvilcis no kabatas saņurcītu papīra lapu ar pierakstītajiem uzvārdiem, tēvs kā negribot ievaicājās:

— Ar ko nodarbojas Emīls Manī?

Ar šiem vārdiem lauzdams seno, ilggadējo klusēšanas tradīciju, Lursa jutās neērti; par tādu neuzticību sev pašam viņš gandrīz vai nosarka.

Nikola pagrieza galvu pret tēvu, acis viņai bija lielas, piere gluda. Skatiens pārslīdēja galdam, apstājās pie aprakstītās papīra strēmeles. Visu sapratusi, viņa atteica:

— Viņš ir pārdevējs 2orža grāmatnīcā.

Daudz netrūka, un izraisītos īsta saruna. Ja vien Nikola būtu piebildusi kaut dažus nenozīmīgus vārdus, mazliet vairāk par šo tiešo, īso paskaidrojumu.

Saruna aprāvās. Arēji mierīgs tēvs, nenovērsdams acu no papīra lapiņas savā priekšā, strēba aizvien skaļāk.

Ik dienas, tieši pulksten trijos, šķērsojot vienmēr tos, pašus kvartālus, Lursa kā suns, ko regulāri jā ved laukā, devās pastaigā, un šķita, ka viņš pats sevi vadātu saitītē.

Todien, izgājis uz ielas, viņš, par spīti stingri nodibinātajai kārtībai, negaidot apstājās ietves malā un krietnu laiciņu vēroja māju.

Grūti bija spriest, ko Lursa šajā brīdī domāja, vai jutās apmierināts, vai ne. Tas nudien bija kas neparasts! Viņš aplūko savu māju! Skata to atkal tādu kā savā bērnībā vai jaunībā, atzīdams, ka tā kopš viņa studiju laikiem, kad viņš brīvdienās brauca mājās no Parīzes, kur mācījās tieslietas, nebūt nav mainījusies.

Advokāts nelikās aizkustināts. Ne par ko pasaulē viņš neļautos jūtām. Viņš, kas tīšām tēloja īgņu.

Un tomēr — vai nebija interesanti apzināties, ka...

Jā, šajos daudzinātajos sanāksmju vakaros «viņi», bez šaubām, dedzinājuši gaismu. Un uz ielas cauri slēģu spraugām to noteikti varēja redzēt.

Durvis uz aklo ieliņu nakti nekad netika aizslēgtas. Vai tiešām kaimiņi nebūtu ievērojuši ēnas, kas pa tām lavījās?

Un Nikola savā istabā kopā ar šo ...

Nācās vēlreiz pavērties uzvārdu sarakstā: Manī. Emīls Manī. Sis vārds lieliski saderējās ar smilšu krāsas mēteli un gaiteņa galā manīto siluetu.

Bet, ja nu patiesi viņi abi atradušies guļamistabā, vai tad...

Sakumpušiem pleciem, uz muguras saliktām rokām Lursa, purinādams galvu, gāja uz priekšu, bet piepeši, ievērojis mazu meitenīti, kas ziņkārīgi viņā noskatījās, apstājās. Mazā droši vien bija kaimiņu bērns. Savā laikā Lursa pazina visus šā kvartāla iedzīvotājus; bez šaubām, pa šiem gadiem daudzi bija mainījuši dzīves vietu, daudzi miruši. Un piedzimuši citi. Tātad — kam pieder šī meitenīte? Par ko viņa domā, raugoties advokātā? Kāpēc šķiet tik izbijusies?

Varbūt vecāki mazajai iestāstījuši, ka viņš, Lursa, ir cilvēkēdājs vai kāds cits briesmonis?

Brīdi vēlāk advokāts izdzirda pats sevi čukstam:

— Klavieres viņa mācās spēlēt, tas tiesa.

Tēvs domās bija atgriezies pie Nikolas. Retumis viņš dzirdēja meitu muzicējam, bet tas skanēja drīzāk neciešami. Lursa nekad nebija paredzējis, ka Nikola mācīsies spēlēt, nekad nebija vaicājis, kāpēc viņa to dara, vai patiesi mīl mūziku un kā sameklējusi pasniedzēju. Dažkārt kāpnēs vai gaitenī Lursam ceļā gadījās sieviete iesirmiem matiem, kura cienīgi viņu sveicināja.

Dīvaini! Un pats dīvainākais bija tas, ka viņš bija nonācis Aljē ielā, kas galīgi nesaskanēja ar kārtējo pastaigu maršrutu, un apstājies pie 2orža grāmatnīcas nožēlojami vienkāršā, vecmodīgā skatloga ar tik vāju apgaismojumu, ka vakaros, pa gabaliņu skatoties, veikals likās slēgts.

Iegājis iekšā, Lursa acumirklī pazina veco Žoržu, kuru neatcerējās citādu kā allaž īgnu, nelaipnu, ar formas cepuri galvā, garām roņa ūsām un biezām Klemanso uzacīm.

Stāvēdams pie augstas pults, grāmatu tirgotājs, acu nepaceldams, kaut ko rakstīja, kamēr veikala iegarenās telpas pašā galā, kur augu dienu dega elektriskā spuldze, bet plauktos, iesietas melnos audekla vākos, rindojās lasītavas apmeklētājiem izsniedzamās grāmatas, no saliekamām kāpnēm zemē nokāpa kāds jauneklis.

Vēl lāgā neizveidojies, tievu kaklu, pagaišiem matiem, neizteiksmīgiem sejas vaibstiem — viņš sākumā tuvojās brīvā, dabiskā gaitā, atgādinot jaunu komiju, kādi jebkurā grāmatnīcā vai veikalā nav retums.

Pēkšņi jauneklis apstājās. Varbūt bija pazinis advokātu, kurš viņam droši vien rādīts uz ielas? Kas lai to pasaka? Iespējams, ka viņš Lursu redzējis mājās...

Gluži bāls, no galvas līdz kājām sastindzis, puisis, kā glābiņu meklējot, pavērās apkārt.

Jauzdams, ka sāk iedzīvoties lomā, Lursa nikni bolīja lielās, negantās acis.

— Ko ... Ko jūs ...

Jauneklis nespēja parunāt. Vārdi iestrēga rīklē. Virs debeszilās kravates drudžaini raustījās gāmurs.

Vecais Zoržs izbrīnījies pacēla galvu.

— Dodiet man kādu grāmatu, jaunais cilvēk!

— Ko jūs gribētu lasīt, kungs?

— Man vienalga. Izvēlieties pats ...

— Parādiet kungam jaunākos izdevumus, — starpā iejaucās grāmatnīcas īpašnieks.

Puisis steidzās izpildīt pavēli, tik tikko pagūdams noturēt grāmatu kaudzi, kas gandrīz nogāzās zemē. Zēns patiesi likās pārāk jauns. Viņam nevarēja dot ne deviņpadsmit gadu, varbūt tikai septiņpadsmit. Izkāmējis kā strauji augošs cālēns. Jauns gailēns, kam nule sāk mosties pašapziņa.

Tātad automašīnu vadījis viņš ...

Lursa bārdā kaut ko norūca. Viņš dusmojās, ka domas par šo notikumu neatkāpjas un liek vispār par to interesēties. Gandrīz divdesmit gadus advokāts bija lieliski turējies, bet nu kāda muļķīga gadījuma dēļ...

— Būs jau labi! Dodiet to pašu! Iesaiņot nav vērts.

Lursas balss skanēja skarbi, dzēlīgi.

— Cik jāmaksā?

— Astoņpadsmit franku, kungs. Es tūlīt iedošu jums ietinamo...

— Nepūlieties velti!

Izgājis beidzot laukār Lursa grāmatu iebāza kabatā, viņu mocīja slāpes. Aljē iela — Mulēnas galvenā maģistrāle — šķita līdz nepazīšanai pārvērtusies. Tā, piemēram, blakus ieroču veikalam, kurā nekas nebija mainījies, tagad pacēlās milzīgais «Standartcenu veikals» ar neciešami žilbinošām, bumbveidīgām lustrām un ielas kioskiem, kur plauktos cieši līdzās sieriem gulēja vilnas audumi un patafona plates.

Ejot tālāk, Lursa virs kāda desu veikala trim marmora vitrīnām lasīja — «Gaļas delikateses. Daijā.».

Tas pats Daijā, kurš kopā ar Dosēna bandu arī bijis viņa mājās.

Varbūt vainīgais ir starp tiem, kas rosās pie veikala letes? Jauniņas pārdevējas baltos ķitelīšos kā bultas šaudījās šurp un turp... Kāds vīrietis sīki svītrotos svārkos un baltā priekšautā ... Nē, nē! Šim rudmatim ar plecos ierauto galvu ne mazāk kā četrdesmit gadu ... Bet līdzīgi ģērbtais sarkanmatis, kurš maļ gaļu kotletēm?

Veikals, acīm redzot, zēla; taisni brīnums, ka tik mazā pilsētiņā var noēst tik milzum daudz desu!

Kā īsti sauca bāru, kurā šie jaunieši pulcējušies? Lursa nebija pierakstījis nosaukumu. Viņš atcerējās, ka bāriņš atrodas netālu no tirgus, un pa šī kvartāla šaurajām, krēslainajām ieliņām soļoja uz priekšu.

«Bokseru bārs». Te jau tas bija! Nelielā loga šaurās rūtis aizsedza tautiska stila aizkars. Mazajā telpā pāris tumšu galdiņu, pie augstās letes daži krēsli.

Bārs bija tukšs. Sadrūmis, aizdomu pilns Lursa smagā, lācīgā gaitā devās iekšā, pa ceļam pētīdams uz spoguļiem salīmētos aktieru un bokseru fotoattēlus, pārāk augstās taburetes un kokteiļa aparātus.

Beidzot aiz letes it kā no pazemes iznira kāds vīrs, un tā tas patiesi gandrīz bija — lai nokļūtu šeit no blakus-telpas, vajadzēja pieliekties un izlīst cauri šaurai spraugai siena.

Šis cilvēks baltā vestē, nemitīgi kaut ko košļājot, saraucis pieri, pavērās Lursā, paņēma salveti un norūca:

— Ko tas nozīmē?

Vai viņš pazina Lursu? Visu jau zināja? Droši vien ...

Katrā ziņā šis aizdomīgais tips ar ielauzto, rētaino degunu un pazemo, plakano pieri ir izbijis cīkstonis vai gadatirgus bokseris.

— Vai sarkanvīnu šeit var dabūt?

Nemitīgi kustinādams žokļus, bārmenis pacēla vīna pudeli pret gaismu, lai redzētu, cik daudz tajā vēl atlicis, tad vienaldzīgi piepildīja glāzi. Vīnam varēja jaust korķa piegaršu. Lursa nesacīja ne vārda, nejautāja itin neko. Beidzot viņš aizgāja un, tumšajā kvartālā pielicis soli, nelāgā omā atgriezās mājās.

Nez kā uzkāpis augšā, Lursa attapās otrajā stāvā. Viņš iededza kabatas bateriju, lai apgaismotu sev ceļu, un, pēkšņi sajutis kabatā smagumu, sataustīja tur grāmatu.

— Nelga! — viņam skaļi paspruka.

Kaut drīzāk varētu ieslēgties savā kaktiņā aiz polstē-tajām durvīm un ...

Kabinetā uz sliekšņa viņš apstājās un nikni sarauktu pieri vaicāja:

— Kb jūs še meklējat?

Nabaga komisārs Binē! Tādu uzņemšanu viņš nebija gaidījis! Pietrūcies kājās, Binē atvainodamies klanījās. Kad Zozefīne viņu ielaidusi, vēl bijusi gaiša diena. Pametusi komisāru savam liktenim, kalpone aizgājusi, un tā viņš palicis sēžot ar cepuri klēpī šajā krēslainajā kabinetā, kur drīz vien kļuvis pilnīgi tumšs.

— Uzskatu par savu pienākumu darīt jums zināmu, ka ... It īpaši tāpēc, ka tas noticis jūsu mājās ...

Pie savas krāsniņas, burgundieša, cigaretēm un parastajām smakām Lursa atkal jutās savā valstībā.

— Tātad — ko jaunu esat atklājis?... Nevēlaties glāzi vīna?

— Labprāt.

Komisārs bija pārsteidzies, jo Lursa savu vīnu viņam piedāvāja tikai pieklājības pēc un tagad nevarēja vien sameklēt otru glāzīti.

— Nav taču nepieciešams ... — apgalvoja Binē. — Neliecieties traucēties...

Taču Lursam tas bija goda jautājums, viņš spītīgi turpināja meklēt glāzīti, kaut arī tās dēļ bija jādodas uz ēdamistabu. Beidzot kādu tur atradis, viņš to atnesa un ar visai draudīgu žestu piepildīja.

— Dzeriet! ... Ko jūs nupat teicāt?

— Gribēju jums kaut ko pavēstīt. Varbūt jūs varēsiet mums palīdzēt. Nupat zvanīja no Parīzes. Cietušā personība noskaidrota. Tas ir diezgan bīstams subjekts — Luijs Kagalēns, ar iesauku Lielais Luijs. Ja vēlaties, atsūtīšu jums viņa anketas kopiju. Viņš dzimis kādā Kan-talas ciematā. Reiz septiņpadsmit gadu vecumā, pārnācis vakarā no balles, Luijs ar lāpstu gandrīz nositis savu saimnieku, jo tas aizrādījis, ka viņš ir piedzēries. Šis gadījums Luijam maksājis labošanas darbu koloniju līdz divdesmit viena gada vecumam, taču viņa uzvedība tur nebija labojusies, un arī vēlāk Luijam vairākkārt iznākušas nepatikšanas ar policiju, pareizāk sakot, ar žandarmēriju, jo ar laupīšanām viņš visbiežāk nodarbojies laukos.

Un tāds cilvēks dzīvojis Lursas pajumtē! Ne vairāk kā divdesmit metrus no kabineta, kurā advokāts jutās tik omulīgi! Un viņam nebija ne mazāko aizdomu, ka ...

— Domājams, ka Dikipa kungs jauniešus nopratinās pats. Es savukārt apmeklēju doktoru Matreiju, kurš neatteicās sniegt nepieciešamo informāciju. Noskaidrojās, ka pie viņa kādu vakaru, pareizāk sakot, nakti, jo tas noticis pēc divpadsmitiem, ieradies Edmonds Dosēns un atvedis viņu šurp, lūgdams, lai šo vizīti kā profesionālu noslēpumu neizpauž. Automašīna, kuru banda nolaupījusi uzdzīves nolūkos, bija diezgan nopietni ievainojusi Lielo Luiju. Ārsts iegriezies šeit trīs reizes, un vienmēr viņu sagaidījusi Nikolas jaunkundze. Divas reizes bijis klāt arī tā sauktais Emīls Manī...

Lursam uzmācās smags gurdenums, skatiens kļuva glāžains un viss šķita vienaldzīgs.

— Atliek paskaidrot jums pašu galveno. Kā pats redzējāt, nav šaubu, ka Lielais Luijs nogalināts, tieši tēmējot ar 6,35 kalibra revolvera lodi. Viņa istabā atrasta čaulīte. Turpretī ieroci uziet neizdevās.

— Slepkava to paņēmis līdzi, — it kā tas būtu neapstrīdams fakts, norūca Lursa.

— Jā. Vai arī kaut kur noslēpis. Jautājums ļoti nepatīkams.

Komisārs piecēlās kājās.

— Cerēsim, ka man vairs nevajadzēs jūs traucēt, — viņš sacīja. — Bet, ja vēlaties iegūt informāciju ..,

Piecas minūtes pēc tam, kad Binē bija aizgājis, Lursa skaļi noteica:

— Ērmots subjekts!

Tad piebilda:

— Kāpēc viņš vispār bija ieradies? Ko gribēja pateikt?

Lursa palūkojās uz savu rakstāmgaldu, uz krāsniņu,

iesākto vīna pudeli, pelnu trauka malā kūpošo cigareti, uz krēslu, kurā bija sēdējis tuklais komisārs, tad novērsies dziļi nopūtās, atslēdza durvis un devās izlūkgājienā pa māju.

Pie galvenajām kāpnēm kāds piepeši aizkrustoja viņam ceļu; tas droši vien krietnu laiku bija viņu šeit gaidījis — tāpat kā komisārs kabinetā.

Kalponi Anžēlu, kuru Nikola iepriekšējā vakarā bija atlaidusi, Lursa uzreiz nepazina. Viņai galvā bija tumša cepure, mugurā zils angļu kostīms. Iedzeltena zīda blūzīte izcēla kuplās krūtis, turklāt meiča bija briesmīgi no-smiņķējusies — sarkanīgi mēļiem vaigiem, zilganmelnām skropstām.

— Sakiet — kad viņa mani beidzot pieņems?

Un tad kāpņu galā sākās negaidīta scēna, kuru Lursa neizpratnē pacietīgi panesa. Negaidot atklājās vēl kaut kas, ko viņš līdz šim nebija nojautis: šīs nesavaldīgās meičas rupjība, pretīgā vulgaritāte, bet viņa taču zināmu laiku bija dzīvojusi Lursas mājās, apkalpojusi pie galda, klājusi viņam gultu.

— Cik jūs man maksāsiet?

Viņš joprojām neko nesaprata.

— Jādomā, ka vēl neesat paguvis piesūkties? Bez šaubām, nav taču īstais brīdis! Nemaz neceriet, ka nobīšos no jūsu platajām acīm un jūsu uzpūtīgās meitas! Mani neviens neapcels! Iekāpju vilcienā, braucu mājās atpūsties. Apmetos pie vecākiem; bet še tev! Žandarmi, ne vārdiņa nepaskaidrojot, aizved mani kā zagli, nosēdina Tiesas namā uz sola un liek gaidīt vairāk nekā stundu, kaut gan es vēl neko nebiju ēdusi. Un viss tikai tās bezgodes — jūsu meitas dēļ. Bet, lūdzu, ticiet man, es viņiem neko neslēpu ...

Vairāk par saturu Lursu saistīja šo vārdu ritms, tāpat kā naids un nicināšana, kas dvesa no šīs meičas, kuru viņš bija redzējis tikai melnā tērpā un baltā priekšautā.

— Kas gan nezina, kā uz to skatās laukos! Neviens taču neticēs, ka žandarmi mani saņēmuši ciet ne par ko. Ja policija vāks ziņas, gan atradīsies tādi, kas gribēs man kaitēt. Jums naudas netrūkst, lai man atlīdzinātu, kaut arī dzīvojat kā cūkas ...

... «dzīvojat kā cūkas» ... Šie vārdi Lursu aizskāra. Viņš neviļus pavērās apkārt nolaistajā dzīvoklī.

— Tātad — cik jūs man dosiet?

— Ko jūs teicāt izmeklēšanas tiesnesim?

— Visu, nudien! Izstāstīju, kā te gājis. Ja pirms tam kādam būtu to teikusi, neviens prātīgs cilvēks tam neticētu ... Kaut gan es jau pašā sākumā jūs abus uzskatīju par mazliet ķertiem... Var teikt — visus trīs, jo arī tā vecā ragana Fina nav labāka ... Gatavā tenku vācele! ... Bet kas man tur! Taču orģijas, kas šeit naktīs augšā tika rīkotas kopā ar tiem šmurguļiem, kuriem īstā vieta būtu mājās gultā ...

Vai labāk viņu neapsaukt? Tā tik vēl trūka! Un kāpēc? Interesanti, ko viņa vēl teiks? Lursa uzmanīgi pētīja meiču, nespēdams izskaidrot viņas kaislīgo niknumu.

— Un šī man vēl tēlos svēto, neaizskaramo! Nāks pārbaudīt sviestu un cukuru virtuvē! Un aizrādīs, ja kafija nav diezgan karsta! Bet pati lok šņabi kā vīrietis. Čiepj pagrabā vīna pudeles. Griež patafonu un danco līdz četriem rītā.

Tātad bijis arī patafons. Un dejas.

— Bet es pēc tam lai tīru viņu atkritumus... Brīnums, ka nevienam nepalika slikti un ka nepievēma grīdas! .. . Un laime, ka no rītiem gultās neatradu neviena, kas nav bijis spējīgs aizvākties ... Jautra dzīve, jā, nudien! ... Un pēc tam šī vēl izturas pret kalpotājiem kā tāda...

Lursa pacēla acis. Viņš sadzirdēja vieglu troksni. Vāji apgaismotajā gaitenī, nupat iznākusi no savas istabas, Anžēlai aizmugurē stāvēja un mierīgi klausījās Nikola.

Lursa klusēja. Bet Anžēla iekaisa aizvien vairāk:

— Jūs vēlaties zināt, ko teicu tiesnesim? Beigās viņš gan lūkoja aizbāzt man muti, bet es nekaunos to atkārtot: teicu, ka šiem zīdaiņiem, tāpat kā jūsu meitai, īstā vieta būtu cietums. Diemžēl starp viņiem ir dažas «neaizskaramas personas» ... Pavaicājiet vien savai pūcei, kas tie par sainīšiem ... Vai labāk tūlīt pat pieprasiet bēniņu atslēgas, ja tik tās nav jau nobēdzinātas ... Bet nelaimīgais, kuru viņi noslepkavoja, neko labāku nebija

pelnījis — varbūt viņi pareizi rīkojās, jo pamata netrūka ... Nu jūs gana esat dzirdējuši — vai nav tiesa? Ko jūs manī tā skatāties? ... Par visām nepatikšanām, kas man sagādātas, un par veltīgi zaudēto laiku jūs esat man parādā tūkstoš franku ...

Nikola nebija aizgājusi, un Lursa cerēja, ka viņa iejauksies sarunā.

— Vai izmeklētājam teicāt, ka pieprasīsiet man naudu?

— Sacīju, ka vēlos atlīdzinājumu... No viņa runas veida skaidri nopratu, ar ko viss beigsies... «Nepļāpājiet daudz» ... «Esiet prātīga» ... «Kamēr izmeklēšana nav beigusies» ... Un tā bez gala... Šie jaunieši taču nāk no ievērojamām ģimenēm ... Vienā jaukā dienā lieta pilnīgi apklusīs nabaga noslepkavotajam par ļaunu... Nu, kā tad būs?

— Tūlīt jūs saņemsiet tūkstoš franku.

Lursa nebija nobijies. Un ne jau tādā veidā viņš gribēja šo meiču apklusināt. Viņš tikai sprieda, ka saruna ir to vērta.

Lursa devās ufc kabinetu pēc naudas un, izmantojot acumirkli, iedzēra glāzi vīna. Kad viņš atgriezās, Anžēla sēdēja kā uzvarētāja.

— Paldies! — salocījusi un iebāzusi somā naudaszīmi, meiča teica.

Varbūt viņa sāka nožēlot savus vārdus? Viņa zagšus pašķielēja Lursā.

— Es nesaku, ka jūs, tieši jūs pats būtu slikts cilvēks, un tomēr ...

Savu domu Anžēla nenobeidza. Droši vien tā bija pārāk nenoteikta. Un turklāt viņai tagad bija nauda. Bet kas zina? Ticēt nevar nevienam.

— Neliecieties traucēties! Durvis aizvēršu pati...

Lursa palika gaitenī, raudzīdamies meitā, kas savā gaišajā tērpā stāvēja gabaliņu tālāk. Ja viņa tūlīt nenozudīs guļamistabā, tad gaida, ka tēvs uzsāks sarunu.

Viņš patiesi gribēja to darīt. Jau pavēra lūpas.

Bet ko lai saka? Un kādā veidā?

Viņam trūka drosmes. Viņš jutās samulsis. Daudz kas taču vēl nebija noskaidrots. Nikola to saprata tikpat labi un, nolēmusi pazust, atvēra savas istabas durvis.

Kurp viņš bija gājis, kad uzgrūdās šai fūrijai, Anžēlai?

Lursa lūkoja atcerēties. Vispār viņš bija klīdis bez noteikta mērķa.

Ko Anžēla gribēja teikt, pieminot bēniņus? Par kādiem bēniņiem viņa runāja? Pavisam mājā to bija četri vai pieci. Un sainīši? Kas tie par sainīšiem?

Lursa attapās, ka jau vairākas minūtes zvana telefons, taču klausuli noņemt iedomājās tikai pēc krietna laiciņa tāpēc vien, ka zvans viņu padarīja nervozu.

Viņš atkal atradās savā kabinetā, kur viss bija pa vecam, kur valdīja tik tuvā, patīkamā nekārtība.

— Klausos ... Kas? ... Marta? ... Ko jūs vēlaties?

Māsa! Brīnums, ka viņa nebija zvanījusi jau agrāk,

zvilnēdama vienā no savas skaistās, modernās villas atpūtas krēsliem.

— Ja jūs runājot raudāsiet, brīdinu, ka nesapratīšu ne vārda...

Dīvaini, ka šī smalkā, slaidā un bālā dāma, allaž skumji noliektu galvu, kā nopļauta puķe, varēja būt viņa māsa!

— Es par to nospļaujos! — apsēzdamies un ar vienu roku ieliedams vīnu, Lursa teica.

Māsa stāstīja, ka viņas dēls nupat izsaukts pie izmeklētāja.

— ... Ko melšat niekus? ... Es? ...

Tas tik bija vareni! Māsa pārmeta, ka pie visa vainīgs viņš, jo slikti audzinājis savu meitu. Ko vēl neiedomāsies!

— ... Jāsper soļi, lai? ... Nemūžam! ... Cietumā? Nu un tad? Manuprāt, tas viņiem nenāktu par ļaunu... Klausieties, Marta... Klausieties, kad es jums saku! Man tas jau līdz kaklam; vai dzirdat? Jā, jā, tieši tā!... Labu nakti!

Kaut kas tamlīdzīgs sen nebija piedzīvots, tik sen, ka tagad tas viņu uztrauca. Viņu bija pārņēmušas lielas, svelmainas dusmas, kas, plūstot no dvēseles dzīlēm, durstīja visu miesu. Skaļi elsdams, Lursa norūca;

— Ko vēl ne ...

Viņš pat mirkli vilcinājās vienā paņēmienā iztukšot vīna glāzi. Vaicāja sev, vai tiešām vēlas apreibt kā citus vakarus.

Slēģi kabinetā nebija aizdarīti. Aiz zilganajiem logiem vīdēja gāzes spuldžu liesmu mēles, namu fasādes, bruģētās ielas, rets gājējs tajās.

Pēkšņi Lursam atmiņā atausa Aljē iela. Viņš neiedrošinājās sev atzīties, ka labprāt atkal tur atrastos, ienirtu ļaužu drūzmā, klejotu «Standartcenu veikala» spilgtajā gaismā vai greznā delikatešu veikala priekšā.

Cikos slēdz Žorža grāmatnīcu? Jaunais cilvēks lietus mētelī, Emīls Manī, drīz beigs darbu. Ko viņš darīs pēc tam? Kurp dosies?

Kaut varētu izrunāties ar Nikolu! ...

Viņus visus, bez šaubām, šaustīja bailes, visus, kas bija piedalījušies dēkā, — desinieka dēlu, bankas ierēdni un šo idiotu Dosēnu, kas ik vasaru tiek sūtīts kalnos, tāpēc ka viņa veselība nav stiprāka kā mātei, bet tēvs tikmēr komandējuma ceļojumos uzdzīvo ar skaistulēm.

Šķiet, ka visdziļāk satriekts būs Rožisārs, kurš visu savu prokurora karjeras laiku dzīvojis vienās bailēs no skandāla.

Tagad viņš to pieredzēs. Kādu kara padomi viņi šobrīd ar sievu guļamistabā notur?

Kāpēc Lursa pēkšņi, izvilcis no kabatas un nolicis sev priekšā uz rakstāmgalda, ar pirkstu galiem kārtīgi izgludināja saņurcīto papīra lapiņu?

... Dosēns ... Daijā .. . Destrivo ... Manī...

Un nogalinātais — kā tad sauca šo svešinieku? Luijs Kagalēns, tā dēvētais Lielais Luijs.

Ar neveiklu roku Lursa uzvārdu atzīmēja saraksta galā, kaut gan pēc tam iedomājās, vai nebūtu bijis interesantāk rakstīt to ar sarkanu tinti.

Viņš tomēr iedzēra. Varbūt tas līdzēs. Tad Lursa no jauna piebāza krāsniņu, pārbaudīja aizšaujamo, saruši-nāja ogles, darīdams visu ar tīšu pedantisku rūpību. Nebūtu slikti, ja varētu atsaukt pagājušo dienu, dzīvot kā vakar, kad nekas vēl nebija noticis, un neiekaist, tāpēc ka . ..

Kāpēc īsti?

Bez klauvējiena atvērās durvis. Nīgra, sapūtusies kā allaž, tajās parādījās Pundurīte.

— Lejā jūs gaida kāds jauneklis.

— Kas viņš tāds?

— Vārdu neminēja, bet es zinu, kas viņš ir...

Lai saimnieku ieinteresētu, Fina apklusa.

— Kas tad?

— Emīla kungs ...

Sasodītā Fina šos vārdus izrunāja cukursaldā balstiņā.

Būtu lieki jautāt, vai viņa pazīst atnākušo cilvēku, vai tas ir viņas mīlulis un vai viņa gatava to aizstāvēt pret sava saimnieka rupjajiem uzbrukumiem.

— Emīls Manī, ja nemaldos?

— Emīla kungs... — viņa izlaboja. — Vai jūs viņu pieņemsiet?

Jauneklis lietus mētelī staigāja šurp un turp pa flīzēm klāto grīdu krēslainajā, tukšajā vestibilā, lāgiem pavērdamies uz dzelzī kaltajām kāpnēm, līdz beidzot augšā parādījās Fina.

— Jūs drīkstat nākt šurp! — viņa vēstīja.

Lai saņemtu drosmi, Lursa ielēja sev vēl glāzi vīna un paslepen izdzēra.

1

IV

— Sēdieties f»

Taču atnācēja saspīlējums bija pārāk liels, lai viņš paklausītu. Viņš bija uzdrāzies augšā pa kāpnēm vienā rāvienā, it kā gribēdams noskriet pats sevi, bet šajā pārkarsētajā kabinetā, kur, dziļi iegrimis atzveltnī, viņā platām, pietūkušām acīm raudzījās vecs, bārzdains tēvainis, jauneklis, tieši saskaroties ar īstenību, sastinga uz vietas.

— Atnācu pateikt...

Un pēkšņi, pašam negribot, varbūt neapzināta iekšēja protesta skubināts, Lursa skaļi viņam uzbrēca:

— Sēdieties, dieva dēļ, sēdieties!

ļ

Protams, nav ērti sēdēt, ja pretinieks stāv kājās, un tomēr tik skaļu kliegšanu tas neattaisno. Pat nedomādams ņemt krēslu, Emīls Manī, apstulbis kā pēc pērkona spēriena, ar šausmām skatījās Lursā. Jauneklim mugurā bija smilšu krāsas lietus mētelis, viens no tiem izbalējušiem drēbju gabaliem, kādi parasti karājas gatavu apģērbu veikalu priekšā. Pavalkātās kurpes kājās likās jau vairākkārt lāpītas.

Spēji piecēlies, Lursa piestūma ciemiņam atzveltnes krēslu, tad, atviegloti nopūties, atkal apsēdās savā vietā.

— Jūs atnācāt pateikt...

Jauneklis šķita atbruņots. Kopš lielā dūša bija sapla-

kusi, viņš vairs nespēja saņemties. Tomēr savaldību nezaudēja. Viņā dīvaini cīnījās pazemojums ar pašlepnumu.

«Nedomājiet, ka es no jums bīstos!» spītīgi izturot advokāta ciešo, nikno skatienu, pauda Emīla acis.

Taču lūpas puisim trīcēja, pirkstos viņš nervozi plucināja filca cepuri.

— Zinu, ko jūs par mani domājat, zinu, kāpēc nupat bijāt ienācis grāmatnīcā ...

Naivs un reizē noslēgts — Emīls uzbruka pirmais. Viņa vārdi nozīmēja:

«Kaut arī esat advokāts, pusmūža cilvēks, dzīvojat savrupmājā un pūlaties mani iebaidīt, es tomēr noģidu visu uzreiz...»

Lursa tobrīd mēģināja atcerēties — vai patiesi arī viņš jaunībā bijis tik kalsns un stūrains, neattīstītiem kāju muskuļiem, lielu ādamābolu, drūmu, tramīgu skatienu, ik mirkli gatavs sacelties? Vai viņā tolaik būtu varējis iedvest bailes un cieņu gadus četrdesmit piecus vecs vīrs?

— Es neesmu nogalinājis Lielo Luiju! — skaļa, noteiktā balsī apgalvoja Emīls Manī.

Joprojām saspringumā trīcēdams, puisis gatavojās atvairīt pretinieka uzbrukumu, bet Lursam sejā iezīmējās smaids:

j

— Kā jūs varat teikt, ka Lielais Luijs nogalināts?

Jauneklis bija pārsteidzies. Viņš aptvēra, ka izdarījis

kļūdu. Avīzēs, proti, Mulēnas vienīgajā avīzē nekas vēl nebija rakstīts. Ja ari kaimiņi būtu ievērojuši morgas automašīnu Lursas nama durvju priekšā, īstenība viņiem palika noslēpums.

— Tāpēc, ka zinu!

— Vai jūs kāds brīdināja?

— Jā ... Nupat saņēmu Nikolas vēstulīti.

Uzskatīdams, ka atklātība vairāk vērta, jauneklis no

savām pozīcijām neatkāpās, viņa skatiens skaidVi pauda:

«Vai redzat — es neko jums neslēpju. Izspiegojiet mani, cik tīk, sekojiet katrai visniecīgākajai kustībai, kā jau pašreiz to darāt...»

Un, lai pierādītu savu atklātību, viņš izvilka no kabatas zīmīti:

— Lūdzu! ... Lasiet!

Tas neapšaubāmi bija Nikolas stavais, skaidri salasāmais rokraksts:

«Lielais Luijs miris. Mani divas stundas pratināja iz-meklētājs. Izstāstīju visu par nelaimes gadījumu un mūsu sanāksmēm, nosaucu uzvārdus.»

Nekā vairāk. Ne uzrunas, ne paraksta.

— Vai šī vēstulīte jums bija šopēcpusdien, kad iegāju grāmatnīcā?

- J a.

— Vai kāds jums to atnesa?

— Fina. Viņai šādas zīmītes bija jānodod katram no mums...

Tātad tūlīt pēc sarunas ar Dikipu Nikola vēsā mierā uzrakstījusi piecas vai pat sešas vēstulītes... Un Pundu-rīte skraidījusi pa pilsētu, iznēsādama tās adresātiem...

— Vienu es tomēr nesaprotu, jaunais cilvēk: kāpēc jūs nācāt tieši pie manis, lai apgalvotu, ka neesat nogalinājis Lielo Luiju?

— Jūs mani redzējāt.

Ar neatlaidīgu nekautrību skatoties pretiniekam acīs, Emīls šoreiz atklāti izaicināja.

— Zinu, ka jūs mani redzējāt un varbūt pat pazināt. Tikai tāpēc vien ieradāties grāmatnīcā. Ja jūs to izstāstīsiet policijai, mani arestēs ...

Tik neparasts divdabja paraugs advokātu mulsināja; vienu brīdi Emīls likās īsts vīrietis, nervozs un dedzīgs, taču nākamajā mirklī, uzmetis lūpu, atgādināja bērnu, kurš grasās raudāt, viņa sejas vaibsti kļuva tik gļēvi, ka neviļus radās jautājums — vai uz šo zēnu drīkst raudzīties nopietni?

— Ja mani apcietinās, tad māte ...

Apspiedis elsas un sažņaudzis dūres, jauneklis kā dzelts uzrāvās kājās un naidīgi palūkojās cilvēkā, kurš viņu tā pazemoja, turklāt tik izšķirīgā brīdī lēnām sūkdams vīnu.

— Jūs man neticat; es zinu, zinu, ka mani ieslodzīs cietumā un mana māte zaudēs skolniekus ...

— Rāmāk, rāmāk! Vai nevēlaties lāsīti vīna? Nē? Kā jums labpatīk! Jūs minējāt savu māti — bet kāpēc klusējat par tēvu?

— Viņš sen jau miris.

— Kas jūsu tēvs bija?

— Tehniskais zīmētājs Dosēna rūpnīcā.

— Kur jūs dzīvojat? Vai divatā ar māti?

— Jā. Esmu vienīgais dēls. Mēs dzīvojam Ernesta Vua-venona ielā ...

Šī iela atradās netālu no kapiem jaunceltņu kvartālā, kur tīrās, jaunās mājiņās dzīvoja vienkārši ļaudis. Jauneklis savu kvartālu necieta, to varēja jaust pēc toņa, kādā viņš izteica ielas nosaukumu. Lepns, iedomīgs puisis!

— Bet kam jums tas jāzina? — viņš mazliet lielīgi izmeta.

— Es lūdzu, sēdieties ..,

— Piedodiet...

— Ja cilvēks, kuru manīju kalpotāju kāpnēs, patiesi bijāt jūs, gribētos zināt, ko īsti jūs meklējāt trešajā stāvā. Neilgi pirms šāviena jūs iznācāt no Nikolas istabas. Pieņemsim, ka gribējāt iet prom.

— Jā.

Kā astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu vecumā līdzīgā situācijā būtu izturējies Lursa pats? Bet vai šis jaunais cilvēks galu galā nestāv tēva priekšā, vai nerunā ar Nikolas tēvu, kuram labi zināms, kas pusnaktī atstājis viņa meitas guļamistabu?

Dīvaini, ka tieši tagad, pieskaroties vissāpīgākajam jautājumam, Emīls Manī likās daudz mierīgāks.

— Taisījos kāpt lejā un iziet aklajā ieliņā, bet, tiklīdz sasniedzu kāpnes, atskanēja šāviens. Pats lāgā nesaprotu, kāpēc nebēgu, bet uzskrēju augšā. No Lielā Luija istabas kāds iznāca...

— Jūs redzējāt slepkavu?

— Nē. Gaitenī bija tumšs.

Jauneklis šķita dižojamies, ka var atklāti parādīt savu seju, un it kā atkārtoja:

«Redziet taču — es nemeloju. Zvēru, ka svešo nepazinu.»

— Un tad?

— Viņš laikam mani ieraudzīja vai izdzirda soļus...

— Tas bija vīrietis?

— Tā likās.

— Vai tā nevarēja būt, piemēram, Nikola?

— Nē, mēs tikko bijām atvadījušies, viņa palika uz savas istabas sliekšņa.

— Ko svešais darīja?

49

4 — Svešinieki mājās

— Skrēja uz gaiteņa galu. Tad nozuda kādā istabā un aizvēra aiz sevis durvis. Es nobijies steidzos lejā .. .

— Un nemaz nepalūkojāties, kas notiek ar Lielo Luiju?

— Nē.

— Vai tūlīt pēc tam devāties prom?

— Nē. Es noslēpos otrajā stāvā un, kamēr jūs kāpāt augšā, uzmanīgi ieklausījos.

— Tātad bez jums mājās atradās vēl kāds svešinieks?

— Tā tas tiešām bija!

Emīlam beidzot atraisījās valoda:

— Nācu lūgt, ja vien nav par vēlu, lai jūs neziņotu policijai, ka esmu bijis tur klāt. Manai mātei tāpat pietiek rūpju ... Visu vainu uzvels mums ... Mēs neesam bagāti ...

Lursa sēdēja kā sastindzis, rakstāmgalda degošās lampas gaismā, kas viņu apvija ēnām, izskatīdamies daudz druknāks un masīvāks.

— Gribēju jums teikt arī to ...

Emīls Manī nodūra acis, noslaucīja miklo degunu, nošķaudījās un tad no jauna ar spēju kustību izaicinoši izslēja galvu.

— Gatavojos lūgt Nikolas roku... Ja nekas nebūtu noticis, gan es prastu nodrošināt sev stāvokli...

Jau atkal nauda, jau atkal sabiedriskais stāvoklis, jau atkal mazvērtības komplekss, kas viņu smagi nomāca un pret ko viņš cīnījās tik neveikli, ka brīžiem kļuva pat netaktisks...

— Jūs taisījāties iet prom no Žorža?

— Vai domājat, ka visu mūžu palikšu tikai komijs?

— Skaidrs!... Saprotu... Jūs, bez šaubām, būtu devies uz Parīzi...

— Tieši tā!

— Un uzsācis tur šādus tādus darījumus?

Jauneklis šajos vārdos uztvēra ironiju.

— Nezinu, ko būtu uzsācis, bet katrā ziņā iekārtotos ne sliktāk par citiem ...

Te tev nu bija! Šis sprukstiņš šņukstēja! Un pie tā vainīgs viņš, Lursa, kas, neprazdams atrast cilvēkam pieeju, tagad skatījās zēnā lielām, gurdām acīm, kurās vīdēja neapzināta līdzjūtība.

— Es Nikolu mīlu ... Viņa mani arī..,

— Tam es pilnīgi ticu — viņa taču nakti pieņem jūs savā guļamistabā ...

Lursa vairs nevaldīja pār sevi. Tas gāja pāri viņa spēkiem. Nebija šaubu, ka šī kabineta atmosfērā, kas pati par sevi likās iespaidīga, jauneklis raudzījās viņā kā īstā briesmonī.

— Mēs viens otram zvērējām, ka precēsimies...

Izrakņājis visas kabatas un beidzot atradis mutautiņu,

Emīls noslaucīja acis un degunu, vēlreiz nošķaudījās un tikai pēc tam paskatījās advokātā.

— Kopš kura laika jūs Nikolu pazīstat?

— Jau sen ... Viņa bieži nāca apmainīt grāmatas ...

— Un tā starp jums nodibinājās sakars?

— Nē ... Esmu tikai vienkāršs komijs ...

Jau atkal! Zemākais sabiedriskais stāvoklis, acīm redzot, viņu pārlieku nomāca ...

— Starp citu, par Nikolu man stāstīja māte ... Viņa bieži nāca pie jums ... Pēc tēva nāves mani audzināja māte, pelnoties ar klavierstundām... Par Nikolu mēs runājām galvenokārt tāpēc, ka stundas dažkārt nenotika ... Pulksten vienpadsmitos rītā Nikola mēdza vēl gulēt...

Lāgiem, kā, piemēram, šajā brīdī, Emīls runāja gluži mierīgi, vaļsirdīgi izkratīdams sirdi.

— Liska piedāvājās iepazīstināt mani ar savu kompāniju .. .

— Kas viņš ir?

— Vai Liskas tēva veikalu nezināt? Iepretī zēnu skolai... Viņa tēvs tirgojas ar rotaļlietām, biljardbumbām, konfektēm un makšķerēm... Bet dēls strādā «Standart-cenu veikalā» par pārdevēju ...

Kāpēc, izdzirdis par zēnu skolu un biljardbumbiņu tirgotāju, Lursa iegrima domās? Viņa laikā Liskas veikala nebija, toties lāga sieviņa, Pino krustmāte, uz neliela galdiņa skolas priekšā pārdeva dateles un pašvārītas konfektes ...

Ja kabinetā nebūtu šā jaunekļa, Lursa droši vien, piegājis pie spoguļa, apskatītu sevi, jo pēkšņi pārsteigts samanīja, ka vaigus un smakru klāj asi bārdas rugāji.

— Tātad ar ko Liska jūs iepazīstināja? Un kur?

— Pie Džo!

— Kas ir šis Džo?

— Izbijis bokseris, kurš tagad pie tirgus laukuma atvēris bāriņu ...

Grūti šādā brīdī nācās iedzīvoties divās dažādās pasaulēs. Lursa sēdēja pie rakstāmgalda, platos gurnus iespiedis atzveltnī, ar nekoptajiem nagiem ieskādams bārdu. Pa labi no viņa stāvēja vīna pudele, aizmugurē kūrās krāsniņa, gar sienām rindojās grāmatas — protams, viss bija kā parasti.

Taču pirmo reizi Lursa apzinājās, ka šeit ir arī viņš pats — četrdesmit astoņi gadi vecs vīrs, neveikls, bārdu noaudzis un netīrs. Klausīdamies Manī valodā, brīžam straujā, brīžam aprautā, advokāts skatījās puisī tikai paslepen.

«Arī es reiz biju tikpat kalsnējs...» viņš domāja.

Lursam nekad nebija bijis draugu. Viņš dzīvoja viens, aizraudamies ar jaunām idejām, filozofiju, dzeju. Varbūt tur slēpās visa ļaunuma sakne? Viņš lūkoja sevi atcerēties tādu, kāds bija agrāk, galvenais — iztēloties sevi līdzās Ženevjēvai, kuru toreiz aplidoja.

Tikmēr Emīls Manī, nespēdams iedomāties, kādās tālēs klīst sarunu biedra domas, cītīgi turpināja stāstīt:

— Devos Liskam līdzi, un tieši tajā vakarā vajadzēja notikt nelaimei. Esmu īsts neveiksminieks. Tas mūsu ģimenē iedzimts. Mans tēvs mira trīsdesmit divu gadu vecumā ...

— Ar ko? — Lursa brīnījās, izdzirdīs pats savu balsi.

— Ar plaušu karsoni, ko viņš bija dabūjis kādu svētdienu, kad bijām aviācijas svētkos un pēkšņi sāka līt...

Vai ar šo slimību bija aizgājis vēl kāds? Drīz pēc Lursas kāzām divdesmit četru gadu vecumā mira 2enev-jēvas brālis, daudz jaunāks par māsu ...

Lursa velti meklēja cigaretes uz galda, un tas viņu kaitināja. Viņam šķita, ka šo dienu no Ženevjēvas laikiem nešķir tukšums, bet stāvošs ūdens, sasmacis dīķis, no kura viņš nespēj vien izķepuroties.

Pie joda! Tad, lūk, cik tālu šis puisis, šis nervozais, iedomīgais delveris, viņu novedis!

— Un jūs paņēmāt svešu auto?

— Edmonds apgalvoja, ka tā viņi mēdzot rīkoties, kad Daijā nevar dabūt tēva mašīnu ...

— Ak tad parasti jūs klaiņojāt desinieka kravas mašīnā?

— Jā. Garāža atrodas patālu no mājām, un Daijā tēvam nebija ne jausmas, ka viņa mašīnu kāds lieto ...

— Vārdu sakot, vecāki neko nezināja. Ko jūs darījāt pie Džo?

— Edmonds mācīja man ekartē un pokera spēli...

Uzzinot visu par savu dēliņu, kļūs mēms vēl kāds cilvēks — Lursas māsa Marta. Nudien jābrīnās, ka šajā gadījumā iejaukts Edmonds Dosēns, šis slaidais, trauslais zēns maigi sārtiem vaigiem, meitenīgām acīm, aizvien tik aizkustinoši uzmanīgs pret savu slimo māti.

— Edmonds bija jūsu vadonis?

— Gandrīz tā... Atklāti sakot, īsta vadoņa mums nebija, bet...

— Saprotu ...

— Es biju iesācējs, tāpēc viņi lika man dzert. Pēc tam pierunāja braukt uz «Slīkoņu krodziņu» ...

— Nikola, bez šaubām, brauca līdzi?

— Jā.

— Ar ko viņa visvairāk turējās kopa? Japieņem taču, ka...

Emīls pietvīka.

— Nezinu ... Arī man sākumā šķita ... Vēlāk zvērēja pie savas mātes dzīvības, ka starp viņiem nekas nav bijis ...

— Kurš zvērēja?

— Dosēns... Tā bijusi tikai spēle... Viņi abi lika visiem domāt, ka ... Viņi tīšām runāja un uzvedās tā, it kā būtu ļoti tuvās attiecībās ...

— Vai jūs nolaupījāt pirmo automašīnu, kas pagadījās?

— Jā ... Man ir šofera tiesības ... Tās kādreiz var noderēt... Bet pašam man mašīnas nav un tāpēc trūkst prakses ... Lija lietus ... Un atpakaļceļā ...

— Acumirkli! Ko jūs krodziņā darījāt?

— Neko... Kad mēs tur nonācām, krodziņš bija slēgts ... Tas ir neliels bārs pašā krastmalā ... Pamodinājām saimnieci, viņa piecēla savas meitas ...

— Ak ari meičas tur bija?

— Divas — Eva un Klāra ... Neticu, ka viņas ir tādas, kā jūs iedomājaties... Jāatzīstas, arī man vispirms tā likās ... Edmonds to iestāstīja ... Mēs spēlējām patafonu, dejojām ... No dzeramiem bija tikai alus un baltvīns ... Beidzot nolēmām ...

— Turpināt uzdzīvi mājas?

— Jā.

Lursas attieksme ārēji nebija mainījusies, taču Emīls juta, ka turpmāk drīkst būt pilnīgi atklāts.

— Es pat lāgā neatceros, kā nelaime notika... Jau «Bokseru bārā» viņi piespieda mani dzert kaut kādu sajaukumu ... «Slīkoņu krodziņā» dzēru tikai baltvīnu ... Gribēju apturēt mašīnu, bet bija par vēlu... Sāku vemt... Pēc tam Daijā sēdās pie stūres, un šķiet, ka viņi palīdzēja man uzkāpt augšā ...

— Šeit?

— Ja ... Es aizmigu ... Pamodos četros no rīta, kad ārsts jau bija prom ...

— Un Nikola?

— Viņa mani uzraudzīja. Pārējie bija aizgājuši mājās, vienīgi Lielais Luijs, uz mums skatīdamies, gulēja gultā... Jutos ļoti neērti... Atvainojos Nikolai un šim cilvēkam, kuru tad vēl nepazinu ...

Emīls atkal piecēlās kājās, vaicādams sev, vai, tik daudz klāstīdams, nerīkojas aplam; varbūt advokāts cenšas viņu ievilināt slazdos?

Tāpēc, spēji mainījis tematu, puisis kategoriski apgalvoja:

— Ja mani apcietinās, es nogalināšos!

Kā lai iztulko šos vārdus Emīla grēksūdzē? Kāpēc, no jauna uztraukumā sasprindzis, viņš turpināja:

— Nezinu pats, kas mani spieda nākt šurp. Varbūt tas bija muļķīgi?... Bet, pirms aizeju, lūdzu, ļaujiet man parunāt dažus vārdus ar Nikolu ...

— Sēdieties!

— Es ilgāk nevaru... Neņemiet ļaunā, bet šī diena man bija šausmīgi smaga. Māte vēl neko nenojauš... Un tomēr jau divas nedēļas viņa ļoti uztraucas, kad es noteiktā laikā nepārrodos mājās... Bet vai es tur esmu vainīgs...

Varbūt Emīls cerēja, ka Lursa viņu uzmundrinās? Tā varēja likties. Tomēr cinisms tas nebija. Viņš apzināti to nedarīja. Jauneklis domāja par sevi, vienīgi par sevi vai, pareizāk sakot, par sevi un Nikolu, kaut gan tas nozīmēja vienu un to pašu, jo Nikolu viņš spēja iedomāties vienīgi kopā ar sevi.

Vai arī Lursam pēc sievas aiziešanas nebija licies. f.

Advokāts pa paradumam piepildīja glāzi, iztukšoja to līdz dibenam un prātoja, kāpēc šo delveru palaidnības izraisa viņā tik daudz pārdomu par savu dzīvi. Tikai tagad viņš atskārta. Jau veselu stundu paša pagātne viņu nodarbināja vairāk nekā Nikola, Emīls un abu draugi. Viņam prātā viss sajuka, it kā tagadnei ar seno dienu notikumiem būtu kas kopīgs.

Nekāda sakara. Ne mazākās līdzības. Viņš taču nebija ne trūcīgs — kā Manī, ne ebrejs — kā Liska, ne arī slimīgs — kā māsasdēls Dosēns. «Bokseru bāru» viņš neapmeklēja un neuzjautrinājās, tēlodams māsīcas mīļāko.

Viņu un šos jauniešus šķīra vairāk nekā viena paaudze.

Lursa bija vientulis. Lūk, meklētā patiesība! Savas lepnības dēļ viņš bija viens jau agrā jaunībā. Viņš cerēja šo vientulību saglabāt arī divatā. Taču kādudien, kad māju atrada tukšu ...

Kāpēc tik nepatīkami bija sajust pirkstos asos bārdas rugājus?

Vai tiešām nāksies atzīties, ka viņu plosa briesmīgas pazemojumam līdzīgas jūtas?

Varbūt tāpēc, ka viņam jau četrdesmit astoņi gadi? Tāpēc, ka viņš ir nevīža, netīrelis? Vai arī tāpēc, ka dzer?

Lursa nevēlējās par to domāt. Pusdienu zvans noskanēja otrreiz, bet viņš nelikās traucēties.

Garajā gaitenī atbalsojās soļi. Durvju rokturis pagriezās. Cilvēks, kurš grasījās ienākt, pārdomājis pieklauvēja.

— Kas tur ir?

— Tā esmu es.

Nikolas balss skanēja droši. Lursa atvēra durvis. Viņš nemaz nebrīnītos, ja meita jau zinātu par Manī apciemojumu, Pundurīte, bez šaubām, nekavējās viņai to pavēstīt.

Kā tad! Vai gan citādi viņa liktos tik mierīga, rūpīgi saglaudusi uz pakauša smagā mezglā sasietos matus, vai tik rāmi raudzītos tēvā, nedrusciņ nepietvīkdama?

— Atvainojiet, ka jūs traucēju ...

Pastiepusi roku, viņa tuvojās jauneklim.

— Labvakar, Emīl!

Izskatījās, it kā tēvs būtu šeit lieks.

— Labvakar, Nikola! Tavam tēvam es visu izstāstīju ...

— Pareizi darīji.

Viņi viens otru uzrunāja ar «tu». Bet Pundurīte, vienlīdz asa pret visiem, jaunekli dēvēja par «Emīla kungu». Lūk, tie, kas šai namā sabiedrojušies! Lūk, kuri veidoja vienotu bloku! Ģimene — tie bija viņi.

Un tas bija Emīls, kuram meitene jautāja:

— Jūs kaut ko izlēmāt?

Bīdamies, ka sejas izteiksme viņu var nodot, un nevēlēdamies apliecināt savu mazvērtības apziņu, Lursa novērsās. Atlika ķerties pie vienīgā glābiņa — vīna pudeles. Kāpēc viņiem tas nepatika? Vai viņi paši nedzēra? Viņu bandas lielākā aizraušanās taču bija reibinoši dzērieni, patafons un dejas.

Varbūt Lursa tikai meklē sev attaisnojumu? Neviens taču viņam neko nepārmet. Uzgriezis jauniešiem muguru, viņš pat nezina, vai viņu sejas pauž riebumu vai vienīgi nosodījumu.

Patiesība ...

Ak, jā! Patiesība, kuru viņš spiests atzīt, ir tāda, ka šajā brīdī, bet varbūt jau kopš paša rīta, iespējams pat, ka ļoti sen, viņu nomāc vientulība, kas beidzot pārvērtusies dīvainā nemierā ar salkanu apkaunojuma piegaršu.

Viens, gluži viens laikā un telpā! Viens ar savu nekopto miesu, nevīžīgi skūto bārdu, lielām aknu slimnieka acīm, viens ar savām domām, kuras galu galā šķita sapelējušas, un ar šo burgundieti, no kura viņam bieži kļuva nelabi.

Kad Lursa atskatījās, viņam sejā bija parastais ļaunais smīns.

— Ko jūs gaidāt?

Nabaga jaunieši paši to nesaprata. Emīls, kā izsists no sliedēm, meklēja atbalstu Nikolas mierā.

— Vai drīkstu pavadīt viņu lejā? — Nikola vaicāja tēvam.

Lursa neatbildējis paraustīja plecus.

Bet, tiklīdz jaunieši izgāja gaitenī, viņš tuvojās kamīnam, lai palūkotos spogulī.

— Hallo! Hektor, vai jūs?

Jau atkal šī vīzdegune!

— Es sajukšu prātā aiz uztraukuma... Vai nevarat uz brītiņu atnākt? ... Saris aizbraucis komandējumā uz

Parīzi... Es viņam paskaidroju situāciju pa telefonu, bet viņš netiek mājās ātrāk kā ritu ...

Lursas miers šķita absolūti nesatricināms. Ja māsa uztraukumā un bailēs būtu kritusi ceļos viņam pie kājām, viņš nepakustinātu ne pirkstiņu. Svainis droši vien sasmaržojies šobrīd pusdieno atsevišķā kabinetā kopā ar skaistulītēm...

— Paklausieties! ... Edmonds nav vēl pārradies ...

Gandrīz neiedrošinos par to runāt pa telefonu ... Kā

jums šķiet, vai mūsu sarunu nevar noklausīties? ...

Lursa spītīgi klusēja.

— Edmonds joprojām atrodas pie izmeklētāja .. . Nupat man zvanīja Dikips... Proti, es Rožisāram lūdzu, lai mani par visu informē ...

Pratināšana laikam vēl nav beigusies... Dikips neko sīkāk nepaskaidroja, tikai lika manīt, ka stāvoklis daudz nopietnāks, nekā sākumā domājām, un ka lietu izbeigt nebūs viegli...

— Nu, un tad? — ķērkstošā balsī iesaucās Lursa.

— Bet, Hektor ...

— Klausos!

— Viss taču noticis jūsu mājās! Tikai Nikolas dēļ... Ja jūs savu meitu būtu labāk uzraudzījis... Ak, piedodiet! ... Nē, ne jau to gribēju teikt... Saprotiet, esmu slima aiz uztraukuma. Man jāliekas gultā, es nupat izsaucu ārstu ...

Ārstu viņa mēdza aicināt trīs vai četras reizes nedēļā tīro nieku dēļ — vai nu uznāca histērijas lēkme, vai gluži vienkārši nekā cita nebija ko darīt. ..

Slimības māsai bija tas pats, kas brālim sarkanvīns.

— Klausieties, Hektor!... Papūlieties taču ... Tūlīt pat ierodieties pie manis! ... Vēl labāk būtu ... Esiet tik mīļš un ...

— Es neesmu mīļš.

— Izbeidziet! Jūs nemaz tāds neesat, kāds izliekaties, es zinu. Pašreizējā stāvoklī es pati taču nevaru doties uz Tiesu pili! Aizejiet Edmondam pretī, kad viņu beigs pratināt ... Bīstos, ka viņš neizdara muļķības ... Pārvediet zēnu mājās... Man nepieciešams jūsu padoms ... It īpaši viņam...

Vai Lursa atbildēja? Kaut ko, bez šaubām, norūca. Nometis klausuli, viņš brīdi palika stāvam pie rakstāmgalda,

tad atjēdzies nikni savilka uzacis, jo viss likās pārak savādi.

Aizejot Nikola nebija aizvērusi durvis. Cauri gaitenim viņš devās uz ēdamistabu, kur pie galda viņu jau gaidīja Nikola.

Kā pēc signāla viņa piecēlās un atvēra virtuves lifta lūku.

— Fina, sūtiet šurp viru!

Nikola vairījās skatīties tēvā. Ko gan meita domā par tēvu? Ko šķiroties uz sliekšņa viņai teicis Manī? Kādi bija viņu atvadu skāvieni?

Pēkšņi Lursam uzmācās nogurums. Tāpat kā no rītiem, kad vēl nebija dzerts, visi locekļi šķita kā salauzti.

— Kas šodien pusdienās? — viņš vaicāja.

— Zirņu biezeņa vira.

— Kāpēc trūkst grauzdiņu?

Kā Fina tos varējusi aizmirst? Kā drīkst pasniegt zirņu biezeņa viru bez grauzdiņiem? Viņš sašuta.

— Acīm redzot, Finai nav laika rūpēties par virtuvi — jāskraida pa pilsētu, jāiznēsā puišiem zīmītes! Neviens, protams, nav papūlējies sameklēt jaunu istabeni.

Tēvs pamanīja pārsteigumu meitas acīs, taču neaptvēra, ka šī bija pirmā reize pēc ilgiem gadiem, kad viņš interesējās par tādiem sīkumiem.

— Istabeni esmu jau atradusi, rīt agri būs klāt.

Lursa kļuva vai traks aiz dusmām. Tātad par spīti

notikumiem, par spīti pratināšanai, brīdinājuma vēstulēm, ko viņa rakstījusi, par spīti tam, ka māja pilna ar policistiem, par spīti... Ko tu neteiksi! Par spīti visam, viņa pasteigusies sameklēt Anžēlai vietnieci!

— Kur tu viņu izrāvi? — tēvs neticīgi prasīja.

— Klosterī.

— Kur? Ko tu teici?

— Viņa tur strādāja par kalponi. Tagad apprecējusies ... Vārdā Eleonora ...

Kaut arī tā — bet vai tāpēc vien varēja dusmoties, ja jauno kalponi sauks Eleonora?

Lursa sāka ēst viru. Kad šķīvis bija pusē, viņš ievēroja, ka skaļi strebj, zemu noliecis galvu, smagi elsdams, kā slikti audzināts bērns vai vienkāršs zemnieks.

Tēvs pašķielēja meitā. Nikola nelikās par viņu ne

zinis. Kā parasts. Eda viņa ļoti pieklājīgi, domās kavēdamās citur.

Pēkšņi Lursa spēji nodūra galvu; ne no šā, ne no tā notika kaut kas nepasakāmi muļķīgs, pilnīgi neizprotams — bez jebkāda pamata viņam acīs sāka dzelt, seja pietūka.

Tas tik bija skaisti, nudien!

Bet galu galā /— kas viņam daļas gar visiem šiem smurguļa puikām ...

— Kurp jūs aizejat, tēv?

Viņa teica — «tēv»! Protams, nesauks taču šo par «papucīti»! Tā tik vēl trūka! Acumirklī atbildēt Lursa nebija spējīgs. Nometis salveti uz krēsla, viņš devās uz durvīm un tikai uz sliekšņa izdvesa:

— Pie krustmātes Martas!

Ak vai!...

Neticami, bet viņš patiesi vilka mugurā mēteli, lai dotos turp.

V

Lursa šķita atgriežamies dzīvē. Viņš atcerējās senaizmirstus paradumus, kaut gan neapzinājās, ka patiesībā nekad tos nebija atmetis: salīgi ierāvis galvu mēteļa apkaklē, rokas sabāzis kabatās, viņš, tīksminādamies par lietu un aukstumu, soļoja pa noslēpumainos, trīsuļojošos atspulgos vizošo ielu.

Šajā vēlīnajā stundā pilsētā joprojām klīda gājēji, un Lursam neviļus raisījās jautājums, kurp gan ļaudis tā steidzas. Kopš kura laika viņš ne reizes vakaros nebija izgājis laukā? Aljē ielā mirgoja jaunas gaismas reklāmas un kinoteātris vairs neatradās vecajā vietā, kur seansu sākumu vēstīja ilgs zvans.

Lursa ātri devās tālāk. Uz cilvēkiem un lietām viņš vēl skatījās pazagšus, it kā nokaunējies. Viņš uzreiz nespēja iekļauties šajā vidē. Un kaut ko īdzīgi sevī rūca. Lursa piezvanīja pie dzelzī kaltajām stikla durvīm, un, kad Dosēnu pārvaldnieks baltos bārmeņa svārkos grasījās viņam palīdzēt novilkt mēteli, viņš ar bargu skatienu nomērīja šo cilvēku no galvas līdz kājām.

— Kur mana māsa?

— Gaida jūs mazajā buduārā. Esiet tik laipns, sekojiet man.

Ja nu, protestējot pret šo spodri balto vestibilu, pret visu šo jauno, moderno, kliedzošo greznību, tīšām nenoslaucītu kājas? Lūk, kas Lursam iešāvās prātā, taču viņš to nedarīja. Tikai aizdedzis cigareti, nometa zemē sērkociņu.

— Ienāciet, Hektor ... 2ozef, aizveriet durvis ... Ja pārrodas Edmonds, lūdziet tūdaļ pie manis...

Lursa bija saspurojies kā dzeloņcūka. Viņš māsu nemīlēja, kaut gan viņa brālim nekad nebija darījusi pāri. Lursu kaitināja māsas cietējas izskats, pārāk gaišais tērps, vēsā, atturīgā elegance, varbūt arī tas, ka viņa ir Dosēna sieva un ka viņiem pieder šis nams ar labi iedīdītiem kalpotājiem.

To neizraisīja skaudība. Lursa taču nebija nabagāks par māsu.

— Sēdieties, Hektor! Cik jauki, ka jūs atnācāt... Vai pa ceļam neiegriezāties Tiesā?... Kas īsti jums zināms par notikušo? ... Ko teica Nikola? Jādomā, ka jūs viņai likāt visu izstāstīt...

— Zinu vienīgi to, ka viņi manā mājā nošāvuši svešu cilvēku ...

Tobrīd Lursa sev vaicāja, kāpēc tik ļoti neieredz Dosē-nus, taču skaidru atbildi nespēja rast. Protams, viņš nicināja viņus tukšās godkāres un šīs mājas dēļ, ko viņi uzcēluši un kas kļuvusi par viņu dzīves vienīgo saturu. Māsasvīru, kura Ūsiņas allaž oda pēc liķiera vai aizdomīgām sieviešu smaržām, Lursa uzskatīja par pašapmierināta nelgas iemiesojumu.

— Hektor, vai tiešām jūs teiksiet, ka mūsu bērni...

— Liekas gan ...

Aizmirsusi sāpes, Marta piecēlās kājās, — kopš Ed-monda dzimšanas viņa mēdza sūdzēties par iekšējām kaitēm.

— Vai jūs pie pilna prāta? Tā jokot ir riebīgi. Jūs labi zināt, ka es trīcu aiz bailēm. Zvanīju jums tāpēc, ka viena pati nekur vairs nespēju mieru rast. Un jūs atsteidzāties. Gandrīz neticēju savām acīm. Bet izrādās, ka esat nācis, lai ciniski pavēstītu, ka mūsu bērni...

— Jūs vēlējāties zināt patiesību; vai ne?

Ja savā laikā nekas nebūtu noticis, ja no Lursas nebūtu aizbēgusi sieva, viņa ar Martu tagad butu gandrīz viena vecuma. Iespējams, ka tad arī Lursa, ļaudamies straumei, kas pēdējos gados aizrāva Mulēnas ievērojamākās ģimenes, būtu uzcēlis jaunu savrupmāju.

Grūti spriest. Starp citu, vērojot masu, Lursa domāja ne to vien. Galvenais — viņš nespēja iztēloties sevi laulāta vīra un varbūt pat daudzbērnu tēva lomā, nedz iedomāties, ko tādā gadījumā šajos ilgajos gados būtu darījis.

— Paklausieties, Hektor! ... Protams, jus ne vienmēr esat normālā stāvoklī. Kas zin, vai tik neesat dzēris arī šodien. Bet jums jāsaprot, ka nav īstais brīdis ieslēgties sasmakušā kabinetā. Notikušajā arī jūs esat mazliet vainojams. Ja savu meitu jūs būtu audzinājis, kā pienākas ..

— Sakiet, Marta! Vai jūs aicinājāt mani šurp, lai rātos?

— Bet kā citādi lai liek jums apzināties savu pienākumu? ... Bērni nav atbildīgi... Nevienā citā mājā viņi nevarētu nakti ielavīties un ļaut vaļu savām iedomām ... Vai zināt, ko es nekādi nevaru saprast? Vai tiešām jums nebija ne jausmas, kas mājās notiek? ... Un tagad jūs negribat pakustināt ne pirkstiņu ... Jūs esat advokāts . .. Tiesā jūs nožēlo un tomēr, par spīti visam, ciena . ..

Par spīti visam — viņa teica? Viņu nožēlojot?

— Nezinu, vai Nikolai tas iedzimts no mātes, bet...

— Marta!

— Klausos?

— Nāc tuvāk ...

— Kāpēc?

Viņš gribēja cirst tai pļauku. Un to izdarīja, ne mazāk pārsteigts par māsu. Tad norūca:

— Saprati?

Ar «tu» viņi viens otru bija uzrunājuši tikai agrā bērnībā.

— Es neinteresējos par tava vīra uzvedību, nedz...

Lursa aprāvās. Tieši laikā. Vai patiesi viņam beidzot

būs jānonāk līdz tādiem argumentiem — viņam, kas nicina visus, kā vienus, tā otrus, viņam, Lursam, kuram pietika spēka astoņpadsmit gadus nīkt vientuļajā kaktiņā, savā lāča midzenī? Vai patiesi viņš uzkliegs māsai, ka viņas vīrs nemitīgajos komandējumos krāpj sievu pa labi un pa kreisi, ko zina visa pilsēta un arī Marta pati, un ka viņas un dēla vārgo veselību ļaudis izskaidro ar ieilgušu nelabu slimību?

Advokāts velti meklēja cepuri, ko bija atdevis pārvaldniekam. Marta raudāja. Neticami šķita, ka abiem jau pāri četrdesmitiem un ka viņi, kā mēdz teikt, ir prātīgi cilvēki.

— Jau aizejat?

— Jā.

— Edmondu negaidīsiet?

— Ja ir kas jauns, lai pienāk rīt no rīta.

— Jūs esat dzēris, vai ne?

— Nebūt ne!*

Viņš gluži vienkārši bija saniknots, bet, dziļāk ieskatoties, patiesais cēlonis tam bija jautājums, ar ko Lursa sadūrās pirmo reizi:

«Kāpēc man vajadzēja veselus astoņpadsmit gadus dzīvot kā lācim migā?»

Viņam gribējās sev jautāt: vai pie visa tiešām bija vainīga Ženevjēva, kura aizbēga no viņa kopā ar citu un kuras dēļ viņš cieta?

Vai Parīzē Lursas studenta istabiņā nevaldīja tāda pati nekārtība un tāda pati apšaubāma omulība kā tagad viņa kabinetā? Jau tolaik Lursa bija īsts grāmatu tārps, kas stundām ilgi rakņājās vecos sējumos, lasīdams un pārlasīdams gan dzejniekus, gan filozofus, ar mazliet biklu kāri elpodams sasmakušo gaisu ap sevi.

Izsteidzies vestibilā, Lursa izrāva pārvaldniekam no rokām savu cepuri, pagriezies nomērīja viņu ar skatienu un klusībā sev vaicāja:

«Ko šis tips gan domā?»

Patiesību sakot, viņš nekad nebija mēģinājis dzīvot. Viņš to saprata tikai nupat, izgājis pilsētas ielās, bet zīmīgākais, ka viņš atkal tajās atgriezās un ka viņam nebija vēlēšanās doties mājās.

Tikpat greizus skatienus kā pārvaldniekā Lursa uz ielas meta garāmslīdošajās ēnās, cilvēku siluetos, kuriem īpašu noslēpumainību piešķīra tumsa un lietus.

Ko māsa bija teikusi? Vai tam maz var ticēt? Lursu nožēlojot! Uzskatot par savādnieku, par nelaimīgo?... Kāpēc ne par paklīdeni?

Viņš taču ienīst un nicina visus. Kā Dikipu, tā Dosēnus,

Rožisārus un visus pārējos, kuri tic, ka dzīvo tam vien, lai...

Advokāta mētelis oda pēc miklas vilnas, viņa bārdā kā pērlītes trīcēja lietus lāses. Cieši turoties gar sienām, Lursa soļoja pa Aljē ielu, neviļus iztēlodamies sevi kā padzīvojušu kungu, kas piesardzīgi zogas uz kādu aizdomīgu vietu.

Lursa pagāja garām alus dzertuvei. Tās logi bija norasojuši, bet aiz tabakas dūmu mākoņiem varēja izšķirt biljarda un kāršu spēlmaņus. Lursa laikam gan nekad nespētu pielāgoties šai svešajai, mierīgajai videi. Viņš apskauda šos cilvēkus. Apskauda visus dzīvos ap sevi, pat nepazīstamus pretimnācējus ielās.

Arī Emīlu Manī! Tik saspringtu kā uzvilkta stīga, tik uzbudinātu un nervozu, ka smagi kļuva, skatoties viņa nemitīgi mainīgajā sejā, dzirdot viņu runājam par mīlestību un nāvi un vērojot, kā viņš izaicina, lūdzas vai, ik brīdi gatavs sacelties, neuzticīgi raugās Lursā.

Vēlās vakara stundās šajās ielās bija klaiņojis Emīls Manī kopā ar draugiem. Un arī Nikola! No dienas dienā, no stundas stundā viņi šeit kaldināja savus dēkainos plānus. *

Bet vecāki tikmēr šķietami dzīvoja, cēla greznas mājas, dīdīja kalpotājus, uztraucās par kokteiļu kvalitāti, trīcēja par kādas dinejas vai bridža partijas izdošanos.

Vai Marta nerunāja par Edmondu? Vai tad viņa savu dēlu pazina? Nepavisam. Ne vairāk kā iepriekšējā vakarā Lursa savu meitu.

Sasniedzis «Bokseru bāru», Lursa nekavējoties atvēra durvis un nopurināja salijušo mēteli.

Nelielā blāvi apgaismotā telpa bija gandrīz tukša. Uz viena no galdiņiem snauda kaķis. Pie letes kopā ar divām sievietēm kārtis spēlēja bāra saimnieks; šīs meičas neapšaubāmi piederēja pie naktstauriņu sugas, kas iznirst ielās tikai tumsā.

Lursa agrāk nebija ievērojis, ka tādas būtnes eksistē arī Mulēnā. Viņš apsēdās un sakrustoja kājas. Nolicis neizsmēķēto cigareti un kārtis, Džo piecēlās un pienāca / pie galdiņa.

— Ko atļausiet pasniegt?

Lursa pasūtīja glāzi groka. Sildot uz elektriskās plītiņas ūdeni, Džo paslepen pētīja klientu. Arī abas sievietes,

smēķējot cigaretes, vērās viņā. Viena no tām, šķiet, lūkoja Lursu savaldzināt, bet Džo lika manīt, lai nepūlas velti.

Uz galdiņa ņurrāja kaķis. Bārā valdīja klusums. Nedzirdēja pat gājēju soļus uz ielas.

— Varbūt mazliet patērzēsim, Lursas kungs? — sniedzot groku, teica Džo.

— Jūs zināt, kas esmu?

— Tas man bija skaidrs, tiklīdz jūs šopēcpusdien parādījāties. Saprotiet, esmu daudz par jums dzirdējis ...

Džo instinktīvi pameta acis uz stūra galdiņu, kur droši vien mēdza sēdēt jauniešu kompānija.

— Vai atļausiet?

Džo apsēdās blakus. Abas sievietes padevīgi gaidīja.

— Brīnums, ka mani līdz šim vēl nav pratinājusi policija. Ņemiet, lūdzu, vērā, ka es šajā lietā neesmu iejaukts! Gluži otrādi, ja viņus vispār kāds spēja savaldīt, tad tas biju es. Paši zināt, kādi ir jaunieši šādā vecumā ...

Džo izturējās ļoti nepiespiesti; acīm redzot, tikpat brīvi viņš justos izmeklētāja vai pat tiesas priekšā.

— Turklāt viņi vairāk runāja nekā patiesībā darīja! ... Vai vēlaties zināt manas domas? ... Viņiem galvas sagrozījušas gangsteru filmas... Tāpēc viņi bija tik nekaunīgi un tēloja īstus bandītus ...

Ja domājat, ka man ar viņiem ir kaut mazākais sakars, tad maldāties ... Vai nav tiesa?

Džo skaļā balsī griezās pie abām sievietēm.

— Vai es jums neteicu... Vai allaž nesūdzējos, ka šī kompānija agri vai vēlu mani ievilks nepatikšanās?

Kad viņi pārmērīgi sadzērās, es pat atteicos apkalpot... Tovakar ar viņiem atnāca Emīls, tas mazais, jauniņais, un noteikti gribēja ieķīlāt pulksteni... Es viņam aizdevu divdesmit franku, bet no pulksteņa atteicos.

Saprotiet — manos gados ...

Lursas personība, kas droši vien neatbilda iedomātajam tēlam, bāra saimnieku ieinteresēja. Ko tie delveri viņam sastāstījuši? Droši vien attēlojuši Lursu kā galīgi pagrimušu, trulu dzērāju? ...

Džo smaids kļuva sirsnīgāks.

— Mani allaž pārsteidza tas, ka jūs neko nemanījāt...

Dažu labu nakti uzdzīves turpinājās līdz pieciem rītā... Es pat nesapratu ...

— Ko jūs dzersiet?

Džo piemiedza aci. Daudz netrūka, un viņš iegrūstu Lursam duncku sānos, bet Lursa par to nemaz neapvainotos, tieši otrādi.

— Malku zaļā — piparmētras... Vai jums tas iet pie sirds?

Un, iedams garām meičām, Džo deva mājienu. Viena no viņām piecēlusies reizē ar svārkiem saraustīja biksītes.

— Jāiet pastaigāties, — viņa teica.

Pēc brītiņa bāra sīrupainajā klusumā palika tikai Lursa ar bokseri.

— Vai vēlaties zināt manus uzskatus? Mans stāvoklis ļoti izdevīgs, lai visu izdibinātu. Savus grēkus jaunie man neuzticēja, jo es to neciestu... Bet ieradās viņi šeit gandrīz ik vakarus... Noklausījos viņu sarunās, kaut gan to neizrādīju... Piemēram, ja runājam par jūsu jaunkundzi, varu derēt, ka starp viņu un Edmonda kungu nekas nav bijis... Vēl vairāk — esmu pārliecināts, ka sievietes Edmonda kungu vispār neinteresēja... Šai ziņā es nekad nepieviļos ... Viņam trūkst fiziskā spēka ... Varu gandrīz galvot, ka viņš pieder pie kautrīgajiem... Bet kautrīgie labprāt mēdz plātīties ...

Toties «maziņais» ...

Šis «maziņais» bija Emīls Manī, un Lursam patika, ka Džo piemin viņu ar simpātijām.

— Jau pirmajā vakarā gribēju viņam dot padomu, lai iet prom... Tāpat tam otram, ko viņi saukā par Lisku un kurš augām dienām strādā «Standartcenu veikalā» uz ielas ... Saprotiet pats ... Tādi kā Edmonda kungs vai tas, kas reizēm nāca viņam līdz, — kāds lielrūpnieka dēls, kura vārdu esmu piemirsis, — tādi, bez šaubām, rītos var gulēt, cik tīk... Un, ja gadītos kas nopietns, par viņiem allaž būs nomodā vecāki...

Bet, ieraugot šeit trūcīgākus jaunekļus, kuru izskats liek spriest, ka viņu mājās katrs sū tiek taupīts...

Arī viņi, protams, cenšas neatpalikt no pārējiem un tos pat pārspēt... Bet šis jauniņais dzēra pirmo reizi mūžā, to skaidri liecināja viņa seja ...

Nākamajā dienā kompānija neieradās, bet pēc pāris dienām Edmonda kungs atzinās, ka viņi sabraukuši kādu cilvēku, kuru ārstējot jūsu mājās ...

Goda vārds, es viņiem liku nekavējoties ziņot to policijai ...

♦Lursa brīžiem nespēja ticēt, ka tas patiesi ir viņš, kas te sēž un klausās, gribēdams noskaidrot cik iespējams vairāk un pat uzdot jautājumus.

— Vai Lielo Luiju jūs pazināt?

— Nē, taču! Par viņu esmu vienīgi dzirdējis. Es uzreiz visu sapratu. Sis cilvēks, kā jau vairums lauku diedelnieku, nebija godīgs. Tamlīdzīgi klaidoņi gatavi nožmiegt pat bērnu vientuļa meža malā vai piekaut un aplaupīt vecus cilvēkus... Jums kā advokātam tas jāzina labāk par mani... Jaunieši uztraukumā izdarīja kļūdu — viņiem vajadzēja svešo pamest ceļa malā ...

Atjēdzies jūsu mājās, kur par viņu rūpējās pārbiedētie jaunieši un jūsu meita kā īsta slimo kopēja, viņš — vai varat iedomāties — nolēma izmantot izdevību ..«

Tas taču bija ķēriens! v

Ko tik viņš jauniešiem nepieprasīja! ...

Džo advokātam kā vecam draugam piedāvāja cigaretes un pasniedza uguni.

— Jāatzīstas tomēr, ka dūša visiem bija papēžos... Viņi vairs neālējās kā agrāk ... Reizēm dzirdēju viņus sačukstamies, bet, tiklīdz tuvojos, visi apklusa...

Nu, bet kas tad man tur; vai nav tiesa? ...

Zināt, kādā veidā viņi cerēja no svešā atbrīvoties? ... Jūsu mājās nedrīkstēja pamest līķi... Luiju vajadzēja nogādāt vismaz līdz upei...

Pag, labāk atklāšu jums ko citu. Ap pusdienlaiku pēc lekcijām pie manis iegriezās Edmonda kungs. Viņš izskatījās neparasti bāls, tumšiem nedēļnieces lokiem zerņ acīm. Es pat šaubījos, vai dot viņam vīnu.

«Kāds izdarījis kolosālu muļķību!» Edmonda kungs teica. «Tie kretīni visu ņem nopietni!»

Skatīdamies viņā, gaidīju turpinājumu. Bet šķita, ka viņš steidzas.

«Tagad būsim nepatikšanās līdz kaklam!» viņš aizejot nopūtās. «Kas notiks ar manu māti? Tie vairs nav joki.»

Pundurīte saldā balstiņā Manī godāja par «Emīla kungu». Bokseris Džo Dosēnu — par «Edmonda kungu», varbūt tāpēc, ka viņa tēvs bija bagāts lauksaimniecības

mašīnu konstruktors, vai ari uzskatīdams Edmondu par bandas vadoni, turklāt viņš taču visbiežāk izmaksāja pārējiem.

Lursa dzirdētajā iedziļinājās kā romānā. Kā īsts okšķeris viņš kāri tvēra niecīgāko patiesības graudiņu.

Džo bija tiktāl saradis ar savu klientu, ar viņa lielo, pinkaino pakausi un pelēkzaļajām, ūdeņainajām acīm, ka piecēlies teica:

— Atļausiet izmaksāt vēl vienu porciju?

Un bez liekām ceremonijām, patvarīgi piepildījis glāzi, viņš atkal apsēdās Lursam blakus.

— Jau pēcpusdienā gaidīju, ka jūs man ko vaicāsiet. Bet iedomājos, ka starp apvainotajiem ir jaunieši no ievērojamām ģimenēm, un spriedu, ka lietu droši vien izbeigs ... Stāsta tomēr, 4ca Edmonda kungs izsaukts uz Tiesu pili...

— Kas jums to teica?

— Puisis no bankas... Eh, kā viņu sauca? ... Šķiet, Destrivo. Nesaprotu, ko viņš ar šiem pinās... Jūs viņu pazīstat?

—, Nē.

— Tāds kalsnējs milzenis... Kaut gan šajā vecumā visi jaunieši mēdz būt vairāk'vai mazāk kalsni, izņemot, protams, desinieka dēlu... Bet Destrivo ir īsts kaulkam-baris, turklāt ar savām acenēm un kārtīgi uz celiņa izšķirtajiem matiem izskatās tik bikls un nevainīgs, ka taisni riebj ... Viņa tēvs jau trīsdesmit gadus strādā tajā pašā bankā par kasieri... Vai varat iedomāties, kāds skandāls tur izcelsies? ... Viņš jau pilnīgi zaudējis galvu ...

— Tēvs?

— Nē, dēls... Pēc bankas slēgšanas Destrivo uz velosipēda atsteidzās pie manis... Laikam bija saņēmis vēstulīti ...

Sasodīts! No Nikolas, protams! Likdama Pundurītei auļot pa pilsētu, viņa nebija aizmirsusi neviena.

— Mājās doties Destrivo neiedrošinājās... Starp citu, it kā uz viņu tas nemaz neattiektos, viņš apjautājās man, vai Parīzē policija bēgļiem ātri sadzenot pēdas... Ieteicu nedarīt muļķības, jo ne vēlāk kā pēc pāris mēnešiem viņu tikpat atradīs ...

Iespējams, ka advokāta pārāk vēsais miers pēkšņi modināja bokserī bažas.

— Sakiet — vai šo lietu vadīsiet jūs? Kad jūs uzņematies aizstāvību — tas diemžēl notiek reti —f var droši teikt, ka prāva laimēta. Visādā ziņā, ja būšu jums nepieciešams kā liecinieks... Savā laikā arī man iznāca nepatikšanas ar tiesu — tas var gadīties kuram katram —, bet pēc pēdējās amnestijas likuma priekšā esmu tīrs ... Nevienam nav vairs tiesību pieminēt manus grēkus...

Lursa nespēja saņemties un aiziet. Viņš dusmojās, ka joprojām sēž un klausās, taču jutās uzbudināts kā bērns, kuram aizraujoša pasaka nekad neliekas par garu.

— Ko jūs zināt par šo «Slīkoņu krodziņu»? — apspiezdams kārdinājumu pasūtīt ceturto glāzi groka, advokāts ievaicājās.

Jau atkal viņam sūrstēja acis. Viņam bija karsti. Nē, šovakar vajag ieturēt mēru.

— Atklāti sakot, neko sevišķu. Šiem delveriem nekad netrūka savādu iedomu. Piemēram — nejauši sastapuši šeit kādu no maniem draugiem, viņa tūdaļ iztēlojās to par aizdomīgu likumpārkāpēju ... Dažreiz, pārliecināti, ka viņiem seko policija, lika man nemitīgi iet laukā un uzmanīt ielu... Rādās, ka visi bija iegādājušies revolverus, kaut gan neiedrošinājās tos lietot...

— Kāds tomēr riskēja ... — iebilda Lursa.

Turklāt pie viņa. Viņa mājās. Un nevienam nebija ne jausmas, vismazāk Lursam pašam, ka pilsētā mīt jauniešu banda, kas dzīvo savrupu, citiem nepieejamu dzīvi.

Edmonds pret māti bija ļoti maigs un paklausīgs kā meitene; Marta ar to labprāt lielījās, cildinot dēlu citiem kā paraugu. Bet vakaros ...

— Cik esmu jums parādā?

— Sešpadsmit franku... Pa draugam dodu lētāk — tāpat kā šiem ... Kā jums šķiet, vai šāvējs varēs rast vainu mīkstinošus apstākļus?

Džo runāja gandrīz kā lietpratējs, vairoties no zināmiem vārdiem.

— Pēdējā laikā viņi kļuvuši pārāk nežēlīgi... Kādam tikai deviņpadsmit gadus vecam zēnam Ruānā izpildīts nāves sods ...

Uz ielas stūra Lursa pagāja garām vienai no pirmītējām sievietēm; ar lietussargu rokās, uz augstajiem papēžiem mērojot ietvi, viņa familiāri uzsauca:

— Labu nakti!

Lursa vēl nedomāja atgriezties mājās savā darba kabinetā, kur bija vientuļi nīcis astoņpadsmit gadu. Viņa rīcība bija negaidīta. Aljē ielas laukumā viņš apturēja tukšu garāmbraucošu taksometru.

— Vai nezināt, kur atrodas tā dēvētais «Slīkoņu krodziņš»?

— Tas aiz vecā pasta?

•— Liekas gan ...

— Vai aizvest jūs turp?

Šoferis, kārtīgs ģimenes tēvs, pētoši pavēries klientā, beidzot aizcirta durtiņas.

— Turp un atpakaļ — sešdesmit franku ...

Cik sen jau Lursa nebija braucis taksometrā, it īpaši nakti! Viņš tikko vairs pazina ielas, tāpat priekšpilsētu aiz kapiem; jaunajā kvartālā tur dzīvoja Manī ar māti.

— Kas tur svilst? — atskatījies uzsauca šoferis.

Lursa bija nometis zemē uz paklājiņa kūpošu cigaretes

galu, ko tagad nodzēsa ar kāju.

— Ziniet, bīstos, ka «Slīkoņu krodziņā» visi jau gulēs...

Tā bija vecmodīga, privāta automašīna bez atsevišķa nodalījuma vadītājam un pasažieriem. Šoferis labprāt būtu patērzējis. Apnicīgi čīkstēdams, gar logu šurp un turp svārstījās stikla tīrītājs. Laiku pa laikam acis žilbināja pretimbraucošo mašīnu ugunis.

— Pag, vai tik šeit nebija jānogriežas... Pārāk reti gadās šurp braukt...

Grambaina ceļa galā, ap divi simti metru no kādām koši nobalsinātām lauku fermas ēkām, spīguļoja upe, bet zema, staigna krasta malā trīsstāvu nama logos mirdzēja gaisma.

— Vai ilgi tur uzkavēsities?

— Šaubos.

Lursa bija daudz lasījis, daudz pārdomājis, dienu no dienas, gadu no gada pārcilājis visdažādākās cilvēces problēmas, taču neprata izdarīt kaut ko tik vienkāršu kā ieiet krodziņā un apsēsties pie galdiņa.

Patiesību sakot, viņam nebija ne jausmas, ka tamlīdzīgi nami eksistē, un viņš ar līkumu tam tuvojās, neuzticīgi vērdamies apkārt.

«Slīkoņu krodziņš» bija maza, banāla kafejnīciņa, tīrāka, nekā laukos parasts, ar priedes koka leti un eļļas krāsā nokrāsotām sienām, pie kurām karājās košas reklāmas.

Kaut gan zālē rindojās galdiņi un plauktos pudeles, krodziņš neizprotamu iemeslu dēļ neatstāja tādu iespaidu, ka te būtu publiska vieta. Šeit valdīja pārāk klusa, mājīga noskaņa, atgādinot vidusšķiras ļaužu virtuvi. Logus cieši aizklāja iedzelteni aizkari.

Pie viena no galdiņiem sēdēja pusmūža vīrs, ko Lursa noturēja par labības vai mājputnu tirgotāju. Starp citu, vai laukā pie durvīm viņš nebija redzējis mazu kravas mašīnu nodzēstām ugunīm? ...

Blakus tirgotājam sēdēja jauna meiča, un, atverot durvis, Lursa bija ievērojis, ka svešais strauji atrauj roku no viņas gurniem.

Manāmi ieinteresēti un varbūt nepatīkami iztraucēti, abi skatījās Lursā, it kā gaidot, kas notiks tālāk. Ieņēmis brīvu galdiņu, advokāts nopurināja smago, salijušo mēteli.

— Ko pasūtīsiet? — pienākusi vaicāja meiča.

— Groku.

— Pavards jau izdzisis, bet gāzes mums šeit nav. Vai nevēlaties glāzi ruma?

Pavērusi kādas lakotas durvis, viņa kāpņu telpā sauca:

— Māt! ... Eva! ...

Tad, atkal apsēdusies, viņa atbalstīja uz galdiņa elkoņus un uzsmaidīja savam kavalierim, cik vien mīlīgi spēj cilvēks, kuru nežēlīgi māc nogurums.

— Un ko jūs viņam atbildējāt? — atsākdama pārtraukto sarunu, meiča čukstēja.

Lakotās durvis bija palikušas vaļā. Tumsā aiz tām pavīdēja un pavērās Lursā kalsna gadus četrdesmit veca sieviete uz nakti matos saliktiem veiduļiem.

Kad abu skatieni krustojās, sieviete atkāpusies nozuda, droši vien uzkāpa augšā, kur atskanēja divu cilvēku soļi. Pēc piecām minūtēm parādījās Eva; viņas līdzība pirmajai meičai ne mirkli nelika šaubīties, ka abas ir māsas; tuvojoties viņa apdvesa Lursu ar salkanu tikko no gultas piecēlušās sievietes smaržu.

— Vai jūs kaut ko jau pasūtījāt?

— Rumu! — iesaucās māsa.

— Pilnu porciju?

— Protams, — Lursa teica.

Šeit interesants likās katrs sīkums. Viņš centās neko nepalaist garām. Lūkoja iztēloties jauniešu kompāniju un Nikolu ... Emīlu Manī, kurš tovakar pirmo reizi braucis šurp un piedzēries ...

Lursa tika novērots. Ej nu sazini, ko tāds še meklē. Eva, kas viņu apkalpoja, neiedrošinājās piesēsties blakus. Mirkli pastāvējusi līdzās, viņa devās uz leti, bet labības tirgotājs izvilka no kabatas naudas maku.

— Cik jāmaksā?

— Jau aizejat?

Tirgotājs ar acīm pamāja uz Lursu, it kā sacīdams: «Vai jums tas neliekas aizdomīgi?»

Ar laipnu smaidu meiča pavadīja viesi līdz durvīm un, izgājusi laukā pie sliekšņa, droši vien uzspieda viņam ātru skūpstu uz vaiga, ļaudama sevi apskaut.

Atgriezusies meiča nogurumā tikko turējās kājās, taču pēdējiem spēkiem centās uzsākt sarunu:

— Nejēdzīgs laiks! — viņa izmeta.

Tad jautāja Lursam:

— Jūs neesat šejienietis, vai nav tiesa? Varbūt kādas tirdzniecības firmas aģents?

Abas māsas bija drīzāk skaistas nekā neglītas, tikai ļoti bālas.

— Man slāpst, Eva... Vai jūs, kungs, neizmaksāsiet limonādi?

Lursam radās iespaids, ka puspievērto durvju spraugā ik pa laiciņam glūn māte, un tādēļ viņš jutās neērti — kā nedarbos pieķerts zēns.

Uz jūsu veselību!... Varbūt izmaksāsiet arī Evai?.,. Nāc iedzer, Eva! ...

Beidzot abas sēdēja pie viņa galdiņa, un, nezinādams, ko teikt, Lursa mulsi lūkojās viņās platām acīm. Meičas apmainījās izteiksmīgiem, saprotošiem skatieniem. To ievērojis, viņš apjuka vēl vairāk.

— Cik esmu jums parādā?

— Deviņi piecdesmit... Sīknaudas jums nav? ... Vai atbraucāt šurp taksī? ...

Šoferis mašīnā advokātu jau gaidīja, un viņi nekavējoties devās ceļā.

— Nekas neiznāca?... Es taču jūs brīdināju, lai gan iepriekš nekad nevar paredzēt... Dzert, smieties, varbūt mazliet paknaibīt meičas — to šeit var. Bet cerēt ko vairāk ...

Lursa konstatēja, ka tagad viņa mulsumam pievienojies zināms apmierinājums, — viņš bija noturēts par vīrieti, kas kilometriem tālu izbrauc no pilsētas, lai atrastu vietu, kur paknakstīties ar meičām.

Grūti pateikt, kāpēc ar šā acumirkļa iespaidiem asociējās māsa. Acu priekšā savā gaiši zaļajā tērpā iznira Marta, saņemot brāļa pļauku. Viņš vēlējās, kaut māsa patiesi būtu šeit...

— Vai šo vietu apmeklē daudzi? — pieliecies šoferim tuvāk, lai dzirdētu atbildi, Lursa jautāja.

— Galvenokārt vietējie, cerēdami, ka reiz tomēr laimēsies gūt kaut ko vairāk... Turklāt jaunu uzdzīvotāju kompānijas, kas, vēlēdamies izpriecāties, pilsētas kafejnīcās bīstas to darīt...

Kvartālā, kur dzīvoja Emīls Manī, jaunajās, vēl nenobeigtajās ielās ugunis bija nodzēstas. Turpretī «Bokseru bārā» gaišo logu fonā aiz aizkariem kustējās silueti.

— Uz kurieni jūs vest?

— Vienalga ... Līdz ielas stūrim ...

Lāgiem apstādamies un ieklausīdamies tālu soļu dunā — kā cilvēks, kurš nespēj samierināties ar to, ka svētku prieki beigušies, Lursa tovakar nebeidza klīst ielās.

Viņš soļoja gar lieliem, viņa paša savrupmājai līdzīgiem namiem, neieredzēdams tos kopā ar ļaudīm, kas tajos mita, nicinādams tāpat kā māsu, kā Dosēnu, Roži-sāru un viņa sievu, Dikipu un prokurora vietnieku — visus, kuri neko ļaunu viņam nebija nodarījuši, tikai dzīvoja otrpus barjeras, kas Lursu no viņiem šķīra, proti, citā pasaulē, kurā atrastos arī viņš, ja no viņa nebūtu aizbēgusi sieva ar tā saukto Bernāru, ja astoņpadsmit mūža gadus viņš nebūtu pavadījis, ieslēdzies savā darba kabinetā, ja gluži nejauši nebūtu ierauts neiedomājamā dzīves virpulī, atklājot pilsētā jaunu sabiedrību, pilnīgu pretstatu oficiālajai, dažādas līdz šim nepazītas būtnes, sākot ar Nikolu, kas, par spīti Dikipam, uz visām pusēm sūtīja brīdinājuma vēstulītes, bokseri Džo, kurš cienāja Lursu ar groku, Emīlu Manī, kurš gan izaicināja, gan raudāja, beidzot ar bālo Edmondu Dosēnu, kas sagādāja nepatikšanas savam švītīgajam tētiņam un izsmalcinātajai māmiņai, pagaidām vēl svešo bankas ierēdni, priekšzī-migā kasiera dēlu, šo nelgu, kurš gatavojās bēgt uz Parīzi, un «Standartcenu veikala» pārdevēju Lisku, kurš ielās tirgojās ar apaviem.

Tad Lursa iedomājās, ka viņam nav līdzi atslēgu. Labi zinādams, ka Pundurīte pārāk bailīga, lai kāptu lejā ielaist, un ka Nikola droši vien saldā miegā guļ, viņš tomēr nospieda zvanu.

Uz labu laimi iegriezies aklajā ieliņā un atradis kalpotāju durvis neaizslēgtas kā iepriekšējās dienās, viņš iegāja mājās.

Lursu pārņēma sajūta, it kā viņš pats zināmā mērā piederētu pie bandas.

VI

Tā tas nu bija: gultā viņš droši vien izskatījās milzīgi liels un ļauns, kā Briesmīgais Cilvēkēdājs, ar savu pinkainās bārdas kodeļu, kas trīcēja pie katra krāciena kā nezāles vējā.

Bet Fina, kas, iznēsājot vēstulītes pa Aljē ielu, bija steigusies pie Liskas, Destrivo un Dosēna un tagad, uz pirkstu galiem ienākusi, acu nenovērsdama no saimnieka, nekustīgi stāvēja uz sliekšņa, atgādināja Čaklo Laumiņu, kura, glābdama savu Princesīti, apskrējusi malu malas, Laumiņu, asu un bargu pret visiem, taču neizmērojami labu pret savu pavēlnieci.

Neviļus Lursam izlauzās smaids. Šādas domas viņam iešāvās prātā, pirms Fina, ziņkārīgi raudzīdamās, pietecēja pie gultas. Kas zina? Kamēr Lursa tik bezpalīdzīgs mierīgi ļāvās miegam, varbūt Finai reizēm tomēr uznāca vēlēšanās sariebt kungam, ne vien rādot niknu seju, kā parasts, bet citādi?

Laukā lija, to uzreiz varēja manīt. Starp citu, iepriekšējā vakarā Lursa bija aizmirsis aizvērt slēģus.

— Kas ir, Fina?

— Te jums būs vēstule.

Un tādēļ vien jūs mani modinājāt?

— Žandarms, kas to atnesa, teica, ka tā steidzīga.

Lursa ievēroja Pundurītes nogurumu, viņas raižpilno,

izmisušo seju. Vārdu pārmaiņa, kas rītos starp viņiem mēdza izraisīties, šoreiz pagāja secen, Fina atklāti gaidīja, kad Lursa atplēsīs vēstuli.

— Sliktas ziņas? — viņa vaicāja.

— Prokurors lūdz mani šorīt ierasties Tiesā.

Pundurītei par lielu pārsteigumu saimnieks pretēji

paradumam nekavējoties uzrausās kājās un dažās minūtēs saģērbās.

— Vai jaunkundze piecēlusies? — pogādams bikses, viņš jautāja.

— Aizgājusi kopš laba laiciņa.

— Cik pulkstenis?

— Drīz būs vienpadsmit. Kad jaunkundze devās prom, nebija vēl desmit. '

— Vai nezināt, kurp viņa gāja?

Starp kungu un kalponi šķita nodibinājies neizteikts pamiers. Fina brīdi vilcinājās un, kaut gan skatiens joprojām pauda neuzticību, nolēma labāk neko neslēpt.

— Bija atnākusi Emīla kunga māte.

— Emīla Manī māte?

Un, it kā pie visa vainīgs būtu saimnieks, Fina skarbi atbildēja:

— Emīla kungs šorīt apcietināts.

Tātad, kamēr Lursa guļot krāca kā liels un spalvains nezvērs savā migā... Viņš pavērās caur logu zaļganpe-lēkajās debesīs, tukšajās, salijušajās ielās, piena pārdevējā, kura ar grozu uz galvas šķērsoja ietvi, lietussargā, kas nozuda aiz stūra, un mikluma plankumos uz namu sienām.

Laiks bija drūms, daudz drūmāks nekā stiprā ziemas salā un vējains kā Visu Svēto dienā. Lursa iztēlojās jauno kvartālu aiz kapsētas. Kā īsti sauca šo ielu? Ernesta Vua-venona iela ... Tā nepelnīja pat kādas vietējās slavenības, tikai šā zemes gabala bijušā īpašnieka vārdu.

Un, kamēr Lursa mierīgi grima miegā, ļaudis šai ielā cēlās, gaismiņai svīstot, un, par spīti lietainajam laikam, pa lielākai daļai ar velosipēdiem devās uz pilsētu darbā.

Kā un kad tur ieradās policija? Noteikti pirms astoņiem rītā, iekams Emīls vēl nebija aizbraucis uz grāmatnīcu. Ielas stūrī tika nostādīts slepenpolicists, kurā caur logu aizkariem vērās kaimiņi.

Manī kundze šajā laikā gatavoja brokastis, Emīls ģērbās ...

Vēlēdamās Lursu galīgi satriekt, Pundurīte kā vissmagāko pārmetumu izteica:

— Viņš lūkoja nogalināties ...

— Lūk, kā? ... Pašnāvības mēģinājums? Kādā veidā?

— Ar revolveri.

— Vai viņš ievainots?

— Šāviens negājis vaļā. Izdzirdis māti priekštelpā runājam ar policistiem, viņš uzskrējis bēniņos un...

Lursa iztēlojās šo priekštelpu ar imitēta marmora sienām, ar pītu salmu paklājiņu katru durvju priekšā un brutālos slepenpolicistus, kuri, nekaunīgi ejot iekšā, ar dubļainajiem zābakiem piemiņā ja grīdas.

Fina sāka klāt gultu. Lursa noņēma no pakaramā mēteli, kas pēc pagājušās nakts vēl nebija izžuvis, un filca cepuri. Laukā it kā no pazemes alas pūta ass, auksts vējš, sejā sitās lietus lāses, lielākas un negantākas par tām, kas pilēja no jumtiem.

Tātad vispirms Manī kundze iedomājusies uzmeklēt Ni-kolu. Vai lai izteiktu viņai pārmetumus? Nekādā ziņā ne! Un tomēr šī sieviete kā jaunekļa māte, turklāt ieņemdama daudz zemāku sociālo stāvokli, sirds dziļumos neapšaubāmi vainoja Nikolu.

Cik pazemotai vajadzēja justies Emīla mātei, ejot pa ielu, šķērsojot savu kvartālu! Manī kundze gāja raudādama, sarunādamās pati ar sevi. Viņa bija nolēmusi lūgt Nikolu, lai mēģina kaut kā līdzēt.

Tad abas kopēļ aizgāja. Viņas devās aizstāvēt Emīlu, pamezdamas Pundurītes uzraudzībā aizmigušo «Cilvēkēdāju».

Tagad Lursa saprata, ko nozīmē prokurora vēstule, kura neskanēja kā oficiāls aicinājums.

«Dārgais draugs!

Nupat uzzināju, ka Jūs sazvanīt nav iespējams. Lūdzu, esiet tik laipns un steidzīgi ierodieties Tiesā!

Jūs gaidu.»

Vēstuli bija parakstījis Rožisārs, bet Lursa ievēroja, ka beigās prokurors vairījies no jebkādiem draudzības apliecinājumiem.

Lursa pat nedomāja tāpēc skaisties. Viņš nepārlika, kā izturēties. Un tomēr, kad Lursa šķērsoja tribunāla zāli, kur rosījās prāvnieki un advokāta kolēģi mantijās, viņa izskats, pašam nezinot, pauda, kas viņu še sagaida un ka viņš tūdaļ pat gatavs cīnīties. Kūkumu uzmetis, rokas

sabāzis kabatās, advokāts smagiem sojiem devās augšā pa prokuratūras kāpnēm.

Kad kļuva saskatāma augšējā kāpņu telpa, viņš ieraudzīja uz sola, atspiedušās pret zaļgano sienu, divas sievietes. Vispirms acis dūrās Emīla mātes Manī kundzes melnie svārki un pogājamie zābaciņi, rokā viņa turēja kabatas lakatiņu, un šo roku drīzāk instinktīvi nekā sirsnīgi spieda blakussēdētāja, kas varēja būt vienīgi Nikola.

Manī kundze neraudāja, taču bija to darījusi; tagad viņas acīs vīdēja sastingusi mulsa, drūma izteiksme. Turpat līdzās gaidīja citi, blakus sēdēja nepazīstams večuks, bet uz pretējā sola starp diviem žandarmiem — kāds klaidonis.

Uzkāpis augšā, Lursa, acis nepacēlis, pagāja garām abām sievietēm un nepieklauvējis nozuda Rožisāra kabinetā.

Viņam bija laimīgi izdevies izvairīties no scēnas gaitenī, arī tas likās sasniegums. Krēslainajā prokurora kabinetā gaišā loga fonā iezīmējās divi silueti, tie reizē pagriezās pret atnācēju.

— Beidzot! — steidzīgi ieņemot savu vietu pie rakstāmgalda, iesaucās Rožisārs.

Otrs bija Dikips, kura seja vairāk nekā jebkad atgādināja žurkas purnu; jāpiebilst, ka abi tīšām turējās pa gabaliņu no Lursas, lai nebūtu jāspiež viņam roka.

— Piesēdiet, Hektor... Varu derēt, ka esmu jūs šorīt uzmodinājis...

Citādi kā vārdā prokurors Lursu uzrunāt nevarēja, viņi bija pārāk tuvi radinieki un visu bērnību pavadījuši kopā. Viņš atspēlējās ar teikuma otro pusi. Tāpat ar savu izturēšanos un pārspīlēto rakņāšanos dokumentos, likdams manīt, ka viņa priekšā sēž parasts apsūdzētais, kuru jācenšas ietekmēt.

Taču Dikips stāvēja novērotāja postenī, kā zinādams, kņs tūlīt sekos, un par to uzjautrinādamies.

— Ticiet, notikums sagādā man lielas bažas... Pat vairāk ... Negribu nekā slēpt, tikai lūdzu visu paturēt pie sevis: vakar iedrošinājos izdarīt to, ko savas karjeras laikā ne reizes nebiju atļāvies, — zvanīju uz Ministriju pēc padoma.

Šī pilsēta, visi šie lietū mirkstošie jumti, dubļainās pē das Tiesas nama gaiteņos, abas sievietes uz sola. ♦. Un

Emīls? Droši vien iesprostots nīkst vienā no šā taisnības cietokšņa netīrajām kamerām kāda policista uzraudzībā.

— Aicināju jūs šurp, protams, neoficiāli. Mēs ar Dikipu nolēmām jūs konsultēt, lai jūs daudzmaz būtu lietas kursā. Vakar Dikips ilgi pratināja Dosēna dēlu, un vienu brīdi pratināšanā biju klāt ari es. Jaunekli jūs pazīstat, tas ir jūsu māsasdēls ...

Jāatzīstas, man žēl nabaga zēna ... Nereti esam tikušies pie Dosēniem dinejās... Viņš likās trausls, slimīgs, ļoti kluss jauneklis meitenīgām rokām un acīm. Kaut gan Dikips pratināšanas laikā izturējās saudzīgi, jūsu māsasdēls izrādīja tik slimīgu jūtīgumu, ka es jau grasījos izsaukt ārstu.

Ilgāku laiku spītīgi klusējis, viņš beidzot sāka runāt...

Lursas reakcija, kā šķita abiem kolēģiem, kuri izbrīnījušies mirkli klusējot viņā noraudzījās, bija visai neparedzēta: piecēlies advokāts novilka mēteli, iekāra to labi pazīstamajā sienas skapī, izņēma no kabatas cigaretes, tad, atgriezies savā vietā, nolika uz ceļgaliem piezīmju blociņu, bet labajā rokā savicināja pildzīmuli.

— Vai atjausiet?

Netikdami skaidrībā, vai aiz šīs negaidītas izturēšanās neslēpjas drauds, kolēģi apmainījās nemierīgiem skatieniem.

— Ceru, jūs nojaušat, kas man sakāms: pēc dažām stundām to uzzinās visi, jo nebūs iespējams noklusēt gadījumu, kurā taču ir viens upuris. Ministrija manu viedokli atbalsta: Dosēnam šajā traģēdijā bijusi tikai statista un zināmā mērā arī cietušā loma. Tagad, pats savām acīm pārliecinājies, cik neparasti ietekmējams ir šis jauneklis, es par to vairs nešaubos. Daudzi no viņa draugiem bieži apmeklējuši bāriņu tirgus laukumā, starp citu, arī daži ievērojamu vecāku bērni, turklāt desinieka dēls un kāds bankas ierēdnis, kura tēvs ...

— Zinu, — prokuroru pārtrauca Lursa.

— Tādā gadījumā jūs droši vien arī zināt, ka jūsu meita bijusi šīs grupas centrā un ka jūsu mājas bijušas bandas galvenā sanāksmju vieta. Esmu noraizējies ne vien par jums, bet par mums visiem, jo skandāls metīs ēnu uz Mulēnas labāko sabiedrību. Mūsu taisno tiesu grūti būs pārliecināt, ka vesela banda jauniešu nakti pulcējusies kādā mājā, dejojusi, spēlējot patafonu, un

dzērusi, taču saimniekam par to nav bijis ne jausmas...

Dikips klausītāja lomā apstiprinoši māja ar galvu.

— Droši vien nekas briesmīgs nebūtu noticis, ja pirms nedēļām trim grupai nebūtu pievienojies jauns dalībnieks, kāds Manī, kurš jau pirmajā vakarā ieteicis nolaupīt automašīnu — aizņemties to, ja jums tā labpatīk, un uzdzīvi turpināt piepilsētas krodziņā ...

Nevar noliegt, ka, ataicinādams ārstu Matreiju un lūgdams viņu, lai šo gadījumu kā profesionālu noslēpumu neizpauž, Edmonds Dosēns rīkojies ļoti prātīgi.

Dīvaini, ka sarunas laikā Lursam atmiņā atausa bērnība, dažādas sejas izteiksmes, Martas izturēšanās. Vēl šodien viņam ausīs skanēja māsas balss, kad vecāki viņus pārsteidza nedarbos:

"— Hektors vainīgs!

Marta jau tolaik bija slimīga, tikpat nervoza kā tagad viņas dēls, un vecāki neiedrošinājās runāt viņai pretī. Nekas māsu nekavēja veltīt brālim uzvarošu skatienu:

«Vai re, kā es viņus apvedu ap stūri! Be tu nu esi sprukās!»

«Garā sklanda», Rožisārs, apstākļiem piemērotā izskatā turpināja:

— Biju spiests noskaidrot jautājuma vienu pusi, kas neizbēgami nāks zināma atklātībai. Proti, centos izdibināt Dosēna un Nikolas patiesās attiecības ... Esmu pārliecināts, ka Edmonds nav melojis un ka starp viņiem nekas nav bijis... Abi uzjautrinājušies, draugu un svešinieku priekšā tēlojot mīlētājus, bet tā bijusi tikai spēle ... Piedodiet, ka jāpieskaras šim tematam... Tomēr maz ticams, ka līdzīgas attiecības Nikolai bijušas arī ar Emīlu Manī... Kamēr jūsu mājās gulēja cietušais, Emīlam radās lielisks iemesls ik vakarus tur ciemoties... Un ir pamats domāt, ka ievainotais jaunekli slikti ietekmējis ... Mans uzskats ir skaidrs ... Pieredzi krimināllietās jūs taču nevarat man noliegt... Emīls Manī pieder pie impulsīvu, eksaltētu jauniešu tipa, kuri, būdami viegli izmantojami un pakļaujami jebkurai ietekmei, vienlīdz ātri kļūst vai nu par svētuļiem, vai par katorgas upuriem... Spēlītē, kas pārējiem nozīmēja zināmu nevainīgu izklaidēšanos, Emīls Manī ieviesa bīstamu reālismu ... Dosēns to tieši formulēt neprata, bet no viņa liecības tas izriet... Pēc nelaimīgā notikuma jauniešu sanāksmes guva citu raksturu, viņi pat nonāca līdz tam, ka sāka kaldināt īstus dzīvokļu izlaupīšanas plānus... Jāpieņem, ka galvenais vaininieks bija Lielais Luijs, par kuru man nemitīgi pienāk sliktas vēstis... Šajā sakarā jūs droši vien interesēs, ka pie jums nodzīvoto pāris nedēļu laikā Lielais Luijs kādai meičai, kurai no viņa ir trīs bērni un kura dzīvo vienā no Normandijas ciematiem, nosūtījis vairākus pasta pārvedumus, kopsummā ap divi tūkstoši sešsimt franku... Atrastas pasta pārvedumu pavadzīmes... Esmu pilnvarojis Onflēras prokuroru šo sievieti nopratināt, bet vajadzības gadījumā aizturēt un atvest šurp... Kā man, tā Dikipam, kuram par godīgu un taktisku lietas vadīšanu izsaku pateicību, minētais liek secināt to, kas diemžēl būs patiesība...

Lursa noklepojās. Nekas cits viņam neatlika. Pēc tam viņš turpināja švīkāt piezīmju blociņā joka pēc uzskicēto zīmējumu.

— ... Lielā Luija ietekmē, proti, izpildot viņa norādījumus, Manī, šķiet, atļāvies zināmu noziedzību, jo, kā liecina Dosēns, šos divus tūkstošus varējis sagādāt vienīgi viņš ... Iespējams, k# viņš galu galā nobijies ... Varbūt Lielajam Luijam bijušas pārāk augstas prasības? ... Taču skaidrs, ka Manī nolēmis viņu novākt no ceļa ...

Un, it kā Lursa neko nezinātu, Rožisārs ar zināmu svinīgumu piebilda:

— Šorīt liku Manī apcietināt. Viņš ir šeit. Pēc dažām minūtēm ceru viņu uzklausīt...

Piecēlies Rožisārs piegāja pie loga un pavērās laukā.

— Ārkārtīgi žēl, ka jūsu meita uzskatījusi par vajadzīgu kopā ar šā zēna māti nekavējoties skriet šurp ... Viņas abas sēž gaitenī... Jūs droši vien redzējāt... Di-kips mēģināja neoficiāli aprunāties ar Nikolu, lūgt, lai viņa tik atklāti šeit nerādās, bet atbildi nesaņēma ... Pašreizējos apstākļos, ja nāksies par vainīgo atzīt Manī, grūti būs kādam iestāstīt...

Lursa saslējās.

— Kāpēc jūs neapcietinājāt manu meitu? — apbrīnojami rāmā balsī, uzsvērdams ik vārdu, viņš jautāja.

— Tiktāl, bez šaubām, vēl neesam nonākuši. Un tomēr es liku jūs ataicināt. Gribēju apspriesties, visu jums paskaidrot. Jūsu stāvoklis pilsētā diezgan neparasts. Ļaudis jūs ciena, zinādami, cik sāpīgi jūs satriekuši daži nelaimīgi notikumi. Jūsu īpatnības visi jums piedod un...

Šie vārdi Lursam pēkšņi atgādināja, ka viņš šorīt nebija dzēris.

— ... Sīkāk to iztirzāt nav vērts... Protams, labāk būtu bijis, ja Nikola būtu audzināta un uzraudzītā stingrāk, tad no viņas izveidotos tāda pati jaunava kā citas ...

Lursa atkal ieklepojās. Prokurors un Dikips bažīgi saskatījās. Viņi, acīm redzot, bija cerējuši ieraudzīt savā priekšā nožēlojamu lūdzēju vai nesavaldīgu žūpu, ar ko viegli varētu tikt galā.

— Vai pierādījumi pret Emīlu Manī jums ir?

— Katrā ziņā pietiekami spēcīgi. Nozieguma naktī viņš atradies jūsu mājās. To apliecina jūsu meita. Viņa gandrīz vai lielījās, norādot, ka Manī lielāko daļu vakara pavadījis viņas guļamistabā ...

Lursa likās pilnīgi neietekmējams, tāpēc prokurors atļāvās izteikties nesaudzīgāk:

— Vai tagad jums skaidrs?

— Es vēlētos būt klāt Emīla nopratināšanā.

— Domājat uzņemties viņa aizstāvību?

— Pagaidām nezinu ...

— Klausieties, Hektor ...

Prokurors pamāja Dikipam, kas pārspīlēti brīvā gaitā atstāja kabinetu, bet Rožisārs, tuvodamies Lursam, pusbalsī turpināja:

— Mēs esam radinieki... Manu sievu šis notikums bezgala satrauc... Šorīt mums zvanīja jūsu māsa Marta ... Edmonds guļ slims ... Mēs visi esam ļoti noraizējušies par viņa veselību, viņam uznākusi smaga depresija ... Pārbraucis šorīt no Parīzes, man telefonēja arī Šarls. Nav vārdam vietas — viņš ļoti pārskaities uz jums ... Daudz netrūka, ka viss laimīgi nokārtotos . .. Kad policija ieradās pie Manī, viņš, noslēpies bēniņos, gribēja izdarīt pašnāvību ... Bet vai nu ierocis bija bojāts, vai arī drudžainā afekta stāvoklī puisis bija aizmirsis atvilkt aizslēgu... Kaut gan iespējams, ka viņš tikai tēloja komēdiju ... Un tomēr, ja «nelaime» būtu notikusi, lietu varētu izbeigt daudz vieglāk ...

Vainīgais ir Manī — par to nav šaubu, it īpaši pēc pašnāvības mēģinājuma, kas viņu nodod ...

Bet vai saprotat, ka, gribēdams sevi atriebt, Emīls ievilks šai lietā arī jūsu meitu, Edmondu un pārējos?

Jūs taču nevarat noliegt, ka visa pilsēta, jūsu radi un draugi ir respektējuši jūsu tieksmi pēc vientulības, cik ilgi vien jums labpaticis, un ka neviens nav iebildis pret jūsu īpatnībām un paradumiem?

Bet šodien stāvoklis ir nopietns, pat traģisks...

— Vai nevarētu paaicināt šurp Manī? — aizkūpinādams cigareti, ievaicājās Lursa.

Viņš tomēr jutās satraukts. Taču ne tādā nozīmē, kā to varētu iztulkot abi pārējie. Ja viņi zinātu, ka šis satraukums līdzinās tam, ko izjūt jauneklis, pirmo reizi ejot uz tikšanos ar mīļoto, viņi pārsteigumā kļūtu mēmi.

Lursa gaidīja Manī. Viņš nepacietīgi vēlējās šo jaunekli vēlreiz sastapt. Lursa apskauda Pundurīti, kas vakar bija apskrējusi pilsētu, iznēsādama Nikolas zīmītes. Viņš apskauda savu meitu, kas sēdēja gaitenī uz sola blakus žandarmiem un zagļiem, blakus raudošajai mātei, mierīgi izaicinot ziņkārīgos, kuri tīšām nāca garām, lai abas sievietes līdzjūtīgi nopētītu.

Ar Lursu bija noticis kas negaidīts — īsts, liels apvērsums! Viņš bija izrāvies no savas alas. Izgājis pilsētas ielās.

Ēdamistabā viņš bija vērojis Nikolu, kas istabenes vietā pati cēlās no krēsla, gāja pie trauku lifta saņemt ēdienus un klusējot lika tos galdā.

Viņš bija vērojis Manī... Uzklausījis bokseri Džo ... Braucis uz aizdomīgo krodziņu, kur savas meitas pa durvju spraugu uzmanīja māte rīta tērpā.

Lursa neizsakāmi ilgojās ...

Pārāk grūti bija to izteikt vārdos vai pat precizēt domās — it īpaši tāpēc, ka viņš tā nebija radis, turklāt viņu māca bailes kļūt smieklīgam.

Lursa neiedrošinājās atzīties, ka «neizsakāmi vēlas dzīvot». Bet — cīnīties? Tas bija gandrīz viens un tas pats. Viņam gribējās sapurināties, nomest no sevis visus šos meža cūkas midzeņa salmus, nepatīkamās smakas, kas, šķita, dziļi iesūkušās miesā, izvēdināt savas sasmakušās smadzenes, kas pārāk ilgi sutušas četrās grāmatām pieblīvētā kabineta sienās.

Un ienirt dzīvē...

Sēzdamies pie galda iepretī meitai, viņš, ne mirkļi

81

6 — Svešinieki mājās

nekavējoties, bezrūpīgā toni, it kā nekas nebūtu noticis, sacīs:

«Nebīsties!»

Lai viņa saprot, ka tēvs ir viņiem līdzīgs, ka aizstāvēs nevis citus, bet viņus, turēsies kopā ar savu meitu, ar Pundurīti, ar Emīlu un viņa māti, šo klavierskolotāju.

Lursa nebija dzēris. Viņš jutās gurds, taču stiprs un lieliski valdīja pār sevi.

Nepacietībā degot, viņš nenolaida acis no durvīm, ieklausījās trokšņos, uztvēra policistu soļus garajā gaitenī, Manī kundzes apslāpēto kliedzienu, elsas, zināmu kņadu, kad viņa-grasījās mesties dēlam ap kaklu, bet tika atgrūsta nost...

Beidzot atvērās durvis ... Tajās pabāza galvu policijas aģents privātās drēbēs; gaidot rīkojumu, viņš jautājoši pavērās prokurorā un pēc mājiena ieveda jaunekli..,

i

Rožisārs, kurš ik gadus devās svētceļojumā uz Lurdu un Romu cerībā, ka dievs viņu beidzot aplaimos ar bērnu, apstākļiem atbilstošā tonī uzsāka:

— Izmeklētāja kungs vēlas jums uzdot dažus jautājumus; nopratinājums nebūs oficiāls, un jūsu atbildes netiks protokolētas. Drīkstat runāt pavisam vaļsirdīgi, ko es jums silti iesaku ...

Kāpēc Emīls vispirms bija ievērojis Lursu? Ienākot telpā, kur valdīja oficiāla puskrēsla, jaunekļa dzīvais, pārāk nemierīgais skatiens uzreiz pievērsās tieši viņam.

Sarūgtināts un nokaunējies Lursa atkāpās. Sarūgtināts, jā gan, jo noģida, ka Emīls viņu neieredz un vaino savā nelaimē. Pat vairāk! Viņš šķita sakām:

«Gāju pie jums atklātu sirdi. Raudāju jūsu priekšā. Izteicu visu, kas mani nospiež. Un tagad sastopu jūs šeit! Jūs esat licis mani apcietināt, jūs, kuru es ...»

Emīlam krēslu nepiedāvāja. Viņš nebija visai liela auguma, uz labās kājas ceļgala bikses viņam bija dubļiem notraipītas. Puisim trīcēja rokas, kaut gan viņš pūlējās savaldīties.

Lursa apskauda Emīlu. Ne jau viņa astoņpadsmit gadu dēļ, bet tāpēc, ka viņš tik dziļā izmisumā, kad zeme, šķiet, brūk zem kājām, bija tomēr spējīgs stāvēt šeit gandrīz kā apskurbis, zinot, ka māte mirkst asarās, ka viņu gaida

Nikola, kas nekad viņam neko nepārmetīs, unPundurīte, kura, neskaitot ārkārtīgo pieķeršanos Nikolai, atzīst viņu vienīgo.

Emīlu mīlēja. Mīlēja bezgalīgi. Šai mīlestībai nebija robežu. Lai viņu spīdzina, tiesā un soda, trīs sievietes nekad nezaudēs ticību viņam.

Kā Emīls tagad jutās? Puisim vajadzēja ļoti saņemties, lai novērstos no Lursas un skatītos Dikipā, kurš sēdēja pie rakstāmgalda, kamēr Rožisārs staigāja šurp un turp.

— Prokurora kungs bija tik laipns un jau paskaidroja ...

— Es neesmu nogalinājis Lielo Luiju! —mulsi, taču nepārvarami, kā strūkla no urbuma, Emīlam izlauzās vārdi.

— Lūgšu jūs nepārtraukt mani... Prokurora kungs bija tik laipns un jau paskaidroja, ka šī nebūs oficiāla pratināšana, bet drīzāk privāta saruna un ...

— Es neesmu šāvis.

Emīls pieķērās ar zaļu ādu apsistajai melnkoka galda malai. Varbūt viņam sagrīļojās kājas? Šis rakstāmgalds un zilganais loga četrstūris viņam vienīgajam rādījās tādā gaismā, kas citiem bija sveša un ko neviens nekad neiepazīs.

— Es negribu sēdēt cietumā ... Es ...

Spēji pagriezies, Emīls neprātīgām acīm pavērās Lursā, kā gribēdams klupt viņam virsū izplestiem nagiem.

— Viņš, viņš jums to teica; vai nav tiesa? ...

— Nomierinieties! ... Es jūs lūdzu ...

Prokurors uzlika roku Emīlam uz pleca. Patiesi sarūgtināts, Lursa zemu nolieca galvu, viņu plosīja nepasakāms kauns par to, ka nebija pratis iedvest puisim uzticību.

Un arī Nikolai ne. Un Finai. Bez šaubām, arī mātei ne, v kurai nupat bija pagājis garām.

Viņu uzskata par ienaidnieku.

— Ņemot vērā īpašo situāciju, kādā Lursas kungs atrodas, es pats viņu lūdzu asistēt šajā sarunā. Ticu, ka jums tas nav saprotams. Jūs esat jauns un impulsīvs. Jūs rīkojāties neapdomīgi, bet kā par nelaimi...

— Vai tiešām jūs domājat, ka esmu nošāvis Lielo Luiju?

Emīls trīcēja, taču ne aiz bailēm, to Lursa nojauta, bet mežonīgā izmisumā tāpēc, ka neviens viņam netic, ka viņš, vajāts un ielenkts, nostājies pret visiem un ka

Lursas klātbūtnē tūlīt kritis par upuri abu tiesas vīru uzbrukumiem; Lursa viņam likās liels un negants kaktiņā ierāvies nezvērs.

— Jūs maldāties. Es zagu, tas tiesa. Bet zaga arī pārējie.

Viņš raudāja bez asarām, tikai sāpīgi šķobot seju, kas tik strauji mainīja vaibstus, ka bija nepatīkami viņā ska-* tīties.

— Jums nav tiesību apcietināt mani vienu pašu ... Es neesmu šāvis ... Vai dzirdat? Neesmu ...

— Csst! ... Klusāk! ...

Prokurors izbijās — par spīti polstētajām durvīm, Emīla balsi varēja sadzirdēt gaitenī.

— Vedot prom no mājām, viņi saslēdza man rokas dzelžos, it kā es būtu ...

Pēkšņi Dikips ar papīrnazi uzsita uz rakstāmgalda un tīri neviļus iesaucās: ' »

— Klusumu!

Tas notika tik negaidīti, ka Manī pārsteigts apklusa un, komiski apstulbis, raudzījās izmeklētājā.

— Jūs esat šeit, lai atbildētu uz mūsu jautājumiem, nevis lai izraisītu nepiedienīgu scēnu... Esmu spiests jums aizrādīt — uzvedieties pieklājīgāk ...

Tik tikko noturējies līdzsvarā, Emīls sagrīļojās uz kalsnajām kājām, ap virslūpu un deniņiem viņam izspiedās sviedru lāsītes. No mugurpuses ar savu garo kaklu viņš ļoti atgādināja jaunu gailēnu.

— Jūs taču nevarat noliegt, ka aizņēmāties automašīnu, — redziet, cik taktiski es ar jums runāju, — aizņēmāties to, lai brauktu ar draugiem ārpus pilsētas. Mašīna piederēja mēra vietniekam, bet jūsu pieredzes trūkuma dēļ vai arī tādēļ, ka bijāt iereibis, notika nelaime...

Trīs krunkās saraucis pieri, savilktām uzacīm, pūlēdamies kaut ko saprast, Emīls klausījās. Viņš ar mokām atšķīra vārdus, kuri likās bezjēdzīgs skaņu savirknējums. Viņš taču tajā mirklī neatradās mašīnā. Teikumi likās nebeidzami, Dikips pārāk mierīgs, stingrs un aizdomu pilns.

— Jāpiezīmē, ka līdz tai dienai, pareizāk sakot, — līdz tai naktij, par šiem jauniešiem, kas vēlāk kļuva jūsu draugi, neko sliktu nedzirdējām, pārkāpumu viņiem nebija ...

Emīls vēlreiz pavērās atpakaļ. No paša tumšākā stūrīša, pie ampīra stila kamīna, viņā skatījās Lursa.

Jauneklis joprojām neko neizprata. Viņš ķepurojās kā staignājā, velti meklējot atbalsta punktu. Viņa acīs dega jautājums:

«Ko vēl neizgudrosiet?»

— Esiet tik laipns, pagriezieties šurp un atbildiet! Cik ilgi jūs jau strādājat Žorža grāmatnīcā?

— Gadu.

— Un ko darījāt pirms tam?

— Biju skolnieks.

— Piedodiet! Vai jūs kādu laiku nestrādājāt Gambe-tas ielā nekustamu īpašumu aģentūrā?

Šoreiz Emīls, nikni paraudzījies abos pratinātājos, uzkliedza:

— Jā! a

— Vai varat pateikt, kādu apstākļu dēļ atstājāt šo vietu?

Jauneklis izaicinoši pavērās Dikipā. Saspringa no galvas līdz kājām.

— Mani izmeta! Tieši tā — izmeta! Goldšteina kungs, kas maksāja man mēnesī divsimt franku ar noteikumu, ka lietošu aģentūras vajadzībām pats savu velosipēdu, mani atlaida tāpēc, ka mazajā kasītē atrada divpadsmit franku iztrūkumu ...

— Gandrīz sakrīt. Mazajā kasītē glabājās nauda, kuru Goldšteina kungs izsniedza jums sīkiem kantora izdevumiem, pastmarkām un ierakstītiem sūtījumiem ... Kādu laiku viņš jūs pacietīgi novēroja, atzīmējot katru sūtījumu, katru niecīgāko izdevumu. Beidzot tikāt pieķerts nozieguma vietā... Jūs blēdījāties ar pastmarkām un transporta izdevumiem ...

Iestājās diezgan ilgs, nomācošs klusums. Laukā lija. Klusums gaitenī nez kāpēc šķita vēl draudīgāks nekā šajā kabinetā.

Prokurors izmeklētājam deva zīmi lieki nekavēties pie nenozīmīgiem sīkumiem.

Bet bija par vēlu. Dikips savā dzēlīgajā tonī spītīgi turpināja:

— Ko jūs par to varat teikt?

Atbilde nesekoja.

— Ceru, ka jūs to nenoliegsiet?

Līdz ar smago nopūtu, kas manāmi lauzās no krūtīm, Manī lepni izslējās un, lēnām paraudzījies visapkārt, kā skaldīt noskaldīja:

— Es vairs neko neteikšu.

Viņa skatiens sastinga un brīdi it kā šaubīdamies pakavējās pie Lursas — varbūt tāpēc, ka advokāta lielās acis rādījās neparasti skumjas.

\ ^

VII

Pusstundu vēlāk Tiesu pilī izplatījās vēsts, ka Lursa uzņēmies Emīla Manī aizstāvību. Advokāts joprojām atradās pie prokurora. Kabineta durvis bija slēgtas, izņemot mirkli, kad Rožisārs, solījies pusdivpadsmitos zvanīt sievai un nespēdams solījumu izpildīt kabinetā, izgāja kādā no blakustelpām.

«Garais sklanda», kā prokuroru saukāja, savai tikpat garajai sievai pa telefonu stāstīja:

— Daudz netrūka, ka viņš pats būtu uzplijies šim del-verim, lai ņem viņu par aizstāvi.

Rožisārs pārspīlēja. Patiesi viss iznāca diezgan muļķīgi, bet zināmā mērā tā bija arī pārējo vaina. Kad saniknotais jauneklis atteicās atbildēt uz jautājumiem, Rožisārs un Dikips manāmi apjuka. Piegājuši pie loga, viņi klusām apspriedās. Tad, atgriezies savā vietā, Dikips krekšķinādams iesāka:

— Man pienākas pavēstīt, ka likums neliedz jums pieaicināt advokātu un pieprasīt, lai turpmāk tas asistē nopratināšanās.

Gluži dabiski, ka, izdzirdot par advokātu, Emīls pavērās Lursā. Tā bija vienkārši domu asociācija. Taču Lursa viegli nosarka. Sava vecuma cilvēkam viņš, bez šaubām, būtu varējis noslēpt šo saviļņojumu, bet ne šim bērnam — it īpaši tāpēc, ka jūtas, kas viņu tobrīd pārņēma, bija bērnišķi naivas un nevaldāmas.

Lursa karsti vēlējās aizstāvēt Emīlu. Viņš juta, ka šī vēlēšanās skaidri lasāma viņa acīs, un novērsās.

Manī viņam neuzticējās. Un tieši tāpēc, ka neuzticējās ...

Abi pārējie, Dikips un Rožisārs, to nesaprata, jo pieaudzis cilvēks tā nereaģētu: Lursa šķita visu saprotam, tādēļ ka noteikti gribēja saprast.

Emīls šaubījās. Klusībā sev sacīja:

«Ja nu tas tikai viņa nopelns, ka esmu šeit... Viņš mani neieredz — esmu kompromitējis viņa ģimeni... Šie cilvēki ir viņam rada ...»

Un, lūkodams uztvert pretinieka skatienu, jauneklis teica:

— Esmu izvēlējies Lursas kungu.

Tam vajadzēja nozīmēt:

«Redziet, es nebūt neesmu nobijies. Man nav ko slēpt. Pagaidām vēl nezinu, vai esat mans draugs vai ienaidnieks. Bet kopš šā brīža, kad jums labprātīgi uzticos, jūs vairs nedrīkstat mani nodot...»

Prokurors un izmeklētājs saskatījās. Dikips ar pildspalvas kātu paieskāja smailo degunu. Bet Lursa mierīgi teica:

— Nav iebildumu... Tādā gadījumā, kungi, es ceru, ka pēc apvainotā personības noskaidrošanas jūs dosiet man laiku iepazīties ar lietas materiāliem ... Vai galveno nopratināšanu nevaram atlikt uz rītu?

Prokurors izsauca sekretāru.

Kad Lursa iznāca gaitenī, Nikolai un Manī kundzei jaunā vēsts bija jau zināma. Abas reizē pielēca kājās. Nikola klusējot ziņkārīgi pētīja tēvu. Viņa neko vēl nesaprata. Un nolēma nepārsteigties.

Taču no Manī kundzes šādu pacietību nevarēja gaidīt.

Ļaudis gaitenī skatījās, kā Lursa apjucis grozās abu sieviešu vidū, ar dīvainu sejas izteiksmi vērojot apkārtējos. Dažs labs aizkavējās šeit tīšām, lai tikai viņus redzētu.

Manī kundzes acis bija piesārtušas, rokās viņa ņurcīja kamolā savīstītu kabatas lakatiņu. Kā īsts nezinātājs viņa nemitīgi apbēra Lursu jautājumiem:

— Ja Emīls vēl neskaitās apsūdzētais, kāpēc tad viņu neatlaiž? Vai drīkst turēt cilvēku cietumā, ja pret viņu nav nekādu pierādījumu? Vainīgi ir citi, Lursas kungs! Galvoju jums, ka citi viņu iepinuši nepatikšanās, es savu dēlu pazīstu ...

Viens otrs no klātesošajiem pasmīnēja. Kad advokātu lenc klients, tas viņa kolēģiem allaž rādās mazliet komiski. Šā iemesla pēc viņi cenšas cik iespējams vairīties no publiskām scēnām.

Turpretī Lursa nekustējās no vietas, it kā notiekošais

viņam sagādātu baudu. Ari Manī kundze likās mazliet komiska, komiska un reizē aizkustinoša, savā būtībā sīka, kaut arī brīžam gandrīz vai traģiska ...

— Senāk mans dēls allaž sēdēja mājās... Galu galā es pati vēl būšu pie visa vainīga... Es viņam vienmēr skandināju: «Emīl, kāpēc tu pēc darba no visiem noslēdzies savā istabā? Tu pārāk daudz lasi... Izej labāk svaigā gaisā, apciemo sava vecuma jauniešus ...»

Es, bez šaubām, gribēju, lai viņa draugi vakaros sanāk pie mums, lai kaut ko uzspēlē ...

Par spīti satraukumam, Manī kundze lāgiem pārāk caururbjoši, kā neuzticēdamās pavērās Lursā — viņa droši vien neuzticējās viņam tāpat kā citiem un pat savam dēlam.

— Tad Emīls sāka vakaros iziet kopā ar Lisku, kaut arī man tas ļoti nepatika... Viņš pārradās mājās aizvien vēlāk un vēlāk, un viņa raksturs pavisam izmainījās... Man nebija ne jausmas, kurp viņi dodas... Dažu nakti viņš gulēja tikai nepilnas trīs stundas ...

Vai Lursa klausījās? Viņš manīja, ka Nikola gaidot kļūst mazliet nepacietīga, ievēroja, cik kalsna un šaura Manī mātes seja un ka viņa uzskata par pienākumu ik pa brītiņam skaļi iešņukstēties.

— Galvenais, ko gribēju lūgt, nežēlojiet naudu, ja vien tas spēj līdzēt... Mēs neesam bagāti... Es uzturu vīramāti... Bet šajā gadījumā esmu ar mieru līdz mūža galam grauzt sausu maizi...

Jauns advokāts amata tērpā — praktikants, kurš retumis sūtīja korespondences Parīzes laikrakstiem, — aizsteidzās pēc fotogrāfa, kas dzīvoja iepretī Tiesu pilij. Pēkšņi viņi abi ieradās, nesdami milzīgu fotoaparātu, kādus mēdz lietot kāzās vai banketos.

— Atļaujiet, lūdzu!

Manī kundze pieņēma cienīgu izskatu. Lursa stāvēja kā sastindzis. Kad fotografēšana beidzās, viņš Nikolai teica:

— Pavadiet Manī kundzi uz mājām. Lietus gāž aizvien stiprāk. Ņemiet taksometru ...

Lursa gandrīz pilnīgi bija nostājies viņu pusē, tikai neviens to vēl nenojauta. Visskaidrāk tas pierādījās pie brokastu galda, kur, uznākusi no virtuves, apkalpoja

Pundurīte pati. Jaunā istabene, kas no rīta bija ieradusies, neatbilda prasībām, tā vismaz apgalvoja Fina.

Sniedzot galdā ēdienus, viņa, degdama ziņkārē, nespēja nociesties neko nepajautājusi Nikolai. Tā nebija neuzticība, kas, Lursam klātesot, liedza tik atklāti runāt. Te varbūt slēpās kaut kas daudz nopietnāks. Fina pārāk maz pazina Lursu, bijās, ka viņš var izdarīt ko ļaunu.

— Ko Emīla kungs jums teica?

— Neko, Fina. Mēs redzējāmies pavisam īsu mirkli. Par aizstāvi viņš izvēlējies manu tēvu ...

Kā allaž brokastīs, Lursam blakus bija nolikta vīna pudele. Viņš labprāt būtu iejaucies sarunā, ja nejustos tik neērti. Beidzot viņš tomēr pavēstīja:

— Sopēcpusdien es tikšos ar Manī cietumā... Ja jums viņam kas sakāms, Nikola ...

— Nē, nekas... Pareizāk... Pasakiet Emīlam, ka policija, izkratījusi viņa dzīvokli, neko neatrada ...

Visvairāk pārsteigta šķita Pundurīte, kas lodāja ap Lursu kā suns ap jaunu saimnieku.

— Cikos jūs tiksieties? — vaicāja Nikola.

— Trijos.

— Vai arī es nevarētu viņu redzēt?

— Ne šodien. Rīt iesniegšu tiesnesim lūgumu...

Pagaidām viss skanēja nedroši, neveikli.

Kāds nenozīmīgs fakts, tik neievērojams, ka pagāja secen pat Finai, vairāk par vārdiem liecināja, ka mājā strāvo jaunas vēsmas.

Lursa bija izdzēris apmēram puspudeli vīna. Citkārt šai laikā viņš jau pirms brokastīm bija iztukšojis veselu pudeli ūn brokastīs nobeidza otru, kas stāvēja nolikta uz galda. Kad Lursa grasījās ieliet, Nikola paskatījās tēvā. Uztvēris šo skatienu, tēvs uzminēja, ko tas nozīmē. Roka ar pudeli mirkli sastinga gaisā. Tad kā nokaunējies viņš ielēja sev nepilnu ceturtdaļglāzi.

Drīz pēc tam Lursa ieslēdzās savā kabinetā, kur šorīt parastajā vietā uz kamīna nebija paguvis nolikt burgun-dieti.

Un atkal drēgnās, aukstās ielas, tad cietuma pagalms un gaiteņi, kur uzraugs garā pīpē smēķē smirdīgu tabaku. — Labdien, Tomasi

— Sveicināti, Lursas kungs! Cik sen neesam redzējušies! Vai nākat šā jaunā cilvēka dēļ? Kur vēlaties tikties — pieņemšanas telpā vai tieši kamerā? Kopš puisis atvests, viņš sēž, kā ūdeni mutē ieņēmis, un atsakās pat no ēdiena ...

Patumšā, mākoņainā laika dēļ pilsētas ielās jau iedegās laternas, veikalu skatlogos — spuldzes. Ar ādas portfeli rokās Lursa sekoja Tomasam, kurš, atslēdzis septiņpadsmitās kameras durvis, teica:

— Brītiņu uzgaidiet! Tūlīt izvedīšu laukā otru.. /

Tātad Emīls nebija viens. Bet, ieraugot viņa kameras

biedru, advokātam neviļus saraucās piere. Rādās, ka tas bija šā nama pastāvīgs iemītnieks, lempīgs slaists, kuram droši vien uzdots jaunatnākušo «iztaustīt».

Manī sēdēja, ierāvies kaktiņā. Palicis divatā ar Lursu, viņš atļāvās mazliet pacelt galvu un viņā paskatīties. Kamerā valdošais klusums šķita jo iespaidīgāks tāpēc, ka līdz šejienei nenonāca ielas trokšņi, kaut gan cietums atradās pilsētas centrā. Klusumu pārtrauca tikai sērkociņa švirkšķis, advokātam aizdedzot cigareti.

— Vai nevēlaties vienu?

Emīls noraidoši papurināja galvu. Taču nākamajā mirklī pastiepa roku pēc cigaretes un bikli teica:

— Paldies.

Divatā abi jutās neērti, it īpaši Lursa. Lai beidzot lauztu šo burvju loku, viņš uzsāka pratināt:

— Kāpēc jūs mēģinājāt nonāvēties?

— Negribēju smakt cietumā.

— Bet tagad, kad esat tur nonācis, redzat, ka tas nemaz nav tik briesmīgs, kā likās. Starp citu, ilgi jums te nebūs jāpaliek. Kas nošāva Lielo Luiju?

Lursa mazliet pārsteidzās. Manī tik spēji izslēja galvu, it kā grasītos mesties viņam virsū.

— Kāpēc jūs man to jautājat? Jūs domājat, ka es zinu; vai nav tiesa? Varbūt arī jūs ticat, ka tas biju es?

— Esmu pārliecināts, ka jūs tas nebijāt. Un ceru to pierādīt. Diemžēl bez jūsu palīdzības neko nevarēšu iesākt...

Vāji apgaismotajā kamerā smagāk par šo situāciju divatā Lursu nomāca kas cits. Tā bija apziņa, ka viņš taujā galvenokārt ziņkāres, nevis profesionāla pienākuma pēc. V

Turklāt šī ziņkāre nebija parasta, bezpersoniska. Tai pamatā bija griba piekļūt tuvāk jauniešu grupai, it kā saplūst kopā ar to.

Taču pārāk sīka likās šī banda. Tā nozīmēja īpašu likumību, neko vairāk, savrupu dzīvi vispārējā dzīves plūsmā, gandrīz vai atsevišķu pilsētiņu pilsētā, īpatnēju domu un jūtu veidu niecīgai saujiņai cilvēku, kuri riņķo pa savu noslēpumaino orbītu līdzīgi dažām planētām izplatījumā, nelikdamies zinis par universā pastāvošo kārtību.

Un tieši tāpēc, ka tādi kā Emīls Manī vai Nikola ignorēja jebkurus likumus, bija grūti viņiem tuvoties. Lursa varēja bolīt savas ūdeņainās acis, cik tīk, dancot viņu priekšā kā lācis vai kā ūsains ronis — viss velti...

— Paskaidrojiet man — kas jūs iepazīstināja ar šo kompāniju?

— Liska, kā jau teicu.

Manī bija apdomīgāks, nekā izskatījās, viņš neaizmirsa, ko sacījis brīžos, kad likās zaudējis aukstasinību.

— Vai viņi jums izklāstīja savus noteikumus, paroles, varbūt vēl ko citu?

Lursa lūkoja atcerēties sevi Emīla vecumā, taču bija spiests atskatīties tālāk par astoņpadsmit gadu robežām, jo tai laikā jau dzīvoja kā vientulis.

— Noteikumi viņiem bija ...

— Rakstīti?

— Jā ... Tie glabājās Edmonda Dosēna kabatas portfelī ... Viņš droši vien tos būs sadedzinājis ...

— Kāpēc?

Droši vien uzskatīdams jautājumu par muļķīgu, jauneklis neatbildēja, tikai paraustīja plecus. Bet Lursa nezaudēja dūšu un sprieda, ka ir soli tuvāk mērķim, un atkal piedāvāja Emīlam cigareti.

— Jādomā, ka šos noteikumus sastādīja Dosēns pats?

— Nezinu, bet tas pilnīgi atbilstu viņa raksturam.

— Kas īpaši? Organizēt grupas?

— Sarežģīt dzīvi. Smērēt visādus papīrus. Nikolas dēļ

viņš lika man parakstīt... ' _

Šeit bija nepieciešama ļoti taktiska pieeja. Viens ne-smalkjūtīgs vārds, un Emīls atkal noslēgtos sevī. Lursa neiedrošinājās skubināt. Viņš pūlējās visu vērst jokā:

— Varbūt līgumu?

Un jauneklis, skatīdamies betonētajā grīdā, atbildēja:

— Viņš Nikolu man pārdeva... Jūs to nevarat saprast ... Tas ietilpst noteikumos... Tur teikts, ka nevienam nedrīkst atņemt sievu bez viņa piekrišanas un bez kompensācijas...

Pēkšņi aptverdams, cik briesmīgi skan šie vārdi, Emīls nosarka. Un tomēr tā bija tīra patiesība.

— Par cik tad jūs viņu nopirkāt?

— Apņēmos veselu gadu maksāt mēnesī piecdesmit franku...

— Edmondam? Vai viņš bija iepriekšējais īpašnieks?

— Viņš lika to manīt, kaut gan es skaidri zināju, ka starp viņiem nekas nav bijis ...

— Jādomā, ka mans māsasdēls būs sadedzinājis ari šo dokumentu? ... Pagaidām viņš ļoti atgādina bandas vadoni ....

— Tas viņš tiešām bija.

— Tātad nav runa vienkārši par draugu kompāniju, bet par īstu organizāciju? Vai nosaukums tai bija?

— «Bokseru banda».

— Bokseris Džo tajā piedalījās?

— Nē... Noteikumus viņš zināja, bet negribēja ar mums pīties, lai nezaudētu patenti...

— Nesaprotu.

— Ja viņu apcietinātu, viņam patenti atņemtu.,. Viņš taču ir vecs cietuma žurka ...

Par šo negaidīto vārdu Lursa pat nepasmaidīja. Laukā, aiz cietuma sienām, šķiet, bija jau tumšs. Gaitenī lāgiem skanēja uzrauga vienmērīgie soļi.

— Vai noteiktas sanāksmju dienas jums bija?

— Principā mēs tikāmies «Bokseru bārā» katru vakaru, bet obligāti tas nebija jādara. Tikai sestdienās gan noteikti vajadzēja ierasties un atnest savu ...

Emīls apklusa.

— ... atnest savu ...?

— Ja es visu jums atklāšu, vai glabāsiet to kā profesionālu noslēpumu?

— Bez jūsu atļaujas man nav tiesību neko izpaust.

— Tad, lūdzu, dodiet man vēl vienu cigareti! Manējās tiesas kancelejā atņēma. Kopā ar visu, kas bija kabatās... Vēlāk arī kurpju saites un ...

Emīls bija gatavs raudāt. Pirms mirkļa viņš vēl runāja pavisam prātīgi, bet, uzskatot kurpes bez saitītēm un ap-

taustot krekla vaļējo apkaklīti, puisim kaklu aizžņaudza elsas.

— Esiet taču virs, Manī! — ar tikko jaušamu ironiju teica Lursa. — Jūs minējāt, ka sestdienās grupas biedriem noteikti vajadzēja atnest...

— Kādu nolaupītu mantu. Lūk, tā! Es negribu melot. Kad Liska mani ar viņiem iepazīstināja, labi zināju, ka šāds pienākums pastāv ...

— Kā jūs to uzzinājāt?

— Man stāstīja.

— Kas?

— To zina ja gandrīz visi mūsu pilsētas jaunieši... Ne jau sīkumos ... Bet par šo bandu bieži runāja ..,

— Vai viņi pieprasīja no jums zvērestu?

— Rakstisku.

— Pēc tam droši vien nācās izturēt pārbaudi?

— Ar automašīnu... Ja izrādītos, ka neprotu to vadīt, man liktu ielauzties kādā tukšā mājā un pēc stundas atgriezties ar nolaupītu mantu ...

— Vienalga, ar kādu?

— Labāk, protams, ar kaut ko lielāku, smagāku, kas grūtāk iznesams... Tā bija sava veida sacensība... Par visbanālāko paņēmienu uzskatīja laupīšanu veikalā no letes... Liska reiz ieradās, nozadzis desmit kilogramu smagu ķirbi...

— Un ko jūs ar saviem laupījumiem darījāt?

Emīls sadrūmis klusēja.

— Varu iedomāties, ka tie atrodas manās mājās.

— Jā, bēniņos.

— Pirms jūs pievienojāties bandai, vai tā pastāvēja jau sen?

— Varbūt pāris mēnešu ... Nē, ne gluži... Man šķiet, ka Edmonds šo spēlīti iemācījās brīvdienās Ekslēbenā no dažiem citiem, kas ar to nodarbojās ...

Lursa bija lauzījis galvu, kā starp Nikolu un viņas brālēnu varējusi nodibināties tik tuva draudzība. Izrādās — pavisam vienkārši. Vai tiešām laiks, kad Lursa par to brīnījās, .piederēja jau tālai pagātnei — diez vai būs pagājušas pilnas trīs dienas? — tad viņš vēl dzīvoja, ierāvies savā alā.

Reiz viņam māsa bija atrakstījusi, ka noīrējusi vasarnīcu Ekslēbenā, un lūgusi ciemos Nikolu.

Nikola nodzīvoja pie Dosēniem veselu mēnesi, un Lur-sam bija gluži vienalga, vai meita mīt tur vai mājās.

Tad, lūk, ar kādām spēlītēm Ekslēbenā uzjautrinājās jaunieši no krietnām ģimenēm, kamēr vecāki apmeklēja ūdensdziedniecības iestādi vai kazino!

— Vai Edmonds zaga daudz?

— Reiz viņš atnesa sudraba kafijas filtru no Gambetas alus zāles. Citā reizē saķildojās ar Destrivo, kurš bija ar mieru zagt tikai savās mājās, bet no īstām laupīšanām baidījās ... Lielais Luijs, pieminot sarunās policiju, atzinās, ka nav labās attiecībās ar varas iestādēm un nevēlas no jauna tikt cietumā, tad Edmonds izlielījās, ar ko mēs nodarbojamies ...

— Tas notika trešā stāva mazajā istabiņā?

— Jā... Edmonds gribēja izlikties liels gudrinieks. Tas ir viņa garā... Esmu pārliecināts, ka vienīgi Edmonda vainas dēļ Lielais Luijs sāka mums izspiest naudu ... Luijs apgalvoja, ka nelaimes gadījums — tātad patiesībā mēs — laupījis viņam darba spējas, bet sieva mājās gaidot naudas sūtījumus... Vispirms viņš mums pieprasīja, lai līdz nākamajai dienai pagādājam tūkstoš franku ..,

— Un jūs tos sametāt?

— Nē. Pārējie atteicās ...

— Un kas šo naudu atnesa?

— Es ...

Emīls neraudāja, tikai pagrieza seju uz sienas pusi, bet, nespēdams valdīties, pēkšņi izaicinoši paskatījās advokātā.

— Ko man atlika darīt? Vainu visi uzvēla man, pārmeta, kāpēc esmu muļķīgi plātījies, ka protu vadīt mašīnu. .. Lielā Luija dēļ man radās iespēja katru vakaru tikties ar Nikolu... Man vajag izstāstīt jums visu; vai nav tiesa? Jūs taču esat mans aizstāvis... Jūs pats tā vēlējāties ... Jā gan! Es skaidri manīju... Tikai pagaidām neizprotu, kāpēc īsti jūs to uzņēmāties, un tomēr — jūs pats to gribējāt. Jo sliktāk jums pašam ... Kaut es varētu kopā ar Nikolu aizbēgt, vienalga, uz kurieni..,

— Bet viņa? Ko viņa pati saka?

— Neko.

— Kur jūs galu galā sadabūjāt šos tūkstoš frankus?

— Mājās ... Māte neko vēl nenojauš ... Biju pārlieci-

nāts, ka varēšu atlikt atpakaļ... Zināju, ka māte glabā naudu veļas skapi mana tēva vecajā naudasmakā...

— Un pārējo summu?

— Par ko jūs runājat?

— Par divi tūkstoši sešsimt frankiem.

— Kas jums to teica?

— Diemžēl tas minēts lietā. Policija uzgājusi Luija draudzenei adresētās pasta pārveduma pavadzīmes.

— Kas tad liecina, ka sūtītājs biju es?

— Tā varētu likties.

— Četrsimt franku man aizdeva Liska ... Pārējo ... Kuru katru mirkli jūs to uzzināsiet, jo drīz viņš noslēgs rēķinus... Es vairs nesapratu, ko iesākt. .. Lielais Luijs draudēja, apgalvoja, ka nodos mūs policijai un visus iebāzīs cietumā ... Vai Testī kungu jūs pazīstat?

— Rantjē no Ieroču laukuma?

— Jā ... Viņš ir mūsu klients ... Pērk daudz grāmatu, it īpaši dārgos izdevumus, kurus speciāli izrakstām viņam no Parīzes. Viņš ienāca veikalā tieši tajā brīdī, kad Žorža kungs, kā parasts pulksten četros, uzgāja augšā savā dzīvoklī dzert tēju ... Testī kungs nokārtoja lēsi... Viņš samaksāja tūkstoš trīssimt trīsdesmit divus frankus... Es tos paņēmu ... Cerēju līdz mēneša beigām atdot...

— Kādā veidā?

— Nezinu. Gan izeja rastos... Tā jau nepaliktu... Zvēru jums, ka neesmu zaglis... Starp citu, darīju Edmondam zināmu ...

— Ko tad?

— Teicu, ka nevēlos būt vienīgais grēkāzis... Ka arī citiem man jāpalīdz... Un ja viņi tajā nelaimīgajā dienā man nebūtu likuši dzert...

Klusuma valstībā ielauzās tāls autosignāls, atgādinot, ka ārpasaulē eksistē pilsētiņa, kurā katrs iedzīvotājs iedomājas lieliski pazīstam dzīvi.

Kāpēc Lursam tieši šajā brīdī iešāvās prātā Tiesu pils klubs? Tam taču ar visu to nebija nekāda sakara. Pirms dažiem gadiem, kad provincē sāka ieviesties bridža spēle, Mulēnas tiesneši un advokāti nolēma dibināt klubu, kāda pilsētiņā trūka.

Vairākas nedēļas no vietas visiem ievērojamākiem cilvēkiem tika izsūtīti apkārtraksti un ielūgumi. Nodibinājās

I

pagaidu komiteja, par kuras ģenerālsekretāru iecēla Dikipu.

Vēlāk ievēlēja galīgo komiteju ar Rožisāru un kādu ģenerāli priekšgalā. Kāpēc tieši ar šo ģenerāli? Viktora Igo avēnijas stūrī klubam nopirka savrupnamu.

Kluba biedru sarakstā Lursa lasīja arī savu uzvārdu, kas bija tur ierakstīts bez viņa ziņas tikai tāpēc, ka netika aizmirsta neviena no Mulēnas izcilākajām personībām. Advokātam piesūtīja pat grezni iespiestus kluba biļetenus.

Kad izraisījās strīds sakarā ar jaunu locekļu uzņem- •’ šanu klubā, diskusiju atskaņas sasniedza arī Lursu, kaut gan viņš dzīvoja pilnīgā atšķirtībā. Daudzi uzstāja, ka biedru skaits ierobežojams un ka jāpieņem vienīgi Mulēnas sabiedrības krējums. Pārējie turpretī ieteica demokrātiskākus noteikumus, kas dotu iespēju papildināt budžetu.

Goda posteņu dēļ savā starpā plēsās prokuratūra un advokāti, trīs sēdes veltīja jautājumam par kāda plastisko operāciju hirurga uzņemšanu klubā; vieni šo kandidatūru aizstāvēja, otri noraidīja.

Kādā vētrainas apspriedes vakarā Rožisārs un laba tiesa dalībnieku no kluba izstājās, Dikips, kurš joprojām vēl skaitījās ģenerālsekretārs, sekoja viņu piemēram.

Pēc tam klubs ilgu laiku vairs netika pieminēts, līdz beidzot ieguldītāji sāka atprasīt savas summas; tad atklājās, ka galvenais organizētājs parakstījis visai aizdomīgus pasūtījumu rēķinus ...

Lai lieta nenonāktu tribunālā, no kluba biedriem sāka ievākt labprātīgus ziedojumus, taču vairums atteicās tos maksāt.

— Sakiet, Manī...

Daudz netrūka, un Lursa būtu nosaucis puisi vārdā.

— Man katrā ziņā jāiepazīst visa jūsu banda, kā pats to dēvējat... Vai Lielais Luijs kādreiz neminēja, ka viņu taisās apraudzīt kāds draugs vai sabiedrotais?

— Nē.

— Varbūt teica, ka uz Mulēnu brauks viņa draudzene?

— Nē.

— Vai jūs ar saviem draugiem pārrunājāt to, ka no Lielā Luija vajadzētu atbrīvoties?

— Jā.

Pie kameras durvīm pieklauvēja uzraugs un, pavēris tās, teica:

— Advokāta kungs, te jums vēstule ... To atnesa no prokuratūras...

Atplēsis aploksni, Lursa izlasīja ar mašīnu rakstītās rindiņas:

«Ģenerālprokurora kungs pagodinās ziņot maestro Lur-sam, ka tā sauktais Zans Destrivo vakar vakarā pazudis no vecāku mājām.»

Cik viss tomēr sarežģīts un mīklains! Turklāt, kā par nelaimi, Lursa pa šiem astoņpadsmit gadiem bija atsvešinājies no dzīves un cilvēkiem.

Kaut ko viņš tomēr noģida. Viņam šķita, ka vēl tikai mazliet jāpapūlas, lai aptvertu... lai atrisinātu visu...

— Destrivo... — Lursa skaļi atkārtoja vēstulē lasīto vārdu.

— Ko jūs teicāt?

— Kādas ir jūsu domas par Destrivo?

— Tas ir mans kaimiņš... Viņa vecāki mūsu ielā uzcēla mājiņu ...

— Kādas attiecības viņam bija ar bandu?

— Grūti paskaidrot... Destrivo nēsāja acenes .., Viņš allaž centās izlikties slīpētāks un, kā pats mēdza teikt, «lietišķāks» par citiem ... Bāls, kluss puisis ...

— Prokurors ziņo, ka viņš nozudis. ^

Manī iegrima domās, un bija interesanti vērot šo lielo zēnu, kurš ar domīgi saspringto seju šai mirklī likās vīrišķīgāks.

— Nevar būt! — viņš beidzot izdvesa.

— Kas nevar būt?

— Neticu, ka tas bija viņš... Destrivo zaga šķiltavas.

Nemitīgā piepūle, ko prasīja pratināšana, Lursu bija

nogurdinājusi. Ik vārdu, tikpat kā stenogrammu vai morzes signālus, vajadzēja taču skaidri atšifrēt.

— Es nesaprotu, — viņš atzinās.

— Destrivo bija veiklākais no visiem... Viņš gāja pirkt cigaretes tabakas veikalā, kur uz letes izliktas šķiltavas ... Un tīšām vairākas nogrūda zemē... Pēc tam atvainodamies tās pacēla, bet vienu iebāza kabatā...

— Sakiet, Manī...

Lur^a atkal gandrīz pateica — «Emīl» un gandrīz

\ , * ;

. ,(111

uzdeva jautājumu, kuru prātīgāk bija noklusēt. Advokāts gribēja pavaicāt:

«Kas jūs uz šādām laupīšanām ierosināja?»

Tomēr ne! Tas būtu aplam. To Lursa saprata, kaut ari cīnījās sevī ar intuīciju un pretrunām, vēl lāgā neaptverdams patiesību.

— Un tomēr kāds no j ums ..,

— Protams.

— Kurš?

Klusums. Manī, atkal nodūris acis, raudzījās grīdā.

— Nezinu.

— Dosēns?

— Nedomāju ... Tad jau ..,

— Kas tad?

— Viņš būtu nobijies ...

Lursu šodien pirmo reizi pārņēma slāpes pēc vīna.

Viņš jutās pārpūlējies, gluži gurds.

— Iespējams, ka rīt deviņos jūs vedīs uz Tiesu pili. Centīšos panākt, ka tiekamies pirms nopratināšanas. Ja tas neizdosies, katrā ziņā asistēšu. Nesteidzieties ar atbildēm! Nepieciešamības gadījumā atklāti lūdziet manu padomu! Zādzības, manuprāt, nevajadzētu noslēpt...

Lursa noprata, ka arī Emīlu, tāpat kā viņu, māc vilšanās bez noteikta iemesla. Acīm redzot, cerēdams vienā paņēmienā ielauzties noslēpumainajā pasaulē, kuras esa- ' mību tikai neskaidri noģida, viņš bija rīkojies pārāk strauji.

Neko tiešu Emīlam advokāts nebija pateicis. Kad kameras durvis noslēdzās, jauneklis palika viens savas iepriekšējās neziņas un šaubu varā.

Tiesa gan, durvis tūlīt pat vēlreiz atvērās. Tajās atkal stāvēja advokāts.

— Pavisam piemirsu! Parūpēšos, lai nekavējoties nomaina jūsu kameras biedru. Tas ir īsts auns! Neuzticieties arī tam, ko ieliks viņa vietā ...

Varbūt vainīga bija pārāk lielā gadu starpība? Kontakts nebija panākts. Nesdams portfeli kreisajā padusē, advokāts cauri cietuma vārtiem izgāja lietainajās ielās, kur gāzes spuldzes meta atspīdumus peļķēs; viņš ievēroja, ka aiz nākamā ielu krustojuma drūzma kļūst dzīvāka.

Pa labi atradās neliels restorāns, kurā cietumnieki varēja pasūtīt pusdienas. Lursa devās iekšā.

— Sarkanvīnu ...

Bija pēdējais laiks iedzert. Viņš vairs neturējās kājās un sāka nožēlot, ka izrāvies no sava kabineta dziļās vientulības.

Krodzinieks adītā svīteri klusu vēroja advokātu, līdz beidzot iedrošinājās jautāt:

— Kā jums šķiet, vai šajā lietā būs iejaukti daudzi? Vai tiesa, ka vairums bandas jauniešu pieder pie labām ģimenēm?

Tātad pilsētā viss jau zināms.

— Ielejiet vēl...

Vīns bija biezs un stiprs, ar violetu nokrāsu...

Lursa samaksāja. Pirmajai reizei pārāk ilgi viņš bija uzturējies laukā saskarē ar cilvēkiem. Vai tad slimnieks, kas atveseļojas, drīkst jau pirmajā dienā no rīta līdz vakaram staigāt?

Izgājis laukā, Lursa tomēr pārlika, vai vēlreiz neiegriezties Tiesā — kaut arī bez noteikta iemesla, vienīgi tāpēc, lai izpētītu, kāds gaiss ir pretinieku nometnē.

OTRA DAĻA

Lursa, pacēlis galvu, pazagšus paskatījās meitā, atstāja krēslu un devās sabikstīt krāsniņu, kas, uzpūšot spējai vēja brāzmai, laiku pa laikam iedūcās. Manīdams, ka Nikola, rātni noliekusies pār dokumentu mapēm, nemaz nepaceļot acu, viņu novēro un it kā tur neredzamā pavadā, viņš tomēr piegāja pie sienas skapja, atvēra to un paņēma pudeli ruma.

— Tev nesalst? — tēvs bikli ievaicājās.

Nikola atbildēja noliedzoši, un viņas balss skanēja reizē pārmetoši un iecietīgi. Vairākkārt pacilājis pudeli, Lursa nedzēris atlika to vietā. Beidzot, pa īstam sajuzdams nogurumu, viņš dziļi nopūtās un teica:

— Pēdējā nakts! ... Bet rīt....

Bija pāri pusnaktij, pilsēta — kā izmirusi, debesis skaidras, nežēlīgi gaišas; vējš ielās slaucīja bruģi, saceldams gaisā smalkus sniega putekļus.

Slēģi kabinetā stāvēja neaizvērti, un Lursas logs šai ielā, kā arī visā kvartālā bija vienīgais gaišais plankumiņš.

Tuvojās gals, trīs mēnešus gara tuneļa gals. Kopš pirmā janvāra rīta izgaisa miglas seģene, kas smagi gūlās pār pilsētu, beidzās arī miklās, slidenās dienas šai melnbaltam, noplukušam ofortam līdzīgajā pasaulē, kur jāzogas cieši gar namu sienām, kad no jumtiem pil ūdens.

Naktis kļuva tik garas, ka nodzīvotais laiks nepalika atmiņā, jo dienās neredzēja neko vairāk kā vāji apgaismotus veikaliņus, aizsvīdušas logu rūtis un tumsā grimstošas ielas, kur ik pretimnācējs šķiet noslēpums.

— Cik tālu esi tikusi? — apsēzdamies un meklēdams cigareti, Lursa pavaicāja meitai.

— Līdz sešdesmit trešajai, — viņa atbildēja.

— Miegs nenāk?

Nikola noliedzoši papurināja galvu. Sešdesmit trešā no deviņdesmit septiņām mapēm! Deviņdesmit septiņi papes aktu vāki, gan biezi, gan plāni, kaudzēs salikti, gulēja uz rakstāmgalda, un dažos slēpās tikai viena pati papīra loksnīte.

Virs kamīna uz zilganas kalendāra lapiņas vīdēja lieli, melni burti: svētdiena, divpadsmitais janvāris. Bet pusnakts bija jau pāri, tātad sākušies pirmdiena, trīspadsmitais janvāris, proti, jauna diena.

Varbūt citiem tas neko nenozīmēja. Taču Lursam, Nikolai, Pundurītei, istabenei, zināmiem cilvēkiem šai pilsētā un citur pirmdiena, trīspadsmitais janvāris, nozīmēja tuneļa galu. Pulksten astoņos rītā uz Tiesu pils kāpnēm nostāsies neparasta policistu sardze, kas visiem pieprasīs skopi izdalītās caurlaides. Cietuma mašīna atvedīs Emīlu Manī, novārgušu, bet vīrišķīgāku Manī jaunā uzvalkā, kuru māte viņam pagājušajā nedēļā bija nopirkusi; un Lursa ģērbtuvē ietērpsies mantijā, ko meita likusi iztīrīt.

— Vai Pižolē otrreiz nav pratināts? — saraukusi pieri, Nikola brīnījās.

Kas pazīst Pižolē? Tikai viņi. Viņi un vēl daži, kas pētījuši šo lietu tik ilgi un dziļi, ka tagad būtu spējīgi savā starpa sarunāties citiem nesaprotamā valodā.

— Pižolē nopratināts tikai reizi divpadsmitajā decembrī, — Lursa nekavējoties paskaidroja.

— Nez kāpēc man šķita, ka vajadzēja būt vēl otrai pratināšanai...

Pižolē, Destrivo kaimiņš, bija rantjē, kas savā laikā spēlējis otro vai trešo vijoli Parīzes Operā, bet tagad apmeties dzimtajā pilsētā. Viņš dzīvoja blakus Destrivo un tātad vienā ielā ar Manī.

«Es viņus nepazinu... Zināju tikai, ka dažas mājas tālāk kāds pasniedz klavierstundas... Bet Destrivo ģimeni pa savu logu bieži vēroju dārzā... Protams, vasaru ... Kad viņi atrodas ēdamistabā, līdz manim nonāk balsis ... Pārāk klusas, lai saprastu, par ko runā ... Skaidri atšķiru tikai retu vārdu... Dzirdams arī, kad viņi aizver vai atver durvis... Es nemēdzu aizmigt agrāk kā pulksten divos naktī... Tāds paradums man vēl no teātra laikiem ... Gultā labprāt lasu ... Ievēroju, ka pie Destrivo kāds ļoti vēlu pārrodas mājās, jo dažreiz viņš mani spēji iztraucēja no miega...»

Tie bija kā ievadvārdi, kam sekoja izmeklētāja Dikipa jautājums:

«Vai nakti no septītā uz astoto oktobri atceraties?»

«Lieliski atceros!»

«Kāds pamats tik kategoriskam apgalvojumam?»

«Tīrais sīkums: tajā pēcpusdienā sastapu draugu, kuram, manuprāt, vajadzēja atrasties Madagaskarā ...»

«Un kāpēc domājat, ka tas notika septītajā oktobrī?»

«Mēs kopā iegājām kafejnīcā, es nemēdzu to darīt bieži. Man iepretī pie sienas tur karājās biezs kalendārs, septītā datuma skaitli kā todien skaidri redzu acu priekšā ... Turklāt esmu pilnīgi pārliecināts, ka šajā naktī pie Destrivo kāds pārnāca mājās pulksten divos, tieši tad es grasījos nodzēst gaismu ...»

Deviņdesmit septiņas mapes! Deviņdesmit septiņas personas, starp kurām dažkārt visnegaidītākie cilvēki — policijas aģents, kafejnīcas meitene, «Standartcenu veikala» pārdevējs, Žorža grāmatnīcas klients; tie visi nu zaudējuši savu individualitāti, kļuvuši par niecīgu sastāvdaļu milzīgajā aktu vāku kaudzē, kuru Nikola pārbaudīja pēdējo reizi.

Pulksten astoņos rītā Emīls Manī, kas apsūdzēts Luija Kagalēna — tā sauktā Lielā Luija noslepkavošanā septītajā oktobrī īsi pēc pusnakts Tiesas advokāta Hektora

Lursas de Senmarka savrupmājā, sēdīsies uz apsūdzēto sola un tiesas sēde sāksies.

Trīs mēnešus pēc kārtas, kamēr ilga izmeklēšana, nemitīgi līņāja lietus, pilsēta izskatījās pelēka un dubļaina, un ļaudis savās noslēpumainajās gaitās kā skudras tekāja šurp un turp.

Vēl atlika pārbaudīt deviņdesmit septiņus iedzeltenus biezas papes aktu vākus, uz kuriem ar violetu tinti bija rakstīti uzvārdi.

Taču dienu no dienas, nakti pēc nakts, stundu pēc stundas ik lapa šajos vākos atdzīvojās, pārvērtās vīrietī vai sievietē ar zināmu nodarbošanos, ar savu māju, saviem trūkumiem, netikumiem un dīvainībām, ar īpašu runas un izturēšanās veidu.

Sākumā viņu bija tikai niecīga saujiņa: Edmonds Dosēns, kuru vecāki aizsūtījuši uz Šveices sanatoriju, iriesnieka Daijā dēls, Destrivo, kuru beidzot atrada Parīzes Centrāltirgū, bez viena sū kabatā ložņājot starp sakņu vedēju rateļiem cerībā, ka laimēsies nopelnīt v.. Un Liska, kurš ik dienas redzams uz ielas pie «Standartcenu veikala» tirgojamies ar nocenotiem smagiem rupjas ādas mednieku zābakiem ...

Jāmin arī ģenerālpadomnieka dēls Gruēns, kas tāpat pieskaitāms bandas locekļiem, kaut gan tikās ar tiem reti.

Trīs mēnešus, izņemot pēdējās nedēļas, Emīlu Manī divi žandarmi ik rītus vadāja no cietuma uz tiesu, viņa dienas ritēja tikpat vienmuļas un sīki sadalītas kā 2orža grāmatnīcā.

Labi zinādams, ka apcietinātais būs nepieciešams ne agrāk kā desiņitos vai vienpadsmitos rītā, Dikips tomēr pieprasīja viņu savā rīcībā jau no astoņiem. Tik agrā rīta stundā Tiesu pils gaiteņos parasti vēl dega gaisma un apkopējas berza akmens plākšņu grīdas.

Emīlu Manī ieveda šaurā viņam nozīmētā telpā ar netīrām sienām, solu, galvanizētiem spaiņiem un slotām kaktā. Viens no žandarmiem aizgāja iedzert kafiju, bet, kad atgriezās ar avīzi rokās, no viņa ūsām garoja ruma aromāts. Pēc tam devās prom otrs kolēģis. Elektriskās spuldzes gaisma kļuva aizvien bālāka. Virs galvām atskanēja soļi: bija ieradies Dikips un gatavojās darbam; sakārtojis dokumentus, viņš lika ievest pirmo liecinieku ...

Iespējams, ka pilsētā kaut kur vēl dzīvoja cilvēki, kuru prātus nodarbināja pavisam citas domas, rūpes un ieceres; taču vairākiem astotajā oktobrī pēc pusnakts pasaule šķita itin kā sastingusi.

«Jūs esat Sofija Štifa, kam pieder kabarē tā sauktajā Kloketo?»

«Jā, tiesneša kungs.»

«Jūs esat dzimusi Strasburgā un precējusies ar Štifa kungu, kurš kalpoja pilsētas ^ aptīrīšanas birojā... Palikusi atraitne ar divām meitām, Evu un Klāru, jūs sākumā dzīvojāt Bretiņjī, kur strādājāt par kalponi... Jums bija mīļākais — kāds Trulē, kas jūs bieži sita, un tāpēc jūs bijāt spiesta viņu iesūdzēt...»

Tāda bija saruna ar «Slīkoņu krodziņa» saimnieci. Kopā ar abu meiču liecībām tā aizņēma piecas lappuses. Lursa šo krodziņu apmeklēja trīs četras reizes, redzēja trulā Štifa kunga ģīmetni un citas fotogrāfijas — abas meitenes bērnībā un pat žandarmu Trulē, kas sitis savu mīļāko.

«Kurš no bandas locekļiem bija visuzņēmīgākais? Un vispār — kurš parasti maksāja par citiem?»

«Edmonda kungs, protams.»

Nikola tēvam bija stāstījusi, ka pirms uzdzīvēm viņi visu savu naudu uzticējuši Dosēnam.

«Dejas laikā Edmonds cepuri atbīdīja uz vienas auss, zobos iesprauda cigareti. Viņš pagādāja Javas džeza skaņu plates, kuru mums nebija. Dejojot viņš turējās varen braši, apgalvojot, ka zaļumballēs visi tā darot...»

«Viņš bija jūsu pielūdzējs?»

«Man šķiet, ka viņš mūs nicināja... (Runātāja bija Eva, jaunākā no māsām.) Saukāja par netiklēm.,. Viņš bija pārliecināts, ka mēs ... ka mūsu mājās ...»

«Turpiniet...»

«Jūs nesaprotat? Viņš domāja, ka mums augšstāvā ir istabas, kur mēs pieņemam jebkuru... Viņš par to nemaz nešaubījās...»

«Un tomēr ne reizes neaicināja augšā?»

«Nē ... Toties desinieks ...»

«Ko tas?»

«Allaž palaida nagus... Velti centāmies viņu atgrūst, viņš tūlīt atkal uzsāka... Ja ne ar mani, tad ar māsu, un būtu ar mieru uzbāzties pat mūsu mātei... Kad tikai

sieviete ... Bet pats ņirgājās vien ... Stāstīja rupjības, jēlas anekdotes...»

Dikips un Lursa sasveicinoties vairs nemēdza sarokoties. Kad Manī nopratināšanas vai konfrontācijas laikā izmeklētāja kabinetā ienāca advokāts, Dikips ar advokātu apmainījās vienīgi vēsām pieklājības frāzēm:

— Laipni lūdzu ... Es pēc jums... Kā godājamais aizstāvis vēlas...

Ar savu drēbju krokām, bārdas šķipsnām, sejas vaibstiem un platajām acīm Lursa tiesas zālē viesa it kā daļu tās dīvainās pasaules, no kuras, stundām ilgi gremdējies vientulībā, viņš atgriezās ar jaunu guvumu, jaunu, iepriekšējā vakarā vēl nepazītu uzvārdu, un steidzās to noglabāt dzeltenajos aktu vākos.

Lursa pats bija atklājis Pižolē. Tikai viņš gandrīz ar varu bija šurp atvedis drukno Liskas kungu — Efraimu Lisku, kurš tuklo cisku dēļ staigāja ieplestām kājām.

Bīdamies tiesas, rotaļlietu tirgotājs šļupstēja:

«Bet es domāju, ka mans dēls iemīlējies. Teicu to viņa mātei. Mēs abi bijām ļoti nobažījušies ...»

Reizēm atvezdams līdzi jaunus lieciniekus, visās pilsētas malās okšķerēja arī komisārs Binē.

Šobrīd kaudzē uz rakstāmgalda gulēja lietas aktu vākos, krāsnī gaudoja brāzmains vējš un Nikola centās nosēdēt taisni, lai nenodotu, ka viņu nežēlīgi māc miegs.

Uzņēmusies sekretāres pienākumus, viņa sakopoja datus, atzīmēja laikus, šķiroja dokumentus, atlika tos rakstāmgalda malā vienā noteiktā vietā. Kādu dienu tēvs, neviļus pārteicies, uzrunāja meitu ar «tu».

Viņu darbs norisa galvenokārt naktīs, kad mājās un uz ielas, varbūt pat visā pilsētā bija nomodā tikai viņi abi. Lursa tad nopūzdamies paslepen raudzījās uz sienas skapi, kur glabājās dzērieni.

Tagad viņš ņēma no pagraba tikai vienu sarkanvīna pudeli dienā un dzēra to taupīgi. Šad tad viņam palaimējās izlavīties no Tiesas nama pa mazām sāndurtiņām un iegriezties krodziņā, kur varēja dabūt tīri ciešamu vīnu.

Sākumā Lursa bija apņēmies nedzert vairāk kā vienu glāzīti. Pēc tam viņš tomēr neapdomīgi pamāja saimniekam ieliet vēl, un turpmāk otro glāzi saimnieks, negaidot pasūtījumu, pildīja pats.

Taču Lursa vairs nepiedzērās. Nekad! Tieši otrādi.

Tādos vakaros kā, piemēram, tagad, lai nezaudētu prāta asumu, viņam bija nepieciešama alkohola papilddeva.

— Atzīmēšu kādu pretrunu Bergo liecībā... — ar sarkanu zīmuli pasvītrodama tekstu, ieminējās Nikola. — Viņš apgalvo, ka Emīls, gribēdams pārdot pulksteni, ieradies pie viņa divdesmit pirmajā oktobrī. . . Bet no lietas materiāliem izriet, ka tas varējis notikt, vēlākais, piecpadsmitajā ... Bergo kļūdījies par veselu nedēļu ...

Bergo. Lūk, vēl viens, par kura eksistenci līdz šim citiem nebija ne jausmas. Vai kāds maz bija iegājis viņa pulksteņdarbnīcā, tik mazā un neievērojamā, ka garāmgājēji uz ielas to gandrīz nemanīja, turklāt tā atradās ļoti neizdevīgā vietā — starp skārni un pārtikas veikalu aiz tirgus.

Bergo ... Liels un ļumīgs ar atkārušos vēderu ... Bergo, no kura allaž plūst rūgtenas smakas un kurš, šķiet, pirmo reizi izlīdis dienas gaismā no savas alas, kur rūsē veci modinātāji, izjauktu pulksteņu mehānismi un neīstas dārglietas...

Tomēr viņš eksistēja. Tāpat kā pārējie. ^Un, izrunājot visus šos uzvārdus, tie vairs neskanēja gluži parasti.

Mirklī, kad Nikola pieminēja Bergo, Lursa neviļus atrada savam pašreizējam stāvoklim piemērotu apzīmējumu: viņš atgādināja zinātnieku, kurš daudzus sava mūža gadus atdevis milzīgam darbam, piemēram, grāmatai desmit sējumos par cietspārņiem vai par Ceturto dinastiju.

Lursas darbs guļ še uz galda. Vārdi, kas tajā atrodami, vairākumam lasītāju liktos tukši un pārāk nenozīmīgi.

Bergo ... Pižolē ... Štifa ...

Lursam šie vārdi bija pilni ar saturu, aiz tiem viņš saskatīja dzīvi, traģēdiju. Aktu vāku kaudze slējās augsta kā kolonna un ...

Par spīti meitas nosodošajam skatienam, Lursa atkal piecēlās un, atvēris sienas skapi, iemeta malciņu ruma.

Jo nu, kad darbs bija galā, vajadzēja saglabāt savu pārliecību. Tunelim beidzoties, nekādā ziņā nedrīkstēja krist ikdienas paradumu varā.

Galvenais tagad bija Lielais Luijs, protams, miris, jo dzīvs viņš nebūtu saistījis neviena uzmanību ...

Un cilvēks, kas Luiju nogalinājis ...

Un vēl kāds, kas nebija to darījis: Emīls, kurš, brīžam

saspringts kā uzvilkta stīga, brīžam pagalam satriekts, reizēm iekaisis dusmās, Dikipa kabinetā īstā histērijas lēkmē kliedza:

— Bet es taču jums saku, ka neesmu vainīgs! .., Jums nav tiesību!... Jūs esat pretīgs nelietis!

Dikipu, šo eleganto, nolaizīto tipu, viņš nosauca par pretīgu nelieti. Lāgiem Emīls tomēr runāja mierīgi — tāpat kā pārējie, interesēdamies par katru sīkumu.

— Vai ļaužu būs daudz? Vai taisnība, ka ieradīsies korespondenti no Parīzes?

Dikips jutās pārguris un, izmantojot Ziemsvētku brīvdienas, aizbrauca kalnos atpūsties.

Šī lieta jau visiem bija līdz kaklam. Lāgiem šķita, ka viņi dzīvo nevis starp cilvēkiem, bet starp cilvēku ēnām.

Kopš nelaimīgā notikuma desinieks Daijā jau trīs reizes bija kāvies ar dēlu, viņi uzbruka viens otram ar dūrēm un kāju spērieniem.

— Es tevis nebīstos! — jaunais Daijā kliedza.

— Ko tu neteiksi, nelietīgais zagli!...

— It kā tu pats neprastu zagt!

Ļaudis abus izšķīra. Beigās tomēr vajadzēja atsaukt policistu, jo jaunajam Daijā asiņoja pārsistā lūpa.

Galu galā Parīzē izdevās sameklēt Destrivo, kurš nekādā ziņā negribēja atgriezties Mulēnā, apgalvoja, ka viņam neērti, bet tad dēlam pakaļ devās tēvs, bankas kasieris. Viņi vienojās, ka jaunais Destrivo, negaidot iesaukumu, tūlīt pat brīvprātīgi pieteiksies karadienestā.

Un nu viņš kalpoja Orleānas intendantūrā, droši vien valkāja nesamērīgi garu šineli, acenes uz deguna, un seja viņam kā allaž bija klāta pūtītēm.

Četras nopratināšanas un konfrontācija ar Manī.

«Nesaprotu, kā varēju tā rīkoties! ... Ļāvos ievilināties ... Es kategoriski atteicos zagt naudu pat no saviem vecākiem...»

Zādzības tika noklusētas. Visus zaudējumus atlīdzināja Dosēna tēvs. Cietušos tirgotājus uzpirķa, un tie sūdzības necēla. Vietējās avīzes klusēja.

Un tomēr bija daži, uz kuriem pilsētas ielās ļaudis atskatījās. Varētu gandrīz teikt, ka Mulēna sadalījās divās daļās — viena dzīvoja tukši, bez mērķa un jēgas, otrai bija sakars ar Manī lietu, pilnu tumšiem nostūriem un

negaidītām personām, kuras atklāja advokāts un kuru uzvārdi pagaidām slēpās aktu vākos.

— Vai rīt tu nebūsi pārāk piekususi?

Nikola ironiski pasmīnēja. Vai tad viņa jel kad bija izrādījusi kaut mazāko noguruma vai mazdūšības pazīmi? Parasti mierīga un spītīga — viņa mulsināja ar savu nesatricināmo savaldību, bet apaļīgā seja un augums pauda gandrīz vai izaicinājumu.

Nikola nelikās novārgusi. Viņa nelūdza brīvdienu. Ik vakaru tēvs atrada viņu savā kabinetā allaž nosvērtu, nemainīgu.

Nikola paņēma pēdējos aktu vākus, kuri gulēja no citiem atstatu, tajos atradās viena pati pārtikas preču veikalos pērkama lēta vēstuļpapīra loksnīte. Rokraksts bija sievišķīgs un neliecināja par izglītību, tinte — ūdeņaina — kā vienmēr pasta nodaļās vai kafejnīcās; sliktā spalva bija pametusi traipus.

*

«Advokāta kungs,

Jūs pareizi apgalvojāt, ka Manī nav vainīgs. Viņa dēļ neuztraucieties! Es zinu, kas nogalinājis Lielo Luiju. Ja Manī tiks notiesāts, pateikšu slepkavas vārdu.»

Šādu anonīmu vēstuli otrā dienā pēc Ziemsvētkiem atnesa pastnieks, taču visi meklējumi, arī tie, kurus pēc Lursas pieprasījuma veica policija, bija nesekmīgi.

Lursam ienāca prātā atlaistā istabene Anžēla, kura bija nākusi viņu šantažēt un kuru viņš kādu brīdi turēja aizdomās par slepkavību.

Anžēla bija iestājusies darbā kādā Neveras kafejnīcā. Advokāts brauca turp, lai dabūtu viņas rokraksta paraugu.

Izrādījās, ka tas nav meklētais.

Lursa neaizmirsa apciemot arī Lielā Luija draudzeni, kas dzīvoja Onflēras apkaimē, uz kurieni cietušais bija sūtījis naudu. Rezultātu atkal nebija nekādu.

Policija pārmeklēja divus Mulēnas publiskos namus, jo nereti, vēlēdamies kādam izkratīt sirdi, slepkavas tieši šādās vietās lūko remdēt savu nemieru.

Pēc Dikipa domām, vēstule bija rupjš joks vai aizdo-• mīgs aizstāvēšanās manevrs.

Varēja gaidīt vēl otru līdzīgu vēstuli, jo tie, kas tādas raksta, nemēdz samierināties ar vienu.

Unf lūk, pēkšņi šajā naktī, kad pulkstenis rādīja pirmo rīta stundu, tēvs un meita, pielēkuši kājās, saskatījās — priekšnamā skanēja spēcīgs zvans.

Augšstāvā dzirdēja gultā sakustamies Pundurīti, taču velti būtu cerēt, ka viņa, bailēs trīcēdama, dosies atvērt durvis.

Lursa izsteidzās no kabineta. Nokāpis lejā un šķērsojis vestibilu, viņš tumsā sataustīja durvju bultu.

— Logā redzēju gaismu... — teica pazīstama balss.

Ienāca bokseris Džo.

— Vai drīkstu jūs brītiņu traucēt? — viņš čukstēja.

Ja advokāts vairākus vakarus nebūtu pavadījis «Bokseru bārā», Džo neiedrošinātos spert kāju pār šo slieksni, bet tagad viņš lūkojās apkārt ar neslēptu ziņkāri. Iegājir kabinetā, Džo sveicināja Nikolu un neziņā, ko darīt — palikt kājās vai apsēsties —, apstājās.

— Bīstos, vai nupat nebūšu izdarījis lielu muļķību, — atbalstījis gurnu pret galda malu, Džo beidzot teica. — Jūs tūlīt rāsities un ne bez pamata ...

Izņēmis no pasniegtās paciņas cigareti, bokseris ar skatienu nomērīja aktu vāku kaudzi.

— Jūs paši zināt, kā vakaros klājas restorānā ... Dažkārt pie mums valda pilnīgs tukšums... Šodien sēdējām četratā. Vai Adeli, īstā vārdā Adeli Pigasu, to šķielaci, kas allaž slaistās uz mūsu ielas stūra... nepazīstat? Adelei līdzi bija Žēns no Bordo, tirgus cīkstonis, ar kuru viņa dzīvo... Un resnīte Gurda, kuras īpašā klientūra ir kareivji ... Lai nosistu laiku līdz gulētiešanai, mēs mierīgi un godīgi spēlējām kārtis... Nez kāpēc es pēkšņi ieminējos:

«Advokāts ir ļoti laipns. Viņš man iedeva ieejas karti...»

Mūsu sabiedrībā jūs parasti dēvē par advokātu. Adele apvaicājās, vai tā esot caurlaide uz tiesas procesu... Viņa lūdza to pagādāt arī viņai... Atbildēju, ka tas būs ļoti grūti izdarāms, jo kurš gan nevēlas tur iekļūt...

Ar to sākās ķīviņš.

«Vai nevarēji padomāt arī par draudzenēm?» Adele man pārmeta.

«Kāpēc tu pati viņam neprasīji caurlaidi?»

«Tā drīzāk vajadzīga man nekā tev...»

«Kāpēc gan tā, ja drīkstu zināt?»

«Tāpēc, ka tā!»

Vai varat iedomāties? Bet spēli Adele nepārtrauca.

«Un tiešām tu celtos astoņos rītā, lai ietu uz tiesu?» es brīnījos.

«Noteikti!»

«Tukši vārdi!» īgni noņurdēja Žēns. «Spēlējiet nopietnāk!»

«Ja es ko saku, tad tā arī daru... Ja vien gribētu, es caurlaidi dabūtu ātrāk nekā jebkurš ...»

«Interesanti, kādā veidā?»

«Turklāt pirmajā rindā!»

«Varbūt tiesnešiem līdzās?»

«Kopā ar lieciniekiem.»

«Pirmkārt, liecinieki sēž nevis pirmajā rindā, bet bla-kustelpā. Otrkārt, tu taču neesi nekāda lieciniece...»

«Tikai tāpēc, ka negribu.»

«Tikai tāpēc, ka tev nav ko teikt.»

«Lai paliek! Spēlēsim tālāk!»

«Ko vēl neizdomāsi!»

«Es? Es izdomājot?»

Un tā joprojām. Žēns dīvaini Adelē noskatījās. Viņa nepieder pie tām, kas mēdz klīrēties. Mēs kāršu partiju beidzām. Izmaksāju visiem pa pēdējai glāzei vīna. Te pēkšņi Adele iesaucās:

«Uz slepkavas veselību!»

«Tu viņu pazīsti?»

«Kā gan ne!»

«Ej nu ej!»

Bet Gurda nopūtās:

«Vai neredzat, ka viņa cenšas būt Interesanta?»

Saprotiet, es jautu, ka Adele nav tāda kā parasti. Mudināju viņu runāt tālāk. Labi zinādams, kā viņai pieiet, izlikos neticam nevienam viņas vārdam.

«Bez šaubām, es vainīgo pazīstu! Zinu pat, kur viņš nometa savu revolveri...»

«Kur?»

«Neteikšu... Kādu vakaru, kad viņš vairs nespēja ...»

«Tu gulēji ar viņu?»

«Trīs reizes...»

«Kas viņš ir?»

«Neteikšu...»

«Man tu tomēr pateiksi!» iesaucās Žēns.

«Nedz tev, nedz kādam citam.»

Tad es izdarīju aplamību. Pārāk aizsvilos. Atgādināju, ka Adele man parādā krietnu summiņu un ka vasarā, kad viņai nebija ko grauzt, baroju viņu par velti ar sand-vičiem...

«Ja tu man nesacīsi...»

«Nē, neteikšu...» ✓

Es viņai — bāc! — iegāzu pa ģīmi. Uzbrēcu, ka viņa man riebjas, ka viņa ir pēdējais draņķis...

Tik ļoti kāroju visu izdibināt, ka vairs pat neatceros, kādus vārdus lietoju... Galu galā Adeli kopā ar Žēnu izdzinu laukā, jo viņš sāka to aizstāvēt... Žēns jau nezina, ko es, ja vien gribētu, varētu pastāstīt par viņu pašu... Beigu beigās — lai paliek! Tas ir pavisam cits stāsts; un kas mums daļas par to, ko dara Žēns!

Redziet nu, kā iznāca!... Pēc tam mēs ar Gurdu saskatījāmies, kā jautājot, vai esmu pareizi rīkojies... Rīt agri sāksies tiesa, tāpēc spriedu, ka jūs vēl būsiet nomodā ...

— Vai Adeles rokrakstu pazīstat? — atvērdams visplānākos aktu vākus, vaicāja Lursa.

— Kas zin, vai viņa maz prot rakstīt... Pag!... Jā!... Pāris reižu Adele pie manis rakstīja vēstules uz sanatoriju, kur veseļojas viņas dēlēns... Viņai ir piecus gadus vecs puišelis... Bet rokrakstu neievēroju...

— Kur viņa dzīvo?

— Man kaimiņos ... Pie vecās Morī, šai sieviņai sētas mājā ir četras istabas, kuras viņa izīrē uz nedēļām.

Piegājis pie sienas skapja, Lursa paslepen — gandrīz, pret paša gribu izdzēra malciņu ruma.

Ceturtdaļstundu vēlāk, sekojot bokserim Džo, viņš iegāja pussagruvuša nama tumšajā koridorā. Priekšnama nelīdzenajā grīdā bija sakrājusies ūdens peļķe. Bruģētā pagalma viņā galā redzēja spaiņus, atkritumu kastes un uz stieplēm izžautu veļu.

Džo pieklauvēja pie durvīm. Iekšā kāds sarosījās. Miegaina balss vaicāja:

— Kas tur ir?

no

— Tas esmu es, Džo! ... Man katrā ziņā tūlīt jārunā ar Adeli...

Viņas nav mājās, — balss šķita nākam no gultas.

— Nav vēl pārnākusi?

— Pārnāca un atkal aizgāja.

— Kopā ar Žēnu?

— Nezinu.

Virs viņiem pavērās logs. Tajā pavīdēja ērmota galva, kuru no vienas puses apspīdēja mēness; tā bija Gurda.

— Man rādās, Žēns Adeli gaidīja koridorā... Tu viņus pamatīgi nobiedēji, Džo! ...

— Gribētu ar Adeli parunāt, — paklusām ierunājās Lursa.

— Saki — vai drīkstam uz brītiņu uzkāpt pie tevis?

— Mana istaba nav uzkopta ...

Viņi devās augšā pa neapgaismotām vītņu kāpnēm. Puķainā rīta tērpā, petrolejas lampu rokās pretī nāca Gurda.

— Piedodiet, Lursas kungs, ka jūs tā saņemu ... Pirms jums pie manis bija daži viesi un . ..

Gurda ar kāju pagrūda zem gultas emaljētu vanniņu.

— Ja atļausiet, likšos atpakaļ gultā. Šeit ir vēsi!

— Gribu jums kaut ko pavaicāt... Jūsu darba lauks ir apmēram tajā pašā rajonā, kur Adelei... Varbūt jums zināms, ar kādiem jauniešiem viņa uzturēja sakarus?

— Pirms vai pēc tam?

— Pēc kā? — Lursam neviļus izlauzās jautājums.

— Pēc Lielā Luija ... Vārdu sakot, pēc nelaimes gadījuma. Zinu, ka agrāk pie viņas mēdza ciemoties Edmonda kungs ... Un pat... Pag! ... Jums es to varu stāstīt... Tā viņam bija pirmā reize ... Viņš gribēja izmēģināt... Šķiet, ka . . . Proti, viņam neveicās ... Vai saprotat?

— Un tad?

— Vairāk neko nezinu... Adele man to stāstīja tāpēc, ka Edmonds aiz dusmām bija raudājis un iedevis viņai simtnieku ar noteikumu, ka viņa klusēs ...

— Vai jūs Adeli nekad neredzējāt kopā ar kādu citu?

— Acumirkli... Padomāšu ... Nē! ... Mēs abas mēdzam iekārtoties tā, lai viena otru netraucētu... Vīrieši pa lielākai daļai cenšas ienākt šeit slepeni...

— Vai nezināt, kurp viņa aizgājusi?

— Viņa neko neteica... Zinu vienīgi to, ka Parīzē

Adelei dzīvo precējusies māsa. Observatorijas tuvumā ...

v

Īli

Māsa strādā par vārtsardzi... Viņām ir arī brālis, žandarms, tikai nezinu, kur ...

Dikipu izrāva no gultas negaidīts telefona zvans. Drīz pēc tam arī policijas komisāru. Gan uz motocikliem, gan kājām policijas vīri atstāja posteņus. Pulksten trijos rītā no mājām izgāja arī komisārs Binē.

Tonakt pie stacijas un autobusu piestātnēs, sākot ar pirmajiem reisiem, sardzē stāvēja policisti, bet viesnīcās visiem ceļotājiem tika pārbaudīti dokumenti.

Kad pulksten astoņos rītā Tiesu pils vēra savas durvis, aiz barjerām zem ziemas ledainajām debesīm drūzmējās pāris simt cilvēku.

Tas bija nenovēršami, bet Lursa tomēr neviļus nikni sarāva kuplās uzacis: kamerā, kur starp diviem žandarmiem sēdēja viņas dēls, bija ienākusi Manī kundze. Un cik nejēdzīgi, ka Lursu apņēma it kā iesvētību vai kāzu dvesma. To izraisīja ļaudis, kas agrā rīta stundā, kad baznīcu zvani aicina uz mesu, rokas kabatās sabāzuši, sārtiem, nosalušiem deguniem soļoja noledojušās ielās vienā noteiktā virzienā... To izraisīja caurlaižu kartes, kas bija jāuzrāda pie ieejas, advokāti mantijās, kuri nopietnām sejām bez jebkādas vajadzības šaudījās šurp un turp ... Un, beidzot, pats Manī, no galvas līdz kājām tērpies jaunās drēbēs — tumšzilā uzvalkā, kas mātei likās svinīgāks, un lakkurpēs, kuras arī izskatījās gluži jaunas un čīkstēja pie katra soļa ... Un vai māte nupat nebija aplikusi Emīlam punktēto kravati — taurenīti?

Manī kundze bija saposusies kā svētkos un pat viegli iesmaržojusies. Viņa raudāja bez asarām, tāds bija viņas paradums. Emīla māte tuvojās Lursam, un bridi šķita, ka viņa tūlīt paslēps seju pie advokāta krūtīm ...

— Lursas kungs, es uzticu jums savu dēlu! ... Vienīgo, kas man šai dzīvē palicis ...

Protams, protams! Ja tas vēl ilgāk turpinātos un ja šī sieviete ierunātos, piemēram, par kasāciju, Lursa noteikti būtu sācis viņu dziļi nicināt. Viņa bija pārlieku laba. Viņā viss bija pārspīlēts — gan vienkāršība, gan cienīgā izturēšanās, pieklājība un jūtas.

Kā lai viņu nenožēlo? Viņa bija atraitne, turklāt trūcīga. Viņa strādāja, lai uzaudzinātu dēlu. Māte Emīlam varēja būt tikai vislabākais paraugs, un tomēr viņš bija nonācis uz apsūdzēto sola ...

Manī kundze atgādināja traģēdijas varoni, patiesi viņa lāgiem likās bezgala aizkustinoša, kad pēkšņi, bez iemesla apjukusi un aizmirsusi situāciju, raudzījās apkārt kā ielu burzmā noklīdis bērns.

Lursam Manī kundze nepatika. Diemžēl. Viņam nebija šaubu, ka mazajā, spodri uzpostajā Vuavenona ielas dzīvoklītī Emīls bieži vien kļūst nepacietīgs.

— Vai ir kādas cerības, Lursas kungs?

— Nenoliedzami, kundze. Nenoliedzami.

Sākās rosība. Ikviens baidījās kaut ko piemirst. Tiesas priekšsēdētājs, ģērbtuvē uzvilcis sarkano mantiju, pa brītiņam pavēra zāles durvis, bažīdamies, vai tik tur nebūs pārāk vēsi, jo logu rūtis klāja sarma; un zālē valdīja tēraudpelēka krēsla.

Pametis acis liecinieku uzgaidāmajā telpā, Lursa redzēja sola pašā galā rātni sēžam Nikolu.

Adeli Pigasu un Žēnu no Bordo policija vēl nebija sameklējusi. Dikips izskatījās nelāgi, acis viņam bija apsarkušas kā trusim, jo viņa veselība nebija teicama, turklāt pēc Lursas telefona zvana viņš vairs nebija varējis aizmigt.

— Kungi, tiesa nāk!

Mantijas piedurknēm plīvojot, Lursa devās uz savu vietu, rādīdams tik negantu seju, ka varēja gaidīt — tūlīt viņš paklusām izgrūdīs lāstu. Nolicis sev priekšā aktu vāku kaudzi — deviņdesmit septiņas iedzeltenas mapes —, viņš, trīcēdams pie visām miesām, ar dīvainu ļaunu apmierinājumu pameta acis uz tiesnešiem un publiku zālē.

Sākās zvērināto ievēlēšana.

— Vai aizstāvjiem iebildumu nav?

— Nav...

Ari bokseris Džo bija ieradies un nosēdies pirmajā rindā — it kā viens no tuviniekiem. Kamēr izsauca lieciniekus, kņada zālē nerimās.

— Lieta, kuru šodien izskatīsim, būs ļoti sarežģīta, — skumjā balsī uzsāka priekšsēdētājs. — Brīdinu publiku, ka necietīšu nekādus trokšņus un pie mazākā incidenta likšu atbrīvot zāli..,

113

8 «■* Svešinieki mājās

Priekšsēdētāju sauca par Nikē kungu. Lursas tēvam dzīvam esot, Nikē bieži ciemojās viņu mājās. Otru tik centīgu cilvēku grūti būtu sameklēt. Šīs centības viņam bija pat par daudz^un gaiši zilās eņģeļa acis aicināt aicināja to apliecināt.

Diemžēl Nikē kunga izskatu bojāja zods un mute. Šis zods bija tikpat plats kā pārējā sejas daļa, turklāt plakans, bet allaž pavērtā mute sniedzās līdz ausim. Tas patiesi bija fizisks defekts, jo, kad Nikē kungs kļuva nopietns vai skumjš, tiem, kas viņu nepazina, šķita, ka viņš smejas sardoniskus vai tīri muļķīgus plānprātiņa smieklus.

— Gribu zvērināto kungiem tūlīt pavēstīt, ka ģenerālprokurora kungs kā apsūdzības galveno liecinieku noraidījis Hekforu Lursu de Senmarka kungu, lai viņš varētu uzņemties apsūdzētā aizstāvību. Viņa liecība faktiski šeit nemaz nav vajadzīga, jo apsūdzētais atzinies visā, ko Lursa de Senmarka kungs liecināja izmeklēšanas sākumā ..;

Ļaudis pievērsās advokātam, bet viņš kā plēsīgs zvērs krātiņā lēnām pagrieza galvu pret publiku, jauzdams tās ziņkāri.

Sēžot uz apsūdzēto sola starp abiem žandarmiem, Emīls savā tumši zilajā uzvalkā ar balti punktēto kravati tiešām atgādināja iesvētāmo un katrā ziņā likās vēl ļoti jauniņš; nodurtu galvu viņš lūkojās grīdā un lāgiem, saņēmis drosmi, pameta biklu skatienu pūlī, meklējot pazīstamas sejas.

Par spīti lielajam ļaužu skaitam, zālē bija vēsi, un, tā kā prāvai vajadzēja ilgt vismaz trīs dienas, priekšsēdētājs savā runā, starp citu, zvērinātajiem solīja gādāt, lai pārtraukumā šeit tiktu novietota pagaidu krāsniņa.

Nolasīja apsūdzību. Sekoja Emīla nopratināšana, viņš atbildēja īsi un vienkārši, nenovērsdams acu no aizstāvja.

Pēc tam, sabozies kā ezis, uzstājās Lursa.

— Priekšsēdētāja kungs, man atklājies jauns fakts, kura dēļ esmu spiests lūgt atlikt tiesas sēdi uz citu dienu. Kāda sieviete šonakt pavēstīja, ka pazīst Lielā Luija slepkavu.

— Kur ir šī sieviete?

— Policija viņu meklē. Es lūdzu, lai viņai katrā ziņā nosūta uzaicinājumu, bet pagaidām ...

Sākās nebeidzamas debates. Tiesa lūdza padomu prokuroram Rožisāram, kurš izsauca pie sevis Dikipu.

— Meklēšana, protams, jāturpina, un šī meiča Adele Pigasa jāatved šurp, cik drīz vien iespējams. Tāpēc tomēr nav jāaizkavē pārējo deviņdesmit septiņu liecinieku nopratināšana ... Ievediet pirmo!

Pamatīgi izklāstīdams izmeklēšanas gaitu, vairāk nekā stundu runāja Dikips:

— ... Astoņpadsmit gadu vecs ... Nelielās zādzībās pieķerts jau pirmajās darba vietās... Vientuļš, neuzticams . .. Iekams viņš nebija pievienojies «Bokseru bāra» grupiņai, šie jaunieši mūsu uzmanību nesaistīja ... Viņš piedzērās ... Sīkas godkāres mudināts, nolaupa cienījama pilsoņa automašīnu... Manī ir ļoti godkārs, ar dzīvi neapmierināts cilvēks, no kura var izveidoties īsts dumpinieks . .. Vairāk par parastajām izpriecām, ar kādām aizraujas viņa vecuma jaunieši, Emīlu Manī interesēja paredzamā iespēja ielavīties — turklāt pa virtuves durvīm — aristokrātiskā mājā, par ko viņš sen sapņoja ...

Dikipa vārdi grieza kā ass kabatai nazis; runājot viņš šķobīja lūpas, laiku pa laikam pievērsdamies Lursam.

— ... Godkāre ietekmējusi arī viņa atbildes un izturēšanos, kā arī apcietināšanas brīdī notēloto pašnāvības mēģinājumu, ar ko viņš vēl spītīgi centās būt interesants ...

Lursa negribot pavērās Emīlā un tikko jaušami, nenoteikti pasmīnēja.

Viss teiktais atbilda patiesībai, viņš to zināja. Šo zēnu kremta mazvērtības apziņa ...

Reiz, kad Lursa, apmeklējis Manī kundzi Vuavenona ielā, atgriezās cietuma kamerā pie Emīla, zēns ar rūgtu, ironisku smīnu vaicāja:

«Vai akvareļus viņa jums rādīja?... Mūsu mājās ar tiem pilnas sienas... Akvareļi bija mana tēva lielākā kaislība . .. Brīvajos vakaros un svētdienās viņš tos gleznoja pēc pastkartītēm...»

Mazliet vēlāk Emīls paskaidroja ko citu:

«Manā istabā stāv mazgājamais galdiņš ar bļodu un sārtiem ziediem apgleznotu ūdens krūzi... Taču es tās nedrīkstu lietot, lai nejauši nesaplēstu... Turklāt mazgājoties var nolaistīt grīdu ... Tāpēc man jāmazgājas vienkāršā emaljas bļodā uz balta koka galdiņa, zem kura uz grīdas noklāts linolejs ...»

Emīlam viss bija licies neciešams — kā par lētu naudu pirktais lietus mētelis, tā vairākkārt pazolētās kurpes un droši vien arī instinktīvā cieņa, ar kādu māte mēdza stāstīt par bagātniekiem un jaunām meitenēm, kurām mācīja klavierspēli.

Zēnam nepatika apkalpot bijušos skolas biedrus Zorža grāmatnīcā un ik rītus ar putna spalvu slotiņu slaucīt putekļus no plauktiem.

Tikpat neciešami bija augu dienu pavadīt četrās sienās, skatot dzīvi tikai aiz veikala logiem ...

Emīls skaudīgi vēroja jaunekļus, kuri, līdzīgi Edmon-dam Dosēnam, pulksten vienpadsmitos ar grāmatām padusē iznāca no augstskolas un pirms brokastīm četras piecas reizes šķērsoja Aljē ielu ...

Nereti Emīlam bija jāveic arī izsūtāmā pienākumi, ar smagiem grāmatu saiņiem rokās jādodas cauri pilsētai, jāzvana pie Žorža kunga klientu durvīm, kur kalpotāji viņam dažreiz pasniedza dzeramnaudu.

Par to Dikips nerunāja. Šādi sīkumi viņam nebija zināmi.

«... Dumpinieks ... Neuzticams ...»

Vai ar to nepietiek? Un vai tas, ka viņam netrūka labu paraugu, nepadara vainu jo smagāku?

Lursa centās notvert Emīla skatienu. Labi paraugi? Nolādēts, kā gan citādi! Atliek pavērot ģīmetni, kur, par spīti sārtajiem tuberkulozes slimnieka plankumiem vaigos un šaurajiem pleciem, Emīla tēvs izskatās tik lēnprātīgs un apmierināts.

Dosēna firmā, kas ražo lauksaimniecības mašīnas, tēvs strādāja par tehnisko zīmētāju, dēvēdams sevi par «tehnisko pakalpojumu direktoru».

Viņš bija dzimis Kapestānā. Tur viņš dzīvoja kopā ar savu māmuļu. Pēc vīra nāves Manī kundze Emīla vecmāmiņai sūtīja divi simti franku pabalstu mēnesī, bet vecā sieviņa joprojām uz savām vizītkartēm rakstīja — «Emīlija Manī, rantjē no Kapestānas».

Arī Emīla māte uz vara plāksnītes bija likusi iegravēt «Klavierskolotāja», kaut gan viņai diploma nebija un bērniem iemācīt viņa spēja tikai pašus pirmos pirkstu vingrinājumus vai arī sniegt paviršas zināšanas mūzikā jaunavām, kurām šī māksla patiesībā bija gluži vienaldzīga.

Un viņu ēdieni! Emīls reiz bija pieminējis bifšteku — pārlieku plānus, sīkus gaļas gabaliņus ... Tām allaž sekoja parastais izteiciens:

«Ed, tev jāuzbarojas!»

Vai Dikips spēja to saprast? Un visi pārējie, kas sēdēja tiesas zālē?

— ... Izmeklēšanā noskaidrojās, ka Emīlam Manī līdz šā gada rudenim bijis tikai viens draugs, pareizāk sakot, biedrs — tirgotāja Liskas dēls Žistēns, kas strādā iepretī 2orža grāmatnīcai, kurā kalpo Manī... Viņi kopā mācījušies pilsētas skolā... Jāpiezīmē, ka Manī nebija slikts skolnieks, mācības aptvēra viegli, vienmēr guva teicamas atzīmes... Bet Liska savu rudo matu dēļ, uzvārda un īstā vārda — Efraims —, kā arī tēva austrumnieciskās izcelšanās dēļ bijis klases smieklu objekts ...

Divi dažādi zēni ar pilnīgi pretējiem raksturiem, kas skaidri iezīmējās jau tad ... Klusais, pacietīgais Liska, kurš bez vārda runas panesa visrupjāko, nežēlīgāko izsmieklu ...

Arī tas bija tiesa. Kaut gan Dikips, protams, atkal nekā īsti neizprata. Tiesa arī, ka Liska, gribēdams apgūt tirdzniecības mākslu, nekautrēdamies iestājās «Standartcenu veikalā», kļūdams par ielas pārdevēju, proti, «iekšā saucēju», kas taču ir ļoti nepatīkams, pazemojošs pienākums.

Liska ģērbās slikti un savai ārienei nepiegrieza vērības. Viņam bieži aizrādīja, ka viņš ož tikpat nelāgi kā viņa tēva veikals, un viņš to nemaz nenoliedza. «Standartcenu veikala» saimnieki saviem ielu pārdevējiem neļāva ziemu valkāt mēteļus, lai viņi neatgādinātu nožēlojamus upurus, tāpēc Liska, paklausot pavēlei, valkāja zem svārkiem divus svīterus.

— Izdevās noskaidrot, ka Manī pats uzstājis, lai Liska viņu iepazīstina ar jau minēto jauniešu grupu, kuru, tiesa gan, ar zināmu romantisku pārspīlējumu varētu dēvēt par mūsu pilsētas «zelta jaunatni» ... Tajā lietainajā vakarā, sākot no pusdeviņiem, Manī gaidīja Lisku Aljē ielā pie Trifjē kunga veikala lielā pulksteņa... Liska nosebojies, jo viņa mātei, kā tas mēdz gadīties, bija uznākusi sirdslēkme ...

Abi jaunekļi devušies uz «Bokseru bāru» tikties ar pārējiem grupas jauniešiem, jo tieši šo vietu viņi bija izvēlējušies savām sanāksmēm ...

Lursa, kas likās iesnaudies, lēnām pacēla galvu — Di-kips bija pieskāries vissmagākajam tematam.

— ... Līdz šim par minētās grupas dalībniekiem nekādu sūdzību nav bijis, nekādu ievērojamu ļaunumu viņi nav nodarījuši, tāpēc tiesa neuzskata par vajadzīgu kavēties pie dažu šīs grupas biedru rīcības un izdarībām ... Pieņemsim, ka jaunieši padevušies mūsu laikmeta kaitīgajām vēsmām, ka viņus negatīvi ietekmējusi zināma literatūra, filmas, slikti piemēri, pret kuriem cīnīties trūka morālā spēka ...

Un, apmierināts ar savu smalko izteiksmes veidu, Di-kips nobeidza:

— Mēs nedzīvojam romantisma laikmetā, kad jauniešiem modē bija tuberkuloze. Vecākie no mums vēl atcerēsies laikus, kad jaunatnes ideāls bija gvardes virsnieks, vēlāk, tuvāk mūsdienām, sākās dzīves baudītāju un klubmenu periods... Tagad mēs dzīvojam gangste-risma laikmetā, un tāpēc nav jābrīnās, ka ...

Lursa ar gandarījumu norūca bārdā:

— Kretīns!

Pārāk vienkārši! Dikipa spriedumi bija reizē patiesi un maldīgi. Taču vienīgi Lursa to zināja, viņš, neveiklais, pārlieku smagnējais cilvēks starp visām šīm marionetēm.

Torīt Lursa nebija dzēris ne pilītes. Viņš nespēja vien sagaidīt starpbrīdi, lai ieskrietu krodziņā pretī Tiesas namam un iedzertu pāris glāzīšu vīna; laiku pa laikam viņš norija nicinājumu un veco naidu, kas parasti no rītiem izraisīja nejauku garšu mutē.

Jaunībā Lursam gandrīz nebija jausmas, ka eksistē tādi cilvēki kā Manī — trūcīgi, neiecietīgi un saspringti.

Bet vai viņš toreiz vispār ko ievēroja? Ar savām cēlajām jūtām viņš dzīvoja kā īsts traģēdiju varonis un, kad iemīlējās, mīlēja no visas sirds, neatstājot tajā vietas šaubām vai zemiskumam.

Dīvaini, ka tas Lursam ienāca prātā šeit, tiesas zālē, kura pastāvēja jau tolaik un bija redzējusi veselu virkni līdzīgu prāvu.

Bet Lursa nebija redzējis itin neko. Cik liktenīgi, ka pilsēta ar Rožisāriem, Dikipu, ar Lursas māsu Martu, Do-sēnu, kurš jau toreiz bija ļoti elegants, — pilsēta ar aizdo-

mīgiem kvartāliem, restorāniem, kas atgādināja boksera Džo bāru, ar sievietēm, kuras slaistījās ielu stūros, — šī pilsēta nebija mainījusies.

Viņš, Lursa, bija dzīvojis kādā idealizētā pasaulē, kur vieta tikai mīlestībai un zinātnei. Vai pareizāk sakot...

Viņš mīlēja. Ar to pietika. Viņš mīlēja ar visu sirdi un dvēseli. Kāda vajadzība izrādīt šo mīlestību, paust savas jūtas atklāti vairāk vai mazāk smieklīgā veidā?

Noskūpstījis sievu, Lursa mēdza ieslēgties savā kabinetā, viņi redzējās tikai ēdienreizēs. Sieva gaidīja bērnu, un viņš par to priecājās. Kad piedzima meitiņa, Lursa ik dienas trīs četras reizes iegāja bērnistabā.

Dikipa vārdiem runājot, tas bija «tradicionāls periods». Pilsēta šķita tik vienkārša, it kā to rotaļājoties būtu cēlis bērns, — Tiesas nams, prefektūra, mērija, baznīca. Tiesneši un advokāti. Lielburžuāzija un zemākās šķiras ļaudis, kuru vārdi nav zināmi, kuri rītos steidzas uz darbu kantorī vai veikalā, un tirgotāji, kas agri ar troksni ver skatlogu aizlaidnes ...

Lursam šis periods beidzās nākamajā dienā pēc Ženev-jēvas aizbēgšanas kopā ar Bernāru.

Viņš nekliedza un nevaimanāja, toties ar vienu mājienu aizslaucīja visu bijušo kā krītu no melnas tāfeles.

Visapkārt tikai nelgas! īsta nelgu pilsēta, kur mīt nožēlojami radījumi, kas paši nezina, kāpēc dzīvo uz šīs zemes, un truli soļo uz priekšu kā iejūgti vērši, pa brīžam skandinādami kaklā pakārtos zvārguļus vai zvaniņus.

Pilsēta Lursam nozīmēja vairs tikai dekorāciju ap nelielo alu, viņa kabinetu, kurā viņš dzīvoja un kuru piepildīja ar savu siltumu, izgarojumiem un augstprātīgo cilvēknicināšanu, bet aiz kabineta sienām bija kāda «neapdzīvota zeme» — nolaistā, nekārtīgā māja, kur auga maza, tēvam gluži vienaldzīga meitenīte ...

Tiesneši? Nelgas! Un vairums no tiem — ragneši!

Advokāti? Arī nelgas, bet daži pat īsti neģēļi!

Visi bez izņēmuma.

Dosēni, kuru vienīgais sapnis — skaistākā māja pilsētā, un Marta, kas mājās ieviesusi kaut ko neparastu, Mulēnā kopš kara laikiem neredzētu — pārvaldnieku baltos cimdos.

Rožisārs, kas dodas svētceļojumos, lolojot cerību, ka

debesis beidzot apžēlosies un dāvās viņiem bērnu, bez šaubām, tikpat kalsnu un slaiku, kādi bija viņi abi arsievu.

Dikips, kurš agri vai vēlu kļūs ietekmīga persona, tāpēc ka dara, ko spēj, lai šo mērķi sasniegtu.

Silta krāsniņa, tumšsarkans vīns un grāmatas, visu rakstnieku grāmatas — tāda ir Lursas pasaule. Viņš zina daudz. Ko tik nav lasījis! Tāpēc, sēžot savā vientuļajā alā, varēja ņirgāties par citiem:

— Nelgu bars!

Un labprāt piemetināja:

— Ļaunu nelgu bars!

Bet te pēkšņi Lursas māja šķita aizsvilusies, tajā atklājās vesels palaidņu perēklis.

Pēc tam viņš sāka tiem sekot pa pēdām ...

Lursa iepazina svešus ļaudis, smaržas, skaņas, veikalus, gaismas, jūtas, verdošu dzīves magmu, dzīvi, kas nelīdzinājās grāmatu traģēdijām, kaislību māktus nelgas, negaidītas, neizprotamas attiecības starp cilvēkiem un lietām, vējus, kas svilpoja ielu krustojumos, vēlīnus gājējus, kādu veikalu, kas nez kāpēc vēl nebija slēgts, un, beidzot, sīku, nervozi saspringtu jaunekli, kurš bija gaidījis draugu pie visā pilsētā labi pazīstamā lielā pulksteņa, draugu, kas vestu viņu pretī nākotnei...

Lāgu lāgiem kaut ko norūcis, Lursa sakustējās, ļaužu acis pievērsās advokātam, vispirms viņā, protams, paraudzījās Dikips, bīdamies zaudēt runas pavedienu, kaut gan savu ziņojumu bija iekalis galvā.

Neizskaidrojami šķita, kāpēc viņš, Lursa, atradās šeit, kāpēc, izmantojot gadījumu, nebija kaut kur aizceļojis vai izlicies slims. To viņam bija ieteikusi māsa. Vai viņa pati nebija saslimusi? Tāpat viņas dēls, kuram pēkšņi kļuva nepieciešams Šveices klimats ...

Vispār, sēžot aizstāvju solā, Lursa gandrīz izskatījās pēc apsūdzētā. Bet, ko viņš darīs, kad pieminēs viņa meitu?

Lursu bija apmeklējis Dosēns un pat Rožisārs, kas runāja ar viņu ne vien kā radinieks, bet arī kā amatpersona.

Par to runas katra ziņa. Dikips jau aplinkus pamazam tuvojās šim tematam.

— ... Pēc nelaimes gadījuma, ko provocējis Emīls Manī, jauniešiejn ne mirkli nenāca prātā pamest cietušo uz ceļa, kaut gan situācija bija draudīga; tas liecina, ka

viņi pieļāvuši drīzāk neuzmanību nekā ļaundarību... Šāda pozitīva izturēšanās diemžēl nav attiecināma uz apsūdzēto, kurš apgalvo, ka tobrīd ceļmalā vēmis un neko nav apzinājies ...

Tad Lursas jaunkundze pierādīja savu žēlsirdību un savaldību. Viņa neatteicās uzņemt ievainoto savā mājā ...

Lursam pēkšņi gribējās iesaukties: «Nav tiesa!» — kā to bija nemitīgi atkārtojis kāds kluss dīvainis mītiņā, kurā advokātam reiz gadījās piedalīties.

Viņš skaļi neko neteica, lai gan šos vārdus skaidri pauda viņa nicinošā poza.

Nav tiesa! Tas neatbilst patiesībai! Nekādas žēlsirdības, nekādas savaldības! Šo Nikolai piedēvēto īpašību Lursa nu tikai sāka pareizi novērtēt. Tagad viņš saprata, ka tā Nikolu pārņem tieši vislielākajos apjukuma brīžos.

Patiesība vispirms ir tā, ka jaunieši bija iereibuši. Lursa taču iztaujāja visus pēc kārtas. Neviens no viņiem gandrīz nespēja atcerēties, ko darījuši pārējie. Lijis lietus, apkārt neko skaidri nevarējuši atšķirt. Viņi nemaz neesot aptvēruši, kas īsti notiek. Stikla tīrītājs nebeidzis darboties. Emīlam šķitis, ka viņš redzējis asinis, atbalstījies pret koka stumbru, viņš vēmis.

Pretējā virzienā padrāzusies garām smagā mašīna, un svešais šoferis tiem, kas bija apstājušies ceļa vidū, uzsaucis:

«Idioti!»

Tad sakustējies Lielais Luijs. Vēl nezinādami, kas noticis, jaunieši mašīnas aizmugures sarkano lukturu gaismā saskatījuši cilvēku, kas, uzrausies sēdus, pūlējies piecelties kājās, pusi sejas tam klājušas asinis, skatiens licies mulss un drūms, viena kāja bijusi ērmoti atmesta.

«Nebrauciet prom!» svešais saucis. «Nebrauciet

prom! . .. Palīdziet! ...»

Viņi svešajam tuvojušies, atklāti sakot, tikai tāpēc, lai viņu apklusinātu.

«Nelieši, jūs mani esat pazudinājuši!» cietušais vaidējis. «Tagad aizvediet mani kaut kur... Tikai ne uz slimnīcu ... Un nekādā ziņā ne uz policiju, — vai dzirdat? Kas jūs esat? ... Nolādētie zīdaiņi! ...»

Tāda bija patiesība! Lūk, kas viņiem pavēlējis! Desinieks Daijā svešo bija nesis. Destrivo, nemitīgi zaudējot acenes, turējis ievainotā kājas. Emīlu visi aizmirsuši. Viņš

gulējis zemē pie koka, un arī viņu, gluži ļenganu, salijušu un dubļos novārtījušos, vajadzējis nešūs ienest mašīnā.

Tūlīt, nopratinot Nikolu, tas visiem kļūs zināms. Ni-kola žēlsirdību nepieminēja. Viņa gluži vienkārši atbildēja uz jautājumiem:

«... Viņš pats! Viņš pats mums lika sameklēt ārstu un neko policijai neziņot. Edmonds paguva ievērot viņa tetovējumus...»

«Un kas devās pēc ārsta?»

«Nolēmām, ka jāiet Edmondam, kurš ārstu labāk pazina ...» ““

Tūlīt visi dzirdēs arī doktora Matreija liecību. Tā jau ir šeit uz galda septiņpadsmitajā mapē.

«Sākumā biju pārliecināts, ka pie ievainotā ir vienīgi Lursas jaunkundze un viņas brālēns Dosēns. Vēlāk manīju paveramies blakusistabas durvis. Mazpamazām sapratu, ka tur atrodas vesela grupa jauniešu, kuri satraukumā un bailēs mirst vai nost. Viens no viņiem gulēja uz grīdas stipri piedzēries, un es ieteicu viņu netraucēt...»

Nabaga Matreijs, Mulēnas labāko ģimeņu ārsts, kas ar savu svinīgi cēlo izskatu atgādināja Žila Verna varoņus!

— Lūkoju izdibināt, kā šajā naktī izturējies katrs no jauniešiem... — pa brīžam knakšķinādams nosalušos pirkstus, turpināja Dikips.

Nav tiesa! To taču bija pieprasījis Lursa pats!

— Lursas jaunkundze parādīja apbrīnojamu drosmi un, pēc doktora Matreija domām, rūpējās par ievainoto kā īsta slimnieku kopēja ...

Sasodīts! Tādā gadījumā Nikola bija turpinājusi dzīvot pēc inerces, mehāniski, un tieši tas viņai piešķīra šo mierīgo izskatu.

— Edmonds Dosēna kungs ļoti satraukts lūdza padomu, ko ārsts nespēja viņam dot... Dosēna kungs tūlīt par to pastāstīs pats .. .

Ko Edmonds teiks? Ka tā nav viņa vaina? Ka viņš bijis gatavs segt ievainotajam slimnīcas izdevumus? Ka solījies Lielā Luija labā parunāt ar sava tēva draugu deputātu? ...

Un, beidzot, Destrivo, kurš, pazaudējis acenes, raudzījās notiekošajā tuvredzīgām acīm un sprieda par to ar savu nožēlojamo Destrivo galvu.

Lai tik kāds Lursam pavaicā:

«Un jūs patiesi itin neko nedzirdējāt!»

Viņš pat nemēģinās aizbildināties ar savas mājas garajiem gaiteņiem, kāpnēm un diviem spārniem. Tikai teiks:

«Mani kungi, es biju piedzēries!»

Taču arī tas neatbilst patiesībai. Iesilis, gurds un neveikls viņš, kā parasti vakaros, bija ļāvies vientulībai.

Zvērinātie pūlējās rādīt vienaldzīgas, nopietnas sejas, jo zālē netrūka paziņu. Publika pacietīgi gaidīja, kad Di-kips beigs runāt un uzstāsies galvenie varoņi. Rožisāram, kurš sēdēja prokurora krēslā, nolicis sev priekšā piparmētras konfekšu kārbiņu, ik pa brīdim kāds pienāca klāt un iečukstēja kaut ko ausī.

Tas nozīmēja:

«Meiča vēl nav atrasta!»

Meiča Pigasa. Jā, Adele šeit pārvērtās meičā Pigasā.

Rožisārs uzmeta skatienu Lursam:

«Nē ... Nav ... Nekā vēl nav ... Diemžēl...»

Runājot Dikipam mute kļuva sausa, valoda neritēja vairs tik raiti. Lursu no savas vietas viņš nevarēja redzēt, taču plecīgu un mefistofelisku sajuta pa labi no sevis.

— Starp apsūdzēto un Lursas jaunkundzi, kas rūpējās par viņu tāpat kā par ievainoto, šajā naktī ap pulksten četriem nodibinājās tuvas attiecības ...

Bija darīts viss, lai Lursam to aiztaupītu. Viņu taču bija lūguši nerādīties tiesā ne vien sevis, bet arī savas ģimenes un kolēģu labā, visu to labā, kurus Mulēnā uzskata par kārtīgiem cilvēkiem.

Bet Lursa bija uzskatījis par pareizāku nosēsties pašā pirmajā rindā. Ak, ja ļaudis zinātu, kāpēc tieši šobrīd advokāts pasmaidīja! No rīta, ejot uz tiesu, viņš gandrīz noskuva bārdu. Tā tik būtu bijusi komēdija! Lursa ierodas tiesā svaigi skūts, rūpīgi saglaustiem matiem un nevainojami cietinātu apkaklīti! ...

— Astoņpadsmitajā oktobrī trešajā nopratināšanā apsūdzētais paskaidroja, ka ar sava drauga Liskas starpniecību cerējis iekļūt svešā sabiedrībā, uz ko viņu mudinājusi mīlestība pret Lursas jaunkundzi... Tā viņš lūko attaisnot savu izturēšanos naktī, kad pamodies un, vēl juzdamies vārgs, sācis meitenei kaislīgi atzīties mīlestībā ...

Lursas jaunkundze mums savukārt apliecināja:

«Viņš kaunējās par notikušo, par savām novārtītajām drēbēm... Lūdzās man piedošanu ... Bija ļoti apjucis ... Teicās — lolojis vienu vienīgu vēlēšanos: iepazīties ar mani...»

Dikipam kā lieciniekam nebija tiesību izmantot rakstiskus materiālus. Tāpēc brīžam viņam bija jāpiever acis, lai pilnībā atcerētos kādu iepriekš sagatavotu teikumu, raksturīgu pazīmi vai dokumenta reģistrācijas numuru.

— Skaidri zināms, ka vēlāk Manī šo māju apmeklējis, cik bieži vien apstākļi ļāvuši. Negribu tomēr apgalvot, ka nelaimes gadījumu viņš ciniski izmantojis kā lielisku attaisnojumu.

Un tomēr ...

Nav tiesa! Dikipam laikam nekad nav bijis astoņpadsmit gadu, viņš nekad nav pazinis neapslāpējamu mī- ! lestību un iekāri. Tas pats jāsaka arī par Lursu. Taču viņam bija izdevies uztvert astoņpadsmitgadīgo romantikas dvesmu.

— Kopš tās dienas Manī šeit ierodas ik vakaru, var teikt — katru nakti, jo dažkārt atgriežas mājās pie mātes tikai trijos no rīta... Pa kalpotāju durvīm, kas ved uz aklo ieliņu, viņš ielaužas Lursas namā kā zaglis...

Nav tiesa! Ne jau kā zaglis!

Lursa domās bija aizklīdis tik tālu prom no tiesas zāles, ka grasījās bāzt roku kabatā, lai sameklētu un aizkūpinātu cigareti.

— Uz jautājumiem par attiecībām ar Lursas jaunkundzi Emīls Manī ciniski atbildēja:

«Neuzskatu par vajadzīgu sīki izklāstīt savu personisko dzīvi...»

— Apsūdzētais tomēr nenoliedz, ka, izmantojot tuvību, kas radusies traģiskā notikuma rezultātā, nereti ielavījies meitenes guļamistabā ...

Lursu bija brīdinājuši:

«Jūs tiesas uzdevumu tikai sarežģīsiet... Jūsu klātbūtne noteikti izraisīs skandālu!...»

Un ļaudis patiesi skatījās Lursā, kamēr viņš, platām acīm vērdamies viņos, apmierināti smīnēja bārdā.

— Pie mazākā kārtības traucējuma likšu atbrīvot zāli! — tiklīdz izcēlās kņada vai ziņkārīga sačukstēšanās, uzsauca priekšsēdētājs.

Dikips, kuram dega vaigi, bet rokas sala, turpināja:

— Pēc divpadsmit dienām sākusies traģēdija. Tātad izmeklēšanā vajadzēja noskaidrot, ko šīs divpadsmit dienas nozīmēja mājas parastajiem apciemotājiem ...

Lursam tas likās tik vienkārši. Viņa krāsniņa. Viņa burgundietis. Grāmatas, kuras viņš uz labu laimi izvilka no plaukta, lai pārlasītu trīs vai vairāk lappuses, izdzertās vīna glāzes un labā, siltā atmosfēra, kas šai telpā it kā strāvoja no viņa paša un beidzot atkal ieplūda viņā līdz tam brīdim, kad bija jāliekas gulēt...

— Ilgāk kavēties pie jautājuma par apsūdzētā un Lur-sas jaunkundzes attiecībām nebūtu nozīmes ...

Protams, protams! Viņi bija mīlētāji. Tiešām — kļuva tādi jau trešajā pazīšanās dienā. Un tā tas turpinājās. Emīla* jūtas bija kaislas, drudžainas, lepnas un zināmā mērā bezcerīgas. Nikolu šis neprātsr acīm redzot, pieveica.

Viņi mīlēja viens otru. Viņi būtu spējīgi nodedzināt visu pilsētu, ja tā saceltos pret viņu mīlestību.

Bet pārējie, kuri, pašiem nezinot, deva iespēju abiem tikties, — visi šie Edmondi, Daijā, Destrivo, Liskas un ģenerālpadomnieka Gruēna dēls, — šai spēlē nozīmēja vienīgi statistus, figurantus un mīlētājus tikai traucēja.

Viņi traucēja pat vairāk nekā Lielais Luijs, kuram bija vismaz viena priekšrocība — viņš derēja kā alibi, kā attaisnojums un iegansts Emīla apciemojumiem ...

$ī traģiskā notikuma dēļ, nolaupītās mašīnas un izlieto asiņu dēļ, viņu mīlestība sākās tik spēji un skaudri, ka uzreiz sasniedza kulmināciju.

Bet bālģīmis Dikips tiesas priekšā to visu sagraizīja gabalu gabalos.

Dikipam iepretī pa kreisi prokurora krēslā sēdēja Ro-žisārs, pa labi — neredzams un tāpēc īpaši traucējošs — Lursa, bet tieši pretī milzīgo muti plātīja priekšsēdētājs Nikē, cenzdamies darīt iespējamo un pat kaut ko piezīmēdams.

— Esam nonākuši līdz šai traģiskajai naktij un ...

Lursu tiešām mocīja slāpes. Mazliet piecēlies no sēdekļa un izstiepis roku kā skolnieks, kam nepieciešams iziet, viņš norūca:

— Manuprāt, derētu īss pārtraukums ...

Šie vārdi izgaisa cilvēku soļu duna, krēslu un solu stumdīšanas troksnī.

III

Pēcpusdienā visi apmierināti atkal ieņēma savas vietas. Cilvēki saskatījās, apmainījās pieklājīgiem vai šķelmīgiem sveicieniem, bet tiesas priekšsēdētājs Nike lepojās, ka ar viņa ziņu rekorda ātrumā zālē uzstatīta milzīga čuguna krāsns un tās dūmvads izvilkts caur logu. Krāsns mazliet kūpēja, taču, jādomā, tāpēc, ka nule iekurta.

Vārdu sakot, bija darīts viss, lai varētu ērti sekot prāvai.

— Ja aizstāvim nav iebildumu, kā pirmo liecinieku uzklausīsim Destrivo, kuram steidzīgi jāatgriežas savā karaspēka daļā ...

Uz katra soļa atvainodamies par traucējumu, Destrivo lauzās cauri pūlim; cilvēku zālē bija ļoti daudz, pat ejas stāvēja advokāti.

Priekšsēdētājs patiesi bija apmierināts, viņa mute rādījās vēl platāka un ērmotāka nekā parasti. Viņš uzlūkoja zvērinātos, piesēdētājus un ģenerālprokuroru kā savus labākos draugus un šķita sakām:

«Atzīstiet, ka viss rit diezgan gludi! It īpaši, kopš sākusi sprēgāt krāsns ...»

Tad viņš tēvišķā tonī pievērsās Destrivo:

— Nāciet droši tuvāk ...

Bankas ierēdņa Destrivo haki krāsas biksēs varētu ievietot trīs šādus puišus, bet pārāk augstu apjoztā siksna savilka mundieri dziļās krokās, dalot to divās proporcionālās daļās un piešķirot jauneklim komiska ķipara izskatu.

— Pievērsieties zvērināto kungiem... Vai neesat rada apsūdzētajam vai viņa padotais? Zvēriet, ka teiksiet patiesību, tīru patiesību ... Paceliet labo roku ...

Lursa nespēja apspiest smaidu. Viņš vēroja Emīlu Manī, kas, to nemanīdams, skatījās savā bijušajā biedrā. Pēkšņi zāles galā izcēlās troksnis. Tur, aizklājis seju ar rokām, skaļi ieelsojās Destrivo tēvs; ar šādu teatrālu izturēšanos pauzdams savu kaunu un sāpes, viņš sāka lauzties uz izeju, jo zāles atmosfēra viņam bija kļuvusi nepanesama.

Kad ļaužu rindas aiz viņa atkal noslēdzās, priekšsēdētājs Nikē ieskatījās Destrivo lietā.

— Tātad ... Jūs esat viens no Emīla Manī sabiedrotajiem ... Vai nelaimes naktī bijāt kopā ar pārējiem grupas dalībniekiem?

— Jā, priekšsēdētāja kungs ...

Šo puisi nevajadzēja mācīt, kā atbildēt tiesai. Nevajadzēja aizrādīt, ka lieciniekam pieklājas izturēties vienkārši un atturīgi.

— Tātad ... (Šis vārds parasti ievadīja Nikē kunga runas.) Vai apsūdzēto pazināt jau pirms šā ievērības cienīgā vakara?

— Vienīgi pēc izskata, priekšsēdētāja kungs.

— Ak tikai pēc izskata? Ja nemaldos, jūs dzīvojat vienā ielā? Un tomēr nebijāt draugi un pat ne paziņas?

Priekšsēdētājs turpināja pratināt liecinieku tik triumfējošā tonī, it kā būtu atklājis kaut ko sensacionālu.

— Jūs abi taču strādājāt pilsētas centrā; vai tiešām nekad jums negadījās reizē doties uz darbu?

— Es braucu ar velosipēdu, priekšsēdētāja kungs ...

— Redz, kā! Jūs braucāt ar velosipēdu ... Bet varbūt kāds morālisks aizspriedums vai kas cits jums liedza apciemot Manī?

— Nē ... Es nesaprotu ...

— Kādu iespaidu atstāja apsūdzētais, kad jūs iepazināties «Bokseru bārā»?

— Nekādu, priekšsēdētāja kungs.

— Vai viņš jums nelikās bikls?

— Nē, priekšsēdētāja kungs.

— Jūs neko sevišķu viņā neievērojāt?

— Viņš neprata spēlēt kārtis ...

— Un jūs viņam to iemācījāt? Kādu spēli jūs spēlējāt?

— Ekartē. Viņu mācīja Edmonds un laimēja piecdesmit franku.

— Jūsu draugam Edmondam, šķiet, ļoti veicās?

-— Viņš blēdījās.

Pūļa reakcija spēji samulsināja vaļsirdīgo liecinieku. Tie bija pirmie skaļie smiekli, *kas pēcpusdienā atskanēja tiesas zālē, un ar šo brīdi jautrais noskaņojums publikā aizvien pieauga.

— Akr blēdījās! Viņš laikam tā paradis?

— Tā viņš dara vienmēr. Un nemaz to neslēpj .,.

— Un tomēr jūs ar viņu spēlējāt?

— Lai uzminētu viņa paņēmienus.

Rožisārs ar piesēdētāju, kas sēdēja viņam kreisajā pusē, apmainījās zīmīgiem skatieniem, jo Mulēnā šo piesēdētāju daudzināja kā varenu kāršu triku meistaru. Bet priekšsēdētājs Nikē velti lūkoja kaut ko uztvert no šā mēmā dialoga, kas norisinājās viņam aiz muguras.

— Tovakar jūs droši vien bijāt daudz dzēruši?

— Ne vairāk kā parasti.

— Proti? Cik daudz?

— Piecas sešas glāzītes .,,

— Kādu dzērienu?

— Konjaku ar pērno ...

Zālei pāršalca jauns smieklu vilnis. Vienīgi Emīls palika nopietns un, zodu atspiedis rokās, acu nenolaizdams no biedra, klausījās.

— Kurš ierosināja braucienu uz «Slīkoņu krodziņu»?

— Vairs neatceros ...

Bet Emīls Manī sakustējās, kas skaidri nozīmēja:

«Meli!»

— Vai apsūdzētais pats ieminējās, ka vajadzētu ... sacīsim — «aizņemties» mašīnu? ... Nu, kā tad īsti bija? ... Un kur jūs to ņēmāt citus vakarus?

— Mūs vadāja Daijā sava tēva kravas mašīnā ... Tovakar tā bija aizbraukusi uz Neveru pēc bekona.

— Un tādēļ Manī ieteica kāpt pirmajā mašīnā, kas pagadīsies ceļā? ...

— Iespējams, ka viņu uz to pamudināja ...

— Kas?

— Pa daļai mēs visi...

Destrivo labprāt būtu pilnīgi atklāts. Viņš centās tāds būt, taču pats juta, ka ir gļēvs, jo patiesībā taču pienācās teikt:

«Mēs jaunatnācēju izsmējām, spiedām dzert. Vedinājām nolaupīt mašīnu ...»

— Tātad apsūdzētais jūs aizveda līdz krodziņam. Un ko jūs tur darījāt?

— Dzērām baltvīnu... Cita nekā tur nebija kā vien tas un alus ... Tad dejojām ...

— Manī arī dejoja? Un ar ko?

— Ar Nikolu ...

— Ja nemaldos, šajā dīvainajā krodziņā mīt divas meičas — Eva un Klāra. Ko jūs ar viņām darījāt?

Jautājums bija pārdrošs, un priekšsēdētājs ar to lepojās, vienlaik izbijies par savu drosmi.

— Mēs tikai palakstojāmies .,,

— Neko vairāk neatļāvāties?

— Es vismaz ne.

— Bet jūsu biedri?

— Nezinu... Neviena gan nemanīju ejam augšā.

Atkal smiekli un smaidi; vienīgi Emīls un Destrivo

neko smieklīgu nesaskatīja. Tāds bija šo jauniešu izteiksmes veids, turklāt runa taču bija par ļoti parastām lietām.

— Incidentu atstāstīt jums nelikšu, par to šorīt vispusīgi pavēstīja izmeklētāja kungs. Jūs laikam bieži apciemojāt Lursas jaunkundzi?

— Protams!

— Dzērāt tur un dejojāt? Vai nemaz nebijāties, ka reiz jūs var pārsteigt meitenes tēvs?

Destrivo savādi pavērās Emīlā, it kā jautājot:

«Ko nu lai saku?»

Bet priekšsēdētājs turpināja:

— Iesim tālāk! Vai Lielā Luija uzturēšanās Lursas mājās neieviesa jūsu grupas paradumos zināmas izmaiņas?

— Mums bija bail.

— Tā! Jums bija bail? Droši vien no tā, ka Lielais Luijs var sacelt brēku?

— Nē ... Jā ... Mēs bijāmies no viņa paša ...

Lursa smagi nopūtās. Nabaga nelga priekšsēdētājs! Ko gan viņš saprot? Vai tiešām viņam aizmirsušās paša bērnu dienu bailes? Šie puikas tēloja gangsterus, un te pēkšņi uzradās īsts gangsteris — liels, brutāls, tetovēts tēvainis, kas sēdējis cietumā un varbūt izdarījis ne mazumu noziegumu...

Sasper jods, bet Lielais Luijs nekavējās izmantot situāciju! Jauniešiem viņš sastāstīja par sevi desmitkārt vairāk, nekā patiesībā bija. Un šie švītīgie zeņķi plātījās viņam ar savām sīkajām zādzībām! ...

— Pirms atbildat, labi apdomājiet, jo jautājums būs ļoti nopietns. Vai starp jums kādreiz tika runāts, ka no Lielā Luija šādā vai tādā veidā vajadzētu tikt vaļā?...

Gribētu zināt, vai jūs savās sanāksmēs — mājās, «Bokseru bārā» vai kur citur par to spriedāt?

— Jā, priekšsēdētāja kungs.

— Un kas bija runātājs?

— Man vairs nav prātā... Domājām, ka Luijs mūs šantažēs visu mūžu, jo, atradis īstu zelta bedri, tagad vienmēr mums pieprasīs naudu ...

— Un jūs gudrojāt, kā viņu novākt?

— Jā, priekšsēdētāja kungs.

— Vai pārcilājāt šo jautājumu pavisam aukstasinīgi?

Nebūt ne! Lursa krēslā sarosījās. Tā bija gluži veltīga

pratināšana — neviens taču nepūlējās iedziļināties zēnu runas manierē. Pat ja šie puiši patiesi būtu apsvēruši slepkavības plānu — kāda tam nozīme? Viņi taču gudroja traģēdijas vienkārši tālab, lai uzjautrinātos!

— Maestro Lursa ... Vai jums ir kas jautājams lieciniekam?

Advokāta nemierīgā sakustēšanās, acīm redzot, bija pamanīta.

— Jā, priekšsēdētāja kungs... Vēlētos zināt, kurš vēl bija iemīlējies Nikolā, neskaitot Manī? ...

— Jautājumu dzirdējāt? Lūdzu, nekautrējieties... Situācija mazliet neērta, saprotu, bet Lursas kungā jums jāredz tikai apsūdzētā aizstāvis. Atbildiet...

— Nezinu ...

— Atļaujiet vaicāt, priekšsēdētāja kungs ... Kurš no viņiem bija Nikolas parastais pavadonis, līdz ieradās Manī?

— Edmonds Dosēns ...

— Viņš tēloja Nikolas mīļāko, kaut gan tāds nebija; vai nav tiesa? Tas vispār ietilpa spēles noteikumos ... Bet vai Nikolā kāds nebija, tā sakot, pa īstam iemīlējies?

— Man šķiet, ka Liska ...

— Vai viņš jums atzinās?

— Nē! Viņš nemēdza daudz runāt...

— Vai tiešām nelaimes gadījums un svešais cilvēks, kas gulēja mājās, izjauca jūsu kompāniju?

Kad Destrivo klusēja, Lursa turpināja:

— Vai tas nenotika drīzāk tāpēc, ka Nikolai bija radies īsts mīļākais?

Lai labāk redzētu notiekošo, publika zāles galā mazliet

pavirzījās uz priekšu. Destrivo, nerazdams atbildi, nodūra acis.

— Es beidzu, priekšsēdētāja kungs.

— Vairāk jautājumu nav? Un jums, ģenerālprokurora kungs?

— Nav.

— Vai iebildumu nebūs, ja Jausim lieciniekam atgriezties karaspēka daļā? ... Pateicos, jus varat iet.

Jau iepriekš bija skaidri zināms, kas tagad sekos, taču priekšsēdētāju pārņēma viegls, nepatīkams satraukums.

— Paaiciniet Nikolu Lursas jaunkundzi... Neņemiet Jaunā, maestro ...

Lursa nebūt nejutās sīks un maziņš, gluži otrādi — viņš šķita jo augstprātīgāks.

— Zvēriet, ka liecināsiet patiesību, tīru patiesību... Paceliet labo roku un atkārtojiet: zvēru ... Kā policistam un vēlāk izmeklētājam paskaidrojāt, apsūdzētais septītā ^ oktobra vakarā atradies jūsu guļamistabā ...

— Jā, priekšsēdētāja kungs ...

Nikola skatījās viņā laipni, vienkārši un pašapzinīgi.

— Jūs abi devāties augšā pie ievainotā?

— Nē, priekšsēdētāja kungs. Es viena pati uzgāju pie viņa ap pulksten deviņiem, uznesu vakariņas.

— Tātad Manī apciemojums nesaistījās ar Lielo Luiju?

— Nē, priekšsēdētāja kungs ...

— Labi, lai paliek ... Vai nevienu citu draugu jūs tovakar negaidījāt?

— Nē. Jau vairākas dienas mani neviens neapmeklēja.

— Vai zināt iemeslu?

— Viņi saprata, ka mēs ar Emīlu vēlamies būt divatā.

Lursa izraisīja publikā lielāku ziņkāri nekā viņa meita,

un viņam gribējās visiem uzsmaidīt.

— Cikos Emīls devās prom?

— Ap pusnakti... Vēlējos, lai viņš agrāk liekas gulēt, jo izskatījās ļoti saguris ...

— Un jūs to dēvējat par «agru» gulētiešanu?

— Citām reizēm viņš devās mājās tikai divos vai trijos ...

Rožisārs grozīja pirkstos zīmuli, pētīdams to ar pārspīlētu interesi.

— Vai par Lielo Luiju jūs runājāt?

— Neatceros, bet domāju, ka ne.. *

— Kad jūs ar Mani uz guļamistabas sliekšņa šķīrāties, viņš bija nolēmis nekavējoties iet mājās. Tomēr dažas minūtes vēlāk jūsu tēvs viņu redzējis kāpjam lejā no trešā stāva. Vai tas atbilst patiesībai?

— Pilnīgi.

— Ko, pēc jūsu domām, Manī meklējis trešajā stāvā?

— Viņš pats jums to teica: izdzirdis troksni, uzkāpa augšā.

Tiesnesis pusbalsī apspriedās ar piesēdētājiem. Visi trīs paraustīja plecus. Tad viņš, pametis acis Rožisārā, kas noliedzoši papurināja galvu, pievērsās Lursam . ..

— Pateicos ... Jūs esat brīva ...

Viegli pamājusi, Nikola nepiespiesti apsēdās tēvam blakus un tūlīt pat ķērās pie saviem sekretāres pienākumiem. Priekšsēdētājs ieklepojās. Rožisāram gandrīz nolūza zīmulis. Publika zāles galā nez kāpēc atkal sarosījās.

— Ievediet nākamo liecinieku . .. Edmond Dosēn, zvēriet, ka liecināsiet patiesību ... tīru patiesību ... labo roku ... pievērsieties zvērināto kungiem .. . Šeit redzu pievienotu ārsta izziņu, ka jūs nule piecēlušies no smagas slimības un ka jūsu veselības stāvoklis prasa saudzību...

Jauneklis patiesi bija bāls, sievišķīgi bāls. Viņš to zināja. Un to izmantoja. Nekautrīgi Edmonds ielūkojās Emīlam sejā.

— Kas jums šajā lietā zināms? Pagriezieties pret zvērināto kungiem! Runājiet skaļāk ...

— Salaupītās mantas mēs gribējām atdot atpakaļ — tāpat kā Eksā . ..

— Vai vēlaties teikt, ka Ekslēbenā, kur līdzīgā kārtā tēlojāt gangsterus, jūs zagtās mantas atdevāt īpašniekiem?

*— Ik rītus mēs savu laupījumu nolikām pie avotiņa, kur to atrada policija .. . Mulēnā bijām nolēmuši vispirms savākt iespaidīgu mantu krājumu... It īpaši tādēļ, ka mūsu rīcībā bija vesels nama stāvs ...

— Ja nemaldos, jūsu tēvoča mājās? Kāda bija apsūdzētā attieksme pret jūsu izdarībām?

— Emīls visu ņēma nopietni... Jau pirmajā dienā brīdināju pārējos, ka viņš var mums sagādāt nepatikšanas ...

Lursa šķita neklausāmies. Uz krūtīm sakrustotām rokām, zemu nokārtu galvu viņš dažbrīd likās iesnaudies,

un tāpēc viens no piesēdētājiem ar elkoni piebikstīja priekšsēdētājam Nikē.

— Vai, pēc jūsu domām, notikumu gaita apsūdzēto nobiedēja?

— Viņš bija kā sajucis ... Galvenokārt tāpēc, ka Lielais Luijs sāka pieprasīt naudu ...

— Vai zinājāt, ka Manī šo naudu gatavojas nozagt?

Atbilde nesekoja. Tikmēr Nikola, parakņājusies mapē

un izvilkusi kādu papīra lapiņu, pasniedza to tēvam.

— Man ir kāds jautājums lieciniekam, priekšsēdētāja kungs. Lūdzu, esiet tik laipns un noskaidrojiet — vai viņš uzturējis sakarus ar meiču Pigasu, kuru policijai pagaidām nav izdevies atrast?

— Jautājumu dzirdējāt? Lūdzu, atbildiet.. ,

— Jā ... Proti...

— Vai bieži? — Lursa neatlaidās.

— Tikai reizi...

Zālē joprojām dūmoja krāsns. Sienas pulksteņa rādītāji virs tiesnešu galvām lēnām virzījās uz priekšu pa iedzelteno ciparnīcu.

Nemitīgi tika malti vieni un tie paši vārdi un izteicieni, kuri beidzot, it kā zaudējuši jēgu, pārvērtās vienkāršā refrēnā:

— Pievērsieties zvērināto kungiem ... Maestro, vai jums jautājumu nav?

Lursa spēji sarāvās, viņš bija domājis pavisam ko citu. Tieši šajā brīdī viņam prātā iešāvās, ka māsasdēls Ed-monds nekad nesasniegs sirmu vecumu un droši vien nenodzīvos ilgāk kā divus trīs gadus.

Kāpēc? Tikai acumirklīgs iespaids. Lursa raudzījās Ed-mondā platām, miglainām acīm — kā allaž, kad lūkoja iedziļināties lietu būtībā.

Jautājumi? Kādi jautājumi? Nē taču! Ko gan tie dotu? Sie dzeltenie aktu vāki jau pilni ar jautājumiem un atbildēm. Visdažādākajiem, ieskaitot to, kur Edmonds pavadījis septītā oktobra vakaru.

Edmonds Dosēns gandrīz līdz pusnaktij bija sēdējis «Bokseru bārā». Pēc tam devies mājup, bet Destrivo viņu pavadījis līdz durvīm.

Varbūt viņš meloja, varbūt arī ne, tas bija grūti nosakāms.

Iespējams, ka Lielo Luiju nošāvis Edmonds,

Viņš rādās uz to spējīgs. Destrivo tāpat. Viņi visi bez jebkāda noteikta iemesla likās uz to spējīgi, jo vienīgi tāds Varēja būt šīs spēles loģiskais noslēgums.

Pat Emīls! ...

Nez kāpēc Lursa tomēr nespēja ticēt, ka vainīgs ir Emīls. Tur, lūk, viņš iepretī sēž un, atkal sasprindzis, naidīgi raugās^Dosēnā.

Emīls laikam Dosēnu ienīst kopš pirmās dienas — gan tāpēc, ka Dosēns ir bagāts, cēlies no ievērojamas ģimenes, gan tāpēc, ka viņš bija bandas vadonis un izturējās pret Nikolu kā pret savu īpašumu, gan par daudz ko citu.

Dosēns savukārt bija ienīdis Emīlu... Tikai pavisam citu iemeslu dēļ...

Bet ne jau šie muļķīgie jautājumi un atbildes palīdzēs vulgārajiem zvērinātajiem un tiesnešiem to izprast.

— Vai, uzzinot, ka Lielais Luijs nogalināts, jūs vispirms aizdomās neturējāt Emīlu Manī?

— Nezinu ...

— Vai domājāt, ka vainīgs ir kāds cits no jūsu biedriem?

— Nezinu ... Nē ... Nedomāju vis ...

Pēc jauniešu nopratināšanas prāva risinātos daudz ātrāk. Taču priekšsēdētājs uzskatīja par vajadzīgu savus pienākumus veikt pārlieku centīgi.

— Jūsu draugs Destrivo nupat apliecināja savu kaunu un nožēloja, ka atļāvies noslīdēt uz tik bīstama ceļa ... Vai jūs no savas puses ...

— Es nožēloju ... — Edmonds īsi izmeta.

Destrivo turpretī kā īsts grēku nožēlotājs no galvas bija nobēris jau iepriekš sagatavotu runu:

— Nožēloju visu, ko esmu darījis, un arī to, ka esmu apkaunojis savu ģimeni, kas bijusi man vienīgi krietns paraugs... Lūdzu piedot manus ļaunos darbus, tāpat kā to, ko es būtu varējis vēl noziegties ... Es ... es ...

Tādā garā tiesas sēde turpinājās veselu stundu, tad iedegās dzeltenīga gaisma lielajās lustrās, apgaismojot vienīgi tribīni; zāles kaktos kā baznīcā valdīja dziļa krēsla, kur tumšajā fonā kā bāli plankumi iezīmējās atsevišķas sejas.

Liecinieku uzgaidāmajā telpā Anžēla skaļā, spalgā

balsi mēļoja par Lursas māju, par pašu saimnieku, viņa meitu un Pundurīti, kura, īgni sabozusies, sēdēja kaktiņā.

Palēnām, it kā pēc dievkalpojuma, ļaudis virzījās uz izeju, ielās tos pārsteidza svaigais āra gaiss, laternu gaisma, noledojušais bruģis, pazīstamie trokšņi, automašīnas un gājēji, kuri devās parastajās gaitās.

Bokseris Džo sekoja Lursam.

— Nesaprotu, kur viņa nozudusi. Izmeklējos visur. Nebūtu brīnums, ja izrādītos, ka viņa no Mulēnas aizbraukusi ... Kā jums šķiet? Līdz šim taču viss ritēja samērā gludi?

Pundurīte pa ceļam iegriezās veikalos, lai nopirktu kaut ko ēdamu, bet mājās viņu sagaidīja tukšums un klusums.

Viņi nezināja, ko tagad iesākt, pie kā ķerties. Aizgājuši no tiesas zāles, viņi nekādi nespēja iekļauties ikdienas dzīvē. ,

Nikola ēda. Lursa vairākkārt uztvēra meitas skatienu un, ja arī noprata viņas domas, nevēlējās, ka par to runā.

Gadījās arī agrāk, ka meita tēvam veltīja līdzīgus skatienus, kuros slēpās ziņkāre un kādas citas — daudz biklākas jūtas, kuras pilnīgi vēl nevarētu nosaukt par pateicību vai mīlestību, bet drīzāk par zināmu jūtu sajaukumu, kur dominē simpātijas, varbūt pat apbrīna.

— Ko jūs šovakar darīsiet? — pieceldamās no galda, Nikola jautāja.

— Neko ... Iešu gulēt...

Tā nebija patiesība. Nikolu tas mazliet satrauca. Viņš to manīja un saprata cēloni. Taču nevarēja meitai rātni apsolīt, ka vairs nedzers!

Turklāt viņš juta nepieciešamību vientulībā iedzert, ieslēgties savā kabinetā, uzsmēķēt cigareti, sarušināt krāsniņu, atlaisties atzveltnī, pēc brītiņa piecelties, sajaukt bārdu un matus un kaut ko ņurdēt zem deguna.

Lursa labi dzirdēja, ka Nikola trīs reizes pienāca pie durvīm, lai paklausītos un nomierinātos.

Bet tēvs staigāja pa savu istabu ... Viens no šiem del-veriem bija iegājis pie Lielā Luija, viens no tiem bija šāvis ...

Un vienīgi tas zina, kurš ir vainīgais un ka Emīls Mani nav slepkava. īstais vainīgais to zina jau mēnešiem ilgi. Viņš tika pratināts kā citi, viņš atbildēja, vakaros likās

gulēt, izgulējās un rītos modās aci pret aci ar jaunu dienu, kuru vēl atlicis dzīvot.

Dažreiz vakaros, cerēdams izrauties no smagās viētulī-bas, šis cilvēks kā ēna klaiņoja ielās un, sastapis tur otru līdzīgu ēnu — Adeli Pigasu, sekoja viņai sasmakušajā istabelē, kur nodevās mīlai.

Ikreiz viņš bija par matu no atzīšanās ...

Taču vienmēr laikā aprāvās. Tad viņš atnāca atkal. Arī tagad viņš valdījās, tomēr galu galā neizturējis atzinās.

Kādā tonī slepkava runāja? Lielīdamies? Ņirgādamies? Vai tēlojot ciniķi? Varbūt gluži otrādi — neslēpdams bailes?

Bet viņš, Lursa, nebija spējīgs pat...

Viņš taču bija ieskatījies dziļi acīs kā Destrivo, kurš karsti vēlējās visiem pieglaimoties, tā Dosēnam, kuram slimības dēļ laimīgi izdevās izvairīties no atbildības.

Dosēna skatiens, šķiet, pauda:

«Vai neredzat, ka esmu vārgs, ka man nav atlicis daudz laika, ko dzīvot? ... Tāpēc es uzjautrinos ... Tas taču bija tikai nenozīmīgs joks!»

Rītu no rīta pratinās desu tirgotāju, tad Lisku, kura tēvs pēc visa notikušā kusa kā svece.

Baznīcās skanēja zvani. Adele ar Žēnu, droši vien brīdināti, ka viņus meklē policija, bija kaut kur noslēpušies.

Vairākkārt piecēlies un atvēris sienas skapi, Lursa ielēja sev lāsīti ruma, ar katru nākamo reizi palielinot devu, līdz beidzot ar smagu apziņu, ka nākamajā dienā stāv priekšā pēdējā piepūle, pavisam niecīga, tomēr pāri viņa spēkiem, likās gulēt.

Rožisāri jutās apmierināti. Divas tiesas sēdes bija veiksmīgi beigušās. Dažiem nepatīkamiem jautājumiem izdevās it viegli tikt pāri. Lācis Lursa bija uzvedies samērā pieklājīgi un Nikola parādījusi zināmu atturību. Norisa dzīvas telefona sarunas. Dosēnu interesēja, vai rīt nav paredzams kāds negaidīts incidents. Marta tikmēr kavējās guļamistabā pie dēla, kuram bija cēlusies temperatūra. Liska ieslēdzies sēdēja savā istabā, ko būtībā nemaz nevarēja dēvēt par istabu, — tā bija kaut kas līdzīgs šķūnim pagalma vidū.

Manī kundze savā mājā, vientuļi pielūgusi dievu, izraudājās, tad devās pārbaudīt, vai durvis cieši noslēgtas, jo viņu māca bailes, un, laizdamās miegā, kaut ko paklusām murminot, vēl mazliet paraudāja, it kā klusinot savas sāpes.

Pulksten astoņos rītā ielās atkal plūda ļaužu straumes, sievietes un vīrieši pulciņos devās uz Tiesas namu un, cits citu jau pazīdami, apmainījās nenoteiktiem Smaidiem, kaut gan pa īstam vēl nesasveicinājās.

Emīlam mugurā bija tas pats tumšzilais uzvalks, tā pati kravate ap kaklu. Varbūt noguruma dēļ viņš izskatījās noslēgtāks nekā iepriekšējā dienā.

Liecinieku uzgaidāmajā telpā Lursa neredzēja Džo, lai gan viņam tur pienācās būt, — šorīt bija viņa kārta liecināt.

— Tiesa nāk!

— ... nākamo liecinieku ... liecināt patiesību .,. tīru patiesību ... zvērināto kungi...

Ienāca Daijā vasarraibumiem klātu seju, brūnā uzvalkā, īsi apcirptiem jaunkareivja matiem. Viņš neko neņēma traģiski, jo zālē, šķiet, atradās ne mazums viņa draugu, un atskatījies meta tiem ar acīm.

— Jūs strādājāt tēva desu veikalā un, kā izmeklēšanā liecinājāt, vairākkārt zagāt pieliekamajā speķi...

Puisis to lielīgi apstiprināja:

— Ja pats nebūtu atzinies, neviens to nemūžam nenojaustu.

— Jūs līdzīgā kārtā ņēmāt ari naudu no kases ...

— Vai domājat, ka citi to kautrējās darīt?

— Piedodiet, es lāgā nesaprotu ...

— Gribēju teikt, ka naudu mēs visi smeļamies no kases... Gan tēvs, gan tēvocis ...

— Manuprāt, jūsu tēvs ...

— Rēķini tikpat nekad nesaskan, māte kliedz un brēc katru vakaru... Tātad — mazliet vairāk vai mazāk — kas tur ļauns?

— Vakarā, kad notika nelaimes gadījums, jūs iepazināties ar apsūdzēto «Bokseru bārā» un ...

Lursa spēji sarāvās. Viņam izmisīgi māja kāds svešinieks, kas, izlauzies cauri pūlim līdz trešajai rindai, acīm redzot, bija iestrēdzis, jo visus celiņus aizsprostoja advokāti mantijās.

Lursa šo cilvēku nepazina. Tas bija pajauns vīrietis un, rādās, piederēja pie boksera Džo kompānijas.

Lursa piecēlies viņam tuvojās.

— Ļoti steidzīgi! — sniegdams pāri advokātu pleciem saņurcītu aploksni, svešais Lursam pačukstēja.

Un, kamēr turpinājās desinieka nopratināšana, Lursa, atgriezies vietā, nevērojot bažīgo skatienu, ko pa gabalu viņam raidīja Rožisārs, acu nepamirkšķinādams, izlasīja vēstuli.

«Viņi atrasti. Būtu netaktiski iepīt viņus šajā lietā, jo ir atklājies kaut kas, par ko man līdz šim nebija ne jausmas, bet līdz ar to Zēns varētu iekrist. Liku Adelei visu man izstāstīt. Slepkava ir Liska. Viņš to putniņu padarījis aukstu. Gan jūs izdomāsiet, kā vainīgo iegāzt, nekaitējot skuķim.

Atrodos liecinieku istabā. Neko nevienam nestāstiet! Jūs solījāties būt godīgs.»

Priekšsēdētājs pieliecies lūkoja ieskatīties Lursam acīs. Šis nelaimīgais Nikē ar savu lielo zodu un plato, it kā ar zobena cirtienu iešķelto muti šķita smejamies...

— Maestro, es taču jums vaicāju, vai...

— Piedodiet! Man jautājumu nav.

— Un jums, ģenerālprokurora kungs?

— Arī ne. Lai paātrinātu sēdes gaitu un lieki neapgrūtinātu zvērināto kungus, varbūt derētu ...

— ... nākamo liecinieku ...

Pāri tiesnešu galvām Lursu skāra skatiens, pagalam truls un vienaldzīgs Emīla Manī skatiens.

— Efraim Liska, pēc iesaukas Žistēns ... Zvēriet... ka teiksiet tikai patiesību ... atkārtojiet: zvēru ... pievērsieties zvērināto kungiem... Jūs iepazināties ar apsūdzēto ... Piedodiet! Lietas materiāli rāda, ka jūs viņu pazīstat jau sen, jo kopā mācījāties skolā ...

Krāsns kūpēja. Dūmi sitās sejā un koda acīs devītajam piesēdētājam, kas tos gaiņāja ar kabatas lakatiņu.

Atbalstījis elkoņus uz galda un iespiedis seju rokās, Lursa kā sastindzis sēdēja aizvērtām acīm.

Viņu nepazina neviens, kas stāvēja blakus tiesas zāles galā. Varbūt visi tomēr neskaidri nojauta, ka šis cilvēks pieder pie tās šķiras, kas nakti pārguļ vagonu gaiteņos vai staciju uzgaidāmajās telpās, pie tiem, kurus redz pacietīgi gaidot policijas iecirkņos uz sola vai neciešami sakropļotā valodā bezcerīgi izskaidrojamies ar varasvīriem; tādus pie robežas izsēdina no vilcieniem, priekšniecība tos neierauga, un varbūt tieši tāpēc tiem mēdz būt tik biklas, tramīgas stirnas acis.

Bet varbūt blakusstāvētāji novērsās gluži vienkārši tāpēc, ka viņa samta veste nelāgi oda? Pats viņš neko nelikās manām. Viņš raudzījās tieši sev priekšā, rādīdams ne īsti apgarotu, ne apjukušu seju, mierīgi ļaudams sevi grūstīt no vienas puses uz otru. Viņa seju rotāja kuplas, garas ūsas, kādas pirms kara attēlos redzēja bulgāriem, un nebūtu grūti iztēloties šo vīru kādā tautas tērpā ar spožām pogām pie vestes — kā rumāni, kam pogu vietā zelta monētas, kājās īpaša fasona zābaciņi, ausīs auskari un rokā pātaga ...

Nabaga priekšsēdētājs Nikē, kura seju mute it kā šķēla divās daļās, patiesi atgādināja cinisku, brēcošu vēderrunātāja marioneti.

Ko priekšsēdētājs saka? Lursa ieklausījās. Atmiņā palika atsevišķi vārdi, kaut gan viņš pats to neapzinājās.

Lursa vēroja cilvēku, ko pūlis aiz advokātu rindām bija iespiedis kaktā pie sienas un kas, pacēlies pirkstgalos, pūlējās saglabāt līdzsvaru.

— ... dzimis Batumi...

Tas taču ierakstīts lietā. Liskas mapē... Liskas tēvs dzimis Batumi, Kaukāza kalnu pakājē, pilsētā, kur sajaukušās divdesmit astoņas dažādas rases. Iespējams, ka šā vīra senči valkājuši zīda mantijas, feskas vai turbānus. Taču kādā dienā Liskas tēvs noMurienes aizceļoja, droši vien tāpat reiz to darījis vectēvs. Kad Lisku ģimene dzīvoja Konstantinopolē, mazajam Efraimam bija desmit gadu, bet divus gadus vēlāk viņa vecāki, pārcēlušies uz Parīzi, apmetās Senpola ielā.

Vecais Liska bija melnīgsnējs, taukainu, gandrīz vai glumu ādu. Viņa atvase, jaunais Liska, visas šīs apkārt-klejošanas vienīgais sasniegums, kas tagad nemierīgi

mīņājās pie barjeras, bija rudmatis, cirtainās krēpes kā oreols ieskāva viņa galvu.

— Ar Edmondu Dosēnu iepazinos kādu vakaru, spēlējot biljardu Republikas laukuma alus krodziņā ...

Priekšsēdētājs, bez šaubām, lauzīja galvu, kā šis Liska, «Standartcenu veikala» vienkāršais ielas pārdevējs, varējis ielavīties smalkā Dosēna sabiedrībā. Augstmaņiem taču nepieciešami galminieki. Dosēns bija sava veida augstmanis, un iespējams, ka rudais austrumnieks, kurš vienmēr smējās īstajā brīdī, visam piekrita, prata pielīst, smaidīt, pakļauties sava pavēlnieka kaprīzēm, glaimoja Edmonda tieksmēm.

— Cik sen jūs esat pazīstami?

— Kopš pagājušās ziemas.

— Drošāk pievērsieties zvērinātajiem... Runājiet skaļāk...

— Kopš pagājušās ziemas ...

Lursa sarauca pieri. Kādas piecas minūtes viņš jau vēroja Liskas tēvu zāles galā, domāja par viņu, centās viņā iejusties...

Tad aizmiglotām acīm, kā iztrūcināts no miega, advokāts noliecās pie Nikolas un klusītiņām kaut ko pačukstēja. Kamēr viņa šķirstīja lietas, Lursa, kā cilvēks, kurš nosebojis dievkalpojumu, pūlējās uzminēt, kas īsti patlaban notiek, un, pētīdams jauno Lisku, gandrīz vai brīnījās, kāpēc šis puisis joprojām stāv pie barjeras.

— Nu protams! — ieteicās Nikola. — Jūs pats taču likāt viņu ataicināt...

Lursa piecēlās. Nevērīgi pārtrauca runātāju pusvārdā.

— Piedodiet, priekšsēdētāja kungs... Nupat konstatēju, ka zālē atrodas kāds nenopratināts liecinieks ...

Visu acis pievērsās publikai. Ļaudis solos sarosījās, pētīja savas rindas. Dīvainā kārtā ari Liskas tēvs, mazliet satrūcies, lūkojās apkārt tāpat kā citi, itin kā runa nebūtu par viņu.

— Uz ko tas zīmējas, advokāta kungs?

— Uz Efraimu Lisku ... Viņam vajadzētu atrasties liecinieku uzgaidāmajā telpā ...

Jaunais Liska, ieskādams degunu, stāvēja pie barjeras kā pienaglots.

— Kas jūs ielaida zālē, Efraim Liska? ... Kāpēc jūs ne-uzgaidījāt liecinieku istabā?... Kā jūs šeit iekļuvāt?

Un cilvēks ar lielajām, mierīgajām acīm nenoteikti pamāja uz kādām durvīm, pa kurām viņš, bez šaubām, nebija nācis. Vecais Liska lieku reizi bija kritis par upuri liktenim. Pats īsti neaptverdams, kā un kāpēc šeit iekļuvis, viņš, paklusām murminot kaut ko tikai pašam saprotamu, sāka lauzties cauri ļaužu rindām uz liecinieku istabu, kur viņam pienācās būt.

— Atgriezīsimies pie mūsu aitām ...

Nikē kungs šo tautas izteicienu citēja, neskatīdamies Liskas dēlā, un pārsteigts uztvēra smieklus zālē. Pametis acis liecinieka cirtaino matu kodeļā, priekšsēdētājs beidzot atskārta jautrības cēloni.

— Vai jums jautājumu nav, prokurora kungs?

— Gribu vienīgi pavaicāt šim lieciniekam, kurš pazīst apsūdzēto kopš skolas gadiem, — vai viņš uzskata Manī par atklātu, dzīvespriecīgu vai drīzāk par neuzticamu, noslēgtu puisi? ...

Zinādams, ka visi viņu novēro, Emīls sākumā neiedrošinājās izturēties brīvi. Vēlāk viņš aizmirsa ļaudis ap sevi un viņa sejā ik brīdi mainījās neapzinātas izteiksmes. Patlaban viņš bija mazliet pastiepis galvu uz priekšu, lai labāk saredzētu Lisku, un viņa seja pauda puicisku izaicinājumu.

Liska savukārt pievērsās Emīlam, taču viņa skatiens bija daudz drūmāks nekā bijušajam skolas biedram.

— Drīzāk par noslēgtu un neuzticamu, — Liska beidzot izdvesa.

Emīls ironiski pavīpsnāja. Daudz netrūka, ka viņš aicinātu tiesu par liecinieku, tik nedzirdēts un apvainojošs likās Liskas nekaunīgais apgalvojums. Emīls ar mokām valdījās, lai nepielēktu kājās un nesāktu skaļi protestēt.

— Jūs laikam gribējāt teikt, ka Manī bija skaudīgs? ... Nesteidzieties ar atbildi... Viņš, tāpat kā jūs, nāk no trūcīgas ģimenes... Daudziem citiem jūsu skolas biedriem materiālā stāvokļa ziņā nebija tik lielas atšķirības ... Tādos gadījumos klasēs nereti rodas nogrupējumi ... Izraisās skaudība, kas pārvēršas naidā .,.

Atskanēja Manī balss, kas traucās iebilst:

— Ko tu ...

Taču priekšsēdētājs viņam uzsauca:

— Klusumu!... Ļaujiet runāt lieciniekam ...

Pirmo reizi tiesas sēdes laikā Manī pārņēma tādas dusmas, ka viņš bija gatavs lūgt visus klātesošos apliecināt notikušo nekrietnību. Nespēdams valdīties, Emīls nemitējās kaut ko nesakarīgi murmināt; bet priekšsēdētājs ņtkārtoja:

— Klusumu!... Vārds tikai lieciniekam ...

— Jā, priekšsēdētāja kungs ...

— Ko nozīmē «jā»? Vai to, ka jūsu draugs Manī bija skaudīgs, kā jau minēja prokurora kungs?

— Jā ...

Tad Rožisārs turpināja:

— No jūsu iepriekšējiem apgalvojumiem izriet, ka apsūdzētais — starp citu, arī viņš pats to nenoliedz — lūdzis iepazīstināt viņu ar jūsu draugiem... Padomājiet labi... Vai pēc pirmā vakara, proti, pēc nelaimes gadījuma, Manī attieksme pret Edmondu Dosēnu nelikās izaicinoša?

— Varēja manīt, ka Emīls Edmondu neieredz.

— Tā! Varēja manīt, ka Emīls Edmondu neieredz. Vai savas antipātijas viņš pauda atklāti?

— Viņš Edmondu apvainoja blēdībās ...

Emīls Manī bija tik saspringts, ka dažbrīd likās — viņš tūlīt lēks pāri apsūdzēto sola barjerai.

— Ko Dosēns atbildēja?

— Viņš nemaz neliedzās, teicās esam visgudrākais un, ja Manī protot, lai darot tāpat kā viņš .. .

— Vai pēc tam jūs ar apsūdzēto vēl bieži tikāties? Ja nemaldos, jūs strādājāt vienā ielā?

— Pirmās divas trīs dienas ...

— Turpiniet...

— ... Mēs runājām... Bet, tiklīdz viņam sāka veikties ar Nikolu ...

Cauri saburzītajām biksēm skaidri bija redzams, ka Liskam kā drudzī trīc ceļgali.

— Tālāk ... Mums jānoskaidro patiesība ...

— Tad viņš vairs nelikās zinis par mums, nedz par mani, nedz citiem ...

— Tātad viņš savu mērķi bija sasniedzis, — pašapzinīgi izriezis krūtis, Lisku pārtrauca Rožisārs. — Pateicos! Man vairāk jautājumu nav, priekšsēdētāja kungs ...

Lursa lēnām piecēlās kājās.

Uzbrukums sākās līdz ar aizstāvja pirmajiem vārdiem.

— Vai liecinieks nevarētu paskaidrot, cik daudz kabatas naudas viņam mēdza dot tēvs?

Kā izsists no sliedēm, Liska spēji pievērsās advokātam, kamēr Rožisārs pieliecās tuvāk priekšsēdētājam.

Lursa sāka stāstīt sīkāk:

— Prokurora kungs lieciniekam prasīja nevis tiešus, objektīvus pierādījumus, bet gluži personiskus uzskatus. Ceru, ka viņš man savukārt neliegs apgaismot Ef-raima Liskas — tā dēvētā Žistēna personību...

Tiklīdz aizstāvis beidza, Liska iesaucās:

— Neviens nekādu naudu man nav devis! Es pats to nopelnu!

— Lieliski! Vai drīkstu zināt, cik jūs pelnāt «Standart-cenu veikalā»?

— Apmēram četrsimt piecdesmit franku mēnesī...

— Vai jūs tos paturat savām vajadzībām?

— Trīssimt franku dodu vecākiem uzturam un veļas mazgāšanai...

— Cik ilgi jūs jau strādājat?

— Divus gadus.

— Vai jums ir ietaupījumi?

Skatoties lieciniekam cieši acīs, Lursa nikni citu pēc cita bēra jautājumus, bet Rožisārs, atkal nemierīgi sarosījies krēslā, pieliecās, lai paklusām kaut ko teiktu priekšsēdētājam.

— Vairāk nekā divi tūkstoši franku ...

Aizstāvis ļoti apmierināts pievērsās zvērinātajiem:

— Lieciniekam Efraimam Liskam ir vairāk nekā divi tūkstoši franku ietaupījumu, kaut gan viņam nav vēl ne deviņpadsmit gadu. Viņš strādā tikai divus gadus.

Sekoja jauni nikni uzbrukumi:

— Pārējos simtpiecdesmit frankus jūs droši vien izlietojāt drēbēm?

— Jā.

— Tātad par tiem jūs varējāt apģērbties un tomēr ietaupīt ap simt franku mēnesī? ... Citiem vārdiem — personiskiem izdevumiem jums atlika ne vairāk kā piecdesmit franku ... Vai arī jūs protat blēdīties, spēlējot pokeru?

Liska itin kā apjuka. Viņš nespēja novērst acu no

plecīgā, kustīgā advokāta, no viņa bārdainās sejas un mutes, no kuras kā ložu krusa bira jautājumi.

— Nē ...

— Tātad jūs spēlējat godīgi? Varbūt zagāt naudu vecāku krājkasītē?

Pat Emīls aiz brīnumiem bija kā sastindzis. Rožisārs attiecīgi savilka seju, rādot, cik lieki vai pat nekaunīgi ir šādi nopratinājumi, un deva Nikē mājienu tos pārtraukt.

— Savus vecākus nekad neesmu apzadzis.

Priekšsēdētājs ar papīrnazi uzsita pa galdu; Lursa to

nelikās manām.

— Cik reižu jūs pavadījāt laiku kopā ar Dosēnu un viņa biedriem? Nezināt? Papūlieties atcerēties... Vismaz aptuveni... Trīsdesmit reižu? ... Varbūt vairāk? ... Četrdesmit? ... Starp trīsdesmit un četrdesmit? ... Jādomā, ka dzērāt tikpat daudz kā pārējie? Proti, ne mazāk kā četras glāzes vakarā ...

Līdz ar Lursas pēdējo jautājumu noskanēja Nikē balss, un, mirkli aprimis, Lursa beidzot pievērsās viņam.

— Prokurora kungs man aizrādīja, ka šādus jautājumus lieciniekam drīkst uzdot tikai ar priekšsēdētāja starpniecību. Tāpēc, lūdzu, esiet tik laipns, maestro Lursa ...

— Klausos, priekšsēdētāja kungs... Tādā gadījumā vai drīkstu jums lūgt šo pakalpojumu — pajautājiet lieciniekam, kas viņam mēdza izmaksāt.

Un priekšsēdētājs ļoti neapmierināts atkārtoja:

— Paskaidrojiet, lūdzu, zvērināto kungiem — kas mēdza jums izmaksāt?

— Nezinu ...

Liska joprojām naidpilnām acīm raudzījās advokātā.

— Esiet tik laipns, priekšsēdētāja kungs, pavaicājiet — vai liecinieka draugs Manī pats maksāja savu daļu?

Ak tad Rožisārs vēlas, lai tiek ievērotas formalitātes? Jo ļaunāk viņam pašam! Tagad priekšsēdētājs būs spiests atkārtot katru jautājumu kā papagailis.

— ... jums vaicā, vai Manī maksājis pats savu daļu ...

— Jā, ar zagto naudu.

Pirms desmit minūtēm zālē vēl valdīja gandrīz kapa klusums. Tagad katrs nojauta cīņu, taču tās sākums visiem bija pagājis secen. Neviens nesaprata, kas īsti notiek. Mazliet apmulsuši, ļaudis vēroja advokātu, kurš, iz-slējies kā pats nelabais, pērkonīgā balsī uzdeva nenozīmīgus jautājumus.

Emīla sejas vaibsti kļuva asāki. Varbūt viņš saka ko noprast?

Turpretim Liska ar izpērušo rudo matu cekulu pēkšņi sajutās viens šajā pūlī.

— Man ļoti gribētos zināt, priekšsēdētāja kungs, vai lieciniekam ir bijušas tuvas draudzenes vai mīļākās...

Jo nejēdzīgāk šis jautājums skanēja priekšsēdētāja nesamērīgi platajā mutē.

Tam sekoja nikna atbilde:

— Nē!

— Vai tas izskaidrojams ar kautrību, intereses trūkumu vai, pareizāk sakot, ar zināmu skopumu?

— Priekšsēdētāja kungs, — iebilda Rožisārs, — šķiet, ka tamlīdzīgi jautājumi...

— Vai prokurora kungs vēlas, lai tos izsaku citādā veidā? Lai notiek — uzliksim punktu uz «i» ... Vai pirms tam, kad Manī iekļuva bandā, Efraims Liska nebija iemīlējies Nikolā?

Klusums. Varēja skaidri manīt, ka Liska norij siekalas.

— Vakar kāds liecinieks mums to apgalvoja... Tūlīt visiem kļūs skaidra šī jautājuma nozīme ... Patlaban tikai cenšos izdibināt, vai Liska bija tikls, noslēgts un skops cilvēks... Liskam nebija mīlestības dēku kā viņa draugam Dosēnam, kurš pirms pāris nedēļām lūdzis kādu «profesionālo» viņu šai ziņā «izglītot» ...

Zālē atskanēja protesta saucieni. Bet Lursa, stingri palikdams pie sava, nepadevās. Priekšsēdētājs velti dauzīja papīrnazi uz galda.

— Atbildiet, Liska! ... Kad dažas dienas pēc Lielā Luija nāves jūs uz Puatjē ielas stūra uzrunājāt meiču Adeli Pigasu, vai tie jums bija pirmie sakari ar sievieti?

Liska nesakustējās. Nobālis viņš plaši ieplestām acīm stingi vērās vienā punktā.

— Meiča Pigasa, kura apmeklējusi «Bokseru bāru» un tirgus rajona ieliņās nodarbojusies ar savu «profesiju», jau vairākkārt šeit pieminēta, un ceru, ka tūlīt viņa šeit ieradīsies kā lieciniece ...

— Vairāk jautājumu nav? — priekšsēdētājs lūkoja Lursu pārtraukt.

— Vēl tikai daži, priekšsēdētāja kungs. Vai nevarat pavaicāt lieciniekam, kāpēc viņš pēkšņi jutis vajadzību pāris dienu laikā vairākkārt gulēt ar šo meiču?

— Jautājumu dzirdējāt?

— Nesaprotu, par ko ir runa ...

Emīls vairs nespēja nedz mierīgi nosēdēt, nedz nostāvēt. Abām rokām ieķēries margās, puisis saliecās uz priekšu tā, ka gandrīz vairs neskāra solu, un viens no žandarmiem bija spiests viņu turēt pie elkoņa.

— Vai jūs nepavaicātu apsūdzētajam .. .

Lursa aprāvās. Jau atkal Rožisārs protestēja.

— Piedodiet! ... Vai drīkstu lūgt priekšsēdētāja kungam šo pakalpojumu: lūdzu pavaicāt lieciniekam — ko viņš, nakti guļot pie šīs meičas, atzinies?

Lisku ne mirkli nedrīkstēja izlaist no acīm. Niecīga atelpa, un viņš varētu saņemties. Viņā jaušami mainījās spēka uzplūdi un atplūdi, paisuma un bēguma mirkļi, kad viņš nežēlīgā niknumā sastinga vai apjucis, it kā atbalstu meklējot, skatījās apkārt.

— Es nedzirdēju atbildi, priekšsēdētāja kungs .,.

— Liska, runājiet skaļāk ...

Tagad Liska paraudzījās Emīlā, kurš smagi elpoja, saliecies uz priekšu, it kā grasītos lēkt pāri barjerai.

— Man nav ko teikt.. . Viss ir meli...

— Priekšsēdētāja kungs... — Rožisārs vēlreiz lūkoja iejaukties.

— Priekšsēdētāja kungs, lūdzu, atļaujiet man mierīgi turpināt nopratināšanu ... Esiet tik laipns un pavaicājiet lieciniekam — 'vai taisnība, ka septītā oktobra vakarā, kad Manī, izdzirdīs šāvienu, uzkāpa trešajā stāvā, viņš, Liska, paguva noslēpties bēniņos un bija spiests tur nosēdēt vairākas stundas, jo ceļu nogrieza izmeklētāji un policisti?

Emīla dūres bija tik cieši sažņaugtas, ka droši vien tās viņam sāpēja. Bet zālē, kur neviens nekustējās, visstingākais — gluži kā bez dzīvības šķita Efraims Liska, pēc iesaukas Žistēns.

Visi gaidīja. Neviens nepārtrauca Liskas klusēšanu. Bet Lursa bija piecēlies kājās uz priekšu izstieptām rokām, kā gribēdams viņu hipnotizēt.

Beidzot kāda balss kā no tālienes teica:

— Manis tur nebija.

Publikai pāršalca nopūta, taču to neizraisīja atvieglojums. Zālē dvesa nicinājums, nepacietība. Pievērsušies Lursam, visi gaidīja.

— Vai liecinieks var apstiprināt ar zvērestu, ka tajā vakarā atradies mājās, savā gultā? Lai viņš pagriežas pret Emīlu Manī un to apliecina ...

— Klusāk! — uzbudināts iesaucās priekšsēdētājs.

Neviens nebija runājis. Tikai pašā zāles galā dzirdēja

kāju švīkoņu.

— Tā kā jūs neuzdrošināties skatīties Emīlam Manī acīs...

Tad Liska paklausīja. Spēji pagriezies, viņš pacēla acis. Emīls neizturēja, kā dzelts pielēca kājās un pārvērstu seju iekliedzās:

— Slepkava!... Nelietis! ... Nelietis! ...

Viņam trīcēja lūpas. Likās, viņš tūlīt sāks histēriski raudāt. 1

— Nelietis! ... Nelietis! ...

Varēja redzēt, ka Liska sāk trīcēt, viņam pat klabēja zobi, viņš jutās vientuļš kā tukšā, bezgalīgā izplatījumā.

Cik ilgi tas turpinājās? Dažas sekundes? Niecīgas sekundes daļiņas?

Beidzot notika kas negaidīts — nokritis zemē visā garumā, Liska, aptvēris rokām galvu, sāka nevaldāmi raudāt . ..

Nesamērīgi platā, groteskā marionetes mute, kas Nikē seju it kā sašķēla divās daļās, šķita smejamies.

Lursa lēnām apsēdās, sameklējis mantijas kabatā mutautiņu, noslaucīja pieri un acis un tad savai nobālušajai meitai pačukstēja:

— Tas vairs nav izturams!

Skats bija pretīgs: kaut ko pavaicājis piesēdētājiem, tiesas priekšsēdētājs uzlika galvā cepuri; vīri sarkanās un melnās mantijās steigšus atstāja zāli; kā negribot aizgāja zvērinātie, nespēdami atraut acu no cilvēka, kas gulēja zemē diviem advokātiem un kādai nedabiski blondai advokātei pie kājām.

Arī Emīls Manī, kuru veda projām, satriekts un uzbudināts nez kāpēc vairākkārt atskatījās.

Lursa sēdēja savā vietā neveikls un sabozies, naids, kuru viņš pats no dzīlēm bija uzvandījis virspusē, padarīja viņu gluži slimu, un tas nebija pieaugušu, bet jaunu

cilvēku naids, daudz skaudrāks, neciešamāks un nežēlīgāks, kam pamatā pazemojums un skaudība mūžīgā kabatas naudas trūkuma un cauro apavu dēļ.

— Vai domājat, ka lietu liks vēlreiz izmeklēt?

Lursa platām acīm pavērās kolēģī, kurš viņam uzdeva šo jautājumu. Vai tad uz viņu, Lursu, tas attiecas? Tiesnešu istabā valdīja kņada. Talkā aicināja pieredzējušus lietpratējus. Bezgala satraukts un nevaļīgs šurp un turp šaudījās Dikips.

Zālē bija palikusi tikai publika, kas, bīdamās zaudēt savas vietas, mierīgi sēdēja, lūkojoties tiesnešu solos, kur tagad redzēja vairs vienīgi Lursu blakus savai meitai.

— Jums derētu uz brīdi iziet svaigā gaisā, tēt...

Viņa maldījās. Bet lai! Lursam slāpa, šausmīgi slāpa. Un

viņam bija gluži vienalga, ko domās ļaudis, redzot viņu amata tērpā ieejam mazajā vīna krodziņā . ..

— Vai tiesa, ka Liska atzinies? —1 sniegdams Lursam glāzi vīna, krodzinieks jautāja.

Protams, atzinies! Un turpmāk viss plūdīs kā pa straumi — atzīšanās, dažādi sīkumi, ieskaitot tādus, par kuriem neviens nevaicās un kurus labāk nemaz nedzirdēt.

Vai tiešām neviens nesaprata to, ka Liska nogāzās no kājām paguruma uzplūdā, karsti ilgojoties miera? Un ka viņš raudāja, sajuzdams atvieglojumu?

Liska beidzot bija atbrīvojies no Savas vientulības, no netīrās patiesības, ko zināja vienīgi viņš un kas tagad ieguva citu nozīmi, pārvērtās traģēdijā, īstā traģēdijā, kā to iztēlojas ļaudis.

Beidzot nomests smagais slogs, nemitīgā pazemojuma sajūta, un galvenais — gals visām bailēm!

Vai Liska maz zināja, kāpēc šāvis? Tas vairs nebija svarīgi. Fakti tiks sagrozīti. Iztulkoti pēc vajadzības.

Runās, piemēram, par greizsirdību... Par apslāpētu mīlestību... Par naidu pret sāncensi, kas Liskam atņēmis Nikolu, kurai viņš nekad nebija iedrošinājies bilst kaut vārdu par savām jūtām ...

Tas kļūs par patiesību! Un tā būs gandrīz vai skaisti!

Līdz šim, pārcilājot vienatnē atmiņas, Liska juta vienīgi sāpīgu nabadzīga jaunekļa greizsirdību, Efraima Liskas greizsirdību, ko nevarēja pat salīdzināt ar nabagā skaudību pret bagāto, piemēram, pret Dosēnu, kuram viņš

labprātīgi kalpoja; tā bija skaudība pret sev līdzīgo, to. kuru pats bija ievedis šo jauniešu sabiedrībā, kurš strādāja otrpus ielas grāmatnīcā par pārdevēju un, gluži nemanot, bija nostājies Liskam ceļā.

— Atkal jau tas pats, — nopūtās Lursa.

Cik pulkstenis? Advokātam nebija ne jausmas. Viņš pārsteigts noskatījās bēru gājienā, kas virzījās pa ielu. Uz ietvēm stāvēja tiesneši, daži advokāti mantijās... Katafalkam sekoja ļaudis formas tērpos vai melnās sēru drānās... Un abas puses, it kā divu dažādu kultu kalpi, apmainījās ziņkārīgiem skatieniem.

Tiesnešu istabā turpinājās debates, nemitīgi zvanīja telefons. Gaiteņos plīvoja sarkanās mantijas. Klaudzēja durvis. Uz visiem jautājumiem žandarmi atbildēja, tikai paraustot plecus.

Lursa ar mēļām, vīna lāsēm ūsās pasūtīja otru glāzi. Pēkšņi kāds pieskārās viņa elkonim.

— Tēt, jūs aicina priekšsēdētājs ...

Manīdama, ka tēvs vilcinās, Nikola lūdzoši viņā paskatījās.

— Acumirkli...

Viņš iztukšoja trešo glāzi un meklēja kabatās sīknaudu.

— Gan jau samaksāsiet, Lursas kungs... Mēs taču vēl redzēsimies, vai ne? ..,

V

Nabaga Pundurīte! Viņa tā centās, ka neglītā sejiņa kļuva gandrīz vai pieglaimīga!^

— Kungam tomēr būtu jānāk pie galda... Kungam vajadzētu mazliet iekost...

Viņai pat izdevās apslēpt nīgrumu, ieraugot uz rakstāmgalda divas vīna pudeles, cigarešu galiem piemētāto grīdu un sajūtot kabineta smacīgo gaisu, kas atsauca atmiņā nelāgās dienas.

Pelēcīgi bālu seju Lursa savādi paskatījās Pundurīte.

— Jā ... Tomēr ne .., Sakiet viņiem, Fina, ka esmu noguris ...

— Emīla kungs un viņa māte ļoti grib jums pateikties ...

— Jā ... Kā tad ..,

— Vai sacīt, ka tūlīt nāksiet?

— Nē ... Sakiet... Sakiet, ka es pats viņus šajās dienās apmeklēšu...

Tiklīdz Pundurīte parādījās ēdamistabā, Nikola, kas viņu tur gaidīja, visu noprata. Pūlēdamās smaidīt, viņa Manī kundzei teica:

— Lūdzu, neņemiet ļaunā ... Mans’ tēvs pēdējā laikā ļoti daudz strādāja ... Viņš nav tāds kā citi...

— Jūsu tēvs man izglāba dzīvībul — Emīls uzskatīja par vajadzīgu sacīt.

Pēc tam daudz vienkāršāk piebilda:

— Viņš ir lielisks!

Manī kundze pie galda centās izturēties cik iespējams smalki, pat pārāk smalki, pārāk stīvi un svinīgi.

— Cik jauki, ka mūs ielūdzāt pusdienās... Nekad vēl neesmu jutusies tik laimīga kā šodien, tomēr bīstos, ka mūsu mazajā dzīvoklītī mēs abi ar dēlu šovakar justos skumji...

Emīla māti bez iemesla slāpēja asaras.

— Kaut jūs zinātu, ko esmu pārdzīvojusi!... Iedomājoties vien, ka mans dēls ...

— Tas nu ir garām, māt!

Emīls aizvien vēl bija zilajā uzvalkā ar punktēto taure-nīti. Pundurīte, riņķojot ap galdu, devīgi lika viņam šķīvī ēdienus, kā gribēdama teikt:

«Ēdiet vien! Pēc visa, kas cietumā pārciests ...»

Nikola lāgiem uzmanīgi ieklausījās. Emīls, to ievērojis, gandrīz apvainojās. Viņš manīja, ka meitene neseko sarunām, bet domās kavējas citur — pie kāda, kura nav klāt.

— Kas jums kait, Nikola?

— Itin nekas, Emīl...

Šajā mirklī viņa lūkoja atcerēties, vai agrāk, pirms notikušā, viņi ar Emīlu viens otru uzrunājuši ar «tu» vai ar «jūs». Viņai šķita, ka šodien teN kaut kas nav kārtībā.

— Vai stāstījāt tēvam, ka došos uz Parīzi?

— Jā ...

— Un ko viņš par to domā?

— Ka tas ir ļoti labi.

— Vai viņš neliegs jums braukt pie manis un apprecēties, kad bušu nodrošinājis sev stāvokli?

Kāpēc viņš tik daudz un tik tieši runā? .Nikola atkal ieklausījās. Dzirdams bija vienīgi, kā vējš gaudo skurstenī un nošķind Mani kundzes dakšiņa, kuru viņa turēja, smalki pirkstos saņēmusi, pēc visām pieklājības prasībām, kozdama ar pašiem zobu galiņiem.

— Nesaprotu, kā viņam izdevās visu atklāt un, galvenais, piespiest vainīgo atzīties...

Galdā pasniedza teļa cepeti. Tas bija piededzis. Pundu-rīte tādēļ atvainojās — viņa taču saimniecības darbus veikusi viena pati, jo istabeni, kura slikti izteikusies par Nikolas jaunkundzi, padzinusi.

— Atvainojiet mani uz brītiņu ...

Nikola piecēlās un izsteidzās no ēdamistabas, bet neapgaismotajā gaitenī, izdzirdusi noklaudzam durvis un tēva svārstīgos soļus, apstājās. Tad, atkāpusies sāņus, viņa ierāvās vistumšākajā kaktiņā, un tēvs, kā tas nereti mēdza notikt, pagāja meitai garām, viņu neievērojis.

Vai tiešām viņš neko nebija manījis? Kāpēc tomēr mirkli palika stāvam, sāka iet lēnāk? Viņa elpa bija smaga. Tā viņš elpoja allaž, un vainīgs, bez šaubām, bija izdzertais vīns. Nokāpis lejā, Lursa paņēma cepuri un mēteli un taustīdamies meklēja durvju aizšaujamo.

Nikola vēl mirkli stāvēja slēptuvē. Tad apmierināta, priecīgi smaidīdama, atgriezās pie galda.

— Pasniedziet sieru, Fina!

Lursa soļoja ielās, īsti nezinādams, kurp dodas, viens pats aizņemdams vai visu ietvi. Doma par pastaigu viņam iešāvās prātā, piemetot krāsniņā ogles. Viņš pēkšņi bija apstājies. Un, pavēries apkārt, šajā telpā, kas gadiem ilgi bija likusies tuva, jutās kā svešinieks. Grāmatas, simtiem, tūkstošiem grāmatu, sasmacis gaiss un tik absolūts miers, ka dzirdami pat paša sirds pukstiem ...

Smagi elsdams, it kā bez noteikta mērķa Lursa klīda pilsētā. Iedomājoties «garās sklandas» — abus Rožisā-rus —, kuri patlaban droši vien nejutās sevišķi omulīgi, iedomājoties savu svaini Dosēnu un māsu, kas, bez šaubām, jau likusi izsaukt doktoru Matreiju, viņš ironiski pasmīnēja.

Lursa šķērsoja Aljē ielu, kur alus krodziņā vīri spēlēja biljardu. Matstikla logs liedza saskatīt spēlētājus, taču skaidri bija dzirdami bumbu sitieni, un varēja pat uzminēt, kura no bumbām trāpījusi mērķī.

Spēlējot biljardu, Efraims Liska šeit bija ...

Lūk, ari Liskas mazais veikaliņš kādas vecas mājas spārnā ar senlaicīgiem, no ārpuses aizdarāmiem slēģiem.

Tiem cauri lauzās gaisma. Veikalā bija tumšs, bet uz virtuvi, kas vienlaikus noderēja kā ēdamistaba un arī kā Liskas vecāku guļamistaba, durvis bija tikai pievērtas, un pa tām plūda gaisma.

No pretējā nama iznāca kāds jauneklis un līksmu seju devās uz kinoteātri.

Lursa taču nevarēja lūkoties atslēgas caurumā vai klauvēt pie durvīm un tirgotājam ar garajām bulgāru ūsām teikt:

«Ar jūsu atļauju es labprāt uzņemtos ...»

Nē! Diezgan! Neviens viņu nesapratīs! Uzskatīs par vājprātīgu. Kas gan uzņemas aizstāvēt cilvēku, kuru pats satriecis? Cilvēku? Ne gluži. Cilvēka iedīgli! Traģēdijas cēloni...

Lursa pagāja garām policijas seržantam, kurš neizpratnē sarauca seju un paraustīja plecus, redzēdams, ka advokāts ieiet «Bokseru bārā».

Ko, pēc policista domām, Lursa tur meklēja?

— Es jau domāju, ka jūs atnāksiet, taču necerēju, ka tik drīz... Vai zināt, kāpēc liku jums šodien nodot zīmīti? ... Izrādās, ka Žēns pirms pāris mēnešiem Angu-lēmā izdarījis kaut ko ļoti nejēdzīgu, un ja tagad viņu saņemtu ciet... Saprotiet pats! Žēl, ka nebiju klāt, kad jūs uzbrukāt jaunajam Liskam... Stāsta, jūs esot bijis briesmīgs! ... Ar ko lai jūs pacienāju?... Nē, nē, šodien mana kārta ... Kad ieradīsies Emīla kungs, uzlikšu arī viņam pudelīti — nevis kaut kādu, bet šampanieti... Dūšīgs puišelis! ...

Varbūt tāpēc, ka pārāk ilgi bija dzīvojis vientulībā, Lursa nespēja aprast ar svešo vidi. Lai atraisītos, viņš dzēra.

Pēkšņi viņš iedomājās, ka brīvāk spēs justies citur, piemēram, «Slīkoņu krodziņā»; šoferi, kurus Lursa naktī apturēja, lai brauktu turp, viņu jau pazina.

Bet ari tur viņš nespēja iejusties. Kādu vakaru, ejot garām spilgti apgaismotajai Dosēnu mājai, kur notika viesības, Lursam iešāvās prātā:

«Ja nu es ieietu un teiktu, ka esmu atnācis uz bridža spēli?»

Viņš tomēr izšķīrās par slikta šņabja glāzi kopā ar veco namsaimnieci, pie kuras Gurda nomāja istabu un kur beidzot bija atgriezusies ari Adele Pigasa, uzzinājusi, ka Zēns laimīgi ticis pāri robežai.

Šie cilvēki nebija no runīgajiem. Viņi iedzēra savu glāzīti. Tad stingu skatu raudzījās taisni sev priekšā. Vārdus šeit izteica skopi, un tāpēc tie skanēja īpaši svarīgi, bet paši runātāji zināja vai visu iespējamo.

Kopš Zēns bija aizbraucis uz Briseli un atsūtījis Ade-lei atklātni, šī meiča guva lielus panākumus. Toties bokserim Džo viņa bāriņā veicās daudz sliktāk. Viņš teicās pirkt cirka būdu tigus laukumā.

Ielas — galvenokārt šaurās — vakaros atgādināja pazemes tuneļus, un Lursam radās iespaids, ka viņš ielavījies dziļi kādā svešā dzīvē, kuras apslāpēto elpu šeit varēja jaust.

Nepatīkamākais bija tas, ka Pundurīte pēc Nikolas kāzām bija nolēmusi doties savai kundzei līdzi uz Parīzi.

Tātad Lursam pašam vajadzēs tikt galā ar Anžēlas tipa meičām un vecām istabenēm, kādas parasti kalpo mācītājiem.

Izmeklētājs — protams, ne vairs Dikips, bet viņa vietā ieceltais — labprāt mēdza apgalvot:

— Lursa? Bez šaubām, neviens cits tik labi nepazīst mūsu pilsētu un tās padibenes ...

Bet, sajuzdams uz sevi vērstu bargu skatienu, viņš piebilda:

— Zēl, ka ar tik gaišu galvu ...

Teikuma beigās varēja saklausīt vienu vienīgu neskaidru vārdu:

— ... alkohols ...

Uz mata tāpat tiesas sēdē bija runājis Nikē kungs, šis vēderrunātāja marionete:

— ... zvēriet... palīdz... ungi... celiet roku... vērsieties ......rināto ... ungiem ...

Liskam piesprieda desmit gadu. Viņa māte nomira, bet tēvs joprojām vēl tirgojas ar biljarda bumbiņām veikalā, kur ož ar katru dienu neciešamāk.

Spīdīga, pieckrāsaina pastkarte ar Vezuva izvirduma attēlu vēstīja:

«Sirsnīgs sveiciens un skūpsts no Neapoles!

Nikola. Emīls.»

Edmonds Dosēns ārstējas kādā dārgā sanatorijā. Des-trivo jau ieguvis vecākā leitnanta pakāpi, Dikips pārcēlies uz Versaļu, Rožisārs kā brīvprātīgais sanitārs uz trim dienām aizceļojis uz Lurdu. Dosēns — seniors — nemitējas uzdzīvot ar meičām greznos publiskos namos, Daijā — juniors — apprecējis kāda mākslīgo mēslu tirgotāja meitu.

Adele un Gurda, kā arvien, uz ielas stūra medī klientus.

Bet Lursa, pagaidām vēl tikpat cienīgs, pavisam vientulīgi sēž krodziņā pie sarkanvīna glāzes.

VIESNĪCAS „MAŽESTIKS" PAGRABOS

.

I Prospēra Donža riepa

Noklaudzēja mašīnas durtiņas. Tā sākās katra jauna diena. Motors joprojām dūca. Droši vien Šarlote atvadoties spieda šoferim roku. Tad taksometrs aizbrauca. Atskanēja soļi. Nožvadzēja atslēgas, noknakšķēja elektrības slēdzis.

Virtuvē nošvirkstēja sērkociņš un uzliesmojot iešņācās gāze.

Kā cilvēks, kas augu nakti pavadījis kājās, Šarlote lēniem, smagiem soļiem kāpa augšup pa gluži jaunām nenobružātām kāpnēm. Viņa klusītiņām iegāja guļamistabā. Atkal noknakšķēja slēdzis. Iedegās lampiņa, kurai abažūra vietā bija pārklāts sārts lakatiņš ar koka zīlītēm visos četros stūros.

Prospērs Donžs gulēja aizvērtām acīm. Pētīdama sevi skapja spogulī, Šarlote izģērbās. Noņēmusi jostu un krūšturi, viņa atviegloti nopūtās. Miesas formas Šarlotei bija kuplas, rožainas kā Rubensa modeļiem, bet viņa tās allaž par varēm iespīlēja korsetē. Izģērbusies viņa sāka masēt tuklos sānus, kur bija palikuši sārti nospiedumi.

Viņai bija nelāgs paradums, kāpjot gultā, vispirms ar ceļgaliem uzmesties uz matrača malas tā, ka tas sazvēlās uz vienu pusi.

— Laiks celties, Prospēr!

Viņš piecēlās, bet Šarlote, veicīgi ieraususies iesildītajā vietiņā, uzvilka segu līdz acīm un sastinga.

— Lietus līst? — atgriezis mazgājamā galdiņa krānu, Prospērs vaicāja.

Šarlote jieskaidri kaut ko nomurmināja. Bet kāda tam nozīme? Ūdens bārdas skūšanai Prospēram šķita neciešami auksts. Kaut kur netālu garām drāzās vilcieni.

Viņš saģērbās. Degošās gaismas dēļ nespēdama iemigt, Šarlote lāgiem nopūtās. Kad beidzot, uzlicis vienu roku uz durvju roktura, Prospērs ar otru grasījās nodzēst gaismu, atskanēja miegaina balss:

— Neaizmirsti nokārtot iemaksu par radioaparātu!

Kafija virtuvē uz gāzes plītiņas bija karsta, pat pārāk

karsta. Stāvēdams kājās, Prospērs to izdzēra. Pēc tam, paradis ik dienas noteiktā laikā izdarīt vienas un tās pašas kustības, viņš mehāniski aplika ap kaklu adīto šalli, uzvilka mugurā mēteli, gālvā uzlika cepuri.

Pēdīgi viņš izveda laukā velosipēdu, kas stāvēja gaitenī.

Kā vienmēr šajā stundā, Prospēru apņēma rīta vēsā, drēgnā elpa, ietves bija miklas, kaut gan lietus nelija; un tiem, kas aiz aizvērtiem slēģiem vēl gulēja, diena solījās būt saulaina un silta.

Iela ar nelielām mājiņām un dārziņiem abās malās veda lejup no kalna. Starp kokiem dziļā ielejā, it kā bezdibenī, brīžam pamirdzēja Parīzes ugunis.

Nakts bija pagājusi. Gaisma vēl tikko ausa. Apkārtni tina violeta dūmaka. Dažviet logos jau iedegās gaisma; pie dzelzceļa pārbrauktuves Prospērs Donžs nolaistās barjeras priekšā nobremzēja un pa blakus pāreju šķērsoja sliedes.

Aiz Senklū tilta viņš nogriezās pa kreisi. Vilkdams garā virknē buru laivas, neganti svilpa mazs velkonītis, prasīdams, lai izlaiž cauri slūžām.

Buloņas mežs... Jau gaišākas kļuvušas, ezeros spoguļojās debesis un mostošies gulbji...

Gandrīz pie pašiem Dofina vārtiem Donžs pēkšņi zem riteņiem sajuta ko cietu. Nobraucis vēl pāris metru, viņš nolēca no velosipēda un ieraudzīja, ka pakaļējam ritenim saplīsusi riepa.

Prospērs Donžs pavērās rokas pulkstenī. Tas rādīja bez divdesmit minūtēm seši. Stumdams divriteni, viņš sāka ātri soļot uz priekšu, lūpas apvija viegli dvašas garaiņi, un no ātrās iešanas kaisa krūtis.

Foša avēnija ... Slēģi visos savrupnamos aizdarīti... Tikai jātnieku alejā adjutanta pavadībā kāds augstāks virsnieks lepni rikšo sava zirga mugurā ...

Jau gaišākas kļūst debesis aiz Triumfa arkas... Prospērs pielika soli... Viņam patiesi bija karsti...

Elizejas lauku stūrī pie laikrakstu kioska stāvēja policists apmetnī un Prospērarti Donžam uzsauca:

— Riepa pagalam?

Prospērs apstiprinoši pamāja. Vēl jāveic trīssimt metru. Pa kreisi — viesnīca «Mažestiks» aizvērtiem slēģiem. Laternu gaisma gandrīz vairs nav manāma.

Prospērs nogriezās vispirms Bērī, tad Pontjē ielā. Tur jau darbojās neliels bāriņš. Pāris māju tālāk — «Mažes-tika» kalpotāju ieeja — durvis, kuras garāmgājēji nekad neievēro.

Pa tām iznāca kāds vīrietis. Varēja jaust, ka zem pelēkā mēteļa viņam mugurā fraka. Viņš gāja kailu galvu. Mati bija gludi jo gludi saglausti, kā nolaizīti. Prospēram Donžam likās, ka tas ir dejotājs Zēbio.

Savu minējumu Prospērs viegli būtu varējis pārbaudīt, ieejot nelielajā^ bāriņā, bet tas viņam nenāca ne prātā. Stumdams tālāk divriteni, viņš iegāja garā, pelēkā gaitenī, kur dega viena vienīga spuldzīte. Viņš apstājās kon-trolpulksteņa priekšā un, acu nenovērsdams no bultiņas, kas rādīja desmit minūtes pāri sešiem, atzīmēja savu ierašanās laiku — iebāza automāta spraugā kartīti ar 67. numuru. Aparāts noklikšķēja.

Tādējādi torīt pulksten sešos un desmit minūtēs uz visiem laikiem tika atzīmēts, ka Donžs ieradies viesnīcā par desmit minūtēm vēlāk nekā parasti.

Tā vismaz greznās Elizejas lauku viesnīcas kafetērijas vadītājs Prospērs Donžs liecināja oficiālajā nopratināšanā.

Viņš apgalvoja, ka torīt kā vienmēr mierīgi uzsācis darbu.

Plašie pagrabi ar sarežģīto gaiteņu labirintu, neskaitāmām durvīm un pelēki krāsotām sienām, kas atgādināja kuģa kravas telpas, šajā stundā bija tukši. Šur tur cauri stikla starpsienām lauzās elektrisko spuldžu blāvie, dzeltenīgie gaismas stari — tāds bija šo pagraba telpu nakts apgaismojums.

Stiklots šeit bija viss — gan virtuve pa kreisi, gan konditorejas nodalījums tai blakus. Iepretī atradās tā dēvētā «kurjeru ēdamistaba» viesnīcas augstākajam personālam un klientu personiskajiem kalpotājiem — istabenēm un šoferiem.

Tālāk sekoja ēdamistaba zemākiem darbiniekiem, telpa ar gariem, baltiem koka galdiem un soliem, kādi mēdz būt skolās.

Beidzot, pāri visiem nodalījumiem kā kuģa kapteiņa kajīte pacēlās šaurāka stiklota kabīne grāmatvedim, kuram pienācās atzīmēt visu, ko virtuve izsniedz klientiem.

Kad Prospērs Donžs vēra vaļā kafetērijas durvis, viņam šķita, ka pa šaurajām kāpnēm, kuras veda uz viesnīcas stāviem, kāds iet augšā, taču viņš nelikās par to zinis. Šis fakts vēlāk figurēja viņa liecībā.

Iegājis kafetērijā, Prospērs Donžs, tāpat kā Šarlote mājās, uzrāva sērkociņu, un zem vismazākās kafij kanniņas, kuru lika sildīt kā pirmo retajiem klientiem, kas mēdza celties agri, šņākdama uzliesmoja gāze.

Tikai pēc tam viņš devās uz ģērbtuvi. Šī diezgan plašā telpa atradās kāda gaiteņa galā. Tur bija vairāki tualetes galdiņi, blāvs spogulis, bet visgarām sienām — augsti, šauri metāla skapīši ar numurētām durtiņām.

Ar savu atslēgu Prospērs atslēdza sešdesmit septītā numura skapīti. Iekāra tajā mēteli, šalli un cepuri. Pēc tam pārāva kājas, jo darbā labprāt nēsāja ērtākus apavus — puszābakus ar gumijas zolēm. Un pēdīgi uzģērba balto virsvalku.

Pagāja vēl dažas minūtes... Pulksten pusseptiņos pagrabos sāka mosties dzīvība ...

Augšā visi vēl gulēja, izņemot nakts šveicaru, kurš, gaidot maiņu, sēdēja tukšajā vestibilā.

Kafijkanna iesvilpās. Ielējis tasīti kafijas, Donžs uzkāpa augšā pa kāpnēm, kas atgādināja noslēpumainās teātra aizkulišu kāpnes, pa kurām var nokļūt visneparedzētākajās vietās.

Atgrūdis šauras durtiņas, Donžs iegāja vestibila garderobē; nevienam nenāktu ne prātā, ka šīm durvīm otrā pusē ir liels spogulis.

— Te būs kafija, — uzlikdams tasīti uz garderobes barjeras, Donžs sacīja. — Vai viss kārtībā?

— Kārtībā, — pienācis klāt, norūca šveicars.

Prospērs Donžs devās atpakaļ lejā. Viņa trīs palīdzes,

tā dēvētās «resnītes», bija jau ieradušās. Visas trīs šīs vienkāršās sievietes bija neglītas un viena no viņām pat krietni veca un kašķīga. Palīdzes trauku mazgātavā sāka šķindināt tases un šķīvjus.

Donžs rīkojās kā parasts no rītiem — sarindoja pēc lieluma sudraba kafijtrauciņus — vienai, divām, trim tasēm ... Sekoja mazas piena krūzītes ... tad tējkanniņas ...

Grāmatveža kabīnē aiz stikla sienas Donžs manīja Žana Ramuela izpūrušo galvu.

«Skat, jau atkal pārgulējis šeit!» Donžs nodomāja.

Jau trīs vai četras naktis Ramuels nebija devies mājās kaut kur aiz Monparnasa, bet palicis viesnīcā.

Principā tas bija aizliegts. Pašā gaiteņa galā, blakus durvīm, aiz kurām slēpās kāpnes uz otro pagrabu, kur glabājās vīni, atradās telpa ar vairākām gultām. Bet tās pēc projekta bija paredzētas tiem viesnīcas darbiniekiem, kuriem pārtraukumā starp diviem karsta darba cēlieniem nepieciešama maza atpūta.

Nevērīgi pamājis ar roku Ramuelam, Prospērs Donžs saņēma pretī līdzīgu sveicienu.

Nākamais ieradās lielais, majestātiskais šefpavārs; atgriezies no centrāltirgus ar produktiem, viņš kravas mašīnu bija atstājis Pontjē ielā, kur strādnieki to izkrāva.

Pusastoņos «Mažestika» pagrabos rosījās ne mazāk kā trīsdesmit personu, skanēja zvani, bez mitas augšup un lejup slīdēja trauku lifti, kamēr Ramuels sprauda uz dzelzs serdeņiem, kas stāvēja rindā uz viņa rakstāmgalda, gan baltus, gan zilus vai sarkanus taloniņus.

Ap šo laiku dienas šveicars gaišzilā livrejā ieņēma vietu vestibilā un pasta kurjers savā nodalījumā sāka šķirot vēstules. Pār Elizejas laukiem droši vien jau spīdēja saule, bet «Mažestika» pagrabos par ārpasauli liecināja vienīgi garāmbraucošie autobusi, kas tricināja stikla šķērssienas.

Tūlīt pēc deviņiem — kā izdevās noskaidrot, tieši četras minūtes pēc deviņiem — Prospērs Donžs iznāca no kafetērijas un nākamajā mirklī iegāja ģērbtuvē.

— Mēteļa kabatā biju aizmirsis kabatas lakatiņu, — viņš pratinātājam vēlāk paskaidroja.

Ģērbtuvē ar simts metāla skapīšiem Donžs, bez šaubām, bija atradies viens. Vai viņš atvēra savu skapīti? Neviens to nevarēja apliecināt. Vai viņš paņēma kabatas lakatiņu? Iespējams.

Pavisam tur bija nevis simts, bet tieši deviņdesmit divi numurēti skapīši. Pēdējie pieci stāvēja tukši.

Kāpēc Prospērs Donžs iedomājās atvērt astoņdesmit devīto bezīpašnieka skapīti, kas nebija aizslēgts?

— Izdarīju to tīri mehāniski... — viņš apgalvoja. — Durtiņas bija pusvirus. Daudz neprātojot, es tās atvēru ...

Skapītī atradās līķis, kas droši vien bija ielikts tur stāvus, taču pēc tam saļimis. Tā bija ap trīsdesmit gadus veca sieviete ļoti gaišiem, protams, balinātiem matiem, melnā smalka vilnas auduma kleitā.

Prospērs Donžs pat neiekliedzās. Gluži bāls viņš piegāja pie Ramuela stikla krātiņa un, pieliecies pie lodziņa, teica:

— Nāciet man līdzi...

Rēķinvedis viņam sekoja.

— Palieciet šeit, Prospēr ... Nevienu nelaidiet iekšā ...

Ramuels metās uz kāpnēm un, ieskrējis vestibilā, ieraudzīja šveicaru sarunājamies ar šoferi.

— Vai direktors ir atnācis?

Šveicars ar zodu norādīja uz direktora kabinetu.

Apstājies pie virpuļdurvlm, Megrē grasījās izkratīt savu pīpīti pret papēdi. Bet tad paraustīja plecus un iesprauda to atkal zobos. Tā taču šorīt bija viņa pirmā pīpe — pati gardākā!

— Direktors jūs gaida, komisāra kungs ...

Vestibilā vēl bija diezgan kluss. Tikai ar kurjeru sarunājās kāds anglis, un ar cepuru kārbu rokās pastaigājās pusaudze garām sienāža kājām, meitene, kura droši vien nule bija pārnesusi sev jaunu cepuri.

Megrē iegāja pie direktora, kas, klusējot paspiedis viņam roku, norādīja uz atzveltnes krēslu. Kabineta stikla durvis klāja zaļš aizkars, bet pietika to mazliet pabīdīt sāņus, lai redzētu visu, kas notiek vestibilā.

— Cigāru nevēlaties?

— Pateicos, ne ...

Viņi viens otru pazina sen. Tāpēc lieki vārdi nebija vajadzīgi. Direktors valkāja svītrotas bikses, melnu, pieguļošu žaketi un stīvu kravati, kas šķita kā no dzelzs.

— Lūdzu, te būs ...

Viņš nolika sarunu biedram priekšā viesnīcas reģistrācijas kartīti.

«Osvalds Dž. Klarks — rūpnieks Detroitā (ASV, M/'či-ganas štats). Iebraucējs no Detroitas.

Apmeties viesnīcā 12. lebruārī.

Ar viņu kopā ieradušies: misis Klarka — sieva; Tedijs Klarks — dēls, 7 gadi vecs; Ellena Deromena — skolotāja, 24 gadi veca. Ģertrūde Bormsa — istabene, 42 gadi veca.

Istaba nr. 103.»

Zvanīja telefons. Direktors nepacietīgā balsī kaut ko atbildēja. Megrē, salocījis kartīti četrās daļās, iebāza to kabatas portfelī.

— Kura tad īsti?

— Misis Klarka ...

— Tā, tā!

— Lejā jūs gaida viesnīcas ārsts, kuram zvanīju tūlīt pēc tam, kad izsaucu policiju, viņš dzīvo tepat blakus,

Bērī ielā. Pēc viņa domām, misis Klarka nožņaugta, un tas noticis šorīt, starp pulksten sešiem un pusseptiņiem.

Direktors rādīja drūmu seju. Tādam cilvēkam kā Megrē nebija jāskaidro, ka viesnīcai šis notikums nozīmē katastrofu, un ja vien būtu iespējams visu noklusēt...

— Tātad pirms divām nedēļām šeit ieradusies Klarku ģimene, — Megrē nomurmināja. — Kas viņi par cilvēkiem?

— Pieklājīgi... Ļoti pieklājīgi... Misters Klarks, slaida auguma amerikānis, solīds un vēss, ap četrdesmit gadi vecs ... Nu varbūt četrdesmit pieci... Viņa sieva — šī nelaimīgā — pēc izcelsmes šķiet francūziete .. . Divdesmit astoņi vai divdesmit deviņi gadi veca ... Es viņu redzēju ļoti reti... Mājskolotāja — glīta, pievilcīga sieviete ... Istabene — mazā Tedija aukle — diezgan vienkārša, jāsaka — pat nesimpātiska... Jā, pavisam piemirsu ... Klarks vakarrīt aizbrauca uz Romu ...

— Viens pats?

— Cik noprotu, viņš Eiropā ieradies komerciālās darīšanās ... Viņam pieder gultņu lodīšu fabrika . .. Viņš nolēmis apceļot dažādu valstu galvaspilsētas, bet sievu, dēlu un kalpotājus tikmēr atstāt Parīzē ...

— Ar kādu vilcienu viņš aizbrauca? — Megrē vaicāja.

Direktors nocēla telefona klausuli.

— Hallo! Vai šveicars? ... Ar kādu vilcienu vakar aizbrauca misters Klarks? ... Jā, no simt trešā numura ... Vai jūs likāt aiznest viņa mantas uz staciju? ... Viņš paņēmis līdzi tikai vienu ceļa somu? ... Ar taksometru? ... Kas veda? Dezirē? ... Pateicos ...

Vai sapratāt, komisār? Vakar vienpadsmitos no rīta viņš aizbraucis ar Dezirē taksometru, kas gandrīz vienmēr stāv pie mūsu viesnīcas. Klarkam līdzi bijusi tikai viena ceļa soma ...

— Atļaujiet arī man pazvanīt... Hallo! Jaunkundz, lūdzu, kriminālpoliciju ... Kriminālpolicija? .. . Vai Lūkass? Tūlīt pat dodies uz Lionas staciju ... Uzzini, kādi vilcieni vakar gāja uz Romu pēc vienpadsmitiem rītā ...

Kamēr komisārs turpināja dot norādījumus, viņa pīpe gandrīz pavisam izdzisa.

— Liec Toransam uzmeklēt Dezirē taksometru.. ♦

Jā ... Tas parasti stāv pie «Mažestika» ... Jānoskaidro, kurp viņš vedis viesnīcas klientu, slaidu, kalsnēju amerikāni, kas vakar pie «Mažestika» durvīm iekāpis viņa taksometrā ... Saprati?

Lai izkratītu pīpi, Megrē ar acīm meklēja pelnu trauku. Direktors viņam to pasniedza.

— Vai tiešām nevēlaties vienu cigāru? ... Aukle ir ļoti satraukta... Manuprāt, esmu pareizi rīkojies, viņai visu izstāstīdams... Bet mājskolotāja šonakt viesnīcā nav gulējusi...

— Kurā stāvā atrodas viņu apartaments?

— Trešajā. Pa logiem paveras skats uz Elizejas laukiem ... Mistera Klarka kabinetu no viņa sievas buduāra šķir salons... Tālāk atrodas bērnistaba, tad aukles un mājskolotājas guļamistabas ... Viņi vēlējās apmesties vienā kopīgā numurā ...

— Vai nakts šveicars jau aizgājis?

— Jā, bet varam viņu sazvanīt, telefons man zināms, jo reiz jau tas bija vajadzīgs. Viņa sieva strādā par durvju sardzi Neijī, jaunā mājā ... Hallo! Palūdziet pie telefona ...

Piecās minūtēs noskaidrojās, ka misis Klarka iepriekšējā vakarā viena pati bijusi teātrī un pārnākusi dažas minūtes pēc divpadsmitiem. Aukle prom nebija gājusi. Taču mājskolotāja viesnīcā pusdienas nav ēdusi, nav arī pārnakšņojusi un līdz pat šim brīdim nav manīta.

— Nu tad dosimies lejā paskatīties, — nopūtās Megrē.

Vestibils sāka jau atdzīvoties, kaut gan neviens pat

nenojauta, ka šonakt, kamēr visi gulēja, viesnīcā norisinājusies traģēdija.

— Iesim šeit... Lūdzu, sekojiet man, komisāra kungs...

Pēkšņi direktors sarauca uzacis. Virpuļdurvis pagriezās. Saules gaismā, kas pa tām ieplūda, redzēja ienākam jaunu sievieti pelēkā, elegantā kostīmā; ejot garām pasta kurjeram, viņa angliski vaicāja:

— Vai man nekas nav atstāts?

— Tā ir viņa, komisāra kungs, mis Ellena Deromena .. ♦

Cieši piegulošas zīda zeķes. Korekta āriene — kā cilvēkam, kas rūpīgi veicis rīta tualeti. Sejā ne mazāko noguruma pēdu, gluži otrādi — jaukā februāra rīta dzestrais gaiss sadzinis asinis vaigos.

— Vai vēlaties viņu nopratināt?

— Ne tūlīt... Brītiņu jānogaida ...

Un Megrē piegāja pie līdzatvestā policijas inspektora, kas sēdēja vestibila kaktā.

— Šo jaunkundzi neizlaid no acīm... Ja viņa ieies savā numurā, paliec pie durvīm ...

Garderobe. Lielais spogulis pagriezās. Komisārs kopā ar direktoru izgāja šaurajā kāpņu telpā. Te acumirklī nozuda viesnīcas greznie zeltījumi, leknās, sulīgās istabas puķes, elegance un rosība. Augšup strāvoja virtuves smakas.

— Vai pa šīm kāpnēm var nokļūt visos stāvos?

— Jā, un tādas mums ir divas ... Tās ved no pagrabiem līdz mansardiem... Bet, lai kāpnes izmantotu, šis nams labi jāpazīst... Tā, piemēram, katrā stāvā ir nelielas durtiņas, kas no citām atšķiras tikai ar to, ka tām nav numura, taču nevienam klientam tas neienāk prātā...

Pulksteņa rādītāji tuvojās vienpadsmitiem. Pagrabā tagad rosījās nevis piecdesmit, bet turpat vai simt piecdesmit cilvēku gan baltās pavāru beretēs, gan viesmīļu frakās, gan vīna pagrabu kalpotāju priekšautos, bet visus melnos darbus veica trim Prospēra Donža resnītēm līdzīgas sievietes ...

— Lūdzu, šeit... Uzmanieties, var nosmērēties vai paklupt ... Gaiteņi te šauri...

Cauri stikla sienām strādnieki noskatījās direktorā un it īpaši komisārā. Žans Ramuels drudžaini — var teikt, gandrīz vai lidojumā — tvēra viņam sniegtos taloniņus, ar vienu acu uzmetienu pārbaudīdams paplāšu saturu.

Visus nepatīkami pārsteidza policists, kurš, nonācis lejā, stāvēja pie ģērbtuves. Ārsts, ļoti jauns cilvēks, kuram bija pavēstīts, ka ieradies komisārs Megrē, gaidīja viņu, smēķējot cigareti.

— Aizveriet durvis ...

Upuris gulēja zemē starp metāla skapjiem. Ārsts, turpinādams smēķēt, klusām teica:

— Uzbrukums, šķiet, izdarīts no mugurpuses ... Ilgi viņa nav pretojusies ...

— Pa grīdu nav vilkta, — piebilda Megrē, pētīdams mirušās melno tērpu. — Putekļu pēdu neredz... Iespējams, ka noziegums izdarīts ģērbtuvē, bet var arī būt, ka nogalinātā šeit ienesta pēc tam; un tas droši vien veikts divatā, jo vienam grūti nāktos dabūt viņu cauri šauro gaiteņu labirintam ...

Skapi, kur nogalinātā bija atrasta, gulēja krokodilādas somiņa. Atvēris somiņu, komisārs no tās izvilka automātisku pistoli un, iepriekš pārbaudījis aizslēgu, iebāza ieroci kabatā. Ja neskaita kabatas lakatiņu, pūderkārbiņu un dažas kredītzlmes ap tūkstoš franku kopsummā, nekā cita nozīmīga somiņā nebija.

Aiz ģērbtuves durvīm kā bišu spiets dūca viesnīca. Tur nemitīgi darbojās trauku lifts, skanēja telefonu zvani, un caur virtuves stikla starpsienām varēja vērot, kā tiek cilāti smagi vara kastroļi un iesmos sprausti neskaitāmi cāļi.

— Neaizskariet neko, kamēr ieradīsies pārstāvji no prokuratūras, — Megrē brīdināja. — Kas atklāja šo līķi?

Viņam norādīja uz Prospēru Donžu, kurš patlaban tīrīja kafijas katliņu. Tas bija slaids cilvēks rudiem, kā mēdz teikt, ugunīgi sarkaniem matiem. Viņam varētu dot gadus četrdesmit piecus vai četrdesmit astoņus. Acis bija gaiši zilas, seju izraiboja baku rētas.

— Vai viņš sen pie jums strādā?

— Pieci gadi... Pirms tam viņš strādāja Kannās viesnīcā «Miramara» ...

— Nopietns cilvēks?

— Nopietnāks par nopietnu.

Stikla siena šķīra komisāru no Donža. Viņu skatieni krustojās. Un kafetērijas vadītāja vaigos iesitās sārtums, jo, kā rudmatainiem cilvēkiem mēdz būt, viņam bija ļoti maiga āda.

— Piedodiet, direktora kungs... Komisāru Megrē lūdz pie telefona ...

Rēķinvedis Ramuels izsteidzās no sava krātiņa.

— Ja vēlaties, varat runāt šepat.

Kriminālpolicija ziņoja: vakarrīt pēc pulksten vienpadsmitiem uz Romu aizgājuši divi ātrvilcieni. Osvalds Klarks nevienā no tiem nav braucis. Šoferis Dezirē, kuru izdevās sazvanīt viņa iecienītajā krodziņā, apgalvo, ka vakardienas klientu nav vedis uz staciju, bet gan uz viesnīcu «Ērglēns» Monparnasa bulvārī.

Kāpnēs bija dzirdams troksnis, spalga jaunas sievietes balss angļu valodā rājās ar sulaini, kurš aizšķērsoja viņai ceļu.

Tā bija mājskolotāja mis Ellena Deromena, kura vēlējās nokāpt pagrabā.

II MEGRĒ UZ VELOSIPĒDA

Pīpi zobos, rokas sabāzis platā mēteļa kabatās — šis mētelis ar samta apkaklīti bija leģendārs — un katliņu atbīdījis pakausī, Megrē vēroja sievieti, kas dedzīgi uzbruka direktoram.

Pietika uzmest komisāram īsu skatienu, lai saprastu, ka starp viņu un mis Ellenu Deromenu simpātijas izraisīt būtu grūti.

— Ko viņa teica? — Megrē nopūzdamies vaicāja, pārtraukdams jaunās amerikānietes tirādes, no kurām nesaprata ne vārda.

— Viņa vaicā, vai patiesi misis Klarka nogalināta, vai esam zvanījuši uz Romu un notikušo pavēstījuši misteram Osvaldam Klarkam, grib zināt, kur palicis mirušās līķis un vai...

Bet amerikāniete neļāva direktoram nobeigt. Sarauktām uzacīm nepacietīgi klausījusies, viņa visai nelaipni pavērās komisārā un vēl dedzīgāk atsāka runāt.

— Ko viņa saka?

— Prasa, lai aizvedu viņu pie mirušās un ...

Mierīgi saņēmis mis Ellenu pie elkoņa, Megrē veda viņu uz ģērbtuvi. Viņš labi zināja, ka šī sieviete tūlīt sašutumā spēji sarausies. Tieši tā kā amerikāņu filmu varones, kuras komisāram krita uz nerviem. Cik atbaidoši noteikti klaudzēja viņas soļi! Cauri stikla starpsienām amerikānietē ziņkārīgi noraudzījās pagraba personāls.

— Lūdzu, ienāciet, — ar tikko jaušamu ironiju nočukstēja Megrē.

Soļus trīs pagājusi uz priekšu un ieraudzījusi uz grīdas ar segu pārklāto ķermeni, mis Ellena Deromena apstājās un atkal kaut ko savā valodā teica.

— Ko viņa saka?

— Lūdz atsegt mirušās seju...

Nenovērsdams acu no mis Ellenas, Megrē lugumu izpildīja. Viņš manīja, ka jaunā sieviete saraujas, nodreb, taču acumirklī savaldās, kaut gan skats patiesi bija drausmīgs.

— Pavaicājiet, vai viņa pazīst misis Klarku ...

Amerikāniete paraustīja plecus. Viņas augstie papēži

noklaudzēja īpaši netīkami.

— Ko viņa teica?

— Jūs to zinot ne sliktāk par viņu.

— Tādā gadījumā esiet tik laipns — palūdziet, lai viņa ienāk jūsu kabinetā, sakiet, ka gribu viņai uzdot dažus jautājumus.

Direktors šos vārdus pārtulkoja. Megrē tikmēr aizsedza mirušās seju.

— Ko viņa atbildēja?

— Teica, ka neiešot.

— Ak tā? Lūdzu, paskaidrojiet, ka esmu kriminālpolicijas speciālās izmeklēšanas daļas priekšnieks...

Ieskatījusies komisāram tieši acīs, Ellena, negaidot tulkojumu, sāka runāt. Bet Megrē atkārtoja savu nemainīgo jautājumu:

— Ko viņa saka?

— Ko viņa saka? — ar grūti izprotamu sašutumu amerikāniete kā mēdot atkārtoja.

Tad no jauna, varbūt sarunādamās pati ar sevi, kaut ko angliski nobēra.

— Esiet tik laipns — pārtulkojiet, ko viņa teica!

— Viņa apgalvo, ka... ļoti labi zinot, kas jūs esat... ka...

— Runājiet drošāk!

— ... ka pietiekot palūkoties uz jūsu katliņu galvā un pīpi zobos... Lūdzu, piedodiet... Bet jūs taču pats man likāt tulkot... Uz jūsu jautājumiem viņa atsakās atbildēt...

— Kāpēc?

— Tūdaļ pavaicāšu...

Ellena Deromena, aizkūpinājusi cigareti, uzklausīja direktoru, tad vēlreiz paraustīja plecus un kaut ko noteica.

— Viņai neesot kuram katram jāatbild, viņa paklausīšot tikai oficiālam aicinājumam...

Te, pēdējo reizi paskatījusies komisārā, amerikāniete strauji pagriezās un tikpat sparīgā, kategoriskā gaitā kā pirmīt devās uz kāpnēm.

Direktors, mazliet nobijies, palūkojās komisārā, taču sev par lielu pārsteigumu redzēja Megrē smaidām.

Pagraba telpās valdīja tāda svelme, ka Megrē bija spiests novilkt mēteli, taču no sava katliņa un pīpes nešķīrās. Rokas salicis uz muguras, komisārs mierīgi pastaigājās gaiteņos, lāgu lāgiem apstādamies pie kāda nodalījuma — stikla starpsienas it kā akvārija priekšā.

Okeanogrāfijas muzejs! Patiesi, plašās pagraba telpas, kur augām dienām dega elektrība, tādu iespaidu atstāja. Stikla sprostos tur lielākā vai mazākā skaitā rosījās dzīvas būtnes. Varēja redzēt, kā tās šaudās no viena gala uz otru, pārnēsā smagas nastas, katlus vai trauku kaudzes, iedarbina liftus vai kravas celtņus, nemitīgi noceļ un liek pie auss mazas telefona klausules.

«Ja atvestu šurp kādu mežoni no Āfrikas džungļiem, ko gan tas domātu, noraugoties šajā skatā?...»

Prokuratūras pārstāvji bija uzkavējušies šeit tikai nedaudzas minūtes, un tiesas izmeklētājs, kā parasti, ļāva komisāram pilnīgu rīcības brīvību. Pāris reižu Megrē no Ramuela stiklotās kabīnes zvanīja pa telefonu.

Rēķinvedim Ramuelam deguns bija tik greizs, ka viņa seja arvien šķita pavērsta profilā. Turklāt šim cilvēkam noteikti bija slimas aknas. Starp citu, kad viņam uz paplātes pienesa brokastis, viņš pirms ēšanas, izvilcis no vestes kabatas un ūdens glāzē izkausējis, iedzēra baltu pulverīti.

Dienā, no pulksten vieniem līdz trim, rosība pagrabā sasniedza kulmināciju, darba ritms kļuva tik straujš, ka likās — šeit milzu ātrumā griežas kinolenta.

— Piedodiet... Atvainojiet...

Komisāram ik mirkli kāds uzgrūdās, taču viņš nesatraucamā mierā turpināja pastaigu gan apstādamies, gan soļodams tālāk un lāgiem uzdodams jautājumus.

Vai Megrē daudzus šeit bija uzrunājis? Divdesmit cilvēkus vismaz. Viesnīcas šefpavārs viņu iepazīstināja ar virtuves darbu. 2ans Ramuels paskaidroja, ko nozīmē krāsaino taloniņu kaudzītes.

Cauri stikla starpsienai Megrē vēroja brokastis «kur-jēru ēdamzālē». Lejā bija nonākusi ari Klarku aukle Ģertrūde Bormsa, drukna sieviete drūmu seju.

— Vai franciski viņa runā?

— Ne vārda ...

Aukle ēda daudz, tērzējot ar iepretī sēdošo šoferi livrejā.

Visinteresantāk šajā laikā bija novērot Prosperu Donžu viņa kafetērijā. Viņš ļoti atgādināja lielu zelta zivi stikla sprostā. Viņa mati bija ugunīgi sarkani. Sejas krāsa gandrīz ķieģeļbrūna, kā rudmašiem mēdz būt, bet biezas, atkarenās lūpas atgādināja zivs muti.

Kā īsta zivs viņš reizi pa reizei pieplaka ar seju pie stikla sienas un, droši vien pārsteigts par to, ka policijas komisārs viņam vēl nebija bildis ne vārda, izbrīnā iepleta acis.

Megrē bija izklaušinājis visus pēc kārtas, bet Prospēru Donžu tikpat kā nelikās manām, kaut gan viņš bija galvenais liecinieks — tieši viņš taču bija uzgājis nogalināto.

Arī Donžs, apsēdies kafetērijā pie galdiņa, ieturēja brokastis, kamēr trīs resnītes šaudījās viņam apkārt. Ik pēc brītiņa zvans vēstīja, ka tuvojas trauku lifts. Tas beidzot parādījās lūkā. Donžs paķēra liftā gulošo talonu, tā vietā ielika paplāti ar pasūtītajiem ēdieniem, un lifts atkal sāka celties augšup uz vienu no viesnīcas stāviem.

Lielā rosība, kas valdīja pagrabā un rādījās bezgala sarežģīta, būtībā bija diezgan vienkārša. Viesnīcas plašā restorānzāle, kur patlaban brokastoja ne mazāk kā divi trīs simti cilvēku, atradās tieši virs virtuves, turp arī vir-4 zījās vairums liftu. Ikreiz, kad tie nonāca lejā, no augšas atlidoja neskaidras, saraustītas mūzikas skaņas:

Daži klienti tomēr ēda savās istabās, tāpēc viņu apkalpošanai katrā stāvā bija viesmīlis. Pagraba telpas atradās arī bufete, kas pēcpusdienās ap pulksten pieciem pārvērtās deju zālē.

Tiesu medicīniskās ekspertīzes pārstāvji ierādās izmeklēt mirušo, bet divi speciālisti no kriminālpolicijas ar fotoaparātu un spēcīgu spuldžu palīdzību veselu pusstundu darbojās ap 89. skapīti, cītīgi meklēdami pirkstu nospiedumus.

Šķita, ka Megrē par to nemaz neinteresējas. Ja būs vajadzīgs, gan viņš rezultātus uzzinās.

No malas raugoties, varēja likties, ka Megrē iepazīstas

ar greznās viesnīcas personālu tikai tāpēc, lai apmierinātu savu ziņkāri. Uzkāpis pa šaurajām kāpnēm līdz pirmajam stāvam, komisārs pavēra un acumirklī aizcirta kādas durvis, kas veda uz lielo restorānzāli, kur valdīja pārmērīga kņada — šķindēja dakšiņas, skanēja mūzika un sarunas.

Megrē devās vēl augstāk. Gaitenis ar bezgala daudzām numurētām durvīm un neizmērojami garu sarkanu grīdas celiņu.

Vārdu sakot, uziet šīs slepenās durvis un nokāpt pagrabā varēja kurš katrs. Tāpat kā atrast kalpotāju ieeju no Pontjē ielas. Elizejas lauku pusē galvenās ieejas vir-puļdurvis uzmanīja divi šoferi, šveicars un izsūtāmie, turpretī pa kalpotāju durvīm viesnīcā brīvi varētu ieiet jebkurš garāmgājējs; un laikam gan neviens par to pat nebrīnītos.

Līdzīgs stāvoklis nereti vērojams teātros, kur galvenā ieeja tiek stingri uzraudzīta, bet no otras puses — aktieru durvis visiem allaž plaši atvērtas kā vējdzirnavās.

Laiku pa laiciņam ģērbtuvē nozuda kalpotāji darba drēbēs. Pēc brītiņa tos redzēja iznākam glītus, kārtīgi ģērbušos, cepurēm galvās.

Brigādes nomainījās. Starp rīta un pusdienas karstajiem darba cēlieniem šefpavārs mēdza dibenistabā nosnausties.

Pulksten četros pēcpusdienā atskanēja mūzika, šoreiz skaļa, skaidri saklausāma, jo spēlēja pavisam netālu dan-singa telpā. Prospērs Donžs nomāktā garastāvoklī piepildīja sarindotās tējkanniņas un mikroskopiskos krējuma trauciņus, pēc tam, piegājis pie stikla sienas, pa gabalu bažīgi vērās komisārā.

Pulksten piecos aizgāja viņa trīs resnītes, tās nomainīja divas citas sievietes. Pulksten sešos Prospērs atdeva rēķinvedim Ramuelam taloniņu kaudzi un kādu papīru, acīm redzot, izlietoto produktu sarakstu. Tad arī viņš iegāja ģērbtuvē un, iznācis no tās savā parastajā ielas uzvalkā, paņēma velosipēdu, kura riepu bija salāpījis kāds izsūtāmais.

Laukā bija jau satumsis. Pontjē ielā valdīja ļoti dzīva kustība. Veikli lavījoties starp autobusiem un taksometriem, Prospērs Donžs brauca uz Elizejas lauku pusi. Nesasniedzis Zvaigznes laukumu, viņš pēkšņi griezās atpakaļ uz Pontjē ielu un, iegājis radio un televizoru veikalā, iemaksāja kasē pāri par trīssimt franku — kārtējo mēneša nodevu par aparātu, kas pirkts uz pēcmaksu.

Viņš atkal tuvojās Elizejas laukiem. Tad bez kādas pārejas viņu apņēma Foša avēnijas majestātiskais miers; retumis klusu garām slīdēja mašīnas. Kā cilvēks, kuram priekšā tāls ceļš, kā godīgs pilsonis, kam ik dienas noteiktā laikā jāveic zināms attālums, Donžs lēnām mina pedāļus.

Negaidot turpat aiz muguras atskanēja balss:

— Vai jums nebūtu iebildumu, Donža kungs, ja es jūs gabaliņu pavadītu?

Donžs nobremzēja tik spēji, ka ritenis sagriezās un gandrīz ietriecās Megrē velosipēdā. Tas, protams, bija komisārs Megrē, kas sekoja Donžam uz pārāk maza, augumam nepiemērota divriteņa, ko bija aizņēmies viesnīcā no izsūtāmā.

— Nesaprotu, — komisārs turpināja, — kāpēc velosipēdus nelieto visi priekšpilsētas iedzīvotāji. Tas taču daudz veselīgāks un patīkamāks satiksmes līdzeklis nekā tramvajs vai autobuss ...

Viņi iebrauca Buloņas mežā. Drīz vien priekšā pamirdzēja elektrisko spuldžu atspīdumi ezerā.

— Jūs augu dienu bijāt tik aizņemts, ka nevēlējos jūs traucēt...

Kā pieredzējis velobraucējs Megrē vienmērīgi mina pedāļus. Lāgiem paklusām noknikšķēja priekšējais ritenis.

— Vai jums nav zināms, ar ko nodarbojies Žans Ra-muels, pirms viņš iestājās «Mažestikā»?

— Strādāja par grāmatvedi bankā... Pie Atuma, Ko-martēna ielā...

— Hm ... Atuma bankā ... Neko labu tas neliecina...

Vai neatzīstat, ka šim Ramuelam ir neparasti liekulīga seja? —

— Viņš ļoti slimīgs, — tikko sadzirdami teica Donžs.

— Uzmanīgāk!... Jūs uzbraucāt uz ietves... Man ir vēl kāds jautājums, un, ja vien jūs neuzskatāt, ka kļūstu netaktisks, atļausiet vaicāt... Jūs esat kafetērijas vadītājs ... Skaidrs! Un tomēr — kas jums lika izvēlēties tieši šo profesiju? ... Saprotiet... Man rādāSj šis darbs nav jūsu īstais aicinājums, jo jaunībā — sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecumā — neviens taču nesapņo: «Es kļūšu kafetērijas vadītājs...»

Uzmanīgāk!... Ja turpināsiet tā līkumot, jūs aizķers kāda mašīna. Ko jūs teicāt?

Donžs skumjā balsī klāstīja, ka viņš ir atradenis un līdz piecpadsmit gadu vecumam nodzīvojis kāda fermera ģimenē Vitrīlefransuā apkaimē. Vēlāk devies uz pilsētu, kur iestājies darbā kafejnīcā — sākumā par izsūtāmo, vēlāk par viesmīli.

— Karadienests iedragāja man veselību, tāpēc nolēmu kādu laiciņu padzīvot dienvidos... Strādāju par viesmīli Marseļā, pēc tam Kannās. Beidzot restorāna «Miramara» priekšniecība atzina, ka mans izskats neatbilst viesu apkalpotāja amatam. «Jums ir nepateicīga āriene,» teica direktors. Un pārcēla mani uz kafetēriju... Nostrādāju tur vairākus gadus un galu galā dabūju kafetērijas vadītāja vietu Parīzes «Mažestikā» ...

Viņi šķērsoja Senklū tiltu. Reizes trīs nogriezās šaurās šķērsieliņās un beidzot nonāca pie diezgan stāva uzkalniņa, kur Prospērs Donžs nokāpa no velosipēda.

— Vai nāksiet man līdzi arī tālāk? — viņš pajautāja.

— Ja vien jūs netraucēju. Pēc viesnīcas pagrabā pavadītās dienas man jo labāk saprotama jūsu vēlēšanās dzīvot ārpilsētā... Vai nodarbojaties ar dārzkopību?

— Mazliet...

— Audzējat puķes?

— Puķes un saknes...

Ceļš veda pret kalnu, viņi gāja pa slikti bruģētu, vāji apgaismotu ielu, stumdami pie rokas velosipēdus, un abiem kļuva karsti, viņi smagi elsa un sarunājās aizvien retāk.

— Vai zināt, ko es atklāju, ložņādams pagrabā un tērzēdams ar visiem gan pa labi, gan pa kreisi? Izrādās, ka vakarnakt pagraba telpās pārgulējuši, mazākais, trīs cilvēki. Vispirms Žans Ramuels... Jāsaka — diezgan amizants gadījums... Viņa mīļākā šķiet neciešama rakstura sieviete, kas Ramuelu laiku pa laikam dzen laukā no mājām... Pirms trim četrām dienām viņa atkal Žanu padzinusi, un viņš pārnakšņojis viesnīcā. Vai direktors to pieļauj?

— Principā tas aizliegts, bet uz to šeit skatās caur pirkstiem ...

— Bez Ramuela tur nakti pavadījis arī dejotājs Zēbio, kā jūs viņu saukājat... Dīvains puisis, vai ne? Pēc izskata īsts argentīnietis... Uz viņa ģīmetnēm, kas izkārtas deju zālē, rakstīts: Eizēbijs Fialdēss... Bet, ieskatoties dejotāja personas apliecībā, redzam, ka, par spīti melnajiem matiem, viņš dzimis Lillē un patiesībā ir dienvid-amerikānis, kura īstais vārds — Edgars Fagonē... Vakar vakarā par godu kādam filmaktierim dansingā notika rauts ar dejām... Zēbio tur bija līdz pusčetriem rītā... Acīm redzot, viņš ir tik trūcīgs, ka labāk pārnakšņo viesnīcas pagrabā nekā šķiež naudu par taksometru.

Prospērs Donžs sasarkušu seju, bažīgi raudzīdamies ceļa biedrā, bija apstājies netālu no gāzes laternas.

— Kāpēc mēs apstājāmies? — ievaicājās Megrē.

— Esmu mājās... Man...

Mazajā, no dzirnakmeņiem celtajā mājelē pa durvju apakšu redzēja spīdam gaismu.

— Vai es netraucētu, ja uz mirkli ieietu jums līdzi?

Megrē bija gatavs derēt, ka šim lielajam, lempīgajam

vīram trīc ceļgali, aizžņaudzas kakls un reibst galva. Galu galā Donžs ar mokām izdvesa:

— Kā vēlaties...

Viņš atslēdza durvis, iestūma velosipēdu gaitenī un mehāniski, kā droši vien mēdza darīt katru dienu, iesaucās:

— Tas esmu es!

Gaiteņa galā aiz stiklotajām virtuves durvīm dega elektrība. Donžs gāja iekšā.

— Atļauj iepazīstināt...

Šarlote sēdēja plīts priekšā, sabāzusi kājas cepeškrāsnī, un, atbalstījusi muguru pret krēsla atzveltni, lāpīja rožainu zīda kombinē.

Samulsusi viņa izvilka kājas no plītskrāsns un meklēja zem krēsla savas istabas kurpes.

— Ai! Tu neesi viens... Atvainojiet mani, kungs...

Uz galda stāvēja neizdzerta kafijas tase un šķīvītis ar pārpalikušām kūkas drupatiņām.

— Ienāciet, lūdzu... Sēdieties... Prospērs ļoti retu reizi atved ciemiņus ...

Virtuvē bija silti. Gluži jauns radioaparāts pārraidīja mūziku. Šarlote bija rīta tērpā, zemāk par ceļgaliem at-rotītām zeķēm.

— Komisārs? Kas noticis? — viņa uztraucās, kad Prospērs stādīja priekšā Megrē.

— Nomierinieties, kundze... Noticis nav itin nekas.

Gluži vienkārši man šodien nācās pastrādāt «Mažestikā», un tur es iepazinos ar jūsu viru...

Dzirdot vārdu «vīrs», viņa, pavērusies Prospērā, iesmējās.

— Viņš droši vien jums iestāstīja, ka mēs esam precējušies?

— Man pašam tā likās...

— Nē, nē!... Piesēdiet, lūdzu... Mēs gluži vienkārši dzīvojam kopā... Man šķiet, ka esam vairāk tikai draugi... Vai nav tiesa, Prospēr? Mēs esam pazīstami ļoti sen... Ņemiet vērā, ja vien es vēlētos, viņš mani apprecētu ... Bet es, gluži otrādi, atkārtoju: kam tas vajadzīgs? Vai ar to kas mainīsies? Visi mūsu paziņas labi zina, ka biju kabarē dejotāja, vēlāk maksas deju partnere Riv-jērā... Un, ja es nebūtu kļuvusi tik resna, nekad nestrādātu Fontēna ielas naktslokāla tualetē... Prospēr, vai nomaksu par radioaparātu nokārtoji?

— Nu protams...

Diktors pieteica pārraidi par lauksaimniecības jautājumiem, tāpēc Šarlote radio izslēdza; ievērojusi, ka rīta tērps nemitīgi veras vaļā, viņa to sasprauda ar angļu adatu. Uz plīts sautējās ragū. Šarlote nespēja izšķirties, vai likt to galdā. Bet Prospērs Donžs nesaprata, ko iesākt un kā izturēties.

— Varbūt ieiesim zālē? ... — viņš ieminējās.

— Tu esi piemirsis, ka tur nav kurināts... Jūs nosalsiet! ... Ja vēlaties parunāties divatā, es iešu augšā saģērbties ... Jāatzīstas, komisāra kungs, mēs ar Prospēru allaž it kā spēlējam paslēpes. Kad pārnāku no darba, viņš dodas prom. Bet, kad Prospērs atgriežas, man savukārt laiks taisīties ceļā. Lāgā nepagūstam pat kopā ieturēt brokastis... Arī mūsu brīvdienas nekad nesakrīt, un Prospērs savās atpūtas dienās ir spiests pats sev gatavot ēdienu. Vai nevēlaties iedzert? ... Pacienā komisāru, Prospēr ... Es eju augšā ...

Megrē steidzīgi iebilda:

— Nē, nē, kundze... Lūdzu, palieciet... Es tūdaļ došos prom... Vai varat iedomāties — šorīt «Mažestikā» izdarīts noziegums ... Gribēju lūgt jūsu... jūsu draugam, vai viņš nevar sniegt man dažus paskaidrojumus, jo ir zināms, ka tas noticis pagrabā brīdī, kad viņš tur atradies gandrīz pilnīgi viens.

Turpināt šo nežēlīgo spēli nebija viegli, jo Prospēra Donža seja pauda pārāk mokošu nemieru, — viņš patiesi atgādināja noķertu zivi vai pārbiedētu aunu. Viņš pūlējās savaldīties. Un tas viņam gandrīz izdevās. Bet par cik dārgu maksu?

Neko nenojaušot, Šarlote mierīgi pildīja vīnu glāzītēs zeltītām maliņām.

— Vai cietušais ir kāds viesnīcas darbinieks? — izbrīnījusies viņa jautāja, nemaz nelikdamās satraukta.

— Noziegums izdarīts viesnīcas pagrabā, bet cietušā nav no personāla... Tas šajā lietā vismīklainākais... Iedomājieties šo klienti, bagātu kundzi, kas apmetusies «Ma-žestikā» kopā ar vīru, dēlu, aukli un mājskolotāju... Viņu luksusa numurs dienā izmaksā vairāk nekā tūkstoš franku... Taču šī bagātniece nožņaugta nevis savā istabā, bet pagraba ģērbtuvē pulksten sešos no rīta... Pēc visām pazīmēm spriežot, noziegums pastrādāts tieši tur... Kas šai sievietei bija meklējams viesnīcas pagrabā? Kas un kādā veidā viņu tur ievilinājis?... Turklāt tik agrā rīta stundā līdzīgas personas mēdz gulēt saldā miegā...

Kas tur nu sevišķs — Šarlote tikai viegli sarauca pieri, it kā prātā būtu iešāvusies kāda doma, kura tūlīt pat tika atmesta. Tad viņa spēji pavērās Prospērā, kurš sildīja rokas pie plīts. Rokas viņam bija neparasti baltas, tuklos pirkstus klāja rudas spalviņas.

Bet Megrē bez žēlastības turpināja:

— Nebūs viegli noskaidrot, kādēļ misis Klarka nokāpusi pagrabā...

Megrē, aizturējis elpu, pūlējās nekustēties un izlikās pētījam vaskadrānas galdauta rakstu. Iestājās tāds klusums, ka varētu dzirdēt pat adatu krītam.

Komisārs, šķiet, gribēja ļaut Šarlotei nomierināties. Viņa bija kā sastingusi. No pavērtajām lūpām neizlauzās ne vārds. Beidzot viņa izdvesa dažas neskaidras skaņas, kas līdzinājās vaidam:

— Vai...

Neko darīt. Tāds diemžēl bija komisāra amats. Viņa pienākums.

— Gribētu zināt, vai jūs šo sievieti pazināt?

— Es?

— Nevis kā misis Klarku, kā viņu sauca tikai kādus sešus gadus, bet gan kā Emiljēnu vai, pareizāk, — MimI.. # Viņa Kannās dejoja kabarē vienā laikā ar...

Nabaga tuklā Šarlote! Cik slikti viņa prata tēlot! Cik nemākulīgi pievērsa skatienu griestiem, it kā rakņādamās atmiņās! Un cik nevainīgas, pārlieku nevainīgas acis viņa rādīja!

— Emiljēna? ... Mimī? ... Nē! Neatceros... Vai esat pārliecināts, ka viņa bija tieši Kannās?

— Jā, lokālā, ko toreiz sauca par «Skaisto Zvaigzni», tūlīt aiz Kruazetas krastmalas.

— Savādi gan... Neatminu nekādu Mimī... Bet tu, Prospēr?

Prospēram trūka elpas. Kāpēc viņam liek runāt, kad kaklam šķiet uzlikts žņaugs?

— N... nē...

Arēji nekas it kā nebija mainījies... Kā parasts nelielos mājīgos dzīvoklīšos, kur pat no sienām izstaro miers, virtuvē joprojām tīkami smaržoja, un gaļas ragū, kas kopā ar ceptiem, zeltainiem sīpoliem sautējās uz vājas uguns, joprojām izplatīja gardu aromātu. Galdam bija pārklāta sarkānrūtaina vaskadrāna. Uz tās mētājās kūkas drupatiņas. Kā vairums sieviešu, kurām draud aptaukošanās, Šarlote labprāt mielojās ar saldumiem un, acīm redzot, vienatnē nespēja liegt sev šo baudu.

Un nepabeigtais rožainais zīda kombinē!

Taču negaidot sākās traģēdija. Nekas noteikts vēl nebija zināms. Jebkurš ienācējs šajā namā domātu, ka Donži laipni uzņem savu kaimiņu.

Tomēr neviens no klātesošajiem vairs neiedrošinājās bilst ne vārda. Nabaga Prospērs ar sietam līdzīgo baku-rētaino seju, aizvēris savas zilganās acis, stāvēja virtuvē pie plīts un tik stipri grīļojās, ka likās — tūlīt pat nogāzīsies uz akmens grīdas.

Megrē nopūzdamies piecēlās.

— Lūdzu, piedodiet, ka iztraucēju ... Man laiks...

— Tūlīt atvēršu durvis... — ātri nobēra Šarlote. — Starp citu, arī man laiks ģērbties... Pulksten desmitos jābūt darbā, bet vakaros iet tikai viens autobuss stundā ... Tā ka...

— Arlabvakar, Donž...

— Arlab...

Iespējams, ka viņš izteica sveicienu līdz galam, tikai sadzirdēt to nevarēja. Megrē paņēma ārpusē pieslieto velosipēdu. Durvis aiz viņa aizvērās. Megrē juta kārdinājumu noliekties pie atslēgas cauruma, taču pa ielu kāds tuvojās, un viņš nevēlējās tikt pārsteigts tādā pozā.

Bremzēdams komisārs brauca lejā pa nogāzi un apstājās kāda krodziņa priekšā.

— Vai jūs nebūtu tik laipni un nepaglabātu manu velosipēdu, rīt agri atsūtīšu tam pakaļ.

Izdzēris glāzi kāda dzēriena, Megrē kājām devās uz Senklū tilta autobusa piestātni. Bet brigadieris Lūkass jau vairāk nekā stundu veltīgi zvanīja uz visām pusēm, nespēdams sadzīt pēdas savam priekšniekam.

III ŠARLOTE «PELIKĀNĀ»

— Ak, tad Megrē kungs beidzot ir klāt!

Stāvot uz sava dzīvokļa sliekšņa Rišāra Lenuāra bulvārī, komisārs nespēja apspiest smaidu — ne jau tāpēc, ka sieva jokojot viņu dēvēja par Megrē kungu, kā tas nereti mēdza būt, bet tāpēc, ka siltā gaisa strāva, kas iesitās sejā, atgādināja ...

Megrē dzīvoja tālu no Senklū, pavisam citā vidē nekā Donžu nelaulātais pāris... Un tomēr, atgriezies mājās, komisārs arī savu sievu atrada ar šuvekli rokās — tikai ne virtuvē, bet ēdamistabā, kur kājas viņa sildīja nevis plīts-krāsnī, bet pie elektriskās krāsniņas «salamandras». Megrē varētu derēt, ka arī šeit kaut kur mētājas kūku drupatiņas.

Virs apaļā galda dega spuldze. Galdā stāvēja paliela viras terīne, vīna un ūdens karafes, salvetes sudraba gredzenos. Aromāts, kas plūda no virtuves, atsauca atmiņā sautētas gaļas smaržu Donžu mājās Senklū...

— Jau trīs reizes tev kāds zvanīja...

— No «Lielās mājas»?

Tā Megrē un viņa kolēģi dēvēja kriminālpoliciju.

Atviegloti nopūties un nometis mēteli, komisārs brīdi pasildīja rokas virs «salamandras», atcerēdamies, ka tāpat nule bija darījis Prospērs Donžs. Beidzot, paņēmis klausuli, Megrē uzgrieza numuru.

— Tas esat jūs, šef? — viņā galā skanēja Lūkasa tīkamā balss. — Viss kārtībā?... Jauna nekā nav?... Man šis tas ziņojams, tāpēc aizkavējos šeit... Vispirms par mājskolotāju ...

Kad mis Deromena izgāja no viesnīcas, Žanvjē viņai sekoja... Vai zināt, ko viņš saka par šo sievieti? Viņš apgalvo, ka Amerikā viņa droši vien nav bijusi nekāda skolotāja, bet īsts gangsteris...

Jūs mani dzirdat?... īsi un ātri visu izstāstīšu... Drīz vien pēc sarunas ar jums jaunkundze devusies prom no viesnīcas... Nelikdamās zinis par mašīnu, kuru bija izsaucis izsūtāmais, viņa ielēkusi brīvā garāmbraucošā taksometrā, un Žanvjē gandrīz nozaudējis viņas pēdas ...

Lielajos bulvāros amerikāniete ātri nozudusi metro... Pēc tam iegājusi kādā namā ar divām izejām... Tomēr Žanvjē neizlaidis viņu no acīm, sekojot līdz pat Lionas stacijai... Viņš baidījies, ka amerikāniete iesēdīsies vilcienā un aizbrauks, bet viņam šim nolūkam nepietiktu naudas... No ceturtā perona ik mirkli vajadzējis atiet ekspresim uz Romu... Bija palikušas tikai desmit minūtes ... Ellena Deromena ielūkojusies visos vagonos pēc kārtas... Kad vīlusies viņa atgriezusies, peronā ieradies stalts, ļoti elegants kungs ar ceļa somu rokās...

— Osvalds Klarks, — klausīdamies Lūkasā un vienlaikus izklaidīgi vērodams sievu, piemetināja Megrē. — Viņa, bez šaubām, vēlējās Klarku brīdināt...

— Pēc Žanvjē vārdiem, viņi sasveicinājušies drīzāk kā labi draugi nekā saimnieks ar kalpotāju... Vai Klarku esat redzējis?... Tas ir slaids, kalsnējs, atlētiska auguma vīrietis veselīgi sārtu, atklātu seju, kādas mēdz būt basketbolistiem ... Dedzīgi sarunājoties, viņi pastaigājušies pa peronu, un Klarks, šķiet, šaubījies — braukt vai, par spīti visam, palikt... Kad vilciens sakustējies, viņš vēl īsti nebija izlēmis, jo grasījies lēkt uz kāpnītēm...

Galu galā abi tomēr devušies prom no stacijas... Apturējuši kādu taksometru un pēc dažām minūtēm sasnieguši Savienoto Valstu sūtniecību Gabriēla avēnijā.

No turienes devušies uz Frīdlanda avēniju pie sūtniecības juriskonsulta — tā sauktā «padomnieka» ...

Tas zvanījis izmeklētājam, un pēc nepilnas stundas viņi trijatā ieradušies Tiesu pilī, kur nekavējoties ievesti izmeklētāja kabinetā...

Kas tur norisa, nav zināms... Taču izmeklētājs lūdza, lai jūs pazvanāt, tiklīdz ieradīsities... Laikam kaut kas ļoti steidzīgs...

Beidzot Zanvjē ziņoja, ka no Tiesu pils visi trīs ārzemnieki devušies uz medicīniskās ekspertīzes institūtu oficiāli identificēt mirušo... Pēc tam viņi atgriezušies «Ma-žestikā», kur jaunkundze nozudusi savā istabā, bet Klarks kopā ar juriskonsultu izdzēris divus viskijus...

Tas ir viss, šef... Rādās, ka izmeklētājs nepacietīgi vēlas ar jums parunāt... Cik pulkstenis? ... Līdz astoņiem viņš būs mājās. Telefons — Tirbigo 25-62... Vēlāk teicās braukt pusdienās pie paziņām un iedeva man arī šo te-telefonu ... Acumirkli... Galvani 47-53...

Vai esmu jums vēl nepieciešams, šef? ... Arlabvakar... Naktī viņus uzmanīs Toranss...

— Vai drīkstu ieliet viru? — nopūtusies un nopurinājusi no tērpa diegu galus, Megrē kundze vaicāja.

— Vispirms sagatavo manu smokingu,..

Pulkstenis rādīja astoņiem pāri, tāpēc Megrē zvanīja uz Galvani 47-53. Tas bija jaunā prokurora palīga telefona numurs. Atbildēja istabene, klausulē dzirdēja dakšiņu šķindu un līksmas balsis.

— Tūlīt pasaukšu izmeklētāja kungu... Kas viņu vēlas? .. . Komisārs Negrē? ...

Pa atvērtajām guļamistabas durvīm Megrē raudzījās, kā sieva no spoguļskapja izņem smokingu.

— Tas esat jūs, komisāra kungs? ... Hm... hm... Angliski jūs neprotat, vai nav tiesa?... Hallo! Lūdzu mūs nepārtraukt!... Tā jau es domāju... Gribēju ar jums parunāt ... Hm!... Protams, par šo lietu ... Šķiet, ka būtu labāk, ja jūs neinteresētos... Gribu teikt — neinteresētos tieši... par misteru Klarku un viņa pavadoņiem...

Megrē lūpās pavīdēja savāds smīns.

— Misters Klarks kopā ar sava dēla mājskolotāju mani šopēcpusdien apmeklēja... Viņš ir diezgan ietekmīga persona ar ievērojamiem sakariem. Pirms tam man zvanīja no amerikāņu sūtniecības un deva par viņu vislabākās atsauksmes ... Ceru, ka jūs saprotat?... Šādos apstākļos būtu jāvairās no jebkuras netaktiskas rīcības...

Misteram Klarkam līdzi bija juriskonsults, kas uzstāja, lai viņa ziņojumu protokolēju...

Hallo! Vai jūs vēl klausāties, komisāra kungs?...

— Protams, izmeklētāja kungs!... Es klausos...

Kā muzikāls fons klausulē skanēja dakšiņu šķinda. Sarunas pie galda bija pārtrūkušas. Prokurora palīga viesi droši vien uzmanīgi sekoja izmeklētāja monologam.

— Tūlīt īsumā paskaidrošu... Ziņojuma saturu rīt no rīta jums pavēstīs mans sekretārs... Misteram Klarkam darba pienākumi patiesi likuši doties uz Romu un tālāk uz citām galvaspilsētām... Kopš zināma laika viņš ir mis Ellenas Deromenas saderinātais.

— Piedodiet, izmeklētāja kungs... Jūs teicāt —• saderinātais? ... Biju pārliecināts, ka misters Klarks ir precējies ...

— Bez šaubām, bez šaubām!... Taču tuvākajā laikā viņš gatavojās šķirties... Viņa sievai par to vēl nekas nebija zināms... Tātad droši varam teikt — saderinātais... Braucienu uz Romu viņš izmantoja...

— ... lai pirms tam Parīzē nakti pavadītu ar mis De-romenu...

— Tieši tā. Tomēr jūs nevietā ironizējat, komisāra kungs. Klarks atstāj ļoti labu iespaidu. Viņu zemē morāle mazliet citāda nekā pie mums, un laulību šķiršana tur... Vārdu sakot, viņš gluži vienkārši nemaz neslēpa, kur un ar ko pavadījis nakti. Jūsu prombūtnē drošības pēc liku inspektoram Djūkingam visu pārbaudīt, kaut gan esmu pārliecināts, ka Klarks nemeloja... Šādos apstākļos būtu neērti...

Patiesībā tas nozīmēja:

«Te ir runa par augstākās sabiedrības cilvēku, kas atrodas Savienoto Valstu sūtniecības aizbildniecībā. Ņemot to vērā, labāk neiejaukties, lai neriskētu pieļaut ko netaktisku, kas amerikāni varētu aizskart... Ņemiet savā ziņā viesnīcas pagraba apkalpi, viesmīļus un pārējos. Bet par Klarku parūpēšos es pats!»

— Saprotu, izmeklētāja kungs! Visu cieņu, izmeklētāja kungs...

Un, pievērsies sievai, Megrē teica:

— Tagad Megrē kundze drīkst ieliet viru.

Bija ap pusnakti. Bezgala garajā, vāji apgaismotajā, tukšajā kriminālpolicijas gaitenī gaisā viļņoja putekļu mākonis. Un Megrē lakotie puszābaki, kurus viņš valkāja tikai izņēmuma gadījumos, čīkstēja kā jaunas iesvētāmā kurpes.

Iegājis savā kabinetā, viņš vispirms sarušināja ogles krāsnī, apsildīja rokas un pēc tam, iespraudis zobos pīpi, atvēra inspektoru istabas durvis.

Tur sēdēja Djūkings, atstāstīdams Toransam kādu droši vien amizantu notikumu, jo abi šķita lieliskā omā.

— Kā veicas, vecīt?

Apsēdies uz tintes traipiem klāta galda malas, Megrē izpurināja pīpes pelnus uz grīdas. Šeit viņš drīkstēja bez ceremonijām atpogāt svārkus, atgrūst katliņu pakausī. No tuvējās Dofina alus zāles inspektori lika atnest alu, un komisārs apmierināts konstatēja, ka arī viņu nebija aizmirsuši.

— Vai zināt, šef, dīvains tips ir šis Klarks! Biju iegājis «Mažestika» bārā viņu pavērot un iegaumēt pazīmes... Spriežot pēc izskata, viņš ir īsts veikalnieks, turklāt ne visai laipns cilvēks... Bet nu, kad zinu, kā viņš pavadījis pagāj ušo nakti, varu galvot, ka tas ir īsts puika...

Toranss slepeni pašķielēja komisāra žilbinoši baltajā virskreklā un pērlīšu aproču podziņās, jo tik eleganti uzcirtušos Megrē redzēja reti.

— Klausieties tālāk... Vispirms Klarks kopā ar jaunkundzi par divpadsmit frankiem paēdis pusdienas kādā nelielā restorānā Lepika ielā... Vai varat no šejienes to redzēt? Restorāna saimnieks viņus ievērojis, jo viesi tur īsto šampanieti pasūta reti... Pēc tam viņi vaicājuši, kur atrodas koka zirdziņu karuselis... Franciski abi runājuši ļoti slikti... Beigu beigās kāds viņiem parādījis ceļu uz gada tirgu pie Tronas vārtiem ...

Tur es viņiem sadzinu pēdas... Skaidri nezinu, vai viņi jājuši uz koka zirdziņiem, taču jādomā gan... Viņi šāvuši arī ar karabīni, un misters Klarks šai izpriecai ziedojis vairāk nekā simt franku, kas šautuves saimnieci pamatīgi izbrīnījis...

Iedomājieties šo pārīti... Roku rokā viņi klejo drūzmā kā divi iemīlējušies jaunieši... Bet klausieties uzmanīgi tālāk... Tūlīt dzirdēsiet vēl ko daudz jaukāku..s

Vai Ežēna Dzelzsrokas cirka būdu zināt?... Izrādes beigās Ežēns parasti met cimdu skatītāju pūlī... Pašlaik pie viņa uzstājas kāds atlēts, amerikāņu brīvās cīņas meistars ... Un ko jūs neteiksiet? Mūsu Klarkam ienācis prātā ar šo cīkstoni mēroties spēkiem... Ar netīru audeklu aizklātā stūrītī viņš pārģērbies un minētajam cīkstonim pamatīgi salicis... Varu iedomāties, kā skaistulītes skatītāju pirmajās rindās aplaudēja... Ļaudis droši vien uzmundrinādami kliedza: «Sarauj, angli! Sadod šim kārtīgi pa ādu!...»

Pēc tam mīlētāji devās uz dansingu... Ap trijiem rītā atradu viņus kafejnīcā «Kupols», kur abi stiprinājās ar ceptiem cīsiņiem... Pēc tam, šķiet, viņi rātni devās čučēt...

Viesnīcā «Ērglēns» šveicara nav, vienīgi naktssargs snauž savā kabīnē un, sevišķi neinteresēdamies par nācējiem, mehāniski paraujot auklu, ielaiž klientus... Viņš atceras, ka ap pulksten četriem rītā kāpnēs dzirdējis runājam angliski... Pēc viņa vārdiem, līdz tam neviens no viesnīcas ārā nav gājis...

Redziet, kā! Vai neatzīstat, ka «Mažestika» pastāvīgajiem iemītniekiem tas bija neparasts vakars?

Megrē, neko neatbildējis, pavērās rokas pulkstenī, kuru mēdza uzlikt vienīgi svarīgos gadījumos (pulkstenis viņam bija dāvināts divdesmit gadu laulības jubilejā), un pielēca kājās no galda, ko bija izmantojis kā sēdekli.

— Visu labu, puiši!...

Uz sliekšņa apstājies, viņš vēlreiz atgriezās pie galda iztukšot savu alus glāzi. Lai sameklētu taksometru, viņam pāris simt metru bija jānosoļo kājām.

— Uz Fontēna ielu ...

Bija jau pirmā rīta stunda. Monmartrā nakts dzīve ritēja pilnā sparā. Uz «Pelikāna» sliekšņa komisāru saņēma kāds nēģeris un lika nodot garderobē katliņu un mēteli. Ieejot zālē, kur viesi cits citu apmētāja ar krāsainām vates bumbiņām un serpentīnu, Megrē viegli sagrīļojās, it kā nejustos labi.

— Vai galdiņu vēlaties celiņa tuvumā?... Lūdzu šurp!... Jūs esat viens pats?

Viesmīlim, kas nebija viņu pazinis, Megrē gandrīz uzsauca: «Nelga!»

Toties bārmenis, pamanījis komisāru jau pa gabalu,

m

iečukstēja kaut ko ausī vienai no dāmām, kas elkoņus bija atbalsījusi uz sarkankoka letes.

Megrē apsēdās pie galdiņa kā gluži parasts apmeklētājs un, tā kā alu dzert šai vietā nebija ērti, pasūtīja konjaku un minerālūdeni. Nepagāja ne desmit minūtes, kad gluži satraukts viņam iepretī apsēdās brīdinātais restorāna saimnieks.

— Ceru, ka nav noticis nekas nepatīkams, komisāra kungs?... Ziniet — es vienmēr ievēroju noteikumus...

Viņa skatiens pārslīdēja zālei, lūkojot atrast cēloni tik negaidītam policijas apmeklējumam.

— Noticis nav nekas... — atteica Megrē. — Vēlos tikai mazliet izklaidēties...

Viņš izvilka no kabatas pīpi, taču, kad saimnieka skatiens lika noprast, ka te tā ir nevietā, nopūties atkal iebāza to kabatā.

— Varbūt jums nepieciešamas kādas ziņas?... — piemiedzis aci, nočukstēja saimnieks. — Es savu personālu lieliski pazīstu... Nedomāju, ka jūs varētu interesēt kāds no maniem pašreizējiem darbiniekiem... Bet apmeklētājus jūs redzat paši... Tā ir mūsu parastā publika... Ārzemnieki, provinciāļi... Paraugieties, tas — blakus Leai — ir deputāts!...

Piecēlies Megrē smagiem soļiem devās uz kāpnēm, kas veda uz tualeti. Tā atradās pagrabā, ļoti gaišā telpā ar zilgana fajansa flīzēm klātām sienām. Blakus atradās pulēta sarkankoka telefona kabīne. Spoguļi. Uz gara galda — dažādi sīkumi: ķemmes, sukas, manikīra piederumi,

visdažādāko toņu pūderi, lūpu pomāde . . .

— Tā notiek arvien, kad dejoju ar viņu. Aizdod man zeķu pāri, Šarlote!...

Novilkusi vienu zeķi, uz krēsla sēdēja maza, apaļīga sieviete vakartērpā. Kamēr Šarlote rakņājās atvilktnē, viņa, augsti uzrāvusi svārkus, mierīgi pētīja savu kailo kāju.

— Atkal 21. numura plānās?

— Tās der. Dod šurp!... Ja kavalieris neprot dejot, būtu vismaz...

Pamanījusi spogulī Megrē, sieviete turpināja aut jaunās zeķes, laiku pa laikam koķeti pavērdamās viņā. Šarlote atskatījusies arī ieraudzīja komisāru un manāmi nobālēja.

— Ak! Tas esat jūs!...

Viņa māksloti iesmējās. Šarlote nemaz vairs neatgādināja to sievieti, kura Senklū savas mājas virtuvē sildīja kājas plītskrāsnī un mielojās ar kūkām.

Viņas gaišie mati bija tik rūpīgi sakārtoti, ka sprogas šķita sastingušas. Seja bija kļuvusi rožaina kā konfekte. Melnā, vienkāršā zīda kleita, virs kuras bija mazs mežģīņu priekšautiņš, kādus parasti redz tikai kabarē dejotājām, izcēla Šarlotes kuplās formas.

— Vēlāk samaksāšu par visu uzreiz, Šarlote...

— Gan jau...

Meiča saprata, ka svešais gaida viņu aizejam, un, uzvilkusi kurpes, uzsteidzās augšā restorānā.

Bet Šarlote, izlikdamās, ka sakārto tualetes galdiņu, pēdīgi iedrošinājās vaicāt:

— Ko jūs no manis vēlaties?

Megrē neatbildēja. Viņš apsēdās uz krēsla, kur nule svešā meiča nomainīja zeķes. Izmantojot apstākli, ka šeit bija pagraba telpas, Megrē sāka ļoti lēnām un rūpīgi piebāzt pīpi.

— Ja domājat, ka es ko zinu, tad maldāties...

Vai nav dīvaini, ka miermīlīga rakstura sievietēm grūti noslēpt saviļņojumu? Šarlote pūlējās savaldīties, taču seja pārklājās sārtiem plankumiem, un rokas tik neveikli rīkojās ar priekšmetiem uz galdiņa, ka zemē nokrita nagu spodrināmā suka.

— Kad bijāt pie mums, es no jūsu acīm uzreiz nolasīju, kas jums prātā ...

— Jūs, protams, nekad neesat pazinusi dejotāju vai bārdāmu, vārdā Mimī?

— Nē!

— Un tomēr ilgu laiku dejojat kabarē Kannas... Bijāt tur vienā laikā ar Mimī...

— Kannās nav tikai viens vien kabarē, un ne jau visus cilvēkus var pazīt...

— Jūs taču strādājāt «Skaistajā Zvaigznē»?

— Un tad?

— Nekas... Ienācu tikai mazliet patērzēt...

Veselas piecas minūtes valdīja klusums, jo lejā bija nokāpis kāds klients, kas nomazgāja rokas, saglauda matus, tad palūdza lupatu, lai nospodrinātu lakotos zābakus. Kad beidzot viņš, atstājis apakštasē piecus frankus, aizgāja, komisārs turpināja:

— Prospērs Donžs ir ļoti simpātisks... Ticu, ka viņš ir labākais cilvēks pasaulē...

— Protams! Jūs nemaz nezināt, cik viņš ir labs! — Šarlote dedzīgi iesaucās.

— Viņam bijusi ļoti smaga bērnība, šķiet, viņš visu mūžu cīnījies par...

— Ja gribat zināt, viņš pat skolu nav beidzis, bet visu, ko prot, iemācījies pats... Ja jūs paskatītos kafetērijā, tad atrastu tur grāmatas, kādas mēs, vienkāršie cilvēki, nemēdzam lasīt... Prospērs allaž tīkoja pēc izglītības... Viņš sapņoja...

Šarlote pēkšņi aprāvās, nezināja, kā slēpt samulsumu.

— Vai nezvanīja telefons?

— Nē...

— Pie kā es paliku?

— Pie tā, ka Prospērs sapņojis...

— Ak tā! Tas jau nav nekāds noslēpums... Viņš ļoti gribēja dēlu, lai izaudzinātu kārtīgu cilvēku... Bet nabagam nelaimējās, jo man pēc operācijas vairs nevar būt bērnu...

•— Vai Žanu Ramuelu pazīstat?

— Nē! Zinu vienīgi, ka tas ir rēķinvedis, turklāt slimīgs. Prospērs man daudz nestāsta par to, kas notiek «Ma-žestikā»... Turpretī es viņam izklāstu visu, kā «Pelikānā» klājas...

Nu jau Šarlote bija mazliet nomierinājusies, un Megrē lūkoja palēnām virzīties tālāk:

— Vai zināt, kas mani pārsteidz?... Man nevajadzētu jums to stāstīt... Tas ir izmeklēšanas noslēpums... Bet ceru, ka tas paliks starp mums... Iedomājieties, pistole, kas atrasta misis Klarkas somiņā, bija pirkta dienu pirms slepkavības pie ieroču meistara Sentonorē priekšpilsētā ... Vai tas jums neliekas aizdomīgi?... Bagāta, precējusies dāma, ģimenes māte, ierodas no Ņujorkas, apmetas Eli-zejas lauku greznajā viesnīcā, un pēkšņi nez kādam nolūkam viņai ievajagas pistoles... Ņemiet vērā, ka viņa neiegādājās glītu, mazu dāmu revolverīti, bet īstu, pamatīgu ieroci...

Megrē vairījās skatīties Šarlotē, viņš nenolaida acu no savu zābaku spīdīgajiem purngaliem, it kā apbrīnodams savu eleganto izskatu.

— Un, konstatējot, ka šī pati sieviete pēc nedaudz stundām pa kalpotāju kāpnēm ielavījusies viesnīcas pagrabos ... Kā gan lai nedomā, ka viņai bijusi nolikta tikšanās? ... Kā lai nesecina, ka viņa iegādājusies pistoli tieši sakarā ar to?... Jāpieņem, ka šo sievieti, kurai bijusi vētraina pagātne un kura tagad kļuvusi cienījama dāma, gribējis šantažēt kāds pagātnes liecinieks... Jūs nezināt, vai 2ans Ramuels kādreiz nav dzīvojis Rivjērā? Nē? Bet profesionālais dejotājs — ar pseidonīmu Zēbio? ...

— Tādu es nepazīstu.

Neskatīdamies Šarlotē, Megrē zināja, ka viņa tikko spēj valdīt asaras.

— Vēl ir kāds cits, ko varētu uzskatīt par šīs sievietes slepkavu, — nakts šveicars, kurš ap pulksten sešiem rītā nokāpis lejā... Prospērs Donžs dzirdējis viņa soļus kalpotāju kāpnēs... Nav izslēgts arī, ka to izdarījis kāds no viesmīļiem... Patiesi žēl, ka jūs Kannās nepazināt Mimī... Jūs būtu varējusi pastāstīt, ar kādiem cilvēkiem viņa tolaik mēdza saieties... Ļoti žēl!... Man pašam labprāt negribētos braukt uz Kannām... Bēdīgi būs, ja tur neatradīsies neviens, kas nogalināto pazinis...

Piecēlies Megrē izkratīja pīpi un, parakņājies kabatās, grasījās bērt sīknaudu apakštasē.

— Nevajag! — iebilda Šarlote.

— Ar labu nakti... Kas zin, cikos atiet vilciens...

Uzkāpis augšā, Megrē nekavējoties samaksāja tēriņu

un, atstājis «Pelikānu», ātri iegāja otrpus ielas bārā. Šīs kafejnīcas — smēķētavas parastie apmeklētāji bija apkārtējo naktslokālu kalpotāji.

— Kur, lūdzu, šeit telefons?

Megrē izsauca centrāli.

— Te kriminālpolicija. Tūlīt noteikti zvanīs no «Pelikāna» un pieteiks sarunu ar Kannām. Nesteidzieties savienot ... Gaidiet, kamēr atnākšu ...

Ielēcis taksometrā, Megrē drāzās uz telefona centrāli un tur uzrādīja naktsmaiņas priekšniekam savu apliecību.

— Lūdzu, man noklausīšanās vadu... Vai Kannas kāds pieteica?

— Jā, nupat... Sameklēju pieteiktā numura abonentu ... Tā ir «Mākslinieku kafejnīca», kas strādā visu nakti... Vai drīkstu savienot?

Uzlicis austiņas, Megrē gaidīja. Telefonistes, arī klausīdamās, ziņkārīgi noskatījās komisārā.

— Savienoju ar Kannām 18-43, lūdzu, runājiet, jaun-kundz...

— Pateicos... Hallo! «Mākslinieku kafejnīca»?... Kas pie aparāta?... Žan, vai tu?... Te Šarlote... Jā, jā, Šarlote no «Skaistās Zvaigznes»... Uzgaidi mirklīti. Es aizvēršu durvis... Man šķiet, kāds nāk.

Varēja dzirdēt, kā viņa sarunājas — iespējams, ar kādu klientu. Tad aizcirtās durvis.

— Paklau, Žan, dārgumiņ... Tas ļoti svarīgi... Es tev sīkāk uzrakstīšu, visu paskaidrošu... Jeb labāk ne, rakstīt būtu pārāk riskanti... Aizbraukšu pie tevis pati, kad tas beigsies... Vai Žižī vēl ir pie jums? ... Jā?... Un vēl vienmēr tāda pati? Katrā ziņā pasaki viņai, ja kāds taujā par Mimī... Tu viņu atceries? Nē?... Ak, pareizi, tevis tad vēl tur nebija... Vārdu sakot, ja kāds kaut ko prašņā par Mimī, vienalga, ko... Jā, tad Žižī lai itin neko nezina ... Galvenais, lai nestāsta par Prospēru...

— Kādu Prospēru? — Žana balss vada viņā galā vaicāja.

— Neesi ziņkārīgs... Viņa Prospēru nepazīst; vai dzirdi? Tāpat Mimī... Hallo! Lūdzu, nepārtrauciet... Kas tie par trokšņiem uz līnijas? ...

Megrē jauta, ka Šarlote uztraukusies, varbūt viņai iešāvās prātā, ka sarunu var noklausīties...

— Žan, dārgumiņ, vai saprati? ... Es paļaujos uz tevi... Beidzu sarunu, tāpēc ka nemitīgi traucē...

Noņēmis austiņas, Megrē aizdedza izdzisušo pīpi.

— Vai uzzinājāt, ko vēlējāties? — maiņas priekšnieks jautāja.

— Jā ... Savienojiet mani ar Lionas staciju... Gribu pavaicāt, cikos atiet vilciens uz Kannām... Varbūt pagūšu ...

Komisārs bažīgi paraudzījās savā smokingā. Kaut pietiktu laika pārģērbties...

— Hallo!... Ko jūs teicāt?... Četros divdesmit septiņās? ... Un pienāk divos pēcpusdienā? ... Pateicos...

Megrē tik vien paguva kā aizbraukt līdz mājām Rišāra Lenuāra bulvārī un pasmieties par Megrē kundzes nelāgo omu.

— Ātrāk sadabū manu uzvalku ... Kreklu ... Zeķes ...

Pulksten četros un septiņpadsmit Megrē jau sēdēja vilcienā, kas traucās uz Rivjēru; iepretī sēdošā dāma ar negantu šuneli klēpī, it kā zinādama, ka komisārs suņus necieš, šķībi viņā nolūkojās.

Ap to pašu laiku Šarlote, kā arvien naktīs, iekāpa taksometrā. Šoferis, kurš apkalpoja galvenokārt «Pelikāna» viesus, bez maksas pārveda viņu mājās.

Pulksten piecos rītā Prospērs Donžs izdzirda, kā noklaudz mašīnas durtiņas, iedūcās motors, tad atskan soļi un noklikšķ durvju atslēga.

Taču pierasto gāzes iešņākšanos virtuvē viņš nesaklausīja. Šarlote, neapstādamās priekštelpā, uzskrēja pa kāpnēm un, atgrūdusi durvis, sauca:

— Prospēr... Paklau!... Neizliecies, ka esi aizmidzis! ... Komisārs...

Pirms viņa sāka visu paskaidrot, vajadzēja nomest krūšturi, kuram notrūka podziņa, un noņemt korseti, kaut gan zeķes pēc tam nošļuka un sagriezās grīstē.

— Mums nopietni jāizrunājas. Celies taču!..» Vai domā, ka ar cilvēku, kas vārtās gultā, var nopietni runāt?..,

IV. ŽIŽI UN KARNEVĀLS

Veselas trīs stundas Megrē mocīja nepatīkama sajūta, it kā viņš maldītos kādā nereālā pasaulē — starp īstenību un sapņiem. Iespējams, ka tā bija viņa paša vaina. Līdz Lionai un varbūt pat vēl tālāk — līdz Montelimarai — vilciens drāzās cauri miglas blāķu tunelim. Sieviete ar šuneli joprojām sēdēja savā vietā iepretī komisāram, un diemžēl nevienas citas brīvas kupejas nebija.

Megrē nekādi nespēja šeit iejusties. Vilcienā bija pārāk karsti. Bet, tiklīdz atvēra logu, kļuva pārāk vēsi. Tāpēc viņš devās uz restorānvagonu atspirdzināties un nogaršot visus tur dabūjamos dzērienus, sākot ar kafiju un konjaku, beidzot ar alu.

Ap vienpadsmitiem rītā, gluži saguris, Megrē nosprieda, ka derētu paēst, tad varbūt kļūtu labāk, un pasūtīja ceptas olas ar speķi, taču arī tas nelīdzēja.

Vārdu sakot, negulēt# nakts un vagonā pavadītās stundas lika sevi manīt; komisārs jutās pagalam nomocījies.

Kad viņi pabrauca garām Marseļai, Megrē, ierāvies kaktiņā, pavērtu muti iesnaudās, bet, vagona pavadonim iesaucoties: «Kannas!» — spēji satrūkās un pārsteigts mulsi lūkojās apkārt.

Četrpadsmitā jūlija spožajā saulē plauka mimozas. Uz lokomotīvēm, vagoniem, stacijas perona dzelzs stabiem — visur mimozas. Raibais pasažieru pūlis gaišās drēbēs, vīri baltās biksēs ...

No pienākušā motorvagona izkāpa vairāki desmiti šādu vīru formas cepurēs, spožiem misiņa mūzikas instrumentiem padusēs. Izgājis no stacijas, Megrē sastapa otru pūtēj orķestri, kas jau tricināja gaisu ar savām skaņām.

īsta gaismas, skaņu un krāsu orģija! Malu malās pland karogi, emblēmas, vimpeļi, un galvenais — zeltainās mimozas ar saldu smaržu piesātina visu apkārtni.

— Piedodiet, seržant, sakiet — kas te notiek? — Megrē vaicāja kādam policistam, kas bija svinīgi saposies.

Ļaudis skatījās komisārā, it kā viņš būtu nokritis no mēness.

— Arī lielais Korso rats rotāts ziediem?

Aizvien jauni orķestri soļoja uz jūru, kas, vilinādama ar savu pasteļzilo toni, vietvietām vīdēja ielu galā.

Komisāram atmiņā iespiedās meitenīte Pjeretes tērpā, māte viņu vilka pie rokas, droši vien steigdamās ieņemt Korso labākās vietas. Tur nebūtu nekā ļauna, ja vien meitenītes seju neklātu baismīga maska ar smailu degunu, sarkaniem vaigiem un garām, nokarenām ķīnieša ūsām. Bērns mazām, tuklām kājiņām ātri, ātri tecēja mātei līdzi..,

Ceļu vaicāt komisāram nevajadzēja. Pa klusu, nomaļu ieliņu viņš sasniedza Kruazetas krastmalu un ieraudzīja izkārtni «Mākslinieku kafejnīca». Tālāk virs nākamajām durvīm bija rakstīts — «Viesnīca». Megrē acumirklī saprata, kas tā par viesnīcu.

Viņš devās iekšā. Četri vīri melnos uzvalkos, baltiem uzkrekliem un cietinātām kravatēm spēlēja zolīti, gaidīdami, kad pienāks laiks ieņemt krupjē vietas kazino. Pie loga jauna meiča ēda cīsiņus ar kāpostiem. Viesmīlis slaucīja galdiņus. Aiz letes jauns cilvēks, laikam saimnieks, lasīja avīzi. Bet laukā, gan tuvu, gan tālu, skanēja fanfaras, vējš līdz ar mimozu smaržu nesa šurp ļaužu pūļa saceltos putekļus, skaļās balsis un automašīnu signālus ...

— Kausiņu alus, — atbrīvodamies no smagā mēteļa, norūca Megrē.

Ģērbies tikpat tumšā uzvalkā kā šie krupjē, viņš jutās gandrīz neveikli. Ienākot kafejnīcā, Megrē ar saimnieku bija apmainījies pētošiem skatieniem.

— Sakiet, Žana kungs...

«Kā rādās — špiks...» saimnieks, acīm redzot, nodomāja.

■— Vai sen jums pieder šī kafejnīca?

— Drīz būs trīs gadi... Kāpēc jūs tā vaicājat?

— Un kur jūs bijāt pirms tam?

— Ja tas jūs interesē — agrāk biju bārmenis «Miera kafejnīcā» Montekarlo...

Ap simt metru tālāk, visgarām Kruazetas krastmalai, slējās lielas viesnīcas — «Karltons», «Miramara», «Mar-tinē» un citas...

«Mākslinieku kafejnīca», protams, bija it kā šīs greznās dzīves aizkulises. Tāda, starp citu, šķita visa šī iela, kurā lielo luksusa viesnīcu pavēnī atradās krāsotavas un ķīmiskās tīrītavas, frizētavas, šoferu bufetes un dažnedažādas sīkas darbnīciņas...

— Kafejnīca, ja nemaldos, atvērta visu nakti?

— Jā, arī nakti...

Kafejnīcas apmeklētāji nebija kūrortnieki, bet kazino un viesnīcu kalpotāji, muzikhola gerlas, dansingu pērkamās deju partneres, izsūtāmie, iekšā saucēji, visvisādi starpnieki, suteneri un veikli zeļļi, kas spekulēja ar slepenām informācijām par hipodromu favorītiem vai reklamēja naktslokālus ...

— Ko jūs no manis vēlaties? — paskarbi ievaicājās saimnieks.

— Vai jūs man nepateiktu, kur es varētu satikt Žižī...

— Žižī? ... Es tādu nepazīstu ...

Meiča, kas ēda cīsiņus ar kāpostiem, gurdām acīm vēroja saimnieku un Megrē. Četri krupjē piecēlās no galdiņa, jo pulkstenis jau rādīja trīs.

— Sakiet, Žana kungs... Vai jums nekad nav bijušas nepatikšanas ar loterijas automātiem vai kaut ko tamlīdzīgu?

— Kas jums par daļu?

— Jautāju tikai tāpēc, ka gadījumā, ja jums ir bijuši

kādi grēciņi, lieta var beigties ļauni... Šarlote ir jauka sieviete... Viņa zvana saviem draugiem, lūdz izdarīt zināmu pakalpojumu, taču aizmirst paskaidrot tuvāk... Bet, ja cilvēkam pieder tirdzniecības uzņēmums, kā, piemēram, jums, un ja viņam jau pagātnē bijušas šādas tādas nepatikšanas, tad parasti cenšas neiestigt jaunā ķēpā... Galu galā varu arī nekavējoties pazvanīt policijai, un esmu pārliecināts, ka tā bez liekām pūlēm uzzināšu, kur meklēt Žižī... Vai jums nebūtu kāds žetoniņš telefona automātam?

Megrē piecēlies devās uz telefona kabīni.

— Piedodiet! Kā jūs teicāt? Kādā ķēpā? Vai nopietni?

— Goda vārds! Runa ir par slepkavību... Kad no Parīzes kriminālpolicijas speciālās daļas ierodas komisārs, nav šaubu, ka...

— Acumirkli, komisāra kungs... Jūs katrā ziņā vēlaties satikt Žižī?

— Tālab esmu braucis vairāk nekā tūkstoš kilometru...

— Nāciet līdzi! Tikai brīdinu, ka viņa jums daudz neko nestāstīs... Vai jūs viņu pazīstat?... Pie pilna saprāta viņa ir tikai reizi pa trim dienām... Saprotiet, ja viņai laimējas kaut kur dabūt narkotikas... Un tieši vakar-dien...

— Pēc Šarlotes telefona zvana tas nejauši izdevās, vai nav tiesa? Kur viņa sastopama?

— Lūdzu šeit... Viņa dzīvo kaut kur pilsētā, īrētā istabā, bet šonakt neturējās vairs kājās un...

Kādas durvis veda uz viesnīcas kāpņu telpu. Saimnieks norādīja komisāram istabiņu antresolā.

— Žižī, pie tevis ieradušies! — viņš iesaucās.

Un pagaidīja uz kāpnēm, kamēr Megrē aizver durvis. Tad, paraustījis plecus, atgriezās pie letes un, par spīti visam, mazliet satraukts, turpināja lasīt avīzi.

Nolaistajiem logu aizkariem cauri lauzās tikai viena pati gaismas strēle. Istabā valdīja nekārtība. Dzelzs gultā, iespiedusi seju spilvenā, gulēja neizģērbusies, izpūrusi sieviete. Miegainā balsī viņa vispirms ievaicājās:

— Kas tur ir?

Tad pavēra vienu aci, ļoti drūmu aci.

— ... tu jau klāt? ...

193

13 — Svešinieki mājās

Iekritušas nāsis. Seja dzeltena kā vasks. Žižī bija kalsna, stūraina, melnīgsnēja kā kovārnis.

— ... cik pulkstenis? ... Tu neizģērbsies? ...

Atbalstījusies uz elkoņa, viņa iedzēra malku ūdens, tad

pavērās Megrē, pūlēdamās kaut ko sajēgt, un, redzot viņu cienīgi sēžam krēslā pie pagalvja, jautāja:

* — Tu esi ārsts? ...

— Ko Žans jums šonakt stāstīja?

— Žans? ... Viņš ir lielisks puisis... Viņš iedeva man... Bet kas jums par to?

— Viņš iedeva tev kokaīnu, zinu... Guli, necelies augšā... Un viņš tev pastāstīja par Mimī un Prospēru.

Ielās gan tuvodamās, gan attālinādamās joprojām skanēja fanfaras, gaisā strāvoja mimozu salkanais aromāts, it kā citu smaržu pasaulē nemaz nebūtu.

— Labais Prospērs!...

Žižī runāja kā transā. Brīžam viņas balsij piemita bērnišķas intonācijas. Pēkšņi viņa piemiedza plakstiņus un sarauca pieri kā skaudrās sāpēs. Mēle viņai bija paģiraini stīva.

— Vai tev nav drusciņ kokaīna? Dod šurp! ...

Viņai atkal kārojās narkotiku. Megrē pārņēma nepatl- / kama sajūta, it kā viņš grasītos izvilināt noslēpumu slimniecei, kas murgo.

— Tu ļoti mīlēji Prospēru, vai nav tiesa?

— ... viņš nebija tāds kā citi... Viņš bija ļoti labs... Prosperam nevajadzēja tādu sievu kā Mimī... Bet tā jau tas allaž notiek ... Vai tu viņu pazini? ...

Vēl mazliet piepūles! Tas galu galā ir viņa pienākums.

— Prospērs strādāja «Miramarā», vai nav tiesa?... Bet jūs visas trīs— Mimī, Šarlote un tu — dejojāt «Skaistajā Zvaigznē»...

— Par Šarloti nevajag runāt ļaunu... — Žižī nopietni šļupstēja. — Viņa ir krietna meiča... Un Prospērā bija samīlējusies... Ja Prospērs būtu mani paklausījis...

— Šķiet, brīvajā laikā jūs bieži tikāties «Mākslinieku kafejnīcā»? ... Un Prospērs bija Mimī mīļākais ...

— Viņš bija iemīlējies kā muļķis... Nabaga Prospērs! ... Bet vēlāk, kad viņa ...

Pēkšņi uzraususies pussēdus, Žižī neuzticīgi jautāja:

— Vai jūs patiesi esat Prospērā draugs?

— Tad viņai piedzima bērns, vai ne?

■— Kas jums to teica? Viņa to rakstīja tikai man... Bet sākās tas pavisam citādi...

Žižī ieklausījās mūzikas skaņās, kas atkal jau tuvojās.

— Ko tas nozīmē?

— Itin neko...

Kruazetas krastmalā izbrauca ziediem rotātas karietes, un lielgabala šāviens ievadīja karnevālu. Spožajā saulē laistījās gludais jūras līmenis, to izvagoja motorlaivas un mazas, graciozi pieliekušās jahtiņas...

— Varbūt tev tomēr atradīsies kāda kripatiņa?... Vai nevari palūgt Žanam? ...

— Tātad Mimī aizbrauca ar amerikāni?

— Vai Prospērs tev stāstīja?... Pasniedz man vēl glāzi ūdens, esi tik labiņš... Ieraudzījis Mimī «Skaistajā Zvaigznē», jenkijs viņā samīlējās. Viņi aizbrauca uz Dovilu, pēc tam uz Biaricu... Jāatzīst, ka Mimī prata rīkoties... Ne tā kā mēs, muļķītes... Vai Šarlote vēl arvien strādā «Pelikānā»? ... Ak, bet par mani vairs nav ko runāt!...

Viņa nicīgi iesmējās, atklādama bojātus zobus.

— Reiz Mimī man atrakstīja, ka gaidot bērnu un lūkošot iestāstīt amerikānim, ka tas ir viņa... Kā īsti to jenkiju sauca? ... Osvalds... Citā vēstulē viņa rakstīja, ka gandrīz iekritusi, jo mazais esot sarkanmatis... Vai vari aptvert? ... Negribēju, ka Prospērs to uzzina...

Varbūt savu iespaidu bija atstājušas abas izdzertās ūdens glāzes, jo Žižī vienu pēc otras izcēla kājas no gultas, garas, tievas kājas, kuras diezin vai spēja vairs saistīt vīriešu skatienus. Kad Žižī uzrausās stāvus, kļuva redzams viņas pārlieku slaidais, izģindušais augums. Cik daudz stundu viņai bija jānoklaiņo tumšajās ielās, jānonīkst dzertuvēs pie galdiņiem, lai pievilinātu klientus!

Žižī acis mazliet noskaidrojās. Viņa pētīja Megrē no galvas līdz kājām.

— Tu taču esi policists, vai ne?

Žižī brieda dusmas. Taču galvā vēl nebija pagaisusi migliņa, ko viņa ar varu centās izkliedēt.

— Pag!... Ko Žans man teica?... Vispirms — kā tu šeit gadījies? ... Es taču Žanam solījos ne ar vienu nerunāt ... Atzīsties!... Tu nāc no policijas, atzīsties!... Bet es... Kas policijai daļas, ja Prospērs un Mimī...

Tad pēkšņi sākās neganta, pretīga histērija:

— Ak tu riebekli!... Neģēli!... Izmantojot to, ka es...

Viņa atvēra durvis, un āra trokšņi kļuva skaidrāk sadzirdami.

— Ja tūlīt nevāksies prom, es... es „ .

Tas skanēja nožēlojami smieklīgi. Ūdens krūze gandrīz trāpīja komisāra kājas, un, kamēr viņš kāpa lejā, Žiži bēra viņam nopakaļ rupjus lamu vārdus.

Kafejnīca bija tukša. Vēl nebija viesu laiks.

— Nu kā? — sēdot pie letes, vaicāja Žans.

Megrē uzvilka mēteli, uzlika galvā cepuri un atstāja viesmīlim dzeramnaudu.

— Vai uzzinājāt, ko vēlējāties?

Viesnīcas kāpnēs skanēja balss:

— 2an!... 2an!... Panāc šurp, man tev kas sakāms...

Kafejnīcas durvis pavērās, tajās parādījās 2ižī, nožēlojami izpērusi, vienās zeķēs noskrējusi lejā.

Megrē uzskatīja par pareizāku nekavējoties pazust.

Kruazetas krastmalas ļaudis, noskatoties komisāra melnajā mētelī un katliņā, droši vien domāja, ka šeit kāds provinciālis pirmo reizi ieradies pavērot karnevālu. Megrē grūstīja maskas. Viņš ar mokām atbrīvojās no jautrajiem dejotājiem, kuri vilka viņu sev līdzi. Liedaga smiltīs, nelikdamies zinis par svētkiem, sauļojās daži kūrortnieki — izģērbušies gandrīz kaili, brūni iedeguši, viņi ieziedās ar olīveļļu, lai iedegtu vēl vairāk.

Lūk, arī viesnīcas «Miramara» milzīgā, masīvā celtne dzeltenā krāsā ar divi vai trīs simti logiem, ar šveicaru, autoparku un veselu kurjeru armiju... Vajadzētu iet iekšā ... Bet kāpēc?

Vai nebija noskaidrots viss vajadzīgais? Megrē vairs lāgā nesaprata, vai viņam slāpst vai arī viņš ir par daudz sadzēries. Beidzot viņš iegāja kādā bārā.

— Vai jums nebūtu vilcienu saraksta?

— Parīzes vilcienu? Ekspresis ar trīs klašu vagoniem atiet pulksten divdesmitos četrdesmit...

Megrē izdzēra vēl vienu kausiņu alus. Nācās gaidīt vairākas stundas. Viņam vairs nekā nebija ko darīt. Turklāt Kannās karnevāla atmosfērā pavadītais laiks, šķiet, bija atstājis nepatīkamus iespaidus...

Dažbrīd pagātne komisāram tēlojās tik skaidri, ka viņš it kā tiešamībā redzēja rudmataino Prospēru ar lielajām, labsirdīgajām acīm un bakurētaino seju izejam pa mazām sētas durtiņām no «Miramaras» un steidzamies uz «Mākslinieku kafejnīcu».

Pie galdiņa tur sēdēja trīs sievietes, kas tolaik bija sešus gadus jaunākas, viņas ieturēja brokastis vai pusdienoja. Prospērs bija ļoti neglīts. Viņš pats to apzinājās. Un tomēr kaislīgi mīlēja jaunāko un skaistāko no trim meičām — Mimī.

Vērojot viņa kvēlos skatienus, meičas, bez šaubām, vai plīsa aiz smiekliem.

«Velti ņirgājies, Mimī,» droši vien teica Šarlote. «Prospērs ir krietns cilvēks. Kas zin, kā dzīvē gadās...»

Vakarā viņas uzstājās «Skaistajā Zvaigznē». Prospērs tur nemēdza iet. Viņam šai kabarē nebija ko meklēt. Taču rītausmā viņš atkal steidzās uz kafejnīcu, un viņi četratā ēda sīpolu viru ...

«Ja mani kāds vīrietis tā mīlētu, es gan...»

Tik kaislīga un padevīga mīlestība Šarloti laikam aizkustināja.

Žižī tad vēl nelietoja kokaīnu.

«Neuztraucieties, Prospēr!... Viņa tikai tēlo, ka smejas par jums, bet sirds dziļumos...»

Un Prospērs kļuva Mimī mīļākais. Varbūt viņi uzsāktu kopīgu dzīvi. Lielāko daļu algas Prospērs izšķieda dāvanām. Līdz beidzot kādā jaukā dienā ieradās garāmbraucējs amerikānis...

Vai Šarlote Donžam vēlāk atklāja, ka bērns noteikti bijis viņa?

Krietnā Šarlote! Labi zinādama, ka Prospērs viņu nemīl, ka viņš nekad nespēs aizņiirst Mimī, viņa tomēr dzīvoja Prospēra nelielajā mājiņā aiz Senklū tilta un bija viņam gādīga sieva.

Bet Žižī slīdēja arvien zemāk un zemāk...

— Nopērciet ziedus, kungs... Savai mazajai draudze-nītei...

Pārdevējas balss skanēja zobgalīgi, jo Megrē taču neatgādināja vīrieti, kuram varētu būt «maza draudzenīte». Un tomēr viņš nosūtīja sievai uz Parīzi veselu groziņu ar mimozām.

Līdz vilciena atiešanai atlika pusstunda, kad pēkšņi dīvaina nojauta lika Megrē pazvanīt uz Parīzi. Saruna notika nelielā bāriņā stacijas tuvumā. Pūtēju orķestra muzikantu baltās bikses bija noputējušas pelēkas. Sakāpuši vagonos, viņi brauca mājup uz kaimiņu pilsētiņām; pēc jautri pavadītajiem svētkiem apkārt valdīja gurds noskaņojums.

— Hallo! Tas esat jūs, šef?... Vēl aizvien Kannās?

Lūkass likās satraukts, to varēja jaust pēc toņa.

— Pie mums ir jaunumi... Izmeklētājs ļoti noskaities ... Nupat zvanīja un apvaicājās, ko jūs darāt... Hallol Šeit kaut kas atklājies, apmēram pirms stundas... Mums zvanīja Toranss, kas tobrīd dežurējis «Mažestikā» ...

Megrē mierīgi stāvēja šaurajā kabīnītē un klausījās, lāgiem kaut ko norūkdams. Aiz kabīnes lodziņa redzēja rietošās saules starti pielijušo bāru, pie galdiņiem stiprinājās muzikanti baltās audekla biksēs un cepurēs ar sudrabotām uzšuvēm; brīžam kāds joka pēc žēli, gari iepūta savā mežragā vai trombonā, bet glāzēs kā opāls laistījās dzēriens...

— Labi!... Rīt agri būšu klāt... Nē!... Acīm redzot... Nu, ja izmeklētājs vēlas, lai apcietina...

Tas, par ko stāstīja Lūkass, bija noticis tikai nupat... Un atkal «Mažestika» pagrabos... Dansingā tagad jau dzēra tēju un dejoja, mūzikas skaņas lauzās cauri visām sienām... Prospērs Donžs savā stikla sprostā atgādināja zelta zivtiņu akvārijā... 2ans Ramuels sēdēja kabīnē dzeltens kā cidonija ...

Kā Lūkass stāstīja — izmeklēšana, starp citu, vēl nebija uzsākta —, pagraba gaiteņos iegājis nakts šveicars savā parastajā ielas uzvalkā. Nevienam nebija zināms, kāpēc viņš tur ieradies. Neviens viņam nepiegrieza vērības. Katrs bija pārāk aizņemts ar saviem darbiem, lai interesētos, kas notiek apkārt.

Nakts šveicaru sauca 2istēns Kolbefs. Tas bija miermīlīgs, neievērojams maza auguma cilvēks, kas naktīs viens pats sēdēja vestibilā. Viņš nelasīja, nerunāja — nebija taču ar ko sarunāties —, tomēr nepadevās miegam. Skatīdamies vienā punktā, viņš tā stundām ilgi sēdēja uz krēsla.

Viņa sieva bija vārtsardze jaunā mājā Neijī. -

Kāpēc Kolbefs pēcpusdien puspiecos ieradās viesnīcā?

Dejotājs Zēbio iegāja ģērbtuvē uzvilkt smokingu. Visapkārt nemitīgi rosījās cilvēki. Ramuels vairākkārt iznāca no savas kabīnes.

Pulksten piecos arī Prospērs Donžs devās uz ģērbtuvi. Nometis balto virsvalku, viņš uzvilka mugurā svārkus un mēteli, paņēma velosipēdu.

Pēc īsa brītiņa ģērbtuvē iegāja kāds izsūtāmais. Viņš ievēroja astoņdesmit devītā skapīša pusvirus atstatas durtiņas. Nākamajā mirklī, izdzirduši kliedzienus, ģērbtuvē saskrēja pagraba kalpotāji.

Skapī atrada nakts šveicara sakņupušo līķi pelēkā mētelī. Skapja dibenā gulēja viņa filca cepure.

Žistēns Kolbefs bija nožņaugts līdzīgi misis Klarkai. Ķermenis vēl nebija atdzisis.

Pa to laiku Prospērs Donžs uz velosipēda mierīgi izbrauca cauri Buloņas mežam, šķērsoja Senklū tiltu, tad, apstājies pie stāvā uzkalniņa, nokāpa no riteņa un, stumdams to, kājām devās tālāk.

— Glāzi anīsa dzēriena! — neko citu uz letes neredzēdams, pasūtīja Megrē.

Iekāpis vilcienā, komisārs kā bērnībā, kad karstā, saulainā dienā bija ilgi staigājis pa lauku, sajuta, ka galva top smaga.

V SPĻĀVIENS STIKLĀ

Jau krietnu brīdi vilciens ripoja pa sliedēm. Megrē nometa svārkus, kravati un piepogājamo apkaklīti, jo kupejā valdīja īsta svelme, šķita gandrīz, ka līdz ar vagonu īpatnējo smaku no sienām, grīdas un soliem plūst kāda dīvaina, karsta strāva.

Megrē pieliecās, lai atraisītu kurpju saites. Varbūt priekšniecībai tas nepatiktu, bet komisārs, nesamierinājies ar brīvbiļeti pirmajā klasē, bija nopircis sev vietu guļamvagonā. Starp citu, biļešu kontrolieris solīja, ka Megre kupejā būs viens pats.

Darbojoties ap savām kurpēm, Megrē pēkšņi parņema nepatīkama sajūta, it kā blakus kāds stāvētu un viņu vērotu. Viņš pacēla galvu. Gaitenī aiz stiklotajam durvīm rēgojās bāla seja, divas tumšas acis, liela, pavirši nokrāsota mute, ko izplūdusī lūpu pomāde vēl palielināja.

Visvairāk pārsteidza stingā nicināšanas un naida iz-

teiksme šajā dīvainajā sejā. Kā šeit gadījusies Žižī? Megrē nepaguva no jauna apaut kājas, kad meiča, riebumā saviebusies, iespļāva durvju stiklā un ātri devās prom pa gaiteni...

Nesatraucamā mierā Megrē saģērbās. Viņš aizkūpināja pīpi, it kā gribēdams sevi iedrošināt, un tikai tad atstāja kupeju. Cauri gaiteņiem komisārs gāja no vagona uz vagonu, uzskatīdams par vajadzīgu ielūkoties katrā kupejā. Vilciena sastāvs bija garš. Megrē šķērsoja vairāk nekā desmit vagonu pārejas, klupdams atsitās šķērssienās, iztraucēja ne mazāk kā piecdesmit pasažieru.

— Piedodiet... Piedodiet, lūdzu ...

Grīdas celiņiem klātie gaiteņi izbeidzās. Megrē nonāca trešajā klasē. Uz katra sola te sēdēja pa seši cilvēki, daži no tiem snauda, citi iekoda. Bērni miegainām acīm raudzījās vienā punktā.

Kādā kupejā divi Tulonas matroži brauca uz Parīzi «uzdzīvot», turpat, šūpojot galvas pavērtām mutēm, snauduļoja pavecs pāris, sieva pat miegā neizlaida no rokām groziņu, ko turēja uz ceļiem. Šeit, ierāvušos kaktiņā, Megrē atrada Žižī.

Kad meiča nule pavīdēja vagona gaitenī, komisārs neievēroja, kas viņai mugurā. Pārsteigts viņš tagad raudzījās — vai tā ir tā pati «Mākslinieku kafejnīcas» Žižī ar aizmigloto skatienu un atkarenajām lūpām?

Ietinusies noplukušā lētas ādas manto, bargu skatienu lūkodamās tālumā, viņa sēdēja sakrustotām kājām, it kā tīšām rādīdama savas novalkātās kurpes un plato atirušo «celiņu» uz zeķes. Kā viņai izdevies atbrīvoties no šā-rīta šausmīgā stāvokļa, kādā Megrē viņu bija redzējis? Varbūt ieņēmusi kādas zāles? Iespējams, ka viņu uzmundrinājusi jauna kokaīna deva.

Manīdama, ka pie durvīm nostājies Megrē, Žižī pat nesakustējās. Labu brīdi komisārs pētīja meiču, lūkodams dot viņai mājienu, bet viņa joprojām nelikās ne zinis. Tad viņš pavēra kupejas durvis.

— Lūdzu, iznāciet uz brītiņu, jaunkundz...

Žižī vilcinājās. Abi jūrnieki vēroja viņus. Vai sāksies skandāls? Paraustījusi plecus, meiča beidzot piecēlās un izgaja gaitenī. Megrē aizvēra durvis.

— Vai jums nav gana? — caur sakniebtām lūpām viņa izdvesa. — Protams, jums taču jāpriecājas. Jājūtas lepnam. Izmantojot stāvokli, kādā es, nabadzīte, atrados, jūs...

Megrē redzēja, ka viņa, savilkusi pavirši nokrāsotās lūpas, tūlīt sāks raudāt, un novērsās.

— Jūs laiku velti nešķiedāt, paguvāt iebāzt viņu aiz restēm...

— Sakiet, Žižī, — kā jūs zināt, ka Prospērs apcietināts?

Viņa gurdi pašūpoja galvu.

— Vai tiešām tas jums vēl jāsaka? Man šķita, ka telefona sarunas var noklausīties labāk... Nav vērts jums ko stāstīt, gan pats drīz visu uzzināsiet... Žanam zvanīja Šarlote... Tiklīdz Prospērs pārnācis no darba, atbraukusi mašīna, stāvgrūdām pilna špikiem, un viņu aizvedusi... Šarlote galīgi zaudējusi galvu... Viņa gribēja uzzināt, vai nņesmu izpļāpājusies... Bet tas taču ir noticis; vai nav tiesa? Es izstāstīju pietiekami daudz, lai jūs varētu...

Vagons spēji salīgojās, un Žižī, uzgrūdusies komisāram, riebumā atrāvās atpakaļ.

— Tik vienkārši tas jums vis nepaies secen, goda vārds! Ja arī Prospērs patiesi būtu šīs nelietīgās Mimī slepkava ... Zināt, ko es teikšu, komisār... Pieminiet manus vārdus — esmu pēdējā vazaņķe, sabiedrības atkritums, Žižī, kurai nav vairs ko zaudēt, bet, ja Prospērs tiks notiesāts, zvēru, ka sameklēšu jūs un ietriekšu jums lodi pierē...

Apklususi Žižī nicīgi noskatījās komisārā, gaidīdama atbildi. Taču Megrē neteica neko. Viņš nojauta, ka šīs sievietes vārdi nav tikai tukši draudi, ka viņa patiesi spējīga uzglūnēt un no ielas stūra tēmēt viņam veselu zalvi automātiskās pistoles patronu.

Caur stiklotajām durvīm viņos joprojām lūkojas matroži.

— Ar labu nakti, — Megrē nopūtās.

Atgriezies savā kupejā, viņš beidzot izģērbās un likās gulēt.

Pie griestiem dega blāva, zilgana nakts spuldzīte. Saraucis pieri, Megrē aizvēra acis.

Viņam nedeva miera kāds jautājums. Kāpēc izmeklētājs licis aizturēt Prospēru Donžu? Ko šis tiesas ierēdnis, nepazīdams ne Žižī, ne «Mākslinieku kafejnīcu», Parīzē bija uzzinājis? Kāpēc apcietināja tieši Donžu, nevis Žanu Ramuelu vai Zēbio?

Komisāru pārņēma neizprotams satraukums. Izmeklētāju Bonno viņš pazina labi.

Kad Bonno kopā ar prokuroru ieradās «Mažestikā», Megrē neteica ne vārda, tikai neapmierināti saviebās — viņiem jau bija gadījies kopā strādāt.

Izmeklētājs, bez šaubām, bija lāga vīrs, lielisks cilvēks, godīgs ģimenes tēvs, kas krāja retas grāmatas. Viņš audzēja kuplu, platu bārdu, ko rotāja iesirmi pavedieni. Reiz Megrē bija sūtīts viņam līdzi izkratīt kādu nelegālu spēļu namu. Viņi ieradās šai vietā gaišā dienas laikā, kad neviena spēlētāja tur nebija. Norādot uz lielajiem, ar pārvalkiem klātajiem kāršu spēļu galdiem, izmeklētājs naivi jautāja:

— Vai tas ir biljards?

Pēc tam ar līdzīgu naivumu, it kā pirmo reizi sperot kāju tik nelāgā vietā, šis cilvēks pārsteigts atklāja, ka namam ir trīs izejas uz dažādām ielām, turklāt viena cauri pagrabam ved blakusnamā. Ne mazāk viņš brīnījās, no kases grāmatām uzzinājis, ka daži spēlmaņi saņem ievērojamus avansus, — viņam nebija ne jausmas, ka iesaistīt kādu spēlē var, tikai to iepriekš kaut kā ieinteresējot.

Kāpēc izmeklētājs Bonno pēkšņi iedomājās likt apcietināt Prospēru Donžu?

Megrē nakti gulēja slikti, mozdamies ik pieturvietā, un vilciena trokšņi, vagona šūpošanās un lokomotīves svilpieni sajaucās ar viņa murgainajiem sapņiem.

Kad komisārs Lionā izkāpa, vēl bija tumšs, smidzināja sīks, dzedrs lietutiņš. Peronā gaidīja Lūkass saceltu mēteļa apkakli, pamīšus sizdams pie zemes kājas, lai sasildītos.

— Vai neesat pārāk noguris, šef?

— Vai tev līdzi ir vēl kāds?

— Nav... Bet, ja vajadzīgs inspektors, — vienu no mū-^ sējiem nupat redzēju specdaļā...

— Ved šurp...

Žižī, izkāpusi no vilciena, laipni paspieda roku abiem matrožiem un, uzrāvusi plecus, pagāja komisāram garām. Pēc dažiem soļiem pārdomājusi, viņa atskatījās.

— Ja labpatīk, varat likt man sekot.,. Jau iepriekš pasaku, ka braucu pie Šarlotes...

Atgriezās Lūkass.

— Inspektoru neizdevās atrast...

— Nekas, iztiksim... Iesim ...

Viņi iekāpa taksometrā.

— Stāsti nu... Kā tas gadījās, ka izmeklētājs...

— Tūlīt paskaidrošu... Kad pēc otrās slepkavības mani izsauca Bonno, bija jau aizsūtīti cilvēki, lai apcietinātu Donžu... Bonno jautāja, ko jaunu esam uzzinājuši, vai jūs neesat zvanījis un tā tālāk. Pēc tam, viltīgi smīnēdams, pasniedza man vēstuli. Anonīmu vēstuli... Saturu vardu pa vārdam neatceros. Tajā apgalvots, ka misis Klarka, kādreizējā dejotāja, saukta Mimī, bijusi Donža mīļākā, ka Donžs ir viņas bērna tēvs, kas vairākkārt viņai draudējis.. . Jums laikam nav patīkami to dzirdēt, šef?

— Stāsti tālāk...

— Tas ir viss... Izmeklētājs bija sajūsmināts.

«Kā redzat, ļoti vienkāršs gadījums,» viņš teica. «Parasta vulgāra šantāža... Acīm redzot, Klarka kundze atteikusies šantāžistam maksāt... Tūlīt braucu uz cietumu nopratināt Donžu...»

— Un viņš devās turp?

Taksometrs piestāja Orfēvra krastmalā. Pulkstenis rādīja pusseši. No Sēnas kāpa dzeltenīga dūmaka. Noklaudzēja mašīnas durtiņas.

— Vai viņš ir izmeklēšanas cietuma?... Nāc līdzi...

Lai sasniegtu Pulksteņa krastmalu, vajadzēja apiet apkārt Tiesu pilij, un viņi lēnā gaitā soļoja turp.

— Jā... Ap deviņiem vakarā izmeklētājs atkal man pazvanīja un sacīja, ka Donžs nav vēlējies runāt... Teicis, ka atbildēšot tikai jums...

— Vai šonakt esi gulējis?

— Pāris stundu uz dīvāna nosnaudos...

— Ej izgulies... Ap pusdienlaiku esi klāt pārvaldē...

Un Megrē iegāja izmeklēšanas cietumā. No turienes

izbrauca cietuma mašīna. Nakti Bastīlijas laukumā bija notikuši masveida aresti un atvestas kādas trīsdesmit sievietes, starp tām vairākas ārzemnieces bez dokumentiem. Arestantes sēdēja uz cietiem koka dīvāniem milzīga, vāji apgaismotā uzgaidāmā telpā. Gaisā vēdīja kazarmju smaka, skanēja aizsmakušas balsis, rupji joki.

— Aizvediet mani uz kameru pie Donža... Vai viņš neguļ?

— Ne mirkli nav aizvēris acu... Tūlīt pats redzēsiet ...

Šaurās vieninieku kameras ar režģotajām durvīm atgādināja zirgu steliņģus. Vienā no tām, galvu aptvēris rokām, sēdēja kāds cilvēks. Pustumsā varēja atšķirt tikai siluetu.

Pagriezās atslēga. Nočīkstēja viras. It kā iztraucēts no sapņiem, gausi piecēlās kājās liels, plecīgs vīrs. Kravate un zābaku auklas viņam bija atņemtas. Rudie mati savēlušies.

— Tas esat jūs, komisār... — viņš nomurmināja.

Un novilka ar roku pār pieri, kā gribēdams pārliecināties, vai tas, kas te stāv, patiesi ir viņš pats, Prospērs Donžs.

— Jūs laikam vēlaties runāt ar mani?

— Tā, šķiet, būs labāk...

— Vai izmeklētājs noskaitās?... — ar bērnišķīgu vaļsirdību jautāja Prospērs. — Ko gan es viņam būtu varējis teikt? ... Viņš taču ir pārliecināts, ka esmu vainīgs... Viņš pat rādīja manas rokas savam sekretāram, apgalvodams, ka tieši tādas mēdz būt īstiem žņaudzējiem...

— Nāciet man līdzi...

Megrē brīdi pārdomāja. Vai tiešām Donžam rokas vajadzētu saslēgt? Vedot šurp, tas, bez šaubām, bija izdarīts. Ap plaukstu locītavām vēl redzēja dzelžu nospiedumus.

Viens pakaļ otram viņi devās uz priekšu pa garajiem, savādajiem gaiteņiem, kuri itin kā atgādināja «Mažestika» pagrabus. Cauri plašajām Tiesu pils pazemes telpām nonākuši kriminālpolicijas nodaļā, viņi negaidot izgāja gaišā gaitenī.

— Lūdzu, nāciet... Vai ēdis esat?

Donžs noliedzoši papurināja galvu. Arī pats sajuzdams izsalkumu un, galvenais, slāpes, Megrē aizsūtīja sargu pēc alus un sviestmaizēm.

— Sēdieties, Donž... Parīzē iebraukusi Žižī... Iespējams, ka šobrīd viņa jau atrodas pie Šarlotes... Cigareti nevēlaties?

Kaut gan Megrē pats cigaretes nesmēķēja, viņš vienmēr glabāja tās atvilktnē. Prospērs neveikli uzrāva sērkociņu, dažās stundās šis cilvēks galīgi bija zaudējis līdzsvaru. Viņš jutās neērti bez atņemtajām kurpju saitēm, bez kravates un tādēļ, ka pēc cietumā pavadītās nakts viņa drēbes bija piesūkušās ar nelāgu, specifisku smaku.

Megrē sarušināja krāsnī ogles. Visos citos kriminālpolicijas kabinetos netrūka centrālapkures, taču, to neciezdams, Megrē bija panācis, ka viņa kabinetā tika atstāta vecā čuguna krāsniņa, kas še kalpoja jau divdesmit gadu.

— Sēdieties.. J Tūlīt mums atnesīs uzkožamos.

Donžs neiedrošinājās sākt sarunu, beidzot viņš satraukti

nomurmināja:

— Vai puisēnu redzējāt?

— Vēl ne...

— Es viņu redzēju tikai īsu mirkli viesnīcas vestibilā.,. Varu zvērēt, komisār, ka tas ir...

— Jūsu dēls, es zinu.

— Jūs par to pārliecināsities. Viņam tikpat rudi mati kā man. Manas rokas, _platie kauli... Bērnībā zēni mani par tiem izsmēja ...

Sargs ienesa alus kausus un maizītes. Megrē eda, kājas stāvēdams, un, staigājot šurp un turp, vēroja, kā Parīzes debesis aiz loga kļūst aizvien gaišākas.

— Nevaru ...— bikli nolikdams sviestmaizi uz paplātes, Donžs izdvesa. — Nejūtos izsalcis ... Lai kas tagad notiktu, mani ne «Mažestikā», ne arī kur citur vairs nepieņems...

Viņam trīcēja balss. Donžs gaidīja mierinājumu, bet komisārs ļāva viņam gausties.

— Vai arī jūs ticat, ka esmu slepkava?

Kad Megrē klusēja, Donžs bezcerīgi papurināja galvu. Viņš labprāt visu uzreiz paskaidrotu, censtos pārliecināt komisāru, taču nezināja,- ar ko īsti sākt.

— Saprotiet, neesmu radis lakstoties ar sievietēm... Mana profesija tam nav piemērota... Allaž jākvern pagrabā ... Ja kādreiz arī kļūstu sentimentāls, dāmas mani izsmej... Nav brīnums — ar manu rētaino seju; vai nav tiesa? ... «Mākslinieku kafejnīcā» iepazinos ar Mimī... Viņas tur bija trīs... Jūs droši vien to jau zināt... Un redziet, kā dzīvē gadās... Vai nevarēju labāk izvēlēties kādu no abām pārējām? Taču ne! Es, protams, iemīlējos Mimī... Mīlēju pavisam neprātīgi, komisāra kungs... Aiz mīlas kļuvu galīgs muļķis... Viņa varēja darīt ar mani, ko vien iedomājās... Bet es vēl loloju cerību, ka reiz tomēr viņa būs ar mieru kļūt mana sieva... Vai zināt, ko vakar vakarā teica izmeklētājs?... Visu vairs lāgā neatceros... Taču viņa vārdi mani padarīja gluži slimu... Viņš apgalvo, ka mani galvenokārt interesējusi nauda, ko Mimī «pelnījusi»... Viņš uzskata, ka esmu...

Lai Donžu nesamulsinātu, Megrē aizgriezies raudzījās pa logu Sēnā, kas pamazām kļuva sudrabaini bāla.

— Viņa aizbrauca ar amerikāni... Gaidīju, ka Amerikā viņš Mimī pametīs un viņa atkal atgriezīsies pie manis... Kādu dienu uzzinājām, ka Mimī apprecējusies ... Es smagi to pārdzīvoju... Šarlote mani mierināja kā īsta draudzene... Teicu, ka vairs nespēju palikt Kannās ... Katra iela modināja manī atmiņas... Sameklēju vietu Parīzē... Šarlote piedāvājās braukt līdzi. Un ilgu laiku, ticat vai ne, mēs dzīvojām kā brālis ar māsu .. .

— Vai jūs zinājāt, ka Mimī piedzimis bērns? — izkratīdams pīpes pelnus ogļu kastē, ievaicājās Megrē.

— Zināju vienīgi to, ka viņa dzīvo kaut kur Amerikā ... Tikai vēlāk, kad Šarlotei šķita, ka esmu jau pilnīgi nomierinājies... Tad mēs jau bijām nodibinājuši ģimenes dzīvi... Kādu vakaru pie mums ļoti satraukts ieskrēja kaimiņš... Viņa sievai bija sākušās priekšlaicīgas dzemdības ... Vīrs likās kā bez prāta ... Sauca mūs palīgā ... Šarlote gāja līdzi... Nākamajā dienā viņa man teica:

«Nabaga Prospēr... Arī tu būtu zaudējis galvu, ja...»

Pēc tam nez kā gadījās, kā ne... Vārdu pa vārdam — un Šarlote man atklāja, ka Mimī piedzimis bērns... Viņai to bija rakstījusi Žižī... Bērns, bez šaubām, bija mans, taču Mimī, izmantojot situāciju, piespiedusi amerikāni apprecēties...

Es aizbraucu uz Kannām. Žižī man parādīja saglabāto vēstuli, bet atteicās man to atdot un vēlāk laikam sadedzināja ...

Tad es aizrakstīju Mimī... Lūdzu atdot man dēlu vai vismaz atsūtīt fotokartīti... Mimī neatbildēja ... Domāju, varbūt adrese nebija pareiza ...

Man allaž prātā bija dēls:

«Tagad viņš dara to un tagad jau to...»

Donžs apklusa, saviļņojumā viņam aizžņaudzās kakls. Megrē izlikās asinām zīmuli, kriminālpolicijā tikmēr jau sāka klaudzēt durvis.

— Vai Šarlote zināja, ka jūs rakstījāt Mimī?

— Nē! Vēstuli rakstīju viesnīcā... Kopš tās dienas jau pagājuši trīs gadi... Reiz pārlapoju ārzemju žurnālus,

kurus klienti mēdz pamest uz galdiem... Pēkšņi sarāvos — fotoattēlā ieraudzīju Mimī ar piecgadīgu puisēnu pie rokas... Žurnāls bija izdots Mičiganas štatā, Detroitā, zem attēla lasīju apmēram šādu uzrakstu: «Mistera Osvalda Klarka elegantā sieva ar dēlu atgriežas ņo ceļojuma pa Kluso okeānu...»

Es viņai aizrakstīju vēlreiz...

— Ko jūs rakstījāt? — Megrē vienaldzīgi jautāja.

— Neatceros. Biju kā neprātīgs. Lūdzu, lai viņa katrā ziņā atbild. Teicos... Iespējams, ka solījos braukt turp un atklāt visu patiesību, ja viņa neatdos dēlu...

— Un tad?

— Zvēru jums — es to neizdarīju... Nudien ne! Iespējams, ka draudēju viņu nogalināt... Neiedomājami — veselas astoņas dienas viņa kopā ar puisēnu dzīvojusi tieši man virs galvas, kamēr es neko par to nenojautu...

Tas atklājās pavisam nejauši... Mūsu «kurjeru ēdamistabu» jūs, protams, redzējāt... Mums, pagraba strādniekiem, viesnīcas klientu vārdi neeksistē... Zinām tikai, ka simt septiņpadsmitajā numurā no rītiem dzer šokolādi, bet četrsimt piecdesmit otrajā — ēd olas ar- speķi... Mēs pazīstam simt divdesmit trešās istabas kundzi un divsimt sešpadsmitās šoferi...

Viss sagadījās ļoti muļķīgi... Iegāju «kurjeru ēdamistabā» ... Pēkšņi izdzirdu kādu sievieti angliski sarunājamies ar šoferi, viņa pieminēja misis Klarku...

Tā kā angļu valodu neprotu, sāku ar mūsu rēķinveža starpniecību šo sievieti iztaujāt... Liku pavaicāt, vai runa ir par misis Klarku no Detroitas un vai viņai ir arī dēlēns ...

Uzzinājis, ka abi atrodas šeit, es augu dienu centos viņus kaut kur sastapt, vai nu vestibilā, vai viņu stāva gaitenī... Taču brīvi klaiņot viesnīcā mēs nedrīkstam... Tā es viņus arī neredzēju...

Tad vēl kas... Nezinu, vai jūs to sapratīsiet... Ja Mimī būtu izteikusi vēlēšanos dzīvot ar mani atkal kopā, es laikam gan nevarētu... Vai es viņu vairs nemīlēju?... Var jau būt... Skaidrs tikai tas, ka sirdsapziņa man neļautu pamest Šarloti, kas bija tik laba pret mani...

Turklāt nevēlējos, ka Mimī zaudētu savu spožo stāvokli... Gribēju panākt vienīgi to, lai viņa atdod man dēlu... Zinu, ka Šarlote noteikti justos ļoti laimīga, ja drīkstētu puisēnu audzināt...

Palūkojies Prospērā Donžā, Megrē brīnījās par viņa dziļo saviļņojumu. Nezinot, ka Prospērs izdzēris tikai vienu kausiņu alus un pat ne visu līdz galam, varētu galvot, ka šis cilvēks ir iereibis. Seja Prospēram bija sasarkusi. Lielās, izvelbtās acis drudžaini mirdzēja. Viņš neraudāja, tikai smagi elsa.

— Vai jums ir bērni, komisāra kungs?

Tagad komisārs savukārt bija spiests novērsties, jo Megrē kundzei bērnu diemžēl nevarēja būt. Un Megrē allaž centās nepieskarties šim sāpīgajam jautājumam.

— Ko tik izmeklētājs šeit nesarunāja!... Ko tik es, pēc viņa domām, šādu vai tādu iemeslu dēļ nebiju izdarījis!... Patiesība ir pavisam citāda,... Ik dienas katru brīvu brīdi es klaiņoju viesnīcas gaiteņos, velti cerēdams ieraudzīt savu dēlu... Vairs nesapratu, kas ar mani notiek... Mani nemitīgi traucēja telefona zvani, trauku lifti ar ēdieniem, manas trīs izpalīdzes, turklāt bija jāpilda kafijkanniņas un krējuma trauciņi... Tomēr es brītiņu apsēdos sava stūrītī...

— Proti — kafetērijā?

— Jā... Un uzrakstīju vēstuli... Ļoti vēlējos satikt Mimī... Man iešāvās prātā, ka parasti pulksten sešos no rīta lejā esmu gandrīz pilnīgi viens... Lūdzu, lai Mimī atnāk...

— Jūs viņai draudējāt?

— Varbūt vēstules beigās... Jā, laikam gan rakstīju, ja trīs dienu laikā viņa neieradīsies, būšu spiests attiecīgi rīkoties...

— Kā to lai saprot?

— Nezinu...

— Jūs gribējāt viņu nogalināt?

— To es nevarētu...

— Nozagt bērnu?

Prospērs žēli, muļķīgi pasmaidīja.

— Vai domājat, ka tas izdotos?

— Jūs visu atklātu viņas vīram?

Donžs plati ieplēta acis.

— Nē! ... Zvēru! ... Man šķiet... Nudien, ļaunākā gadījumā es drīzāk Mimī dusmu uzplūdā būtu nogalinājis... Bet torīt, braucot uz darbu, Foša avēnijā man saplīsa riepa... Ierados viesnīcā gandrīz ar ceturtdaļstun -das nosebošanos ... Mimī nesatiku... Nodomāju, ka, iera dusies, bet mani nesastapusi, viņa atgriezusies savā numurā ... Ja būtu zinājis, ka viņas vīrs aizbraucis, es pa kalpotāju kāpnēm uzietu augšā... Bet, atkārtoju vēlreiz, mēs, pagraba strādnieki, neko nezinām, kas notiek virs mūsu galvām... Biju satriekts... Torīt es droši vien uzvedos kā nenormāls...

Megrē pēkšņi viņu pārtrauca:

— Kas jūs pamudināja atvērt astoņdesmit devīto skapīti?

— Tūlīt paskaidrošu... Starp citu, tas pierādīs, ka nemeloju, vismaz lietpratējam tas būtu jāsaprot: ja es zinātu, ka viņa mirusi, es tā vis nerīkotos... Bez ceturkšņa deviņos trešā stāva sulainis nodeva man brokastu pasūtījumu divsimt trešajam numuram... Uz talona bija atzīmēts — jūs varat to pārbaudīt direkcijā, kas talonus uzglabā, — tātad tur bija rakstīts: tasi šokolādes ar pienū, divas olas ar speķi un tēju...

— Tas nozīmē?

— Acumirkli!... Zināju, ka šokolāde domātā bērnam, olas ar speķi — auklei... Tātad tikai divām personām... Citkārt šajā laikā tika nosūtīta melna kafija un sausiņi misis Klarkai... Uzliku uz paplātes arī tos... Ar liftu uzsūtīju augšā... Pēc maza brītiņa kafija un sausiņi nonāca atpakaļ lejā... Jums varbūt liksies savādi, ka piešķiru nozīmi tādiem sīkumiem... Taču ņemiet vērā, ka pagraba kalpotājiem šie sīkumi ir gandrīz vai vienīgais, ko viņi zina par ārpasauli...

Tad paņēmu telefona klausuli:

«Hallo! Vai misis Klarka nevēlas brokastot?»

«Misis Klarkas nav numurā ...»

Lūdzu, ticiet man, komisāra kungs... Izmeklētājs tam, protams, neticētu... Biju pārliecināts, ka ir kaut kas noticis ...

— Un kas jums ienāca prātā?

— Diemžēl jāatzīstas... Es nodomāju, ka viņas vīrs... Ka viņš Mimī izspiegojis...

— Kas viņai atdeva jūsu vēstuli?

— Kurjers... Viņš gan apgalvoja, ka atdevis vēstuli misis Klarkai tieši rokās... Bet šie zēni lieliski prot melot.

}.

Ap viņiem grozās ne mazums dažādu cilvēku... Klarks varēja arī vēstuli atrast...

Tā, redziet... Nezinu, vai kāds to manīja, bet torīt es atvēru un pārbaudīju gandrīz visas pagraba stāva durvis ... Tiesa, ļoti iespējams, ka neviens to neievēroja, jo katrs bija pārāk aizņemts ar savu darbu, lai pievērstu uzmanību citiem... Tad iegāju ģērbtuvē..

— Vai astoņdesmit devītā skapīša durtiņas patiesi bija pusvirus?

— Nē! Es pārbaudīju visus tukšos skapīšus... Vai jūs man ticat?... Vai tam kāds vispār ticēs? ... Nē, vai nav tiesa?... Tāpēc es noklusēju patiesību... Nogaidīju... Cerēju, ka aizdomas uz mani nekritīs... Bet, redzot, ka jūs man vienīgajam itin neko nejautājāt... Nekad vēl nebiju tā cietis kā todien, kad, nemitīgi staigājot mūsu pazemē, jūs neteicāt man ne vārda un izlikāties mani neredzam... Biju pagalam apjucis ... Aizmirsu pat, ka jānokārto iemaksa par radioaparātu... Bija jā griežas atpakaļ ... Pēc tam jūs mani panācāt Buloņas mežā, un es uzreiz noģidu, ka jūs mani novērojāt...

Nākamajā rītā, modinot mani, Šarlote teica:

«Kāpēc tu neatzīsties, ka esi viņu nogalinājis?...»

Saprotiet — ja pat Šarlote...

Bija jau gaiša diena, bet Megrē to vēl nemanīja. Pāri tiltam ripoja autobusi, taksometri, kravas mašīnas un pārtikas veikalu piegādes furgoni. Parīzē atkal uzvirmoja dzīve.

Pēc garāka klusuma brīža Prospērs Donžs mulsi nomurmināja:

— Puisēns ne vārda nerunā franciski... To es uzzināju ... Vai jūs pie viņa neiesiet, komisāra kungs?

Tad pēkšņi viņš izbijies iesaucās:

— Klausieties! Jūs taču neļausiet zēnu vest prom?

— Hallo!... Vai komisārs Megrē? ... Jūs aicina šefs...

Komisārs nopūties izgāja no kabineta. Bija klāt ziņojumu laiks. Kriminālpolicijas priekšnieka kabinetā Megrē uzkavējās divdesmit minūtes.

Kad viņš atgriezās, Donžs sakņupis nekustīgi sēdēja, atspiedis galvu uz galda sakrustotajās rokās.

Komisāru neviļus pārņēma nemiers. Bet, kad viņš ar pirkstu pieskārās apcietinātā plecam, Donžs, nekautrēdamies asaru, kas lija pār bakurētainajiem vaigiem, lēnām

izslējās.

— Tūlīt izmeklētājs savā kabinetā jūs vēlreiz nopratinās. Ieteicu vārdu pa vārdam atkārtot to, ko man nupat stāstījāt...

Pie durvīm nostājās inspektors.

— Piedodiet, ja...

Megrē izvilka no kabatas roku dzelžus, tie divreiz noklakšķēja.

— Likums paliek likums, — komisārs nopūtās.

Palicis viens savā kabinetā, Megrē atrāva vaļā logu un dziļi ievilka krūtīs miklo gaisu. Aizritēja veselas desmit minūtes, iekams viņš atvēra durvis uz inspektoru istabu.

Tagad komisārs likās mundrs un atpūties un pa paradumam moži iesaucās:

«- Kā klājas, puišļ?

VI. Šarlotes vēstule

Atbalsij ušies ar muguru pret sienu, izstiepuši zābakotās kājas visā garumā un tā aizšķēršļodami pusi gaiteņa, uz sola sēdēja divi žandarmi pāri krūtīm sakrustotām rokām.

Aiz kabineta durvīm viņiem blakus skanēja monotonas balsis. Arī pie citām durvīm garajā gaitenī redzēja solus un žandarmus, starp kuriem dažviet sēdēja kāds apcietinātais dzelžos saslēgtām rokām.

Klāt bija pusdienlaiks. Megrē ar pīpi zobos gaidīja, kad izmeklētājs Bonno viņu aicinās pie sevis.

— Kas tur ir? — norādot uz kabineta durvīm, Megre* vienam no žandarmiem jautāja.

Atbilde bija tikpat īsa un daiļrunīga ka jautājums:

— Senmartēna ielas juvelierveikals...

Kāda jauna meiča, atkritusi uz sola, naidpilnām acīm neatlaidīgi raudzījās otra izmeklētāja durvīs un, lielā uzbudinājumā slaucīdama asaras un šņukstēdama, nervozi lauzīja pirkstus.

Bonno kunga draudīgā balss kļuva dzirdamāka. Durvis atvērās. Megrē savu vēl silto pīpi neviļus iebāza kabatā. Puisim, kurš iznāca no kabineta un kuru nekavējoties saņēma žandarmi, bija nekaunīga īsta bandīta seja. Pagriezies pret izmeklētāju, viņš ironiski izmeta:

— Ar lielāko prieku jūs vienmēr apciemošu, izmeklētāja kungs.

Pamanījis Megrē, puisis sarauca pieri, tad, šķietami nomierinājies, pameta komisāram ar aci. Komisāra aizplīvurotais skatiens šajā brīdī liecināja, ka viņš velti cenšas kaut ko skaidri atcerēties.

Aiz pusvirus palikušajām durvīm Megrē dzirdēja sakām:

— Lai ienāk komisārs... Benuā kungs, varat atstāt mūs divatā ... Jūs man šorīt vairs nebūsiet vajadzīgs...

Kad Megrē iegāja pie izmeklētāja, viņa acīs joprojām dega kāds jautājums. Kāpēc viņu tā bija pārsteidzis nule no kabineta iznākušais apcietinātais?

— Sveicināti, komisāra kungs... Vai pārāk noguris neesat? Esiet tik laipns, piesēdiet... Kur tad jūsu pīpe, ka to neredz? Varat pīpēt droši! Nu, kā tad veicās Kannās?

Bonno kungs, protams, nebija ļauns cilvēks, viņš tikai ļoti priecājās, ka bez policijas palīdzības izdevies uzzināt ko svarīgu. Kaut gan viņš savu prieku centās slēpt, šķelmīgās dzirkstis acīs viņu nodeva.

— Vai nav dīvaini, ka, sēžot savā Parīzes kabinetā, esmu uzzinājis to pašu, ko jūs Rivjērā?... Kā jums šķiet?

— Tas patiesi ir jocīgi...

Megrē skābi pasmaidīja — kā viesis, kuram mājasmāte piedāvā otru porciju negaršīga ēdiena.

— Kādas vispār ir jūsu domas šajā lietā, komisāra kungs? ... Prospērs Donžs? ... Te, lūk, būs viņa liecība ... Rādās, ka viņš atkārtojis to pašu, ko šorīt teica jums... Visā visumā viņš neko nenoliedz...

— Izņemot abas slepkavības... — paklusām noteica Megrē.

— Protams, izņemot abas slepkavības! Pretējā gadījumā tā būtu pārlieku neticama laipnība. Viņš atzīstas, ka draudējis bijušajai mīļākai: viņš nozīmējis tikšanos pulksten sešos rītā viesnīcas pagrabā, bet viņa vēstule, acīm redzot, bijusi tāda, ka nabaga sieviete steigusies iegādāties šaujamo... Viņš sacerējis veselu pasaciņu par to, ka saplīsusi riepa un ka tādēļ viņš aizkavējies...

— Tā nav nekāda pasaciņa...

— Kā jūs to zināt?... Riepu viņš lieliski varēja pārdurt arī tieši pirms ienākšanas viesnīcā ...

— To viņš nedarīja... Es tikos ar policistu, kas torīt Foša avēnijas stūrī Donžu uzrunājis un vaicājis par saplīsušo riepu...

— Tie ir tikai sīkumi, — steidzās piebilst izmeklētājs, nevēlēdamies ļaut sagraut savu skaisto iedomu celtni. — Sakiet, komisāra kungs, — vai jūs noskaidrojāt Pros-pēra Donža pagātni?

Tagad Bonno kunga acīs jo skaidrāk iedzirkstījās uzvaras prieks, viņš nepacietīgi noglauda bārdu.

— Bīstos, ka nepaguvāt... Toties es ziņkārības pēc iegriezos arhīvā... Man izsniedza viņa lietu, no kuras uzzināju, ka mūsu varonis, kas atstāj vismiermīlīgākā cilvēka iespaidu, nepārkāpj likumu pirmo reizi...

Megrē cits nekas neatlika kā rādīt dziļi satriektu seju.

— Savādi gan, tepat mums virs galvas Tiesu pils bēniņos atrodas arhīvs, bet mēs to tik reti izmantojam... Tad paklausieties! Sešpadsmit gadu vecumā Prospērs Donžs iestājas par trauku mazgātāju Vitrīlefransuā kafejnīcā, izzog tur no kases piecdesmit franku un bēgot tiek aizturēts Lionas vilcienā īsi pirms tā atiešanas... No tāda var daudz ko turpmāk sagaidīt; vai nav tiesa? Laimīgi izvairījies no labošanas darbu kolonijas, viņš divus gadus atrodas stingrā policijas uzraudzībā ...

Dīvaini, ka Megrē šās informācijas laikā domās klīda citur:

«Pie velna! Kur esmu jau redzējis šo tipu?»

Nevis Prospērs Donžs nodarbināja viņa prātu, bet gan cilvēks, ar kuru viņš bija sastapies izmeklētāja kabineta durvīs.

— Piecpadsmit gadus vēlāk Kannās Donžam nosacīti piespriež trīs mēnešus cietumsoda par kaušanos un miesas bojājumiem, nepakļaušanos policistam un par tā apvainošanu ... Bet tagad, komisāra kungs, lieti derētu jums parādīt šo...

Bonno pasniedza komisāram rūtaina papīra lapiņu, kādas pārdod sīkumtirgotavās un apmeklētāju vajadzībām tiek turētas nelielās kafejnīcās. Lapiņa bija aprakstīta ar violetu tinti, spalva, acīm redzot, metusi traipus, rokraksts liecināja, ka rakstītāja ir mazizglītota sieviete.

Tā bija jau minētā anonīmā vēstule, kas izmeklētājam ziņoja par Prospēra Donža un kādreizējās dejotājas Mimī attiecībām.

— Palūkojieties uz aploksni... Kā redzat, vēstule iemesta Klišī laukuma pasta kastē laikā starp pusnakti un sešiem rītā ... Klišī laukumā — vai saprotat?... Un tagad apskatiet šo burtnīcu...

Nobružāta, vietvietām taukiem notraipīta skolas burtnīca. Tajā bija ēdienu receptes, gan izgrieztas no avīzēm un ielīmētas, gan ar roku ierakstītas.

Megrē šoreiz sarauca pieri, bet izmeklētājs nespēja apspiest uzvaras smaidu.

— Vai ievērojāt, ka rokraksts abās vietās līdzīgs?... Nemaz par to nešaubījos... Tātad, komisāra kungs, — šī burtnīca atradās virtuves bufetē, kuru jūs droši vien redzējāt Senklū, proti, Prospēra Donža mājās, bet receptes rakstījusi Šarlote...

Bonno kungs bija tik apmierināts, ka gandrīz uzskatīja par vajadzīgu atvainoties.

— Zinu, ka starp izmeklētājiem un kriminālpoliciju bieži vien izceļas domstarpības... Uz dažiem subjektiem un zināmām nelikumīgām attiecībām jūs Orfēvra krastmalā raugāties visai iecietīgi; mums, tiesas ierēdņiem, grūti ar to samierināties... Bet atzīstiet, komisāra kungs, ka reizēm mums tomēr taisnība... Sakiet-, ja šis Prospērs Donžs patiesi, ir tik krietns, kā izliekas, vai tad viņa mīļākā Šarlote, kas arī tēlo priekšzīmīgu sievieti, sūtītu man anonīmu vēstuli, lai draugu iegāztu.

— Nezinu...

Megrē, acīm redzot, bija saņēmis iznīcinošu triecienu.

— Gan redzēsiet, šī izmeklēšana vairs nevilksies ilgi. Donžu nosūtīju uz Santē cietumu. Bet Šarlote jums pamatīgi jāpiespiež pie sienas... Toties otra slepkavība izskaidrojama ļoti vienkārši... Nabaga nakts šveicars, ja nemaldos — Kolbefs, būs bijis daļēji iejaukts pirmajā notikumā... Viņam noteikti bija zināms misis Klarkas slepkava... Domas par to mocīja šveicaru augu dienu... Sirdsapziņa viņam, bez šaubām, lika beidzot atgriezties viesnīcā un pateikt slepkavam, ka viņš to nodos...

Atskanēja telefona zvans.

— Klausos! Jā, jā ... Es tūlīt būšu...

Un izmeklētājs pievērsās Megrē:

— Mana sieva atgādina, ka pie mums pusdienās būs viesi... Uzticu jums turpināt izmeklēšanu, komisāra kungs... Manuprāt, materiālu tagad pietiek, lai...

Megrē devās uz durvīm, bet, pie sliekšņa pēkšņi attapies, iesita sev pa pieri, it kā būtu atcerējies ilgi mekleto domu.

— Dažus vārdus par Fredu, izmeklētāja kungs... Tas taču bija Freds Marselietis, kuru jūs pratinājāt, pirms es ienācu, vai nav tiesa?

— Šo puisi pratinu jau sesto reizi, bet nekādi neizdodas noskaidrot, kā sauc viņa sabiedrotos...

— Pirms dienām divdesmit sastapu Fredu Itālijas laukumā pie Anželīno...

Izmeklētājs paraudzījās Megrē, kā redzams, neizprazdams, kāda tam varētu būt nozīme.

— Anželīno, kuram pieder lokāls ar visai aizdomīgu publiku, pirms gada sāka dzīvot kopā ar Harija Greizā māsu.

Izmeklētājs joprojām neko nesaprata. Tad Megrē, pazemīgi saliecies, cik vien to pieļāva masīvais augums, piebilda :

— Harijs Greizais trīs reizes sodīts par ielaušanos. Tas ir vecs akmeņkalis, speciālists mūra sienu uzlaušanā...

Un, uzlicis roku uz durvju roktura, nobeidza:

— Vai zagļi, kas aplaupīja Senmartēna ielas juvelieri, neiekļuva veikalā caur pagrabu, uzlaužot divas sienas? Uz redzēšanos, Bonno kungs...

Par spīti visam, Megrē bija sliktā omā. Šarlotes vēstule ... Uzlūkojot komisāru, varēja galvot, ka viņš nav tikai sadusmots, bet dziļi apbēdināts.

Viņš būtu varējis turp sūtīt arī vienu no inspektoriem. Bet kurš gan cits pratīs labāk par viņu, Megrē, izdibināt, kāds noskaņojums valda šai namā?

Madrides avēnijā, kas apvij Buloņas mežu, slejas liela, jauna māja, grezna, koši balta, ar dzelzī kaltām durvīm. Vestibila labajā pusē — stikla durvis uz šveicara kabinetu, līdzīgu īstam salonam. Skumji nokārtām galvām tur sēdēja dažas sievietes. Uz galdiņa bija nolikta paplāte vizītkartēm. Vēl kāda sieviete sarkani saraudātām acīm, pavērusi durvis, jautāja:

— Kas tur nāk?

Durvis uz otru istabu stāvēja vaļā, tur gultā varēja redzēt cilvēka stāvu sakrustotām rokām, rožukroni pirkstos;

pustumsā mirgoja divas sveces, svētītā ūdens traukā mirka buksa zariņš.

Klātesošie sarunājās čukstus. Slaucīja asaras. Staigāja uz pirkstgaliem. Pārmetis krustu, Megrē uzsmidzināja mirušajam mazliet no svētītā ūdens un brīdi klusēdams noraudzījās smailajā degunā, ko ērmoti apgaismoja trīcošās sveču liesmiņas.

— Cik briesmīgi, komisāra kungs!... Tik labs cilvēks bija, neviens viņam ļaunu nevēlēja...

Virs gultas ovālā ietvarā — Zistēna Kolbefa palielināta ģīmetne: tur viņš redzams adjutanta uniformā — vēl tajos laikos, kad nēsājis kuplas, garas ūsas.

Ietvaram piestiprināts kara nopelnu krusts ar trīs palmu zariņiem un kāds militārs ordenis.

— Bijušais kadru virsnieks, komisāra kungs... Kad pienāca pensijas gadi, viņš, augām dienām nīkdams bezdarbībā, cieši nolēma sākt kaut ko strādāt... Kādu laiciņu viņš bija sargs Hausmana bulvāra klubā... Tad viņam piedāvāja nakts šveicara vietu «Mažestikā», un viņš to pieņēma... Mans vīrs, var teikt, bija liels savādnieks, viņš gandrīz pilnīgi iztika bez miega... Arī dzīvodams kazarmās, viņš regulāri katru nakti cēlies augšā un devies apgaitā...

Kaimiņienes, varbūt tās bija radinieces, līdzcietīgi pašūpoja galvas.

— Ko tad viņš visu dienu mēdza darīt? — interesējās Megrē.

— Ceturksni pēc septiņiem rītā pārnāca no darba, īstā laikā, lai pagūtu iznest atkritumu spaiņus, jo man viņš neko smagu neļāva celt... Pēc tam, nostājies uz sliekšņa, uzpīpēja, sagaidīja pastnieku un brītiņu patērzēja... Redziet, viņi ar pastnieku bija dienējuši vienā pulkā... Pēc tam līdz pusdienai nogulēja... Šīs īsās atpūtas viņam pietika ... Pēc brokastīm viņš gāja staigāt caur Buloņas mežu līdz Elizejas laukiem ... Dažreiz iegriezās viesnīcā sasveicināties ar savu dienas kolēģi... Pievakarē viņš Pontjē ielas bāriņā spēlēja kārtis, ap sešiem atgriezās mājās, bet septiņos jau devās uz savu posteni viesnīcā... Tas viss notika tik precīzi, ka, sekojot mana vīra gaitām, kaimiņi pārbaudīja pulksteņus...

— Vai ūsas viņš sen vairs neaudzēja?

— Tās viņš noskuva, jau aizejot no armijas... Bez ūsām viņš man atstāja ļoti ērmotu iespaidu... Seja šķita pavisam svešāda, sarāvusies... Un ari pats likās it kā mazāks...

Megrē vēlreiz nolieca galvu Kolbefa mirstīgo atlieku priekšā un uz pirkstgaliem aizgāja.

Līdz Senklū nebija tālu. Komisārs dega nepacietībā steigties turp, taču vienlaikus nez kāpēc centās apspiest šo vēlēšanos. Tuvojās taksometrs. Megrē pacēla roku. Kas būs — būs!

— Uz Senklū... Ceļu es parādīšu ...

Smidzināja sīks lietutiņš. Debesis bija apmākušās. Pulkstenis rādīja tikai trešo pēcpusdienas stundu, bet šķita, ka būtu jau nolaidusies krēsla. Mājeles, ap kurām dārziņos vīdēja kaili, vēl neizplaukuši koki, atstāja skumīgu iespaidu.

Megrē pazvanīja. Viņu ielaida Žižī, bet Šarlote, pavērusi virtuves durvis, raudzījās, kas atnācis.

Kā arvien, nicīgi savilkusi seju, Žižī, ne vārda nesakot, atkāpās un palaida garām komisāru. Viņš šeit bija bijis tikai pirms dažām dienām, tomēr kaut kas šai dzīvoklī šķita mainījies. Vai Žižī būtu atvedusi līdzi savu raksturīgo nekārtību? Uz virtuves galda mētājās pusdienu atliekas.

Žižī bija naktskreklā, apmetusi pleciem Šarlotes rīta tērpu, kas viņai likās pārlieku plats, un basās kājas ieāvusi Prospēra čībās. Puspievērtām acīm viņa smēķēja cigareti, atgaiņādama dūmus.

Šarlotei, kura tikko bija piecēlusies, pārsteigumā trūka vārdu. Viņa šorīt vēl nebija paguvusi saposties. Seja — nenosmiņķēta, krūtis bez krūštura gurdi saplakušas.

Kurš sāks runāt pirmais? Bikli, neuzticīgi viņi saskatījās. Megrē pieklājības pēc apsēdās, nolicis cepuri uz ceļiem.

— Šorīt mums ar Prospēru bija garāka saruna, — viņš beidzot paklusām iesāka.

— Ko Prospērs teica? — Šarlote atdzīvojās.

— Viņš neesot nogalinājis ne Mimī, ne nakts šveicaru ...

— Redzi nu! — Žižī uzvaroši iesaucas. — Ko es tev teicu?

Šarlote neizpratnē klusēja. Varēja manīt, ka viņa pagalam apjukusi. Traģēdijas viņai bija svešas, un tagad viņa it kā meklēja kaut ko, kam pieķerties.

— Tikos arī ar izmeklētāju. Viņš saņēmis anonīmu vēstuli, kurā rakstīts par Prospēru un Mimī...

Nekādas reakcijas. Gausa, samiegojusies, pietūkušiem plakstiņiem Šarlote joprojām ziņkārīgi vērās komisārā.

Anonīmu vēstuli?

Megrē pasniedza Šarlotei līdzpaņemto recepšu burtnīcu.

— Tā, bez šaubām, ir jūsējā, jūs pati tajā rakstījāt, vai

nav tiesa?

— Jā... Kāpēc tā jautājat?"...

— Vai jūs nebūtu tik laipna un nepaņemtu spalvu? ... Ja iespējams, tādu vecāku, kas met traipus... Atnesiet tinti... Papīru...

Tintes pudelīte un spalvaskāts atradās uz bufetes. Ziži skatījās gan komisārā, gan draudzenē, acīm redzot, gatava iejaukties, tiklīdz jaustu briesmas.

— Apsēdieties ērtāk... Rakstiet...

— Ko lai rakstu?

— Neraksti, Šarlote! Šiem kundziņiem nekad ne vai ticēt...

— Rakstiet... Jums itin nekas nedraud, goda vārds... «Izmeklētāja kungs, iedrošinos Jums rakstīt sakarā ar Prospēra Donža lietu, par ko lasīju avīzē...»

Kāpēc vārdu «lasīju» jūs rakstāt ar divi «s»?

— Nezinu... Kā tad jāraksta?

Anonīmajā vēstulē, kuru Megrē turēja rokās, bija rakstīts: «lasiju» ...

— «Viņa nemaz nav īsta amerikāniete, bet francūziete, kas agrāk bijusi dejotāja un saucās Mimī...»

Megrē nepacietīgi paraustīja plecus.

— Diezgan, — viņš teica. — Un tagad palūkojieties uz šo...

Rokraksti bija uz mata līdzīgi. Atšķirība bija tikai pareizrakstības kļūdās.

— Kas to rakstījis?

— Tieši to arī es gribētu zināt.. .

— Jūs domājat, ka es?

Šarlotei niknumā aizžņaudzās kakls, komisārs centās viņu mierināt:

— Es nedomāju neko... Atnācu tikai pavaicāt, kam

bez jums un 2ižī bija zināmas Prospera un MimI attiecības un — galvenais — kas vēl zināja visu par bērnu..s

— Kā tev šķiet, 2ižī, — kam tas varēja būt zināms?

Ilgi un kūtri viņas meklēja ņtbildi. Šajā nekārtīgajā

mājā, kur pēkšņi viss likās aizdomīgs, dzīve ritēja palēninātā tempā. 2ižī lāgiem noraustījās nāsis, un Megrē noprata, ka drīz vien viņa sāks skraidīt pa dažādām šaubīgām vietām, pūloties atrast kaut drusciņ narkotikas.

— Nevienam... Tikai mums trim...

— Kas saņēma vēstuli no Mimī?

— Es, — atteica Žižī. — Pirms aizbraukšanas no Kannām atradu to kārbiņā, kur glabāju savus suvenīrus... Man tā ir līdzi...

— Dod šurp...

— Bet zvēriet, ka...

— Protams, nelga... Vai neredzi, ka cenšos izvilkt Prospēru no likstas...

Megrē kļuva bargs un drūms. Viņš neskaidri nojauta, ka slepkavību izraisījuši kādi sarežģīti apstākļi, taču pagaidām trūka niecīgākā pierādījuma, kas noderētu par izejas punktu.

— Bet vai jūs man vēstuli atdosiet?

Megrē, vēlreiz paraustījis plecus, sāka lasīt:

«Vecā, labā lizi!

Beidzot viss kārtībā! Tas prasīja daudz laika un pūļu, bet nu viss nokārtojies. Jūs abas ar Šarloti vienmēr smēja-ties, kad apgalvoju, ka reiz tomēr man izdosies izkulties no padibenēm, ka es kļūšu īsta dāma.

Un redzi nu, mīlulīt, tas beidzot noticis... Vakar mēs ar Osvaldu salaulājāmies, un tās bija pat ļoti interesantas kāzas — viņš taču vēlējās, lai tās notiek Anglijā, bet tur viss ir mazliet citādi nekā pie mums. Brīžam es pat nespēju ticēt, ka patiesi esmu precējusies.

„ Izstāsti visu Šarlotei! Pēc trim četrām dienām mēs brauksim uz Ameriku. Streiku dēļ aizbraukšanas diena vēl nav tieši noteikta.

Nabaga Prospēram, manuprāt, labāk neko nesaki. Viņš ir lāga zēns, tikai liels nejēga. Brīnos, kā varēju nodzīvot ar viņu gandrīz veselu gadu. Laikam mani bija pārņēmušas cēlas jūtas...

Un tomēr, pašam nezinot, Prospērs man izdarījis milzīgu pakalpojumu. Neizpaud to nevienam! Tikai Šarlotei, šai sentimentālajai, resnajai zostiņai, drīksti stāstīt.

Kopš kāda laika ievēroju, ka esmu mātes cerībās. Vari iedomāties, cik gara izstiepās mana seja, to apjaušot... Pirms atzinos Osvaldam, steidzos pie speciālista... Mēs aplēsām laikus... Šaubu nebi ja, ka bērns nav Osvalda... Tēvs ir nabaga Prospērs... Taču viņam tas nekad nav jā-uzzin. Citādi viņā vēl pamodīsies tēva jūtas...

Visu aprakstīt sīkāk neatliks laika... Ārsts bija ļoti laipns cilvēks... Pielaižot mazu blēdību un iestāstot, ka dzemdības būs priekšlaicīgas, mums izdevās Klarku pārliecināt, ka viņš drīz kļūs tēvs.

Jauno vēsti mans vīrs uzņēma ar prieku. Klarks nemaz nav tik vēss cilvēks, kā sākumā likās. Gluži otrādi — draugu pulciņā viņš spēj būt omulīgs un jautrs kā bērns; nesen Parīzē mēs abi izskrējām visus lokālus un pat vizinājāmies karuselī...

Vārdu sakot, tagad esmu misis Klarka, dzīvoju Det-roitā (Mičiganas štatā) un turpmāk runāšu tikai angliski, tāpēc ka Osvalds, kā tev zināms, neprot ne vārda fran ciski.

Reizēm es domāju par jums abām. Vai Šarlote joprojām bīstas aptaukoties? Un, tāpat kā senāk, brīvajos brīžos ada? Gan redzēsi, ka galu galā viņa savu mūžu beigs provinces galantērijas veikalā pie letes...

Toties Tu, manu vecenīt 2ižī, laikam gan nekad nekļūsi aprobežota mietpilsone. Atceries, kā jokoja klients baltajās getrās, tas, kurš vienā paņēmienā spēja izdzert pudeli šampanieša: grēks tev esot iedzimts!

Sveicini no manis Kruazetas krastmalu un, satiekot Prospēru, nesprauslo, iedomājoties, ka viņš, pašam nezinot, drīz kļūs papucītis!

Nosūtu Tev šejienes skatu kartes.

Ar skūpstu.

Mimī.»

— Vai drīkstu paņemt līdzi šo vēstuli?

Te iejaucās Šarlote:

— Lai viņš to ņem, Žižī... Tagad taču vienalga .., Pavadījusi komisāru līdz durvīm, viņa vaicāja:

— Sakiet — vai man Jaus tikties ar viņu?... Viņam

taču ir tiesības pirkt sev ēdamo, vai ne?... Esiet tik laipns...

Nosarkusi viņa sniedza komisāram tūkstošfranku zīmi.

— Vai nevarētu nodot viņam arī kādas grāmatas?... Viņš vienmēr savā brīvajā laikā lasīja...

Laukā lija. Megrē ielēca taksometrā. Ielās dega laternas. Lūk, klāt jau Buloņas mežs, caur kuru vēl nesen Megrē brauca uz velosipēda kopā ar Donžu.

— Aizvediet, lūdzu, mani uz viesnīcu «Mažestiks».

Kad Megrē, nevienā neskatīdamies, šķērsoja vestibilu,

mazliet satraukts, pie viņa piesteidzās šveicars un, iztapīgi palīdzējis novilkt mēteli, pakāra to kopā ar katliņu garderobē. Komisāru no sava kabineta pa aizkaru starpu vēroja arī viesnīcas direktors. Kas gan nepazina Megrē? Visi viņam noraudzījās pakaļ.

Vai neieiet bārā? Kāpēc gan ne? Komisāram gribējās dzert. Taču viņa uzmanību saistīja apslāpētas mūzikas skaņas. Kaut kur pazemes telpās orķestris spēlēja smeldzīgu tango. Pa mīkstu grīdsegu klātajām kāpnēm viņš devās lejā un iegāja zālē, kur dega zilgana gaisma. Pie nelieliem galdiņiem te dāmas mielojās ar kūkām. Daži pārīši dejoja. Viesmīlis tuvojās Megrē.

— Atnesiet, lūdzu, kausiņu alus...

— Piedodiet, bet pie mums...

Komisārs viesmīlim veltīja tādu skatienu, kas lika paklausīt un kaut ko uz taloniņa atzīmēt... Taloniņš līdzinājās tiem, kurus... Gribēdams zināt, kādu ceļu ies šis, Megrē sekoja tam ar acīm... Dansinga dibensiena pa labi no orķestra bija tāda kā lūka ...

Aiz šīs sienas atradās stikla sprosti — kafetērijas un virtuves nodalījums, trauku mazgātava un «kurjeru ēdamistaba», bet gaiteņa galā, līdzās reģistratūrai, ģērbtuve ar neskaitāmiem metāla skapīšiem ...

Kāds vēroja komisāru, viņš to sajuta un notvēra Zēbio skatienu; Zēbio dejoja ar dārgām rotas lietām apkārušos pusmūža dāmu...

Vai acis neviļ? Megrē šķita, ka Zēbio skatiens kaut ko norāda. Palūkojies turp un ieraudzījis Osvaldu Klarku dejojam ar dēla mājskolotāju Ellenu Deromenu, komisārs viegli sarāvās.

Dejotāju pāris likās gluži vienaldzīgs pret visu apkārtni. Abi dzīvoja savas jaunās mīlas ekstāzē. Nopietnam

sejām, tikko jaušamu smaidu lūpās viņi dejoja tā, it kā atrastos vieni paši šai zālē, vieni plašajā pasaulē, un, kad mūzika apklusa, viņi vēl brītiņu pastāvēja, iekams devās pie sava galdiņa.

Tad Megrē ievēroja uz Klarka elegantā smokinga atloka šauru, melnu lentīti, tādā veidā atraitnis pauda savas sēras...

Komisārs svārku kabatā sataustīja Mimī vēstuli draudzenei Žižī. Viņš karsti vēlējās...

Taču izmeklētājs bija aizliedzis Klarku nopratināt — šis amerikānis bija pārāk svarīga persona, lai sniegtu paskaidrojumus policistam...

Pēc tango atskanēja lēnais fokstrots... Talona vietā, ko nupat bija nosūtījis viesmīlis, atpakaļ ceļoja kauss putojoša alus. Mīlētāju pāris jau atkal slīdēja dejā.

Megrē piecēlās un, aizmirsis samaksāt par alu, lieliem soļiem devās uz vestibilu.

— Vai 203. istabā kāds ir? — viņš ievaicājās šveicaram.

— Šķiet, tikai aukle ar bērnu... Bet... Ja atļausiet, es tūlīt pazvanīšu...

— Nē, nē, lūdzu, nevajag ...

— Lifts atrodas pa kreisi, komisāra kungs.

Par vēlu! Megrē jau bija pie marmora kāpnēm un, kaut ko paklusām murminādams, lēnām kāpa augšā.

VII KAD VISU VAKARU NEMITĪGI JĀVAICA: «KO VIŅŠ SAKA?»

Komisāram prātā zibenīgi pavīdēja kāda doma, taču acumirklī izgaisa no atmiņas. Uzkāpis trešajā stāvā, viņš īsu brīdi apstājās, lai atvilktu elpu. Kāpnēs pretī nāca viesmīlis ar paplāti rokās, garām padrāzās izsūtāmais, pasitis padusē ārzemju žurnālu kaudzi.

Megrē vēroja lifta kabīnē ieejam smalkas dāmas, kuras droši vien devās lejā uz dansinga zāli iedzert tasi tējas un paklausīties mūziku. Gaisā strāvoja dārgas smaržas.

«Šeit katram ir sava vieta,» Megrē nodomāja, «vieniem — aizkulises, otriem — saloni un restorāns. Vienā pusē klienti, otrā — kalpotāji...»

Šis spriedums nebija pilnīgi pareizs. Tiesa gan, ap

Megrē visi likās savās vietās, katrs darīja to, kas viņam pienācās. Gluži dabiski, ka, piemēram, bagāta ārzemniece dzer tēju, smēķē cigaretes, bet pēc tam dodas pielaikot jaunu tērpu. Un pilnīgi saprotams, ka viesmīlis nes paplātes, istabene klāj gultas un lifta zēns vada liftu...

īsāk izsakoties, katrs šeit ieņēma savu — reiz par visām reizēm nosacītu vietu.

Bet ko gan atbildētu Megrē, ja viņam jautātu, ko viņš še dara? j

«Cenšos panākt, lai kādu cilvēku iesloga cietumā, varbūt pat, lai tam nocērt galvu...»

Tukši nieki! Satrauktas, juceklīgas domas, ko droši vien izraisa pārlieku kliedzošā greznība visapkārt, šā dansinga atmosfēra...

209... 207... 205... 203... Mirkli vilcinājies, Megrē pieklauvēja. Pieliecies pie durvīm, viņš saklausīja bērna balstiņu, kas angliski kaut ko teica, pēc tam pa gabaliņu ierunājās kāda sieviete, šķiet, aicinot nācēju iekšā.

Ātri šķērsojis nelielo priekšnamu, Megrē iegāja salonā ar trim logiem Elizejas lauku pusē. Pie viena no tiem ar šuvekli rokās sēdēja pusmūža sieviete baltā uzsvārcī, atgādinot slimnieku kopēju. Tā bija aukle Ģertrūde Bormsa, kuras nopietno izskatu pasvītroja acenes.

Taču ne jau šī sieviete interesēja komisāru. Viņš uzmanīgi pētīja viņas audzēkni — gadus sešus vecu puišeli golfa biksītēs un svīterī, kas cieši iekļāva šaurās krūtiņas. Bērns sēdēja uz grīdsegas izmētātu rotaļlietu vidū, starp kurām bija arī liels uzvelkams kuģis un automašīnas — precīzas dažādu mārku limuzīnu imitācijas. Mirklī, kad ienāca Megrē, zēns šķirstīja bilžu grāmatu, ko turēja klēpī, un, pametis īsu skatienu ciemiņā, atkal nolieca galvu.

Vēlāk Megrē notikušo attēloja sievai apmēram šādi:

— Aukles jautājums svešajā valodā skanēja gandrīz tā:

«Ju vī, ju vīvī veli?.,.»

Lai iegūtu laiku, es ātri nobēru:

«Ceru, ka neesmu kļūdījies, šis taču ir mistera Osvalda Džona Klarka numurs?...»

Atkal atkārtojās:

«Ju vī, ju vīvī veli? ...» — vai kaut kas tamlīdzīgs.

Es tikmēr paguvu nopētīt zēnu. Kā jau man bija stāstīts, bērna nesamērīgi lielo galvu klāja koši rudi mati. Puišelim bija Prospēra Donža acis zaļganā kapmiršu vai vasaras mijkrēšļa tonī... Tievs, garš kakls ...

Lūkodamies manī, viņš angliski auklei kaut ko teica, kas atkal izklausījās kā:

«Ju vī, ju vīvī veli...»

Viņi, rādās, nesaprata, kāpēc esmu ieradies un stāvu salona vidū kā stabs. Vai tad es pats īsti zināju, ko še meklēju? Augstā Ķīnas vāzē smaržoja dārgi ziedi vairāku simt franku vērtībā...

Beidzot aukle piecēlās kājās. Nolikusi šuvekli uz krēsla, viņa paņēma telefona klausuli un runāja.

«Vai tu, mazais, franciski proti?» es puišelim jautāju.

Viņš klusēja, nenovērsdams no manis neuzticības pilnu skatienu. Pēc mirkļa ienāca viesnīcas kalpotājs šaurā uzsvārcī. Aukle viņam kaut ko pajautāja. Kalpotājs pievērsās man:

«Viņa vaicā, ko jūs vēlaties...»

«Gribu satikt misteru Klarku...»

«Viņa šeit nav... Viņš droši vien dansingā...»

«Pateicos...»

Tas bija viss. Megrē vēlējās redzēt Tediju Klarku, un šī vēlēšanās bija piepildījusies. Komisārs kāpa atkal lejā, domājot par Prospēru Donžu, kas ieslodzīts Santē cietuma kamerā. Mehāniski, īsti neapzinoties, ko dara, Megrē nokāpa dansingā un ieņēma savu vietu, kur uz galdiņa joprojām stāvēja alus kauss.

Komisāram uzmācās parastais gurdenums. Tas mazliet atgādināja snaudu, tomēr viņš varēja vērot visu notiekošo, neraugoties ne uz ko nopietni, uztverot lietas un cilvēkus it kā ārpus laika un telpas.

Tā viņš pamanīja, ka pie Ellenas Deromenas pienāk un kaut ko pasaka izsūtāmais. Viņa piecēlās un devās uz telefona kabīni, kur uzkavējās tikai īsu brītiņu.

Atgriezusies mis Ellena ar acīm meklēja Megrē. Viņa piegāja pie Klarka un, arvien tāpat raudzīdamās komisārā, klusām sarunājās.

Tobrīd Megrē skaidri noprata, ka iespējams nepatīkams incidents. Viņš apzinājās, ka prātīgāk būtu pazust, un tomēr palika.

Grūti nāktos paskaidrot, kāpēc viņš tā rīkojās. Profesionāls pienākums komisāram to nelika darīt. Kavēties viesnīcas dansingā, kur nebija viņa īstā vieta, nebūtu nekādas vajadzības.

Nudien! Uz šo jautājumu arī viņš pats nespētu atbildēt. Vai izmeklētājs nebija apcietinājis Donžu, neprasot Megrē padomu? Turklāt aizliedza viņam amerikāni nopratināt?

Tas taču neapšaubāmi nozīmēja:

«Klarks nav jūsu šķiras cilvēks... Jūs abi nesapratī-sities... Atstājiet amerikāni manā ziņā...»

Un Megrē, kas caur un cauri bija un palika plebejs, naidīgi lūkojās visos, kas šeit bija ap viņu...

Kas būs — būs! Viņš paliks. Megrē manīja, ka arī Klarks meklē viņu ar acīm, rauc pieri, droši vien atvainojas savai draudzenei un pieceļas. Tikko bija sākusies jauna deja. Sārta gaisma nomainīja zilgano. Veikli izlavījies starp dejotāju pāriem, amerikānis tuvojās un izaicinošā pozā nostājās komisāram pretī.

Angliski neprazdams ne vārda, Megrē Klarka teicienus atkal uztvēra kā:

«Veli ju, veli vīvī veli...»

Tikai šoreiz tonis bija agresīvs, varēja jaust, ka amerikānis nespēj valdīt dusmas.

— Kā jūs teicāt?

Un Klarks noskaitās vēl vairāk.

Vakarā Megrē kundze, purinādama galvu, vīram sacīja:

— Atzīsties, tu darīji to tīšām! Kas tevi, tiepšu, nepazīst? Tu pat eņģeli sakaitināsi...

Megrē neatzinās, kaut gan acis viņam šķīla dzirkstis. Ko viņš galu galā bija izdarījis? Rokas sabāzis kabatās, nostājies jenkijam pretī un skatījies tieši acīs, it kā tas viņu lieliski uzjautrinātu.

Vai viņš vainīgs? Viņš taču nemitīgi domāja tikai par cietumā ieslodzīto Donžu, nevis izklaidējās, dejojot ar skaisto mis Ellenu. Paredzēdama dramatisku incidentu, amerikāniete tuvojās. Bet, pirms viņa paguva pienākt, saniknotais Klarks ar spēju, gandrīz automātisku kustību ietrieca dūri komisāram sejā — tieši tā, kā tas nereti tiek rādīts amerikāņu filmās.

Abas sievietes, kuras pie blakusgaldiņa dzēra tēju, iekliegdamās pietrūkās kājās. Dejotāju pāri apstājās.

Bet Klarks likās apmierināts. Viņam droši vien šķita, ka situācija skaidra un komentāri lieki.

Megrē pat nepieskārās savam zodam. Sitiens pa žokļiem bija spēcīgs, taču komisāra seja palika tik vienaldzīga, it kā viņš būtu saņēmis knipi.

Patiesībā viņš bija nācis šurp bez noteikta nolūka un, ļoti apmierināts ar negaidīto incidentu, iedomājoties izmeklētāja sašutušo seju, neviļus pasmaidīja.

— Mani kungi!... Mani kungi!...

Paredzēdams, ka cietušais tūlīt metīsies pretiniekam virsū un izcelsies kautiņš, piesteidzās viesmīlis. Misteru Klarku, kurš joprojām kaut ko angliski bēra, no vienas puses lūkoja nomierināt mis Ellena, no otras — kāds dejotājs...

— Ko viņš saka? — paklusām ievaicājās Megrē.

— Neko svarīgu... Esiet tik laipni, mani kungi, un...

Bet Klarks nespēja rimties.

— Ko viņš saka?

Tad, izvilcis no kabatas kaut ko spīdīgu, Megrē visiem par lielu pārsteigumu sāka ar to nevērīgi rotaļāties. Elegantās dāmiņas kā apstulbušas .lūkojās roku dzelžos, par kuriem daudz bija dzirdējušas, bet kurus tuvumā redzēja pirmo reizi.

— Viesmīl, vai jūs, lūdzu, nepārtulkotu? ... Sakiet šim kungam, ka par tiesas pārstāvja apvainošanu dienesta pienākumu izpildes laikā esmu spiests viņu aizturēt... Paskaidrojiet: ja viņš labprātīgi atteiksies man sekot, diemžēl vajadzēs saslēgt viņam rokas ...

Klarks pat aci nepamirkšķināja, ne vārda vairs neteicis, atgrūda Ellenu, kura, grasīdamās doties līdzi, ķērās viņam pie elkoņa. Aizmirsis paņemt cepuri un mēteli, amerikānis sekoja komisāram, un, kad abi dažu ziņkārīgo pavadībā šķērsoja vestibilu, direktors savā kabinetā, noskatīdamies viņiem pakaļ, sašutumā izslēja rokas pret debesīm.

— Taksometru... Uz Tiesu pili...

Laukā bija jau satumsis. Viņi uzkāpa augšā pa Tiesu pils kāpnēm, izgāja cauri gaiteņiem un apstājās pie Bonno kunga kabineta. Megrē pieņēma pazemīgu, izmisušu sejas izteiksmi, ko Megrē kundze labi pazina un kas tik bezgala viņu kaitināja.

— Esmu dziļi satriekts, izmeklētāja kungs... Man ļoti žēl, ka biju spiests arestēt un atvest šurp misteru Klarku...

Izmeklētājs nenojauta patiesību. Viņš sprieda, ka Megrē amerikāni tur aizdomās par misis Klarkas un šveicara nogalināšanu.

— Acumirkli! Piedodiet! Uz kāda pamata jūs iedrošinājāties ...

Klarks pasteidzās atbildēt, kamēr Megrē viņa vārdi joprojām atgādināja tikai kaut kādus vaukšķus.

— Ko viņš saka?

Nabaga izmeklētājs! Velti viņš rauca pieri un uzacis, jo arī viņa angļu valodas zināšanas bija gaužām vājas, un viņš ar mokām spēja sekot runātāja vārdiem. Kaut ko atbildējis, Bonno kungs lika ataicināt kādu sekretāru, kurš bieži vien noderēja par tulku.

— Ko viņš saka? — Megrē ik pa brītiņam murmināja.

Bet Klarks, kuru šis jautājums padarīja vai traku, sažņaudzis dūres, atdarinot komisāru, atkārtoja:

— Ko viņš saka? ... Ko viņš saka? ...

Tam sekoja jauna tirāde angļu valodā.

Durvīs parādījās tulks. Tas bija pabailīgs maza auguma cilvēks pliku pakausi, viņa seja pauda atbruņojošu lēnprātību.

— Viņš, Savienoto Valstu pilsonis, necietīšot, ka policija ...

Mistera Klarka tonī jauta dziļu nicināšanu pret policistiem.

— ... un tās aģenti pastāvīgi viņu uzmana... Viņš apgalvo, ka viņam nemitīgi seko mūsu inspektors...

— Vai tiesa, komisāra kungs?

— Iespējams gan, izmeklētāja kungs.

— ... viņš apgalvo, ka otrs inspektors sekojot mis Ellenai...

— Nudien, tas pilnīgi iespējams...

— ... Jūs mistera Klarka prombūtnē ielauzušies viņa apartamentos...

— Es taktiski pieklauvēju pie durvīm un vispieklājīgākā veidā pavaicāju cienījamajai dāmai, kas tur atradas, vai drīkstu sastapt misteru Klarku... Pēc tam nogāju lejā dansingā izdzert kausu alus... Bet šim kungam labpatikās iesist man ar dūri pa žokļiem ...

Bonno kungs bija satriekts. It kā šī lieta pati par sevi nebūtu pietiekami sarežģīta! Pagaidām laimīgi bija izdevies novērst preses ziņkārību, taču pēc incidenta dansingā Tiesu pili un kriminālpoliciju katrā ziņā lenks žurnālisti ...

— Nesaprotu, komisāra kungs, kā jūs, cilvēks ar divdesmit piecu gadu pieredzi...

Izmeklētājs aizsvilās dusmās, jo Megrē, viņā neklausīdamies, izvilka no kabatas un sāka rotaļāties ar kādu papīra lapiņu. Tā bija uz zilgana papīra rakstīta vēstule.

— Misters Klarks, bez šaubām, pārkāpis pieklājības robežas. Taču arī jūs esat pierādījuši takta trūkumu, kas pašreizējos apstākļos nebija gaidāms...

Uzķērās gan! Megrē vajadzēja novērsties, lai nenodotu savu prieku. Patiesi — Klarks kā hipnotizēts skatījās zilganajā papīra strēmelē un beidzot, pienācis klāt, pastiepa roku:

— Please...

Megrē izlikās pārsteigts, taču rokā turēto vēstuli atdeva amerikānim. Aizvien mazāk saprazdams, kas notiek, izmeklētājs tīri pamatoti uzskatīja šādu komisāra rīcību par stratēģisku viltību.

Galu galā Klarks, piegājis pie tulka, parādīja vēstuli un ātri kaut ko nobēra.

— Ko viņš saka?

— Apgalvo, ka pazinis savas sievas rokrakstu, un vaicā, kādā ceļā vēstule nonākusi jūsu rokās...

— Ko tas nozīmē, Megrē kungs? — bargi uzsauca izmeklētājs.

— Lūdzu piedošanu, Bonno kungs... Šo dokumentu man nupat iedeva... Gribēju jūs ar to iepazīstināt un tad pievienot lietas materiāliem... Ļoti žēl, ka misters Klarks vēstuli paņēma, pirms...

Bet Klarks, pievērsies tulkam, runāja tālāk.

— Ko viņš saka? — vaicāja izmeklētājs, it kā šis jautājums viņam būtu pielipis no komisāra.

— Lūdz pārtulkot vēstuli... Viņš saka, ja kāds iedrošināsies rakņāties viņa sievas mantās, viņš iesniegs sūdzību sūtniecībā...

— Pārtulkojiet...

Megrē, bāžot pīpē tabaku, saspringtiem nerviem tuvojās logam, aiz kura varvīkšņainā mikluma oreolā kā zvaigznes spulgoja gāzes laternas.

Vārdu pa vārdam tulkojot Mimī vēstuli, kas bija rakstīta draudzenei Žižī, nabaga sekretāram sviedriem pārklājās pat plikais pauris; vai pamiris aiz bailēm, viņš ik mirkli sev jautāja, vai pietiks drosmes lasīt tālāk. Piegājis klāt, izmeklētājs skatījās pāri tulka plecam vēstulē, bet Klarks, ar neparasti kategorisku žestu pagrūdis viņu nost, nomurmināja:

— Please...

Viņš šķita vēstuli sargājam kā lielu dārgumu, bīdamies, ka to viņam neatņem, nemēģina iznīcināt vai tulkojot kaut ko neizlaiž. Norādot ar pirkstu uz dažiem teicieniem, viņš pieprasīja precīzu tulkojumu.

Cietis neveiksmi, Bonno kungs piegāja klāt Megrē, kurš šķietami vienaldzīgs kūpināja pīpi.

— Jūs darījāt to tīšām, komisāra kungs?

— Kā gan es varēju paredzēt, ka misters Klarks sitīs man ar dūri sejā?

— Šī vēstule visu izskaidro.

— Turklāt ar neslēptu cinismu.

Ko nu! Izmeklētājs taču mierīgi bija licis apcietināt Prospēru Donžu, nemaz nepārliecinājies, vai Donžs patiesi vainīgs. Viņš būtu gatavs ieslodzīt ari Šarloti, Žižī un kuru katru no šīs kompānijas.

Tulks un misters Klarks stavēja, noliekušies par galdu, uz kura lampa ar zaļo abažūru iezīmēja gaišu loku.

Pēdīgi Klarks izslējās. Uzsitis dūri uz galda, viņš izmeta kaut ko līdzīgu:

— Damned! 1

Pēc tam viņa izturēšanās kļuva pavisam savāda. Viņš netrakoja. Nevienā neskatījās. Sejas vaibsti sastinga, acis nenovērsdamās raudzījās vienā punktā. Krietnu brīdi tā nekustīgi nostāvējis, kamēr nabaga tulks, šķiet, grasījās izplūst atvainošanās vārdos, Klarks spēji pagriezās un, ieraudzījis stūrī krēslu, tik mierīgi un vienkārši piegāja tam klāt un apsēdās, ka šī vienkāršība likās pat traģiska.

Megrē, pa gabalu amerikāni vērodams, redzēja, ka viņam noraso virslūpa.

Tobrīd Klarks mazliet atgādināja bokseri, kas nule saņēmis iznīcinošu sitienu un tikai pēc inerces turas vēl kājās, instinktīvi meklēdams atbalstu, lai nesaļimtu.

Izmeklētāja kabinetā iestājās dziļš klusums, blakustelpā klabēja rakstāmmašīna.

Klarks nekustējās. Sēžot kaktā uz krēsla, elkoņus atbalstījis uz ceļgaliem, zodu iespiedis rokās, viņš stingu skatienu vērās savu zābaku stūrainajos purngalos.

Pēc krietna laiciņa Klarks izdvesa:

— Well... Well...

Megrē klusītiņām vaicāja tulkam:

— Ko viņš saka?

— Labi... Labi...

Pieklājības pēc izmeklētājs izlikās pētījam dokumentus. No Megrē pīpes lēnām cēlās gaisā dūmi, apvīdami vienīgo gaismas avotu — lampu.

— Well...

Tas skanēja it kā no tālienes. Kas zina, kur klejoja Klarka domas. Beidzot viņš sakustējās. Neviens nesaprata, ko viņš iesāks.

Izvilcis no kabatas masīvu zelta cigarešu etviju, Klarks paņēma vienu un ar spalgu knikšķi aizcirta etviju ciet. Tad viņš pievērsās tulkam:

— Please...

Klarks lūdza sērkociņus. Tulks nesmēķēja. Komisārs pasniedza savējos, un, saņemot tos, amerikānis, pacēlis acis, veltīja komisāram ilgu, daudznozīmīgu skatienu.

Kad Klarks piecēlās kājās, viņš laikam sajuta sevī tādu kā tukšumu, jo gāja, viegli grīļodamies. Taču ārēji palika mierīgs. Sejas vaibsti atkal sastinga. Vispirms viņš uzdeva kādu jautājumu. Izmeklētājs palūkojās komisārā, kā gaidot atbildi.

— Klarks vaicā, vai drīkst šo vēstuli paturēt.

— Būtu labāk, ja vispirms to nofotografētu. Tas izdarāms nedaudz minūtēs. Jāuznes tikai augšā kriminālistikas nodaļā...

To pārtulkoja. Klarks, šķiet, saprata, viņš palocīja galvu un pasniedza vēstuli sekretāram, kas to aiznesa. Pēc tam viņš vēl kaut ko teica. Briesmīgi, ka nebija iespējams sarunāties tieši. Visīsākais angļu teiciens komisāram likās bezgala garš, un nemitīgi gribējās vaicāt:

«Ko viņš saka?»

— Vispirms viņš vēlas lūgt padomu savam juriskonsultam, jo šīs dienas negaidītais atklājums visu galīgi izmaina ...

Kāpēc šajā mirklī komisārs juta saviļņojumu? Lielais, spēcīgais amerikānis, kurš pirms trim dienām vizinājās kopa ar Ellenu karuselī un nupat vēl dansinga zilganajā gaismā dejoja tango... Šis cilvēks bija saņēmis triecienu, daudz trāpīgāku nekā tas, ar ko pats bija pacienājis komisāru ... Taču arī viņš, tāpat kā Megrē, nepamirkšķināja ne aci... Tikai izlamājās... Uzsita dūri uz galda... Tad īsu brīdi klusēja...

— Well!... Well!...

Cik žēl, ka nav iespējams saprasties! Megrē labprāt būtu parunājies.

— Ko viņš saka?

— Ka piešķirs tūkstoš dolāru prēmiju policistam, kurš atklās slepkavu...

Kamēr sekretārs tulkoja, Klarks lūkojās Megrē, it kā gribēdams teikt:

«Redziet, cik es drosmīgs spēlētājs...»

— Pasakiet viņam, ka šie dolāri, ja mums tos izdosies nopelnīt, tiks ziedoti policistu bāreņu patversmei...

Interesanti! Viņi, šķiet, sāka sacensties pieklājībā. Noklausījies tulkojumu, Klarks piekrītoši pamāja.

— Well...

Tad viņš atsaka runāt — šoreiz gandrīz lietišķā tonī.

— Viņš neko nevēlas uzsākt, pirms nav apspriedies ar savu juriskonsultu, taču domā, ka būs nepieciešams ar šo .. Prospēru Donžu tikties ... Jautā, vai viņam to atļaus un, ja ...

Savilcis nopietnu seju, izmeklētājs savukārt piekrītoši pamāja. Daudz netrūka, un nepatīkamais incidents beigtos ar savstarpēju laipnību apmaiņu pie kabineta durvīm.

«Lūdzu, ejiet pirmais...»

«Nē, nē, lūdzu, jūs pa priekšu...»

«Nekādā ziņā...»

Tagad jautājumus sāka uzdot Klarks, vairākkārt pievērsdamies Megrē.

— Viņš vaicā, kā beigsies incidents dansingā, kur viņš komisāra kungam iesitis, un vai tam būšot kādas sekas... Viņš nezinot, kā uz tādu rīcību skatās Francijā... Viņa zemē...

— Pasakiet, ka esmu šo gadījumu jau aizmirsis...

Izmeklētājs nemierīgi raudzījās uz durvīm. Viss bija pārāk neticami. Viņš baidījās jauna incidenta, kas varētu izjaukt lielisko saskaņu. Kaut drīzāk atnestu nofotografēto vēstuli un tad...

Klusums. Visi gaidīja. Nevienam vairs nebija ko teikt. Ar mājienu palūdzis komisāram sērkociņus, Klarks aizkūpināja jaunu cigareti.

Galu galā atgriezās sekretārs ar nelaimīgo zilo vēstules lapiņu.

— Tas paveikts, izmeklētāja kungs... Vai drīkstu?...

— Jā, jā, atdodiet vēstuli misteram Klarkam...

Rūpīgi noglabājis vēstuli kabatas portfelī, Klarks to

iebāza bikšu aizmugures kabatā, pēc tam, acīm redzot, piemirsis, ka ieradies bez cepures un mēteļa, sāka tos meklēt uz krēsliem. Beidzot atcerējies, neviļus pavīpsnāja un novēlēja pārējiem labu nakti.

Tiklīdz durvis aiz viņa aizvērās, aizgāja arī tulks, bet Bonno kungs, pāris reižu ieklepojies, nostājās rakstāmgaldam otrā pusē un sāka rakņāties gluži nevajadzīgos papīros.

— Hm!... Ak tad tieši to jūs gribējāt panākt, komisāra kungs?

— Bet ko domājāt jūs, izmeklētāja kungs?

— Šķiet, ka es jums jautāju pirmais?

— Lūdzu, atvainojiet... Bez šaubām! Vai zināt, man radās iespaids, ka misters Klarks drīzumā atkal apprecēsies ... Bet tas bērns īstenībā ir Prospéra Donža dēls...

— Donžs patlaban ir cietumnieks, uz viņu gulstas smagi...

— ... Smagi apvainojumi, protams, — nopūtās Megrē.

— Un tomēr tas ir viņa dēls. Ko lai tur dara? ...

Arī Megrē meklēja savu viesnīcā pamesto cepuri un, lai atgrieztos Rišāra Lenuāra bulvārī, bija spiests izsaukt taksometru, jo kailu galvu aiziet no Tiesu pils un rādīties ielās viņam likās nepiedienīgi.

Asins izplūdums uz zoda bija jau pārvērties tumšā zilumā, Megrē kundze to pamanīja no pirmā acu uzmetiena.

— Atkal jau esi kāvies! — klājot galdu, viņa teica.

— Bez šaubām — arī cepuri pazaudējis... Saki man —■ kāpēc tu bāz degunu, kur nevajag?...

Izņemdams no sudraba gredzena savu salveti, Megrē priecīgi pasmaidīja platu, apmierinātu smaidu.

VIII KAD MEGRE IESNAUŽAS

Šeit nemaz nebija slikti: kas nekait ērti atlaisties atzveltni pie rakstāmgalda, kad aizmugurē duc aizkurtā krāsns, pa kreisi redzams rīta miglā aizsvīdis logs, bet tieši pretī, uz Luija Fīlipa kamīna melnā marmora plauktiņa, — pulkstenis, kas apstājies jau pirms divdesmit gadiem un vēl vienmēr rāda divpadsmit; pie sienas melnā ietvarā ar zeltītiem rotājumiem — grupas fotoattēls, kurā iemūžināti kungi garos svārkos un cilindriem galvās, neparasti kuplām ūsām un smailām bārdiņām, — komisariāta sekretāru asociācija tajos laikos, kad Megrē bija tikai divdesmit četri gadi.

Uz galda rindā pēc lieluma saliktas četras pīpes.

«Viesnīcas «Mažestiks» pagrabos nožņaugta amerikāņu miljonāre.»

Tāds virsraksts bija lasāms kādas iepriekšējā vakara avīzes pirmajā lappusē. Žurnālistiem visas amerikānietes neapšaubāmi nozīmēja miljonāres. Vēl vairāk Megrē uzjautrināja viņa paša fotoattēls, kur mētelī, katliņu galvā un pīpi zobos viņš bija noliecies pār kaut ko neizprotamu.

«Komisārs Megrē aplūko upuri.»

Fotoattēlā patiesi bija redzams viņš, taču uzņemts nevis tagad, bet pirms gada Buloņas mežā, apskatot kādu nošautu svešinieku.

Mīksta kartona mapēs bija salikti svarīgākie dokumenti:

«Inspektora Toransa ziņojums — izmeklēšanas rezultāti par Edgaru Fagonē kungu, ar iesauku Eizēbijs Fialdēss vai Zēbio, divdesmit četri gadi vecu, dzimušu Lillē.

Tēvs — Albērs Žans Mārī Fagonē, vecākais meistars Lekēra rūpnīcā, miris pirms trim gadiem.

Māte — Žanna Albertīne Oktāvija Obuā, piecdesmit četrus gadus veca, minētā Fagonē likumīga sieva, bez noteiktas profesijas.

Pievienotās ziņas ievāktas no vārtsardzes Kolenkūra ielas 57. namā, kur Edgars Fagonē dzīvo kopā ar māti un māsu, no viņu kaimiņiem un kvartāla tirgotajiem, ka arī pa telefonu no Lilles Gāzes rūpnīcas kvartāla policijas.

Pa telefonu sazinājos arī ar «Ševalē sanatoriju» Meževā un pats Kapucīņu bulvāra kinoteātri «Impērija» tikos ar tā direktoru.

Tādējādi ievāktās ziņas uzskatu par precīzām, kaut gan tām, bez šaubām, nepieciešama tālāka pārbaude.

Fagonē ģimene dzīvojusi Lillē jaunā Gāzes rūpnīcas kvartāla vienstāva namā ļoti pieticīgi. Šķiet, ka Edgara Fagonē vecāki bijuši godkārīgi un centušies dēlu izglītot, jo vienpadsmit gadu vecumā viņš iestājies licejā.

Drīz vien slimības dēļ Edgars skolu atstāj un tiek ievietots Olerona salas profilaktorijā, kur nodzīvo vienu gadu. Zēns, acīm redzot, atspirgst, viņš atgriežas licejā, taču arī turpmāk mācības bieži jāpārtrauc vārgās veselības dēļ.

Septiņpadsmit gadu vecumā rodas nepieciešamība nosūtīt Edgaru kalnos, un četrus gadus viņš nodzīvo «Ševalē sanatorijā» Mežēvas tuvumā.

Ārsts Ševalē labi atceras glīto jaunekli Fagonē, kas guvis lielus panākumus pie dāmām, sanatorijas klientēm. Jau tolaik viņam netrūcis mīlas dēku. Sanatorijā no viņa izveidojas lielisks dejotājs, jo šīs iestādes noteikumi nav pārāk stingri, un tuberkulozes slimnieki mēdz būt izpriecu kāri.

Iesaukšanas komisija Edgaru Fagonē atzīst par karadienestam nederīgu.

Divdesmit viena gada vecumā Fagonē atgriežas Lillē — vēl īstā laikā, lai pagūtu aizspiest acis savam tēvam. Kaut gan tēvs atstāja zināmus ietaupījumus, ar to ģimenes uzturam tomēr bija par maz.

Edgara Fagonē māsa Emīlija, deviņpadsmit gadu vecumā saslimusi ar kaulu tuberkulozi, kļūst gandrīz kropla. Turklāt viņas prāta spējas ir aprobežotas, viņai nepieciešama pastāvīga kopšana.

Šķiet, ka pēc tēva nāves Edgars Fagonē darījis visu, lai sameklētu darbu — sākumā Lillē, vēlāk — Rubē. Diemžēl nepabeigtā izglītība visur kļūst par šķērsli. Edgars ir izveseļojies, taču vēl fiziski vārgs un tādēļ nespēj strādāt smagus darbus.

Tad viņš pārceļas uz Parīzi, un jau pēc pāris nedēļām redzam viņu kinoteātrī «Impērija» gaišzilajā biļešu kontroliera livrejā, — šis kinoteātris ir vienīgais, kur kontrolieres sāk aizstāt jaunekļi, starp kuriem nereti atrodami trūcīgi studenti.

Kaut gan precīzu informāciju grūti iegūt, jo ieinteresētās personas šai jautājumā neizrāda atklātību, tomēr šķiet, ka «Impērijā» daudzi no šiem jaunekļiem, kuru pievilcīgo izskatu pasvītroja gaišzilās livrejas, guva «ienesīgus» panākumus.»

Redzot, ka Toranss vārdu «ienesīgus» bija uzskatījis par vajadzīgu pasvītrot ar sarkanu tinti, Megrē pavīpsnāja.

«Lai būtu kā būdams, Edgars Fagonē, kuru kolēģi viņa dienvidamerikāniskā izskata dēļ sāka dēvēt par Zēbio, nekavējoties ataicināja uz Parīzi māti un māsu, un viņas apmetās trīsistabu dzīvoklī Kolenkūra ielā.

Vārtsardze un kaimiņi atzīst, ka Fagonē savai mātei ir ļoti labs, krietns dēls un bieži rītos viņas vietā dodas uz veikalu pēc pārtikas.

Pirms gada viņš no saviem kolēģiem uzzinājis, ka viesnīcas «Mažestiks» dansingam vajadzīgs maksas dejotājs. Piedāvājis savus pakalpojumus, viņš pēc neilga izmēģinājuma laika tika pieņemts. Pēc tam Fagonē sāka saukties Eizēbija Fialdēsa vārdā. Viesnīcas direkcijai par viņu sūdzību nav.

Pēc kolēģu domām, viņš ir bikls, jūtīgs, nesabiedrisks jauneklis. Daži pat saka: «Kautrīgs kā jauna meitene.»

Viņš runā maz, taupa spēkus, jo jāsargās no slimības recidīva, un bieži dodas atpūsties viesnīcas pagraba gu-ļamtelpā — it īpaši, ja dansingā notiek sarīkojumi, kas viņu aizkavē līdz vēlai naktij.

Zēbio Fialdēss ir labās attiecībās ar visiem, bet rādās, ka tuvu, uzticamu draugu viņam nav un viņš sevišķi pēc tiem neilgojas.

Jādomā, ka Zēbio mēneša ienākumi kopa ar dzeram-naudām ir divi vai divarpus tūkstoši franku.

Šī summa aptuveni atbilst Fagonē dzīves veidam Kolenkūra ielas dzīvoklītī.

Edgars Fagonē nedzer, smēķē tikai retumis, narkotiskas vielas nelieto. Viņa sliktais veselības stāvoklis to nepieļauj.

Fagonē māte ir ziemeļniece, spēcīga, maza. auguma sieviete. Nereti viņa teikusi, starp citu, arī vārtsardzei, ka labprāt ietu kādā darbā, taču slimā meita, kurai nepieciešama kopšana, to kavē.

Lūkoju uzzināt, vai Fagonē nav kādreiz dzīvojis Riv-jērā. Precīzu informāciju šajā jautājumā trūkst. Daži domā, ka pirms trim četriem gadiem, kad Edgars strādāja kinoteātri «Impērija», viņš zināmu laiku tur dzīvojis kopā ar kādu pusmūža sievieti, taču šīs ziņas pārāk nenoteiktas, un balstīties uz tām nevar.»

Megrē lēnām piebāza savu trešo pīpi, piemeta krāsnij ogles, piegājis pie loga, palūkojās Sēnā, kas viegli zeltojās bālganajos saules staros, un, apmierināti nopūties, atkal apsēdās pie galda.

«Inspektora Lūkasa ziņojums par Zaņu Oskaru Adal-bēru Ramuelu, četrdesmit astoņi gadi vecu, dzīvojošu mēbelētā istabā Delambra ielā 14 (četrpadsmitais kvartāls).

Ramuels dzimis Nicā; viņa tēvs — francūzis — jau miris; māte — itāliete —, kurai pēdas nav sadzenamas, pirms laba laika, šķiet, atgriezusies savā dzimtenē. Ramuela tēvs bijis agrīno dārzeņu un svaigu sakņu piegādātājs.

Astoņpadsmit gadu vecumā Žans Ramuels sācis strādāt Parīzes tirgū kādā komisijas veikalā, taču iegūt sīkākas ziņas par šo laiku nav iespējams, jo veikala īpašnieks pirms desmit gadiem miris.

Deviņpadsmit gadu vecumā Ramuels brīvprātīgi dodas armijā. Divdesmit četru gadu vecumā tiek atvaļināts ar vecākā seržanta dienesta pakāpi un sāk strādāt pie_biržas māklera, kaut gan tūlīt pat to atstāj, lai dotos uz Ēģipti, kur dabū grāmatveža palīga vietu cukurfabrikā.

Trīs gadus pavadījis Ēģiptē, Ramuels atgriežas Francijā un strādā dažādās tirdzniecības firmās, izmēģinādams laimi arī biržā.

Trīsdesmit divu gadu vecumā viņš aizbrauc uz Ekva-doras republikas Gvajakilas pilsētu, kurp viņu nosūta kāda angļu-franču kalnu rūdas akciju sabiedrība. Viņa uzdevums — ieviest kārtību nolaistajā uzņēmumā.

Ramuels tur nodzīvo sešus gadus. Tieši tad viņš iepazīstas ar Mārī Deližāru, par kuru mums zināms ļoti maz, taču jādomā, ka viņa Centrālajā Amerikā nodarbojusies ar ļoti apšaubāmu profesiju.

Francijā Ramuels atgriežas kopā ar šo sievieti. Tuvāku ziņu par viņa dzīvi Ekvadorā trūkst, jo akciju sabiedrības pārvalde pārcēlusies uz Londonu,

Kādu laiku Ramuels dzīvo diezgan plaši gan Tulonā, gan Kasi, gan Marseļā. Lūkodams spekulēt ar apbūves gabaliem un vasarnīcām, viņš panākumus negūst.

Mārī Deližāra, kuru Ramuels visur stāda priekšā kā savu sievu, kaut gan viņi nav precējušies, ir ārkārtīgi vulgāra persona, kurai neko nenozīmē izraisīt skandālu publiskā vietā un kurai ļoti patīk būt uzmanības centrā.

Starp viņu un Ramuelu bieži vien notiek scēnas. Reizēm Ramuels savu draudzeni pamet uz vairākām dienām, taču virsroku allaž patur viņa.

Parīzē Ramuels un Mārī Deližāra dzīvo Delambra ielā, nomādami diezgan ērtu mēbelētu vienistabas dzīvokli ar virtuvi, vannas istabu un priekštelpu; tas izmaksā astoņsimt franku mēnesī.

Ramuels strādā par rēķinvedi Atuma bankā Komartēna ielā. (Sī iestāde drīz vien bankrotē, bet Atums tās vietā Senpēra ielā uz kāda sava kalpotāja vārda atver paklāju tirgotavu.)

Aizgājis no Atuma jau pirms bankrota, Ramuels gandrīz tūlīt pat, izlasījis sludinājumu, iestājas darbā viesnīcā «Mažestiks» par rēķinvedi.

Te viņš strādā jau trīs gadus. Direkcijai pret viņu nekādu pretenziju nav. Kolēģi rēķinvedi neieredz viņa pārmērīgās stingrības dēļ.

Ne reizi vien saķildojies ar savu draudzeni, Ramuels dienām ilgi nerādās mājās, pārgulēdams naktis viesnīcas pagrabā, kur pagadās. Tādos gadījumos viņu mēdz traucēt bieži telefona zvani vai arī ierodas šī sieviete pati.

Šis pāris kļuvis par tenku objektu kolēģiem, jo sieva, šķiet, rēķinvedim iedveš patiesas šausmas.

Jāpiebilst, ka vakar 2.ans Ramuels beidzot atkal atgriezies pie savas civilsievas mēbelētajā dzīvoklī Delambra ielā.»

Ceturtdaļstundu vēlāk pie Megrē kabineta bikli pieklauvēja vecais durvju sargs. Nesaņēmis atbildes, viņš klusām atvēra durvis un uz pirkstgaliem ienāca iekšā.

Atgāzies atzveltnī, atpogājis vesti, izdzisušu pīpi mutē komisārs bija iesnaudies.

Kad sargs ieklepojās, pavēstīdams savu ierašanos, Megrē aizvērtām acīm norūca:

— Kas tur ir?

— Ar jums vēlas runāt kāds kungs... Te būs viņa vizītkarte.

Kā negribot raisīdamies vaļā no snaudas, Megrē joprojām aizvērtām acīm pastiepa roku. Pēdīgi nopūties, viņš nolika vizītkarti uz galda un steidzīgi paņēma telefona klausuli.

— Vai ielaist?

— Acumirkli...

Komisārs nevērīgi paskatījās kartītē: Etjēns lolivē, Lionas kredītbankas direktora vietnieks, aģentūra O.

— Hallo!... Palūdziet izmeklētājam Bonno kungam, lai viņš ir tik laipns un pavēstī man mistera Klarka padomnieka uzvārdu un adresi.. Jā, jā — padomnieka... Tieši tā viņš to dēvē... Pēc tam palūdziet šo cilvēku pie telefona ... Ļoti steidzami...

Eleganti uzcirties svītrainās biksēs, melnos, pieguļošos svārkos, cieta filca cepurē, kas šķita kā no dzelzsbetona, Žolivē kungs, cienīgi apsēdies uz krēsla maliņas, kriminālpolicijas drūmajā uzgaidāmajā telpā gaidīja vairāk nekā piecpadsmit minūtes. Viņam līdzās sēdēja kāds puisis ar īsta bandīta seju un ielas staigule, kura aizsmakušā balsī klāstīja piedzīvoto:

— ... Vispirms — vai es būtu varējusi izvilkt no kabatas naudas maku tā, ka viņš nemaz to nemana?... Visi provinciāļi ir vienādi... Neiedrošinās sievai atzīties, cik daudz naudas Parīzē noplītējuši, un tāpēc melo, ka ir apzagti ... Laime, ka policija mani pazīst... Citādi — ej nu pierādi...

— Hallo!... Misters Herberts Dēvidsons? ... Ļoti priecājos, mister Dēvidson. Šeit komisārs Megrē... Jā ... Vakar man bija tas gods tikties ar jūsu klientu misteru Klarku ... Viņš bija ļoti laipns ... Ko jūs sakāt? ... Nē taču, nē! Tas man vairs nav prātā... Ne jau tādēļ jums zvanu; man radās iespaids, ka misters Klarks vēlas darīt visu, kas viņa spēkos, lai mums palīdzētu... Jūs sakāt — viņš šobrīd atrodas pie jums? ...

Lūdzu, pajautājiet... Hallo! Ir zināms, ka viņa aprindās, it īpaši Savienotajās Valstīs, laulātie draugi dzīvo diezgan neatkarīgi viens no otra... Un tomēr, kā gan varēja nemanīt... Jaunkundz, nepārtrauciet taču... Acumirkli, Dēvidsona kungs ... Pārtulkosiet vēlāk ... Noskaidrojies, ka misis Klarka pēdējo gadu laikā saņēmusi vismaz trīs vēstules no Parīzes... Interesanti, yai misters Klarks tās redzējis?... It īpaši svarīgi būtu zināt, vai viņa nav saņēmusi vēl citas līdzīgas vēstules... Jā... Gaidīšu atbildi... Pateicos...

Klausulē bija dzirdama neskaidra saruna.

— Klausos!... Ko jūs teicāt?... Viņš tās neatplēsa? ... Un nevaicāja sievai, kas tajās rakstīts? ... Nu protams... Tas atkarīgs no uzskatiem...

Vajadzētu redzēt, kas notiktu, ja Megrē kundze vīram nerādītu saņemtās vēstules.

— Aptuveni vienu vēstuli trijos mēnešos? ... Rokraksts viens un tas pats? ... Jā ... Parīzes pasta zīmogs? ... Brītiņu uzgaidiet, Dēvidsona kungs ...

Pavēris inspektoru istabas durvis, aiz kurām valdīja ellišķīgs troksnis, Megrē uzsauca:

— Ei, jūs tur, aizveriet mutes!

Tad viņš atgriezās pie aparāta.

— Hallo!... Visai ievērojamas summas? ... Vai jūs nebūtu tik laipns, Dēvidsona kungs, un neiesniegtu izmeklētājam rakstisku ziņojumu?... Nē! Pagaidām nekā vēl nav... Piedodiet, lūdzu ... Nezinu, kādā veidā avīzes to uzodušas, bet ticiet droši — mans nopelns tas nav... Vēl šorīt pat atteicu četriem žurnālistiem un diviem fotogrāfiem, kuri gaidīja mani kriminālpolicijas gaitenī. Pasveiciniet, lūdzu, no manis misteru Klarku ...

Megrē sarauca uzacis. Pirmīt, pavērdams inspektoru istabas durvis, viņš likās manījis... Komisārs vēlreiz pavēra durvis — un patiesi uz galda tur sēdēja kāds reportieris un fotogrāfs.

— Paklausieties, draugi... Es laikam telefona klausulē kliedzu pietiekami skaļi, lai varētu sadzirdēt?... Ja kaut vārds no tā, ko teicu, tiks minēts jūsu avīzē, jūs turpmāk zaudēsiet tiesības sniegt informācijas ... Vai sapratāt?

Taču, atgriežoties kabinetā un pazvanot sargam, Megrē neizprotami smaidīja.

— Ievediet Žolivē kungu...

— Sveicināti, komisāra kungs... Piedodiet par traucējumu... Domāju, ka rīkojos pareizi... Izlasījis vakar vakarā avīzi...

— Lūdzu, sēdieties...

— Vispirms jāatzīstas, ka ierados šeit nevis no sava prāta, bet saskaņā ar mūsu ģenerāldirektora rīkojumu;

zvanīju viņam šonakt vienos... Manu uzmanību saistīja Prospéra Donža vārds, jo pavisam nesen ar to nācās saskarties ... Jāsaka — mūsu aģentūrā mans pienākums ir vizēt čekus... Tas, protams, ir tīri mehānisks darbs, jo klienta tekošais rēķins jau pirms tam tiek pārbaudīts... Es tikai uzmetu čekam acis... Parakstos... Bet, ņemot vērā, ka šeit ir runa par ievērojamu summu ...

— Acumirkli... Vai gribat teikt, ka Prospērs Donžs ir jūsu klients?

— Kopš pieciem gadiem, komisāra kungs. Un pat vēl ilgāk, jo viņa tekošais rēķins tika pārskaitīts no mūsu aģentūras Kannās ...

— Atļaujiet vaicāt... Tā man būs vieglāk savilkt galus kopā... Prospērs Donžs bija jūsu aģentūras klients Kannās... Vai varat minēt viņa ieguldījumu summu tajā laikā?

— Tā bija ļoti niecīga — kā jau vairumam viesnīcu kalpotāju, kuri bija mūsu klienti. Tomēr gribu piebilst, ka šie cilvēki ir apgādāti ar dzīvokļiem un pārtiku un, ja vien nopietni vēlas, var noguldīt gandrīz visu savu peļņu... Tā tas bija arī ar Donžu. Katru mēnesi viņš nolika tūkstoti vai pusotra tūkstoša franku...

Turklāt obligācija, kuru mēs pēc viņa vēlēšanās nopirkām, laimēja divdesmit tūkstošus... Vārdu sakot, iebraucot Parīzē, viņam bija ap piecdesmit pieci tūkstoši franku...

— Un viņš turpināja noguldīt nelielus ietaupījumus?

— Pagaidiet! Man ir līdzi viņa operāciju saraksts. Tur

jūs redzēsiet kaut ko ļoti dīvainu... Pirmais gads... Donžs, kas dzīvo mēbelētā istabā Breija ielā, Zvaigznes laukuma tuvumā, noguldījis ap divpadsmittūkstoš franku____

Nākamajā gadā viņš neiegulda neko, tieši otrādi — sāk naudu ņemt laukā. Viņa adrese mainās. Viņš pāriet uz Senklū^ kur, cik nopratu pēc izdotajiem čekiem, uzcēlis sev mājiņu... Čekus viņš izsniedza aģentam, kas pārdeva viņam apbūves gabalu, galdniekam, krāsotājiem un mūrnieku meistariem...

Tādējādi gada beigās, kā šis saraksts liecina, viņam bankā bija vairs tikai astoņsimt trīsdesmit trīs franki un daži santīmi.

Taču pēc kāda laika, proti, pirms trim gadiem...

— Piedodiet, vai tas noteikti bija pirms trim gadiem?

— Noteikti... Tūlīt es jums sniegšu tiešus datus... Pirms trim gadiem Donžs rakstiski paziņoja, ka mainījis dzīves vietu, un uzdeva mums savu jauno adresi: Parīzē, Reomīra ielā 117.

— Acumirkli!... Vai jūs Donžu personiski esat redzējuši?

— Iespējams, ka esmu, taču neatceros... Es pie lodziņa nesēžu, man ir atsevišķs kabinets, no kurienes klientus varu redzēt tikai caur novērošanas «actiņu» ...

— Bet vai jūsu kalpotāji viņu redzējuši?

— Šo jautājumu šorīt uzdevu vairākiem no mūsu personāla ... Viens no tiem bija Donžu ievērojis, tāpēc ka arī pats priekšpilsētā cēlis māju... Viņš gan stāstīja, ka, tiklīdz laimīgi nobeidzis būvi, nācies no sava īpašuma šķirties ...

— Vai varat pa telefonu izsaukt šo cilvēku?

Aģentūras direktora vietnieks paņēma klausuli, bet

Megrē, izmantojot šo brīdi, izstaipījās, it kā neganti nāktu miegs, kaut gan acis viņam priecīgi dzirkstīja.

— Tātad jūs teicāt... Ak tā, jā!... Donžs maina adresi, pārceļas uz Reomīra ielu 117... Lūdzu, mani uz brītiņu atvainojiet...

Megrē nozuda inspektoru istabā.

— Lūkas! ... Izsauc taksometru .. Brauc uz Reomīra ielu 117... Ievāc tur informāciju par Prospēru Donžu... Vēlāk visu paskaidrošu ...

Megrē atgriezās pie aģentūras direktora vietnieka.

— Kādas ir Donža pašreizējās operācijas?

— Tieši par to ierados ar jums runāt. Pārbaudot šorīt viņa kontu, biju ļoti pārsteigts un vēl vairāk izbrīnījos, uzzinājis par viņa pēdējo operāciju... Pirmais amerikāņu čeks...

— Piedodiet! Kā jūs teicāt?

— Jā! Tādu viņam bija vairāki... Pirmais amerikāņu čeks, ko izdevusi Detroitas banka uz Prospēra Donža vārda pirms trim gadiem marta mēnesī, ir par piecsimt dolāriem... Tūlīt aplēsīsim, cik tas būtu mūsu naudā...

— Nav svarīgi...

— Šo čeku mēs pieņēmām, un summa tika ieskaitīta Donža kontā. Pēc pusgada no tās pašas bankas pienāca līdzīgs čeks ar lūgumu inkasēt summu un pārskaitīt Don-žam...

Ievērojis Megrē svētlaimīgo sejas izteiksmi, Žolivē kungs samulsis aprāvās, jo komisārs viņā laikam vairs neklausījās. Megrē patiešām bija domās aizklīdis tālu. Negaidot viņam iešāvās prātā — ja pirms šā apmeklētāja pieņemšanas viņš nebūtu zvanījis «padomniekam» un uzdevis tiešus jautājumus, tad taču varētu teikt, ka atkal tikai nejaušs gadījums nācis talkā...

— Es jūs klausos ... Žolivē kungs...

Komisārs, nespēdams iegaumēt šo vārdu, ikreiz bija spiests pamest acis vizītkartē.

— Atklāti sakot, man jau skaidrs, ko jūs tūlīt teiksiet. Donžs turpināja saņemt no Detroitas čekus apmēram reizi pa trim mēnešiem...

— Tieši tā ... Bet...

— Cik liela summa no šiem čekiem aptuveni kopā sanāk?

— Trlssimttūkstoš franku...

— Un šī nauda mierīgi gulēja bankā, Donžs ne reizes to neņēma laukā?

— Jā... Taču pēdējos astoņos mēnešos neviens jauns čeks klāt nav nācis...

Protams! Vai tad pirms brauciena uz Franciju misis Klarka kopā ar dēlēnu tvaikonī neceļoja pa Kluso okeānu?

— Bet vai Donžs pats šajā laikā turpināja noguldīt nelielas summas?

— Viņa kontā nekādu noguldījumu šai laikā nav.,. Skaidrs, ka šie noguldījumi salīdzinājumā ar amerikāņu čekiem būtu smieklīgi mazi... Bet redziet, kas mani satrauc ... Aizvakar saņemtā vēstule... Es pats tai nebūtu pievērsis uzmanību... Tā saistīja ārzemju nodaļas priekšnieka vērību, tūlīt sapratīsiet, kāpēc... Tātad aizvakar no Prospēra Donža saņēmām vēstuli... Taču parastā čeka vietā, kas allaž bija pievienots vēstulei, tajā bija lūgums nosūtīt vienai no Briseles bankām naudu uz pieprasītāja vārda... Parasta operācija ... Dodoties ceļojumos, mūsu klienti nereti lūdz izdot čekus, lai varētu saņemt naudu kādā no ārzemju bankām — tas izslēdz sarežģītās akreditīvu operācijas un nepieciešamību vadāt līdzi lielas summas skaidrā naudā ...

— Par kādu summu bija šis čeks?

— Par divsimt astoņdesmittūkstoš franču frankiem... Līdz ar to tika izsmelts gandrīz viss Donža tekošais rēķins ... Pārpalikums bija tikai ap divdesmit tūkstošu ...

— Tātad šo čeku jūs esat jau izdevuši?

— Nosūtījām uz norādīto adresi...

— Proti, kādu?

— Kā vienmēr, uz Reomīra ielu 117 Prospēram Don-žam...

— Tas nozīmē, ka jūsu vēstule ar čeku pienākusi pa pastu vakar no rīta?

— Iespējams... Tikai tādā gadījumā Donžs to saņemt nevarēja...

Aģentūras direktora vietnieks pavicināja avīzi.

— Viņš to nevarēja saņemt tāpēc, ka aizvakar gandrīz tai pašā laikā, kamēr mēs izrakstījām čeku, Prospēru Donžu apcietināja.

Megrē, ātri pārlapojot telefona abonentu sarakstu, noskaidroja, ka Reomīra ielas 117. namā ir vairāki telefoni, tā netrūka arī vārtu sargātājai. Megrē pazvanīja. Inspektors Lūkass jau bija tur.

Megrē deva viņam īsus norādījumus.

— Vēstule, jā, uz Donža vārda... Uz aploksnes Lionas kredītbankas aģentūras O. zīmogs. Rīkojies ātri, vecais... Paziņo man visu pa telefonu...

— Komisāra kungs, es ceru, — ar zināmu svinīgumu iesāka aģentūras direktora vietnieks, — ka esmu pareizi rīkojies...

— Nu protams!... Protams!...

Taču Megrē apmeklētāju vairs neievēroja. Tas viņam nebija prātā. Viņš "domās klejoja citur. Kas zina, kur? Viņu pārņēma drudžaina nepacietība, vēlēšanās grūstīt priekšmetus telpā, sabikstīt krāsnī ogles, staigāt šurp un turp.

— Ieradies Lionas bankas ierēdnis, komisāra kungs...

— Aicini iekšā...

Tobrīd iezvanījās telefons. Svešais palika stāvam uz sliekšņa, ar šausmām skatīdamies savā priekšniekā, neizpratnē, kāpēc viņu izsaukusi kriminālpolicija.

— Vai Lūkass?

— Zināt, šef, namā, kur es pašreiz atrodos, privātdzīvokļu nav. Ir tikai kantora telpas — pa lielākai daļai vienistabas. Dažas no tām nomā provinces komersanti, uzskatot, ka firmai ir izdevīga adrese Parīzē. Vairums šo kantortelpu saimnieku nekad tur nav spēruši kāju, viņiem tikai tiek pārsūtīts saņemtais pasts. Dažviet sēž vienīgi mašīnrakstītāja, kas atbild uz telefona zvaniem... Hallo!

— Runā tālāk!

— Pirms trim gadiem Prospērs Donžs divus mēnešus īrēja šeit istabu par sešsimt frankiem mēnesī... Pats ieradās tur ne vairāk kā divas trīs reizes... Kopš tā laika viņš ik mēnesi maksā šveicaram simt franku pasta pārsūtīšanai ...

— Uz kurieni?

— Uz privātaģentūru «2EM», Hausmana bulvārī 42.

— Uz kāda vārda?

— Aploksnes jau sagatavotas iepriekš, adrese rakstīta ar mašīnu... Donžs par to jau laikus parūpējies... Acumirkli uzgaidiet!... Šveicara istaba nav sevišķi gaiša ... Jā, lūdzu, iededziet gaismu, vecais... Tātad... 2. M. D. Privāta pasta aģentūrā «2EM», Hausmana bulvārī 42... tas ir viss... Zināt, ka pastu ar iniciāļiem pieņem tikai privātās aģentūras . . .

— Vai taksometrs tevi vēl gaida? ... Nē? ... Ak, nelga!... Steidzīgi sameklē mašīnu!... Cik pulkstenis? .. Vienpadsmit... Brauc tūlīt uz Hausmana bulvāri... Vai šveicars vakarrīt pārsūtījis kādu vēstuli? ... Jā? ... Tad laidies uz ātrāko!...

Megrē bija pavisam piemirsis abus vīrus, kuri pārsteigti klausījās viņā, lāgā nezinādami, ko iesākt. Komisārs domās bija tik tālu, ka daudz netrūka — un viņš būtu tiem pajautājis:

«Ko jūs še meklējat?»

Tad viņš spēji nomierinājās.

— Par ko jūs bankā strādājat? — viņš pievērsās bankas ierēdnim, kuru negaidītais jautājums satrūcināja.

— Strādāju tekošo rēķinu nodaļā.

— Vai Prospēru Donžu pazīstat?

— Jā... Esmu vairākkārt viņu redzējis... Jāsaka, mēs reizē cēlām māju priekšpilsētā... Tikai es vēlāk izvēlējos apbūves gabalu citur ...

— Zinu ... Turpiniet...

— Laiku pa laikam Donžs, ieradies mūs aģentūrā, pieprasīja nelielas summas, ar ko maksāt meistariem, kuriem sava konta bankā nebija un kuri čekus nepieņēma... Tas viņam beidzot apnika... Atceros — par šo jautājumu mēs runājām... Spriedām, cik labi būtu, ja visiem, tāpat kā Savienotajās Valstīs, būtu savs tekošais rēķins... Donžam nebija viegli atnākt pie mums, viņš strādāja viesnīcā no sešiem rītā līdz sešiem vakarā, bet banku slēdz sešos... Tad es viņam ieteicu... Mēs šad tad mēdzam izpalīdzēt saviem klientiem, ceru, ka priekšnieka kungs tāpēc neļaunosies... Es Donžam ieteicu vajadzības gadījumā pazvanīt man, un es viņam naudu ar kurjeru nosūtīšu, būs tikai jāparaksta kvīts... Tādā veidā es pāris reižu esmu nogādājis viņam naudu uz viesnīcu ...

— Vai kopš tā laika jūs vēl tikāt redzējušies?

— Šķiet, ka ne... Tiesa gan, divas vasaras pēc kārtas biju komandēts vadīt mūsu aģentūru Etretā... Varbūt pa to laiku viņš kādreiz ieradās...

Megrē pēkšņi atvēra rakstāmgalda atvilktni un, izņēmis Prospēra Donža fotogrāfiju, klusēdams nolika uz galda.

— Bez šaubām, tas ir viņš! — iesaucās ierēdnis. — Donžam ir diezgan īpatnēja seja. Viņš stāstīja, ka bērnībā slimojis ar melnajām bakām, bet zemniekiem, pie kuriem dzīvojis, nav prātā nācis aicināt ārstu ...

— Vai esat pārliecināts, ka tas ir viņš?

— Nav ne mazāko šaubu.

— Vai viņa rokrakstu jūs pazītu?

— Pat es to varētu pazīt, — aizskarts, ka nav vairs uzmanības centrā, iesaucās aģentūras direktora vietnieks.

Megrē viņiem pasniedza vairākus dažādiem rokrakstiem rakstītus dokumentus.

— Nē!... Nē!... Ne mazākās līdzības... Pag!... Re, kur viņa septītnieks... Šo skaitli viņš raksta ļoti īpatnēji ... Tāpat kā burtu F... To noteikti rakstījis viņš...

Norādītais patiesi bija Donža rokraksts uz viena no kafetērijas taloniņiem, kur Donžs ātrumā bija uzmetis neskaidrus ķeburus: cik pasūtīts melnas kafijas, cik ar krējumu, cik tējas ar sausiņiem un cik šokolādes.

Telefons klusēja. Pulkstenis nosita divpadsmit.

— Atliek, kungi, jums pateikties!

Kāpēc Lūkass tik ilgi kavējas aģentūrā «ŽEM»? Kaut gan, lai ietaupītu sešus frankus, viņš bija spējīgs braukt ar autobusu,

IX ŠARLA KUNGA AVĪZE

Katra par sevi šis sievietes nemaz nekristu acis. Bet abas kopā, stāvot pie ieejas kriminālpolicijā — it kā pie rūpnīcas vārtiem, viņas veidoja nožēlojami grotesku ainu. 2ižī ar savām tievajām, garajām kājām, tērpusies noplukušā trušādas apmetnī, pa brīžam neuzticīgi skatījās uzraugā pie durvīm un, tiklīdz uz ielas atskanēja soļi, pieliecās, lai redzētu, kas nāk; nabaga Šarlote nebija jaudājusi sakārtot matus un nokrāsoties. Neizsīkstošās asaras, kas lija joprojām, pilnam mēnesim līdzīgo Šarlotes seju bija izraibinājušas sārtiem plankumiem. Arī deguns bija piesarcis un atgādināja apaļu podziņu sejas vidū.

Šarlotei mugurā bija lepns melna drapa mētelis ar karakula apkakli un tādu pašu apakšmalu. Viņa neapzināti spieda pie krūtīm greznu lakādas somiņu. Ja blakus kalsna un sakumpusi nestāvētu Žižī un ja nebūtu sasarkušā de-guneļa, Šarloti varētu notuTēt par īstu dāmu.

— Viņš nāk!...

Šarlote nekustējās no vietas. Bet Žižī nemitīgi skraidelēja šurp un turp. Patiesi — kāda kolēģa pavadībā tuvojās Megrē. Viņš draudzenes pamanīja pārāk vēlu. Krastmalā acis žilbināja spožā saule, gaisā jauta pirmās pavasara vēsmas.

— Piedodiet, komisāra kungs...

Megrē ceļa biedram paspieda roku.

— Labu ēstgribu, vecīt...

— Vai drīkstu lūgt uz pāris vārdiem, komisāra kungs?...

Un, sākusi elsot, Šarlote sabāza mutē gandrīz visu savu saņurcīto kabatas lakatiņu. Garāmgājēji atskatījās. Megrē pacietīgi nogaidīja. It kā atvainodamās draudzenes vietā, Žižī teica:

— Viņa tikko bija pie izmeklētāja, kas viņu bija izsaucis ...

— Saprotu, saprotu. Pie Bonno kunga. Viņam, bez šaubām, ir tiesības... Un tomēr...

— Vai tiesa, komisāra kungs, ka Prospērs... ka viņš atzinies?...

Šoreiz Megrē neslēpa smaidu. Vai tiešām izmeklētājs neko citu nav varējis izgudrot? Novecojusi viltība, kuru mēdz likt lietā tikai sīki policijas ierēdnīši — iesācēji... Un šī tuklā tītarmātīte Šarlote bija noticējusi.

— Tā taču nav taisnība, vai ne? Tā jau man likās. Ja tik jūs zinātu, ko visu man izmeklētājs nesarunāja!... Pēc viņa domām, esmu pēdējā plukata!...

Dežurants pie ieejas mazliet šķelmīgi viņos noskatījās. Nudien interesanti bija vērot Megrē negaidītā divu sieviešu ielenkumā, turklāt viena no viņām raud, otra pētī komisāru ar atklātu neuzticību.

— Kā es būtu varējusi sūtīt anonīmu vēstuli un lūgt, lai Prospēru soda, ja skaidri zinu, ka viņš nevienu nav nogalinājis?... Es vēl varētu ticēt, ka viņš spējīgs kādu nošaut ... Bet nožņaugt... nē. Un lai viņš nākamajā dienā atkārtotu to pašu ar gluži nevainīgu cilvēku!... Nē!... Varbūt esat uzzinājuši ko jaunu, komisāra kungs? Kā jums liekas, vai viņu tagad atstās cietumā?

Megrē pamāja garāmbraucošajam taksometram.

— Kāpiet iekšā! — viņš abām sievietēm teica. — Man jābrauc darīšanās, pavadiet mani...

Komisārs nemeloja. Pēdīgi bija piezvanījis Lūkass, kas privātaģentūrā «ŽEM» neko nebija panācis. Viņi norunāja tikties Hausmana bulvārī. Te pēkšņi komisāram iešāvās prātā, ka...

Abas sievietes grasījās sēsties uz atliecamajiem soliņiem, bet Megrē lika viņām ieņemt vietas pakaļējā sēdeklī, pats apsēzdamies ar muguru pret šoferi. Tā bija viena no pirmajām siltajām dienām šajā gadā. Parīzes ielas atdzīvojās, kļuva košākas, un arī gājēji šķita mundrāki.

— Sakiet man, Šarlote, — vai Donžs savus ietaupījumus arvien vēl nogulda bankā? ...

Megrē gandrīz noskaitās, jo ikreiz, kad viņš bilda vārdu, Žižī, it kā jauzdama slepenas lamatas, nikni sarauca uzacis. Varēja manīt, ka viņa ar mokām valdās, lai draudzeni nebrīdinātu:

«Uzmanies! ... Pirms atbildi, labi apdomā ...»

Taču Šarlote vientiesīgi iesaucās:

— Ko viņš, nabags, var ietaupīt?... Mēs jau sen vairs neko nekrājam... Kopš tās dienas, kad uzkrāvām sev kaklā šo māju, jā, tieši tā — uzkrāvām... Pēc projekta tai vajadzēja izmaksāt ne vairāk kā četrdesmittūkstoš franku ... Bet vispirms jau pamati izmaksāja trīsreiz dārgāk, nekā bijām paredzējuši, jo uzdūrāmies apakšzemes strautam ... Tad sākām celt sienas, taču uz ziemas sliekšņa celtnieki darbus pārtrauca, sāka streikot... Tā — pieci tūkstoši šim. Trīs — tam... īsta zagļu banda, nudien!... Jūs brīnītos, ja zinātu, cik daudz naudas izšķiests par šo māju. Noteiktu skaitli nevaru minēt, bet vairāk par astoņdesmit tūkstošiem droši, turklāt par visu vēl nemaz neesam samaksājuši...

— Tātad Donžam bankā naudas nav?

— Viņam nav vairs pat tekošā rēķina... Pag!... Cik ilgi jau?... Aptuveni trīs gadus. Atceros, ka reiz pastnieks atnesa naudas pārvedumu — pāri par astoņsimt frankiem ... Nesapratu, kas tā par naudu... Donžs vēlāk paskaidroja, ka rakstījis bankai un lūdzis slēgt viņa kontu ...

— Vai neatceraties, kad tas notika?

— Kāpēc jums tas jāzina? — nespēdama atturēties no kodīgām piezīmēm, vaicāja 2ižī.

— Atminu, ka tad bija ziema, jo, kad ieradās pastnieks, es skaldīju ledu pie ūdens sūkņa ... Pag ... Vai todien nebiju Senklū tirgū?... Nopirku zosi... Tātad tas notika dažas dienas pirms Ziemsvētkiem...

— Kurp mēs braucam? — raugoties laukā pa logu, nočukstēja Žižī.

Tieši šai mirklī mašīna nobremzēja Hausmana bulvāri netālu no Sentonorē priekšpilsētas. Uz ietves stāvēja Lūkass un plati ieplestām acīm raudzījās, kā Megrē kopā ar divām sievietēm izkāpj no mašīnas.

— Acumirkli... — komisārs dāmām atvainojās.

Viņš paveda Lukasu sāņus.

— Nu, kā? ...

— Skatieties turp! Vai redzat starp ādas izstrādājumu tirgotavu un dāmu frizētavu kaut ko līdzīgu nelielam veikaliņam?... Tur atrodas aģentūra «2EM» ... To vada vecs riebeklis, no kura nav iespējams neko izdibināt... Viņš grasījās savu bodīti slēgt un doties brokastīs, aizbildinādamies, ka allaž šajā laikā tā mēdzot darīt... Piespiedu viņu palikt... Viņš noskaitās... Sak, bez ordera jums nav nekādu tiesību ...

Megrē iegāja patumšajā aģentūras telpā, ko divās daļās dalīja melna koka lete. Visgarām sienām stiepās ailītēs sadalīti tādas pašas krāsas koka plaukti, kur glabājās vēstules.

— Gribētu zināt, kas... — vecais iesāka.

— Ja jums nav iebildumu, — skarbi pārtrauca Megrē, — tad šoreiz es uzdošu jautājumus. Vai tiesa, ka jums pienāk vēstules uz pieprasījumu ar adresātu iniciāļiem, kādas pasta nodaļās nepieņem? Droši vien jums tāpēc netrūkst klientu?...

— Es maksāju patenti! — vecais īsi atcirta.

Viņš valkāja acenes bieziem stikliem, aiz kuriem vidēja asarainas acis. Viņa svārki bija notraipīti, krekla apkaklīte netīra, sadilusi. No šā cilvēka, piesātinādama visu telpu, garoja sūra sviedru smaka.

— Sakiet — vai jums nav saraksta, kur iepretī klientu iniciāļiem tiek atzīmēti viņu īstie uzvārdi?

Vecais ņirdzīgi iesmējās.

— Jūs domājat, ka viņi otrreiz nāktu šurp, ja es pieprasītu īstos uzvārdus?... Varbūt lūgt, lai uzrāda personas apliecību?

Mazliet pretīgi iedomāties, ka šo vietu, sakaru centru daudziem laulību pārkāpējiem un dažādiem netīriem afēristiem, slepeni apmeklē glītas sievietes.

— Vai vakarrīt saņēmāt vēstuli ar adresāta iniciāļiem 2. M. D ?

— Ļoti iespējams. Teicu to jau jūsu kolēģim. Viņš pats pārliecinājās, ka vēstules šeit vairs nav...

— Tātad kāds atnāca tai pakaļ. Vai varat tieši pateikt, kad?

— Es itin neko nezinu un, pat ja zinātu, nez vai jums sacītu...

— Brīdinu, var gadīties, ka tuvākajās dienās jūsu bodīte tiks slēgta.

— To pašu man teikuši daudzi, un tomēr mana «bodīte», kā jūs to nosaucāt, stāv, kā stāvējusi jau četrdesmit divus gadus... Kas lai saskaita aizkaitinātos vīrus, kuri nākuši šurp celt traci un pat draudējuši mani piekaut...

Lūkass pareizi šo veci bija nosaucis par «riebekli».

-1- Bet tagad, ja atļausiet, aizdarīšu logus un došos brokastīs. ..

Kur parasti brokasto šī vecā piepe? Vai maz iespējams, ka viņam ir ģimene, sieva, bērni? Viņš drīzāk atgādina vecpuisi, kas droši vien mēdz ēst kādā tuvējā nožēlojami vienkāršā restorānā, kur viņam rezervēta pastāvīga vieta un salvete metāla gredzenā.

— Vai jūs šo cilvēku esat redzējuši?

Nelikdamies zinis par vecā vīra neapmierinātību, Megrē atkal izņēma no kabatas portfeļa Prospēra Donža fotogrāfiju, un ziņkāre uzveica vecā slikto omu. Noliecies viņš piebāza seju tuvu klāt attēlam. Viņa vaibsti palika nekustīgi. Tad vecais paraustīja plecus.

— Es tādu neatceros, — kā nožēlodams viņš norūca.

Abas ārpusē palikušās sievietes stāvēja pie aģentūras

šaurās vitrīnas. Megrē pasauca Šarloti.

— Un šo dāmu jūs pazīstat?

Ja Šarlote tēloja, tad viņu varēja nosaukt par lielisku aktrisi: viņa lūkojās apkārt, vienlaikus pārsteigta un apjukusi, jo šī vieta patiesi spēja šādas izjūtas izraisīt.

— Kas tad te? ... — viņa iesāka.

Šarlote bija nobijusies līdz neprātam. Viņa nesaprata, kāpēc šurp atvesta, un neapzināti meklēja atbalstu pie Žižī, kas bez aicinājuma pati bija ienākusi kantorī.

— Vai jūs vēl daudzus šurp vedīsiet?

— Tātad ne vienu, ne otru jūs nepazīstat?... Vai nevarat pateikt, kas pieprasīja vēstuli ar iniciāļiem Ž. M. D., vīrietis vai sieviete, un kad sūtījums tika izņemts? ...

Vecais klusēdams paņēma dēļu aizvērtni un aizlika to durvīm priekšā. Neko darīt — vajadzēja atkāpties. Megrē, Lūkass un abas sievietes atkal stāvēja uz ielas zem kastaņām, kuru piebriedušie ziedpumpuri ik mirkli varēja atvērties.

— Jūs abas drīkstat doties mājās ...

Megrē nolūkojās, kā viņas aiziet. Kad abas bija soļus desmit attālinājušās, Žižī, kaut ko satraukti sākusi draudzenei stāstīt, vilka viņu līdzi tik ātri, ka resnīte Šarlote gandrīz nejaudāja sekot.

— Kas jauns, šef?

Ko lai Megrē atbild? Viņš bija noraizējies un drūms. Šķita, ka pavasaris viņu nemaz neiepriecina, gluži otrādi — kaitina.

— Nezinu... Paklau... Aizej brokastīs... bet pēcpusdien esi savā kabinetā... Brīdini visas bankas, kā Parīzē, tā Briselē, ka var tikt iesniegts čeks par divsimt astoņ-desmittūkstoš frankiem ...

Viņi atradās pāris soļu attālumā no «Mažestika». Iegrie zies Pontjē ielā, Megrē iegāja nelielā krodziņā blakus lielās viesnīcas kalpotāju ieejai. Tur viņš, nolēmis kaut ko uzkost, pasūtīja gaļas konservu ragū un, apsēdies vientuļā kaktiņā pie neliela galdiņa, joprojām sadrūmis, tiesāja pasniegto ēdienu; netālu no viņa pusdienoja divi svešinieki, kas, steidzoties uz sacīkstēm hipodromā, sprieda par zirgiem.

Ja ari kāds iedomātos komisāram izsekot, grūti būtu atbildēt uz jautājumu, ko viņš darīja pēcpusdienā. Paēdis komisārs uzdzēra tasi kafijas, nopirka tabaku un piebāza ar to savu tabakmaku. Tad, iznācis uz ielas, krietnu brīdi nostāvēja, izklaidīgi raugoties apkārt.

Nekāda iepriekš nosprausta plāna viņam, protams, nebija. Gurdiem soļiem iegājis «Mažestikā», Megrē apstājās gaitenī pie caurlaižu apzīmogotā ja automāta. Viņš atgādināja ceļotāju, kas, stundām ilgi gaidot stacijā vilcienu, gara laika pēc sāk mest sīknaudu automātiskajā karameļu izsniedzējā...

Garām plūda ļaudis, galvenokārt pavāra palīgi, kuri ar dvieļiem pār plecu devās atspirdzināties krodziņā turpat blakus.

Jo tālāk viņš gāja pa garo gaiteni, jo neciešamāks kļuva karstums, sejā sitās virtuves suta un dūmi.

Ģērbtuvē neviena nebija. Megrē nomazgāja rokas un bez īstas vajadzības, tikai tālab, lai novilcinātu laiku, veselas desmit minūtes tīrīja nagus. Kad kļuva pārlieku karsti, viņš noģērba mēteli un iekāra to astoņdesmit devītajā skapītī.

Savā stikla sprostā lepni sēdēja Žans Ramuels. Viņam iepretī kafetērijā veicīgi rīkojās trīs sievietes un kāds baltā virssvārcī tērpies jauneklis, kurš aizstāja Prospēru.

— Kas tas tāds? — Megrē pavaicāja Ramuelam.

— Pieņemts uz laiku, kamēr atradīsies kāds piemērotāks... Viņu sauc Saris... Tātad jūs atkal nolēmāt mūs apciemot, komisāra kungs ... Lūdzu, atvainojiet mani...

Bija pats karstākais darba laiks. Luksusa numuru iemītnieki mēdza brokastot vēlu, un Ramuela priekšā krājās talonu kaudzītes, viesmīļi skraidīja no viena gala uz otru, zvanīja visi telefoni reizē, nemitīgi darbojās trauku lifti.

Cepuri paturējis galvā, rokas sabāzis kabatās, Megrē staigāja šurp un turp, gan pēkšņi nostādamies aizmugurē kādam pavaram, kurš maisīja mērci, un izlikdamies, ka šī nodarbošanās viņu ārkārtīgi interesētu, gan ieiedams

trauku mazgatavā, vai ari, piespiedis seju stikla sienai, vēroja «kurjeru ēdamistabu».

Tāpat kā pirmajā izmeklēšanas dienā, tikai šoreiz bez steigas komisārs devās uz kalpotāju kāpnēm un, aizvien vēl saīdzis, uzkāpa pašā augšā. Kad viņš gāja lejā, gluži aizelsies viņu panāca direktors.

— Nupat uzzināju, ka jūs esat šeit, komisāra kungs... Droši vien nebūsiet brokastojis... Lūdzu, atļaujiet, ka es...

— Pateicos, esmu paēdis...

— Vai drīkstu vaicāt, kas no jauna?... Biju ļoti pārsteigts, kad arestēja šo Prospēru Donžu... Bet vai jūs patiesi neko nevēlaties iebaudīt? ... Nu vismaz glāzīti konjaka ...

Šaurajās kāpnēs, runājot ar Megrē, kas likās pilnīgi vienaldzīgs, direktors jutās ļoti neērti. Šādās reizēs komisārs prata būt apbrīnojami inerts.

— Cerēju, ka prese šo lietu noklusēs... Saprotiet, ko tas nozīmē viesnīcai... Bet par Donžu...

Tas bija bezcerīgi. Megrē bija un palika nepieejams. Viņš sāka kāpt lejā un atkal nonāca pagraba telpās.

— Vēl pirms nedaudz dienām šo puisi minēju citiem kā paraugu... Iedomājieties paši — tik lielā iestādē kā mūsējā sastopami dažnedažādi cilvēki...

Megrē skatiens slīdēja no vienas stikla sienas pie otras, no akvārija uz akvāriju, kā viņš pats izteicās. Beidzot komisārs apstājās pie jau labi pazīstamā 89. skapīša, kurā patiesi bija izbeigušās divu cilvēku dzīves.

— Nabaga Kolbefs... Piedodiet, ka es jūs apgrūtinu... Manuprāt, tomēr... Lai gaišā dienas laikā dažu soļu attālumā no virtuves, kur nemitīgi apgrozās cilvēki, nožņaugtu cilvēku, turklāt upurim tā aizspiestu rīkli, ka tas nespēj ne pakliegt, ne pretoties, — vai jums neliekas, ka tur nepieciešams liels fizisks spēks?... Tādā brīdī ka patlaban, kad ļaudis šeit ļoti aizņemti un apkārt valda briesmīga kņada, tas vēl būtu iespējams... Bet ap puspieciem vai pieciem pēcpusdienā...

— Jūs manis dēļ droši vien pametāt brokastis? — paklusām ieminējās Megrē.

— Nav svarīgi... Mēs esam paraduši ēst, kad pagadās ...

— Esiet tik laipns, ejiet atpakaļ paēst... Man tagad jāiet... Es eju ... Atvainojiet...

Un Megrē atkal soļoja pa garajiem gaiteņiem, vērdams durvis gan vaļā, gan ciet un kūpinādams pīpi, kas drīz tomēr izdzisa.

Visbiežāk soļi komisāru veda atpakaļ kafetērijā, kur viņš sāka jau pazīt katru tās iemītnieku kustību un nemitīgi caur zobiem kaut ko neskaidri murmināja:

— Tā... Donžs atrodas kafetērijā... Te viņš mēdz būt ik dienas no pulksten sešiem rītā... Tā... Mājās viņš izdzer tasi kafijas, ko pēc pārnākšanas uzsildījusi Šarlote ... Labi... Jādomā, ka šeit viņš no kafijkanniņas pirmo tasi ielej sev... Tā ...

Kāda jēga šiem sīkumiem?

— Donžs paradis uznest kafiju arī nakts šveicaram... Tā... Un tieši tāpēc, ka todien Donžs to neizdara, kaut gan pulkstenis jau rāda desmit minūtes pēc sešiem, 2is-tēns Kolbefs nokāpj lejā pagrabā ... Labi... Galu galā ... Šāda vai tāda iemesla pēc ... Hm!...

Lūk, bet patlaban otrajās brokastis kafiju vairs nesniedz sudraba, bet gan glazētās majolikas kanniņās ar nelieliem filtriņiem pie katra vāciņa.

— ... No rītiem brokastis jāsūta augšā aizvien ātrākā un ātrākā tempā... Tā... Pēc tam ari Donžs ietur brokastis ... Viņam tās pienes uz paplātes ...

— Vai jūs nebūtu tik laipns, komisāra kungs, un nepaietu mazliet sāņus... Jūs kavējat mani saskaitīt tases ...

Runātājs bija Ramuels, kuram stikla sprostā pienācās visu stingri uzmanīt. Skaties tik! Viņš skaita arī kafetērijā izdzertās tases.

— Neņemiet ļaunā, komisāra kungs, ka iztraucēju...

— Nē, nē! Ko jūs!...

Pulkstenis ir trīs. Darba temps atslābis. Kāds pavārs, paguvis pārģērbties, grasās doties prom.

— Ramuel, ja mani meklē, būšu atpakaļ ap pieciem... Aizeju nomaksāt nodokli...

Gandrīz visas mazās, brūnās kafijkanniņas bija atkal nosūtītas lejā. No kafetērijas iznāca Šarls un, ziņkārīgi pavēries komisārā, devās prom pa gaiteni, kas veda uz izeju. Laikam darba biedrenes viņam bija paskaidrojušas, kas ir šis Megrē.

Pēc brītiņa bufetnieks atgriezās ar jauniznākušu avīzi rokās. Pulkstenis bija nedaudzas minūtes pēc trijiem. Iebāzušas rokas līdz elkoņiem karstā ūdenī, izpalīdzes mazgāja traukus. Šarls apsēdās pie sava galdiņa, cik ērti vien iespējams. Izklāja sev priekšā avīzi, uzlika acenes un, aizsmēķējis cigareti, sāka lasīt.

Nekā neparasta tur nebija, un tomēr Megrē izpletās acis.

— Acīm redzot, atelpas brīdis? — smaidot viņš pievērsās Ramuelam, kurš šķiroja taloniņus.

— Jā, tagad būs miers līdz puspieciem, bet, tiklīdz atvērsies dansings, viss sāksies no gala ...

Pagāja vēl dažas minūtes, bet Megrē joprojām grozījās gaitenī. Pēkšņi kafetērijā iezvanījās telefons. Šarls piecēlās, pateica dažus vārdus klausulē un, ar nožēlu pametis avīzi, devās prom uz attālākām pagraba sekcijām.

— Kurp viņš iet?

— Cik pulkstenis? Pusčetri? Droši vien viņu aicina ekonoms saņemt kafijas un tējas rezerves.

— Vai tas notiek katru dienu?

—/ Jā...

Ramuels sekoja ar skatienu komisāram, kas, aizvien tikpat nesatraucams, iegāja kafetērijā. Tas, ko Megrē atļāvās, patiesi bija ļoti banāls paņēmiens. Viņš ieskatījās atvilktnē, ļoti vienkārša, nekrāsota koka galda atvilktnē. Tajā atradās tintes pudelīte, spalvaskāts un vāciņi vēstuļu papīram. Bija tur arī daži zīmuļu galiņi un divas trīs naudas pārvedumu blankas.

Tiklīdz Megrē atvilktni aizvēra, atgriezās Šarls, nesdams sainīšus. Redzot Megrē noliekušos pār galdu, Šarls nodomāja, ka komisārs lasa avīzi.

— Varat to ņemt... — viņš norādīja uz avīzi. — Kaut gan tur nekā interesanta nav... Parasti lasu tikai feļetonus un darba piedāvājumu sludinājumus...

Tā tik vēl trūka komisāram Megrē!

— Tātad... Prospērs Donžs mierīgi sēž pie šā galdiņa ... Blakus sutas garaiņos rosās trīs sievietes... Viņš...

Ar katru mirkli vairāk un vairāk Megrē atbrīvojas no sastinguma un miegainības. Komisārs pēkšņi šķita atcerējies, ka viņu gaida steidzams darbs. Ne no viena neatvadījies, viņš ātriem soļiem iegāja ģērbtuvē, paņēma mēteli, ko pa ceļam uzvilka mugurā, un pēc brīža jau sēdēja taksometrā.

— Uz prokuratūras finansu nodaļu! — Megrē šoferim teica.

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa četri. Vai prokuratūrā kāds būs vēl sastopams? Ja veiksies labi, varēja cerēt, ka šodien pat pievakarē...

Megrē atskatījās. Taksometrs bija pabraucis garām Edgaram Fagonē, tā sauktajam Zēbio, kurš kājām soļoja uz

viesnīcu.

X PUSDIENAS RESTORĀNĀ «KUPOLS»

Operācija notika demonstratīvi skaļi, tā ka pat vecais antikvārs, kas, ieracies kā kurmis alā, lēnām nīka savā tumšajā veikaliņā, izčāpoja uz sliekšņa.

Pulkstenis bija gandrīz jau seši. Nepievilcīgajos Sen-pēra ielas skatlogos iedegās nespodra gaisma, kaut gan laukā vēl valdīja violets mijkrēslis.

Policijas prefektūras mašīna, drāžoties šurp no Orfēvra krastmalas, ar skaļiem kaucieniem iztrūcināja gan antikvārus, gan bukinistus viņu veikaliņos.

Nočīkstēja bremzes, un, kad ietves malā mašīna apstājās, no tās izlēca trīs enerģiski apņēmīga izskata vīri, līdzīgi asiņaina nelaimes gadījuma vietā izsauktiem policistiem.

Uz stiklotajām durvīm, pie kurām kā novelkamā bērnu bildīte bija pielipusi bailēs nobālusī pārdevēja seja, devās Megrē pats. Viens no inspektoriem iegriezās šķērsieliņā, lai pārbaudītu, vai veikalam nav vēl kāda izeja, otrs, kas ar savām kuplajām ūsām un drūmo, neuzticīgo skatienu drīzāk atgādināja policista karikatūru, palika uz ielas pie veikala; šo inspektoru Megrē bija izvēlējies ar nolūku.

Veikalā, kur sienas klāja austrumnieciski paklāji, valdīja dziļš miers, un pārdevējs centās apspiest satraukumu.

— Jūs vēlaties sastapt Atuma kungu?... Iešu paskatīties, vai viņš ir šeit...

Komisārs pārdevēju pastūma nost no ceļa. Veikala dziļumā spraugā starp paklājiem vīdēja sārta gaisma, skanēja paklusas balsis. Megrē apstājās uz nelielas istabiņas sliekšņa, proti, četriem paklājiem nodalītā stūrītī, kur uz dīvāna bija izmētāti daudzkrāsaini ādas spilventiņi, bet uz perlamutra inkrustācijām rotāta galdiņa kūpēja melna turku kafija.

Šai telpā stāvēja kāds cilvēks, šķiet, ne mazāk nobijies kā pārdevējs, un jau grasījās iet prom. Smēķējot cigareti zeltītā iemutī un svešā, nesaprotamā valodā sarunājoties ar kājās stāvošo, ērti atzvēlies dīvānā, sēdēja otrs.

— Ja nemaldos, Atuma kungs?... Esmu kriminālpolicijas komisārs Megrē...

Apmeklētājs steidzīgi atvadījās, un nākamajā mirklī aiz viņa noklaudzēja durvis, bet Megrē, mierīgi apsēdies dīvāna maliņā, ar interesi pētīja mazās mokas tasītes.

— Jūs mani neatceraties, Atuma kungs?... Reiz taču mēs kopā pavadījām pusi dienas, nu gan... patiesi, vai kopš tā laika nav jau pagājuši astoņi gadi?... Tas bija lielisks ceļojums toreiz... Vogeza, Alzasa!... Ja atmiņa neviļ, mēs šķīrāmies pie robežas...

Atums bija resns, taču ļoti jauneklīgu seju un pievilcīgām acīm. Eleganti ģērbies, sasmaržojies, dārgiem gredzeniem pirkstos — viņš sēdēja, pareizāk sakot, tupēja, ierāvies dīvānā, un nelielā telpa, ko apgaismoja lampa uz alabastra pakājes, drīzāk atgādināja austrumniecisku tirgu nekā Parīzes veikalu.

— Ko jūs bijāt izdarījis?... Cik atceros, neko sevišķu... Tikai jūsu dokumenti nebija kārtībā, un Francijas valdība tāpēc jums ieteica šo ceļojumu līdz robežai. Jūs, protams, atgriezāties Francijā tai pašā vakarā, taču noteikumi, kā pienākas, bija ievēroti, un jādomā, ka vēlāk jums radās spēcīgi aizstāvji...

Kā labi paēdis runcis Atums nekustīgi sēdēja komisāram iepretī, ne mazākā mērā nezaudējot mieru.

— Vēlāk jūs kļuvāt baņķieris, — Francija no tiem, kas manipulē ar tās naudu, tīru pagātni taču neprasa... Bet tad jums, Atuma kungs, atkal gadījās nepatikšanas...

— Vai drīkstu jautāt, komisāra kungs? ...

— Kāpēc esmu ieradies? Atklāti sakot, es pats to vēl skaidri nezinu. Arā mani gaida mašīna, pie durvīm stāv uzraugi. Iespējams, ka mēs no šejienes aizbrauksim kopā ar jums...

Aizsmēķējot un piedāvājot cigareti Megrē, kas no tās atteicās, Atumam pat nenotrīcēja rokas.

— Bet var jau būtr ka es mierīgi aiziešu un atstāšu jūs tepat...

— No kā tas atkarīgs?

— No jūsu atbildes uz kādu pavisam vienkāršu jautājumu ... Labi zinādams, ka esat diskrēts cilvēks, es, kā redzat, jau iepriekš esmu spēris soļus, lai šo diskrēciju uzveiktu... Jūsu bijušajā bankā strādāja kāds grāmatvedis, var teikt, jūsu uzticības persona, jūsu labā roka, ievērojiet — es nesaku «jūsu līdzdalībnieks», un šo cilvēku sauc 2ans Ramuels... Es, redziet, gribētu zināt — kāpēc jūs no tik vērtīga palīga šķīrāties, tiešāk izsakoties, izmetāt viņu laukā?

Iestājās diezgan ilgs klusums. Atums pārdomāja.

— Jūs maldāties, komisāra kungs... Es Ramuelu neizmetu, viņš aizgāja labprātīgi, cik atceros, vārgās veselības dēļ...

Megrē piecēlās.

— Jo ļaunāk. Tādā gadījumā būs jāizpilda pirmais lēmums ... Esiet tik laipns, Atuma kungs, sekojiet man!...

— Uz kurieni gribat mani vest?

— Uz robežu ... Vēlreiz...

«Austrumnieka» lūpās pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Bet tagad brauksim uz citu pusi... Vai zināt, es ļoti ilgojos apceļot Itāliju... Stāsta, jūs tik steidzīgi pametāt šo zemi, ka aizmirsāt nosēdēt pieci gadi cietumā par blēdībām un viltotiem čekiem... Tātad ...

— Piesēdiet, komisāra kungs...

— Vai varu būt drošs, ka man tūlīt pat atkal nevajadzēs celties kājās?

— Ko jūs iesāksiet ar Ramuelu?

— Varbūt ierādīsim viņam pienācīgu vietu? Ko jūs par to domājat?

Tad, spēji mainījis toni, Megrē piebilda:

— Pietiek, Atum! Man šodien maz laika.,. Saprotu, ka Ramuels jūs tur savās rokās...

— Jāatzīst, ar neapdomīgu pļāpību viņš varētu sagādāt man lielas nepatikšanas. Bankas operācijas — tas nemaz nav tik vienkārši. Bet Ramuelam piemīt tieksme visur bāzt degunu... Kas zin, varbūt man derētu atgriezties Itālijā ... Ja vien jūs noteikti garantētu... Piemēram, ka neņemsiet vērā, ja Ramuels sāks kaut ko melst... Viss taču pieder pagātnei, turklāt esmu tagad kļuvis godīgs komersants.

— Ja vien tas būs mūsu iespēju robežās...

— Tādā gadījumā varu jums atklāt, ka mēs ar Ramu-elu šķīrāmies pēc visai vētrainas izskaidrošanās... Uzzināju, ka viņš pie manis strādā, tikai lai iedzīvotos, un atļaujas viltot ne mazums parakstu...

— Ceru, ka šie dokumenti saglabājušies?

Atums, pamirkšķinājis ar acīm, tikko dzirdami nočukstēja:

— Savukārt ari pie viņa glabājas zināmi dokumenti, un tāpēc ...

— Tātad jūs esat savstarpēji atkarīgi... Paklausieties, Atum, lūdzu tūlīt pat atdot man šos dokumentus...

Atums vēl brīdi nespēja izšķirties. Kas labāks — Itālijas vai Francijas cietums? Beidzot viņš piecēlās. Atvilcis paklāju dīvāna aizmugurē, viņš atvēra mazu sienā iebūvētu seifu.

— Te ir vekseļi, kuros Ramuels viltojis ne vien manu, bet arī divu klientu parakstus... Iespējams, ka pie viņa jūs uziesiet nelielu sarkanu piezīmju grāmatiņu, kurā es mēdzu atzīmēt dažādas operācijas; būtu ļoti pateicīgs, ja jūs to...

Un, cauri veikalam sekojot Megrē pa pēdām, Atums, norādījis uz lielisko persiešu paklāju, nedroši ieminējās:

— Interesanti, vai Megrē kundzei patiktu šāds raksts?...

Pusdeviņos vakarā, iegājis restorānā «Kupols», Megrē devās iekšā plašajā zālē, kur pie galdiņiem pusdienoja apmeklētāji. Komisārs bija atnācis viens, pa paradumam atbīdījis katliņu pakausī, rokas sabāzis kabatās. Šķita, ka viņu neinteresē nekas cits kā vien atrast brīvu galdiņu.

Pēkšņi Megrē skatiens apstājās pie pamaza auguma cilvēka, kuram priekšā uz galda bija šķīvis ar uzkožamiem un kauss alus.

— Skat, Lūkass!... Vai jums līdzās nav aizņemts?

Apmierinātā izskatā, kā paredzot garšīgas pusdienas, Megrē apsēdās, bet tūlīt pat atkal piecēlās, lai nodotu garderobē mēteli. Pie kaimiņu galdiņa vulgāra, kašķīga sieviete, kurai priekšā bija nolikta pamatīga langusta porcija, nepatīkamā balsī uzsauca:

— Viesmīli... Dodiet man citu majonēzi... Šī ož pēc ziepēm...

Pagriezis galvu, Megrē nolūkojās sievietē, tad, ieraudzījis tai blakus sēdošo vīrieti, patiesi likās pārsteigts.

— Skat! Ramuela kungs... Kāda negaidīta tikšanās!... Varbūt jūs būtu tik laipns un mūs iepazīstinātu?...

— Mana sieva... Kriminālpolicijas komisārs Megrē...

— Ļoti priecājos, komisāra kungs...

— Bifšteku, ceptus kartupeļus un divus kausus alus, viesmīl!

Megrē pavērās Ramuela šķīvī, kurā atradās makaroni bez sviesta un siera.

— Vai zināt, ko es domāju? — pēkšņi viņš sirsnīgā balsī teica. — Man šķiet, ka jums, Ramuela kungs, nav dzīvē laimējies... Tas man ienāca prātā, tiklīdz jūs pirmoreiz ieraudzīju... Mēdz būt cilvēki, kuriem nekad nekas neveicas, turklāt esmu ievērojis, ka šiem neveiksminiekiem nereti jācieš slimību vai visnelāgākā kropluma dēļ...

— Viņš centīsies izmantot jūsu vārdus, lai attaisnotu savu nejauko raksturu! — ošņādama nule pasniegto majonēzi, iesaucās Mārī Deližāra.

— Jūs esat gudrs, izglītots, strādīgs cilvēks, — komisārs turpināja, — vai nevarējāt jau desmitkārt kļūt bagāts?... Un vai nav jābrīnās, ka patiesi jums ne reizi vien gandrīz jau izdevās sasniegt spožu stāvokli... Piemēram, Kairā ... Pēc tam Ekvadorā... Taču straujajai augšupejai allaž sekoja krišana — un vēl zemāk nekā iepriekš... Teiksim — jūs esat iekārtojies lieliskā vietā bankā... Kā par nelaimi, baņķieris, izrādās, ir blēdis, kaut kāds Atums, jūs esat spiests no viņa aiziet...

Apkārtējiem pusdienotājiem, bez šaubām, nebija ne jausmas, kā beigsies šī saruna. Kamēr, ar baudu tiesādams bifšteku, Megrē vieglā, nepiespiestā tonī — kā jokojot — runāja, Lūkass sēdēja, zemu noliecies pār šķīvi, bet Ra-muels šķita ļoti aizņemts ar saviem makaroniem.

— Starp citu, man nenāca ne prātā, ka mēs vēl tiksimies šeit Monparnasa bulvārī, biju pārliecināts, ka sēžat jau Briseles ātrvilcienā ...

Ramuelam nesakustējās ne vaibsts, tikai dzeltenīgā āda nobāla vēl vairāk, un viņš nervozi saspieda pirkstos dakšiņu. Toties viņa draudzene skaļi iesaucās:

— Ko?... Kas?... Tu gribēji doties uz Briseli, neko man neteicis?... Ko tas nozīmē, Žan?... Atkal jau kāda sieviete?

Bet Megrē laipni iebilda:

— Galvoju, kundze, ka šeit nav runa par sievieti... Nomierinieties!... Bet jūsu vīrs... Piedodiet — draugs...

— Drīkstat sacīt — vīrs... Nezinu, ko viņš jums sastāstījis, bet mēs esam pēc visiem likumiem laulāts pāris... Te būs pierādījums...

Drudžainā steigā parakņājusies rokassomiņā, viņa izvilka nodzeltējušu, sīkās daļās salocītu, sadilušu papīrīti:

— Lūdzu!... Mūsu laulības apliecība...

Apliecības teksts bija rakstīts spāniski, uz tās bija vairākas Ekvadoras republikas markas un zīmogi.

— Atbildi, Žan!... Kāpēc tu gribēji braukt uz Briseli?

— Bet... Man nekad nav bijis tāda nolūka ...

— Ejiet nu, Ramuela kungs? ... Piedodiet!... Mans nodoms nebija izraisīt ģimenes skandālu... Taču, uzzinājis, ka esat izņēmis no krājkases gandrīz visus savus ieguldījumus un pieprasījis izsniegt čeku par divsimt astoņ-desmittūkstoš frankiem Briseles krājkasei...

Lai apspiestu nežēlīgo vēlēšanos smaidīt, Megrē steidzīgi piebāza pilnu muti ceptiem, kraukšķošiem kartupeļiem. Viņš juta, ka zem galda kāds viņam uzmin uz kājas, — Ramuels lūdza klusēt.

Bija par vēlu. Aizmirsusi langustu, aizmirsusi to, ka apkārt pusdienoja desmitiem svešu cilvēku, Mārī Deli-žāra, pareizāk sakot, Mārī Ramuela, ja vien laulības apliecībai varēja ticēt, iekaisa dusmās:

— Divsimt astoņdesmittūkstoš franku, jūs teicāt?... Tātad viņam bankā bijis tik daudz naudas, bet man viņš liedza visnepieciešamāko...

Megrē pameta acis langustā un rislinga pudelē, kas maksāja divdesmit piecus frankus.

— Atbildi, Žan!... Vai tas tiesa? ...

— Nesaprotu, ko komisārs grib ar to teikt...

— Tev bankā ir konts?

— Nudien, nekāda konta nav, un, ja man būtu tik daudz naudas...

— Un ko jūs teiksiet, komisāra kungs?

— Ļoti žēl, kundze, ka esmu jūs tā satraucis. Nezināju, ka jums tas ir noslēpums un ka vīrs jums ko slēpj...

— Tagad man skaidrs!

— Kas, lūdzu?

— Viņa izturēšanās pēdējā laikā... Viņš bija kļuvis neparasti maigs... Centās iztapt... Bet es jau nojautu, ka viss ir tēlots... Vispār — viņš jau gatavoja man šo triecienu...

Apmeklētāji pie blakus galdiņiem atskatījusies pasmaidīja — viņas vārdus varēja sadzirdēt pāri trim galdiņiem.

— Mārī! — lūdzās Ramuels.

— Tu liec man dzīvot trūkumā, bet pats krāj naudu un taisies bēgt uz ārzemēm!... Vienā jaukā dienā aizlaistos, un ķer tad nu vēju!... Atstātu mani vienu dzīvoklī, par ko varbūt nemaz nav samaksāts... Nekā nebūs, mīlulīt! ... Divas reizes jau esi mēģinājis mani pamest, bet pats lieliski zini, ka tev šis joks neizdevās... Komisāra kungs, vai pilnīgi droši zināt, ka šeit nav iejaukta kāda sieviete?

— Piedodiet, komisāra kungs, — vai šo sarunu nevajadzētu turpināt citā vietā?

— Ak, nē, nē! — nopūtās Megrē. — Pagaidiet!... Es gribētu.., Viesmīl!...

Viņš norādīja uz sudrabotajiem ratiņiem, kuros viesmīlis veda garām apaļu ar izliektu vāku pārklātu ēdienu trauku.

— Kas labs tai jūsu ķerrā?

— Cepts vērša gaļas šķiņķis.

— Lieliski! Lūdzu man vienu šķēli... Lūkas, ņemiet arī jūs gabaliņu gaļas... Un ceptus kartupeļus, viesmīl!...

— Nesiet prom šo langustu, tas nav svaigs, — iesaucās Ramuela draudzene. — Dodiet man to pašu, ko komisāram ... Tātad šis nelietis bez manas ziņas krājis naudu...

Viņa bija tik satraukta, ka, gribēdama nopūderēties, pagaldē izpurināja apšaubāmi rožainas krāsas pūderslo-tiņu.

Zem galda bija jaušama negaidīta rosība. Ramuels ar kāju viegli bikstīja sievai, lai viņa apklust, bet tā, nelikdamās saprotam šos mājienus, par atbildi nikni iespēra viņam ar papēdi.

— To es tev atmaksāšu, izvirtuli! Pagaidi tikail..*

— Gan redzēsi, ka tūlīt viss noskaidrosies... Nesaprotu, kur komisārs rāvis to, ka...

— Jūs esat pārliecināts, ka nemaldāties, komisār?... Kas gan policistus nepazīst? Kad jums nekas nav zināms un jūs tikai cenšaties kaut ko izdibināt, jūs izdomājat diezin ko, lai ļaudis ievilktu savos tīklos... Varbūt jūs stāstāt man tikai tukšus niekus?

Megrē pavērās pulkstenī. Tas rādīja pusdesmit. Viņš īsi, zīmīgi paskatījās Lūkasā, un tam pēkšņi uznāca klepus lēkme. Tad komisārs pieliecās pie Ramuela un viņa dzīves biedres, kā grasīdamies uzticēt kādu noslēpumu.

— Nekustieties, Ramuel... Neceliet traci, tas neko nelīdzēs... Kaimiņš pa labi no jums ir mūsu aģents... Bet brigadieris Lūkass seko jums kopš pēcpusdienas, viņš pa tālruni man pavēstīja, ka jūs atrodaties šeit...

— Ko tas nozīmē? — izdvesa Mārī Deližāra.

— To, ka vispirms gribēju ļaut jums paēst, kundze... Jūsu vīru esmu spiests apcietināt... Mēs izdarīsim to delikāti, tā būs labāk visiem ... Beidziet pusdienot... Tūlīt dosimies prom kā labi draugi... Paņemsim taksometru un aizbrauksim uz Orfēvra krastmalu... Jūs nespējat iedomāties, kāds miers nakti valda mūsu kabinetos ... Viesmīl, lūdzu sinepes! Un, ja iespējams, marinētus gurķīšus...

Dziļā rieva, kas ievilkās Mārī Deližāras pierē, nepadarīja viņu skaistāku un simpātiskāku, viņa sirdīgi ēda, laiku pa laikam mezdama vīrā negantus skatienus.

Pasūtījis trešo alus kausu, Megrē atkal pieliecās pie Ramuela un kā noslēpumu pačukstēja:

— Iedomājieties, šodien ap pulksten četriem es pēkšņi atcerējos, ka jūs bijāt vecākais seržants...

— Tu taču vienmēr esi apgalvojis, ka biji jaunākais leitnants, — nejaukais radījums čīkstēja, nelaižot garām izdevību vīram iedzelt.

— Būt par vecāko seržantu arī nemaz nav tik slikti, kundze. Uz viņu balstās visa rotas rakstvedība... Un tieši tāpēc man ienāca prātā karadienesta gadi, kas tagad, protams, tālā pagātnē ...

Megrē netraucēti mielojās ar ceptajiem kartupeļiem, kuri patiesi bija nevainojami sagatavoti — no ārpuses kraukšķoši, iekšpusē — mīksti un sulīgi.

— Mūsu rotas komandieris kazarmās centās rādīties cik iespējams retāk, un atvaļinājumu zīmes, kā arī pārējos

dokumentus mēdza parakstīt vecākais seržants — bez šaubām, komandiera vārdā... Paraksts tika viltots tik labi, ka pat komandieris nespēja atšķirt, ko īsti parakstījis pats un kas ir vecākā seržanta roku darbs... Ko jus par to teiksiet, Ramuel?

— Nesaprotu... Ceru, ka mani tomēr neapcietināsiet bez attiecīga ordera, un tāpēc vēlētos zināt...

— Orderi man izsniedza prokuratūras finansu daļa... Tas jūs pārsteidz?... Tā nereti mēdz gadīties... Notiek kādas lietas izmeklēšana... Pēkšņi atklājas kāds cits pirms vairākiem gadiem izdarīts likuma pārkāpums, ko visi, šķiet, jau aizmirsuši... Man kabatā atrodas daži vekseļi, kurus iedeva Atums... Kāpēc jūs vairs neēdat?... Vai deserts jūs nekārdina, kundze?... Viesmīli... Maksāsim katrs par sevi, vai ne? ... Cik esmu jums parādā, viesmīl? ... Pasūtīju bifšteku, pēc tam ratiņos vadāto vērša šķiņķi — vai kā īsti to sauc —, turklāt trīs porcijas ceptu kartupeļu un trīs kausus alus... Vai tev nav sērkociņu, Lūkas?

XI NEPARASTS VAKARS KRIMINĀLPOLICIJĀ

Kā vienmēr tumša priekštelpa, aiz tās platas, vietvietām vājām spuldzēm apgaismotas kāpnes un bezgalīgi garš gaitenis ar neskaitāmām durvīm.

Megrē laipni pievērsās Mārī Deližārai, kas aizelsusies smagi dvesa.

— Esam klāt, kundze ... Atvelciet elpu...

Gaitenī, kur dega tikai viena spuldze, sarunādamies šurp un turp lieliem soļiem staigāja divi cilvēki — Osvalds Klarks un viņa juriskonsults.

Gaiteņa galā atradās uzgaidāmā zāle ar stikla sienu, kura vajadzības gadījumā policistiem deva iespēju novērot apmeklētājus.

Zāles vidū — ar zaļu drānu pārklāts galds. Zaļa plīša atzveltnes krēsli. Uz kamīna — Luija Fīlipa stikla pulkstenis, kas, tieši tāpat kā Megrē kabinetā, negāja jau ilgus gadus. Pie sienām — dienesta pienākumus veicot, bojā gājušo policistu ģīmetnes melnos ietvaros.

Patumšā kaktiņā atzveltnes krēslos — divas sievietes — Šarlote un 2ižī.

Bet gaitenī uz sola starp diviem žandarmiem gaidīja Prospērs Donžs — joprojām bez kravates un zābaksaitēm.

— Lūdzu, Rarnuel!... Iesim manā kabinetā... Ja tas jūs neapgrūtina, kundze, esiet tik laipna, pasēdiet brītiņu uzgaidāmajā zālē... Tu pavadīsi viņu, Lūkas? ...

Megrē atvēra durvis. Domājot par trim sievietēm, kas, zālē sastapušās, apmainīsies nemierīgiem, naidīgiem skatieniem, viņš pasmaidīja.

— Nāciet iekšā, Rarnuel!... Ieteicu jums atģērbties, jo rādās, ka saruna būs ilga.

Uz galda dega lampa ar zaļo abažūru. Novilcis mēteli un cepuri, Megrē izvēlējās vienu no pīpēm, kas gulēja uz rakstāmgalda, un atvēra inspektoru istabas durvis.

Šķita neticami, ka kriminālpolicijas telpas, kas nakti mēdz būt galīgi tukšas, šoreiz, kā par spīti, bāztin piebāztas cilvēkiem. Uz galda malas mīkstu filca cepuri galvā sēdēja Toranss. Viņš smēķēja cigareti, bet iepretī uz krēsla pamaza auguma večuks ar izpūrušu bārdu nenovērsdamies raudzījās savu puszābaku gumijas pazolēs.

Turpat bija arī Žanvjē, kas, ar vienu aci uzmanīdams pusmūža vīrieti, rādās, atvaļinātu apakšvirsnieku, brīvo brīdi izmantoja, lai uzrakstītu ziņojumu.

— Jūs esat durvju sargs? — Megrē šim cilvēkam vaicāja. — Vai jūs, lūdzu, uz brītiņu neiznāktu pie manis?

Komisārs ļāva viņam iet pirmajam. Paņēmis rokā cepuri, durvju sargs iegāja kabinetā, bet Ramuelu, kas centās turēties tālāk no gaismas, sākumā nepamanīja.

— Vai tiesa, ka esat durvju sargs Reomīra ielā 117?... Un kopš tā laika, kad šai namā sāka nomāt telpas kāds cilvēks — Prospērs Donžs, jūs viņam pārsūtāt korespondenci ... Palūkojieties šurp!... Vai Prospēru Donžu pazīstat?

Pagriezies uz to pusi, kur stūri stāvēja Ramuels, durvju sargs, pašūpojis galvu, norūca:

— Hm!... Hm!... Atklāti sakot... Nē! Nevaru galvot ... Tur nāk un iet daudzi... Un no tā laika pagājuši vairāk nekā trīs gadi, vai ne... Varbūt es maldos, tomēr man neskaidri palicis atmiņā, ka Donžam bija bārda... Bet kas zina, bārdainais varbūt bija kāds cits ...

— Pateicos... Jūs varat iet... Pa šīm durvīm, lūdzu ...

Tas nokārtots! Atkal pavēris inspektoru istabas durvis, Megrē sauca:

— Msjē Žem!... Vai kā jūs tur sauc — galu galā jūsu uzvārdu es taču nezinu! Lūdzu, ienāciet... Sakiet man...

Atbilde nebija jāgaida. Pamanījis Ramuelu, večuks acumirklī sarāvās.

— Nu, kā?

— Ko tad?

— Vai jus viņu pazīstat?

Večuks noskaitās.

— Vai tiešām jūs domājat, ka es iešu tiesā liecināt? Lai divas trīs dienas marinējos tiesas zālē? Bet kas pa to laiku notiks ar manu veikalu?... Pēc tam lai mani izsauc pie barjeras, uzdod visvisādus nejēdzīgus jautājumus un lai es klausos, ko advokāti melš, cenšoties mani nomelnot? ... Pazemīgi pateicos, komisāra kungs!

Tad pēkšņi:

— Ko tad viņš nodarījis?

— Daudz ko, nudien, starp citu, nonāvējis divus cilvēkus, kādu vīrieti un sievieti... Tā bija bagāta amerikāniete ...

— Vai kompensācija būs?

— Jā, un visai ievērojama...

— Tādā gadījumā rakstiet... Es, zemāk parakstījies, 2ans Batists īzāks Meijers, komersants... Bet vai kompensācija tiks sadalīta starp vairākiem?... Zinu, kā mēdz darīt... Policija sasola zelta kalnus... Bet kad ierodas tiem pakaļ...

— Es rakstu: «Apliecinu, ka pazīstu cilvēku, kas tika man stādīts priekšā kā Zans Ramuels, un to, ka viņš ir manas privātās aģentūras abonents ar iniciāļiem 2. M. D. ...» Pareizi, Meijera kungs?

— Kur jāparakstās?

— Pag! Tūlīt papildināsim... «Apstiprinu, ka šis cilvēks pēdējo reizi pie manis pēc vēstules ieradās šādā datumā...» Tagad varat parakstīties... Jūs esat vecs viltnieks, Meijera kungs, jo labi saprotat, ka šī lieta jums noderēs kā lieliska reklāma un ļaudis, kuri līdz šim par jūsu aģentūru neko nezināja, bariem skries turp... Torans!... Meijera kungs ir brīvs...

Aizvēris durvis, Megrē apmierināts pārlasīja pretīgā veča liecību. Pēkšņi viņš satrūkās. No pustumšā kakta — kabinetā taču dega vienīgi galda lampa — atskanēja kāda balss:

— Es protestēju, komisāra kungs...

Megrē uzreiz iešāvās prātā, ka viņš aizmirsis kaut ko izdarīt. Vispirms viņš aizvilka logam priekšā nebalināta audekla aizkaru. Tad paraudzījās uz savām rokām. Viņš negaidot bija pārvērties tajā Megrē, ko pazina nedaudzi, bet iepazinušies nemēdza ar to lielīties ...

— Nāc šurp, manu balodīt, Ramuel!... Nāc, kad tev saka! ... Tuvāk, tuvāk ... Nebīsties!...

— Ko tas nozīmē?...

— Kopš uzzināju patiesību, mani, vai saproti, moka neganta vēlēšanās...

Un atvēzējies Megrē trieca dūri Ramuelam sejā, kuru tas nepaguva aizsegt ar elkoni.

— Tā, redzi!... Bez šaubām, tas īsti neatbilst noteikumiem, tomēr ir ļoti veselīgi... Rītu izmeklētāja kungs tevi pieklājīgi pratinās un visi izturēsies laipni, jo tu taču kļūsi slavenība, sensacionāla procesa varonis... Tiesnešu kungi pret slavenībām allaž izjūt cieņu... Skaidrs?... Lūk, tur sienas skapī ir ūdens krāns... Nomazgājies, citādi pretīgi tevī skatīties...

Ramuels, kuram asiņoja deguns, pavirši nomazgājās.

— Parādies!... Tā, nu jau labāk... Tu izskaties gandrīz pavisam pieklājīgi!... Torans!... Lūkas!... Zanvjē!... Nāciet šurp, puiši!... Paaiciniet iekšā visus šos kungus un dāmas...

Kolēģi brīnījās — pat pēc garas, sarežģītas izmeklēšanas viņi Megrē nebija redzējuši tik uzbudinātu. Viņš atkal aizkūpināja pīpi. Vispirms divi žandarmi ieveda kabinetā Prospēru Donžu, kas neveikli turēja priekšā saslēgtās rokas.

— Vai atslēga pie tevis? — Megrē vienam no žandarmiem vaicāja.

Viņš noņēma roku dzelžus Donžam, bet pēc mirkļa tie noklakšķēja, saslēdzot Ramuelu, kamēr Donžs skatījās Ramuelā ar gandrīz komisku neizpratni.

Ievērojis, ka Donžam nav kravates un zābaksaišu, komisārs pavēlēja arī Ramuelam atņemt auklas un melno zīda taurenīti.

— Lūdzu iekšā, manas dāmas... Mister Klark, esiet tik laipns... Tiesa, jūs gan neko nesapratīsiet... Bet ceru, ka misters Dēvidsons pacentīsies pārtulkot... Vai krēslu nevienam netrūkst?... Jā, jā, Šarlote, jūs drīkstat sēdēt Donžam blakus... Tikai, lūdzu, patlaban nekādu jūtu izplūdumu ...

Vai sanākuši visi? ... Aizver durvis, Torans!...

— Ko Žans izdarījis? — aizsmakušā balsī ievaicājās Ramuela draudzene.

— Sēdieties arī jūs, kundze!... Man netīk runāt, ja kāds stāv kājās ... Nē, Lūkas ... Lustru nevajag aizdegt... Tāpat būs omulīgāk... Jūs jautājāt, ko Ramuels izdarījis? Viņš turpināja nodarboties ar mahinācijām un dokumentu viltojumiem, kā bija darījis visu mūžu... Neņemiet ļaunā, bet varu derēt, ka, apprecējis tādu čūsku kā jūs, Ramuels spēja kopā ar jums nodzīvot tik ilgus gadus vienīgi tāpēc, ka turējāt viņu savā pavadā... Tas jums izdevās, jo smalki zinājāt viņa afēras Gvajakilā ... Esam turp nosūtījuši telegrammu, tāpat arī akciju sabiedrībai Londonā. Atbilde skaidri zināma jau iepriekš...

— Žan, ko tu klusē?... — Mārī Deližāra pārbijusies iesaucās. — Tātad divsimt astoņdesmit tūkstoši un bēgšana uz Briseli ir patiesība? ...

Viņa uzlēca kājās kā spēļu velniņš no lādītes. Metās pie Ramuela:

— Nelietis!... Zaglis!... Izvirtulis!... Iedomājieties tikai!...

— Nomierinieties, kundze... Varat tikai priecāties, ka vīrs jums visu noklusējis, citādi kā līdzzinātāju ne tikvien dokumentu viltošanā, bet arī divās slepkavībās es būtu spiests jūs apcietināt...

Ar šo mirkli notiekošajam radās gandrīz komiska pieskaņa. Klarks, neizlaizdams no acīm Megrē, nemitīgi liecās klāt savam «padomniekam», kaut ko angliski vaicādams. Lāgiem komisārs pameta viņos skatienu un bija pārliecināts, ka amerikānis savā valodā jautā:

«Ko viņš saka?»

Bet Megrē turpināja:

— Jums, nabaga Šarlote, man tomēr jāatklāj kas nepatīkams; varbūt pēdējā vakarā, ko pavadījāt kopā, Pros-pērs jau jums atzinies... Jūs izstāstījāt viņam visu par Mimī vēstuli un par bērnu, ticēdama, ka Prospēra vecās rētas sen sadzijušas, taču patiesībā tās viņam vēl sūrstēja ... Kā liecina Ramuels, Donžs darba pārtraukumā, ap pulksten trijiem, savā kafetērijā, neko jums neteicis, steidzās rakstīt vēstuli bijušajai mīļākai...

Vai atceraties, Donž?... Varbūt varat minēt kādus sīkumus?

Donžs itin neko nespēja atcerēties. Lielajām zilajām acīm mulsi raudzīdamies apkārt, viņš neaptvēra, kas īsti notiek.

— Nesaprotu, ko jūs gribat zināt, komisāra kungs.

— Cik vēstuļu jūs viņai uzrakstījāt?

— Trīs...

— Vai reiz, kad tās rakstījāt, jūs neiztraucēja telefona zvans?... Varbūt tikāt aicināts uz noliktavu pēc kafijas un tējas rezervēm nākamajai dienai?

— Iespējams... Jā ... Tas tiešām var būt...

— Jūs devāties turp, bet vēstule palika uz galda tieši pretī Ramuela stikla krātiņam... Neveiksminieks Ramuels! Visu dzīvi viņš nodarbojies ar blēdībām, taču šādā ceļā bagāts nav kļuvis... Bet kam jūs parasti uzticējāt vēstules nosūtīt?

— Kurjeram... Viņš tās iemeta vestibila pasta kastītē ...

— Tātad Ramuelam nebija grūti tās aizturēt... Un Mimī droši vien... Piedodiet, mister Klark... Mums viņa joprojām ir Mimī... Pieņemsim, ka misis Klarka Det-roitā saņēmusi vairākas vēstules no cilvēka, kurš viņu kādreiz mīlējis, šajās vēstulēs galvenokārt bija runa par dēlu, tad negaidot sāka pienākt citas — draudīgāka satura, rakstītas tajā pašā rokrakstā un vienmēr ar Donža parakstu. Bet nu tika pieprasīta nauda... Jaunais Pros-pērs Donžs vēlējās, lai viņam samaksā par klusēšanu...

— Komisāra kungs! — iesaucās Prospērs.

— Netraucējiet!... Un, dieva dēļ, pacentieties saprast! ... Veikts tas bija lieliski, nudien... Un lieku reizi pierādījās, ka Ramuelam nav laimes... Vispirms Mimī vajadzēja pārliecināt, ka esat mainījuši adresi, to izdarīt nebija grūti, jo vēstulēs jūs par savu jauno dzīves veidu daudz neklāstījāt... Tieši ap to laiku uz Prospēra Donža vārda tika noīrētas kantora telpas Reomīra ielā ...

— Bet...

— Lai nomātu kantora telpas, nekādu personas apliecību uzrādīt nevajag, īrnieks tur saņem uz viņa vārda pienākušo korespondenci... Diemžēl Mimī savus čekus sūtīja uz Prospēra Donža vārda, bet bankās tiek pieprasīti attiecīgi dokumenti...

Atkārtoju — Ramuels ir īsts sava amata meistars... Taču, lai to konstatētu, bija jāuzzin, ka jūsu kafetērijā ik dienas uz trīsdesmit vai četrdesmit minūtēm iestājas atelpas brīdis, kuru jūs, Donž, sēžot rēķinveža acu priekšā iepretī viņa stikla kabīnei, izmantojāt vēstuļu rakstīšanai ...

Tad pēkšņi jūs uzrakstāt bankai lūgumu slēgt jūsu kontu un atlikumu pārsūtīt uz Senklū ...

Bet šī vēstule Lionas kredītbankā nepienāk. Tas vieta pienāk cita — Ramuela rakstītā, kur, atdarinot jūsu rokrakstu, ziņots par dzīves vietas maiņu. Kopš tā brīža visi Donžam adresētie sūtījumi nonāca Reomīra ielā 117...

Atlika čekus nosūtīt Lionas bankai, lūgt ieskaitīt Donža kontā ... Bet tos astoņsimt frankus, kurus saņemat Senklu, jums bankas vārdā pa pastu nosūtīja Ramuels...

Redziet, cik smalki apsvērta blēdība .

Tik smalki apsvērta, ka Ramuels, pārliekā piesardzībā vairs neuzticēdamies Reomīra ielas adresei, kļūst par kādās privātas pasta aģentūras klientu ...

Lai nu kāds vēl lūko nākt viņam uz pēdām! Tad pēkšņi rodas neparedzēts apstāklis... Francijā iebrauc Mimī... Viņa apmetas viesnīcā «Mažestiks» ... Donžs, īstais Donžs kuru katru brīdi var Mimī sastapt un atklāt, ka viņš nav šantāžists.

Šarlote neizturēja. Viņai sāka birt asaras; pati neizprazdama, kāpēc, viņa raudāja, it kā lasot skumju romānu vai skatoties sentimentālu filmu. Žižī draudzenei čukstēja ausī:

— Beidz!... Beidz taču!...

Klarks, bez šaubām, savam juriskonsultam klusītiņām vaicāja:

— Ko viņš saka?

— Var teikt, ka misis Klarkas nāvei bijis tikai gadījuma raksturs... — komisārs turpināja. — Pēc viesnīcas

klientu reģistrācijas grāmatām, kas viņam bija pieejamas, Ramuels uzzināja, ka Mimī apmetusies viesnīcā... Donžam par to nebija ne jausmas... Viņam tas kļuva zināms tīri nejauši, noklausoties sarunu «kurjeru ēdamzālē» ...

Viņš uzrakstīja vēstuli... Noteica tikšanos pulksten sešos rītā, droši vien gribēdams atprasīt dēlu, raudāt, lūgties... Ja viņi tiktos, esmu pārliecināts, ka Mimī Pros-pēru lieku reizi apvestu ap stūri... \

Prospēram pat prātā nenāca, ka Mimī, uzskatīdama viņu par šantāžistu, iegādājusies pistoli...

Bet Ramuels kļuva tramīgs... No viesnīcas pagrabiem viņš vairs nelīda laukā... Zīmīte, ko Donžs kurjeram lūdza nodot misis Klarkai, Ramuela rokās nebija nonākusi ...

Un, lūk, arī nobeigums!... Donža velosipēdam saplīst riepa ... Viņš ceturtdaļstundu aizkavējas... Ramuels pamana Mimī klejojam pazemes gaiteņos un, atskārtis, ka norunāta tikšanās, nobīstas, ka nu viss atklāsies...

Viņš Mimī nožņaudz ... Iegrūž skapītī...

Viņš noprot, ka vaina kritīs uz Donžu, bet viņu, Ramu-elu, neviens aizdomās neturēs...

Lai justos vēl drošāk, viņš Šarlotes rokrakstā nosūta anonīmu vēstuli... Kafetērijas galda atvilktnē Šarlotes rakstītu zīmīšu netrūkst...

Jāsaka vēlreiz, Ramuels ir īsts mākslinieks... Minia-tūrists... Smalks atdarinātājs!... Un tad viņš uzzina, ka visu redzējis nabaga Žistēns Kolbefs... Kad, ieradies pie Ramuela, Kolbefs dara zināmu, ka uzskata par savu pienākumu visu atklāt tiesai, seko otra vardarbība, kas slepkavam vairs neliekas smaga un šķiet it viegli inkriminējama Donžam...

Tas ir viss... Torans!... Saslapini dvieli un pasniedz Ramuelam, šim neģēlim atkal asiņo deguns... Nupat viņš paslīdēja un atsitās ar seju pret galda stūri..,

Vai jums ir kas piebilstams, Ramuel?

Klusums. Tikai amerikānis joprojām jautā:

— Ko viņš saka?

— Bet jums, kundze... Kā lai jūs īsti dēvē? Par Māri Deližāru? ... Vai Ramuela kundzi? ...

— Labāk par Mārī Deližāru...

— Tā jau domāju... Jūs neesat maldījusies — Ramuels patiesi bija nolēmis drīzumā šķirties no jums... Viņš tikai nogaidīja, kad bankā būs uzkrājusies apaļa summiņa... Tad viņš viens pats būtu varējis braukt uz ārzemēm ārstēt savas slimās aknas — tālāk no jums un jūsu histērijām ...

— Ko jūs neteiksiet!

— Neņemiet ļaunā, kundze!... Neņemiet ļaunā...

Tad pēkšņi Megrē iesaucās:

— Žandarmi!... Aizvediet apcietināto uz izmeklēšanas cietumu!... Cerēsim, ka rit Bonno kungs būs tik laipns un parakstīs likumīgu apcietināšanas orderi, un tad...

Drebēdama pie visām miesām, ŽižI ar savām garajām dzērves kājām kā ievainots putns stāvēja kaktiņā: pārdzīvojumi viņā laikam bija izraisījuši tik nepārvaramu kāri pēc narkotikas, ka reiba galva un nāsis trīcēja.

— Piedodiet, komisāra kungs... — ierunājās juriskonsults, tam Klarks bija nostājies aizmugurē.

— Mans klients vēlas tikties ar jums un Donža kungu, viņš lūdz jūs nekavējoties ierasties manā kabinetā uz pārrunām sakarā ar... bērnu, kas ...

— Vai dzirdi, Prospēr? — ŽižI savā kaktiņā uzvaroši iesaucās.

— Ja vēlaties — rīt agri... Vai rīt no rīta esat brīvs, Donža kungs?...

Prospērs nespēja parunāt. Viņš pēkšņi sāka elsot. Pie-placis Šarlotes kuplajām krūtīm, vīrs raudāja, tā sakot, no visas sirds, bet Šarlote, mazliet apjukusi, mierināja viņu kā bērnu:

— Savaldieš taču, Prospēr!... Gan mēs abi puisēnu uzaudzināsim! ... Iemācīsim runāt franciski... Mēs...

Diezin kāpēc Megrē sāka rakņāties rakstāmgalda atvilktnēs. Viņš atcerējās, ka vienā no tām bija iebāzis nesen kratīšanā atņemtus pulverīšus. Atradis tos un kādu paņēmis, viņš, mirkli šaubīdamies, paraustīja plecus.

Tad, redzēdams, ka Žižī grasās zaudēt samaņu, garām ejot, iespieda viņai saujā pulverīti.

— Dāmas un kungi, klāt pirmā rīta stunda... Atļaujiet ...

— Ko viņš saka? — pirmoreiz dzīvē sadūries ar franču policiju, misters Klarks šķita atkal vaicājam.

Nākamajā rītā kļuva zināms, ka čeku par divsimt as-toņdesmittūkstoš frankiem Briseles bankā iesniedzis kāds Žaminē, pēc profesijas — bukmēkers.

Pa gaisa pastu saņēmis čeku no Ramuela, pie kura dienesta laikā bija kalpojis kā kaprālis, Zaminē izpildīja uzdevumu.

Tas tomēr nekavēja Ramuelu visu noliegt līdz galam.

Beidzot viņam tomēr uzsmaidīja laime: vārgās veselības dēļ — tiesas nobeiguma sēdē viņš trīsreiz paģība — nāves spriedumu nomainīja pret mūža spaidu darbiem.

VĒTRA LAMANŠĀ

I

Šķita, ka, izmantojot Megrē aiziešanu pelnītā atpūtā, viltīga sagadīšanās kā izsmieklu met viņam ceļā notikumu, kas nenoliedzami pierāda to, cik apšaubāmi ir visi liecinieku apgalvojumi. Turklāt šoreiz aiz barjeras, klientu pusē, ja tā drīkst izteikties, stāvēja slavenais komisārs, kā viņu vēl pirms trim mēnešiem mēdza dēvēt, un tieši viņam pievērsās pratinātāja neatlaidīgais, vaicājošais skatiens:

— Vai pilnīgi droši varat apgalvot, ka tas notika pusseptiņos vai mazliet agrāk un ka jūs tobrīd atradāties pie kamīna?

Megrē lieliski saprata, ka dažus cilvēkus — šai gadījumā sešus — pēkšņi var samulsināt gluži parasts jautājums:

— Ko jūs darījāt starp pulksten sešiem un septiņiem vakarā?

Un ja vēl būtu gadījies kas vētrains, traģisks un saviļņojošs! Nepavisam ne! Runa itin vienkārši bija par pusduci cilvēku, kuri nelāgā laika dēļ nīka divās trīs privāta pansionāta istabās, gaidot pusdienas.

Un klients Megrē, pratināmais Megrē kā slikts skolnieks vai viltus liecinieks vilcinājās ar atbildi.

Nelāgs laiks — tas būtu par maz sacīts. Senlazāra stacijā bija izlikts liels paziņojums: «Lamanšā vētra. Pārcelšanās no Djepas uz Ņūheivenu nav garantēta.»

Daudzi angļi neriskēja doties ceļā un atgriezās savās viesnīcās.

Djepas galvenajā ielā vējš draudēja noraut izkārtnes. Lai atvērtu namu durvis, vajadzēja saņemt visus spēkus. Lietus gāza kā ar spaiņiem, ar viļņu dunai līdzīgu troksni atsizdamies ielas bruģī, un tikai retumis pavīdēja kāds vientuļš gājējs, kas, spiests doties laukā, galvai pārsedzis mēteli, skrēja, cieši turoties gar sienām.

Klāt bija novembris. Jau četros pēcpusdienā visur iedegās spuldzes. Tvaikonim no ostas vajadzēja atiet pulksten divos, bet tas joprojām kavējās piestātnē, blakus mazajiem zvejnieku buriniekiem, kuru masti krakšķēdami sitās cits pret citu.

Paņēmusi savā istabā vilcienā aizsākto adīkli, Megrē kundze, samierinājusies ar likteni, apsēdās pie krāsns, un klēpī viņai ieritinājās svešs kaķis — pansionāta rudais peļu junkurs.

Laiku pa laikam Megrē kundze, pacēlusi acis, skumji palūkojās vīrā, kurš garlaicībā nezināja, ko iesākt.

— Būtu labāk apmetušies viesnīcā, — viņa nopūtās. — Tur tu vismaz sameklētu sev kāršu partneri...

Pats par sevi saprotams! Taču taupīgā Megrē kundze nez no kādas savas paziņas bija dabūjusi šā privātā pansionāta adresi: tas atradās neapgaismota krastmalas kvartāla galā starp tukšām, uz ziemu slēgtām vasaras mītnēm ar aizdarītiem slēģiem un aizbarikādētām durvīm.

Patiesībā šis izpriecu brauciens bija pirmais un vienīgais, ko Megrē pāris atļāvās divdesmit piecu gadu laikā pēc kāzu ceļojuma.

Beidzot Megrē bija brīvs. Atvadījies no Orfēvra krastmalas darba kabineta, viņš tagad ik vakarus mierīgi gāja gulēt, pārliecināts, ka nakti telefona zvans pēkšņi neliks steigties pie kāda vēl neatdzisuša līķa.

Redzēt Angliju bija sens viņa sievas sapnis, tāpēc Megrē nolēma:

— Padzīvosim pāris nedēļu Londonā. Tad varēšu pie izdevības apciemot Skotlendjarda kolēģus, ar kuriem kopa strādājām kara gados...

Un, skat, kāda neveiksme! Lamanšā plosās vētra. Tvaikonis kavējas ostā. Bet nožēlojami drūmajā pansionātā, kuru Megrē kundze tik neapdomīgi bija izvēlējusies, pat no sienām pretī dveš trūkuma un garlaicības elpa.

Lūkojoties dūmu grīstē, kas vijās no Megrē pīpes, kad viņš šurp un turp pastaigājās istabās, pansionāta saimniecei, Otāra jaunkundzei, kura savus piecdesmit gadus un ērcīgo raksturu slēpa aiz medainiem smaidiem, neviļus notrīsēja nāsis. Viņa vairākkārt grasījās aizrādīt, ka tik šaurās, pārkurinātās telpās, kur uzturas dāmas, smēķēt nav brīv. Bet Megrē, jauzdams negaisa tuvošanos, tādos brīžos veltīja Otāra jaunkundzei tik vēsu, vienaldzīgu skatienu, ka viņa steidzīgi novērsās un klusēja.

Saimniece nebūt nelikās sajūsmināta arī par bijuša komisāra senseno paradumu, ko viņš nekādi nespēja atmest, — grozīties allaž krāsns tuvumā un tik sparīgi sabikstīt gailošās ogles, ka skursteņi iedūcās skaļi kā motori.

Telpas šeit nebija lielas. Trīsstāvīgajā vasarnīcā iekārtotais pansionāts sākās ar garu gaiteni, kurā taupības nolūkos nebija gaismas, tumsa valdīja arī kāpnēs, kas veda uz augšstāviem, tāpēc lāgiem priekštelpā varēja dzirdēt kādu klūpam vai taustāmies gar durvīm, meklējot rokturi.

Pirmā stāva ielas pusē vienā istabā bija salons ar ērmoti maziem zaļa plīša atzveltnes krēsliņiem un galdu, uz kura gulēja veci nobružāti žurnāli.

Aiz salona atradās ēdamistaba, kur nebija liegts uzturēties ari ārpus ēdienreizēm.

Megrē kundze sēdēja salonā. Viņas vīrs staigāja no istabas istabā, no krāsns pie krāsns, rīkodamies gan ar vienu, gan otru krāsns kruķi.

Tālāk — bufetes telpā — piecpadsmit gadus vecā kal-ponīte Irma pēc pusdienām ar krītu spodrināja nažus un dakšiņas.

Beidzot — pašā galā — bija virtuve, kurā valdīja Otāra jaunkundze un vecākā kalpone Žanna, gadus divdesmit piecus vai trīsdesmit veca meiča, kas allaž valkāja čības, vienmēr staigāja nesukātiem matiem un nevīžīga, skarbi mezdama visos niknus, neuzticīgus skatienus.

Šai namā, kur nemitīgi tika bukņīts, rāts un sists apmulsis četrgadīgs puisēns, kā Megrē no mazās istabenes Irmas uzzināja — Žannas dēlēns, vairāk kalpotāju nebija.

Var jau būt, ka jebkurā citā vietā nelāgā laika dēļ stundas vilktos tikpat lēnām. Tomēr Otāra jaunkundzes pansionātā tās ritēja neciešami gausi, un minūtes šeit likās neparasti garas, bet melnais marmora pulkstenis zem stikla kupola uz kamīna — it kā apstājies.

— Kad vējš mazliet pierims, mēģini aiziet uz kādu kafejnīcu. Tur tev noteikti radīsies kāršu partneri...

Vīram un sievai nebija izdevības pat lāgā parunāties, jo viņus ne mirkli nepameta vienus. No virtuves salonā nemitīgi nāca Otāra jaunkundze, viņa atvēra bufeti vai skapi, tad, rādīdama bažīgu seju, laikam uzmanīdama, ka nenotiek kas ļauns, brītiņu pasēdējusi, atkal aizgāja. Radās iespaids, ja saimniece kaut ceturtdaļstundu būtu prom, viesi to nekavējoties izmantotu, lai nočieptu kādu no vecajām modes lapām vai nosvilinātu mēbeles.

Brīdi pa brīdim salonā iesteidzās arī Irma un, salikusi nospodrinātos nažus bufetes atvilktnē, paņēma citus.

Ēdamistabā pie krāsns, lasīdama nez kādu grāmatu noplēstiem vākiem, taisna kā svece savā krēslā sēdēja «skumjā dāma», tā šo sievieti, nezinādami tās īsto vārdu, dēvēja Megrē pāris.

Viņa, kā rādās, pansionātā dzīvoja jau vairākas nedēļas. Šī dāma, kurai varēja dot ap trīsdesmit gadu, izskatījās slimīga — viņa varbūt bija atbraukusi atpūsties pēc pārciestas operācijas. Katrā ziņā viņas kustības pauda lielu piesardzību, it kā viņa bītos kaut ko saplēst. «Skumjā dāma» ēda maz un, kā nožēlojot tik vulgārai procedūrai veltītos mirkļus, bieži nopūtās.

Toties «jaunlaulātā sieva», kā Megrē, nešpetni smīnēdams, saukāja otru pansionāta iemītnieci, bija pilnīgs pretstats: viņas straujās kustības, kaut vai pārsēžoties no viena krēsla otrā, sacēla īstu caurvēju.

«Jaunlaulātajai» varēja dot ap četrdesmit — četrdesmit pieci gadi. Tā bija maza, apaļīga, droši vien ne visai saticīga sieviete, par ko liecināja tas, ka jaunais vīrs ar iepriekš pieņemtu padevīgu un mulsu sejas izteiksmi, ne mirkli nekavējoties, steidzās pie viņas pēc niecīgākā mājiena.

Vīram nule palika pilni trīsdesmit gadi, un nebija ilgi jā vēro, lai saprastu, ka šis cilvēks devies laulībā nevis aiz mīlestības, bet aiz aprēķina, proti, upurēdams brīvību, nodrošinājis sev vecumdienas.

Viņus sauca — Moselē, Zils un Emīlija Moselē.

Par spīti visam, pulksteņrādītājs, kaut arī lēnām, tomēr virzījās uz priekšu. Vēlāk Megrē atcerējās, ka brīdī, kad Žanna «skumjajai dāmai» pasniegusi piparmētru tēju, viņš pavēries pulkstenī. Tas rādīja dažas minūtes pēc pieciem, bet Zanna likās vēl drūmāka nekā citkārt.

Drīz vien atgriezās jaunais anglis, misters Džons, līdz ar viņu telpā ielauzās vētras skaudrā elpa, no salijušā lietus mēteļa salonā uz grīdas straumītēm tecēja ūdens.

Dzestrais gaiss un jaunā vēsts jauneklim sadzina asinis vaigos. Ar stipri manāmu angļu akcentu viņš teica:

— Kuģis drīz aties... Manas mantas var jau nest prom, saimnieces jaunkundz...

Kopš agra rīta misteru Džonu tirdīja nemiers, jo viņu steidzīgi gaidīja dzimtenē; nupat ostā viņš bija uzzinājis, ka tvaikonis tomēr lūkos celties pāri Lamanšam.

— Lūdzu, man rēķinu! — anglis saimniecei teica.

Megrē brīdi nespēja izšķirties. Daudz netrūka, un viņš

paklausītu sievas padomam — lavīdamies gar namu sienām un riskēdams samirkt līdz ādai, dotos uz «Šveices alus zāli», kur vismaz būtu kāda dzīvība, rosība.

Megrē pat izgāja priekšnamā pēc mēteļa, taču, pustumsā uzgrūdies mistera Džona trim milzīgajām ceļa somām, paraustīja plecus un atgriezās salonā.

— Kāpēc negāji? Te tu velti nokaujies ar slikto omu ...

Tieši šīs piezīmes dēļ Megrē smagi atlaidās atzveltnī un sāka pārlapot pirmo pagadījušos žurnālu.

Jāpiebilst, ka nekā nopietna viņam nebija ko darīt, turklāt nekas viņu šeit īsti nesaistīja. Loģiski spriežot, šāds stāvoklis uztveres spējas varētu tikai veicināt.

Pansionāts nebija liels. Mazākais troksnītis acumirklī atskanēja visā namā, un, kad vakaros Moselē pāris ieslēdzās savā istabā, pārējie jutās neērti.

Taču Megrē neko nedz redzēja, nedz dzirdēja, viņam nebija ne mazāko aizdomu.

Viņš izklaidīgi noskatījās, kā misters Džons samaksā saimniecei un, iegājis bufetes telpā, iedod Irmai dzeramnaudu. Uz angļa nevērīgajiem atvadu sveicieniem atbildējis tikpat nevērīgi, Megrē saprata vienīgi to, ka Žanna, būdama spēcīgāka par šo ārzemnieku, uz ostu nesīs divas viņa ceļa somas.

Žannas aiziešana Megrē pagāja secen. Tā viņu neinteresēja. Uzsācis lasīt garu, sīkiem burtiem iespiestu rakstu par lauku peļu dzīvi — nejauši uzšķirtais žurnāls bija domāts lauksaimniekiem —, viņš beidzot pavisam muļķīgi ar to aizrāvās.

Tagad pulksteņa rādītāji pa zaļganpelēko ciparnīcu netraucēti varēja virzīties uz priekšu — neviens tiem vairs nesekoja. Megrē kundze, pārskaitot valdziņus, klusām kustināja lūpas. Lāgiem vienā vai otrā krāsnī iesprakšķē-jās ogles, dūmenī iegaudojās vējš.

Trauku šķinda liecināja, ka Irma klāj galdu. No virtuves atplūda viegla ceptu zivju smarža, vēstīdama, ka pusdienās atkal gaidāmi parastie merlāni.

Te pēkšņi cauri nakts vētras brāzmām izlauzās skaļas, saviļņotas balsis, kas tuvojās, paskrēja garām aizdarītajiem logiem un beidzot apstājās pie sliekšņa, kur tās apslāpēja šai namā vēl nepieredzēta izmisīga zvanīšana.

Taču pat šajā brīdī Megrē nelikās traucēties. Stundām ilgi nīcis garlaicībā, ilgodamies kā neparasta, kas izkliedētu dienas pelēcību, viņš tagad mierīgi turpināja lasīt par lauku pelēm, kaut gan bija noticis kas negaidīts.

— Jā, šeit... — Otāra jaunkundzi dzirdēja sakām.

Mājās līdz ar miklo, svaiga gaisa strāvu iebrāzās samirkuši lietus mēteļi, satraukumā kaistošas sejas, un Megrē, neviļus pacēlis acis, ievēroja policijas seržantu

— Šī sieviete nupat, šķērsojot Diga ielu, nošauta ar revolveri...

mundierī, kā ari neliela auguma cilvēku melnā mētelī, pa* dzisušu cigāru zobos.

— Ja nemaldos, Zanna Fenāra kalpoja pie jums?

Megrē redzēja, ka salonā, kur gadījies, kur ne, varbūt ielavījies no virtuves, bija Zannas dēlēns.

Pirmajā mirklī Otāra jaunkundzes seja pauda šaubas, neticību. Izskats liecināja, ka šī sieviete nepieder pie lētticīgajām, kurām kurš katrs nez ko var iestāstīt. Caur sakniebtām lūpām viņa izdvesa vienu vienīgu vārdu:

— Patiesi?

Turpmākais vairs nelika šaubīties, jo vīrs ar izdzisušo cigāru teica:

— Esmu policijas komisārs... Lūdzu, sekojiet man un palīdziet identificēt mirušo... Tikmēr lai neviens no mājas iemītniekiem neaiziet...

Megrē acis šķelmīgi iedzirkstījās. Sieva pavērās viņā. kā gribēdama vaicāt:

«Kāpēc nestādies priekšā?»

Taču nesen pensijā aizgājušais Megrē vēl nebija pilnā mērā izjutis inkognito prieku. Ar īstu baudu viņš ieslīga dziļāk atzveltnī un kritiski pētīja atnākušo komisāru.

— Esiet tik laipna, saģērbieties un nāciet man līdzi...

— Uz kurieni? — Otāra jaunkundze grasījās iebilst.

— Uz morgu ...

Te pēkšņi «skumjā dāma», kuras klātbūtni Megrē bija paguvis aizmirst, skaļi iekliedzās, tam sekoja patiesa vai diezgan ticami notēlota histērijas lēkme.

No bufetes telpas ar ēdienu šķīvi rokās izskrēja Irma.

— Ko? Zanna mirusi?

— Nav tava darīšana... — saimniece viņai uzsauca. — Kamēr atgriezīšos, uzklāj vakariņu galdu ...

Tad Otāra jaunkundze pamanīja puisēnu, kurš, nekā nesaprazdams, maisījās pieaugušajiem pa kājām.

— Ieslēdz mazo istabā ... Liec viņu gulēt...

Kur šajā brīdī atradās Moselē kundze? Jautājums šķita pavisam vienkāršs, tomēr pat Megrē nespētu uz to atbildēt. Turpretī Moselē kungs ērmotām sarkanām filca čībām kājās stāvēja priekšnamā. Droši vien viņš savā istabā bija sadzirdējis troksni un nokāpis lejā.

— Kas noticis? — Moselē ievaicājās.

Bet komisārs steidzās. Viņš klusītiņām kaut ko piekodināja policistam, kurš, novilcis šineli un cepuri un aizsmēķējis cigareti, apsēdās pie krāsns, it kā taisīdamies palikt šeit ilgāku laiku.

Uzmetusi uz pleciem dzeltenu lietus mēteli un apāvusi kājās botes, Otāra jaunkundze devās komisāram līdzi un, uz sliekšņa pēdējo reizi atskatījusies, atkal uzsauca Irmai: — Klāj ātrāk galdu!... Zivis piedegs!...

Kā pieklājība prasa, kad miris kāds cilvēks, Irma negribot sāka raudāt. Raudot sniegdama ēdienus, viņa novērsās, lai asaras nebirtu šķīvjos.

Ēdot vakariņas, Megrē ievēroja, ka Moselē kundze nemaz nav satraukta, drīzāk ziņkārīga.

— Interesanti, kā tas varēja gadīties? Vai tas notika uz ielas? ... Tātad Djepā netrūkst huligānu?...

Moselē kāri ēda. Megrē kundze nekādi nespēja izprast, kāpēc viņas vīrs, kas visu savu dzīvi veltījis noziegumu atklāšanai, pret notikušo izturas tik vienaldzīgi.

«Skumjā dāma» pētīja zivi šķīvī gandrīz tādām pa šām acīm kā zivs viņu un lāgiem pavēra muti — nevis lai ēstu, bet izdvestu kaut ko nopūtai līdzīgu.

Jāteniski uzsēdies uz krēsla, policists vēroja ēdējus acīm redzot, nepacietīgi gaidīdams, kad tie viņam pievērsīs uzmanību.

— Es pats šo meiču uzgāju, — viņš lielījās Moselē kundzei, kuru notikušais, šķiet, interesēja visvairāk.

— Kā?

— Gluži nejauši... Dzīvoju Diga ielas pašā galā aiz tabakas fabrikas, šī mazā ieliņa savieno krastmalu ar ostu. Jāsaka, tur gandrīz nav gājēju. Nodūris galvu, ātri devos uz priekšu, bet pēkšņi savā ceļā ieraudzīju kaut ko melnējam...

— Cik šausmīgi!... — ne visai ticami iesaucās Moselē kundze.

— Vispirms nodomāju, ka tur guļ kāds dzērājs, tos taču ik dienas redz mētājāmies ielās...

— Pat ziemu?

— Protams, jo tieši tad jau visbiežāk dzer, lai sasildītos ...

— Bet vasaru — lai atvēsinātos... — šķelmīgi paskatījies sievā, jokoja Žils Moselē.

— Kā nu kuram labpatīk... Es guļošo aptaustīju ... Kļuva skaidrs, ka tā ir sieviete... Pieaicināju palīgus, un mēs viņu ienesām Parīzes ielas stūra aptiekā, kur konstatējām, ka viņa mirusi... Tikai tad šo meiču pazinu — mūsu kvartālā man nav sveša neviena seja... «Tā ir kalpone no Otāra jaunkundzes pansionāta...» es komisāram teicu.

Nevēlēdamies iejaukties, kur nepieklājas, Megrē bikli ievaicājās:

— Ceļa somu viņai nebija?

— Kāpēc lai tās būtu?

— Nezinu... Interesanti, vai viņa kritusi ar seju pret ostu vai uz šo pusi...

Policists paieskāja pakausi.

— Pag... Rādās, ka viņa gulēja tā, it kā pirms šāviena būtu nākusi šurp ...

Mirkli vilcinājies, policists pastiepa roku pec vīna pudeles un, piepildījis glāzīti, nomurmināja:

— Vai atļausiet?

Līdz ar to viņš pienāca pie galda. Uz šķīvja vēl atradās pāris atdzisušu zivju. Atkal brīdi svārstījies, policists vienu no tām, paņēmis pirkstos, notiesāja, bet .asakas izmeta ogļu spainī.

Tad, vaicājoši pavēries visos pēc kārtas un pārliecinājies, ka otrai zivij arī nav kārotāju, apēda to tāpat kā pirmo, uzdzerdams vīnu, un pēc tam smagi nopūtās:

— Tā katrā ziņā bijusi slepkavība aiz greizsirdības... Šī meiča taču bija nepārspējama staigule... Viena no visbiežāk sastopamām ostmalas krodziņa ballīšu vakaros...

— Ak tā? Tad jau gan... — nočukstēja Moselē kundze, kas greizsirdības traģēdijas uzskatīja par gluži dabisku parādību.

— Pārsteidz tikai tas, ka slepkavība izdarīta ar revolveri ... — policists, no kura Megrē nenolaida acu, turpināja. — Kā zināms, matroži mēdz lietot dunčus...

Šajā brīdī pārnāca Otāra jaunkundze, taču, par spīti skaudrajam vējam, kas parasti liek sejām kaist, saimniece bija kļuvusi gluži bāla. Notikušais radīja viņā apziņu par savas personas svarīgumu, viņas izturēšanās pauda:

«Esmu daudz ko uzzinājusi, bet neceriet, ka jums ko teikšu...»

Pārlaidusi skatienu galdam, pusdienotājiem un viņu šķīvjiem, Otāra jaunkundze pārskaitīja zivju asakas. Irmai, kas, atspiedusies pret durvju stenderi, šņukstēja, viņa bargi uzsauca:

— Ko tu vēl gaidi? Kāpēc nesniedz teļa cepeti?

Beidzot viņa pievērsās policistam:

— Ceru, ka vīnu jums piedāvāja?... Kuru katru bridi ieradīsies jūsu šefs... Patlaban viņš zvana uz Ņūhei-venu...

Megrē sarāvās, Otāra jaunkundze to ievēroja. Šī kustība viņai likās savāda, un viņas sejai pārlaidās aizdomu ēna.

To pierādīja viņas piebilde:

— ... Tā vismaz šķiet...

Patiesībā viņai tas nevis šķita, bet viņa to skaidri zināja. Tātad par mistera Džona steidzīgo aizbraukšanu bija pavēstīts policijas komisāram.

Un tagad jaunajam anglim jau oficiāli dzen pēdas.

— Tas viss mani atkal padarīs gluži slimu! — sāpīgi iekunkstējās «skumjā dāma», kura parasti pavēra muti labi ja pāris reižu dienā — un arī tad tikai tādēļ, lai nopūstos.

— Bet mani? — Otāra jaunkundze iekaisa, neciezdama, ka notikušais kādu citu spēj satriekt smagāk par viņu. — Vai domājat, ka man tas nāks par labu? Šo meiču es mēnešiem ilgi centos audzināt... Irma! Kad tu beidzot atnesīsi mērci?

Vispārējā apjukuma vienīgais jūtamais rezultāts bija svaigais gaiss, kas ieplūda mājās: ar istabu siltumu tas nesavienojās, bet strāvoja telpās kā liega vēsma, glāstot pakaušus un liekot trīsām skriet pār muguru.

Galu galā Megrē piecēlās un, nelikdamies zinis par tukšo ogļu spaini, devās sabikstīt krāsni. Tad viņš piebāza pīpi, ar krāsnī aizdegtu papīra vīkšķi pielaida tai uguni un, iespraudis to zobos, neviļus nostājās savā iemīļotajā pozā, kas Orfēvra krastmalā visiem bija labi pazīstama: uz muguras saliktām rokām Megrē atbalstījās pret krāsni, kamēr sejā sastinga nenosakāma, reizē spītīga un izklaidīga izteiksme — kā allaž, kad viņš domās

kārtoja atsevišķus juceklīgus faktus, starp kuriem dig vārgi vēl neatrastās patiesības asni.

Kad ieradās policijas komisārs, Megrē pat nesakustējās. Viņš dzirdēja komisāru sakām:

— Kuģis vēl nav iegājis ostā... Man par to ziņos...

Nebija grūti iztēloties šo tvaikoni kā skaidiņu mētājamies Lamanša bangainajos ūdeņos necaurredzamā tumsā, kur saskatāmas tikai viļņu bālganās krēpes. Un pasažierus, kas cīnās ar jūras slimību, tukšo bufeti, šaudīgās ēnas ap komandtiltiņu un vienīgo orientācijas zīmi tālumā — mirgojošo Ņūheivenas bāku.

— Esmu spiests visus klātesošos kungus un dāmas pa kārtai nopratināt...

To saprazdama, Otāra jaunkundze izlēma:

— Ārdurvis mēs aizslēgsim. Jūs varēsiet apmesties salonā ...

Policijas komisārs nebija pusdienojis, bet, neredzot galdā vairs nevienas zivs, bāzt pirkstus šķīvī, kur atradās brūnas, kārdinošas teļa cepeša šķēlītes, viņš tomēr neiedrošinājās.

II

Tā bija tikai sagadīšanās. Policists palūkojās apkārt, vērodams, no kura sākt pratināšanu. Viņa skatiens apstājās pie Megrē kundzes, kas likās pietiekami padevīga, lai ietu pirmā.

— Ienāciet, — pavēris salona durvis, viņš teica, un tūdaļ pat aiz viņas tās aizcirtās, bet bijušais komisārs tikko jaušami pasmaidīja.

Kaut gan durvis bija aizvērtas, tām cauri skanēja gandrīz katrs vārds, un smaids Megrē sejā iezīmējās redzamāk, kad viņa kolēģis blakustelpā ievaicājās:

— Kā to raksta? Vai ar garo «e»?

— Jā ...

— Tāpat kā slavenajam komisāram?

— Tieši tā! — Megrē kundze īsi, augstprātīgi atcirta.

— Varbūt esat viņa radiniece?

— Viņa sieva...

— Bet tad jau... tas nozīmē... jūs esat šeit kopā ar vīru?

Mirkli vēlāk sajūsmā starojošā un vienlaikus mazliet apjukušā pratinātāja priekšā nostājās Megrē.

— Atzīstieties, ka bijāt nodomājuši mani izjokot!... Ko tu neteiksi! Un es vēl taisījos jūs pratināt tāpat kā citus... Lūdzu, ņemiet vērā, ka viss, ko daru, notiek vienīgi sirdsapziņas apmierināšanai un daļēji gara laika pēc, gaidot jaunas vēstis no Ņūheivenas... Droši vien jums par notikušo ir daudz skaidrāks priekšstats nekā man, jo, atrazdamies šeit, bijāt briestošās traģēdijas aculiecinieks, tāpēc būšu ļoti pateicīgs, ja jūs...

— Zvēru, ka man nav ne mazākā priekšstata...

— Kurš no pansionāta iemītniekiem zināja, ka šī meiča gatavojas iziet?

— Protams, visi. Nudien, tikai tagad sāku aptvert, cik grūta ir liecinieka loma. Nevaru pat droši apgalvot, kurš no viņiem tobrīd atradās mājās.

— Jūs bijāt aizņemts?

— Lasīju...

Megrē neiedrošinājās piebilst, ka bija aizrāvies ar rakstu par kurmjiem un lauku pelēm.

— Neskaidri dzirdēju traukus šķindam ... Pēc tam...

«Piemēram — Moselē kundze! Kā lai pasaka, vai viņa

bija augšā vai lejā? Varbūt viņa patiesi šeit atradās; bet kur īsti sēdēja? Ko darīja?»

Policijas komisārs nebija apmierināts. Tā vien šķita, ka ievērojamais amata brālis tīšuprāt ļauj viņam pašam meklēt atrisinājumu, un viņš klusībā nolēma pierādīt, ka arī sīks provinces policists spēj lieliski vadīt izmeklēšanu.

Salonā iesauca «skumjo dāmu», skolotāju Žermēnu Mulino, kas šurp bija braukusi atkopties pēc slimības.

— Sēdēju ēdamistabā, — viņa stomījās. — Atceros —* man iešāvās prātā, cik netaisnīgi, ka angļa ceļa somas nesīs nabaga meiča, kamēr spēcīgi vīri nīkst šeit garlaicībā.

Pieminot «spēcīgos vīrus», «skumjā dāma» zīmīgi pavērās Megrē platajos plecos, skaidri norādot, kam šie vārdi tēmēti.

— Un kopš tā brīža jūs vairs ēdamistabu neatstājāt?

— Piedodiet! Biju uzgājusi augšā savā istabā.

— Cik ilgi jūs tur uzkavējāties?

— Kādas minūtes piecpadsmit... Iedzēru zāles un nogaidīju, kad tās iedarbosies ...

— Neņemiet ļaunā jautājumu, kuru tūdaļ jums uzdošu tāpat kā visiem pārējiem, — es to uzskatu gluži vienkārši par formalitāti. Domājams, ka laukā šodien neesat bijusi un jūsu drēbes tātad ir sausas?

— Nē ... Pēcpusdienā uz bridi biju izgājusi...

Jauns pierādījums liecinieku apgalvojumu relativitātei!

Megrē nebija ievērojis nedz «skumjo dāmu» izejam lauka, nedz to, ka stundas ceturksni viņas ēdamistabā trūka.

— Droši vien bijāt aptiekā pēc zālēm?

— Nē... Gribēju tikai lietū un vētrā pavērot ostu...

— Pateicos ... Nākamais!

Joprojām šņukstēdama un pirkstos ņurcīdama priekšauta stūrīti, ienāca Irma.

— Kā jums šķiet, vai jūsu biedrenei Žannai nebija ienaidnieku?

— Nē, kungs ...

— Vai nemanījāt viņas garastāvokli kādas izmaiņas, kas varētu liecināt par to, ka Žanna jutās apdraudēta?

— Šorīt gan viņa ieminējās, ka ilgi vairs necietīšot šajā vecajā graustā ... Tieši tā viņa izteicās ...

— Vai pret jums šeit izturas slikti?

— To es nesaku, — attrauca Irma, pamezdama acis uz durvīm.

— Jūs noteikti zināsiet vismaz to — vai Žannai bija mīļākie?

— Protams, bija.

— Kāpēc tik pārliecināti apgalvojat?

— Viņu allaž māca bailes, ka dabūs bērnu.

— Vai nezināt, kā sauc viņas mīļākos?

— Dažreiz viņai no šķērsielas pasvilpa kāds zvejnieks, vārdā Gustavs ...

— Par kādu ielu jūs runājat?

— Par to, kas otrpus mājas... Uz to var iziet pa mūsu virtuves durvīm cauri pagalmam ...

— Vai šovakar laukā esat bijusi?

Irma kavējās ar atbildi, gandrīz jau gribēja noliegt, tad, brītiņu svārstījusies, atzinās:

— īsu mirklīti... Ieskrēju maiznīcā pēc radziņiem..,

— Cikos?

— Vairs neatminu ... Laikam tā ap pieciem .,,

— Kam jums bija vajadzīgi radziņi?

— Mēs šeit nevaram lāgā paēst... — viņa tikko dzirdami nomurmināja.

— Pateicos.

— To jūs saimniecei neteiksiet?

— Varat būt droša ... Nākamais!

Šoreiz ienāca Zils Moselē, kura izturēšanās bija pārlieku brīva.

— Esmu jūsu rīcībā, komisāra kungs.

— Vai šopēcpusdien laukā esat bijis?

— Jā, komisāra kungs ... Pēc cigaretēm ...

— Cikos?

— Iespējams, ka bez piecām vai desmit minūtēm piecos ... Gandrīz tūlīt pat atgriezos mājās... Laiks bija ļoti slikts...

— Vai jūs cietušo pazināt?

— Nepavisam, komisāra kungs ...

Komisārs pateicās tāpat kā iepriekšējiem, un Moselē vietā stājās viņa sieva, kurai tika uzdots parastais jautājums:

— Vai šopēcpusdien laukā esat bijusi?

— Vai man jums katrā ziņā jāatbild?

— Sevis pašas labā ...

— Tādā gadījumā lūgšu neko neatstāstīt Zilam. Tūlīt visu sapratīsiet. Manam vīram ir lieli panākumi pie sievietēm. Bet raksturs viņam vājš, un es viņam neuzticos. Kad Zils devās laukā, sekoju, gribēdama uzzināt, kurp viņš dosies ...

— Un kurp viņš gāja? — pamezdams acis uz Megrē, komisārs vaicāja.

Atbilde bija visai negaidīta.

— Nezinu ...

— Kā tā — nezināt? Nupat jūs apgalvojāt, ka sekojāt vīram ...

— Tieši tā! Nudien, biju par to pārliecināta. Saprotiet! Kamēr uzvilku mēteli, atvēru lietussargu, Zils jau bija nozudis aiz stūra. Kad es to sasniedzu, manīju tālumā siluetu brūnā lietus mētelī un devos tam pakaļ. Piecas minūtes vēlāk, kad viņš gāja garām apgaismotam veikala skatlogam, redzēju, ka tas nemaz nav mans vīrs ... Neko neizdibinājusi, pārnācu mājās un izlikos neko nemanām...

— Pēc cik ilga laika jūsu vīrs pārradās?

— Nezinu ... Es biju augšā ... Viņš varēja būt uzkavējies kādu laiku lejā ...

Sājā brīdī atskanēja spalgs zvans: kāds policijas aģents uniformā atnesa komisāram telegrammu. Atplēsis un izlasījis komisārs to nekavējoties pasniedza Megre:

«Ar tvaikoni, kas no Djepas pienaca Ņuheivena, лай atbraucis nedz Džons Millers, nedz cita aprakstam atbilstoša persona.»

Kaut gan Megrē dīvainā izturēšanās neliecināja par sevišķu vēlēšanos nākt kolēģim talkā, policijas komisārs pieklājīgi, taču bez īpaša prieka aicināja Megre piedalīties lietas izmeklēšanā, ja vien tā viņu interesētu.

Soļojot gar namu sienām un riskējot saņemt uz galvas kādu vēja norautu dakstiņu — dažus šur tur redzēja mētājamies apkārt —»komisārs tomēr uzticēja Megrē savus plānus:

— Kā redzat, likteņa ziņā neko nevēlos pamest. Nemaz nebūtu pārsteigts, ja izrādītos, ka aizdomīgais āķis slēpjas tieši Džona Millera personā. Kā pansionāta saimniece paskaidroja, viņš dzīvojis šeit vairākas dienas, bet uz visiem jautājumiem allaž atbildējis izvairīgi. Rēķinus samaksājis franču naudā; šeit vērā liekams interesants sīkums — viņš iedevis neparasti daudz sīknaudas. Laukā gājis ļoti reti un tikai no rītiem. Divas dienas pēc kārtas Otāra jaunkundze manījusi viņu tirgū interesējamies par sviesta, olu un sakņu cenām ...

— Varbūt drīzāk par pircēju naudas makiem? — pārtrauca Megrē.

— Vai domājat, ka viņš bija kabatzaglis?

— Katrā ziņā ar to varētu izskaidrot, kāpēc viņš Anglijā iebraucis ar citu uzvārdu un drēbēs, kas neatbilst jūsu aprakstam ...

— Tas tomēr nekavēs dabūt šo tipu rokā. Bet tagad dosimies uz Viktora kafejnīcu turpat blakus zivju tirgum. Labi būtu, ja laimētos sastapt Gustavu, par kuru stāstīja mazā kalponīte, tad uzzinātu, vai tik tas nav tas pats Gustavs, tā dēvētais Lauztais Zobs, ar kuru man nereti nācies noņemties ..,

— Jūsu aģents apgalvo, ka šejienes puiši biežāk lietojot dunčus nekā revolverus, — lecot pāri dziļai peļķei, Megrē, notašķījies dubļiem, atkal piezīmēja.

Pēc brītiņa viņi iegāja Viktora kafejnīcā, kur grīda bija

289

J9 s Svešinieki mājās

lipīgi gluma un pie desmit galdiņiem sēdēja matroži jūrnieku blūzēs, koka tupelēm kājās. Telpas šķita pārāk spilgti apgaismotas, no automātiskā atskaņotāja plūda griezīgas džeza skaņas, kamēr saimnieks ar divām apšaubāmi tīrīgām oficiantēm rosījās ap viesiem.

Vīru skatieni skaidri liecināja, ka viņi pazinuši komisāru, kurš, kopā ar Megrē apsēdies kādā stūrītī, pasūtīja kausu alus. Kad viena no meičām dzērienu pasniedza, komisārs, satvēris aiz priekšautiņa, viņu aizturēja un paklusām jautāja:

— Cikos pēcpusdienā šeit bija ienākusi Zanna?

— Kāda Žanna?

— Gustava mīļākā ...

Meiča ar atbildi vilcinājās un, lūkodamās puišu pulciņā, pārdomāja.

— Manuprāt, neesmu nemaz Zannu te redzējusi, — viņa beidzot atteica.

— Viņa taču te ierodas bieži, vai nav tiesa?

— Reizēm nāk gan ... Bet iekšā nekad nav bijusi... Tikai paver durvis un paskatās, vai Gustavs ir šeit, un tad viņš pats iziet pie viņas . ..

— Vai šovakar Gustavs te bija?

— Pajautāšu savai draudzenei Bertai... Es pati biju izgājusi ...

Megre apmierināts pasmaidīja. Viņš priecājās, redzot, ka bez viņa ir vēl kāds, kas neko noteiktu nespēj liecināt.

Berta bija otra viesu apkalpotāja. Viņa šķielēja. Varbūt tieši tādēļ atstāja tik nepatīkamu iespaidu.

— Ja vēlaties zināt, — Berta komisāram teica, —jautājiet Gustavam pašam. Man nemaksā par to, lai es sniegtu ziņas policijai.

Taču pirmā meiča jau bija paaicinājusi kādu sarkan-mati gumijas zābakos; puisis piecēlās, saraustīja ar auklu apjoztās rupja audekla bikses, nospļāvās uz grīdas, pienāca komisāram klāt un, uzsākdams runāt, pavēra muti ar priekšā nolūzušu zobu.

— Par mani interesējaties, vai?

— Gribētu zināt, vai šovakar esi ticies ar Zannu ...

— Kas jums par daļu?

— Zanna mirusi.

— Nav tiesa ...

— Es saku, viņa ir mirusi — nošauta uz ielas ar revolveri ...

Patiesi pārsteigts, puisis pavērās apkart un uzsauca pā rējiem:

— Vai dzirdat? Ko tas nozīmē? 2anna mirusi?

— Atbildi uz manu jautājumu! Vai jūs abi šodien tikāties?

— Diemžēl! Melot man netīk. Jā, viņa bija atnākusi..

— Cikos?

— Vairs neatceros... Spēlējām ar resno Politu uz aperitīvu ...

— Vai tas notika pēc pieciem?

— Protams!

— Viņa ienāca šeit iekšā?

— Biju viņai noliedzis nākt kafejnīcās, kuras pats mēdzu apmeklēt. Pamanīju 2annu durvīs. Izgāju laukā un pateicu, lai liek mani mierā ...

— Kāpēc tā?

— Tāpat vien.

Saimnieks bija izslēdzis mūzikas atskaņotāju, zālē iestājās klusums, un viesi centās uztvert kaut ko no šīs sarunas.

— Saķildojāties?

«Lauztais Zobs» paraustīja plecus, kā noprazdams, cik grūti būs ar šo nejēgu komisāru saprasties ...

■— Jā un tomēr ne ...

— Paskaidro tuvāk!

— Pieņemsim, ka prātā biju ieņēmis citu un 2anna kļuva greizsirdīga ...

— Kādu citu?

— Meiteni, kura reiz atnāca Žannai līdzi uz dejām...

— Kā viņu sauc?

— Pat nezinu... Bet ja tas jūs interesē ... Viņa vēl pārāk jauniņa, taču nepatikšanas jūs man sagādāt nevarat, jo neesmu viņai pirkstiņa piedūris... Šī maziņā strādā kopā ar 2annu pansionātā ... Tas ir viss. Kad 2anna ieradās, izgāju ārā un teicu, lai liek mani mierā, ja ne — dabūs pa ādu!

— Un tad? Tūlīt pēc tam tu atgriezies kafejnīcā?

— Ne gluži... Biju noskatīties, kā aizbrauc kuģis uz Ņūheivenu ... Gribējās zināt, kā tik negantā laikā tam izdosies izkļūt no ostas ... Jūs mani aizturēsiet?

*— Pagaidām ne ...

— Nekautrējieties! Strēbt citu putras — ar to sen esam apraduši... Nespēju ticēt, ka Žannas vairs nav... Viņa

vismaz nemocījās.

Būdams šeit klāt un neko nedarīdams, Megrē jutās savādi. Viņš vēl lāgā nebija saradis ar to, ka tagad kļuvis parasts pilsonis kā citi. Klausoties jautājumos, ko uzdod sveša balss, bijušais komisārs tik tikko valdījās, lai neiejauktos, lai kaut ko neapstiprinātu vai nenoliegtu.

Brīžam viņam mēles galā dega kāds jautājums un klusuciešana sagādāja īstas mocības.

— Nāksiet līdzi? — piecēlies un nometis uz galda sīknaudu, vaicāja policijas komisārs.

— Kurp jūs tagad dosities?

— Uz komisariātu. Jāuzraksta ziņojums, pēc tam varēs mierīgi likties gulēt — šodien tikpat vairs neko citu nevarēs iesākt...

Kad viņi izgāja laukā, komisārs, saceldams mēteļa apkakli, klusītiņām piebilda:

— «Lauztajam Zobam», bez šaubām, jānozīmē detektīvs ... Tāda ir mana metode un, šķiet, arī jūsējā... Censties par katru cenu uz karstām pēdām kaut ko panākt būtu veltīgi, tā mēs tikai paši sevi nogurdinātu un zaudētu aukstasinību... Rīt būs gana ko noņemties ar prokuratūras kungiem...

Kad viņi bija sasnieguši komisariātu, kur virs durvīm dega maza, sarkana spuldzīte, Megrē nolēma labāk atvadīties: kabinetā viņam taču nebūtu ko meklēt, jo kolēģis nekavējoties sāks cītīgi rakstīt garu, plašu ziņojumu.

Vējš bija mazliet norimis, bet lietus joprojām nepārstāja, kaut gan nu jau tas lija daudz rāmāk — taisnām, stāvām šaltīm. Vēl gaišajiem veikalu skatlogiem garām aizsteidzās tikai rets gājējs.

Kā senāk, kad izmeklēšana neveicās, Megrē centās nosist laiku, proti, iegājis «Šveices alus zālē», veselu ceturtdaļstundu, neko nedomādams, skatījās, kā divi vīri pie blakus galdiņa spēlē kārtis.

Viņa kājas samirkušajos zābakos bija gluži slapjas, un viņš juta, ka noķēris iesnas. Tāpēc, izdzēris kausiņu alus, Megrē pasūtīja groku ar rumu, kas vaigos sadzina asinis.

— Eh, galu galā!... — viņš pieceldamies noteica.

Kas viņam tur daļas! Tiesa gan — sirds viegli smeldza.

Bet vai viņš pats nebija ilgojies pēc atpūtas, un vai vērts pukoties, kad tas beidzot reiz sasniegts?

Izgājis laukā un nonācis krastmala, Megrē labu gabalu aiz tukšās ostas, kur dega tikai viena pati lokspuldze, uz slapjās ietves ieraudzīja violetas gaismas plankumu un atcerējās ballīšu vakarus, par kuriem bija dzirdējis.

Bez noteiktas apņēmības viņš devās turp, nemitīgi liegdams sev interesēties par šo lietu, un beidzot nonāca kāda ērmota, bezgaumīgi nokrāsota nama priekšā, kura fasādi greznoja sīkas, košas elektriskās spuldzītes. Atverot durvis, Megrē ausis iesitās vētraina džeza skaņas, bet tukšās telpas sagādāja vilšanos.

Zālē dejoja divas meitenes, droši vien kādas strādnieces, par savu naudu gribēdamas izpriecāties, un viņām vienīgajām spēlēja muzikantu trio.

— Kāda šodien diena? — apsēdies bārā pie letes, Megrē vaicāja saimniekam.

— Pirmdiena ... Apmeklētāju būs maz ... Visvairāk tie sanāk sestdienās un svētdienās, viens otrs ari ceturtdienās ... Iespējams, ka pēc kino iegriezīsies daži pārīši, kaut gan tik nejēdzīgā laikā ... Ko vēlaties dzert?

— Groku...

Redzot, kā tas apšaubāmi tīrā kastroli tiek pagatavots no lēta ruma un vārīta ūdens, Megrē savu pasūtījumu nožēloja.

— Jūs laikam šeit pirmo reizi? Vai Djepā esat caurbraucējs?

— Jā...

— Zināt, pie mani profesionālās neatrast, — maldinātais saimnieks paskaidroja. — Padejot ar šim meičām, piedāvāt glāzīti vīna — to var, bet pārējo sarunāt būs daudz grūtāk ... Turklāt vēl šodien!

— Vai tāpēc, ka trūkst apmeklētāju?

— Ne tāpēc vien... Palūkojieties uz šīm skuķēm, kas dejo... Vai zināt, kāpēc viņas to dara?

— Nē...

— Lai izkliedētu slikto garastāvokli... Nupat vēl viena no viņām raudāja, bet otra stīvu skatu raudzījās grīdā... Gribēdams abas uzmundrināt, ielēju viņām kausu alus... Saņemt ziņu, ka draudzene nogalināta, nav joks...

— Tā? Vai noticis nelaimes gadījums?

— Slepkavība! Nelielā šķērsieliņā ap simt metru no šejienes... Ar lodi galvā atrasta kāda kalpone...

«Un es pat neiedomājos pavaicāt, kur viņa ievainota — galvā vai krūtīs!» Megrē iešāvās prātā.

Tad skaļi viņš teica:

— Tātad šauts bija no ļoti maza attāluma ...

— Katrā ziņā, jo tik tumšā, vētrainā naktī nav iespējams trāpīt pat no trīs soļu atstatuma... Varu gandrīz derēt, ka slepkava nav šejienietis... Un ja viņa būtu nosista ar dūri... Katru sestdienu esmu spiests mest ārā tādus, kas grasās kauties... Vai zināt, kopš padzirdēju par šo notikumu, arī man sabojāta oma...

Šiem vārdiem par apstiprinājumu saimnieks, ielējis glāzīti, noklakšķināja ar mēli.

— Ar viņām iepazīties nevēlaties?

Megrē nepaguva iebilst, kad saimnieks bez liekām ceremonijām pieaicināja abas skuķes.

— Šis kungs garlaikojas un labprāt piedāvātu jums kaut ko dzeramu... Nāciet šurp! Šajā stūrīti būs omulīgāk ...

Saimnieks piemiedza aci, likdams saprast, ka te, citiem nemanot, droši varēs atļauties zināmu vaļību.

— Ko pasniegt? Groku?

— Lai notiek...

Megrē jutās neērti. Šādas manieres viņam bija svešas. Abas meičas viņu paslepen pētīja un lūkoja izraisīt sarunu.

— Jūs nedejojat?

— Neprotu ...

— Vai nevēlaties iemācīties?

Nē! Tā tik vēl trūka! Zāles vidū trīs muzikantu zobgalīgo skatienu pavadībā Megrē sevi nespēja iedomāties.

— Vai esat ceļojošs tirgotājs?

— Jā... Caurbraucējs... Saimnieks man stāstīja, ka jūsu draudzene... proti, ka notikusi nelaime...

— Tā mums nebija nekāda draudzene! — viena no meičām atcirta.

— Ak, tāl Bet man šķita...

— Ja viņa būtu bijusi mūsu draudzene, mēs šeit nesēdētu. Bijām tikai paziņas, kā jau visi šejienes pastāvīgie viesi. Tagad, kad viņas vairs nav, grēks būtu dusmoties. Tāpat jau tas tr ļoti bēdīgi...

— Protams...

Atlika viņām piekrist. Galvenais — vajadzēja bruņoties ar pacietību, lai meitenes neaizbiedetu.

— Vai viņa bija vieglprāte? — Megre tomēr iedrošinājās vaicāt.

— Par maz teikts...

— Klusē, Marija! Viņa taču mirusi...

Ieradās daži viesi. Viena no abām meičām vairākas reizes dejoja ar kādu svešinieku. Pēkšņi Megrē ievēroja līdz nemaņai piedzērušos Gustavu, «Lauzto Zobu», kas staveja, atspiedies pie letes.

Viņš skatījās Megrē, it kā pūlēdamies atcerēties, kur viņi agrāk tikušies, un Megrē paredzēja nepatīkamu scēnu. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Puisis bija pārak apreibis, lai kaut ko skaidri atšķirtu, un saimnieks gaidīt gaidīja izdevību, kad varēs mest viņu laukā.

Par iepazīšanos ar divām vietējām skaistulēm Megrē nācās maksāt ar jaunām un jaunām groka glāzēm, kuras saimnieks ik pa brīžam cēla viņam priekšā.

Pēdīgi, kad pirmajā rīta stundā bijušais kriminālpolicijas komisārs līgodamies devās prom, viņš uzgrūdās durvju stenderei, ar mokām sapogāja mēteli un, mājās ejot, nespēja tikt pāri nevienai peļķei.

Megrē bija piemirsis, ka pansionāta iemītniekiem, kuri pārrodas mājās vēlāk par vienpadsmitiem, ierīkots īpašs zvans, kas skanēja Otāra jaunkundzes istabā. Spēcīgi zvanīdams, viņš uzrāva kājās visus iemītniekus un atjēdzās tikai tad, kad saimniece vienā naktskreklā, apmetusi pleciem mēteli, ļoti nelaipni viņu saņēma.

— Nepieredzēta diena!... — viņš Otāra jaunkundzi dzirdēja norūcam.

Megrē kundze bija jau gultā, bet, saklausījusi kāpnēs vīra soļus, iededza gaismu un pārsteigta noskatījās, kā vīrs, kura gaita šķita pārlieku smaga, ar neparastu žestu norauj piepogāto apkaklīti.

— Nesaprotu, kur tu biji nozudis... — pagriezdamās ar seju pret sienu, viņa nomurmināja.

— Kur biju? ... — viņš atvaicāja.

Un ar dīvainu smaidu atkārtoja:

— Kur es biju? ... Pieņemsim, ka Vilkomtuā ...

Saraukusi pieri, sieva lūkoja atcerēties tādu vārdu,

kaut gan bija pārliecināta, ka līdz šim vēl nav to dzirdējusi.

— Vai tas tālu no šejienes?

— Šēras departamentā... Vilkomtuā ...

Prātīgāk bija jautājuma noskaidrošanu atlikt uz ritu.

III

Kā ceļojumā, tā mājās, likusies gulēt agri vai vēlu — tas gan nenotika tikpat kā nekad —, Megrē kundze bija paradusi celties neiedomājami agri. Manīdams, ka sieva jau pirms septiņiem ir augšā un nezina, ko iesākt, bijušais komisārs kādu vakaru viņu par to sarāja.

— No rītiem ilgi vārtīties gultā nav manā dabā, — Megrē kundze taisnojās. — Tā vien šķiet, ka palicis kaut kas nedarīts...

Un nākamajā rītā tas atkārtojās no jauna. Megrē pavēra vienu aci, kurā bija iedūries spilgts elektriskās gaismas stars. Laukā vēl valdīja tumsa, bet istabā, Megrē kundzei mazgājoties, šļakstēja ūdens.

— Kāds īsti bija tas nosaukums? — Megrē pa miegam lūkoja atcerēties, nīgri konstatējot, ka sāp galva.

Liktenīgais vārds, šis ciemata vai provinces pilsētiņas nosaukums, ko Megrē, nakti mājās pārnācis, skandināja sievai un kas viņu tik neatlaidīgi bija vajājis, pēkšņi, kā tas nereti mēdz gadīties, viņam izkrita no prāta, kaut gan viņš par katru cenu bija centies to iegaumēt.

Megrē laikam gulēja pussnaudā, jo daži nenozīmīgi fakti viņam nepagāja secen; tā, piemēram, viņš manīja, ka nodziest elektriskā gaisma un tās vietā telpā ielaužas skumji pelēcīga rītausma. Kaut kur notinkšķēja modinātājs, kāpnēs noklaudzēja soļi, pie ārdurvīm kāds pāris reižu piezvanīja.

Megrē labprāt būtu pavaicājis, vai lietus vēl līst un vai vētra nav rimusies, taču nespēja saņemties un pavērt muti; tad pēkšņi viņš pietrūkās sēdus — sieva viņu sapurināja aiz pleca; Megrē redzēja, ka diena jau sen uzaususi; pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pusdesmit.

— Kas noticis?

— Tevi lejā gaida policijas komisārs.

— Kas man tur ...

— Viņš vēlas tevi satikt., *

Megrē kundze uzskatīja par nepieciešamu runāt ar vīru aizbildnieciskā mātes tonī, bez šaubām, tāpēc, ka vakar viņš varbūt bija iedzēris pa vairāk groka — turklāt pret paša gribu.

— Dzer kafiju, kamēr tā karsta...

Šādās reizēs nav patīkami pētīt sevi spogulī, tādēļ bārdas skūšanu Megrē nolēma atlikt uz nākamo dienu.

— Kādu vārdu es tev vakarnakt minēju? — viņš vaicāja sievai.

— Vārdu?

— Stāstīju tev par kādu ciematu...

— Ak, jā!... Kaut ko neskaidri atceros... Šķiet, tas atrodas Kantalas departamentā...

— Nē taču! Šērā ...

— Tu tā domā?... Manuprāt, šis nosaukums beidzās ar «on»...

Diemžēl arī sieva neko neatcerējās. Vēl tīri samiegojies, smagu galvu Megrē nokāpa lejā, un pat pīpe viņam šoreiz negāja pie sirds kā citus rītus. Viņu pārsteidza tas, ka nedz virtuvē, nedz bufetes telpā nebija nevienas dzīvas dvēseles, toties, atverot ēdamistabas durvis, viņš ieraudzīja visus pansionāta iemītniekus pilnā sastāvā, kā sastingušus svinīgā ceremonijā vai fotoaparāta priekšā.

Otāra jaunkundze uzmeta Megrē niknu, pārmetošu skatienu — droši vien tādēļ, ka nakti viņš bija pārradies tik trokšņaini. «Skumjā dāma» savā atzveltnī, kā mirēja, kuru pie šīs pasaules nekas vairs nesaista, likās bezgala tālu no visa notiekošā, Moselē pāris šodien laikam pirmo reizi bija saķildojies, jo vairījās skatīties viens otrā un savās nesaskaņās vainoja pārējos.

Pat mazā Irma šķita pavisam savāda, gluži kā etiķī mērcēta.

— Labdien!... — Megrē sveicināja, cenzdamies izlikties labā omā.

Neviens viņa sveicienu neatņēma un pat nepamāja. Tajā brīdī atvērās salona durvis. Parādījās policijas komisārs un, pašapmierināti smaidot, sniedza slavenajam kolēģim roku.

— Lūdzu, ienāciet... Tā jau paredzēju, ka jūs vēl gulēsiet ...

Durvis atkal aizvērās... Salonā, kur dūmoja nesen iekurtā krāsns, viņi atradās divatā. Aiz loga Megrē redzēja

297

20 — Svešinieki mājās

pelēko krastmalu, kur joprojām saimniekoja vējš, ar katru lielāku vilni mezdams krastā veselu šļakatu mākoni.

— Jā, biju noguris... — Megrē īgni norūca.

Ievērojis komisāra smīnu, viņš nolēma nekavējoties pierādīt, ka nav tik viegli apvedams ap stūri. Iepriekšējā vakarā tas viņam nebija ienācis prātā, bet nu viņš to skaidri apzinājās.

— Patiesi, tur taču bija Gustavs, Lauztais Zobs! Bet viņam pa pēdām sekoja detektīvs. Tas visu jums izstāstīja ...

— Galvoju jums, ka man prātā nebija to pieminēt...

Nelga! Viņš laikam uzskata, ka Megrē tāpēc vien pavadījis vakaru kopā ar abām skuķēm, lai...

— Atļāvos jūs šorīt traucēt, jo Djepas policija atklājusi, manuprāt, visai sensacionālus faktus ...

Megrē, kā parasts, sarušināja krāsnī ogles. Viņš labprāt būtu iedzēris kaut ko spirdzinošu, piemēram, citrona sulu.

— Vai, kāpjot lejā, jūs neko neievērojāt? — turpināja komisārs, juzdamies kā septītajās debesīs, kā sumināts aktieris, kurš gatavojas tūdaļ vēlreiz stāties publikas priekšā ar savu labāko monologu.

— Jūs runājat par cilvēkiem, kas gaida ēdamistabā?

— Jā, uzskatīju par vajadzīgu viņus sapulcināt vienkop un neļaut izklīst... Pastāstīšu jums jaunumu, kas droši vien jūs pārsteigs, — starp viņiem ir Žannas Fe-nāras slepkava.

Taču ar šādu ziņu nepietika, lai tādā rītā izkustinātu Megrē no sastinguma, viņš tikai pameta kolēģī smagu, diezgan izklaidīgu skatienu. Ja tas zinātu, ka bijušā kriminālpolicijas komisāra domas šajā brīdī nodarbina kāda ciemata nosaukums ar galotni «ua», viņš varen brīnītos.

— Aplūkojiet šo... Drošāk... Ja uz tās bijuši pirkstu nospiedumi, tad tos sen jau noskalojis ilgais lietus...

Mazo, iegareno pelēka kartona kartīti, uz kuras ara-besku ielokā bija iespiests vārds «Ēdienu karte», Megrē labi pazina.

Ar tinti rakstītie ēdienu nosaukumi lietū bija gandrīz pavisam izplūduši, taču šo to vēl varēja salasīt: skābeņu vira, makreles muskata mērcē...

— Tā ir mūsu aizvakardienas vakariņu ēdienkarte, — joprojām bez mazākā pārsteiguma teica Megrē.

— Nupat to uzzināju. Tātad viens ir skaidrs — šī Otāra jaunkundzes pansionāta ēdienu karte sastādīta aizvakar, proti, slepkavības priekšvakarā. Un saprotiet — tā šorīt gluži nejauši atrasta Diga ielā uz ietves, apmēram trīs metrus no tās vietas, kur nošauta Žanna.

— Pilnīgi saprotams!... — Megrē norūca.

— Jūs taču esat ar mani vienis prātis? Vai ievērojāt, ka vakar Gustavu, Lauzto Zobu, par spīti viņa pagātnei, es nesteidzos apcietināt, ko dažs labs būtu uzskatījis par pienākumu? Kā jau teicu, steigties par katru cenu neatbilst manai metodei. Ēdienu kartes atrašanās slepkavības vietā, manuprāt, liecina, ka vainīgais dzīvojis šajā namā. Iesim tālāk! Šorīt agri, kamēr vēl nebija rimusies vētra, mēģināju atdarināt slepkavas žestus. Iztēlojieties, ka jums rokas samirkušas lietū, bet tēmēt vajag ļoti precīzi. Ko jūs darītu? Meklētu mutautiņu, lai noslaucītu pirkstus... Bet, velkot mutautiņu no kabatas, slepkavam izkrīt...

— Saprotu, — aizkūpinot jau otro šārīta pīpi, Megrē nopūtās. — Bet vai jūs paguvāt atšifrēt skaitļus, kas rakstīti kartītes otrā pusē?

— Jāatzīstas, ka ne. Cilvēks, kas aizvakar atradies pansionātā, šo karti izmantojis, lai kaut ko atzīmētu. Tur ar zīmuli rakstīts — «79X140». Bet zemāk — «160X80». Sākumā biju pārliecināts, ka tās ir kādas spēles piezīmes. Vēlāk šo izskaidrojumu atmetu. Nevar būt runa arī par vilciena vai kuģa atiešanas laikiem, kā mirkli man iešāvās prātā. Pagaidām tas vēl noslēpums, tomēr nav noliedzams, ka vainīgais ir kāds no pansionāta iemītniekiem. Redziet, kāpēc es visus sapulcināju ēdamistabā, kur tos uzmana policijas inspektors. Vispirms vēlējos uzdot jums šādu jautājumu: vai aizvakar vakarā jūs šeit nemanījāt kādu, kas ar zīmuli būtu ko rakstījis kartītes otrajā pusē?

Nē! Neko tamlīdzīgu Megrē nebija ievērojis. Viņš atcerējās, ka Moselē pāris salonā pie apaļā galdiņa spēlēja dambreti, bet, ko darījuši pārējie, nezināja. Pats viņš bija lasījis žurnālu un agri aizgājis gulēt.

— Tagad, rādās, varam sākt nopratināt visus pēc kārtas, — apmierināts par panākto efektu, turpināja komisārs.

Bet Megrē, joprojām pūlēdamies atcerēties aizmirsto nosaukumu, juta aizvien lielākas un lielākas slāpes, beidzot viņš nopūtās un teica:

— Vispirms atļaujiet lūgt, lai atnes man nodzerties.

Pavēris durvis uz ēdamistabu, Megrē blakus citiem ieraudzīja padevīgi sēžam savu sievu. Pelēcīgajā dienas gaismā telpā valdīja noskaņojums, kas atgādināja provinces zobārsta uzgaidāmo telpu ar pusnolaistiem aizkariem, kur sēdošie nepatikā saviebtām sejām, bikli zem krēsla sarautām kājām paslepen apmainījās piesardzīgiem, neuzticīgiem skatieniem.

Megrē kundze, protams, būtu varējusi izvairīties no šāda nepatīkama sloga. Bet viņas raksturs allaž lika rīkoties tā, kā rīkojas citi, tāpēc, nešķirdamās no adīkļa, klusām kustinot lūpas un skaitot valdziņus, viņa, ieņēmusi vietu rindā, pacietīgi gaidīja savu kārtu.

Pieklājības pēc atvainodamies par traucējumu, policijas komisārs pirmo aicināja iekšā Megrē kundzi un, nemaz nepūloties uzdot āķīgus jautājumus, parādīja viņai ēdienu karti.

— Vai šī kartīte jums neko atmiņā neatsauc?

Pametusi skatienu vīrā, Megrē kundze noliedzoši papurināja galvu, tad, vēlreiz pavērusies skaitļos, sarauca uzacis, kā bīdamās izteikties aplam.

— Itin neko, — viņa beidzot sacīja.

— Vai aizvakar neredzējāt, kas to pie vakariņu galda rakstījis?

— Jāatzīstas, ka es nepārtraukti adīju un neko citu nevēroju...

Runājot viņa vienlaikus neuzkrītoši pamāja vīram. Sapratis, ka sievai ir vēl kas sakāms, ko viņa labprāt gribētu uzticēt tikai viņam, Megrē skaļi vaicāja:

— Vai tev man kas sakāms?

Megrē kundze sadusmojās. Viņa allaž bijās izdarīt ko netaktisku. Spēji nosarkusi, mulsi meklējot vārdus, viņa vairākkārt atvainojās.

— Es nezinu ... Lūdzu, piedodiet... Varbūt es maldos ... Bet, ieraugot šos skaitļus, man pēkšņi iešāvās prātā...

Megrē nopūtās un nodomāja, ka viņa sieva nekad nekļūs citāda, bet vienmēr būs un paliks aizkustinoši vienkārša.

— ... Droši vien jūs tūlīt smiesities par mani... Simt četrdesmit centimetru plata mēdz būt drāna ... To pašu nozīmē astoņdesmit centimetru... Bet pirmais skaitlis — septiņdesmit deviņi — atbilst svārku garumam...

Uztverot vīra acīs prieka dzirksti, Megrē kundzi pārņēma lepnums, un viņa aizvien drošāk turpināja:

— Pirmie divi skaitļi — «79X140» ir izmērs, kāds vajadzīgs, piemēram, plisē svārkiem... Taču visi audumi nav līdzīgi... Ja platums ir astoņdesmit centimetru, tad svārkiem nepieciešami divi garumi... Nezinu, vai jūs mani sapratāt...

Un, pievērsusies vīram, viņa pēkšņi iesaucās:

— Kā tev šķiet, vai vārda galotne nebija «ār»?

Arī sieva nemitīgi lauzīja galvu, pūlēdamās atcerēties vakardienas liktenīgo nosaukumu, un ļoti nožēloja, ka to aizmirsusi.

— Tā ir mana pansionāta ēdienu karte, tas tiesa. Taču šos skaitļus rakstījusi neesmu, — Otāra jaunkundze atbildēja policijas komisāram. — Ja mana māja vēl ilgi paliks aplenkuma stāvoklī, brīdinu, ka būšu spiesta...

— Piedodiet, kundze ...

— Jaunkundze!

— Piedodiet, jaunkundz, es centīšos darīt visu, lai šis aplenkuma stāvoklis, kā jūs to nosaucāt, izbeigtos cik iespējams drīzāk. Tomēr atļaujiet jums pavēstīt — mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka slepkava atrodas starp šīs mājas iemītniekiem, līdz ar to mūsu klātbūtne šeit kļūst pilnīgi attaisnojama ...

— Interesanti — kurš tad ir vainīgais? — viņa atcirta.

— Arī es to gribētu zināt un ceru, ka drīz tas noskaidrosies... Pagaidām uzdošu jums dažus jautājumus, kas vakardienas juceklī man neienāca prātā. Cik ilgi šī meiča Žanna Fenāra pie jums kalpoja?

— Sešus mēnešus.

Otāra jaunkundzes atbilde skanēja sausi, kā negribot.

— Sakiet, lūdzu, — kā viņa pie jums nokļuva?

Varbūt sajuzdama Megrē caururbjošo skatienu, saimniece strupi atcirta:

— Kā visi — pa durvīm.

— Asprātības šobrīd nav vietā. Vai 2annu Fenāru jums atsūtīja darba sagādes birojs?

— Nē!

— Viņa atnaca pati?

— Jā!

— Jūs bijāt pazīstamas jau agrāk?

— Protams!

Otāra jaunkundze laikam bija nolēmusi atbildēt īsiem, strupiem teicieniem un tikai pašu nepieciešamāko.

— Kur jūs ar viņu iepazināties?

— Pie mums.

— Proti?

— Viņa vairākus gadus kalpoja «Zelta gredzenā», kur es biju kasiere.

— Vai tas ir kāds restorāns?

— Viesnīca un restorāns.

— Kurā vietā?

— Es jau teicu — pie mums Vilkomtuā!

Megrē gandrīz salēcās. Beidzot taču rokā meklētais vārds! Vilkomtuā Šēras departamentā! Bijušais komisārs pēkšņi aizmirsa, ka sevi nosolījies šai lietā vairs neiejaukties.

— Vai tā ir Žannas dzimtene? — viņš ievaicājās.

— Nē! Viņa bija iebraucēja un strādāja dažādus darbus ...

— Vai viņai jau tad bija bērns?

— Kopš tā laika pagājuši septiņi gadi, bet Ernestam tikai četri, — Otāra jaunkundze nicīgi atcirta.

— Kopš kura laika pagājuši septiņi gadi?

— Kopš pārcēlos uz šejieni...

‘— Bet viņa?

— Nezinu...

— Ja esmu pareizi sapratis, pēc jūsu aizbraukšanas Žanna palika tur?

— Tā man šķiet...

— Es jums pateicos! — draudīgā tonī kā advokāts tiesā, nopratinot spītīgu liecinieku, teica Megrē.

Bet Djepas komisārs, izpildot formalitāti, piemetināja:

— Vārdu sakot, viņa šovasar ieradās šeit un jūs viņu pieņēmāt darbā kā pazīstamu sava ciemata meiču, pareizāk, kā cilvēku, ar kuru bijāt iepazinusies dzimtajā ciematā. Jūsu rīcība pilnīgi saprotama. Šāds solis bija jo cēlsirdīgāks vispirms tāpēc, ka Zannai ir bērns, turklāt viņas manieres un uzvedība lāgā nesaskanēja ar jūsu pansionāta labo slavu..,

— Darīju, kas manos spēkos, — apmierināta piebilda Otāra jaunkundze.

Pēc brītiņa šķelmīgs un iztapīgs ar cigareti zobos ienāca Moselē.

— Nu vai turpināsim? — apsēzdamies uz galda malas, viņš ievaicājās. — Atklāti sakot, manam kāzu ceļojumam gan...

— Vai tas nav jusu rokraksts?

— Kāpēc lai es pēkšņi rakstītu ēdienu karti? — grozīdams pirkstos kartīti, Moselē jautāja.

— Runāju par skaitļiem, kas ar zīmuli uzrakstīti otrā pusē...

— Piedodiet, neievēroju... Nē! To es neesmu rakstījis. Ko tie nozīmē?

— Neko... Jūs, bez šaubām, aizvakar pie galda neievērojāt ari to, kas bija rakstītājs?

— Jāatzīstas, ka nepievērsu tam uzmanību.. *

— Vai Žannu jūs pazināt?

— Kā gan ne? — Pacēlis galvu, Žils Moselē vienkārši teica.

— Gribēju zināt, vai jūs viņu nepazināt agrak, pirms brauciena šurp?

— Biju viņu jau redzējis..«

— Djepā?

— Nē! Pie mums...

Tūlīt atkal atskanēs liktenīgais vārds. Megre, kam šajā spēlē bija tikai mēma statista loma, līksmoja, it kā pats šeit būtu galvenais varonis.

— Ko nozīmē — pie jums?

— Vilkomtuā!

— Jūs esat turienietis? Vai arvien vēl tur dzīvojat?

— Protams!

— Un ar Žannu iepazināties tieši Vilkomtuā?

— Kā visi — viņa taču bija viesu apkalpotāja «Zelta gredzenā». Pazinu arī Otāra jaunkundzi, kas tajā laikā strādāja par kasieri, un tieši tāpēc, iebraucot Djepā, mēs ar sievu nolēmām apmesties pie pašu cilvēkiem.

— Vai jūsu sieva arī ir no Vilkomtuā?

— Viņa dzimusi Erbemonā, ciematā, kas atrodas divas jūdzes tālāk. Var teikt, gandrīz turpat... Ceļojot labāk ļaut nopelnīt paziņām... Piemēram, kad Mulino jaunkundze bija saslimusi...

Lai apslēptu smaidu, Megrē bija spiests novērsties, bet viņa kustība manāmi aizvainoja policijas komisāru, kurš neizprata tās cēloni. Tātad djepiešu lietā darbojušies vienīgi cilvēki, kuri dzīvojuši līdz šim nedzirdētajā Vilkom-tuā.

«Droši vien manas sievas draudzene, kas iedeva pansionāta adresi, ari dzimusi Vilkomtuā,» Megrē nodomāja.

Policijas komisārs, izsists no sliedēm, centās saglabāt cienīgo izskatu un nomurmināja:

— Pateicos... Jūs droši vien būsiet vēl vajadzīgs... Palūdziet šurp savu sievu...

Kamēr viņš uzgrieza muguru, Megrē, paņēmis no galda, iebāza kabatā lietisko pierādījumu — ēdienu karti un pielika pirkstu pie lūpām, kā sacīdams kolēģim:

«Pagaidām par to ne vārda ...»

Moselē kundze ļoti mierīgi, it kā policija viņu nemaz nespētu satraukt, ieņēma sava vīra vietu.

— Kas jums no manis vēl vajadzīgs? — viņa jautāja.

Djepas komisārs, kuram bija atņemts lietiskais pierādījums, nezināja, kā uzsākt sarunu.

— Vai jūs dzīvojat Vilkomtuā? — beidzot viņš ievaicājās.

— Jā, Vilkomtuā, Šēras departamentā. Pirms trim gadiem mans tēvs tur nopirka viesnīcu «Zelta gredzens». Nu jau viņš ir miris, bet es, palikusi viena, apprecējos —■ saimniecības vadīšanai bija nepieciešama vīra galva... Uz nedēļu slēguši savu viesnīcu, mēs devāmies kāzu ceļojumā, bet ja tas tā turpināsies...

— Piedodiet! — Megrē viņu pārtrauca. — Vai jūs laulājāties Vilkomtuā?

— Bez šaubām ...

— Cik tālu no turienes līdz lielākajai pilsētai?

— Līdz Buržai — četrdesmit trīs kilometri...

— Tātad līgavas pūru jūs pirkāt tur?

Apjukusi Moselē kundze palūkojās Megrē. Šķiet, viņa nodomāja: «Ko tas vēl te jaucas starpā?»

Tad, viegli paraustījusi plecus, jaunlaulātā sieva nolēma atbildēt:

— Nē, pūru es iegādāšos Parīzē...

— Tātad kāzu ceļojums turpināsies?

— No Parīzes to patiesībā vajadzēja sākt, bet es ilgojos redzēt jūru — tāpat arī Žils. Mēs abi nekad to vēl nebijām redzējuši. Ja nevajadzētu mainīt naudu, varbūt mēs aizbrauktu līdz Londonai...

— Un tāpēc jūs paņēmāt līdzi cik iespējams mazāk mantu... Skaidrs... Parīzē taču netrūks laika papildināt garderobi...

Moselē kundze nespēja aptvert, kāpēc šis cilvēks, liels un masīvs kā īsts spoguļskapis, spītīgi nebeidz runāt par tik nenozīmīgiem sīkumiem. Bet viņš, palēnām sūkdams pīpi, turpināja:

— Tas neizmaksās dārgi, jo jums ir īsts manekenes augums... Varētu derēt, ka jūs valkājat četrdesmit otrā izmēra drēbes...

— Tieši tā vai arī drusku lielākas... Tikai mazā auguma dēļ esmu spiesta kleitas saīsināt...

— Jūs darāt to pati?

— Nē, man ir lieliska šuvēja, kas turklāt nav dārga...

Pārsteigta par bezjēdzīgo sarunu, Moselē kundze pavērās abos vīriešos un ieraudzīja, ka Megrē smaida, bet otrs, nebūdams lāga omā, šķiet, mazgāja rokas nevainībā.

— Ko nozīmē šī saruna? — viņa pēkšņi ievaicājās.

— Cik daudz simt četrdesmit centimetru platas drānas vajadzētu jūsu svārkiem?

Moselē kundze vairs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt ... Viņa nesaprata — smieties vai dusmoties.

— Vienu garumu, vai nav tiesa? — Megrē veikli ievadīja.

— Un tad?

— Proti, septiņdesmit astoņus vai deviņus centimetrus?

— Un tad?

— Nekas... Neuztraucieties... Man gluži vienkārši tas iešāvās prātā... Mēs ar sievu runājām par drēbēm, un es apgalvoju, ka viņu daudz grūtāk apģērbt nekā jūs...

— Ko vēl jūs vēlaties zināt?

Bīdamās, ka vīrs, izmantojot viņas prombūtni, nedodas palaidnībās, Moselē kundze skatījās uz durvīm.

— Jūs esat brīva... Policijas komisāra kungs jums pateicas ...

Manāmi satraukta, sabojātā garastāvoklī Moselē kundze aizgāja; viņa, šķiet, piederēja aizdomu pilnajām sievietēm, kuras, reiz pārliecinājušās par cilvēku viltīgo dabu, vairs nespēj ticēt nevienam patiesam vārdam, kaut arī tie būtu tīrā nejaušība.

— Vai drīkstu iet uz pilsētu?

— Kā vēlaties...

Tiklīdz durvis aiz viņas aizvērās, komisārs, pielēcis kājās, grasījās doties uz ēdamistabu un pavēlēt inspektoram:

«Sekojiet viņai!...»

— Ko jūs gribat darīt? — piegājis pie krāsns, kas ilgāku laiku nebija sarušināta, Megrē viņu aizturēja.

— Bet... Man liekas...

— Kas jums liekas?

— Vai gribat teikt... Ievērojiet, ka tieši šīs sievietes liecība vakar skanēja visneveiklāk... Viņa stāstīja, ka izgājusi laukā, lai sekotu vīram, taču noturējusi par vīru kādu svešinieku un, neko neuzzinājusi, atgriezusies mājās. .. Turklāt jūsu saruna par audumiem...

— Tieši šī saruna!

— Kas?

— Es gribu teikt, ka tieši šie skaitļi uz ēdienu kartes liecina, ka Moselē kundze nav vainīga, tāpat arī pārējās sievietes šajā namā, un tāpēc nav vairs vajadzības nopratināt «skumjo dāmu», kā mēs ar sievu dēvējam skolotāju... Katrai sievietei savi izmēri un audumu platums ir prātā, — kāpēc lai viņa tos pierakstītu?... Turpretī — ja viņa likusi vīram kaut ko nopirkt vai arī ja viņš pats iedomājies sagādāt sievai pārsteigumu ...

Megrē norādīja uz galdu, kur gulēja vecas modes lapas ...

— Deram, — viņš teica, — ka tajās atrodams modelis, kas iepaticies Moselē kundzei... Viņa ar vīru runājusi par audumiem... Vīrs pierakstījis izmērus, gribēdams sievai kaut ko dāvināt... Viņam taču jācenšas būt īpaši laipnam, jo, kā dzirdējām, nauda, proti, «Zelta gredzens», pieder sievai... Bet Moselē kundze apprecējusies tikai tāpēc, ka saimniecībai nepieciešama vīrieša galva... Varbūt arī tāpēc, ka ar gadiem viņa sākusi just tukšumu dzīvē ... Taču Zils jātur stingri rokās... Jāuzmana ... Viņi apmetās šeit pie savas paziņas Otāra jaunkundzes, nemaz nezinot, ka viņa pieņēmusi kādu neveiksminieci, kas agrāk dzīvojusi Vilkomtuā ...

Joprojām lija lietus... Pār logu rūtīm ritēja dzidras lāses... Lāgiem gar namu sienām aizslīdēja kāds garāmgājējs tumšā lietus mētelī.

— Bez šaubām, man par to visu nav daļas, — Megrē turpināja, — taču meitenes pagājušo nakti man neteica neviena ļauna vārda par Žannu. Raksturs gan viņai bijis nelāgs. Viņa bieži ķildojusies, neveiksmes viņu padarījušas asu. Vīriešus viņa neieredzējusi, vainojusi savā krišanā un centusies no viņiem izspiest naudu... Žanna taču piederēja tām retajām restorānu apmeklētājām, kuras pēc dejām neatsakās pavadīt nakti ar partneri... Groks reizēm reibina, tomēr ne tik stipri, kā varētu likties...

Komisārs jutās neērti, atceroties savu jautro smaidu un augstprātīgo izturēšanos, ar kādu viņš šorīt sagaidīja Megrē.

— Tālāko jūs risināsiet pats... Redzēsiet, ka Žanna bijusi Moselē mīļākā un ka viņš nav neko vērts... Uzzināsiet, ka Moselē ir Žannas bērna tēvs, kas savā laikā šo meiču biežāk apveltījis belzieniem nekā tūkstoš vai vismaz simt franku zīmēm... Un pēkšņi Žanna sastop šo cilvēku šeit kopā ar bagātu sievu, kas turklāt greizsirdīga kā tīģermātīte... Kas Žannai atlika?

— Sākt puisi šantažēt, — smagi nopūties, teica komisārs.

Bet Megrē, aizkūpinādams jau trešo pīpi, norūca:

— Tas viss nemaz nav tik sarežģīti... Žanna sāka šo puisi šantažēt un, tā kā viņš trīc ne jau par mīlestību, bet par savu labklājību...

Runājot Megrē pavēra durvis uz ēdamistabu, kur visi joprojām sēdēja kā pie zobārsta.

— Nāc šurp! — svešādā tonī viņš uzsauca Žilam Moselē, kas grozīja pirkstos cigareti.

— Bet...

— Nāc vien ...

Pēc tam Megrē pievērsās simt astoņdesmit piecus centimetrus garajam policijas inspektoram:

— Ienāc tu arī...

Tikai tad viņš pagriezās pret komisāru. Viņa skatiens pauda: «Saprotiet pats, ar tādiem salašņām,..»

Tik švītīgs kā no rīta Moselē vairs nelikās. Daudz netrūka, un viņš paceltu rokas, lai atvairītu uzbrukumu.

Megrē turpmākajā negribēja iejaukties. Dzirdot skaļās balsis, izmisīgos protestus un pēc tam neizprotamus trokšņus, sievietes otrpus durvīm bailīgi sarāvās.

Megrē raudzījās laukā pa logu. Viņam iešāvās prātā, ka uz Ņūheivenu kuģis droši vien aties pulksten divos, un viņš pieķēra sevi pie dīvainām domām, ka derētu aizbraukt palūkoties uz Vilkomtuā.

Kāds pieskārās Megrē plecam, bet viņš pat neatskatījās.

— Viss kārtībā? — viņš vaicāja.

— Atzinās...

Megrē vēl brītiņu pastāvēja ar seju pret logu, lai komisārs nemanītu viņa smaidu.

Dažkārt tomēr nav vērts uzsvērt savu pārākumu...

VECĀ DĀMA NO BAJE

..

I

— Sēdieties, jaunkundz, — negribot izņemdams pīpi no mutes, nopūtās un teica Megrē.

Viņš vēlreiz iemeta acis prokurora atsūtītajā zīmītē, kur bija rakstīts: «Ģimenes lieta. Nopratināt Sesilu Ledri, tikai rīkoties ar vislielāko apdomību!»

Tas notika Kanā, kurp Megrē bija komandēts, lai reorganizētu turienes policiju. Viņš vēl nebija saradis ar skarbo, noslēgto provinci un nejutās šeit tik brīvs un pašpārliecināts kā savā kabinetā Orfēvra krastmalā.

Tāpēc saņemtā ziņa mulsināja jo vairāk: «Ģimenes lieta ... Rīkoties ar vislielāko apdomību ...»

Vai tiešām tas nozīmē, ka atkal lieku reizi būs jāsaduras ar kāda augstāka pilsētas ierēdņa vai ievērojamas personas ģimeni? Taisni brīnums, cik daudz paklīdušu brālēnu, znotu un vedeklu provinces ierēdņiem!

— Klausos jūs, Ledrī jaunkundz.

Viņa nudien bija glīta, pat ļoti glīta, tiesa gan, šo skaistumu pasvītroja melnais sēru tērps, piešķirdams zināmu apgarotību viņas parasti bālsnējai sejai.

— Cik jums gadu?

— Divdesmit astoņi.

— Nodarbošanās?

— Domāju, ka pareizāk būs, ja izstāstīšu visu, lai jūs saprastu manu stāvokli... Piecpadsmit gadu vecumā kļuvu bārene un pati sāku pelnīt maizi kā mājkalpotāja. Tad biju vēl skuķis garām bizēm un nepratu ne lasīt, ne rakstīt...

Šāda atzīšanās likās jo dīvaināka tāpēc, ka dāma, kas sēdēja komisāram iepretī, izskatījās ļoti eleganta.

— Lūdzu, turpiniet...

— Nejaušs gadījums noveda mani Bajē, Kruazjē kundzes mājās. Par viņu jūs, protams, esat dzirdējuši?

— Jāatzīstas, ka ne.

Ak, šie cits citam līdzīgie provinciāļi, kas iedomājas, ka visa pasaule pazīst viņu vietējās slavenības!

— Par savu kundzi stāstīšu vēlāk. Pagaidām teikšu, ka viņa man bija ļoti pieķērusies un palīdzēja izglītoties. Pēc tam paturēja pie sevis kā mājas draudzeni un vēlējās, lai saucu viņu par krustmāti Žozefīni...

— Tātad jūs dzīvojat Bajē pie Žozefīnes Kruazjē kundzes?

Jaunās sievietes acis aizplīvuroja asaras, viņa bija spiesta meklēt kabatas lakatiņu, lai tās noslaucītu.

— Nu jau tas pieder pagātnei, — Sesilas jaunkundze šņukstēja. — Vakar šeit Kanā krustmāte Žozefīne nomira. Es ierados pavēstīt, ka viņa ir noslepkavota un ...

— Piedodiet! Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka notikusi slepkavība?

— Lieku ķīlā savu galvu!

— Vai tobrīd bijāt klāt?

— Nē!

— Kas jums to teica?

— Krustmāte pati.

— Kā? Jūsu krustmāte pati teica, ka viņa noslepkavota?

— Lūdzu, komisāra kungs... Neuzskatiet mani par vājprātīgu ... Es labi saprotu, ko runāju... Krustmāte nereti mēdza man piekodināt —- ja ar viņu notikšot nelaime Rekolē ielas namā, tad lai es nekavējoties ierosinu izmeklēšanu ...

— Acumirkli! Kas tas par namu Rekolē iela?

— Tur dzīvo viņas māsasdēls Fīlips Deližārs ... Krustmāte Žozefīne uz dažām nedēļām iebrauca Kanā, lai salabotu zobus, kas pirmo reizi pa sešdesmit astoņiem gadiem bija sākuši bojāties... Viņa apmetās pie māsasdēla, bet es paliku Bajē, jo Fīlips mani neieredz ...

Megrē uz papīra lapiņas atzīmēja: «Fīlips Deližārs.»

— Cik vecs ir šis māsasdēls?

— Četrdesmit četri vai pieci gadi...

— Kāda ir viņa profesija?

— Tās viņam nav. Agrāk Fīlipam, patiesībā viņa sievai, bija daudz naudas, bet no šīs bagātības, man šķiet, jau sen pāri palikušas vienīgi atmiņas. Taču Deližāriem joprojām ir savrupnams Rekolē ielā, viņi algo virtuveni, sulaini un šoferi. Fīlips vairākkārt apciemoja mūs Bajē un lūdza krustmāti aizdot naudu.

— Vai viņa to darīja?

— Nekad! Krustmāte Fīlipam atbildēja, lai paciešas un gaida viņas nāvi...

Kamēr meiča stāstīja, Megrē pa paradumam prātā sakopoja faktus.

Vispirms — Bajē, netālu no katedrāles, vienā no klusajām ieliņām, kur garāmgājēju soļi sakustina aizkarus namu logos, dzīvoja Žozefīne Kruazjē kundze, Žistēna Kruazjē atraitne.

Veids, kādā šī sieviete tikusi pie naudas, patiesi likās traģikomisks. Kad Žistēns Kruazjē apprecējies, viņš bijis tikai vienkāršs rakstvedis juridiskajā konsultācijā, taču šim savādniekam piemitusi dīvaina vājība: dzīvības apdrošināšana. Visdažādākajās apdrošināšanas sabiedrībās Kruazjē parakstījis polises, tādējādi kļūdams par smieklu objektu visā pilsētā.

Kādudien, pirmo un pēdējo reizi mūžā, Kruazjē nolē-

313

21 — Svešinieki mājās

mis ar kuģi doties uz Sauzemptonu. Jūra bijusi nemierīga. Kuģim zvalstoties, Kruazjē tik nelaimīgi ietriecies margās, ka ielauzis galvaskausu, bet viņa atraitne sev par lielu pārsteigumu drīz vien no dažādām apdrošināšanas sabiedrībām saņēmusi veselu miljonu franku.

Kopš tā laika Žozefīnei Kruazjē viņas drūmajā mājā Bajē vienīgo prieku sagādāja šī krietni noapaļojusies summa, kuru viņa nezināja vien, kā izlietot, un viņas protežējamā Sesila Ledrī, ar kuru viņa tērzēja augām pēcpusdienām.

Runāja, ka Kruazjē kapitāls, izdevīgi ieguldīts, devis augļus un Žozefīne kļuvusi par četru vai piecu miljonu īpašnieci.

Kruazjē kundzes māsasdēls Fīlips turpretī savu dzīvi bija sācis jo lepni — apprecot bagāta zirgu tirgotāja meitu. Viņš bija iekārtojis greznu savrupnamu, un šo ģimeni Kanā uzskatīja par vienu no turīgākajām.

Taču pretēji krustmātei Fīlips savu kapitālu bija ieguldījis neizdevīgi un, kā ļaudis mēļoja, nu jau trīs vai četrus gadus dzīvoja uz kredīta, aizņemdamies naudu no augļotājiem un cerēdams uz krustmātes mantojumu.

— Visumā, Sesilas jaunkundz, neskaitot to, ka Fīlipam bija nepieciešama nauda, kuru viņam nodrošinātu krustmātes nāve, jūsu sūdzībai nav nopietna pamata.

— Kā jau minēju, Kruazjē kundze allaž man atgādināja — ja viņa nomiršot Rekolē ielas namā ...

— Piedodiet, bet jūs pati taču zināt, cik nenozīmīgas ir vecu sievu priekšnojautas... Vai tagad jūs nevarētu minēt noteiktākus faktus?

— Krustmāte nomira vakar ap pieciem pēcpusdienā. Viņi cenšas iestāstīt, ka vainīga bijusi sirdslēkme.

— Kruazjē kundze slimoja ar sirdskaiti?

— Ne vairāk kā citi. Katrā ziņā nomirt ar to nevarēja ...

— Vai tobrīd jūs atradāties Bajē?

Megrē šķita — bet varbūt tas bija malds? — ka meiča mazliet sastomījās.

— Nē ... Biju Kanā...

— Es sapratu, ka jūs savai kundzei līdzi nedevāties...

— Tieši tā... Taču ar autobusu no Bajē līdz Kanai var nokļūt pusstundas laikā ... Es atbraucu iepirkties ...

— Un jūs savu krustmāti, kā viņu dēvējat, nemaz nepūlējāties apraudzīt?

— Biju arī Rekolē ielā...

— Cikos?

— Ap četriem... Man sacīja, ka Kruazjē kundze izgājusi...

— Kas jums to teica?

— Sulainis ...

— Iepriekš apvaicājies saimniekiem?

— Nē! Viņš pats man atbildēja.

— Tātad jāpieņem, ka viņš nav melojis vai arī iepriekš saņēmis norādījumus.

— Tieši tā man likās.

— Kurp jūs devāties pēc tam?

— Uz pilsētu. Man bija daudz sīku darīšanu... Vēlāk atgriezos Bajē un šārīta avīzē, kuru saņemam no Kanas, izlasīju, ka krustmāte mirusi...

— Interesanti...

— Kā j ūs teicāt?

— Es teicu — interesanti. Četros pēcpusdienā jūs ierodaties Rekolē ielā, kur jums pavēstī, ka krustmāte izgājusi. Jūs atgriežaties Bajē un jau nākamajā rītā avīzē lasāt, ka drīz vien pēc jūsu aiziešanas, augstākais, stundu pēc tam, viņa mirusi... Vai jūs nopietni iesniedzāt sūdzību tiesā, Sesilas jaunkundz?

— Jā, komisāra kungs. Neesmu bagāta, bet būtu ar mieru atdot visu, kas man pieder, lai tikai atklātos patiesība un vainīgie saņemtu sodu...

— Acumirkli! Ja jau esat sākusi runāt par savu materiālo stāvokli, atļaujiet jautāt — vai jūs uz Žozefīnes Kruazjē mantojumu necerējāt?

— Es skaidri zinu, ka neko nemantošu, jo, pati rakstīdama testamentu, no jebkuras mantojuma daļas atteicos. Pretējā gadījumā neviens neticētu, ka esmu savai labdarei tik ilgus gadus nesavtīgi kalpojusi...

Sesilas Ledrī izturēšanās bija nevainojama. Megrē velti pūlējās sataustīt viņas vājo vietu.

— Tātad jums pašai nav ne santīma?

— To neesmu teikusi, komisāra kungs. Kruazjē kundze man, kā savai laika kavētājai, maksāja algu. Tā kā īpašu izdevumu nebija, esmu iekrājusi nelielu summu, ar ko varētu... Ja vien būs nepieciešams, es ziedošu visu, lai krustmāti atriebtu...

— Atļaujiet uzdot vēl kādu jautājumu! Ja nemaldos, Fīlips ir viņas mantinieks? Ja nu patiesi izdotos pierādīt viņa vainu, viņš tiesības uz mantojumu zaudēs. Kas tādā gadījumā notiks ar krustmātes miljoniem?

— Tie nonāks labdarības fondā jaunu trūcīgu meiteņu pabalstam.

— Vai Kruazjē kundze par tamlīdzīgiem pasākumiem interesējās?

— Jā, viņa juta līdzi jaunām meitenēm un zināja, kādām briesmām tās pakļautas...

— Vai viņa bija ļoti tikumīga?

Sesila, brīdi vilcinādamās, pārdomāja.

— Ļoti, jā gan!

— Vai šai ziņā viņai nepiemita zināmas dīvainības?

— Gandrīz...

— Pateicos, jaunkundz!

— Jūs taču nekavēsities ievadīt izmeklēšanu?

— Man šis tas vēl jānoskaidro un ja būs nepieciešams... Starp citu, kur tādā gadījumā varētu jūs sastapt?

— Divas dienas pirms bērēm, kuras notiks Kanā, pavadīšu Rekolē ielas namā pie krustmātes zārka.

— Par spīti Fīlipam?

— Mēs abi vairs nerunājam ne vārda, un citās istabās es nesperu ne soli. Raudu, pielūdzu dievu... Bet naktis pavadu «Senžorža viesnīcā» ...

Piemiegtām acīm ziņkāri pētīdams lielo, pelēko namu, vārtus ar vara gredzenu un parādes piebrauktuvi ar bronzas lukturiem malās, komisārs vilka pēdējo dūmu.

Šoreiz 'atkal bija «lieta bez pīpes», kā mēdza teikt Megrē, kad izmeklēšana notika tādās vietās, kur viņam pieklājības pēc nācās atteikties no savas degunsildītā-jas — pīpes.

Tālab, pie ieejas vērodams garām plūstošos ļaudis — dāmas sēru tērpos un neparasti korektos kungus, visu šo vietējās sabiedrības krējumu, kas ieradās izteikt līdzjūtību, — komisārs bija nolēmis mazliet uzpīpēt un tikai tad doties iekšā.

«Jā, viegli nebūs,» beidzot izdauzīdams pīpes galviņu pret savu papēdi, viņš nopūtās.

Līdz ar citiem Megrē iegāja namā, garām ejot pameta acis uz sudraba paplāti ar kaudzē samestajām vizītkartēm atliektiem stūrīšiem, tad pa baltām un gaišzilām flīzēm klāto gaiteni soļoja tālāk, kur aiz melni drapētajām durvīm redzēja katafalku, ziediem un svecēm rotātu zārku, bet ap to, kājās stāvot vai ceļos nometušies, cilvēki sēru drēbēs lūdza dievu.

Hrizantēmu un kūstošā vaska aromāts, tāpat kā čuksti un čaukstošie kabatas lakatiņi, ar kuriem piesardzīgi slaucīja asaras, acumirklī visam notiekošajam piešķīra īpašu svinīgumu un cienīgumu, kāds parasti rodas tikai tiesā vai nāves gadījumos ...

Kādā nomaļā stūrītī, nometusies ceļos uz maza soliņa, Sesila Ledrī bija aizsegusi seju ar melnu šķidrautu, kas tomēr bija pietiekami plāns, lai ļautu skaidri saskatīt viņas pareizos vaibstus un lūpas, kuras kustējās, kamēr pirksti skaitīja nefrīta lūgšanu krelles.

Kāds vīrietis sēru uzvalkā neglītu seju, sasarkušiem plakstiem pavērās komisārā, it kā vaicājot: «Ko tas te meklē?» — un Megrē viņam tuvojās.

— Ja nemaldos, Fīlips Deližāra kungs? Esmu komisārs Megrē. Vai nevarat ziedot man dažas minūtes?

Megrē šķita, ka, izejot no zāles pa melni drapētajām durvīm, Fīlips Deližārs pamet visai niknu skatienu Sesilā.

— Lūdzu, sekojiet man, kungs! Mans kabinets atrodas otrajā stāvā...

Marmora kāpnēm bija ļoti gaumīgas dzelzs margas. Kāpņu telpā sienu greznoja īsts Obisona gobelēns; viņi iegāja plašā ampīra stila kabinetā, kur trīs logi pavēra skatu uz parku, likās gandrīz neticami, ka šo namu pašā pilsētas centrā iekļauj tik liels dārzs.

— Lūdzu, sēdieties! Šī meiča, acīm redzot, nebeidz savas intrigas, un par jūsu apciemojumu man droši vien jāpateicas viņai?

— Jūs runājat par Sesilu Ledrī jaunkundzi?

— Tieši tā, par šo intriganti, kas patlaban atrodas lejā un zināmu laiku ļoti slikti ietekmēja manu krustmāti... Vai cigāru nevēlaties?

— Pateicos, ne... Jūs sacījāt — zināmu laiku... Tas nozīmē, ka šī ietekme nav bijusi ilga.

Komisāram nebija vajadzības pētīt Fīlipu Deližāru, kurš, par spīti sērām, bija smalki uzcirties. Šāds iespaidīga, bagāta buržuja tips ļoti izplatīts jebkurā provinces pilsētiņā; tamlīdzīgi cilvēki mēdz dzīvot plaši un saskaņā ar laikmeta garu pirmām kārtām ievēro ārējo pieklājību, pielāgojas jaunākajai modei apģērbā, valodā un manierēs, ar zināmu izturēšanās veidu cenšoties atšķirties no vienkāršajiem mirstīgiem.

— Saprotiet, komisāra kungs, man ārkārtīgi grūti un nepatīkami tik skumjā brīdī pieņemt policiju. Un tomēr lūkošu atbildēt uz jūsu jautājumiem, jo vēlos, lai viss galu galā noskaidrotos un Sesila saņemtu pelnīto sodu...

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Spriežot pēc iepriekšējā jautājuma, jūs esat nopratis, ka šīs meičas pieglaimīgā izturēšanās un daudzinātā nesavtīgā pieķeršanās tomēr nebija manai nabaga krustmātei pilnīgi aizmiglojusi acis. Kad krustmāte uz mēnesi atbrauca šurp, mēs viņai ieteicām neatteikties no saviem ieradumiem un ataicināt arī savu draudzeni — mūsu namā vietas taču netrūkst... Bet krustmāte šādu priekšlikumu noraidīja, atzīdamās, ka Sesila viņai jau esot apnikusi un viņa to vien domājot kā no šīs meičas atbrīvoties... Vienīgais, no kā krustmāte baidījās, — ka pārāk spēja rīcība var izraisīt Sesilas atriebību ...

Megrē neizturēja. Šā nama atmosfēras ietekmē viņš nomurmināja:

— Cik viltīga un ļauna gan ir pasaule!

Taču viņa vārdos slēpto ironiju sarunu biedrs neuztvēra.

— Kā jau teicu, agri vai vēlu mana krustmāte būtu šķīrusies no šīs personas, kas velti pūlējās mūs sanaidot...

— Vai tiešām Sesilas jaunkundze to darīja?

— Starp citu, viņa krustmātei sastāstīja, ka man esot mīļākās... Runāsim kā vīrietis ar vīrieti, komisār... Jūs taču nenoliegsiet, ka nav nekā nedabiska, ja manā vecumā, ar manu sabiedrisko stāvokli.., Protams, visā slepenībā ... Kā jau augstākā sabiedrībā parasts... Nabaga krustmāte, būdama ārkārtīgi tikumīga, to, bez šaubām, nevarēja saprast... Turklāt ar veciem cilvēkiem par šādiem jautājumiem nav vērts runāt...

— Vai tiešām Sesila tā rīkojās?

— Kā gan citādi krustmāte visu būtu uzzinājusi? Bet jaunajai meičai viņas viltīgais manevrs neizdevās, tas vērsās pret viņu pašu... Krustmāte Žozefīne uzzināja, ka viņas tiklā draudzene slepeni pieņem mājās jaunekli, kas, maigi izsakoties, nāk no ne visai cienījamas ģimenes...

— Sesilai bija mīļākais?

Kas zina, vai komisāra sašutums bija patiess vai lieliski notēlots. Izmantojot izdevību, viņš gluži nevainīgā izskatā, šķietami piemirsis grezno kabinetu un cigārus uz galda, ātri izvilka no kabatas savu pīpīti.

— Divus gadus. Jau divus gadus Sesilai ir mīļākais. Un abi satiekas gandrīz vai katru nakti. Viņu sauc Žaks Mer-sjē. Kopā ar draugu viņam pieder transporta kantoris, bet jāpiehilst, ka Mersjē vecāki pirms dažiem gadiem bankrotēja ...

— Neticami! Un jūs to visu izstāstījāt krustmātei?

— Protams.,. Kā gan citādi?... Vai tas nebija mans pienākums?

— Skaidrs...

— Beidzot krustmāte nolēma Sesilu padzīt. Atkārtoju — viņu atturēja tikai bailes no atriebības... Lūk, kāpēc ieteicu krustmātei turpmāk pārcelties pie mums... Gribēju nodot viņas rīcībā visu augšstāvu un,.,

— Kad jūs šo jautājumu apspriedāt?

— Vēl aizvakar...

*— Vai pieņēmāt noteiktu lēmumu?

— Ne galīgu... Principā viņa gandrīz bija ar mieru...

— Ceru, ka jūs vismaz neapvainosiet Sesilu krustmātes nogalināšanā?

Fīlips spēji pagrieza galvu, un Megrē ievēroja viņa pārvērsto seju.

— Atļaujiet... Bet krustmāte nemaz nav nogalināta!... Šī meiča laikam prātu zaudējusi vai galīgi samaitāta, ja iestāstījusi jums tādas blēņas... Krustmāte nomira ar sirdstrieku, ko nešaubīgi konstatējis mērijas ārsts... Nesaprotu, kā...

— Vārdu sakot — jūs Sesilu nevainojat savas krustmātes nāvē?

— Es to darītu, ja skaidri nezinātu, ka viņa mirusi dabiskā nāvē, par ko esmu pilnīgi pārliecināts... Bet, ja šī meiča nebeigs izplatīt par mani neglītas tenkas, būšu spiests viņu iesūdzēt par neslavas celšanu.

— Vēl viens jautājums, Deližāra kungs... Ja nemaldos, jūsu krustmāte mirusi ap pulksten pieciem?...

— Jā, dažas minūtes uz sešiem... To man stāstīja sieva, es pats tobrīd neatrados mājās...

— Lieliski... Taču arī Žozefīnes kundze ap četriem bija izgājusi.

— Ik dienas pulksten četros viņa devās pie zobārsta, kas viņai taisīja protēzes, bet tas prasa milzum daudz laika...

— Vai nezināt, ap cikiem Kruazjē kundze atgriezās?

— Jā, zinu... Ap pieciem... Un gandrīz tūlīt pat viņai sākusies sirdslēkme, viņa nomira, nepaguvusi pateikt pēdējos vēlējumus...

— Vai, uznākot lēkmei, Žozefīnes kundze atradās savā istabā?

— Jā... Trešajā stāvā... Luija XIV stila istabā...

— Arī jūsu sieva bija uzgājusi augšā?

— Sieva turp devās mazliet vēlāk, kad krustmāte, atvērusi durvis, sauca palīgā...

— Vai drīkstu zināt, kur tajā brīdī bijāt jūs?

— Ceru, komisār, ka tā nav nopratināšana, to es neciestu ...

— Protams, ne! Jautāju tāpēc vien, lai būtu ko atbildēt šai nekaunīgajai meičai, kura ...

— Biju klubā... Parasti no mājas izeju puspiecos vai bez ceturkšņa piecos un dodos turp kājām, gribēdams mazliet izvingrināt muskuļus... Šai nolūkā mēdzu pastaigāties ielās... Pulksten piecos klubā spēlējām bridžu, bet pusastoņos mašīna mani, kā vienmēr, pārveda mājās vakariņās ...

— Vai kāds jums zvanīja uz klubu un pavēstīja notikušo?

— Jā...

— Un kad jūs pārnācāt mājās?...

— Krustmāte bija mirusi, un bija jau atsaukts ārsts...

— Jūsu mājas ārsts?

— Nē, viņš dzīvo pārāk tālu, sieva bija ataicinājusi jauno praktikantu, kurš apmeties šeit tuvumā. Viņa palīdzība gan vairs nebija vajadzīga.

— Vai jums ir dēls?

— Jā, Žerārs, divdesmit gadu vecs, mācās tirdzniecības institūtā... Krustmātes nāves brīdī viņš droši vien bija

aizņemts lekcijās vai arī sēdēja kādā kafejnīcā... Neko darīt — šādā vecumā... Mūsdienu jaunieši nesaprot, ka augstākās sabiedrības cilvēka vieta ir klubs, nevis iestādes, kuras drīkst apmeklēt kurš katrs...

— Kur tajā brīdī atradās jūsu kalpotāji?

— Šoferim Arsēnam bija brīvdiena... Bet sulainis pēcpusdienās mēdz uzturēties pirmajā stāvā ... Virtuvene, šķiet, kā jau pienākas, strādāja virtuvē... Kādi jautājumi jums vēl būtu, komisāra kungs?... Man jādodas pie viesiem, kas ieradušies izteikt līdzjūtību, turklāt kuru katru mirkli gaidu atnākam tiesnesi — viņš taču ir mūsu kluba priekšsēdētājs... Brīdiniet šo meiču — manuprāt, tas ir labākais, ko varat darīt... Ja viņa turpinās par mani zākāties, nonāks aiz restēm...

Smīns, kas pēkšņi pavīdēja Megrē lūpās, droši vien pārsteidza Fīlipu Deližāru. Komisārs jau krietnu laiciņu nenovērsdamies lūkojās spogulī virs kamīna. Atspulgā viņš bija ievērojis ar tapetēm maskētas slepenas durtiņas siena. Laiku pa laikam tās viegli sakustējās. Un reiz aiz tām pavīdēja bāla sievietes seja — tā, bez šaubām, bija Deližāra kundze.

Vai viņa dzirdēja vīra atzīšanos, ka augstākās sabiedrības cilvēkam nepieciešamas tikpat slepenas, cik smalkas mīlas dēkas?

— Dzīvojiet sveiks, komisār... Ceru, ka pēc paskaidrojumiem, kurus centos sniegt, šādas nepiedienīgas, muļķīgas sarunas mani manās sērās vairs netraucēs... Sulainis jūs pavadīs...

Pazvanījis sulainim, Deližārs atvadoties vēsi palocījās un cienīgā gaitā devās uz melni drapētajām durvīm, aiz kurām skanēja balsis.

Pēc ceturtdaļstundas Megrē, mierīgs un ironisks, ieradās pie republikas prokurora; kabatā iebāztajā rokā komisārs grozīja pīpi, jo Kanas prokurors nepiederēja pie tiem, kas savā kabinetā ļauj smēķēt.

— Vai meiču nopratinājāt?

— Paguvu aiziet ari uz notikuma vietu.

— Un kādas ir jūsu domas? Protams, tikai tukšas tenkas, vai nav tiesa?

— Gluži otrādi — rādās, ka šai vecajai, labajai Zoze-fīnei Kruazjē kāds palīdzējis aiziet viņā saulē... Bet kurš ir vainīgais? ... Lūk, pirmais jautājums... Taču ir vēl otrs: vai jūs vēlaties, lai pirmais tiktu noskaidrots?

II

Nelielā «Senžorža viesnīca» ar pastāvīgiem iemītniekiem bija viena no tām, kādas mēdz būt jebkurā pilsētā, taču, iekams mums tās neparāda, mēs pat nenojaušam, ka tādas ir. Tamlīdzīgās viesnīcās apmetas lielākoties veci ļaudis, mācītāji, jaunas, biklas meičas un vispār tie, kam zināms sakars ar ticību, sākot ar ķesteri, beidzot ar svešu fabrikantu.

Salonā ar pītiem krēsliem, kaut ko izšūdama, sēdēja paveca dāma un lāgiem bargi pavērās komisārā, kurš gaidīja šeit jau vairāk nekā pusstundu, kamēr no viņa pīpes lēnām cēlās gaisā dūmi, kā zilgans oreols apvīdami lustru.

«Varu derēt, puis, tu gaidi to pašu, ko es,» Megrē iedomājās, pēkšņi ieraudzījis kādu jaunekli, kurš, bieži skatīdamies pulkstenī, nervozi staigāja no viena gala uz otru.

Pusstundu nogaidījuši un nepārmijuši ne vārda, abi vīri bija viens otru pazinuši. Pētīdams Megrē no galvas līdz kājām, jauneklis droši vien nodomāja: «Tad redz, kāds izskatās slavenais komisārs, par kuru Sesila man stāstīja. Viņš drīzāk šķiet vienkāršs, labsirdīgs resnītis. Bet, ja komisārs viesnīcā gaida Sesilu, tad būs jaunumi...»

Megrē savukārt klusībā sprieda: «Jaunais 2aks Mersjē ir glīts, ļoti izskatīgs. Var teikt — pat pārāk glīts. Viņš izturas tik brīvi, ka nebūt neatgādina biklu jēriņu, kādus mēdz iztēloties provinces jaunekļus. Tīkams purniņš, cirtaini mati, dzirkstošas acis un karstas asinis ... He, hē! Sesilas jaunkundzi ... Šķiet, ka jūs mīlat kontrastus un jūsu tiklība nakti nav tik pārspīlēta kā dienu...»

Sesila ieradās un, vispirms ievērojusi 2aku, priecīgi viņam uzsmaidīja. Jaunais cilvēks norādīja meičai uz Megrē, un viņa sarauktu pieri dažus soļus tuvojās komisāram.

— Jūs ar mani vēlaties runāt? — acīm redzot, juzdamās neērti, ka pārsteigta kopā ar mīļāko, Sesila jautāja.

— Jā, gribēju noskaidrot dažus sīkumus. Bet šī klusā viesnīca, kur dzird pat mušu lidojam, manuprāt, nav šādam nolūkam piemērota. Vai jums būtu iebildumi, ja mēs brītiņu pasēdētu kādā kafejnīcā?

Sesila pameta acis uz Mersjē, tas piekrītoši pamāja, un drīz vien viņi trijatā sēdēja alus zālē, kur vīri spēlēja biljardu.

— Vispirms atjaujiet aizrādīt, Sesilas jaunkundz, — nav labi, ka jūs neko nestāstījāt par Mersjē kungu.

— Viņam ar šo lietu nav nekāda sakara, kaut gan man vajadzēja iedomāties, ka Fīlips nekādā ziņā neklusēs. Ko viņš jums vēl par mani teica?

— Kā varat jaust, neko patīkamu. Šķiet, ka Fīlips pieder tā sauktajiem priekšzīmīgajiem augstākās sabiedrības cilvēkiem, bet mēle viņam ir asa. Viesmīl, kausu alus! Ko jūs vēlētos, jaunkundz? Varbūt portvīnu? Jūs arī Mer-sjē_kungs? Divus portvīnus!

Ērti apsēdies uz soliņa, kas bija apsists ar mākslīgu ādu, un kāri uzvilkdams dūmu, Megrē, neko nedomājot, sekoja biljarda spēlei, un šķita, ka provinces vienmuļība un dziļais miers sagādā viņam baudu.

— Tātad tas velkas jau pāris gadu?

— Jā, mēs esam pazīstami divus gadus.

— Un kopš kura laika Mersjē kungs sāka pavadīt naktis vecās dāmas mājās?

— Jau vairāk nekā gadu ...

— Vai jūs bijāt nolēmuši precēties?

— Vecā dāma, kā jūs viņu nosaucāt, to nepieļautu. Tiešāk izsakoties, viņa šādu nolūku uzskatītu par nodevību. Krustmātei pārāk dārga bija mana pieķeršanās. Citu tuvinieku, neskaitot neieredzēto māsasdēlu, viņai nebija, tāpēc viņa mani uzskatīja gandrīz vai par savu īpašumu. Tikai tālab, lai krustmāti nesarūgtinātu un nesagādātu viņai vilšanos, biju gatava ar Žaku uzturēt slepenus sakarus...

Sesila uz Megrē jautājumiem atbildēja ļoti padevīgi, bet viņas draugs reizēm sarauca uzacis, it kā brīdinot, lai viņa ir apdomīgāka.

— Tagad vēlos uzklausīt jūs, Mersjē kungs...

— Nesaprotu, kādā veidā esmu šeit iejaukts ...

— Nav svarīgi. Jums gluži vienkārši jāpalīdz noskaidrot gadījums, ko Sesilas jaunkundze pieteikusi policijai. Fīlips Deližārs apgalvo, ka jūsu stāvoklis nav spožs... Vai tiesa?

— Proti...

— Vai tas tiesa?

— Atbildi taču, Žak!

— Tiesa gan. Mēs kopā ar draugu iegādājāmies trīs kravas mašīnas zivju transportam no Kotantēnas mazajām ostām. Diemžēl šīs mašīnas nebija vairs jaunas, un remonts izmaksāja pārāk dārgi...

— Kad tas notika?

— Kas īsti?

— Jūsu bankrots.

— Jau trešo dienu mašīnas stāv garāžā, jo esam parādā garāžas saimniekam ...

— Pateicos. Esiet tik laipna, jaunkundz, atgādiniet man, cikos jūs ieradāties Rekolē ielā.

— Aizvakar? ... Ap četriem... Tā taču bija, Žak?

— Piedodiet! Jūs bijāt abi kopā?

— Es jaunkundzi atvedu savā mašīnā ... Paliku gaidot uz ielas stūra ... Rādās, ka tas bija piecas minūtes pēc četriem...

— Jūs atvedāt jaunkundzi no Bajē?

Megrē bargi paraudzījās Sesilā, kas bija melojusi, teikdama, ka braukusi šurp autobusā.

— Lieliski! Tagad sakiet man, jaunkundz... Izlasījusi avīzē par Žozefīnes Kruazjē nāvi, jūs droši vien lūdzāt Mersjē doties jums līdzi uz Kanu ... Cikos jūs nonācāt Rekolē ielā?

— Ap pusdesmitiem rītā.

— Tātad pēc vecās dāmas nāves bija jau pagājusi vesela nakts. Vai varat man sīki attēlot visu, ko redzējāt?

— Ko jūs ar to gribat teikt? Vispirms sastapu sulaini, tad lielajā gaitenī redzēju svešus cilvēkus, beidzot Fīlipu Deližāru, kurš, pienācis man klāt, ironiski teica: «Nemaz nešaubījos, ka jūs tūlīt būsiet klāt.» Pēc tam ieraudzīju krustmāti...

— Acumirkli! Tas mani interesē visvairāk. Jūs ieraudzījāt mirušo krustmāti. Kur?

— Zārkā.

— Tātad viņa bija jau iezārkota, bet zārks vēl stāvēja neaizvērts?

— Jā. Mazliet vēlāk manā klātienē zārku aizvēra. Cilvēki, kurus sastapu gaitenī, bija apbedīšanas biroja darbinieki.

— Jūs pazināt krustmāti? Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka tā bija viņa?

— Pilnīgi! Kas jums nāk prātā?

— Nekā aizdomīga neievērojāt?

— Nē taču ... Es raudāju ... Biju ļoti satriekta ... Labprāt būtu brītiņu pakavējusies viena pie zārka, lai saņemtu spēkus, bet tas nebija iespējams ...

— Pēdējais jautājums. Man Rekolē ielas namā zināma tikai galvenā ieeja. Bet tur katrā ziņā jābūt vēl kādai ...

— Jā, otrā pusē ir nelielas durtiņas, kas ved uz Ešodē ielu. Drīzāk to varētu dēvēt par mazu šķērsieliņu, kurā nav nevienas mājas, tikai dārzu žogi.

— Vai pa šīm durvīm augšstāvā var uziet tā, ka to nepamana ne sulainis, ne virtuvenes?

— Protams! Tur atrodas tā sauktās mazās kāpnītes, kas ved uz trešo stāvu.

— Cik esmu jums parādā, viesmīl? Pateicos, jaun-kundz. Jums tāpat, Mersjē kungs.

Un, nokārtojis samaksu, Megrē šķietami jautrāks, nekā apstākļi pieļautu, piecēlās. Brīdi vēlāk komisārs, kā parasts, ar pīpi zobos sasniedza klubu, ko mēdza apmeklēt Deližārs, un, iegājis sekretāra kabinetā, uzdeva vairākus jautājumus. Aizvien lielākā labsajūtā viņš sekretāra atbildes pierakstīja piezīmju grāmatiņā.

— Jūs apgalvojat, ka aizvakar redzējāt Deližāru šeit ienākam ceturksni pēc pieciem ... Vai esmu pareizi sapratis? Trīs kāršu partneri, ar kuriem Deližārs mēdz uzsākt partiju tieši piecos, viņu jau gaidīja ... Viņš ieņēma savu vietu pie galdiņa... Kad sāka dalīt kārtis, viņu pēkšņi aicināja pie telefona ... Gluži bāls iznācis no kabīnes, Deližārs pavēstīja, ka mājās pirms dažām minūtēm mirusi viņa krustmāte.. Vai jums nav vēl kas piebilstams? Pateicos .. . Arlabvakar, sekretāra kungs ...

Un, šķērsojot svinīgās zāles, kur, ieslīguši atzveltņos, aiz izplestām avīzēm snauduļoja nožēlojami vecīši, komisārs paraustīja plecus.

Megrē devās pie ārsta Levena, kurš tika ataicināts, kad 2ozefīnei Kruazjē bija uznākusi sirds lēkme. Ārstu, ļoti jaunu, ugunīgi rudiem matiem, komisārs pārsteidza cepam kotleti uz gāzes plītiņas. Jaunais vīrietis bija tērpies baltā virsvalkā un saimniekoja savā pieņemšanas kabinetā.

— Es laikam jūs iztraucēju, dakter. Lūdzu, atvainojiet, bet man nepieciešami daži dati sakarā ar Kruazjē kundzes nāvi.

Apmēram divdesmit septiņus gadus vecais Levens tikai nesen bija ieradies Kanā, un, spriežot pēc dzīvokļa iekārtas, viņa klientūra nebija plaša.

— Vispirms vēlos noskaidrot, vai patiesi esat vienīgais ārsts Rekolē ielas tuvumā.

— Tā gandrīz iznāk... Lai gan Minima ielā dzīvo vēl otrs mans kolēģis, tikai mēs neesam pazīstami...

— Vai jūs arī citkārt tikāt aicināts pie Deližāriem?

— Nē. Kā droši vien noprotat, esmu iesācējs, mani klienti ir vienkārši ļaudis. Jutos bezgala pārsteigts, kad pēkšņi tiku uzaicināts vienā no pilsētas bagātākajiem namiem ...

— Cikos tas notika? Vai varat precīzi pateikt laiku?

— Pilnīgi precīzi, jo ik dienas pēc divpadsmitiem man palīgos ierodas māsiņa, kas tieši piecos aiziet. Viņa jau bija uzlikusi galvā cepurīti, un es tiecos viņu noskūpstīt, kad pēkšņi iezvanījās telefons.

— Tātad tas notika tieši piecos? Pēc cik ilga laika jūs nonācāt Rekolē ielā?

— Pēc kādām septiņām astoņām minūtēm.

— Un tur jūs saņēma un uzveda augšā sulainis?

— Nē! Ne gluži. Sulainis mani ielaida, bet gandrīz tūlīt pēc tam, pārliekusies pār kāpņu margām, kāda sieviete uzsauca: «Drīzāk, ārsta kungs, drīzāk! ...»

Tā bija Deližāra kundze, viņa mani ieveda istabā pa labi...

— Piedodiet! Jūs teicāt — pa labi? Vai istabā ar gaišzilajām tapetēm?

— Jūs maldāties, komisāra kungs. Istabai pa labi sienas ir gaiši dzeltenas ...

— Un tajā atrodas Luija XIV stila mēbeles?

— Atvainojiet! Stilus es protu atšķirt lieliski. Galvoju, ka tur bija Pa valdonības laika mēbeles ...

Par lielu pārsteigumu ārstam, kurš nesaprata šā jautājuma svarīgumu, Megrē visu dzirdēto sīki pierakstīja.

— Pieņemsim, ka tā. Tātad apmēram desmit minūtes pēc pieciem jūs uzgājāt augšā. Kur atradās mirušās līķis?

— Bez šaubām, gultā.

— Izģērbts?

— Protams. Kā gan citādi?

— Piedodiet! Desmit minūtes pēc pieciem Žozefīne Kruazjē bija jau izģērbta. Kas viņai bija mugurā?

— Naktskrekls un rīta kleita.

— Vai istabā kaut kur nemētājās viņas drēbes?

— Man šķiet, ka... ne. Nekādas nekārtības apkārt nemanīju.

— Un neviena cita nebija klāt kā tikai Deližāra kundze?

— Nē ... Viņa likās ļoti satraukta ... Stāstīja par krustmātes lēkmi... Sapratu, ka nāve iestājusies momentāni ... Tomēr, apskatījis mirušo, konstatēju, ka šīs sieviņas organisms bijis ļoti vārgs. Šķiet, tā viņai bijusi vismaz desmitā lēkme ...

— Vai iespējams aptuveni noteikt, cikos iestājusies nāve?

— Itin viegli... Kļūdīties var tikai par dažām minūtēm; viņa bija mirusi apmēram ceturksni pēc četriem...

Ārsts izbijies sarāvās, jo Megrē, pielēcis kājās, satvēra viņu aiz pleciem.

— Kā? ... Kā jūs teicāt? ... Ceturksni pēc četriem?

— Protams! Starp citu, Deližāra kundze neslēpa, ka pirms manis mēģinājusi izsaukt divus citus ārstus un tas prasījis zināmu laiku ...

— Ceturksni pēc četriem! ... — slaucīdams pieri, Megrē atkārtoja. — Nevēlos jūs apvainot, dakter ... Taču jūs tikai nesen sākāt praktizēt... Vai esat pilnīgi pārliecināts par savu spriedumu pareizību? ... Vai jūs paliktu pie saviem vārdiem, ja no tiem būtu atkarīgs kāda cilvēka liktenis?

— Varu tikai atkārtot...

— Labi... Es ticu ... Tomēr gribu jūs brīdināt, ka šī liecība droši vien būs jāatkārto tiesā, kur advokāti visiem spēkiem centīsies jūsu pierādījumus apgāzt...

— Tas viņiem neizdosies.

— Ko jūs vēl varat pastāstīt? Kas notika pēc tam?

— Nekas ... Uzrakstīju miršanas aktu ... Deližāra kundze uzskatīja par vajadzīgu tūlīt pat norēķināties un iedeva man divsimt franku'...

— Tāds ir jūsu parastais honorārs?

— Nē, to viņa pati no sava prāta... Tad pavadīja mani gabaliņu kāpnēs ... Mani izlaida laukā sulainis ...

— Un neviena cita jūs nesastapāt?

— Neviena.

— Neko darīt! — zvanīdams pie neliela nama durvīm un redzēdams aiz logiem kādu ģimeni pie pusdienu galda, Megrē norūca.

Viņa nolūks bija uzdot dažus jautājumus mērijas ārstam, sīkam, pakurlam večukam, kurš, ar salveti rokā sagaidījis komisāru, atvainodamies ieveda to savā kabinetā, kur bija jaušama kāpostu viras smarža un no tuvējās ēdamistabas atlidoja karošu šķinda.

— Vai Deližārus pazināt jau pirms tam, kad tikāt uzaicināts oficiāli konstatēt viņu radinieces nāvi?

— Deližāru biju pa gabalu redzējis pilsētā ... Viņš taču ir ļoti populāra persona... Bet mēs neesam vienas sabiedrības ļaudis .. .

— Cikos jūs devāties konstatēt nāves gadījumu?

— No mērijas man pazvanīja pusseptiņos ... Kad nonācu Rekolē ielā, vēl nebija septiņi.. .

— Vai Kruazjē kundzi jūs pazināt?

— Nē. Sulainis lika pagaidīt, kamēr pieteiks mani saimniekam. Deližāra kungs uzveda mani trešajā stāvā un ielaida istabā ar dzeltenām tapetēm ...

— Vai droši varat apgalvot, ka tapetes bija dzeltenas?

— Pilnīgi droši. To es labi ievēroju, jo tādu istabu vēlas mana meita, bet, pēc sievas domām, šī krāsa atstājot vieglprātības iespaidu ... Konstatējis, ka vecā sieviete mirusi ar sirdstrieku, izpildīju parastās formalitātes ...

— Vai viņa gulēja izģērbta?

— Protams, naktskreklā.

— Vai istaba bija kārtībā?

— Neievēroju.

— Jūs neviena cita tur nesastapāt?

— Nē ... Kāpēc tā jautājat?

— Un pēdīgi — vai varat pateikt, cikos bija iestājusies nāve?

— Tas man nemaz neienāca prātā .., Jāpieņem, ka starp četriem un pieciem ...

'— Pateicos . ..

Kāpostu vira tā smaržoja, ka Megrē sagribējās ēst, un viņš devās uz restorānu, kas bija izslavēts ar savām ceptajām normandiešu butēm un vietējā gaumē ar sīpoliem sagatavotām cieti novārītām olām. Restorānā, tāpat kā pārējās vietās, kuras Megrē todien apmeklēja, valdīja novecojis svinīgums, tīšs, bargs atturīgums.

«Arī mūsu zemē notiek milzum daudz cūcību!» tiesādams pusdienas, Megrē domāja. «Visā savā prakses laikā neatceros redzējis neko tamlīdzīgu...»

Patiesībā tieši šādas izmeklēšanas komisāram visvairāk patika: ārēji cienīgi, nopietni, pieklājīgi cilvēki, visas pazīmes liecina par augstu tikumību, kas beidzot kļūst pat apnicīga ...

Bet viņam, Megrē, šo ārējo čaulu pienācās nokasīt, ielavīties dziļi jo dziļi pašos slepenākajos dvēseles kaktiņos, ošņāt gan pa labi, gan pa kreisi, lai aiz šā nama paneļiem un mūra sienām, aiz svinīgi tumšajām ļaužu drānām un drūmi sarauktajām sejām beidzot atklātos dzīvnieks, ļauns divkājains dzīvnieks, kuram nav nekāda attaisnojuma, tas, kurš savtīgās interesēs — naudas dēļ — gatavs nogalināt.

Šoreiz Megrē pretēji paradumam nesteidzās, viņš strādāja lēnām, gandrīz vai ar niknu, baudkāru prieku, it kā ar slepkavu spēlējot «kaķi un peli».

Prokurors komisāram vairākkārt bija atgādinājis:

— Dariet visu nepieciešamo, tikai esiet ’ apdomīgs... Viens nepareizs solis var dārgi maksāt kā jums, tā man ... Fīlips Deližārs ir plaši pazīstama persona, viņam daudz parādu, taču netrūkst lielu sakaru .. . Neiedomājieties tikai aizskart šo meiču Sesilu, kā pats to dēvējat, citādi iznāks sadursme ar kreiso presi, kas, uzņēmusies aizstāvību, iztēlos meiču par kapitālisma upuri... Esiet piesardzīgs, komisār!

Megrē ne visai cienīgi paklusām nomurmināja:

— Labi, labi, dārgumiņ! Tikpat mēs viņus notversim ...

Olas ar sīpoliem garšoja lieliski, un, pieceļoties no

galda, komisārs jutās tīri svētlaimīgs — it īpaši tāpēc, ka nebija spējis noraidīt restorāna saimnieka piedāvāto kal-vadosu.

— Tas drīzumā nokārtosies, — komisārs nozvērējās. — Vispirms man jāparunājas ar sulaini...

Megrē devās uz Rekolē ielu un, aizturēdams sulaini, kas grasījās viņu ielaist priekštelpā, teica:

— Neejiet prom, veco zēn, es vēlos runāt tieši ar jums. Jūs, protams, zināt, kas esmu? Ko jūs nupat darījāt, kad zvanīju pie durvīm?

— Mēs virtuvē dzērām kafiju ...

— Tādā gadījumā jums pievienošos.

Megrē, negaidot uzaicinājumu, pats nekaunīgi uzplijās. Neiedrošinādamies iebilst, sulainis virtuvenei un šoferim Arsēnam teica:

— Komisārs lūdz tasīti kafijas ...

Šoferim mugurā bija eleganta, pelēka uniforma; lai justos ērtāk, svārkus viņš bija atpogājis. Virtuvene, drukna sieva sārtiem, apaļiem vaigiem, ieraugot Megrē savā valstībā, pagalam apjuka.

— Lūdzu, neliecieties traucēties, mani draugi! Es būtu varējis jūs paaicināt policijas iecirknī, bet nolēmu, ka nieku dēļ tas neatmaksājas ... Neliecieties traucēties ... Starp citu, kāpēc jūs, Arsēn, aizvakar ņēmāt brīvdienu? ... Vai tā jums pienācās?

— Ne gluži... To man no rīta piedāvāja saimnieks pats, teikdams, ka nākamnedēļ būšu nepieciešams, jo viņš nodomājis braukt uz dienvidiem ... Man neatlika nekas cits kā piedāvājumu pieņemt... Izmantodams šo dienu, apciemoju māsu, kas dzīvo Havrā; viņas vīram tur pieder maizes ceptuve ...

— Tātad Fīlipa kungs todien mašīnu vadīja pats?

— Jā ... Biju pārliecināts, ka mašīna viņam nebūs vajadzīga, taču vēlāk ievēroju, ka viņš tomēr to lietojis...

— Pēc kā jūs tā spriedāt?

— Pēc dubļu pēdām mašīnā.

— Lietus taču nelija, varbūt viņš bija izbraucis ārpus pilsētas?

— Lauki šeit tālu nav jāmeklē... Divi trīs simti metru, un bruģētās ielas izbeidzas...

Sulainis Viktors atbildēja ar matemātisku precizitāti, un, zinādams, ka šis puisis ir atvaļināts artilērijas apakšvirsnieks, Megrē nemaz nebrīnījās.

— Kurā istabā jūs mēdzat uzturēties dienas otrā pusē?

— Bufetes telpā blakus vestibilam. Aizvakar tur spodrināju galda piederumus...

— Vai nevarat atcerēties, cikos Kruazjē kundze izgāja no mājām?

— Kā arvien, dažas minūtes pirms četriem. Četros viņai bija jābūt pie zobārsta, kas dzīvo netālu no mums.

— Vai Kruazjē kundze jutās vesela?

— Kā parasti. Viņa bija lieliski saglabājusies, ļoti jautra, vienkārša un nekad nepagāja garām mūs neuzrunājusi.

— Vai viņa jums nepateica kaut ko vērā liekamu?

— Nē. Tikai, garām ejot, uzsauca: «Uz redzēšanos, Viktor ...»

— Vai viņa kājām devās pie zobārsta?

— Automašīnas Kruazjē kundze necieta. Pat uz Bajē viņa labāk brauca vilcienā.

— Vai varat pateikt, kur tobrīd atradās mašīna?

— Nē, kungs.

— Vai garāžā tās nebija?

— Nē, kungs... Mani saimnieki aizbrauca tūlīt pēc pusdienām... Apmēram pēc stundas viņi atgriezās, bet mašīna, šķiet, bija palikusi kaut kur uz ielas... Saprotiet, to nekad neatstāj mūsu šaurajā ieliņā, bet platākajā blakus ielā, kur no mājas durvīm tā nav saskatāma...

— Tātad, kā jau minējāt, saimnieki atgriezās atpakaļ ap pulksten trijiem... Stundu vēlāk, kādu brīdi pirms četriem, projām devās Žozefīne Kruazjē kundze... Un tad?

— Ieradās Sesilas jaunkundze...

— Cikos?

— Desmit minūtes pēc četriem... Teicu, ka Kruazjē kundzes nav mājās, un viņa atkal aizgāja...

— Vai bez jums viņa vēl kādu šeit sastapa?

— Nevienu.

— Turpiniet!

— Tad aizgāja saimnieks... Bija divdesmit piecas minūtes uz pieciem... Es paskatījos pulkstenī tāpēc, ka citkārt viņš mēdz doties uz klubu mazliet vēlāk...

— Vai viņam rokā nekā nebija?

— Itin nekā.

— Un gāja viņš parastā gaitā?

— Tā likās ...

— Turpiniet...

— Sāku spodrināt nažus... Jā... Nekas cits ievērojams šai laikā nenotika... Kad pulkstenis rādīja gandrīz pieci, pārnāca Kruazjē kundze...

— Sveika un vesela kā vienmēr?

— Viņa likās lieliskā omā. Garām ejot, Kruazjē kundze man uzsauca, ka esot aplami uzskatīt zobārstus par īstiem briesmoņiem, kas dara sāpes... Atbildēju viņai, ka man reiz slimā zoba vietā tika izrauts veselais..,

— Vai Kruazjē kundze uzkāpa augšā savā istabā?

— Protams!

— Viņa dzīvoja Luija XIV stila istabā?

— Bez šaubām!

— Tā atrodas pa labi un klāta dzeltenām tapetēm?

— Nē! Tajā pusē ir istaba Pavaldonības laika stilā, tā, var teikt, nekad netiek lietota.

— Kas notika pēc tam?

— Nezinu... Pagāja krietns laiciņš... Tad saimniece, ļoti satraukta, nokāpa lejā...

— Piedodiet! Pēc cik ilga laika?

— Pēc minūtēm divdesmit... Tad noteikti bija pāri pieciem. Deližāra kundze mani lūdza pazvanīt viņas vīram uz klubu un pateikt, ka krustmātei sākusies lēkme...

— Un, zvanot uz klubu, jūs saimniekam teicāt, ka Kruazjē kundze saslimusi?...

— Jā ...

— Vai neteicāt, ka viņa mirusi?

— Nē... To es vēl nezināju...

— Pēc tam jūs devāties augšā?

— Nē... Neviens no mūsējiem tur negāja... Atnāca kāds jauns ārsts, Deližāra kundze viņu saņēma... Oficiāli par Kruazjē kundzes nāvi mums pavēstīja tikai pulksten septiņos, bet astoņos mēs devāmies augšā no viņas atvadīties ...

— Dzeltenajā istabā?

— Nē! Zilajā ...

Atskanēja zvans.

— Saimnieks pieprasa dzeramo... — Viktors norūca.

Megrē lēnām gāja uz durvīm.

— Prokurora kungs lūdz uzgaidīt...

Megrē apsēdās uz sola Kanas Tiesas nama putekļainajā gaitenī, kur, mantiju platās piedurknes plivinādami ka zosulēni spārnus, lāgiem garām aizsteidzās advokāti.

Pulkstenis nosita desmit. Atstājis sievu Parīzē, Megrē Kanā bija apmeties kādas krietnas ģimenes pansionātā, kur agri no rīta policists atnesa viņam prokurora aicinājumu, kas skanēja visai sausi un lūdza komisāru ierasties kabinetā tieši desmitos.

Desmit minūtes pēc norādītā laika Megrē, piecēlies no sola, piegāja klāt šveicaram.

— Vai pie prokurora kāds ir?

— Jā.

— Nezināt, vai uz ilgu laiku?

— Domāju gan. Viņš sēž tur kopš pusdesmitiem. Tas ir Deližāra kungs...

Megrē, ironiski pavīpsnājis, vairs nekavējās aizkūpināt pīpi, un ikreiz, kad viņš tuvojās polstētajām durvīm, aiz kurām skanēja neskaidras balsis, viņa lūpas atkal sašķiebās smīnā.

Kad nosita pusvienpadsmit, zvans beidzot aicināja šveicaru kabinetā, un atgriezies viņš pavēstīja:

— Prokurora kungs jūs gaida.

Taču Fīlips Deližārs nebija aizgājis. Kūpošo pīpi komisārs noslēpa kabatā un smagā, uzsvērti neveiklā gaitā iegāja kabinetā. Zināmos gadījumos, it īpaši būdams lieliskā omā, Megrē labprāt mēdza izlikties pārspīlēti muļķīgs un šķita tad vēl resnāks un lempīgāks, uz mata tāds, kādus karikatūrās zīmē policistus, trūka tikai kuplo ūsu.

— Visu cieņu, prokurora kungs... Labrīt, Deližāra kungs...

— Aizveriet durvis, komisār... Nāciet šurp... Jūs esat nostādījis mani ļoti neērtā, nepatīkamā situācijā... Ko es jums vakar piekodināju?

— Rīkoties apdomīgi, prokurora kungs...

— Vai es jums nesacīju, ka neticu nevienam šīs meičas vārdam? Sesila ir īsta intrigante, par to vairs nav ne mazāko šaubu...

— Jūs man katrā ziņā teicāt, ka Deližāra kungs pil-

sētā ir ietekmīga persona un ka tāpēc viņam jāpieiet taktiski ...

Laipni pasmaidījis, Megrē mirkli pavērās Fīlipā, kurš sēru drēbēs atstāja daudz cienīgāku iespaidu nekā prokurors. Deližārs centās izturēties cik iespējams nepiespiesti un vairījās lūkoties komisārā, ar savu izskatu it kā teikdams:

«Nu tik jūs redzēsiet!»

Bet prokurors, uztvēris Megrē vārdos ironiju, meta viņā niknus skatienus, meklēdams ieganstu, lai ļautu vaļu dusmām.

— Sēdieties! Pietiek staigāt! Es neciešu, ja cilvēks staigā, kad ar viņu runā ...

— Ar prieku, prokurora kungs...

— Kur jūs vakar bijāt ap deviņiem vakarā?

— Ap deviņiem? ... Pag!... Man vajadzēja būt pie De-ližāra kunga.

— Kā lai saprot jūsu vārdus — «vajadzēja būt»?

— Tie nozīmē, ka man vajadzēja būt pie viņa mājās.

— Pieņemsim. Bet jūs taču tur ielauzāties, Deližāra kungam nezinot. Jūs ielavījāties viņa mājās ar viltu, jo nekādas izmeklēšanas atļaujas jums nebija.

— Gribēju iztaujāt kalpotājus.

— Tieši to es jums pārmetu, un tieši tāpēc arī Deližāra kungs atnācis sūdzēties. Esmu spiests ņemt vērā viņa sūdzību, jo jūs esat pārkāpis savas pilnvaras. Nopratināt kalpotājus jūs drīkstētu tikai tad, ja iepriekš būtu brīdināts saimnieks. Ceru, ka mani sapratāt, komisār?

— Pilnīgi, prokurora kungs.

Un Megrē kā sīks, nedarbos pieķerts ierēdnītis ar ļaunu prieku pazemīgi nodūra acis.

— Tas tomēr nav viss, ir vēl kaut kas daudz nopietnāks, tik nopietns, ka nespēju iedomāties, kā uz jūsu rīcību reaģēs augstākās sfērās. Vispirms jūs laipni uzklausījāt kalpones tenkas, tā sakot, paši viņu uz šādām runām izprovocējāt, pēc tam devāties prom, lai nekavējoties pa otrām durvīm atgrieztos. Ceru, ka jūs to nenoliegsiet?

— Nekādā gadījumā, prokurora kungs!

— Ar ko jūs atslēdzāt dārza vārtiņus? Vai gadījumā Sesila Ledrī neiedeva jums atslēgas? Apsveriet labi savas atbildes...

— Man vārtiņu atslēgas nebija. Patiesību sakot, es nemaz negribēju iet dārzā. Mani tikai interesēja, caur kurieni viņi mājās ienesuši līķi...

— Ko jūs teicāt?

Prokurors pielēca kājās, arī Fīlips bija piecēlies, abi nobāla, bez šaubām, dažādu iemeslu dēļ.

— Ja vēlaties, varu tūlīt pat visu izstāstīt. Konstatēju, ka dārza vārtu slēdzene ir bērnišķi vienkārša un it viegli atverama ar visparastāko atslēgu. Nolēmu izmēģināt, un man tas izdevās. Bija ļoti tumšs. Dārzā nemanīju nevienas dzīvas būtnes. Sapratu, ka garāža nevar būt tālu, un, nieku dēļ nevēlēdamies traucēt Deližāra kungu — turklāt tik skumjā brīdī, devos pats apskatīt dubļu pēdas, par kurām Arsēns minēja...

Prokurors sarauca pieri, viņu pārņēma nemiers. Fīlips ņurcīja rokās cimdus, grasīdamies ko bilst, taču Megrē nelaida viņu pie vārda.

— Tas ir viss... Saprotu, ka esmu pieļāvis kļūdu... Lūdzu man piedot, bet centīšos sevi cik iespējams attaisnot ...

— Vārdu sakot, te ir runa par īstu ielaušanos. Kā jūs, policijas komisār, to atļāvāties...

— Esmu gluži satriekts, prokurora kungs... Atkārtoju — ja vien būtu iedrošinājies traucēt Deližāra kungu, kuram tobrīd pasniedza zāļu tēju, es katrā ziņā lūgtu, lai mani pieteic, un uzdotu viņam dažus jautājumus...

— Diezgan! Lieciet vērā, ka man nepatīk jūsu ironiskais tonis, kaut gan jūs domājat, ka drīkstat tā runāt... Šodien pat es Deližāra kunga sūdzību nodošu ministrijai un, pilnīgi saprotams, aizliedzu jums turpināt lietas izmeklēšanu. Jūs esat pārcenties... Deližāra kungs, ceru, ka esat apmierināts, un līdz turpmākajam rīkojumam uzskatīsim šo incidentu par izbeigtu...

— Pateicos, prokurora kungs. Šā cilvēka izturēšanas bija tik nekaunīga, ka, par spīti manai cieņai pret policiju, es nespēju pieklājīgi...

Deližārs piegāja pie prokurora, lai spiestu roku, un prokurors, savukārt piecēlies, pavadīja viņu uz durvīm

— Pateicos! Uz drīzu redzēšanos...

— Starp citu, būšu rīt bērēs un...

Pēkšņi atskanēja Megrē mierīgā balss:

— Republikas prokurora kungs, atļaujiet, lūdzu, uzdot šim cilvēkam kādu jautājumu, vienu vienīgu!

Prokurors savilka uzacis. Deližārs neviļus apstājās atvērtajās durvis, bet Megrē klusītiņām jautāja:

— Deližāra kungs, interesanti zināt — vai jūs iesiet uz Karolines bērēm?

Iespaids, kādu šie vārdi atstāja, prokuroru pagalam ap-' stulbināja. Filipa seja acumirklī pārvērtās; nespēdams valdīties, viņš izmeta cimdus no rokām un negantās dusmās bija gatavs klupt komisāram virsū.

Kā allaž nesatraucams, Megrē apbrīnojami mierīgi aizvēra durvis.

— Redziet, mēs vēl neesam beiguši runāt! — viņš teica. — Lūdzu, piedodiet, ka jūs aizkavēju, taču rādās, ka jums būs še jāpaliek diezgan ilgi...

— Komisār... — prokurors lūkoja pārtraukt.

— Ak, neuztraucieties un nedomājiet, ka ar šo Karo-līni es vēlos atklāt intīmās dzīves aizkulises, kā mēdz teikt žurnālisti. Šajā gadījumā nav runa par kādu pērkamu dāmu, nedz par kalponi, kuru pavedis Deližāra kungs, bet gan par viņa veco auklīti...

— Lūdzu, izsakieties skaidrāk...

— Cik vien skaidri iespējams, lieki jūs nekavējot un nevedot uz notikuma vietu... Tātad, ja atļaujat, sāksim ar dzeltenās un gaišzilās istabas noslēpumu, kas ir manu atklājumu pamatā, pareizāk sakot, kas apstiprina manas aizdomas... Neskatieties uz durvju pusi, Deližāra kungs ... Saprotiet pats, tas ir veltīgi...

— Es gaidu! — nervozi rotaļādamies ar papīrnazi, iesaucās prokurors.

— Tad klausieties: Žozefīne Kruazjē kundze Rekolē ielas namā dzīvoja trešā stāva kreisajā pusē, tā dēvētajā Luija XIV stila istabā ar gaišzilām tapetēm. Dažas minūtes pirms pieciem Žozefīne Kruazjē, sveika un vesela, atgriezās mājās un, pajokojusi ar sulaini, uzkāpa augšā. Viņa iegāja savā, proti, gaišzilajā istabā.

Taču, kad desmit minūtes pēc pieciem ieradās pa telefonu izsauktais ārsts Levens, viņš tika ievests pa labi istabā, kas iekārtota Pavaldonības laika gaumē koši dzeltenām sienām. Un tur viņš atrada nabaga veco kundzi jau mirušu, ieģērbtu naktskreklā, kaut gan telpā nemanīja ne mazākās nekārtības, kāda varētu būt pēc steidzīgas izģērbšanās... Kā jūs atrisinātu šo mīklu, prokurora kungs?

— Turpiniet! — sausi atcirta prokurors.

— Bet šī mīkla nav vienīgā. Lūk, vēl otra: Deližāru greznajā savrupmājā tiek izsaukts doktors Levens un neviens cits, tieši šis jaunais ārsts, kurš nesen apmeties pilsētā un no saviem trūcīgajiem jpacientiem neņem vairāk kā desmit franku par vizīti. Ārsts apgalvo, ka nāve iestājusies apmēram divdesmit minūtes pēc četriem. Kurš melo? Ārsts vai sulainis, kas redzējis Kruazjē kundzi atgriežamies mājās īsi pirms pieciem? Ja melo sulainis, tad melo arī zobārsts, apgalvodams, ka pulksten četros divdesmit vecā kundze no Bajē bijusi viņa kabinetā...

— Nesaprotu...

— Pacietību! Arī man sākumā nekas nebija skaidrs... Nesapratu arī, kāpēc todien Deližāra kungs, izgājis no mājām agrāk nekā parasti, klubā ieradās tikai ceturksni uz sešiem, kad parastie bridža spēlmaņi, apnikuši gaidīt, jau grasījās meklēt citu partneri...

— Var taču iet reizēm lēnāk, reizēm ātrāk... — Deližāra vietā, kurš bālu seju sēdēja kā pārakmeņojies, piezīmēja prokurors.

— Vēl viens jautājums, prokurora kungs. Tiklīdz Fīlips Deližārs ieradās klubā, viņam pazvanīja sulainis, vēstīdams, ka krustmātei uznākusi sirdslēkme. Tas bija viss, ko sulainis, vairāk neko nezinādams, teica. Taču, atgriezies zālē pie kāršu galdiņa, Deližāra kungs, pagalam satraukts, citiem pavēstīja, ka nupat mirusi viņa krustmāte ...

Prokurors diezgan nelaipni paraudzījās Deližārā, kurš joprojām sēdēja kā sastindzis un, neizturējis viņa skatienu, nodūra acis.

— Un tagad daži mazsvarīgi jautājumi: kāpēc tieši šajā dienā Deližāra kungs deva šoferim brīvdienu, teikdams, ka nākamajā nedēļā viņš būs nepieciešams katru dienu? Sagadīšanās? Pieņemsim! Kāpēc Deližāra kungs pulksten divos pēcpusdienā izbrauca savā mašīnā, bet pēc tam to atstāja laukā? Kur viņš bija kopā ar sievu laikā no diviem līdz trijiem?

— Pie slimnieces nāves gultas, — negaidot ierunājās Fīlips.

— Tieši tā, pie Karolīnes, kas dzīvo priekšpilsētā; ar to ari izskaidrojamas dubļu pēdas mašīnā. Viegli varētu pierādīt, kā tās radušās, — tieši iepretī Karolīnes mājai atrodas kaļķu ceplis.

Kā negribot, bet varbūt ar īpašu nolūku Megrē, staigādams šurp un turp, sāka piebāzt pīpi.

— Prokurora kungs, šis ir viens no zemiskākajiem noziegumiem, kādus esmu pieredzējis, kaut gan jāatzīst — tas veikts gods godam... Lai jums viss galīgi noskaidrotos, ātri izsekosim tam, ko esmu uzzinājis... Apprecējis bagātu sievu, Fīlips Deližārs visu savu mūžu neko citu nav darījis kā vien plaši dzīvojis un spekulējis ar naudu — tomēr tik nesaprātīgi, ka, visu savu bagātību zaudējis, nu jau trešo gadu atrodas bezizejas stāvoklī; viņa vienīgā cerība — krustmāte, kas allaž spītīgi atsakās palīdzēt ...

Tas ir skaidrs. Pilnīgi saprotams.

Deližāra kungs taču neapstrīdēs, ka daždien mājās bija tikai simts franku, kaut gan viņš dzīvoja tikpat plaši kā līdz šim.

Deližāriem vairākkārt draudēja noslēgt elektrību un gāzi...

Fīlipa vecumā apgūt kādu profesiju bija par vēlu... Bet mainīt ierasto dzīves veidu vienā dienā nav viegli...

Krustmāte bija veca... Par spīti bīstamajai konkurentei Sesilai Ledrī, viņa savu māsasdēlu, bez šaubām, neatstātu bez mantojuma, turklāt mūsu drosmīgā Sesila pati no mantojuma atteikusies...

Drošības pēc Fīlips tomēr vecajai krustmātei izpaudis, ka viņas draudzene nav nekāda nevainīga zostiņa, bet katru nakti savas aizbildnes mājās pieņem mīļāko...

Vai jūs manam stāstam sekojat, prokurora kungs?... Var teikt, ka noziegums bija izlemts, tas kļuva nepieciešams ... Vecajai Žozefīnei Kruazjē bija jāmirst, lai Deli-žāri laimīgi dzīvotu tālāk...

Aizraidīt cilvēku viņpasaulē nav diez cik grūti, daudz grūtāk noslēpt ārstiem nāves cēloni...

Ja slepkavība saistās ar mantojumu, tad, it īpaši provincē, indi lietot bīstami, jo tieši par to vispirms mēļos ļaudis... Kurš gan nezina, ka Deližāri nonākuši bezizejas stāvoklī?...

Par revolveri nevarēja būt ne runas... Duncis atstātu redzamas pēdas... Kruazjē kundze bija diezgan spēcīga sieviete, nogrūst viņu zemē pa kāpnēm neizdotos..,

Atkārtoju, ka noziegums principā bija izlemts.

Trūka tikai izdevības, lai bez mazākā riska veco dāmu novāktu pie malas ...

Un, lūk, gluži negaidot, izdevīgs gadījums radās. Fīlipa aukle, gandrīz tikpat veca kā Kruazjē kundze, dzīvo viena pati mazā priekšpilsētas mājiņā.

Viņa sen slimo ar sirdskaiti. Pēkšņi Deližāri saņem ziņu, ka auklītei sākusies jauna lēkme; pulksten divos viņi dodas veco sieviņu apraudzīt, bet, uzzinājuši, ka viņai atlicis dzīvot tikai pāris stundu, drīz vien atgriežas mājās.

Deližāru savrupnama situācija ir ļoti ērta, tomēr katrs sīkums rūpīgi jāapsver.

Deližāra kundze, nekavējoties pa otrām durvīm izgājusi laukā, steidzas atpakaļ pie slimās nāves gultas, kur divdesmit minūtes pēc četriem aizspiež mirušajai acis.

Deližāra kungs iziet no mājām dažas minūtes pirms parastā laika, viņam trūkst pacietības nogaidīt. Iekāpis mašīnā, kas pamesta uz ielas stūra, viņš dodas pie Karolīnes, ievieto līķi mašīnā un reizē ar sievu atgriežas mājās.

Pa sētas durvīm viņi ienes mirušo un nogulda to trešā stāvā dzeltenajā istabā.

Kalpotāji ir pārliecināti, ka saimniece nekur nav gājusi, bet saimnieks aizbraucis uz klubu ...

Patiesībā abi ir mājās un gaida krustmāti, kura ik mirkli var pārnākt...

Drīz vien krustmāte ierodas, ieiet savā istabā ar gaišzilajām tapetēm un tūlīt pat tiek nogalināta...

Fīlipam atliek iziet pa otrajām durvīm, sēsties mašīnā un doties uz klubu, lai nodrošinātu sev alibi.

Ārstu Deližāri izvēlējās tādu, kuram bija sveša viņu māja un Žozefīne Kruazjē. Viņam tiek parādīts dabiskā nāvē mirušās Karolīnes līķis, un viņš izraksta attiecīgu apliecību.

Mazliet vēlāk tas pats atkārtojās ar mērijas ārstu.

Tagad vēl atlika nogādāt Karolīnes līķi atpakaļ viņas dzīvoklī...

— Bet kā jums šī Karolīne ienāca prātā? — pēc neilga klusuma ievaicājās prokurors.

— Gluži loģiski. Žozefīnes Kruazjē līķi taču nedrīkstēja rādīt ārstiem. Nopirku avīzi, kas iznāca nākamajā dienā pēc viņas nāves. Un pārlasīju sludinājumus. Mirušo sarakstos, kā jau paredzēju, atradās kādas vecas sievietes vārds, un es ievācu ziņas par viņu... Kaimiņiem nebija pagājis secen, ka pie Karolīnes durvīm vairākkārt piestāj un aizbrauc mašīna, bet viņi par to nav brīnījušies, labi zinādami, ka veco auklīti bieži apciemo bijušie saimnieki ... Starp citu, tas ir vienīgais pozitīvais, ko Fīlips Deližārs savā dzīvē darījis...

Iestājās smags klusums. Pēkšņi uzsitis ar papīrnazi uz galda, prokurors nedroši jautāja:

— Vai atzīstaties, Fīlip Deližār?

— Uz šo jautājumu atbildēšu tikai advokāta klātienē.

Parastais teiciens. Fīlipa seja bija nāves bālumā. Pieceļoties viņš sagrīļojās, nācās viņam pasniegt glāzi ūdens.

Līķa sekcijā noskaidrojās, ka 2ozefīnes Kruazjē sirds bijusi pilnīgi vesela un ka viņu nogalinājis nemākulīgs slepkava: vispirms bija mēģināts veco sievieti nožņaugt ar auklu, pēc tam pusdzīva viņa nobeigta ar diviem naža dūrieniem krūtīs.

— Varu jūs tikai apsveikt, — vēsi smaidot, prokurors pievērsās komisāram. — Jūs patiesi esat sava amata meistars, kā bija stāstīts. Tomēr nevar noliegt, ka tik mazā pilsētiņā kā mūsējā šādas metodes lietot bīstami...

— Tas, bez šaubām, nozīmē, ka man Kanā ilgi nepalikt.

— Skaidrs ...

— Pateicos, prokurora kungs.

— Bet...

— Man pašam arī šeit nepatīk. Parīzē mani gaida sieva Vienīgais, ko jums novēlu, lai jūsu tiesnešus neietekmē šā nelieša Fīlipa Deližāra savrupmāja un lai viņi neģēlim pieprasa augstāko soda mēru...

Un nobeidzot Megrē ar drūmu ironiju caur zobiem izgrūda:

— Lai tad viņš spēlē bridžu ar nāvi!

ATVĒRTAIS LOGS

Bez piecām minūtēm divpadsmitos netālu no Monmar-tras un Ženēra ielu krustojuma, 116.a nama priekšā, apstājās trīs vīri.

— Vai iesim iekšā?

— Vienu kausiņu un tad ...

Tuvējā butetē iedzēruši aperitīvu, vīri vēsā laika dēļ saceltām apkaklēm un kabatās sabāztām rokām iegāja nama pagalmā, kur ilgi meklēja kāpnes, līdz beidzot tās atrada un uzkāpa trešajā stāvā. Šā vecā nama gaiteņu labirintā pie katrām durvīm karājās emaljas vai vara plāksnīte ar kādas mākslīgo ziedu darbnīcas vai filmu sabiedrības nosaukumu. Trešajā stāvā tumša gaiteņa galā uz plāksnītes bija rakstīts «Franču tirdzniecība». Atvēris durvis, brigadieris Lūkass, kurš gāja pirmais, pielika roku pie cepures.

— Vai Oskars Lažē ir šeit?

Priekštelpā pie galda ar zaļu galdsegu sēdēja gadus piecdesmit vecs vīrs un līmēja pastmarkas uz aploksnēm. Vispirms viņš noliedzoši papurināja galvu, tad, it kā atnācēju savādais izturēšanās veids būtu viņu pārsteidzis, paskatījās vērīgāk un, laikam kaut ko nopratis, piecēlās.

— Šefs no rītiem nemēdz būt kantorī, — viņš paskaidroja. — Ko jūs no viņa vēlaties?

— Man ir aresta orderis, — atteica Lūkass, norādot uz savu kabatu, no kuras rēgojās dokumenta maliņa. — Kur viņu šajā laikā varētu sastapt?

— Jūs viņu nekādā ziņā nesameklēsiet... Viņam vajadzētu būt biržā vai arī kādā no apkārtējiem restorāniem. Pulksten četros viņš ieradīsies...

Lūkass ar pavadoņiem saskatījās.

— Atļaujiet ielūkoties viņa kabinetā...

Vecais vīrs padevīgi devās uz priekšu, izvedis policistus cauri šauram gaitenim, atvēra kādas durvis un parādīja kabinetu, kas patiesi bija tukšs.

— Labi! Pulksten četros mēs atgriezīsimies...

Šoreiz tā bija tikai nejaušība, ka Megrē ķērās pie lietas pašā sākumā. Pulksten trijos, kad viņš sēdēja savā Or-fēvra krastmalas kabinetā, pēkšņi pa telefonu viņam pavēstīja, ka netālu no Itālijas vārtiem ar dunčiem kāvušies alžīrieši. Bet šādi incidenti atbilda brigadiera Lūkasa kompetencēm.

— Šef, es nevaru turp doties. Pulksten četros Monmar-tras ielā man kāds jāapcietina...

— Kas īpaši?

— Lažē... Vai atceraties? Lažē no «Franču tirdzniecības» ... Apcietināšanas orderi izdevusi Prokuratūras finansu daļa.

— Steidzies uz Itālijas vārtiem... Uz Monmartras ielu braukšu es pats...

Bez desmit minūtēm četros beidzis darbu, Megrē kopā ar diviem inspektoriem iekāpa taksometrā; izgājuši cauri vārtu velvei, viņi nonāca pagalmā, kur, ieraudzījis pussagruvušo kāpņu labirintu, Megrē neviļus ievaicājās:

— Vai šeit ir vēl otra ieeja?

— Nedomāju vis...

Galu galā kāda tam nozīme! Parasts sīka, apšaubama finansista arests.

— Uz trešo stāvu, šef... Griezieties pa labi...

Tā bija smaga, nepatīkama procedūra. Piecdesmit gadus vecais Ernests Dešarno sēdēja savā vietā pie galda kā pirmīt, tikai nu viņš vairs nelīmēja pastmarkas, bet rakstīja uz aploksnēm adreses. Turpat viņam iepretī nepacietīgi gaidīja četri vai pieci klienti.

— Vai Oskars Lažē pārnācis? — neizņemdams pīpi no mutes, vaicāja Megrē.

— Vēl ne... Kuru katru mirkli viņam jābūt klāt... Lūk, arī šie kungi viņu gaida...

Megrē jautājoši pavērās «kungos», tie, acīm redzot, bija sīki kreditori, kuri cerībā izspiest no Lažē kaut dažus sū nīka šeit jau pāris stundu. Megrē atlika laika izkratīt pīpes galviņu uz grīdas, kas tikpat vairs nebija tīra, un piebāzt pīpi no jauna.

— Šeit velk! — uzsliedams mēteļa samta apkakli, ko misārs norūca.

Mazliet pieliecies uz sāniem, Ernests Dešarno uzmanīgi ieklausījās un paklusām teica:

— Šķiet, ka nāk...

— Kā tā? Vai tad pa šīm durvīm viņš nemēdz nākt?

— Viņš vienmēr nāk caur sētu... Tūlīt iešu viņam pavēstīt ...

Brīdī, kad Dešarno pieceldamies izteica pēdējos vārdus, no Lažē kabineta puses atskanēja šāviens. Dešarno grasījās steigties turp, bet Megrē, atstūmis viņu malā, devās uz turieni pirmais.

Gaitenis gāja ar līkumu. Pašā galā uz nelielu pagalmiņu atvērtais logs radīja caurvēju, un salīgais Megrē, garām ejot, logu aizcirta ciet. Viņš paredzēja, ka Lažē kabineta durvis no iekšpuses būs aizslēgtas, taču maldījās. Kabinetā pie rakstāmgalda, atgāzies krēslā, sēdēja mazs, drukns vīrelis ai asiņojošu brūci labajos deniņos. Uz grīdas zem rokas, kas ļengani nokarājās, gulēja revolveris.

— Nevienam neļaujiet šeit ienākt! — pavērdamies atpakaļ, Megrē uzsauca.

Mirkli viņš nespēja izprast, kas šai telpā rādījās aizdomīgs. Sabāzis rokas kabatās, cepuri atbīdījis pakausī, komisārs savā raksturīgajā pozā vēroja un pētīja visu ap sevi. Pēkšņi pie loga zem aizkara viņa skatienu saistīja sieviešu kurpju purngali, un viņš nikni iesaucās:

— Ei, ko jūs tur darāt?

Nākamajā mirklī no slēptuves iznāca pajauna sieviete kažokādas apmetnī un, bailīgi uzlūkojot trīs vīriešus, izdvesa:

— Kas jūs esat? Ko še meklējat?

— Un jūs?

— Esmu Lažē sieva. ,

Policijas inspektors, kurš bija noliecies pie nošautā, izslējās un vēsā mierā noteica:

— Miris.,.

Policijas inspektoram Žanvjē tika uzdots notikušo pavēstīt kvartāla policijas komisāram, prokuratūrai un kriminālpolicijai, kamēr Megrē pats sadrūmis grozījās spilgtas saules gaismas pielijušajā kabinetā.

— Vai jūs jau ilgi šeit? — šķībi palūkojies Lažē kundzē, viņš pēkšņi ievaicājās.

— Ienācu gandrīz reizē ar jums... Izdzirdusi soļus, nobijos un, drošs kas drošs, noslēpos aiz aizkariem...

— Kāpēc?

— Nezinu... Vispirms gribēju izdibināt...

— Ko tad?

— To, kas noticis... Vai jūs noteikti zināt, ka viņš nav dzīvs?

Viņa neraudāja, tikai šķita pagalam apjukusi, un Megrē, nolēmis šobrīd viņai ar jautājumiem neuzbāzties, pievērsās otram inspektoram un paklusām teica:

— Paliec šeit un uzmani, lai viņa neko neaiztiek...

Pēc tam viņš atgriezās priekštelpā, kur arvien vēl gaidīja apmeklētāji.

— Nevienam no šejienes nav brīv aiziet!... Varbūt būsiet man nepieciešami.,.

— Viņš miris?

— Nav šaubu... Bet ar jums, — Megrē pievērsās De-šarno, — es vēlos parunāt zem četrām acīm...

— Varam ieiet kundzes kabinetā... Pat ja viņa pati tur būtu...

Lažē kundzes kabinets atradās iepretī vīra darbistabai. Megrē aizslēdza durvis, lai neviens viņus netraucētu, neviļus paraustīja krāsns aizšaujamo, jo krāsns, šķiet, nevilka, tad norādīja Dešarno uz krēslu.

— Sēdieties... Jūsu uzvārds?... Vecums?... Stāstiet visu, kas jums zināms...

Licis viņam apsēsties, Megrē pats, palikdams kājās, kā parasts, nemitīgi staigāja pa kabinetu.

— Mani sauc Ernests Dešarno, esmu piecdesmit četrus gadus vecs, izbijis komersants, atvaļināts leitnants...

— Un tagad — kantora ierēdnis? — norūca Megrē.

— Ne gluži, — ar zināmu nožēlu iebilda Dešarno. — Bet jums tomēr taisnība — es ļoti tam līdzinos.

Kaut gan viņa drēbes bija pavalkātas, varēja manīt, ka šis cilvēks rūpējas par savu izskatu, viņa manierēm netrūka smalkuma un tās īpašās atturības, kas raksturīga tiem, kurus dzīvē piemeklējušas neveiksmes.

— Pirms kara biju veikala īpašnieks Kurseles bulvārī un man negāja slikti.

— Kāds veikals jums piederēja?

— Tirgojos ar ieročiem, munīciju un medību piederumiem ... Tad devos uz fronti kā vienkāršs kareivis, bet trešajā kara gadā dabūju artilērijas leitnanta pakāpi...

Tikai tagad Megrē uz viņa svārku atloka ievēroja šauru, sarkanu svītriņu. Nepagāja secen arī, ka šis cilvēks, drudžainā steigā runādams, nemitējās uzmanīgi ieklausīties trokšņos, kas skanēja blakustelpās.

— Oskaru Lažē iepazinu Šampaņā... Viņš bija mans padotais...

— Vienkāršs kareivis?

— Jā... Vēlāk seržants... Atgriezies_ mājās pēc demobilizācijas, atradu savu veikalu slēgtu, bet sievu slimu... Man bija saglabājies neliels kapitāls, kuru, kā par nelaimi, ieguldīju pasākumā, kas pēc gada izputēja... Sieva nomira...

Atskanēja soļi, taču Megrē, sapratis, ka ieradušie* kvartala policija, nelikās traucēties. Apsēdies uz galda maliņas, viņš turpināja pratināt:

— Un tad?

— Laže tolaik nodibināja ķīmisko vielu ražotāju asociāciju, un es devos pie viņa... Viņa kantoris atradās Hausmana bulvārī; Lažē mani pieņēma pa-r pārvaldnieku... Ja nācāt viņu arestēt, tad jums jau labi zināms, kas viņš par cilvēku...

— Stāstiet tālāk!

Brīžam šķita, ka Megrē neklausās.

— Ķīmisko vielu ražotāju asociācija pastāvēja trīs gadus, un man izdevās iekrāt nelielu kapitālu... Kādā jaukā dienā Lažē savu uzņēmumu slēdza, un es paliku uz ielas... Pēc tam paklīda valodas, ka Lažē vajājot policija, taču visiem par lielu pārsteigumu tas viņu nekavēja nākamajā gadā nodibināt jaunu sabiedrību —• «Franča tirdzniecību»...

Dešarno brīdi vilcinājās, šaubīdamies, vai Megrē viņa stāsts maz interesē. Blakustelpās joprojām dzirdēja soļus un balsis.

— Bija laiks, kad viņam kalpoja ap sešdesmit cilvēku, bet kantortelpas aizņēma trīs stāvus jaunā ēkā Bobūra ielā. Lažē izdeva dažādu korporāciju_ avīzes — «Miesnieku Ziņas», «Pilnvaroto Avīzi», «Ādas Izstrādājumu Ražotāju Informatoru» un citas...

— Vai jūs tajā laikā pie viņa strādājāt?

— Gāju pie viņa, viņš mani pieņēma darbā bez noteikta posteņa, skaitījos it kā viņa labā roka... Kļuvu vairāku Lažē dibināto asociāciju pilnvarotais un pat pārvaldnieks ...

— Tātad arī jums tagad būtu jāstājas tiesas priekšā?

— Iespējams, — drūmi atteica Dešarno. — Jūs nespējat iedomāties, kā mums gāja... Pat tad, kad firmai bija sešdesmit kalpotāju, mēs skraidījām apkārt, meklējot divi tūkstoši franku aizdevumu... Bet Lažē tomēr piederēja viena automašīna, kundzei — otra... Laukos viņi bija uzcēluši villu astoņsimttūkstoš franku vērtībā, kamēr kalpotāji mēnešiem ilgi dzīvoja bez algas... Vecos parādus Lažē centās dzēst ar jauniem... Palaikam viņš uz divām trim dienām nozuda, tad slepeni pa mazajām sētas durvīm ļoti satraukts atgriezās un lika man parakstīt dažādus dokumentus...

«Ātrāk!... Šoreiz mums laimējās!...»

Es pats īsti nezināju, ko parakstu... Kad vilcinājos viņš man pārmeta nepateicību, atgādināja, ka esot mani izvilcis, tā sakot, no dubļiem ...

Dažreiz viņu pārņēma cēlsirdība... Gadījās, ka bez kāda iemesla viņš iedeva man divdesmit vai trīsdesmit* tūkstoš franku, kurus, starp citu, rīt vai parīt bija spējīgs atprasīt...

Pēc vairākām augšupejām, kurām sekoja krišanas, mēs beidzot sasniedzām tagadējo stāvokli... Lažē kundze, nolēmusi pati iesaistīties uzņēmumā, katru dienu ierodas birojā...

Izvilcis pīpi no mutes, Megrē negaidot uzdeva pavisam vienkāršu jautājumu, kas Dešarno lika spēji satrūkties.

— Kur jūs brokastojāt?

— Kad? ... Šodien? ... Paj>... Biju uz brīdi izgājis, lai nopirktu maizi un desu... Ādas un maizes drusciņas varat atrast zem galda papīrkurvī...

— Vai neviens šeit nebija atnācis?

— Nesaprotu, ko jūs gribat teikt? Kā vienmēr pulksten divos saradās kreditori... Tieši viņu dēļ Lažē nekad neiedrošinājās nākt pa galvenajām durvīm... Ženēra ielā ir otra ieeja... Tikai tad jāiet cauri vairākām ēkām un gaiteņiem, jāšķērso veseli divi nami, taču Lažē to darīja labprāt...

— Un viņa sieva?

— Viņa tāpat.

— Vai Lažē kundze parasti ierodas kantorī ap četriem?

— Nē! Viņa mēdz nākt divos... Bet šodien ir mēneša pirmā trešdiena, tad viņa dodas uz ministriju pēc pensijas. Viņa ir krituša virsnieka atraitne, Lažē — viņas otrais vīrs.

— Vai uzskatāt, ka viņa ir spējīga nogalināt savu vīru?

— Grūti spriest.

— Vai, pēc jūsu domām, Lažē bija spējīgs izdarīt pašnāvību?

— Nezinu... Es pateicu visu, kas man zināms... Nesaprotu, kas tagad ar mani notiks...

Megrē atvēra durvis.

— Drīz pie jums atgriezīšos.

Kad komisārs iegāja Lažē kabinetā, tur jau darbojās desmit, piecpadsmit cilvēku, gaiši dega elektriskās spuldzes. Kriminālnodaļas fotogrāfi, beiguši darbu, novāca aparātus. Izmeklētājs un jauns prokurora palīgs klusām sarunājās, bet Lažē kundze, joprojām kā apstulbusi no visas šīs kustības un kņadas, nopietnu seju sēdēja stūrītī.

— Ko esat noskaidrojuši? — policijas komisārs pievērsās Megrē.

— Pagaidām neko. Bet jūs?

— Atrasta patrona, kas, acīm redzot, šauta ar šo revolveri ... Lažē kundze pazīst sava vīra ieroci, kas vienmēr glabājies galda atvilktnē.

— Lažē kundze, vai drīkstu lūgt jūs uz brīdi pie manis?

Un Megrē ieveda viņu kabinetā, kur bija pratināts De-

šarno.

— Piedodiet, ka šādā brīdī jūs apgrūtinu... Man ir tikai daži jautājumi... Pirmkārt, kādas ir jūsu domas par De-šarno?

— Mans vīrs daudz darījis viņa labā... Viņš Dešarno paglāba no posta... Uzskatīja viņu par savu uzticības personu... Kāpēc jūs tā jautājat? Vai Dešarno slikti izteicās par manu vīru? Uz to viņš spējīgs... Viņš ir ļoti atriebīgs...

— Otrs jautājums, — Megrē viņu pārtrauca. — Cikos jūs šodien pēdējo reizi ieradāties kantorī?

— Pulksten divos, pirms devos uz ministriju, atnācu pēc saviem dokumentiem... Līdz šim man nebija vajadzības izmantot tiesības saņemt virsnieka atraitnes pensiju ... Bet pēdējā laikā stāvoklis mainījās...

— Cikos jūsu vīrs pēcpusdienās parasti ieradās darbā?

— Patiesību sakot, jau trijos... Tūlīt paskaidrošu... Savu veikala darījumu labā viņš nereti bija spiests brokastot kopā ar klientiem, bet ēdieni bija trekni, un viņi pārāk daudz dzēra... Tā kā naktīs manu vīru mocīja bezmiegs, viņš bija pasācis pēc brokastīm savā kabinetā stundiņu nosnausties...

— Bet šodien?

— Nezinu... Pulksten divos Dešarno man pavēstīja, ka vīrs mani gaidīšot tieši četros ļoti svarīgā lietā...

— Par policiju viņš neko neminēja?

— Nē!

— Pateicos.

Pavadot Lažē kundzi uz durvīm, Megrē nemitējās precizēt neskaidrās izjūtas, kas viņu pārņēma, pirmoreiz ieejot Lažē kabinetā. Brīžam viņš šķita tuvu atrisinājumam, bet nākamajā mirklī tas atkal kļuva netverams...

Viņam metās karsti; atbīdījis cepuri pakausī, pīpi iespraudis zobos, komisārs, kā nezinādams, ko iesākt, atgriezās priekštelpā. Tur joprojām gaidīja četri kreditori, gribēdami atprasīt savu naudu, un Megrē, pa kārtai tos nopētījis, pievērsās slaidam un kalsnam slikti ģērbtam jauneklim.

— Cik ilgi jūs jau še gaidāt?

— Ierados desmit vai piecpadsmit minūtes pēc diviem, kungs...

Dešarno, atkal nosēdies pie sava galda, klausījās sarunā.

— Vai pēc tam ņeviens vairs nav nācis?

— Tikai šie kungi...

Jauneklis norādīja uz pārējiem gaidītājiem, kuri apstiprinoši palocīja galvu.

— Vai neviens no šejienes projām nav gājis... Nē? ... Pag!... Vai Dešarno kungs visu laiku palika savā vietā?

— Jā, visu laiku.

Pēkšņi jauneklis šķita pārdomājis.

— Acumirkli!... Reiz viņš tomēr izgāja gaitenī, kur atskanēja telefona zvans...

— Cikos?

— Tieši nevaru pateikt... Iespējams, ka bez ceturkšņa četros ... Jā gan, īsi pirms jūsu atnākšanas..,

— Sakiet, Dešarno, — kas tur zvanīja?

— Nezinu ... Kāds kļūdījās...

— Jūs esat pārliecināts?

— Jā... Man jautāja... jautāja, vai šeit neesot zobārsta kabinets...

Pirms Dešarno izteica šos vārdus, viņa skatiens, kā atbildi meklējot, pievērsās uz galda sarindotajām aplokšņu kaudzēm. Aploksnēs tika sūtīti apkārtraksti neskaitāmiem Lažē klientiem. Neviļus sekojot Dešarno skatienam, Megrē uz augšējās aploksnes izlasīja: «Zobārstam — hir-urgam Ežēnam Devrī... ielā.»

Megrē ar mokām apspieda smaidu.

— Tātad — kas? — atgriezies pie izmeklētāja un prokurora palīga, komisārs vaicāja.

— Pašnāvība, — prokurora palīgs apgalvoja. — Ārsts secināja, ka šāviens izdarīts apmēram no piecdesmit centimetru attāluma. Kā redzams, Lažē ļoti vēlējās aiziet viņā saulē, ja to atļāvies...

— Vai ari viņš gulēja! — kā skaldīt noskaldīja Megrē, un abi viņa kolēģi reizē pagrieza galvu.

— Jūs tā domājat? ...

Izmeklētāja skatiens pievērsās Lažē kundzei, kurai pašlaik ņēma pirkstu nospiedumus, viņa turējās lepni iecirtušies.

— Skaidri vēl nezinu, — Megrē atzinās. — Ja tā ir slepkavība, tad nenoliedzami veikli izdarīta... Ņemiet vērā, ka mēs, var teikt, bijām klāt pie tās... Šķiet, ka vainīgais tīšām nogaidījis policijas ierašanos...

Garām nāca tiesu ekspertīzes ārsts. Megrē viņu apturēja.

— Dakter, vai jūs neko neparastu neievērojāt?

— Nudien ne... Nāve iestājusies momentāni...

— Bet pēc tam?

— Ko jūs gribat teikt?

— Neko... Jādomā, ka Lažē bijis vēl salīgāks par mani... Ievērojiet, ka viņa krēsls piestumts radiatoriem ...

Izmeklētājs un prokurora palīgs apmainījās skatieniem. Megrē atkal izdauzīja pīpes galviņu pret papēdi. Pieklājības pēc Lažē sejai bija pārklāts dvielis, kas līdz šim karājās pie mazgājamā galdiņa. Eksperti, beiguši savus pienākumus, gaidīja atļauju doties prom.

— Sakiet, komisār... — Megrē negaidot uzrunāja kvartāla policijas komisāru. — Uz galda redzami divi telefona vadi — viens no tiem pievienots pilsētas tīklam, otrs — iekšējam telefonam. Pēdējais droši vien uztur sakarus ar priekštelpu... Esiet tik laipns, ejiet un man no turienes pazvaniet.

Komisārs izgāja. Pārējie gaidīja, vērojot šķietami domās iegrimušo Megrē. Pagāja minūte, divas. Tad, gluži pārsteigts, atgriezās komisārs.

— Vai jūs neko nedzirdējāt? ... Zvanīju vairākkārt...

— Lūdzu, uz mirklīti ienāciet, izmeklētāja kungs, — teica Megrē.

Un viņš devās uz kabinetu, kur pirmīt bija runājis ar Dešarno un Lažē kundzi.

Megrē nostājās savā iemīļotajā pozā ar muguru pret krāsni un, negribēdams pazemot izmeklētāju, runāja nevērīgā tonī, it kā atvainodamies par to, ka viss atrisinājies tik ātri.

— Liktenīga nejaušība, ka es īstajā brīdī ierados šeit un novēroju Dešarno...

— Vai tad viņš? ... Nē, tas nav iespējams, jo...

— Acumirkli! Jūs droši vien ievērojāt, ka pēc sava fiziskā un morālā stāvokļa viņš pieder pēckara neveiksminiekiem, kuri varbūt ir visnejēdzīgākais mantojums, ko pagājušais karš mums atstājis, katrā ziņā — visnožēlojamākie upuri... Dešarno reiz bijis leitnants, jādomā — augstas morāles cilvēks... Pēc pamiera noslēgšanas viņš no savas bijušās iedzīves vairs neatrada itin neko... Uzņēmums bija izputējis, sieva — mirusi... Dešarno pievāc finansists Lažē, kura panākumu ķīla šajā nemierīgajā periodā ir viņa vulgaritāte un sirdsapziņas trūkums...

Brīdi iestājās klusums. Megrē piebāza ceturto pīpi.

— Jāsaka — tas arī viss! — viņš nopūtās. — Lažē izmanto Dešarno, kā vien tamlīdzīgs tips spēj izmantot godīgu cilvēku. Dešarno godīgums nereti saceļas pret Lažē mahinācijām, šis protests reizēm aug, reizēm plok, līdz pēdīgi pārvēršas naidā pret cilvēku, kas tēlo viņa labdari... Naids saasinās jo vairāk tāpēc, ka Lažē savukārt draud bankrots, un galu galā izrādās, ka Dešarno savu godīgumu pārdevis par lēcu virumu...

— Nesaprotu, uz ko jūs...

— Uz ko tēmēju? Es pats to nezinu. Katrā ziņā nupat es to vēl nesapratu. Tikai abus šos cilvēkus — saimnieku un padoto, bijušo seržantu un leitnantu, — iztēlojos mainītās lomās... Iedomājos abus kantorī, ko lenc nožēlojami, nabadzīgi kreditori un tiesu izpildītāji, iedomājos dažādus negodīgus līdzekļus, vekseļus, kurus labprāt dod un neizpērk, viltotus čekus, visus nenovēršamos pagrimuma pavadoņus...

— Tas īstenībā bija apcietināšanas cēlonis...

— Acumirkli, atvainojiet...

Atvēris durvis, Megrē paaicināja iekšā Dešarno, kurš izskatījās ļoti satraukts.

— Sakiet, Dešarno... Cik reižu Lažē bija stājies tiesas priekšā?

— Noteikti apgalvot nevaru... Piecas vai sešas...

— Un viņam vienmēr laimīgi izdevās izlocīties?

— Jā ... Viņam bija ievērojami sakari...

— Varat iet. Pateicos.

Kad Dešarno bija prom, Megrē atkal pievērsās izmeklētājam.

— Redziet nu! Dešarno nevēlējās, ka Lažē arī šoreiz tiek cauri ar veselu ādu... Dešarno, kā paši saprotat, nav vesels... Varu derēt, ka viņam ir kuņģa čūla vai pat vēzis... Viņš vairs nespēj iekarot sev stāvokli... Ja Lažē apcietinātu, Dešarno jau nākamajā dienā būtu bojā gājuša kuģa vraks, un agri vai vēlu mēs viņu sastaptu bezdarbnieku ēdinātavas rindā... Taisnīgi, vai ne, bet Dešarno uzskata, ka viņa nelaimīgajā liktenī vainīgs tieši Lažē...

— Bet kas viņu nodrošinātu materiāli?

— Izklāstu jums tikai savas domas, kuras apstiprināsies ļoti drīz... Šodien divpadsmitos brigadieris Lūkass kopā ar diviem inspektoriem ieradās šeit apcietināt Lažē, bet viņa nebija, un Dešarno lika tiem atnākt pulksten četros...

Iegaumējiet, ka šis cilvēks kantorī dienām un pat mēnešiem ilgi neko citu nedara kā vien līmē pastmarkas un raksta adreses uz aploksnēm, viņam pietika laika pārcilā! un apdomāt neskaitāmus — citu par citu slīpētākus slepkavības plānus...

Viņš atzinās, ka pretēji paradumam šodien negājis brokastīs, un man modās aizdomas, ka, paliekot šeit, viņš nodevies rūpīgam, smalkam darbam, kura pēdas mums pienākas atrast...

Izdevība taču radās, turklāt lieliska, tikpat kā neatkārtojama! ... Parasti Lažē kundze birojā ierodas pulksten divos, taču mēneša pirmajā trešdienā dodas uz Finansu ministriju pēc pensijas.

Kad viņa ienāk kantorī, lai paņemtu savus dokumentus, Dešarno pavēstī, ka vīrs viņu gaidīs savā kabinetā tieši četros, un viņai nav ne mazākā pamata aizdomām...

Turpmākais rit gludi, pat pārlieku gludi... Uzgaidāmajā telpā, kā allaž pēcpusdienās, sarodas klienti, kuri var apliecināt, ka Dešarno nav viņus pametis...

Tikai īsu mirkli... Bez ceturkšņa četros — ievērojiet laiku!... Tad atskan zvans, proti, telefons, bet tīri nejauši, kā paskaidro Dešarno — tā bijusi kļūdīšanās, taču viņa atbilde skan visai neveikli.

Tūlīt paskatīsimies, vai uzgaidāmajā telpā zem viņa galda nav poga zvana iedarbināšanai... Tas ļoti iespējams tāpēc, ka Dešarno bija nepieciešams kāds līdzeklis, lai brīdinātu šefu no pārāk nepatīkamiem apmeklētājiem. ..

— To viegli pārbaudīt, — teica izmeklētājs.

— Nav grūti uzminēt arī pārējo. Tātad bez ceturkšņa četros Dešarno iegājis kabinetā, kur pirms pusstundas skaidri dzirdējis ieejam Lažē. Šajā laikā Lažē mēdza nosnausties ... Vecajam ieroču meistaram Dešarno klusinātāja pievienošana no atvilktnes izņemtajam revolverim liekas pūles nesagādā, un, tieši tēmējot, viņš izšauj...

— Bet...

— Acumirkli! Klusinātāju Dešarno iebāž kabatā vai ari iemet tualetē... Tad, atgriezies priekštelpā, gaida, līdz ierodamies mēs...

Mums viņš pavēstī, ka Lažē drīz būs klāt... Mēs gaidām kopā ar pārējiem... Dešarno uzmanīgi ieklausās: tieši četros viņš sadzird Lažē kundzes soļus un, kamēr viņa vēl atrodas sētas puses kāpnēs, piespiež iekšējā telefona pogu...

— Nesaprotu...

— Nesaprotat? Vajadzēja atskanēt šāvienam, lai mēs noticētu, ka tieši tobrīd Lažē nonāvēts vai izdarījis pašnāvību ... Kvartāla komisārs nupat velti lūkoja zvanīt p i iekšējo telefonu... Varu galvot, ka vads bija savienots ar petardi gaitenī uz palodzes. Starp citu, aizmirsu pateikt, ka, mums atnākot, jumta logs bija atvērts... Tātad viss norisinājies tieši mūsu deguna priekšā... Mēs metāmies turp, iegājām kabinetā, kur nejauši pamanījām aiz aizkariem noslēpušos Lažē kundzi.

Megrē pasmaidīja.

— Ieejot kabinetā, mani pārsteidza kaut kas neparasts ... Tagad skaidri zinu, kas tas bija... Vecs pīpes cienītājs nevar neatšķirt siltu dūmu no atdzisuša... Lažē kabinetā patiesi strāvoja pulvera, taču atdzisuša pulvera smaka... Bet tiesu ekspertīzes ārsts, ar kuru mēs vēl runāsim, nepareizi novērtēja līķa stinguma stāvokli, jo neievēroja, ka Lažē atbalstīts pret radiatoriem, un tāpēc tas...

Uz palodzes tika atrastas petardes paliekas un iekšējam telefonam pievienots vada gals...

— Nav tiesa! — pirmajā pratināšanā Dešarno visu noliedza.

Bet nākamajā dienā viņu kamerā atrada pakārušos no krekla sloksnēm savītā auklā.

SATURS

Svešinieki mājās........

Viesnīcas «Mažestiks» pagrabos . .

Vētra Lamanšā.........

Vecā dāma no Baje.......

Atvērtais logs.........

Georges Simenon

LES INCONNUS A LA MAISON

1947. Gallimard.

LES NOUVELLES ENQUETES DE MAIGRET 1964. Gallimard.

MAIGRET REVIENT 1964. Gallimard.

Жорж Сименон

НЕИЗВЕСТНЫЕ В ДОМЕ

Повесть и рассказы

Издательство «Прогресс» Москва 1966

Издательство «Лиесма*

На латышском языке Художник Н* Даркевич

Žoržs Simenons SVEŠINIEKI MĀJĀS

Redaktore V. Klumele. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore I. Klotiņa.

Korektore B. Kalēja. Nodota salikšanai 1970. g. 2. martā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 5. maijā. Avīžu papīrs 55 g, formāts 84X108/32. 11,29 fiz. iespiedi.; 18,96 uzsk. iespiedi.; 20,25 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 16 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bul« vāri 24. Izdevn. Nr. 23418/D201. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 133.

Content

Simenons Žoržs Svešinieki mājās

SVEŠINIEKI MĀJĀS

I

III

V

VI

III

V

VIESNĪCAS „MAŽESTIKS" PAGRABOS

II MEGRĒ UZ VELOSIPĒDA

III ŠARLOTE «PELIKĀNĀ»

IV. ŽIŽI UN KARNEVĀLS

V SPĻĀVIENS STIKLĀ

VI. Šarlotes vēstule

VII KAD VISU VAKARU NEMITĪGI JĀVAICA: «KO VIŅŠ SAKA?»

VIII KAD MEGRE IESNAUŽAS

IX ŠARLA KUNGA AVĪZE

X PUSDIENAS RESTORĀNĀ «KUPOLS»

XI NEPARASTS VAKARS KRIMINĀLPOLICIJĀ

VĒTRA LAMANŠĀ

I

II

III

VECĀ DĀMA NO BAJE

I

II

ATVĒRTAIS LOGS

SATURS