Utgers Maikls

Talanta cena

Maikls Utgers

Talanta cena

1 NODAĻA

Breds Keisijs strauji piespiedis ar kāju bremzes pedāli, vienlaicīgi pagrieza stūri pa kreisi. Mašīna, veikusi klasisku apgriezienu, sastinga uz vietas pašā kraujas malā. Keisijs izlēca no tās, un pieskrēja pie bezdibeņa malas.

Okeāns mirgoja Kalifornijas karstajā saulē. Keisijs palūkojās lejā, viņam aizrāvās elpa uz kādu sekundes daļu. Viņš spēra vēl vienu — pēdējo soli un kurpju purngali jau nokarājās pār bezdibeni. Policijas mašīnas strauji tuvojās, piepildot gaisu ar nepārtrauktām sirēnas skaņām, Keisijs atskatījās. Viņš saspringa kā atspere un tad lēca ar savu lokano ķermeni bezdibenī.

Keisiju apņēma svilpojoša gaisa straume, jo drēbes plivinājās vējā kā karogs un viņam likās, ka lidojums ilgst bezgalīgi... Trieciens! Tad kurls, auksts klusums. Paklausīgais ķermenis izlocījās un strauji rāvās augšup. Gaiss! Viņš atvēra acis un ieraudzīja tālumā horizonta līniju, kur saplūda kopā divas bezgalīgas stihijas — oķeāns un debesis.

Keisijs pagrieza galvu uz krasta pusi. Viņš bija nolēcis no kaļķainās nogāzes, kura bija vairāk nekā divsimt jardu augsta. Lēzenā slīpumā tā laidās lejā un tās pašā augšā kā kukainīši šaudījās policisti. Viņu pamestā mašīna neizskatījās lielāka par kniepadatas galviņu. Keisijs pasmīnēja, jo zināja, ka neviens no šiem plakanpēdainajiem puišiem nespēj lēkt viņam pakaļ. Lēkt bezdibenī var vai nu tikai trakais, vai viņš, Breds Keisijs — pats nenormālākais no visas Kalifor-nijas, bet varbūt pat visas Amerikas trakajiem.

Elpošana kļuva vienmērīga, kad viņš, gulēdams virs ūdens, izdzirdēja motora rūkoņu. Keisijs, ievilcis plaušās pēc iespējas vairāk gaisa, ienira ūdenī un iznira pie kutera labā borta, kurš viņu jau gaidīja ar izslēgtu motoru. Spēcīga melnīgsnēja roka satvēra viņu aiz elkoņa un vilka augšā. Keisijs pārvēlās laivas bortam. Viņam pasniedza dvieli.

— Augstākā klase, Bred! Tu esi neatkārtojams!

Breds pasmaidīja un paskatījās uz spēcīgi iedegušu

puisi, kas stāvēja atspiedies pret kutera pakaļgalu un skatījās uz Keisiju ar neslēptu sajūsmu.

— Iedod man labāk cigareti, El.

Els izņēma cigareti no krekla kabatas, piesmēķēja un pasniedza Bredam, tas vairākas reizes ievilka dūmu un pašķielēja uz Elu.

— Beidz starot kā jaunkareivja medaļa.' Iedarbini motoru un braucam.

Elu nevajadzēja ilgi pierunāt. Motors ierūcās, un kuteris rāvās uz priekšu. Viņi pēc dažām minūtēm piestāja pie noenkurota dēļu plosta tenisa laukuma lielumā. Pavecs, maza auguma resnītis, smieklīgi gāzelēdamies uz tievajām kājelēm, pieskrēja pie kutera, plati ieplētis rokas jūsmīgiem apskāvieniem.

Plosta vidū stāvēja divi piepūšamie krēsli. Vienā no tiem sēdēja elegants blondīns ar šķebīgi skaistu seju un garām cirtām, kas piešķīra viņa izskatam sievišķīgu izteiksmi.

Blondīns, skatīdamies spogulītī, pieglauda lokveida šaurās uzacis, uz kādu bridi atrāvās no savas nodarbošanās un paskatījās ar augsprātīgi laipnu sejas izteiksmi uz pienākušo kuteri.

Kinokamera bija novietota uz trijkāja, kas stāvēja starp krēsliem. Ap to rosījās līdz pusei kails, spēcīgs puisis.

Cienījama vecuma vīrietis pietupās un satvēra kuteri aiz borta apmales. Villa grumbotā, vēja appūstā seja smaidīja.

— Viss o’key, Bred. Lēciens bija unikāls. Mēs filmējām uzreiz ar trim kamerām un no dažādām vietām. Efekts ir satriecošs! Vari likt kārtējo tūkstoti kabatā.

— Divi tūkstoši, — Keisijs klusi teica. — Es netaisos riskēt ar dzīvību par tramvaja konduktora algu.

— Jā, jā, divi! Tas taču ir otrais dubls.

— Taisnīgāk būtu maksāt nevis par dubli, bet par uzņēmumu no katras kameras, — Keisijs piebilda, aizmetot cigareti aiz borta.

Vīrietis iesmējās.

— Vai tiešām tev nepietiek naudas? Manuprāt, tu ar to vari aplīmēt savas kotedžas abus stāvus ne tikai no iekšpuses, bet arī no ārpuses. Vai man nav...

— Kad būs nākošā filmēšana? — Keisijs pārtrauca viņu. *

— Piektdien. Sāksim filmēt braucienu pār kanjonu ar drezīnu, pašlaik tiek pārmestas sliedes... Tur, starp citu, augstums ir krietni lielāks. Vai nebūs bailes?

— Šodien ir pirmdiena, tātad, man ir četras brīvas dienas? Vai esmu jūs pareizi sapratis, mister Pol-ton?

Poltons kļuva piesardzīgs.

— Ko tu esi nolēmis, Bred?

— Gribu paklausīt jūsu padomu un pa šo laiku aplīmēt ar dolāriem kotedžu ne tikai no iekšpuses, bet ari no ārpuses, un pie reizes satikt ari sieviņu. Nu kā, vai esam sarunājuši?

Poltons sāka svārstīties. -

— Paklausies, Bred, man nav tiesības izlemt šādus jautājumus. Pajautā Bleikam, viņš ir saimnieks.

— Filmas režisors esat jūs, ne viņš!

— Bet maksā viņš, Bred. Bez viņa šo jautājumu nevaru izlemt.

— Labi! Uzliksim atbildību Bleikam, — Keisijs piecēlās un lūdza Elam, kurš sēdēja laivas pakaļgalā:

— Noņem man šo idiotisko parūku.

Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Els noņēma parūku.

— Nolādētā parūka! — Keisijs saviebās, berzēdams ar pirkstiem pieri. — Ja no manis taisa blondīnu, tad kāpēc Kolveru nevarētu pārkrāsot par brunetu? — viņš pamāja uz skaistulīša pusi. — No šīs nolādētās līmes visa āda nolobās. Atgādinu: man par to nemaksā.

Blondīnam it kā adata iedūrās dibenā. Viņa seja nosarka, bet acis samiedzās.

— Tāpēc, ka tu esi Keisijs, bet es — Kolvers! Skatītāji raujas uz kinozāli, lai skatītos zvaigzni Kolveru, bet nevis tavus mērkaka trikus!

— Bet cik vērts tu būtu bez maniem trikiem, dilon-slimā statuete?

Kolverts pielēca kājās, nometot no ceļiem spoguli.

— Nu, nu, puiši! — režisors kļuva nemierīgs. — Nu jūs trokšņojat! Pārtrauciet!

Operators ar dūšīgo augumu aizšķērsoja Kolveram ceļu.

— Neiegrūd šo gaili ūdenī, Klif, jo viņš var netīšām samērcēt kājas un saķert iesnas.

Keisijs pamāja režisoram ar roku. — Un tā, līdz piektdienai, mister Polton.

Keisijs uzsita knipi, un pievērsās Elam.

— Iedarbini motoru, laiks doties krastā.

Motors sakūla putas, un kuteris uzņēma kursu uz krastu.

* ★ *

Els Bartons jau desmit gadus strādāja Holivudā, un lielāko daļu kā impresārijs ekrāna zvaigznei Stjuartam Kraftam, kurš gāja bojā mīklainos apstākļos. Bartons uz kādu laiku bija palicis bez darba un centās, kā varēdams, izķepuroties, bet darbs viņam nedeva tos ienākumus, kas spētu apmierināt viņa prasības. Tieši tad viņš nolēma mainīt nodarbošanos un uzņemt sakarus ar teātra aģentūrām Losandželosā. Stāvoklis izrādījās nepatīkams un bezcerīgs — visas labākās vietas jau sen bija aizņemtas. Bartons sadrūma.

Kādreiz, lai kaut kā nosistu laiku un izrautos no bezcerīgās nodarbošanās, viņš nolēma aiziet uz cirku, kur uzstājās trupa no Sanfrancisko ar jaunu programmu. Tur viņu burtiski satrieca viens numurs: akrobāts gaisā, līdzīgi kā mērkaķis, lēca no vienas šūpojošas virves uz otru, turklāt lēciena laikā viņš lidoja cauri degošam riņķim un lidojuma laikā meta dunčus pie cirka kupola piekārtos apelsīnos. Bartons vēl ne reizi dzīvē nebija redzējis tādu veiklību un precizitāti! Vienkārši fantastiski! Un tad viņam ienāca galvā doma, ka tādus trikus varētu taisīt arī kino. Els ieradās pie akrobāta viesnīcā un piedāvāja viņam impresārija pakalpojumus, saņemot par to piecus procentus no honorāra. Šo patīkamo un saprātīgo puisi sauca Breds Keisijs. Breds piekrita, kaut gan Bartons bija acīmredzami pārspīlējis ar procentiem.

Viņš pēc nedēļas ieradās Holivudā un impresārijs ķērās pie darba. Vairākas kinostudijas nekā nereaģēja uz šo ideju, tikai Pīters Bleiks, slavenais kinokompā-nijas «Meiers Pikčers» producents un īpašnieks piekrita noslēgt līgumu vienai filmai: Bleika studija uzņēma asa sižeta šausmu filmas ar nervus kutinošām epizodēm. Tā cirka akrobāts Breds Keisijs kļuva par kaskadieri Holivudā.

Keisija unikālā meistarība, drošsirdība un darba mīlestība tika ievērota, un rezultātā Bleiks parakstīja ar viņu līgumu uz pieciem gadiem. Pa šo laiku Breds bija filmējies divdesmit trijās studijas filmās, taisīja pašus pārgalvīgākos un sarežģītākos trikus, par kuriem scenāristi un režisori agrāk pat iedomāties nevarēja. Bleiks pagarināja līgumu vēl uz pieciem gadiem, divreiz paaugstinot honorāru. Vēl vairāk, viņš riskēja un reklāmas nolūkos apdrošināja kaskadiera dzīvību uz miljons dolāriem. Keisija vārds sāka parādīties pašu populārāko Holivudas preses izdevumu lappusēs. «Meiers Pikčers» akcijas strauji cēlās.

Keisijs kļuva par kaskadieru zvaigzni, bet studijas interesēs nekur netika minēts, kādus tieši aktierus viņš dublē.

Sakrājis pieklājīgu kapitālu, viņš bildināja sava šefa stenogrāfisti Gloriju Dormani. Meitene sajauca viņam galvu jau pašā pirmajā tikšanās reizē. Bet tikai tad, kad Keisijs bija stingri nostājies uz kājām, viņš izšķīrās par šo soli. Protams, Breda raksturs parādījās arī šeit. Lai slēptu bailes no iespējamā atteikuma, viņš kategoriskā tonī paziņoja: «Glorija, esmu kā bez prāta bez jums! Kļūstiet par manu sievu! Ja jūs atteiksieties, neatvēršu izpletni jau nākošajā dublī!» Keisijs jau sen patika Glorijai, bet ārēji viņa to nekādi neizrādīja. Viņa atbildēja: «Jā» un nepaspēja ievērot, kā šis vārds viņai izrāvās no lūpām. Jautājums par viņu laulību, kā Kei-sija trikos, izšķīrās par minūtes daļu.

Drīz viņi nopirka divstāvu kotedžu Losandželosas priekšpilsētā netālu no okeāna. Glorija pameta darbu un sāka nodarboties ar mājsaimniecību. Viņi bija laimīgi! Viņu vienīgās raizes bija biežie un dažreiz arī ilgie atšķirtības brīži. Viņam darbs prasīja daudz spēka un laika, bet katru brīvu brīdi Keisijs veltīja savai sievaiņai.

Filmu, kurā viņš pašlaik filmējas, sauca «Lēciens bezdibenī», un tā bija trešā, kur viņš dublēja kinozvaigzni Lariju Kolveru. Keisijs spodrināja mīkstpēdiņa Kolvera sašķiebušos reputāciju ar vienreizējiem trikiem. Kolvers to saprata un neieredzēja Keisiju. Kas-kadieris viņu nicināja un uzskatīja par pilnīgi neapdāvinātu cilvēku. Viņš vienkārši nevarēja ciest augstprātīgus un uzpūtīgus tipus, turklāt, ja tie līdzinājās sievietēm.

Els Bartons vadīja mašīnu «Maiers Pikčers» studijas biroja virzienā. Keisijs sēdēja blakus pie atvērtā loga. Tā viņi nobrauca divdesmit jūdzes, nebilstot ne vārda. Kopējos darba gados Els bija pieradis pie pārmaiņām viņa noskaņojumā un zināja, kad var demonstrēt savu klātbūtni, bet kad labāk palikt ēnā. Pirmais ierunājās kaskadieris:

— Ko gan šī glītā lellīte no sevis iedomājas?! Tu redzēji šo īru gaili?

Bartonam bija gatava atbilde, jo viņš zināja, ko ar to domā draugs. Vajadzēja nomierināt puisi.

— Liecies mierā, vecīt. Viņš nav to vērts, lai par viņu domātu. Kolvera nav! Ar viņu ir cauri. Vēl viena, augstākais divas filmas, un par viņu neviens pat neatcerēsies.

— Man pietiek, — Keisijs nevarēja nomierināties.

— Pēdējā filma. Vairāk netaisos vilkt ārā no bedres šo putnubiedēkli.

— Paklausies, Bred, tev ir savs darbs, viņam - savs. Tu nospļaujies par to visu.

— Man Poltons ari sāk krist uz nerviem...

— Nu, to tu veltīgi! Noels Poltons ir pirmklasīgs • režisors, viņš zina, ko dara. Viņam Kolvers ir vienkārši manekens, kuru laiku pa laikam vajag atdzīvināt, piespiest izteikt vārdus, un šķobīt ģīmi jebkādā grimasē, lai pārdotu to publikai pēc iespējas dārgāk. Tu esi pavisam cita lieta. Tev Poltons neko nevar iemācīt. Viņš tev tikai piedāvā uzdevumu, kuru tu ļoti viegli atrisini. Tu atrodies visaugstākajā līmenī, Bred. Bet paskatīsimies uz šo lietu no citas puses. Holivudā galvenais ir vārds. Zvaigzne! Tā ir nauda, panākumi, reklāma. Bet triku meistars ir kaut kur aiz kadra, tātad, viņš nav nekas... Tos kaudzēm var mainīt katrā dublī...

— Mani viņiem nav ar ko nomainīt...

— Tevi, protams, — Bartons pasmīnēja. — Studija ir apdrošinājusi tavu dzīvību par miljons dolāriem! Kurš gan ar tādu naudu ies riskēt? Tu esi dārgs puisis. Staigājošs miljons! — Els nogriezās no maģistrāles alejā.

— Ja Bleiks par tevi šaubītos, viņš ne centa nedotu par tavu ādu.

— Protams. Bet tagad visai valstij ir zināms, ka ne «XX gadsimts - Foks», ne «ParamOnts», ne «Brāļi Voreni», ne «United Artist», bet «Mgm» — «Metro-Goldvins - Meiers» ir pati humānākā pasaules kinokom-pānija. Tikai tā trīc un dreb par saviem cilvēkiem, visiem garantē drošību. Divi simti septiņdesmit sešu profesiju cilvēki ir nodarbināti filmas veidošanā. Pati bīstamākā no tām ir kaskadieris. īsi sakot, nāvnieks, bet «Mgm» apdrošina viņa dzīvību par miljonu! Vai tu saproti, ko tas nozīmē iedzīvotājiem?

— Šefs ne ar ko neriskē. . *

— Viņš jau tevi pazīst. Zina, ka uz viņpasauli tu netaisies, bet citi uz tādām lietām skatās savādāk. Pulksteņa rādītājs tuvojās astoņpadsmitiem, kad Bartons novietoja mašīnu pie kinostudijas biroja ēkas.

— Vai būšu vēl tev vajadzīgs, Bred? — viņš jautāja. •

— Nē, El. Tu man esi krietni apnicis pa šīm dienām. Staigā laimīgs! Es uz minūti ieskriešu pie vecā un tūlīt pat došos uz mājām. Man liekas, ka veselu mūžību neesmu redzējis Gloriju. Mana negaidītā ierašanās viņai būs dāvana, bet es mīlu dāvināt viņai dāvā-nas, — viņš uzsita draugam pa plecu. — Nelieto pārāk daudz viskiju.

Keisijs izkāpa no mašīnas, kura tūlīt aiztraucās, saceldama aiz sevis putekļu mākoni.

Uzgaidāmajā telpā viņu sagaidīja apburošā Luisa Stārka, pastāvīgā mistera Bleika sekretāre. Viņai bija milzīgas acis un kuplas krūtis, un viņa principiāli nenēsāja krūšturi.

Veltījis meitenei pašu apburošāko smaidu, uz kādu vien viņš bija spējīgs, Keisijs painteresējās, vai saimnieks ir brīvs.

— Pie viņa ir Barmaks no «Paramonta». Pagaidi, bet kā tu šeit uzradies? Tev taču šodien ir filmēšanās!

— Mēs beidzām. Pietika ar diviem dubļiem.

Luisa plati ieplēta acis.

— Bet es dzirdēju, ka to vispār nav iespējams uzņemt.

— Nieki. Tevi baidīja. Pieaugušiem onkuļiem patīk, ja tādas lellītes, kā tu, trīc aiz bailēm. Piemēram, tavs šefs, tā ir sakrājis vairākus miljonus.

Keisijs atbalstījās ar plaukstām pret galdu un it kā nevērīgi ieskatījās sekretārei aiz blūzītes.

— Nekauņa! Precēts vīrietis, un kaut ko tādu at-ļaujas. Es visu izstāstīšu Glorijai.

— Es par to nešaubos. Tikai es viņu redzēšu ātrāk, nekā tu paspēsi uzgriezt mūsu telefona numuru. Un tad nesapņo, ka kāds pacels klausuli.

Smagās kabineta durvis pavērās, un viņi izdzirdēja rupjo Bleika balsi:

— Nē, Barmak, par to nevar būt pat runa. Iemācieties rakstīt, un tad nāciet. Jūsu scenārijos nekas nenotiek. Sievietes tajos vai nu izģērbjas vai apģērbjas, bet vīrieši nemitīgi šauj un nekādi nevar trāpīt mērķī, bet kad trāpa, beidzas filma... Manās filmās asinis dzīslās vai nu sastingst vai vārās, bet ko jūs piedāvājat? Jūsu scenārijs der vienīgi kā miega zāles. Nē, un vēlreiz nē!

— Kas viņam ir, vai kuņģī traucējumi? — Keisijs jautāja Luisai.

— Kāpēc? Vienkārši lidina ārā kārtējo rakstnieķeli, — Luisa atbildēja, paskatīdamās uz duivīm.

— Redzu, ka neesmu ieradies īstajā brīdī.

Barmaks izlidoja no kabineta kā applaucēts. Kad

viņš nozuda, Keisijs sakārtoja kaklasaiti un tad satvēra durvju rokturi.

— Lai Dievs mums stāv klāt!

— Bet, Bred! Tā taču nevar...

— Neuztraucies, Luisa. Es neaizmirsīšu tevi savā testamentā.

Keisijs piemiedza meitenei ar aci un iegāja kabinetā. Pīters Bleiks sēdēja pie milzīga rakstāmgalda, kas bija apkrauts ar papīriem, telefoniem un ar izsmēķiem pilniem pelnu traukiem. Plašā kabineta sienas bija noklātas afišām un Holivudas zvaigžņu portretiem. Virs kabineta saimnieka galvas pie sienas karājās prezidenta Rūzvelta portrets. Bleiks pacēla savus smagos plakstiņus aiz raga brillēm un paskatījās uz ienācēju. Vecajam jau bija pāri par sešdesmit, bet viņa šaurā, skaistā seja bija palikusi jauna un dzīvīga. Bredam patika šis laipnais zilacainais cilvēks. Viņš bieži bija nokļuvis viņa valdzinājuma varā. Bet, kā viņš tikko redzēja, tas neattiecas uz visiem. Pret Keisiju viņš izturējās ar pastāvīgām simpātijām, gandrīz vai ar tēvišķu gādību.

— Es būtu mazāk izbrīnījies, ja uz mana kabineta sliekšņa parādītos Caplins, nevis jūs, Bred, — maigi teica kabineta saimnieks. — Vai kaut kas ir atgadījies?

— Uztraukumiem nav iemesla, mister Bleik. Mēs veiksmīgi nofilmējām materiālu. Nākošā filmēšanās ir nozīmēta piektdien. Tātad, man rezeivē ir četras dienas, kuras sapņoju pavadīt sieviņas sabiedrībā.

Nebija grūti pamanīt, ka šī ideja arī Bleikam negāja pie sirds, tāpat kā Poltonam. «Viņi atzīst tikai darbu un vairāk neko, egoisti! Keisijs sakaitināti pie sevis nodomāja.»

— Jūs sacījāt: «Mēs nofilmējām materiālu». Tas nozīmē, ka viss izgāja gludi un bez labojumiem. Vai pareizi esmu jūs sapratis?

-—Absolūti. Režisors apgalvo, ka tā bija. Tam bija vajadzīgi divi dubli. Nākošo triku viņš nolēma filmēt piektdien, — Keisijs nosmīnēja. — Acīmredzot Poltonam būs vajadzīga otrdiena, trešdiena un ceturtdiena, lai izkustinātu kameras priekšā šo slapjo vistu... no ūdens ir jāiznirst viņam, bet ne man. Ceru tomēr, ka viņiem ar šo laiku pietiks...

— Par ko jūs runājat?

— Par Lariju Kolveru. Viņam taču vajag kaut ko nopelnīt krēmiem.

— Neesiet tāds, Bred, jums tas nepiestāv, — Bleika balss kļuva par vienu grādu vēsāka. — Piektdiena ir nozīmēta ne jau gadījuma pēc. Pār kanjonu tiek pārmestas sliedes, bet tas ir sarežģīts darbs. Vai jūs saprotat, kāda epizode jums stāv priekšā?

— Jā. Kaut kas saistīts ar drezīnu.

— Kāds puiciskums! Tas taču ir ļoti bīstams triks.

— Citus es netaisu.

Bleiks piecēlās, aizlika rokas aiz muguras un soļoja pa kabinetu. Solīdā šuvuma uzvalks lieliski izcēla viņa brašo figūru.

— Jūs esat ļoti vieglprātīgs, Bred. Jūs pat iedomāties nevarat par visām trika grūtībām, bet gribat aizbraukt līdz uzņemšanas sākumam.

— Viss būs o’key, mister Bleik. Nav vērts uztraukties.

Bleiks piegāja pie kaskadiera un palūkojās viņam cieši acīs, cenšoties saprast vai Keisijs ironizē, vai runā nopietni. Keisijs centās neizrādīt uztraukumu. Viņu interesēja tikai viens jautājums: atlaidīs, vai nē? Viņš izturēja Bleika skatienu un pat centās smaidīt.

Saimnieka neapmierinātība izskanēja arī viņa tonī:

— Virs dziļā kanjona ir nostieptas divas sliedes, tās karājas gaisā... Vienkārši divi dzelzs gabali un viss! Jums vajadzēs pārvarēt trīsdesmit jardus lielu attālumu drezīnā no vienas klints uz otru pa sliedēm, kas nokarājušās virs bezdibeņa. Šeit ir vajadzīgs precīzs jūsu aprēķins. Inženieri savu darbu ir izdarījuši un devuši attiecīgas garantijas, bet ir vajadzīgi daži braucieni ar maketu.

— Tas nav nepieciešams, mister Bleik, — Keisijs pārliecinoši paziņoja. — Jau sen esmu sapratis uzdevumu un neredzu tur neko jaunu. Vēlos piebilst, ka mana laulātā draudzene ļoti labi iespaido mani. Piektdienu būšu kļuvis vēl vairāk koncentrējies un pārliecināts par sevi, — Keisijs vēlreiz pasmaidīja.

Paraustījis plecus, Bleiks aizgāja pie loga. Viņš saprata, ka neatturēs šo karstgalvi, un atmaiga. Keisijs uztvēra priekšnieka noskaņojumu.

— Vai varu braukt, ser?

Pulkstenis uz kamīna melodiski nospēlēja valsi un nosita sešas reizes.

— Es jūs vairāk neaizkavēšu, — Bleiks klusu teica.

Keisijs pagriezās un devās uz durvīm. Pirms viņš

paspēja satvert durvju rokturi, Bleika balss viņu apstādināja.

— Vai jūs jau sen kā esat precējies, Bred?

Keisijs atskatījās. Bleiks vēl arvien stāvēja pie loga,

nostājes ar muguru pret durvīm.

— Trīs gadus, — Keisijs atbildēja, nesaprazdams, kāpēc ir uzdots šis jautājums.

— Vai bērni jums ir?

— Pagaidām nav, bet ļoti drīz būs. To jau ir ļoti grūti noslēpt svešām acīm.

— Es patiesi priecājos par jums. Labi pazīstu jūsu sievu vēl no tiem laikiem, kad viņa strādāja pie mums. Brīnišķīga sieviete. Nododiet viņai sveicienus un vislabākos novēlējumus.

— Pateicos, mister Bleik. Viņai būs patīkami dzirdēt, ka viņu atceras un novērtē. Uz redzēšanos!

Keisijs priecājās kā bērns, kas ir saņēmis mantiņu Ziemassvētkos. Nesagaidījis liftu, viņš noskrēja lejā, uzreiz lēkdams pa trim pakāpieniem, un, izskrējis uz ielas, aizsteidzās uz automašīnu stāvvietu, kur stāvēja viņa bentlijs. Veselas trīs dienas viņš nebija lietojis savu mašīnu, viņu visur vadāja Bartons.

Apsēdies pie stūres, Keisijs ieslēdza aizdedzi un sāka braukt. Bija kļuvis pavisam tumšs, kad viņš sasniedza pilsētas austrumu daļu, iztraucās tai cauri kā bulta. Šauro ielu mierīgajā klusumā bija izvietojušās ērtas daudzkrāsainas kotedžas ar zemes gabaliem, iegrimušas sulīgos zālājos un puķu dobēs. Keisijs pagrieza automašīnu pa labi uz Baltimoras ielu, kur viņš dzīvoja, un samazināja ātrumu.

Piebraucot pie mājas, viņš ievēroja pie saviem vārtiņiem dīvainu cilvēku pūli, nedaudz tālāk stāvēja policijas patruļas mašīnas. Keisijs nobremzēja pie kaimiņa mājas, izlēca no automašīnas un metās pie vārtiem. Pie paša žoga bija sapulcējušies reportieri, daži policisti centās noturēt viņu spiedienu. Satvēris vienu no žurnālistiem aiz piedurknes, Keisijs uzkliedza:

— Kas gan šeit notiek?

Tas, nepagriežotiesx izmeta pār plecu:

— Sievieti nogalināja! Gloriju Dormani.

2. NODAĻA

Keisijs ar milzīgu gribasspēku apslāpēja sevī šausmu kliedzienu, stāvēdams uz pirmā stāva guļamistabas sliekšņa. Breds spēcīgi sažņaudza dūres, viņa acis kļuva pavisam tumšas uz nobālējušās sejas fona.

Glorija gulēja gultā šķērsām ap pavērtu rītakleitu, viņas rokas bija atmestas uz abām pusēm, bet galva nedabiski atliekta. Zem kreisās krūts bija redzams naža spals. Tieva asins strūklaka bija notecējusi pa ķermeni un izveidojusi uz palaga sarecējušu asins peļķi. Garie kastaņbrūnie mati aizsedza apakšējo sejas daļu.

Dažus soļus no gultas, iegrimis paklāja plūksnās,

gulēja^ kādus piecpadsmit gadus vecs zēns. Viņa krūtīs rēgojās tieši tāds pats naža spals. Keisijs sajuta, ka spēki viņu atstāj. Viņš tikko turējās kājās. Kāda spēcīga roka viņu uztvēra. Viņš grīļodamies aizvilkās līdz viesistabai un bezspēcīgi iekrita krēslā.

Keisija ķermenis krampjaini raustījās, bet zods trīcēja. Kādu laiku viņš sēdēja nekustēdamies, pēc tam pārlaida skatienu istabai. Visapkārt drūzmējās cilvēki. Kāds noliecās pie viņa un jautāja:

— Vai drīkstu ieliet jums nedaudz džina?

Keisijs pamāja. Viņa acu priekšā zibēja fotoaparāti,

policistu siksnas ar revolveriem, raibi uzvalki. Kāda roka pasniedza viņam glāzi:

— Iedzeriet, jums tas nepieciešams.

Keisijs pacēla galvu. Pie krēsla, saliecies stāvēja vīrietis ar buļļa kaklu, smagu zodu un necaurredzamām mazām, dzeļošām ačtelēm. Keisijs paņēma glāzi un vienā rāvienā to izdzēra. Šķidrums apdedzināja viņam kaklu. Glāze tika no jauna piepildīta. Keisijs papurināja galvu un atkal paskatījās uz blakus stāvošo cilvēku. Tikai tagad viņš pazina šerifu Ho-lisu.

— Kad tas notika? — viņš jautāja nomāktā balsī.

Kaut kas nozibsnīja, uz brīdi apgaismojot viņu se-

jas. Bija dzirdami fotoaparātu klikšķi. Šerifs iztaisno

jās- ,

— Grūti pateikt, Bred... Droši vien ir pagājušas jau kādas trīs stundas. Par nožēlu, mums par šo traģēdiju kļuva zināms pirms četrdesmit minūtēm. Kad mēs atbraucām, šeit jau saimniekoja reportieri. Mums piezvanīja vietējais pastnieks. Viņš bija atnesis vēstules un ieraudzīja šo briesmīgo skatu. Acīmredzot šis zellis vispirms paziņoja žurnālistiem. Šis aunu bars ir nobradājis visas pēdas un sarežģījis mums darbu.

— Vai jūs zināt, kas nogalināja Gloriju?

— Mēs viņu atradīsim, Bred.

Keisijs nesaklausīja viņa balsī ciešu pārliecību. Cilvēki baltos virsvalkos ar nestuvēm iegāja guļamistabā. Keisijs sarāvās. Viņš vēl pilnībā neapjēdza notikušo.

— Nu kaut ko taču jūs atklājāt?

— Pagaidām neko, — policists pastrupi atbildēja.

— Bet mēs turēsim tevi lietas kursā.

— Kāpēc tu nīksti šeit? Nodarbojies ar to, Holis,

— Keisijs nikni norūca.

— Nedusmojies, Bred. Es saprotu kā tu jūties. Tev vajag...

— Ej pie velna! — skaņa no rīkles izrāvās kā no smagi slima cilvēka.

Šerifs atkāpās. Strīdēties bija veltīgi. Vēlreiz nozibēja fotoaparāta zibspuldze. Bredam redzētais iesita kā ar strāvu. Viņš pielēca un metās virsū reportierim. Tas no pārsteiguma nespēja izvairīties un izlaida no rokām aparātu. Keisijs sagrāba fotoaparātu un no visa spēka meta to pret sienu. Visi sastinga.

— Ārā no šejienes! Ārā izdzimteņi!

Sagrābis vienu no žurnālistiem aiz piedurknes, viņš pagrieza to ar seju pret durvīm, un no visa spēka iesita viņam ar kāju pa pakaļu. Tas izlidoja cauri istabai un izstiepās uz sliekšņa. Dažās sekundēs viesistaba bija tukša. Turpinādams ārdīties, Keisijs pieskrēja pie guļamistabas un sastinga uz tās sliekšņa. No turienes ar divām nestuvēm iznāca sanitāri. Uz pirmajām gulēja Glorija. Viņas vēders spilgti izcēlās zem palaga. Keisijs ar žestu apstādināja procesiju un dažas minūtes pastāvēja pie mirušās sievas ķermeņa. Viņš pnt nemēģināja nomest no viņas sejas pārsegu, tas bija pāri viņa spēkiem. Sanitārs, kurš stāvēja aizmugurē, klusi teica: — Ejam, Met.

Un viņi aizgāja, bet Keisijs vēl arvien stāvēja kā zemē ieaudzis, neprātīgi skatīdamies sev priekšā. Tā viņš nekustīgi stāvēja, kamēr sienas pulksteņa bultiņa apgāja pilnu apli. Tad viņš atjēdzās, atkāpās no durvīm un apsēdās krēslā. Blakus uz galda stāvēja iesākta džinā pudele. Keisijs paņēma glāzi, ielēja sev dedzinošo šķidrumu un* izdzēra.

Asinis sāka riņķot dzīslās, bet pulss paātrinājās. Viņš apskatījās visapkārt, it kā pirmo reizi būtu nokļuvis šajā mājā. Uz grīdas mētājās tukšas cigarešu paciņas, kārbiņas no fotofilmām, izsmēķi. Krēsli bija nekārtīgi izlikti pa visu viesistabu, kāds burzmā bija aizmirsis žaketi. Pilnīgs grautiņš.

— Lūk, arī viss! Beigas! — viņš čukstēja.

Viņa skatiens apstājās pie fotogrāfijas zeltītā rāmī, kas bija uz kamīna. Keisijs piecēlās, un piegājis tuvāk lūkojās uzņēmumā. Tā bija fotogrāfija ar Gloriju uz okeāna fona. Laimīga seja ar jauku smaidu. Vējš bija izjaucis viņas brīnišķīgos matus un plivināja īso, balto kleitu.

Viņš ievaidējās.

— Ak Dievs! Nu kam gan un kāpēc bija ievaja-dzējusies tava dzīvība?!

Viņa acīs sastinga asaras. Keisijs ar dūri spēcīgi iesita pa marmora kamīnu.

— Es sameklēšu viņu, Glorija! Sameklēšu!

Breds apgrieza portretu uz leju, novietoja uz kamīna,

tad, saņēmis pēdējos spēkus, iegāja guļamistabā. Viņam vēl nebija noteikta rīcības plāna, bet mērķis visai viņa turpmākajai dzīvei bija nosprausts neatgriezenisks: sameklēt slepkavu.

Keisijs, ieslēdzis gaismu, apskatīja istabu. Kāds bija saklājis gultu, jo asiņainais palags bija pazudis.

Holiss teica, ka pierādījumus viņi neesot atraduši. Bet ko gan vērti ir šie stulbeņi! Sliņķi un biezgalvji. Viss ir jāpārbauda vēlreiz.

Keisijs uzsāka meklējumus. Viņš šajās lietās neko nesaprata, bet viņam' bija nepieciešams ar kaut ko iesākt. Vispirms tika pārbaudītas visas naktsgaldiņa atvilknes. Pērļu kaklarota atradās visredzamākajā vietā, tā pati, kuru viņš bija uzdāvinājis Glorijai kāzu dienā. Tā bija vienīgā vērtīgā lieta, kas atradās mājā. Kāpēc tad tā nav paņemta? Ja tā nav bijusi laupīšana, tad kas varēja piespiest cilvēku veikt slepkavību? Turklāt divkāršu slepkavību? Viņa sievai nebija ienaidnieki. Keisijam sāka reibt galva. Viņš bezmērķīgi klīda pa istabu un pētīja priekšmetus. Viss atradās savās vietās. Viņš nometās uz ceļiem un sāka skatīties zem galda, drēbju skapja, gultas...

Un atrada!

Tā gulēja zem gultas.Viņš ieraudzīja, tiklīdz pacēla gultas pārsegu, miniatūras šķiltavas, kas pēc formas atgādināja kabatas pulksteni. Keisijs izvilka to, piecēlās kājās un apskatīja mazo greznumlietiņu. Apvalks no melna perlamutra, pa vidu — zelta kronis, uz tā galiem smalki rubīni. ,

Šķiltavas ir neparastas, tādas negadās redzēt uz katra soļa. Visticamāk, ka tās ir izgatavotas pēc pasūtījuma. Keisijs apgrieza to otrādi un piegāja tuvāk gaismai. Uz zelta līnijas pašā centrā viņš ieraudzīja iegravētus burtus: «G.R». Droši vien iniciāļi pieder šķiltavu īpašniekam. Viņš sarauca pieri un sāka domāt. Nevienu, kura vārds sāktos uz burtu «G» viņš nepazina. Glorija nekad netika smēķējusi un necieta dūmus. Šķiltavas nevarēja piederēt viņai. Bet kam tad? Garijs, Gregorijs, Godvins, Godfrīds, Gabriels,.. Nē. Tādi paziņas viņam nebija. Visticamāk, tās bija izkritušas kad... Paklājs apslāpēja priekšmeta atsitiena troksni pret grīdu, un slepkava neievēroja, ka to ir pazaudējis.

Tagad ir jāatrod cilvēks ar iniciāļiem «G.R». Uzdevums ir nosprausts un to vajag atrisināt. Keisijs piegāja pie telefona un palūdza savienot viņu ar policijas iecirkni. Šerifs bija uz vietas.

— Klausos, — atskanēja pazīstamā Holisa balss.

— Labi, ka tevi sastapu, Holis. Šeit Keisijs. Vai tev ir kādas jaunas ziņas?

— Kā tu jūties, Bred?

— Lielīties nevaru. Ne par mani šoreiz ir runa.

— Saprotu. Ārsts konstatējis, ka nāve ir iestājusies apmēram pulksten sešpadsmitos. Precīzi būs zināms pēc līķa sekcijas... Rīt, precīzāk sakot, jau šodien. Lūk, arī visi jaunumi.

— Kad jums paziņoja par slepkavību?

— Pastnieks piezvanīja astoņpadsmitos un divdesmit minūtēs. Tā ir iereģistrēts žurnālā. Mēs atbraucām uzreiz pēc izsaukuma.

— Vai jūs atradāt kaut ko?

— Vienīgais pierādījums — dunči. Nav pirkstu nospiedumu uz tiem. Cik saprotu, tie piederēja tev, Bred. Otrajā stāvā tavā kabinetā mēs atradām futrāli ar tādu dunču komplektu. Oriģināls darbs. Ducis dunču, kas izgatavoti pēc pāsūtījuma. Divus no tiem ir izmantojis noziedznieks. Ar vienu ir nogalināta Glorija, bet ar otru — zēns. Viņš, liekas, strādāja pie tevis?

— Jā... Kimlijs. Filipīnietis. Mazgāja mašīnu, apkopa dārzu, skrēja pēc iepirkumiem.

— Ja viņš būtu palicis dzīvs^ es būtu turējis aizdomās viņu. Slepkava zināja, kur atrodas tavi dunči. Dīvaini, ka viņš bija ieradies bez ieroča un izmantojis tavus nažus, kas gan tas varētu būt?

— Un tu to man jautā? — Keisijs sāka dusmoties. — Vairāk nekas?

— Es jau tev sacīju, kad mēs atbraucām, mājā saimniekoja reportieri.

— Kas viņiem paziņoja?

— Nezinu. Acīmredzot pastnieks.

— Kā sauc to tipu?

— Rons Villers.

— Labi. Es rīt piezvanīšu tev.

— Šodien. Ir jau pieci no rīta, Brēci. Lūdzu atbrauc uz pārvaldi un atved futrāli ar dunčiem. Tie ir vajadzīgi mūsu ekspertam. Steigā aizmirsu futrāli tavā kabinetā.

— Viss jums ir steigā, Holiss. Es atbraukšu ap pulksten deviņiem.

Keisijs nolika klausuli. Pēc sarunas ar šerifu viņu atkal kratīja drebuļi. Viņš saprata, ka šis biezādainais stulbenis neko nespēj izdarīt. Tagad tikai nedrīkst krist panikā. Viņš centās nedomāt par Gloriju. Tagad ir vajadzīgs vēss prāts, precīzs aprēķins un mērķtiecīga rīcība. Keisijs uzkāpa otrajā stāvā, nometa saburzīto uzvalku, izņēma no skapja džemperi, sporta vējjaku un pārģērbās.

Futrālis ar dunčiem atradās uz rakstāmgalda. Viņš piegāja un atvēra to. Uz melnā zamša auduma garenās iedobēs gulēja tievi dunči ar ziloņkaula rokturiem, kas atgādināja brieža ragu. Divas no divpadsmit iedobēm bija tukšas...

Keisijs atcerējās cirku. Viņš tieši ar šiem dunčiem žonglierēja un meta pie cirka kupola piekarinātajos apelsīnos. Viņš glabāja šo nelaimīgo kārbu, kā piemiņu no savas jaunības. Ja tikai viņš būtu zinājis, kā liktenis izrīkosies ar viņa pilnīgi nevainīgās profesijas toreizējiem atribūtiem, jau sen tos būtu iemetis okeāna dzelmē.

Tad Keisijs aizvēra futlāri, iebāza to kabatā, un nokāpis lejā, iegāja viesistabā. Pie loga uz sienas karājās veclaicīga gravīra. Viņš pabīdīja to sānis. Aiz tās bija ierīkots sienas seifs. Keisijs ātri uzgrieza vajadzīgo kodu. un seifa tērauda durvis atvērās. Viņš iebāza sev vairākas dolāru paciņas kabatā un, aizmirsis aizslēgt

slēptuvi, iegāja guļamistabā. Šķiltavas ar kroņa attēlu viņš iebāza bikšu aizmugurējā kabatā, nodzēsa mājā gaismu un izgāja uz ielas.

Saule jau bija uzlēkusi. Keisijs gāja uz vārtiņiem un pa ceļam atskatījās.. Ar skumjām viņš lūkojās uz māju, kas visus šos gadus bija viņam un Glorijai miera un laimes sala. Bet tagad...

Keisijs pēc dažām minūtēm iekāpa savā mašīnā, ko vakar bija atstājis pie kaimiņa mājas.

3. NODAĻA

Spriežot pēc telefona izziņu grāmatas, Kons Villers dzīvoja tikai dažus kvartālus no Keisija mājas, un brauciens tādēļ neaizņēma daudz laika. Uz zvanu neviens neatsaucās. Bi eds vēlreiz nospieda pogu. Viegls trinkšķis —. un klusums. Viņš gaidīja, tad vēlreiz piezvanīja. Beidzot atskanēja šļūcoši soļi, noskrapstēja slēdzene un durvis pavērās.

Keisiju sagaidīja sieviete vidējos gados, vecos, nonēsātos rītasvārkos. Viņa izspūrušos matus bija steigā sasējusi mezglā.

— Kāda velna pēc jūs tik agri traucējat? Mēs vēl guļam...

— Kur ir Villers?

Sieviete saspringa un atkāpās. Keisijs saprata, ka viņa sejas izteiksme neiedveš uzticību mierīgai sarunai, turklāt viņš ir piecēlis cilvēkus no gultas.

— Atvainojiet, — atstūmis sievieti malā, viņš iegājamājā.

— Viņš vēl guļ... — misis Villere iepīkstējās jau viņam aiz muguras. Šķērsojis priekštelpu, Keisijs nokļuva ar veļu piekārtā virtuvē. Viņš pieliecies, šķērsoja to un nonāca pie atvērtām guļamistabas durvīm. Tās vidū bija veca koka gulta, kurā kāds gulēja. No palaga apakšas kā asa lauska, rēgojās sapinkojušies sirmi mati un plecs. Keisijs piegāja pie gultas un sapurināja gulošo. Večuks satrūkās un atvēra acis. Viņš, ieraudzījis sev priekšā nepazīstamu cilvēku, atspiedās uz elkoņiem un bailīgi jautāja:

— Kas jūs tāds esat? Ko jums vajag?

— Esmu Breds Keisijs. Tā bija mana sieva, ko vakar nogalināja. Man teica, ka jūs redzējāt...

— Neko es neredzēju, — vecis pakratīja galvu. — Ierados, kad viņi bija miruši...

Keisijs saprata, ka pastnieku ir nobiedējis ar savu straujumu. Tā viņš neko neuzzinās.

— Nomierinieties, Viller. Es jums nesagādāšu nekādas nepatikšanas. Man tikai vajag zināt, kas bija atgadījies manā mājā...

— Kā lai to zinu... Es taču...

— Vienu mirkli. Sāksim visu pēc kārtas. Cikos jūs ieradāties manā kotedžā?

— Ap pulksten astoņpadsmitiem... Varbūt. Nedaudz vēlāk, — pastnieks samulsis šļupstēja. — Es pieava-nīju, bet man neviens neatvēra.

Večuks apklusa un uzvilka palagu līdz zodam.

— Un kas notika tālāk?

— Mājā dega gaisma, es domāju, ka nedzird zvanu: Varbūt, ka bija ieslēgts radioaparāts... Es atvēru vārtiņus un iegāju. Verandas durvis bija pļaši atvērtas. Pieklauvēju pie stikla, bet neviens nesadzirdēja. Tad es nolēmu mājā ieiet. Viesistabā neviena nebija, ieskatījos guļamistabā un ieraudzīju... Tas ir šausmīgi! Viņi bija miruši... Asinis...

Keisija seja pauda tādu izmisumu, ka večuks apklusa. Ilgi klusējis, Keisijs jautāja:

— Un ko jūs darījāt?

— Aizskrēju! Es briesmīgi nobijos un kā lode lidoju cauri vairākiem kvartāliem, kamēr izsīka spēki. Man bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai atgūtu elpu. Tikai tad apjēdzu, ka jāpaziņo policijai, iegāju telefona kabīnē un uzgriezu policijas pārvaldes numuru. Tas arī ir viss.

Večuks spēcīgi stostījās, tādēļ viņa teikto izdevās saprast ar grūtībām.

— Runājiet mierīgi. Kad jūs uztraucaties, man ir grūti jūs saprast.

— Tas nav no uztraukuma. Es vienmēr raustu valodu...

— Kāpēc jūs zvanījāt žurnālistiem?

Villers sarauca uzacis.

— Kādiem avīžniekiem? Es nekur vairāk nezvanīju. Man pat tāda doma nebija.

— Kāds bija izsaucis žurnālistus. Varbūt esat aizmirsis?

— Ēs neko neesmu aizmirsis.

Iestājās pauze. Keisijs uzmanīgi pētīja sarunu biedru, kas gultā kļuva nemierīgs. Večuks runā taisnību. Tas bija redzams.

— Vai jūs neko aizdomīgu, neparastu vai dīvainu neievērojāt? — Keisijs turpināja iztaujāt. — Varbūt satikāt uz ceļa kādu svešinieku? Jūs taču ilgi strādājat pastā un pazīstat visus kvartāla iedzīvotājus.

— Šajā laikā ielās nav daudz cilvēku. Visi ir pilsētā darbā. Nē, es nevienu neredzēju.

— Mēģiniet atcerēties.

— Nē. Nē, neatceros! Vienīgi, ja nu dienā... Kad biju iznēsājis pirmo partiju ar avīzēm un atgriezos pēc otrās somas, tad man likās... Nezinu, vai tam ir kāda nozīme...

— Runājiet! Tagad visam ir nozīme.

— Pie jūsu mājas stāvēja mašīna. Agrāk to nebiju redzējis.

— Kāda mašīna? Marka, krāsa?

— Gaišzils pakards, pagājušā gada modelis ar nolaižamu jumtu. Pie spoguļa tam karājās jocīga mantiņa — mērkaķītis ar knupi zobos. Oriģināla mantiņa, tāpēc to ievēroju.

— Bet numurs? Vai jūs ievērojāt numuru?

— Kāpēc? Man tas nebija vajadzīgs.

— Vai mašīnā kāds bija?

— Vairāk neko neredzēju, jo steidzos. Mums pulksten sešpadsmitos pasniedz kafiju, baidījos nokavēt.

— Tātad tas bija pulksten sešpadsmitos?

— Jā. Bez dažām minūtēm.

— Paldies, mister Viller. Jums vajadzēs to visu pastāstīt šerifam Holisam. Viifš šodien jūs apciemos. Vēlreiz paldies!

Keisijs izgāja no istabas. Pie ārdurvīm viņš vēlreiz saskrējās ar saimnieci, kura stāvēja piespiedusies pie sienas. Viņai' acīs bija satraukums.

— Jūsu vīram ir lieliska atmiņa, misis Villere, —• viņš garāmejot teica.

Dienvidu saule jau cepināja. Keisijs ar kabatla-katu noslaucīja nosvīdušo pieri un devās uz vārtiņu pusi.

* * *

Uz ceļiem vēl nebija sākusies intensīva kustība, tādēļ Keisijs uzņēma ātrumu. Tagad vajadzēja Holisam aizvest nolādēto futrāli un paziņot junumus, ko bija pavēstījis pastnieks. Ja šerifu neskubinās, viņš pat pirkstu nepakustinās. Klīda baumas, ka Holisam ir spēcīga aizmugure un tikai pateicoties tai viņš noturējies savā krēslā vairāk nekā septiņus gadus. Tik neapdāvināts cilvēks, bet nesaprotamu iemeslu dēļ katrās vēlēšanās

saņem balsu vairākumu.

> .

Pie pagrieziena uz Skofildas cēlu Keisija mašīnai

tuvojās zēns un, avīzes vicinādams, aizsmakušā gaiļa

balstinā kliedza:

♦ \

— Zvērīga slepkavība Baltimoras ielā, nodurta kaska-diera sieva! Šerifs Holiss meklē slepkavu!

Keisijs iespieda puisim rokā monētu un paņēma vairākus vietējās preses izdevumus. Zēns, noklakškinājis ar mēli, aizskrēja tālāk, izkliegdams virsrakstus tukšajā ielā.

Keisijs atšķīra avīzi un izlasīja paziņojumu, kas trekniem burtiem vēstīja: «Asiņaina drāma Baltimoras ielā!» Turpat bija publicētas kotedžā uzņemtas fotogrāfijas. Glorijas seja vienā no uzņēmumiem lika Keisi-jam sarauties. Viņam ar pūlēm izdevās atraut skatienu un palūkoties otrā fotogrāfijā. Tajā viņš uzreiz pazina sevi. Viņa seja atgādināja draudīgu masku no šausmu filmas. Blakus fotogrāfijā reportieriem pozēja Holiss. Pašapmierinātā fizionomija paitda trulu pašpārliecinātību un vairāk neko.

Keisijs saburzīja avīzi un izmeta to uz ceļa. Viņu kratīja drudzis. No automašīnas, kas atradās aiz viņa, atskanēja apdullinošs signāls. Luksoforā jau diezgan ilgi dega zaļā gaisma. Keisijs ieslēdza ātrumu, un mašīna rāvās uz priekšu kā zirgs, kam sānos iecirsti pieši. Nesamazinot ātrumu izbraucis cauri kvartālam, viņš strauju «apgrieza mašīnu un traucās atpakaļ. Lēmums radās negaidot: Keisijs nolēma pirms došanās pie Holisa aizbraukt uz «Holywood Tribune» redakciju. Diez vai šerifs paziņos viņam ko jaunu, visticamāk, ka viņš to uzzinās no žurnālistiem. Un kon-klēti no Lasnera...

Džeks Lasners savu karjeru sāka kā reportieris skandalozajā avīželē «Atslēgas Caurums», kas rakstīja dažādas baumas par ekrāna zvaigznēm. Lasnera reportāžas gan nepretendēja uz sensāciju statusu, tās bija domātas lasītājam, kas nopietni interesējas par mākslu. Drīz viņu uzaicināja strādāt solīdākā avīzē. Viņš kļuva populārs — savu paveica gan kritikas, gan reportāžas no kinostudijām un intervijas, kurās vienmēr varēja just viņa personīgo žurnālista stilu. Tagad Džeks Lasners ieņēma redaktora vietu laikraksta «Holjivood Tri-bune» jaunāko ziņu nodaļā. x

Kad Lasners vēl strādāja par reportieri, viņš ne reizi vien bija ticies ar Keisiju un rakstījis par viņu. Viņi simpatizēja viens otram. Tieši tāpēc Keisijs nolēma vispirms griezties pie Lasnera. Viņš bija 'pārliecināts, ka Lasners sapratīs viņa neparasto lūgumu un vēlēsies palīdzēt.

*

* *

Jaunāko ziņu nodaļas redaktora kabinets bija otrajā stāvā. Keisijs uzkāpa pa kāpnēm, nogriezās pa kreisi, aizgāja līdz koridora galam un nokļuva pie durvīm ar uzrakstu «Džeks Lasners». Keisijs neapgrūtināja sevi ar liekām ceremonijām un iegāja pie redaktora bez klauvēšanas. Kabineta saimnieks sēdēja uz galda malas un, ar plecu spiezdams pie auss telefona klausuli, ar diviem pirkstiem kaut ko rakstīja uz rakstāmmašīnas. Ieraudzījis ienācēju, viņš norādīja uz brīvo krēslu pie loga. Ātri pabeidzis sarunu, Viņš tuvojās Keisijam un to apskāva. ‘

— Atvaino, Bred. Es zinu par tavām bēdām. Man trūkst vārdu, lai izteiktu tev...

— Nāku darīšanās, Džek.

— Palīdzēšu, cik varēšu...

— Kā reportieriem izdevās uzzināt par notikušo ātrāk par policiju?

— Kāpēc tu domā, ka viņi to uzzināja ātrāk?

— Kad atbrauca policija, mājā jau bija vesela žurnālistu armija.

Lasners, ar plaukstu berzēdams zodu, apsēdās blakus esošajā krēslā.

— Vai tev tas šķiet ļoti svarīgi?

— Ļoti. Vakar tajā varzā es neievēroju nevienu pārstāvi no tavas avīzes. Neskatoties uz to, jūs par notikušo klaigājat skaļāk par citiem.

— To ir viegli noskaidrot. — Lasners nospieda pogu sienā. — Pēdējo numuru izlaida dežurējošais redaktors. Es uzzināju par notikušo pirms stundas.

Kabinetā ienāca solīda vecuma sekretāre, kas atgādināja skolotāju.

— Mis Harisone, palūdziet, lai pie manis ierodas dežurējošais redaktors.

— Labi, — viņa atbildēja īdzīgā balsī un nesteigdamās izgāja.

— Vai ir cerība, ka viņa šodien ar šo uzdevumu tiks galā? — Keisijs saspringti pajokoja, lūkodamies uz durvīm.

— Dažreiz viņa prot strādāt un pat spēj radīt iespaidu, ja vien pārāk ilgi neuzkavējas, — Keisijs atbildēja savā manierē.

— Tu esi sasniedzis tos augstumus, kad pats vari izvēlēties savus darbiniekus.

— Jā. Bet es esmu vienaldzīgs pret sekretārēm. Mani interesē tikai žurnālisti, kuri strādā manā nodaļā. Tos es izvēlos pēc īpaša standarta — žurnālistam

( jābūt viltīgam kā lapsai, ziņkārīgam kā kaķim, viņam jāprot atšķirt patiesību no izdomājuma, jāiedveš uzticība un nedaudz jāprot rakstīt.

— Tas taču ir tavs autoportrets.

— Pareizi. To pašu es prasu arī no saviem puišiem. Bet es turklāt vēl esmu redaktors, un šajā darbā šablonu nav. Te vajadzīga individualitāte, pieredze un daudz kas cits... Nu, pietiek par niekiem, Bred! Saki man, ko esi nolēmis darīt un kā es tev varu palīdzēt? Vai tu jau runāji ar šerifu?

— Holisam smadzenes atrodas zemāk par muguru. Šaubos, vai uz viņu var paļauties. Es neticu, ka šajā pasaulē vai' cerēt uz palīdzību un līdzjūtību. Bet Holivudā...

— Piekrītu. Holivuda nav ne pilsēta, ne valsts, tā ir

rūpnīca, kur izgatavo noteiktu kinostandartu. Šeit nav personību. Un katram, kas šeit ienācis, jāatmet cerības uz līdzjūtību, izpratni, sirsnību. Šeit ļaudis smejas vienīgi prožektoru gaismā un laimīgi mēdz būt tikai tobrīd, kad viņiem ir pievērsti kinokameru objektīvi. Pat «zvaigznes», un vietējie miljonāri nav izņēmums. Protams, Holivudā tu vari pēkšņi kļūt bagāts un slavens, bet ticamāk, ka tevi negaidot izsitīs no segliem un iemīs dubļos. x

— Ko man darīt, Džek?

— Paļaujies pats uz sevi! Taču tam vajadzīgs daudz spēka un enerģijas.

Pie durvīm pieklauvēja un kabinetā ienāca gara. auguma salīcis jauneklis ar brillēm uz deguna.

— Vai saucāt, šef? Sekretāre noķēra mani uz kāpnēm, vēl mirklis — un es būtu aizlaidies.

— Viņa prot izvēlēties īsto brīdi, Deivij. Pastāsti man, kā mūsu puišiem vakar izdevās apsteigt policiju un visus pārējos.

— Vai jūs par to notikumu Baltimoras ielā?

-Jā.

Deivijs paraustīja šauros plecus.

— Velns viņu zina! Iespējams, ka policiju grūtāk iekustināt. Kāds piezvanīja uz redakciju un paziņoja, ka ir sensācija pirmajai lappusei un, ja gribam iegūt materiālu pirmie, mūsu puišiem nekavējoties jādodas uz Baltimoras ielu 310. Atklāti sakot, es nospriedu, ka kāds mēģina mūs izjokot. Maks Kivs un Deivids slaistījās bez darba, un es aizsūtīju viņus pārbaudīt. Kad viņi ieradās, policijas tur vēl nebija. Viņi padarīja savu darbu un piezvanīja uz klubu pārējiem puišiem.

— Cikos jums piezvanīja? — Keisijs jautāja.

— Vēl nebija astoņpadsmit.

— Vai jūs par to esat pārliecināts?

— Protams. Astoņpadsmitos mums ir operatīvā sapulce, bet viņi aizbrauca kādas piecpadsmit minūtes pirms tās sākuma.

— Vai cilvēks, kurš jums piezvanīja, nosauca savu vārdu? — Lasners jautāja.

— Nē.

— Vai viņš stostījās? — Keisijs painteresējās.

— Nevis viņš, bet viņa. Zvanīja sieviete, pateica pāris teikumu un nometa klausuli. Tieši tāpēc es nodomāju, ka mums piespēlēta pīle.

— Paldies, Deivij. Vari atpūsties.

Pēc tam, kad salīkušais Deivija stāvs bija nozudis aiz durvīm, Lasners jautāja:

— Tas nekam neder, vai ne?

. — Velti tu tā domā, Džek. Tai sievietei, bez šaubām, ir kāds sakars ar. slepkavību. Žurnālisti tika izsaukti ar nolūku — lai sajauktu pēdas. Policija neko nespēja atklāt pēc tam, kad mājā bija bijuši avīžnieki. Pat Klarka Geibla preses konferencē es netiku redzējis tādu varzu. Labi izdomāts gājiens!

— Šaubos, vai policija būtu uzgājusi kādas pēdas, ja būtu ieradusies pirmā.

— Piekrītu. Bet slepkava domāja citādi un nolēma nodrošināties. Noziedznieks ir viltīgāks par mūsu okšķeriem. Lūk, tāpēc es nolēmu veikt izmeklēšanu pats. Es viņu atradīšu, Džek!

— Atradīsi pats?! Kāds mans paziņa, privātdetektīvs, lādēdams savu darbu teica: «Meklēšana — tas vienmēr ir deviņdesmit pieci procenti staigāšanas, trīs procenti gadījuma un divi procenti veiksmes.» Tu novalkāsi kurpēm zoles un noberzīsi kājas līdz kaulam, kamēr tev izdosies kaut ko noskaidrot.

— Ja apņemos risināt kādu uzdevumu, es to atrisinu.

— Tu'taču neesi profesionālis, Bred. Tu iekulsies nepatikšanās, bet varbūt pat lauzīsi sprandu. Vieglāk ir atrast adatu siena kaudzē. Šaubos, ka noziedznieks ir viens. Tu taču zini — pie mums pieņemts «strādāt» bandās... Vai tev nav bail?

— Nē. Neviens cilvēks citam nevar sagādāt vairāk nepatikšanu, kā pats sev.

— Ja es pareizi saprotu, Glorijai nebija ienaidnieku, tātad faktiski tev nav atspēriena punkta. Ar ko gan tu gribi sākt? Pierādījumu taču nav!

— Lūk, tas mani pārliecināja, ka man šajā lietā ir krietni lielākas izredzes nekā Holisam un viņa stul-

t

beņu varzai. Man ir pierādījums, kuru šerifs neievēroja.

Keisijs izņēma no kabatas šķiltavas. Lasners ieinteresēts paskatījās uz šo greznumlietiņu un nosmīnēja.

— Es šo mantiņu atradu zem gultas blakus Glorijai, — Keisijs uzlika šķiltavas uz galda.

— Interesanta mantiņa. Tādu netirgo katrā bodē pa ducim.

Redaktors pagrozīja šķiltavas rokās.

— Tur ir iniciāļi, Džek. Tas ir kā ceļa rādītājs. Šķiltavu īpašnieks ir vietējais iedzīvotājs, un šeit nav Ņujorka. Uzdevums kļūst vieglāks. Turklāt viņš nav profesionālis, ja atstāj pierādījumus. Tiesa, viņš to varēja izdarīt apzināti, lai novērstu uzmanību no sevis.

— Visticamāk, viņš tiešām nav profesionālis. Par sevi pārliecināts mjizais! Normālam cilvēkam neienāks prātā izgreznot šķiltavas ar savu monogrammu. Izlē-cējs un lielībnieks, kurš mīl spožus priekšmetus — viņš noteikti mīl arī spilgtas kaklasaites un nēsā šauras ūsas. Šādi tipi parasti pavada laiku lētos bāros un kabarē. Viņiem nav daudz naudas, tāpēc tie netērē laiku dārgiem krogiem. Viņu klase — kotletes pie letes. Apstaigā vietējos krogus 1— droši, ka kāds atpazīs šo

mantinu.

>

— Ideja nav slikta, Džek.

Keisijs piecēlās un ielika šķiltavas kabatā.

— Esi piesardzīgs, Bred. Ja tev nepieciešama palīdzība, uzreiz zvani uz šejieni vai arī man uz mājām. Jebkurā laikā. Izdarīšu visu, ko spēšu.

Tagad Keisijs zināja, ar ko sākt.

4. NODAĻA

Vakarpusē. Keisija entuziasms krietni saplaka. Viņš bija apstaigājis vairākus desmitus bāru, kafejnīcas, krogus, klubus, tomēr uziet šķiltavu īpašnieka pēdas viņam neizdevās. Aiz noguruma viņš bija zaudējis spēkus, jutās izsalcis un atcerējās, ka šīs iestādes nav domātas tikai meklējumiem. Pāris sviestmaižu un ka-

uss alus viņu pilnīgi apmierinātu. Ar šādu domu viņš iegāja krodziņā «Vientuļā priede».

Pārīši bija iekārtojušies zāles kaktos, divas trīs prostitūtas niekojās ar kokteiļiem. Keisijs ignorēja viņu uzaicinājumus un iekārtojās uz augstas taburetes pie bāra letes. Laisks bārmenis pieņēma pasūtījumu un sāka gatavot sviestmaizes. Keisijs aizsmēķēja cigareti,' apdomādams jautājumus, kuri varētu palīdzēt viņam kaut ko noskaidrot.

Un tā: pie manas kotedžas pulksten sešpadsmitos pastnieks redzējis gaišzilu pakardu: Ar mērkaķīti pie priekšējā stikla. Pēc Holisa teiktā, Glorijas nāve iestājusies apmēram tajā pašā laikā. Var uzskatīt, ka pakarda un šķiltavu ar monogrammu «G. R» īpašnieks ir viena un tā pati persona. Ja tā, tad slepkava ir "viņš. Viss norāda uz to. Atrast šo cilvēku — tas ir laika jautājums. Bet kā pierādīt, ka viņš vainojams slepkavībā? Bez šaubām, slepkavība bija iepriekš izplānota. Tad kāpēc noziedznieks ieradies mājās pie upura bez ieroča? Kā viņš zinaja, ka otrajā stāvā manā kabinetā ir futrālis ar dunčiem? Virtuvē ir pietiekami daudz piemērotu nažu, un vienkāršāk būtu izmantot tos. Šobrīd skaidrs ir viens — šis cilvēks ir bijis mūsu mājā un zinājis par liktenīgo futrāli.

Keisijs nespēja atcerēties nevienu paziņu ar iniciāļiem «G. R», nedz arī kādu, kuram piederētu gaišzils pakards. Un pats neizskaidrojamākais — cilvēkam, kurš gatavs izdarīt divkāršu slepkavību, vajadzētu būt nopietnam iemeslam, taču viņam, un jo vairāk Glorijai, nebija ne tikai ienaidnieku, bet pat cilvēku, kas turētu uz viņiem ļaunu prātu. Ja slepkava ir saistīts ar viņa sievas pagātni, kuru viņa kaut kāda iemesla dēļ slēpa no Breda, tad kāpēc viņš gaidījis tik ilgi? Viņš varēja viņu nogalināt jau- pirms pieciem gadiem. Keisijs nespēja saprast galveno — kāpēc tika nogalināta Glorija?

— Tā ir jūsu? — viņa pārdomas iztraucēja griezīga balss.

Keisijs pacēla galvu un ieraudzīja smaidā izplūdušo bārmeņa fizionomiju.

— Par ko jūs runājat? — Keisijs jautāja nesaprzdams.

Nolicis viņam priekšā alu un šķīvi ar sviestmaizēm,

bārmenis ar resno pirkstu norādīja uz šķiltavām, kuras bija noliktas uz cigarešu paciņas.

Keisijs centās neizrādīt satraukumu.

— Vai jums tās patīk?

— Interesanta mantiņa, — bārmenis stiepa vārdus. — Nedomāju, ka ieraudzīšu vēl kādu...

— Kāpēc jūs domājat, ka tās ir vairākas?

— Nesen es tieši tādas redzēju.

— Kam?

— Kādam puisim.

— Kas tas bija par puisi? — Keisijs jautāja tikko valdīdamies. — Jums drošj vien tikai tā šķita...

— Vai ir vērts tādēļ nervozēt? Parasts klients. Tādi ikdienu pie mums nāk simtiem, visus nevar atcerēties, bet šķiltavas es atceros. Tieši šādas.

— Vai puisis bija viens?

— Nē. Viņi bija trīs.

Zaudējis interesi par šo tēmu, bārmenis pagriezās un devās pie letes.

— Vai gribat saderēt? — Keisijs uzsauca nopakaļ.

Bārmenis pagriezās.

— Es jums neticu!- Ja jūs man pierādīsiet, ka eksistē otras tieši tādas šķiltavas, būsiet vinnējis.

Keisijs izņēma kabatas portfeli un nometa to uz galda.

— Kā jūs sauc?

— Miks, — bārmenis apjucis atbildēja.

— Labi, Mik. Es esmu kolekcionārs. Klāju šķiltavas un neciešu konkurentus. Ja jūs man parādīsiet

cilvēku, kuram pieder tieši šāda mantiņa, tad es no viņa to nopirkšu. Tādā gadījumā jūs vinnēsiet derības. Lieku piecdesmit dolārus pret vienu. Vai jūs apmierina šāds darījums?

— Konkurentus neviens necieš. Bet par derībām... Vai jūs to domājat nopietni?

— Esmu piedzimis bez humora izjūtas.

— Tos puišus es nepazīstu, taču kopā ar viņiem bija kāda lapsiņa, kura pļāpāja ar mūsu meičām no varietē. Arī viņu es agrāk nebiju redzējis... Ja jūs nesteidzaties, es varu parunāt ar meitenēm.

— Man ir laiks.

Miks nozuda aiz aizkariem pie letes un atgriezās pēc piecām minūtēm.

— Jums veicas. Viena no mūsu meitenēm pazīst to lapsēnu, kas bija kopā ar šķiltavu īpašnieku. Tā ir Keta Filisa. Viņa dzīvo Riversaidā 375, tas ir pavisam tuvu, bet viņas draudziņu sauc Garijs...

— Mik, jūs esat vinnējis derības.

Keisjjs izņēma no maka piecdesmitdolāru banknoti un nolika to uz letes.

— Te būs jūsu vinnests un arī par alu — to es iz- . dzeršu citreiz.

Keisijs piemiedza bārmenim ar aci un devās uz izeju, atstājot apstulbušo Miku ar naudaszīmi rokā.

* * *

s

Keisijs uzstājīgi zvanīja, tomēr durvis netika atvērtas. Viņš atcerējās rīta vizīti pie pastnieka. Šis bija līdzīgs gadījums. Ierakušies savās alās kā kurmji, un nekā viņus no turienes neizdzīsi. Viņš nezināja, cik daudz šādu vizīšu vēl nāksies piedzīvot, bet sākums

viņam nebūt nepatika. Keisiju pārņēma izmisums un viņš vēlējās aiziet, taču tieši tobrīd saklausīja aiz durvīm rosību. Viņš vēlreiz nospieda zvana pogu. Noskrap-stēja slēdzene un durvis pavērās. Keisijs to izmantoja un spēcīgi parāva durvis uz savu pusi. No dzīvokļa, turēdamās pie roktura, izlidoja sieviete un gandrīz vai notrieca viņu no kājām. Viņš satvēra viņu kā bumbu un tūlīt pat ar plaukstu aizsedza dāmai muti. Ja viņš to nebūtu izdarījis, dzīvokļa saimniece saceltu troksni pa visu māju. To viņš noprata pēc viņas izbiedētā skatiena. Slikts sākums.

Iestūmis sievieti atpakaļ dzīvoklī, Keisijs aizcirta durvis un gandrīz vai labsirdīgi teica:

— Nomierinieties, es neesmu iebrucējs. Man vajadzētu ar jums aprunāties. Ja klausīsiet, es jūs palaidīšu. Vai piekrītat?

Sieviete sāka enerģiski mirkšķināt krāsotās skropstas.

— Vai te ir vēl kāds?

— Neviena, — viņas tonis nebija laipns.

— Vai, uzaicināsiet mani ienākt, vai arī runāsim šeit?

Viņa papurināja salmu krāsas matus, pagriezās un devās istabā. Keisijs sekoja viņai pustumšajā telpā, kur virmoja dažādas smaržas — pārsvarā alkohols. Cieši aizvilktie aizkari neļāva iekļūt tumšajā viesistabā ne gaisam, ne gaismai. Vienīgi netīra lampiņa vāji apgaismoja blondīnes seju. Pēc izskata viņai nebija vairāk par trīsdesmit. Vulgāra fizionomija ar pilnīgām lūpām un profesionāles skatienu no miega nespodrajās acīs.

— Vai jūs «sat Keta Filisa?

— Pieņemsim, bet tas nedod jums tiesības ielauzties manā dzīvoklī, — viņas balss bija aizsmakusi.

Viņa piegāja pie galda, uz kura stāvēja pudeles, sameklēja tādu, kurā vēl bija palicis šķidrums, un izlēja

to ne sevišķi tīrā glāzē. Iztukšojusi glāzi, Keta pašķielēja uz Keisiju.

— Ko jums vajag?

— Mani interesē puisis, ar kuru jūs nesen bijāt «Vientuļajā priedē».

— Kāpēc man būtu jums jāatskaitās?

— Man nav ne laika, ne vēlēšanās šeit uzkavēties. Droši vien, arī jums • mana sabiedrība nav patīkama, tāpēc iztiksim bez strīdiem. Kā viņu sauc?

Keta savilka nicinošu grimasi.

— Vācies prom! Tu man esi apnicis!

Keisijs paspēra soli uz priekšu.

— Netuvojies! Es kliegšu!

— Labi. Es palikšu uZ vietas. Pasaki man viņa vārdu!

— Nesagaidīsi! Nekauņa — ielaužas manā dzīvoklī un vēl kaut ko pieprasa...

Keisijs neizturēja un metās pie blondīnes, taču viņa paspēja atlēkt sānis un, paķērusi no galda bronzas pelnutrauku, meta ar to nelūgtajam viesim. Ja viņš nepagūtu pieliekties, smagais priekšmets izsistu pamatīgu robu galvaskausā.

Keisijs strauji lēca uz priekšu un satvēra Ketu aiz rokas. Viņa izrāvās, taču, kāpjoties atpakaļ, ar papēdi aizķērās aiz paklāja un nokrita, apgāzdama krēslu un ar galvu atsizdamās pret koka gultas stūri. Keta iekliedzis un zaudēja samaņu. Keisijs piesteidzās pie viņas, pacēla un apguldīja gultā. Atlūkojis sasituma vietu, viņš pārliecinājās, ka trieciens nav bijis spēcīgs un, izņemot punu, viņai nekas nedraud.

Viņš dusmojās vairāk uz sevi, nekā uz blondīni. Jāprot savaldīties. Viņa nepacietīgais raksturs un nepamatotās pretenzijas pret svešiem cilvēkiem ne pie kā laba nenovedīs. Citiem maza bēda par to, kas notiek

viņa dvēselē.

»

Keisijs piegāja pie loga, atbīdīja smagos plīša aizkarus, atvēra logu un paraudzījās uz ielu. Svaigais gaiss kā balzams piepildīja pirtušas. Pēkšņi viņš sa-stinga un nobālēja. Tas, ko Keisijs ieraudzīja, viņu satrieca.

Ielas pretējā pusē apstājās gaišzils pakards. Tieši par tādu bija stāstījis Villers! No automašīnas izkāpa milzīga auguma smagsvars, nedaudz pāri četrdesmit gadiem. Ārēji viņš atgādināja novecot sākušu mīlnieku. Vīrietis palūkojās visapkārt un devās mājas virzienā. Keisijs sasprindzināja redzi, lai saskatītu mašīnas numuru.

— Paej nost no loga! — pavēlēja rupja balss aiz muguras. Keisijs lēnām pagrieza galvu. Dūms, turot rokā revolveri, .stāvēja jauns puisis. Nepatīkama melnīgsnēja seja ar biezām, melnām uzacīm, spēcīgu žokli un šauru muti. Šādas fizionomijas bieži rotā policijas iecirkņu dosjē.

— Rokas aiz galvas, un pie sienas! — puisis uzkliedza, turēdams Keisiju uz grauda. — Viena lieka kustība — un es izurbšu tev otru nabu.

Keisijs nesteigdamies atkāpās no loga un nostājās pie sienas. Puiša acīs iemirdzējās uzvaras prieks.

— Ko tu te meklē, akrobāt?

— Tu mani pazīsti, es tevi ne. Nolēmu ienākt un

iepazīties.

— Met pie malas savus jociņus, akrobāt! Izstāsti man kaut ko interesantu, tā, lai man patiktu! — Ar viņa balsi varētu skaldīt akmeņus. — Piemēram, kā tu šeit uzradies? Bet brīdinu — ja melosi, tad nožēlosi, ka tavs tēvs piekopis seksuālas attiecības, kuru rezultātā tu ieradies šajā pasaulē.

Keisijs ar pūlēm valdījās.

— Paklausies, kucēn, ja esi nolēmis mani iebiedēt, tad velti tērē laiku. — Breds sakrustoja rokas uz krūtīm. — Šaut tu neuzdrošināsies — būs pārāk liels troksnis.

Pašpārliecinātais smaids nozuda no puiša fiziono-mijas. Skatienā pazibēja apjukums. Šajā brīdī atguvās blondīne. Viņas balss bija pilnīgi aizsmakusi.

— Ak Dievs!

Viņa pacēla galvu, paskatījās visapkārt un tad centās koncentrēt skatienu uz puisi ar pistoli rokā.

— Kā šis tips te nokļuva? — jaunizceptais super-mens saniknoti kliedza.

Keta papurināja galvu — gluži kā kucēns, nopurinot ūdeni.

— Izdzimtenis! Sadod viņam, Garij! — Viņa iebak-stīja ar pirkstu Keisijam. — Šis nelietis te ielauzās un prasīja par tevi... Viņš ir kaut ko uzodis.

— Aizveries, idiote! •

Garijs atkāpās uz gultas pusi.

— Turi viņu uz grauda, ja kas — šauj!

Keta piecēlās un satvēra pistoli.

Keisijs nekustēdamies mierīgi vēroja notiekošo. Viņš gaidīja izdevīgu brīdi. Šis pārītis nepavisam nebija bīstams. Diletanti! Viņi nespētu izdarīt divkāršu slepkavību... Viņš zaudēja' laiku — tas viņu uztrauca visvairāk.

— Tev taisnība, akrobāt, — Garijs ierunājās. — Šāviens radītu pārāk lielu troksni. Tu nosprāgsi klusi.

Viņš veikli izrāva no kabatas nazi. Knikšķis — un no spala izlēca asmens. Pēc tā, kā Garijs turēja savu ieroci, Keisijs saprata, ka mest viņš to negrasās. Tātad uzbrukums — tā būs neizbēgama kļūda.

Puisis paspēra soli uz priekšu, vēl vienu un draudoši pavicināja gaisā nazi.

— Tev beigas, akrobāt!

Keisijs gaidīja, raudzīdamies puiša spožajās acīs. «Tipisks ielas produkts. Viņi ir nikni un bīstami kā čūskas,» viņš nodomāja.

Attālums starp viņiem samazinājās. Garijs paspēra

vēl pāris soļu un tad mēģināja pāršķelt kaskadiera seju. Kļūdai Keisijs spēra ar kāju un tā ar krakšķi ietriecās puisim cirksnī. Garijs iekliedzās, saduga un izlaida nazi no rokām. Veikli satvēris puisi aiz matiem, Keisijs sažņaudza tā kaklu un pagrieza viņa seju pret blondīni.

— Tu vari iešaut pierē savam draudziņam, Ket, — brīdināja Keisijs, redzot, ka tā izstiepj roku ar pistoli. — Šauj! Neliels pāršķēlies rieksts, kas kalpo tev par galvu, Garij, — šaubos, vai tas būs neaizstājams zaudējums tavai draudzenei.

— Laid! — puisis gārdza.

— Vispirms tu man pateiksi, ko jūs vakardien darījāt manā mājā?

— Es tur nebiju.

Keisijs spēcīgi pagrūda puisi uz apmulsušās sievietes pusi. Pavicinājis rokas, Garijs kā lode pārlidoja pāri istabai un uzgrūdās blondīnei, notriekdams to no kājām. Abi iegāzās gultā. Pistole nokrita pie kamīna.. Keisijs noliecās, tomēr pacelt ieroci nepaspēja. Dobja, zema balss viņu apturēja.

— Neaiztieciet! Lode jūs apsteigs.

Keisijs iztaisnojās un atskatījās. Istabā ienāca gigants, kuru viņš bija redzējis pa logu. Kļūda. Par viņu Keisijs bija aizmirsis, bet viņa ierašanos vajadzēja paredzēt.

Vēl viens pretinieks un vēl viena pistole. Spēku samērs neliecināja Keisijam par labu. Ienācējs bija daudz bīstamāks un vairāk pieredzējis par smurguli Gariju. Divatā viņi bija ievērojams spēks. Garijs nošļūca no gultas. Keta lamādamās centās sakārtot svārkus.

— Esat gan nelaikā ieradies, — Keisijs muļķīgi pajokoja.

— Vai jūs jau svinējāt uzvaru? — milzis flegmatisti jautāja.

— Nē. Es gatavojos aiziet, lai šis pārītis netraucēts varētu pievērsties savām darīšanām.

— Klausies, Dāni, šis tips...

— Klusē, Garij! Es visu redzu. Aizver logu un ieslēdz radio. Tā skaļāk, jo man ir lirisks noskaņojums.

Garijs kā dresēts mērkaķis izpildīja pavēli.

Tas, kuru sauca par Dāni, uzvilka pistoles gaili.

— Neuztraucieties, mister Keisij, kamēr uzvedīsieties priekšzīmīgi, jums nekas nedraud. Bet iegaumējiet, ka no šāda attāluma es noteikti nekļūdīšos. Ja neti-cat, pamēģiniet pakustēties — paskatīsimies, ar ko tas beigsies.

— Man vēl dzīve nav apnikusi.

Garijs ieslēdza radio — atskanēja melodisks blūzs.

— Lūk, tā būs jautrāk, — viņš runāja caur degunu.

— Kā jūs nokļuvāt šeit? — bandīts jautāja uzrauga tonī. — Kas jums iedeva adresi?

— Kāda tam nozīme? Svarīgi, ka esmu jūs atradis. Pārējo jūs izstāstīsiet pats.

Keisijs blefoja — nekas cits viņam neatlika...

Negaidot Garijs ar mežonīgu niknumu metās viņam virsū un ar galvu spēcīgi iesita pa žokli. Bredam šķita, ka viņam ar pakavu iespēris ērzelis. Viņš atsitās pret sienu, tomēr noturējās kājās.

— Liec viņu mierā, — Dānis uzbrēca.

Keisijs juta, kā mutē ieplūst silta, sāļa asins strūkla.

— Jūsu draudziņš ir nikns kā lācis ar augoni uz pakaļas, — kaskadieris mēģināja pajokot, slaucīdams asinis no zoda.

— Ko viņš te meklē? — gigants jautāja.

— Gribēja zināt, ar ko es aizvakar biju «Vientuļajā priedē», — ieskanējās blondīnes balss.

— Kas jums teica, ka viņa tur bija, Keisij?

— Zīlniece.

— Jums nav izredžu nodzīvot līdz vecumdienām, — Dānis melanholiski piebilda.

Breds stāvēja divu soļu attālumā no pistoles un apsvēra, kā to iegūt. Dānis ir piesardzīgs pretinieks — ar spēku viņu neuzveiksi.

— Ko jūs mums teiksiet, Keisij?

— To, ka nācu pajautāt, ko jūs vakar darījāt manā mājā.

— Kāpēc jūs domājat, ka vakar kāds^o mums tur bija? — Dānis klusi atbildēja — uz jautājumu ar jautājumu. Viņa acis piemiedzās.

— Es piespiedīšu viņu norīt paša zobus, — iespiedzās Garijs un metās virsū kaskadierim. Otrreiz viņam vairs neizdevās nodemonstrēt savas galvas spēku. Kei-sijs pagriezās sānis un sita no apakšas. Puisis atsprāga no dūres kā bumbiņa no raketes un sabruka uz grīdas.

Mīlnieks tūdaļ atkāpās pie durvīm.

— Man apnicis jūsu smurgulis, — Keisijs, aprēķinot attālumu, sacīja. Viņa mēle bija izkaltusi kā sažuvusi āda.

— Jūs man neatbildējāt, — aizrādīja Dānis, nepievēršot uzmanību nejūtīgajam Garija ķermenim.

— Negribu velti dzisināt muti. Tomēr vienu varu pateikt: jums ir beigas! Jūs ir redzējis pastnieks un devis liecību policijā, — Keisijs nenovērsa skatienu . no pretinieka.

Dāņa seja sašķiebās smīnā.

— Jūs esat naivs, Keisij...

— Viņš melo, — iespiedzās Keta, pielecot kājās.

Dānis paskatījās uz viņu. Ar apjukumu, kas ilga sekundi, pietika — Keisijs to izmantoja. Viņš metās pie Dāņa un spēcīgi tam iesita. Milzis salīgojās un satvēra Keisiju aiz kakla. Spēcīgie pirksti žņaudza viņa kaklu kā knaiblēs, Keisijam šķita, ka viņš nonācis sulu

)

spiedē. Ausīs zvanīja, acu priekšā sāka peldēt sarkani apļi. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš ar plaukstas malu iesita Dānim pa aknām. Tvēriens uz mirkli -kļuva vājāks — tas deva viņam iespēju izrauties. Daudz nedomādams, Keisijs paķēra krēslu un ar plašu vēzienu trieca to pret milža galvu. Dānis izlaida pistoli no rokas, salīgojās un nokrita uz ceļiem. Keisijs metās pie galda un satvēra tukšo pudeli. Pagriezies viņš ieraudzīja Garija seju, kaut kas pazibēja gaisā, un pēkšņi Keisijam šķita, ka sagrūst griesti. Sitiens, uzliesmojums, un gaisma nodzisa — tā dziest sasista lampiņa- .

5. NODAĻA

Vispirms Keisijs juta pulsējošas sāpes galvā, pēc tam—vēsumu, mitrumu un pelējuma smaku. Viņš atvēra acis, bet neko neredzēja. Bija tumšs kā pagrabā.

Viņš saliecies gulēja uz muguras, bet lāpstiņas un mugurkauls atdūrās pret kaut ko cietu un asu. Keisijs mēģināja pakustēties, tomēr nekas nesanāca — rokas un kājas bija stingri savilktas ar virvi, tādēļ ķermenis bija notirpis. Mēģinādams apsēsties, viņš strauji rāvās uz priekšu un tūlīt sajuta trulas, neciešamas sāpes pakausī. Kaklā sakāpa nelabums, acu priekšā peldēja sarkani loki...

Keisijs nezināja, cik ilgi bijis bez samaņas. Kad viņš no jauna atvēra acis, apkārt vēl arvien valdīja tumsa. Keisijam tas šķita kā murgains sapnis, kas pārāk ieildzis, bet viņš nevar un nevar pamosties. Viive sāpīgi griezās roku locītavās, kājas bija satūkušas. Sasprindzinājis pēdējos spēkus, Keisijs vēlreiz

mēģināja piecelties. Atgrūžoties ar muguru no ledainās zemes, viņam brīnumainā kārtā izdevās apsēsties. Smagais, sasmakušais gaiss plosīja plaušas. Keisijs nevarēja saprast, kur atrodas, jo acis nespēja izšķirt priekšmetus. Visapkārt— bieza un 'baismīga tumsa. Viņš uzmanīgi aptaustīja grīdu — zem viņa bija bieza kārta sīku akmentiņu. Virve bija aptīta no elkoņiem līdz pat plaukstu locītavām — tā liedza viņam iespēju rīkoties ar rokām. Keisijs pievilka ceļgalus pie zoda un iedzina papēžus irdenajā grantī. Izmantodams šo atbalsta punktu, viņš mēģināja atgrūsties, taču mazie akmentiņi pajuka, un viņam izdevās pavirzīties tikai par dažām collām. Veltīgi iztērēts laiks un spēks. Tad viņš apgūlās uz sāniem un sāka pārvietoties kā čūska — locīdamies ar visu augumu, cerībā atrast kaut kādu atbalsta punktu. Šeit taču vajadzēja būt kādai sienai! Pēdu aiz pēdas viņš pārvarēja nezināmo plašumu, līdz noripoja no paaugstinājuma. Ceļgali atdūrās pret kaut ko cietu. Tas palīdzēja viņam nedaudz piecelties un apsēsties. Ar plaukstām un pleciem viņš sajuta kaut ko grumbuļainu un vēsu — tas atgādināja ķieģeļu sienu. Atbalstījies pret to, viņš pārlika kājas un sāka lēni virzīties gar sienu. Netaupīdams spēkus, Keisijs intensīvi strādāja ar visu ķermeni. Kaut kur jābūt izejai! Telpa bez izejas neeksistē — ja viņš te iegrūsts, tad varēs arī izkļūt. Noteikt attālumu, kuru viņam jau izdevies pārvarēt, bija neiespējami. Drīz spēki izsīka, Keisijs atslīga pret sienu un smagi nopūtās. Galva bija smaga un smadzenes atteicās strādāt. Šā vai tā — pieņemt kādu lēmumu tagad būtu bezjēdzīgi — jārāpo tikai tālāk. Līst uz priekšu un ne mirkli neapstāties! Pat ja šis tunelis ir simt jūdžu garš, kaut kur jābūt galam. Gals ir visam... Iespējams, ka viņa dzīvība aprausies ātrāk, nekā šī siena izvedīs viņu gaismā. Vēl dažas pēdas — un Keisija plecs uzdūrās cietam priekšmetam. Aiz pārsteiguma viņš atsprāga atpakaļ — ceļš viņu kaut kur novedis... Bet kur?

Atbalstījies pret sienu, Keisijs piecēlās un aptaustīja priekšmetu. Tā bija ķieģeļu sienā iedzīta metāla skava ar diezgan asām šķautnēm. Tā varētu aizstāt nazi! Cerība uz atbrīvošanos spārnoja. Viņš sāka spaiigi berzēt ap rokām savilkto virvi pret dzelzs skavu. Mati lipa pie pieres, drēbes samirka sviedros. Tikai neapstāties! Citādi būs beigas.

Keisijs juta, ka virve pafnazām padodas viņa pūliņiem, un ar rāvienu papleta rokas — žņaugs pārtrūka. Skava saplēsa jaku un ar aso šķautni iedūrās viņam mugurā. Keisijs rāvās uz priekšu un nokrita ar seju akmeņu kaudzē. Pilnīgi zaudējis spēkus, viņš nekustīgi nogulēja ne mazāk kā stundu. Pēc tam pagriezās uz muguras un ņēmās berzēt uztūkušās roku locītavas. Ar plaukstu noslaucījis seju, viņš pataustīja pakausi — matos bija sakaltušas asinis. Uztūkusī un nobrāztā vieta stipri sāpēja pat no viegla pieskāriena. Tomēr, salīdzinot ar šajās bezgalgarajās stundās pārdzīvoto, tas šķita sīkums.

Keisijs pārbaudīja kabatas — tukšas. Tās bija rūpīgi pārlūkotas un iztīrītas, tikai krūšu kabatā kā par brīnumu bija palikušas šķiltavas — tās bija aizkritušas aiz oderes. Sis priekšmets bija vairāk vērts nekā visas pasaules zelts! Pierādījums, kuru bija atstājis slepkava, tagad varēja glābt Keisija dzīvību. Viņš uzšķīla uguni un, pacēlis šķiltavas virs galvas, palūkojās visapkārt. Nelielais telpas stūrītis, kuru vāji apgaismoja šķiltavu liesma, neradīja īpašu entuziasmu. Virs galvas rēgojās koka pāļi, visapkārt mētājās sīki ogļu gabaliņi. Aiz muguras ķieģeļu siena, bet priekšā — tumšs izplatījums, kas slēpa sevī lielo nezināmo. Keisijs paraudzījās turp, kurp bija virzījies: sienā iedzīta dzelzs

skava — tā pati, pret kuru bija atdūries viņa plecs, bet tālāk...

No redzētā viņam kļuva nelabi. Kādu pusotru soli uz priekšu sākās aka. Vēl kāda kustība — un viņš būtu trāpījis tieši tās melnajā rīklē. Jāpateicas Dievam, ka viņš bija atdūries pret dzelzs skavu — tā ne tikai atbrīvoja viņa rokas, bet arī izglāba no nāves. Keisijs pacēla akmeni un iemeta to akā. Atsitiens pret akas dibenu nesekoja, kaut gan telpā ar tādu akustiku tam vajadzētu līdzināties sprādzienam. Šai velna bedrei nebija dibena!

Blakus pirmajai skavai bija vēl viena, aiz tās nākošā — skavu rinda izgaisa murgaini tumšajā bezdibenī...

Keisijs nodzēsa šķiltavas. Pēc viņa aprēķiniem, benzīna vajadzētu pietikt kādām divām stundām, ne ilgāk, bet viņam nebija ne jausmas, kas viņu sagaida nākamajā brīdī. Atbalstījies pret sienu, viņš mēģināja koncentrēties. Nebija šaubu, kā viņš iemests ogļu šahtā. Bet kur? Sasprindzinot atmiņu, viņš pēkšņi atcerējās sarunu ar savas kotedžas bijušo saimnieku, kurš bija sūdzējies par neērtībām sakarā ar apkuri: ogles kamīna iekuršanai bija kļuvušas divtik dārgas — pēc Eseksas šahtas slēgšanas kurināmo sāka piegādās no štata tālākajiem rajoniem. Tātad viņš atradās trīsdesmit jūdzes no Losandželosas — Meinerda Šorda šahtā Eseksā! Cita varianta nebija. Tomēr tas, ka viņam izdevies noskaidrot savu atrašanās vietu, vēl nedeva iemeslu priekam. Iespēja nokļūt virszemē nebija kļuvusi reālāka, uz palīdzību nevarēja cerēt. Nevienam nenāks prātā meklēt pazudušo kaskadieri — ne pamestajā šahtā, nē kur citur. Viņš bija vientuļš kā vilks Aļaskas sniegotajos plašumos. Keisijam gribējās gaudot aiz izmisuma. Vēl nekad viņam nebija gadījusies šāda ķibele. Tikai fanātiska ticība, ka viņš atradīs izeju,

(

neļāva viņam atslābt. Vajadzēja cīnīties un izmest muļķīgas domas no galvas!

Keisijs uzšķīla šķiltavas. Vājā liesma izkliedēja tumsu, tomēr tā neizgaisa pavisam, tikai paslēpās turpat tuvumā, lai, nogaidījusi brīdi, no jauna viņam uzkluptu.

Viņš noliecās uz priekšu un centās atraisīt ap kājām sasieto virvi, taču mezgls izrādījās eļļains un slīdēja ārā no pirkstiem, kuri bija zaudējuši lokanību un spēku. Vairāki mēģinājumi tikt galā ar mezglu beidzās neveiksmīgi. Tie nelieši iztīrījuši visas kabatas! Kā tagad būtu noderējis viņa futrālis ar dunčiem! Viņam izdevās atrast tikai saburzītu cigarešu paciņu un piecdolāru banknoti. Keisijs nodzēsa šķiltavas un atlaidās pret sienu. Ar īsiem pārtraukumiem viņš vairākkārt mēģināja atsiet mezglu ap kājām, tomēr ikreiz cieta neveiksmi, jo rokas bija zaudējušas satvēriena spēku. Pagalam noguris, Keisijs nolieca galvu uz ceļgaliem un aizvēra acis. Kaut tikai viņš neaizmigtu!

Neskaidra skaņa ielauzās dobjajā klusumā. Keisijs saspringa. Līdz šim viņš bija dzirdējis vienīgi paša elpu un sirdspukstus. Kaut kur blakus atskanēja klusa čaboņa, no ogļu kaudzes noripoja kāda ogle. Keisijs juta kaut kādu kustību, it kā viņam tuvotos čūska. Viņš uzšķīla šķiltavas, taču sākumā neko nespēja saskatīt. Ielūkojies vērīgāk, viņš ogļu kaudzē ievēroja divas sarkanas uguntiņas — tās līdzinājās divām gruzdošām cigaretēm. Uguntiņas sakustējās un nozuda. Šie degošie punkti atgādināja dzīvnieka acis. Turpmākās sekundes viņam likās visšausmīgākās. Līdz šim ap viņu bija tikai auksti akmeņi un melns izplatījums — tie nespēja palīdzēt, bet nevarēja izdarīt ari neko ļaunu. Ko viņam varētu nodarīt šī dzīvā būtne, viņš nezināja, taču neko labu nevarēja gaidīt. Drīz uguntiņas atkal uzliesmoja — šoreiz krietni tuvāk. Keisijs ieraudzīja dzīvnieku ar šauru, garu purniņu. Tā bija žurka. Briesmīga, milzīga žurka, lielāka par dūšīgu kaķi. Žurka piesardzīgi tuvojās. Šķiltavu liesma apgaismoja sabozušos sudrabainu spalvu. Keisijs sataustīja akmeni un meta, bet žurka aizskrēja, pirms akmens paspēja nokrist. Atsitiens atbalsojās ar dobju troksni.

Nu lūk, tagad viss nostājās savās vietās. Viņš gluži labi varēja iedomāties, kas viņu sagaida. Izsalkusi žurka ir bīstamāka par pistoli, kas pielikta pie deniņiem. Keisijs sāka vākt un likt kaudzē lielus akmeņus. Rušinoties pa oglēm, viņš ar rokām uzdūrās kokam, uzšķīla šķiltavas — liesma apgaismoja izkaltušu, apmēram pusotru pēdu garu koka gabalu. Laikam no balsta. Nekas īpašs, tomēr labāk kā nekas. Viņš nodzēsa degli un pieplaka pie siehas — atlika tikai gaidīt. Arī žurka gaidīja. Keisijs sarāvās čokurā. Spriegums auga, bet šausmas pazuda. Iespējams, ka bailes viņu nogurdinājušas. Keisijs bija pārliecināts, ka ir tās pārvarējis. Viņš vēl nebija zaudējis cerību izkļūt no šī šausmīgā cietuma. Un cerība deva viņam spēku. Vienīgais, ko viņš vēlējās, — nogalināt plēsoņu, pirms tā paspēs ieķerties viņam rīklē. Ne par ko citu viņš nedomāja.

Viņš atkal saklausīja čabēšanu, sagrāba plaukstā vairākus akmeņus un meta tos tumsā. Klusums. Tiesa, tas neturpinājās ilgi. Pēkšņi viņa ķermeni pārklāja zos-sāda. Kaut kas pieskārās kājai un sāka rāpties pa to augšup. Keisijs nošvirkstināja šķiltavas un ieraudzīja žurku jau pie jostasvietas. Uguns apgaismoja tās krunkaino purnu un pretīgos, asos zobus. Gaismas izbiedēta, tā metās atpakaļ. Keisijs paskatījās visapkārt un ieraudzīja, ka žurku ir daudz — ne mazāk par desmit. Šīs riebekles bija sastājušās puslokā divu soļu attālumā no viņa.

Keisijs iekliedzās, cik skaļi vien spēja. Viņam šķita, ka gaiss plaušās nekad nebeigsies, bet žurkas pat nepakustējās. Viņš ņēmās mest tām ar akmeņiem, tās atkāpās, taču tūlīt atgriezās, ikreiz samazinot attālumu. Pēkšņi viena metās Keisijam virsū ar tādu ātrumu, it kā kāds to būtu sviedis, un iecirta zobus viņam rokā. Breds sajuta mežonīgas sāpes. Atraut satrakojušos dzīvnieku izdevās tikai kopā ar paša miesas gabalu. Viņš rīkojās automātiski, aizmirsis sāpes — bija palicis viens vienīgs niknums. Turot dzīvnieku rokā, viņš aizsvilināja to ar šķiltavu liesmu. Kažoks nodzirksteļoja un uzliesmoja, sāka smakot pēc gruzduma. Keisijs aizlidi-nāja degošo maitu tās ciltsbrāļu barā. Bars pašķīda uz visām pusēm. Dzīvais uguns kamols šaudījās šurpu turpu. Keisijs satvēra rungu un aizdedzināja to. Sausais koks uzreiz aizdegās. Kā gan tas viņam nebija ienācis prātā agrāk? Šīs maitas taču paniski baidās no uguns. Dažas sekundes Keisijs vicināja degošo koku. Plēsoņas atkāpās. Viņš pielika degošo rungu pie vin/es. Eļļainā aukla iečūkstējās, uguns slinki apņēma mezglu un, lēni izplatīdamās, apdedzināja kājas. Keisijs sasprindzināja muskuļus, cenšoties saraut virvi, taču tā- bija aptīta vairākās kārtās un nepadevās. Aizsvilās bikses, uguns mēles locījās augšup. Sāpes kļuva neciešamas. Keisijs spītīgi turpināja mēģināt saraut pinekļus. Beidzot mezgls pārdega un virve pārtrūka. Viņš pietrūkās kājās, norāva jaku un steidza dzēst liesmu pārņemtos ceļgalus. Uguns atkāpās un nodzisa.

Paķēris no zemes lāpu, Keisijs pieplaka pie sienas un, neatraujot no tās muguru, sāka virzīties uz otru pusi. Sakostiem zobiem, pārvarēdams sāpes, viņš nenovērsa skatienu no melnā bara, kas viņam sekoja. Koka gabals bija jau gandrīz izdedzis un draudēja apsvilināt pirkstus, kad Keisijs pamanīja zem kājām vēl vienu rungu. Tā bija krietni resnāka un garāka par pirmo.

Jaunā lāpa iedegās spožāk, apgaismojot telpas pretējo pusi. Tieši pretī Keisijs ieraudzīja ieapaļu velvi un tuneli ar šauru viensliežu dzelzceļu. Starp sliedēm atradās noteka, kas bija pilna ar ūdeni. Virzīties pa sliedēm bija vienkāršāk un drošāk — tās noteikti izvedīs virspusē.

Keisijs ielidināja izdegušo koka gabalu bara viducī. Žurkas atsprāga atpakaļ, bet viņš kā lode iešmauca tunelī, turēdams lāpu sev priekšā, lai atvairītu iespējamo uzbrukumu. Taču žurkas negrasījās uzbrukt — uguns tās biedēja. Keisijs ievilka elpu un sāka atkāpties šahtas dziļumā. Pēc pāris soļiem viņa labā kāja, noslīdējusi no slapjās virsmas, līdz celim iegrima ūdenī. Zaudējis līdzsvaru, viņš pakrita un izlaida no rokām degošo koku. Sekundes laikā viņām izdevās izlēkt no baismās žurgas un izraut no ūdens lāpu, kura gandrīz jau bija nodzisusi. Aizturējis elpu, Keisijs gaidīja. Žurkas bija paslēpušās un neriskēja nākt tunelī. Tuneļa platums nepārsniedza piecas pēdas. Izplešot rokas uz abām pusēm, Keisijs varēja aizsniegt sienu. Dzīvnieki vairs nevarēja viņu ielenkt. Kamēr viņa rokās ir lāpa, viņš nelaidīs tos sev tuvumā. Keisijs piesardzīgi atkāpās, uzmanīgi likdams soļus. Solis, otrs, desmitais, divdesmitais — tālāk sliedes pazuda ūdenī. Nācās iet pa noteku. Ūdens sniedzās līdz gurniem un kavēja virzīties uz priekšu. Biezais, eļļainais, smirdošais un ledaini aukstais šķidrums nomierinoši iedarbojās uz Keisija apdegumiem. Viņš saprata, ka ilgi tā neizturēs, jo spēki zuda, mugura bija izmirkusi, ausīs nepārtraukti džinkstēja un puvuma smaka kņudināja nāsis.

Tunelis nogriezās sānis. Vēl pēc dažiem pagriezieniem tas izveda viņu apaļā, kādus desmit jardus lielā laukumā. Izkļuvis no ūdens, Keisijs palūkojās apkārt. Tas bija sadales mezgls — visapkārt bija sliedes, kuras veda no centra uz dažādām pusēm un nozuda gaiteņu tumsā. Astoņi tuneļi.

Keisijs sulīgi nolamājās. Viņš pat nepūlējās atminēt labirinta mīklu. Kurā no šīm tumšajām rīklēm bāzt galvu? Kura no ejām izglābs viņu, novedot pie izejas, bet kura pazudinās — to viņš nezināja.

Žurkas bija atpalikušas. Vai uz ilgu laiku? Vai kāds no šiem tumšajiem caurumiem nenovedīs viņu to apskāvienos? Turklāt lāpa — viņa ierocis — bija gandrīz izdegusi. Piecas, varbūt desmit minūtes — un tā nodzisīs. Tuvumā nebija neviena koka priekšmeta. Kei-sija uzmanību saistīja lupatu kaudze pie vienas no arkām. Viņš piegāja tuvāk un noliecās. Aiz nelabuma kaklā sakāpa kamols, deniņos iepulsējās asinis. Viņa priekšā gulēja apgrauzts skelets. Tas, ko viņš bija noturējis par lupatām, izrādījās saplosīts uzvalks. Izbalējušos plaukstu locītavu kaulus apņēma sarūsējuši roku dzelži.

Vēl viens! Tātad viņš nav pirmais, kas pazūd tādā veidā. Arī šo puisi bija dzīvu apglabājuši. Līķim nav nepieciešami roku dzelži. Izrādījās, ka šis atklājums nav pēdējais.

Lāpas gaisma izrāva no tumsas vēl vienu skeletu — šoreiz bez roku dzelžiem. Šim tie nebija vajadzīgi, jo galvaskausā rēgojās caurums no lielkalibra lodes. Šā skeleta uzvalks bija saglabājies labāk nekā iepriekšējā. Nogalinātais nebija pretojies žurkām, tāpēc tās bija izturējušās saudzīgāk. Uz brīnumainā kārtā saglabājušās vizītkartes, kas izkritusi no kabatas tās bijušajam īpašniekam, varēja izlasīt vienīgi vārdu: «Gari-sons». Nekas vairāk nebija palicis. Diez vai kabatas portfeli bija apēdušas žurkas, ticamāk, ka nabadziņu aptīrījuši tie, kas viņu šurp atveduši. Iespējams — tā pati banda, kas mēģināja izrēķināties ar viņu, Kei-siju.

Viņš jau agrāk kaut kur bija dzirdējis šo vārdu — Garisons, taču tagad nebija laika atmiņām. Atliek tikai atslābināties, un arī viņš beigs savu dzīvi tāpat kā šie divi.

Cik vēl te ir tādu apgrauztu skeletu? Iespējams, ka šahta kalpojusi kā kapliča ne tikai šiem diviem vien.

Lai nu kā, bet Keisijs netiks pasniegts žurkām vakariņās. Viņš bija pārliecināts, ka noteikti izkļūs no šīs elles.

Lāpa saruka neticamā ātrumā, katra minūte bija no svara. Keisijs devās uz priekšu pa tuvāko gaiteni. Ūdens līmenis kritās, tagad tas sniedzās viņam tikai līdz ceļgaliem. Vēl daži pagriezieni, un viņš nonāca uz platformas, kurai gar malām stiepās metāla plaukti vairāku stāvu augstumā. Pie sienas mētājās apgāzta ogļu ķerra.

Keisijs bija pārguris, muskuļi vairs nepakļāvās pavēlēm. Viņš nolēma nedaudz atpūsties. Trīs, varbūt piecas minūtes — ne vairāk. Netālu mētājās garš, sauss slotas kāts. Problēma ar lāpu bija atrisināta. Velns ar to, lai deg! Viņam būs jauna.

Augšējais plaukts atradās izstieptas rokas augstumā. Droša vieta — diez vai žurkas spēs uzrāpties pa metāla stieņiem. Tomēr Keisijs nolēma nodrošināties, pagrāba ogles un salika tās puslokā ap plauktu. Uzlīdis augšā, viņš uzmeta savu veco lāpu uz oglēm. Ogles iesprakš-ķējās un lēni uzliesmoja, tā izveidojot ugunīgu pusloku — drošu vairogu pret žurku uzbrukumu. Keisijs atviegloti nopūtās un apgūlās uz dzelzs režģiem. Nebija īpaši mīksta guļvieta, bet tik nogurušam kā viņš tā šķita karaliska. Tikai tagad, atslābinājies, viņš sajuta dedzinošas sāpes kājās, asas — pakausī un sakostajā rokā, viņu mocīja slāpes un izsalkums. Tomēr nogurums ņēma virsroku. Viņš nemanot iegrima dziļā miegā.

\

Keisijs juta, ka smok, un atvēra acis. Nesaprazdams, kur atrodas, viņš mirkli lūkojās uz asinssarkano, mirgojošo atspulgu akmens griestos. Trūka skābekļa, dūmi un tvans pildīja visu apkārtni. Viņš strauji pietrūkās kājās un gandrīz nogāzās no plaukta. Atmiņā momentāni nozibēja nesenie notikumi, bet krūtis žņaudza klepus. Viņš pavērās apkārt. Garā ugunslīnija bija izpletusies uz visām pusēm, ietiekdamās tumšajās arkās. Ceļš uz priekšu, tāpat kā atpakaļ, bija degošu sienu apņemts. Degošās ogles sprakšķēja, un telpu bija piepildījis neciešama karstums.

Keisijs nolēca no plaukta un metās uz priekšu pa tuneli, kas bija liesmu apņemts un nokaitēts līdz baltkvēlei. Tas bija vajāta zvēra skrējiens. Ticība, ka . izdosies izglābties, viņu pameta. Sadegt dzīvam — tā bija realitāte. Liesmu mēles laizīja savainotās kājas. Nežēlīgā uguns bija šausmīgāka par žurkām. To nevar nogalināt! Dūmi koda acīs un aizsita elpu, kaklā kāpa nelabums.

Un tad — ak, brīnums! — gaitenis izveda viņu ceļu sazarojumā, kur vēl nebija nokļuvusi nežēlīgā uguns. Viņš bija to apsteidzis par kādām desmit pēdām. Keisijs metās sazarojuma kreisajā sānceļā. Viņš skrēja, cik bija spēka, kamēr ietriecās sienā. Kā akmens atlecis no tās, viņš salīgojās un sabruka zemē.

Atguvis samaņu, viņš atkal ieraudzīja uzbrūkošo ugunsgrēku. Aiz muguras liesmās atspīdēja ķieģeļu siena. Keisijs saprata, ka ieskrējis strupceļā.

Tupēdams uz ceļgaliem, viņš ieraudājās aiz izmisuma un dauzīja ar dūrēm pa sienu.

Uguns kā klaburcūska līda arvien tuvāk. Liesmas rāvās augšup, krāsodamas griestus purpursārtā tonī,

un tūlīt pat pārklāja tos ar kvēpu slāni, padarot melnus. v

Keisijs atkāpās, līdz ievēroja nelielu apaļu nišu. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja šauru aku, kas izgaisa bezgalībā. Trīs pēdu augstumā akas sienā bija āķis. Te noderētu spārni. To viņam nebija, taču no jauna pavīdēja cerību stariņš. Keisijam tas nozīmēja vairāk nekā spārni. ' 1

Cenšoties sasniegt āķi, viņš vairākas reizes nokrita, no jauna cēlās un ķepurojās augšup pa sienu. Tikai ar ceturto piegājienu viņa roka aizsniedza āķi un cieši satvēra to. Uguns jau bija apņēmusi nišu un ložņāja viņam zem kājām. Kā plēsoņa tā mēģināja aizsniegties līdz upurim, sagrābt to savos apkampienos.

4 Apmēram pēdu virs pirmā āķa sienā bija iestiprināts otrs. Keisijs pastiepās un satvēra to. Murgaini greizajos liesmu atspulgos dzelzs āķis te likās lielāks, te it kā sarāvās, un Keisijam šķita, ka viņš pārvietojas spoku pasaulē, kur nav ne realitātes, ne cerību. Sarūsējušie āķi kustējās...

-Ar pārcilvēciskiem spēkiem Keisijs ķepurojās augšup pa aku, kamēr • nokļuva līdz sazarojumam. Šahta sadalījās divās, apmēram piecas pēdas platās ejās. .Šauro spraugu sienas bija pilnīgi gludas — nekādu atbalsta punktu kājām vai rokām. Vispieredzējušākais alpīnists neriskētu izaicināt likteni, rāpjoties pa šādu cauruli. Taču Keisijs zināja, kādā veidā — starp citu, vienīgajā — to izdarīt: atspiežoties ar pleciem un kājām pret spraugas sienām un collu aiz collas pārvietojoties uz augšu, pārtopot par mašīnu ar svirām un atsperēm kāju un roku vietā.

Ķermenis saspringa un iztaisnojās — mašīna sāka darboties. Kādu sekundes daļu Keisijs karājās gaisā, tad zoles atsitās pret sienu, kājas iztaisnojās. Stop... mirklis atpūtai... un tālāk. No apakšas bija dzirdama

pretīgā uguns sprakstēšana, bet viņš nevarēja atļauties paskatīties lejup. Uz priekšu, tikai uz priekšu, ieķīlējot ķermeni sienā un ar rokām nepārtraukti pārtverot slideno tēraudu. Viena nepareiza kustība, un... Viņš to saprata un centās ne par ko nedomāt. Acis bija sviedru ‘ pielijušas, ausis — aizkritušas, deniņos . pulsēja asinis, mute bija izkaltusi... Vēl collu, vēl pēdu, vēl jardu... Atpakaļceļa nav. Sekundi ilga atslābināšanās — un viņš kā maiss nogāzīsies lejā, kur viņu apris alkatīgā uguns.

Keisijs uz mirkli sastinga, ar muti konvulsīvi tverdams gaisu. Priekšā—tumsa, it kā kāds būtu pārsedzis tumšu segu... Vēl viena kustība — un viņa mugurai vairs nebija atbalsta. Aiz uztraukuma Keisijs gandrīz zaudēja līdzsvaru. Ejā bija līkums. Viņš to saprata ātrāk, nekā paspēja atlaist rokas. Atgrūdies ar rokām, viņš ielidoja horizontālā gaitenī. Pēc brīža Keisijs apjauta, ka guļ uz muguras, ar kājām atspiedies pret griestiem.

Viņš neizjuta atvieglojumu — nē, šīm jūtām nebija apzīmējuma.

. Vai tiešām gaiss bija kļuvis svaigāks, vai arī viņam tikai tā likās? Pagriezies už vēdera, viņš līda uz priekšu, kamēr nokļuva līdz jaunam pagriezienam, aiz kura sākās vertikāla sekcija. No augšas te iespīdēja vāja, gaišzila gaisma. Kādas desmit pēdas virs viņa bija režģis, caur kuru vīdēja debesis. Keisijs saprata, ka ir glābts.

Drīz viņa rokas ieķērās dzelzs režģa stieņos. Karājoties gaisā, viņš centās kaut ko saskatīt ārpusē. Kapa klusums.., Debesis un vairāk nekā. Viņš norija siekalas un mēģināja kliegt, taču no kakla izlauzās tikai dobjš sēciens. Keisijs apskatīja režģi cerībā uziet aizbīdni, slēdzeni vai skrūves, bet neko neatrada. Un tad viņam atkal kļuva tā pa īstam baismi. Karādamies kā pērtiķis liānā, viņš izdvesa apslāpētus kliedzienus. Neviens neatsaucās. Uz palīdzību cerēt nevarēja.

Dusmu uzplūdā Keisijs atvēzējās un no visa spēka trieca kāju pret režģi. Tas šķindēdams pārsprāga. Kurpe iesprūda caurumā. Viņš cieši satvēra režģa stieņus, izrāva kāju, iešūpojās un vēlreiz sita... Caurums kļuva lielāks. Neapstājoties, šūpodamies kā svārsts, viņš turpināja sist pa režģi un vairākos piegājienos caurumu paplašināja. Un tad milzīgais dzelzs gabals ar lielu troksni iebruka.

Aiz akas sienas bija kaut kāds laukums. Keisijs iešūpojās pēdējoreiz un atlaida pirkstus... Ar kājām pa priekšu viņš ielidoja izsistajā caurumā un nokrita uz akmens grīdas. Vāja gaisma apgaismoja pakāpienus, kas veda uz durvīm.

Pēdējais posms izrādījās visgrūtākais. Atlikušo spēku tik tikko pietika, lai pārvarētu īso kāpņu pakāpienus. Uz katra no tiem viņš kāpa tik piesardzīgi kā vecs, akls invalīds. Kad viņš beidzot sataustīja aizbīdni, acu priekšā viss saplūda kā miglā. Ja durvis būtu aizslēgtas, viņš vairs nespētu tikt ar tām galā, bet eņģes iečīkstējās, un duivis lēni atvērās...

Asa, dzīvinoša vēja brāzma svieda viņam sejā putekļu mākoni. Breds spēra vēl vienu soli un bija brīvībā.

6. NODAĻA

Saule jau "bija gandrīz norietējusi, kad Keisijs, sakopojis spēkus, piecēlās. Viņš jutās kā zivs, kas izmesta krastā. Breds aplūkoja sevi. Drēbes bija pārvērtušās plankumainās, apdegušās lupatās. Sarkanie, uztūkušie apdegumi uz kājām neciešami sāpēja pat no nelielas vēja pūsmas. Keisijs tik alkatīgi rija gaisu, it kā kāds draudētu jau pēc brīža viņam to liegt. Saskrāpēts, izmocīts, ogļu putekļiem klātu seju viņš beidzot pasmaidīja.

ICādu jūdzi visapkārt pletās smilšains plašums, kas atgādināja izžuvušas upes gultni. Aptuveni trīssimt jardu uz priekšu vientuļā ēkā spīdēja uguntiņa. Pie mājas atradās mazs, ziedošs dārzs — pasakains skats mirušo valstībā!

Pārvarot nogurumu, Keisijs tiecās pie šī dzīvības avota... Viņam šķita, ka pagājusi vesela mūžība, bet nelielais attālums vēl nebija uzveikts, un paradīzes dārzs it kā attālinājās no viņa, nevēlēdamies uzņemt savā paspārnē galīgi nomocījušos grēcinieku.

Beidzot, kad saule paslēpās un iemirdzējās zvaigznes, bet baltās smiltis kļuva zilganas, Keisijs ar pūlēm satvēra vārtiņu rokturi. Tas padevās un Keisijs iegāja dārzā.

Dažus soļus no viņa pie akas stāvēja spainis ar ūdeni. Keisijs nometās ceļos un sāka alkatīgi dzert. No ledainā ūdens smeldza zobi. Kad slāpes bija remdētas, viņš mēģināja piecelties, bet nespēja. No dārza dziļumiem iznira balts plankums. Tas tuvojās un drīz ieguva cilvēka apveidu.

«Tā ir nāve, kas atnākusi pēc manis,» Keisijs nodomāja. Viņš vēlējās runāt, taču mēle bija kļuvusi sausa un nepaklausīga...

Baltais stāvs tuvojās... Pēkšņi tas izplūda, kļuva tumšāks... Ausīs ieskanējās pretīga džinkstoņa, un Keisijs iegrima necaurredzamā tumsā.

Keisijs pamodās plašā, tīrā istabā ar dārgām mēbelēm, lieliem logiem, kamīnu... Viņš gulēja gultā tīros, baltos palagos. Saules stari rotaļājās uz gaišajiem griestiem. Kad Keisijs ieraudzīja tos, nevis akmens velves, viņš nomierinājās, tomēr baidījās kaut uz mirkli aizvērt acis, lai nezaudētu šo svētlaimīgo pasauli, kas šķita tik trausla un gaisīga kā salds bērna sapnis.

Ogļu iesprakšķēšanās kamīnā lika Keisija ķermenim notrīsēt, pulss paātrinājās, acu priekšā iznira mirušās Glorijas seja, žurku pelēkie kažoki un liesmas... Liesmas. /

Viņš sajuta asas sāpes kājās, atspiedās uz elkoņiem, nometa segu un ieraudzīja, ka ir pārģērbts gaišzilā pidžamā un viņa kājas rūpīgi apsaitētas. Keisijs bezspēcīgi atlaidās spilvenos un pievēra acis.

Durvis nočīkstēja. Kāds ienāca istabā. Breds pagrieza galvu un ieraudzīja gara auguma sakumpušu večuku ar grumbainu melnīgsnēju seju. Viņa gaišpelēkās acis pauda līdzjūtību un laipnību. Rokā večuks turēja māla krūzīti.

— Kā jūtaties? — viņš jautāja maigā baritonā.

— Nodzēsiet pgles. Lūdzu!

Večuks mazliet sarauca uzacis. Viņš nolika krūzi uz galda, paņēma dzelzs krāsns kruķi un, izsvaidījis ogles, uzlēja tām ūdeni no krūzes, kura stāvēja uz grīdas līdzās kamīna režģim. Ogles iešņācās kā čūskas, izlaida garu un apdzisa.

— Vai vēl ko vēlaties?

— Paldies.

— Izdzeriet, — večuks paņēma krūzi un pienesa pie gultas. — Tas ir ārstniecisku zāļu novārījums. Nav sevišķi garšīgs, tomēr jums nāksies pieveikt šī trauka saturu.

— Vai esat dziednieks?

— Nē, mednieks, taču man ir pieredze šādās lietās.

Keisijs piecēlās sēdus un paņēma krūzi ar zaļgano

šķidrumu. Novārījums tiešām bija pretīgs.

— Tagad jums vajadzētu pagulēt, — teica večuks, aplūkodams slimnieku, it kā gribēdams pārliecināties, ka zāles iedarbojušās.

— Cik pulkstenis?

— Pusdienas laiks.

— Vai es jau ilgi guļu?

— Gandrīz piecpadsmit stundas.

— Bet diena? Kāda šodien ir diena?

— Ceturtdiena. Divdesmitais jūlijs. Atpūtieties, bet es pagatavošu jums ko ēdamu. Jūs taču esat izsalcis?

— Droši vien.

Saimnieks izgāja.

Keisijs jutās satriekts, kad saprata, ka ieslodzījums šahtā ildzis veselu diennakti. Un visu šo laiku viņš

f

nepārtraukti bija cīnījies par savu dzīvību! Kaulainā ar izkapti bija sekojusi viņam nepagurdama — te panāca, te slēpās, te uzbruka, te izlika lamatas. Un tomēr viņš bija tai izbēdzis. —Ja tā, viņš, bez šaubām, dzīvos vēl simt gadus, ātrāk tā pēc viņa neatnāks,— Breds domāja par sevi — nezin kāpēc trešajā personā. It kā viss, kas noticis, būtu noticis nevis ar viņu, bet kādu citu.

Drīz atgriezās večuks ar paplāti. Ceptas vistas smarža lika Keisijam atcerēties, ka eksistē arī tādas veselīgas sajūtas kā izsalkums.

— Iestiprinieties mazliet, — večuks nolika paplāti uz galdiņa pie gultas.

— Jums ir laba sirds. Kā jūs sauc?

— Ādams Pensons. Bet jūs esat Breds Keisijs?

— Jā, — kaskadieris saspringa. — Jūs zināt manu vārdu?

— Aprunāsimies pēc tam. Ēdiet, citādi viss atdzisīs.

Pēc dažām minūtēm no vistas bija palikusi kaudze kaulu, šķīvis ar salātiem — iztukšots, maize apēsta un kafija izdzerta. Keisijs juta, kā atgriežas spēki. Viņš nolaida kājas uz dēļu grīdas un mēģināja piecelties. Galva nedaudz reiba un sāpes kājās pārvērtās karstā kņudoņā no pēdām līdz gurniem. Viņš nesteigdamies piegāja pie loga. Saule bija zenītā, tās staros dārza zaļumi izskatījās spoži un caurspīdīgi. Bija grūti noticēt, ka tas nav sapnis. Pensons var tīksmināties par šo skatu, kad vien vēlas. Tāpēc jau viņš ir tik mierīgs un līdzsvarots. Viņš nu gan nodzīvos līdz simt gadiem.

Iečīkstējās durvis, un Keisijs atskatījās.

— Ko domājat iesākt, Bred? Vai neiebildīsiet, ja es jūs tā saukšu?

— Protams. Esmu nodomājis atgriezties pilsētā. Ja nekļūdos, šo vietu sauc Eseksa?

— Tieši tā. Bet es neieteiktu jums braukt uz Holivudu.

— Kāpēc?

Pensons izņēma no kabatas salocītu avīzi un, to at-locījis, nolika uz galda. *'

— Apsēdieties un izlasiet, ko par to pļāpā avīžnieki.

Apsēdies krēslā, Keisijs ielūkojās avīzē. Acīs uzreiz dūrās viņa fotogrāfija, kas aizņēma gandrīz puslappusi. Zem tās bija milzīgs virsraksts: «Piekrāptā lapsa!»

Keisijs sāka lasīt.

«...Astoņpadsmitajā jūlijā tika nogalināta Glorija Dor-mane, slavenā kaskadiera Breda Keisija sieva. Slepkava bija ietriecis dunci viņai sirdī. Līdzās atradās kalpa, piecpadsmitgadīgā filipīnieša Kimlija līķis. Šerifs Ho-liss ar izmeklēšanas grupu ieradās notikuma vietā uzreiz pēc Rolanda Villera» — vietējā pastnieka zvana

uz policijas pārvaldi. Villers pirmais atrada neģēlīgi noslepkavotos Baltimoras ielas 310. kotedžā.

Šerifam neklājās viegli, jo noziegums bija rūpīgi izplānots. Slepkavam bija izdevies sajaukt pēdas, neatstājot aiz sevis ne pierādījumus, ne pirkstu nospiedumus. Divi dunči, kūms bija lietojis slepkava, piederēja mājas saimniekam. Kādreiz šie asmeņi bija atnesuši skanīgu slavu bijušajam cirka akrobātam Bredam Keisijam. Rodas jautājums: kā Keisija dunči nonākuši rokās slepkavam? Holiss netika meklējis atbildi uz šo jautājumu. Šausmīgā drāma bija norisinājusies pulksten astoņpadsmitos un četrdesmit minūtēs, bet pēc stundas ieradās pats saimnieks. Viņam izdevās meistarīgi notēlot bēdu pārņemtu vīru, tā apmulsinot veco lapsu Holisu. Šerifs izstāstīja Keisijam par liecinieku — pastnieku. Kad likuma kalpi devās projām, atstājot noslepkavotās laulāto draugu vienatnē ar savām bēdām, tika izspēlēta jauna drāma.

Pulksten sešos no rīta Keisijs ieradās Rona Villera mājā un sarīkoja tur skandālu. Kā liecināja misis Vil-lere, viņš draudējis pastniekam, un, kā vēlāk noskaidrojās, tie nav bijuši tukši vārdi. Pulksten astoņpadsmitos misis Villere atrada savu vīru dārzā zem ābeles. Viņš bija nodurts ar dunci — tieši tādu pašu, ar kādu bija nogalināti pirmie divi upuri. Un atkal — sirdī. Vēl viena pieredzējušā šerifa pieļautā kļūda: viņš bija atstājis futrāli ar dunčiem kotedžā un lūdzis Keisiju to vēlāk atvest uz policijas pārvaldi. Acīmredzot Keisijs ar šiem ieročiem izrīkojās pēc saviem ieskatiem.

Futrālī glabājās ducis dunču. Trīs no tiem atņēmuši dzīvību nevainīgiem cilvēkiem. Mēs nezinām, kā noziedznieks nolēmis izmantot pārējos deviņus. Šerifs Holiss mēģināja to noskaidrot pie. paša Keisija, taču bija naivi cerēt, ka slepkava gaidīs viņu savās mājās ar

kūpošu kafijas tasi. Kotedžā šerifu sagaidīja pilnīgs juceklis. Ne dunčus, ne saimnieku viņam tā arī neizdevās atrast. Seifs bija līdz galam vaļā, mantas izsvaidītas. Lūk, pie kā noveda šerifa uzticība. Izsludināta meklēšana. Vai policijai izdosies aizturēt bruņoto maniaku, veiklo un viltīgo Keisiju? Uz šo jautājumu nāksies atbildēt šerifam.

Atgriezīsimies pie traģēdijas Baltimoras ielā. Līķa sekcija pierādīja, ka Glorija Dormane bijusi sestajā grūtniecības mēnesī. Viņa nogalināta pulksten astoņpadsmitos. Viņas vīrs pēdējo reizi redzēts pulksten septiņpadsmitos. Filmas «Lēciens bezdibenī», kurā Keisijs taisīja trikus, režisors Noels Paltons apgalvo, ka Keisijs pēc filmēšanās devies mājās. Viņš esot ļoti steidzies. Tagad ir skaidrs, ka viņš steidzies tādēļ, lai satiktu sravu sievu.

Holisam nav miera — viņš saprot, ka palaidis brīvībā bīstamu noziedznieku, tomēr pagaidām nezaudē pārliecību. «Triki, kas Bredam izdodas kinofilmās, ar mani neies cauri!» šerifs paziņoja žurnālistiem. Viņš solīja sabiedrībai, ka, ja vien Keisijs vēl ir pilsētā, viņš neizbēgs no policijas. Pat ja viņš atrodas apgabala robežās, brīvībā viņam atlicis pavadīt ne vairāk par diennakti. Nāksies ticēt «piekrāptajai lapsai», galu galā, pēc diennakts mums būs tiesības prasīt no šerifa atbildi...»

Keisijs, pagalam satriekts, izlaida avīzi no rokām. Ilgi klusējis, viņš palūkojās uz vecīti, kurš mierīgi stāvēja blakus, un klusu teica:

— Viņi ir zaudējuši prātu... Vai tiešām kāds no viņiem tic, ka esmu nogalinājis Gloriju? Neprāts! — Keisijs piecēlās. — Man steigšus jābrauc uz pilsētu!

— Nesteidzieties, Bred, — mednieks maigi teica. — Es jums palīdzēšu, cik spēšu, taču pav vērts iekarst. Pret šādām lietām jāizturas saprātīgi un nosvērti.

Es, protams, neticu, ka jums ir kāds sakars ar slepkavību. Noziedznieks labprātīgi nelīstu aizbērtā šahtā. Bet pēc šāda paziņojuma avīzēs noberzt sevi tīru ir grūtāk nekā nomazgāt ogļu putekļus. Labāk visu apspriedīsim. Kā jūs nokļuvāt šahtā?

— Neesmu jums teicis, ka tur biju.

— Paskatoties uz jūsu drēbēm vai, precīzāk sakot, uz to, kas no tām palicis pāri, nebija grūti iedomāties.

\ Es taču pieminēju ogļu putekļus.

— No manis bija sadomājuši atbrīvoties uz visiem laikiem. Tāpēc nolēma, ka šahta ir vispiemērotākā vieta.

— Kā gan jums izdevās izkļūt no turienes? Visas ejas taču ir aizbērtas, es to noteikti zinu. Esmu raktuvēs nostrādājis divpadsmit gadus, iedzīvojies daudzās slimībās un pazīstu pazemi kā savu kabatu.

— Ir cilvēki, kuri zina eju. Es neesmu pirmais, kas turp aizsūtīts. Dažus no tiem, kas bija iemesti žurkām par barību, es redzēju.

— Vai jūs uzgājāt eju?

— Nē...

— Tad kā jums izdevās izkļūt?

— Pa ventilācijas aku. — Keisijs piegāja pie loga un norādīja uz žogu, no kura viņam bija vajadzējis nokļūt līdz Pensona mājai.

Večuks paskatījās norādītajā virzienā.

— Jūs jokojat? Tas nav iespējams!

— Es nekad nespēšu to izskaidrot. Tomēr, kā redzat, esmu te... Dzīvs!

— Vai jums bija virve?

— Tikai tā, ar kuru biju sasiets, bet tā sadega.

— Tātad prese raksta taisnību — jūs esat velns, ne cilvēks.

Keisijs pasmīnēja.

— Esmu cilvēks, turklāt, kā noskaidrojās, ļoti vājš.

Kad lieta kļuva pavisam, nopietna, man klājās grūti. Cilvēku ar pārdabiskām spējām nav.

Pensons, salicis rokas aiz muguras, ilgi raudzījās pa logu. Tad klusu teica:

— Atgriezties pilsētā ir bīstami.

— Man nav izvēles. Tur nesodīti staigā manas sievas slepkavas, bet policija īsto noziedznieku vietā meklē mani. Es zinu, kurš nogalināja Gloriju. Turklāt, slēpjoties no šerifa, es faktiski atzītu sevi par vainīgu slepkavībās, kuras neesmu izdarījis.

— Es saprotu. Man ir šāds tāds apģērbs, tūlīt to atnesīšu.

Armijas tipa vējjaka, īsie zābaki, džemperis un bikses izrādījās nedaudz par lieliem, bet tas bija tīrais sīkums. Keisijs pārģērbās un izgāja pagalmā, kur stāvēja apbružāts buiks.

— Es aizvedīšu jūs līdz pilsētai, Bred. Sēdieties! Šī kariete ir veca, bet vēl kalpo. Nu tai nāksies pastrādāt.

Viņi iekāpa mašīnā. Pensons iedarbināja motoru.

— Paņemiet no aizmugurējā sēdekļa bereti un saulesbrilles. Tādā izskatā jūs neviens nepazīs.

— Netiku domājis, ka man kādreiz vajadzēs slēpt savu sej^i. Agrāk es ļoti vēlējos, lai kinokamera kaut retu reizi parādītu mani tuvplānā. Tagad, kad to nevēlos un tas ir pat bīstami, visas avīzes ir pilnas ar veiklā kaskadiera Breda Keisija attēliem.

Mašīna izbrauca uz autostrādes un traucās pilsētas virzienā. *

— Sakiet, Ādam, kad slēdza šahtu? — Keisijs aizsmēķēdams jautāja.

— Pirms pieciem gadiem.

— Un kopš tā laika zemes gabals stāv tukšs? Tur varēja uzcelt rūpnīcu vai ierīkot parku.

— Šahtas īpašnieks atteicās to pārdot, kaut gan gribētāju bija ļoti daudz.

I

— Dīvāini. Kam viņam vajadzīga tāda teritorija, ja viņš to neizmanto.

— Neviens to nezina.

— Kas tad ir tās zemes īpašnieks?

— Ali to neviens nezina. īstais saimnieks nekad nav sevi atšifrējis. Visus darbus darīja starpnieki. Saimnieks skaitījās Džo Klingtons, taču visi zināja, ka viņam nav ne centa pie dvēseles.

Večuks apklusa — kādu jūdzi priekšā stāvēja trīs policijas mašīnas. Likuma sargi skraidīja kā skudriņas, pārbaudot garāmbraucošās mašīnas.

— Šķiet, ka viņi nopietni ķērušies pie lietas, — Pen-sons bija acīmredzami uztraucies. — Viņi ir slēguši visus ceļus, kas ved ārā no pilsētas. Varbūt griezīsimies atpakaļ, kamēr nav par vēlu?

— Nē, — Keisijs stingri teica. — Mēs taču iebraucam pilsētā, nevis dodamies no tās ārā. Šaubos, vai viņi ar mums tērēs laiku.

— Loģiski! Tomēr jūs lienat lamatās — ārā jums

neizkļūt. 1 t

— Brauciet ātrāk, Ādam, — Keisijs uzstāja.

— Jūs nu gan esat stūrgalvīgs!

Večuks piespieda gāzes pedāli. Mašīna rāvās uz priekšu un sāka tā kratīties, ka šķita — tā tūlīt izjuks. Policisti pat nepaskatījās uz viņu pusi. Buiks veiksmīgi izbrauca cauri kordonam un pēc desmit minūtēm iebrauca pilsētā.

— Kurp tagad?

— Izsēdiniet mani pie kāda bāra. Vispirms man vaja- . dzīgs telefons.

Nobraukuši kvartālu, viņi ieraudzīja izkārtni «Ka-rolīna». Pensons apturēja mašīnu pie viesnīcas ieejas.

— Visu labu, Ādam. Jūs man krietni palīdzējāt.

— Veiksmi, Bred!

Brīdi viņi klusēdami lūkojās viens otrā, tad Keisijs atvēra durvis un izkāpa.

Mašīna nekustējās. Viņš juta sev pievērstu večuka ciešo skatienu, tomēr neatskatījās. Bez liekas sentimentalitātes viņš nolēma aiziet pirmais.

*

* *

Keisijs pabīdīja bereti uz pieres, uzlika tumšās saulesbrilles un greizi pasmīnēja, iztēlodamies, kāds viņš izskatās no malas.

Bārs bija pārpildīts — Keisijs bija ieradies tieši lenča laikā. Te bija gan strādnieki, gan tirgotāji, gan sīki kantora darbinieki. Visi galdiņi bija aizņemti. Putās noskrē-jušies oficianti tik tikko spēja apkalpot tādu apmeklētāju pūli. Keisijs ar pūlēm izspraucās līdz letei, samainīja vienīgo naudaszīmi un, noskaidrojis, kur atrodas telefons, aizkļuva līdz zāles galam. Telefona kabīne bija aizņemta — kādas piecas minūtes nācās gaidīt, kamēr ruda resnīte gluži kā krāvējs skaidrojās ar savu draudziņu. Beidzot nokļuvis kabīnē, Keisijs iemeta automātā vairākas monētas un palūdza savienot ar policijas iecirkni.

Klausuli uzreiz pacēla, un pikta balss norūca:

— Policijas pārvalde, dežurants.

— Palūdziet pie telefona šerifu.

— Kas runā? *

— Bi eds Keisijs.

Iestājās pauze, bija dzirdami čuksti, tad klausulē atskanēja Holisa balss.

— Kas jūs esat?

— Keisijs. Vai tad jums to nepateica?

— Kur jūs atrodaties?

— Par to parunāsim vēlāk. Es šodien avīzē izlasīju varenas muļķības. Vai tā ir jūsu rūpīgā izmeklēšana?

— Jā. Tas ir izmeklēšanas rezultāts. Jūs nogalinājāt savu sievu un kalpu, kurš bija kļuvis par nejaušu nozieguma liecinieku. Jūs izmānījāt no manis ziņas par otru liecinieku. Nobijāties, ka pastnieks jūs redzējis — tā tiešām bija, un nogalinājāt arī viņu. Villers ir nogalināts ar jūsu dunci. Futrālis bija palicis jūsu kotedžā, jums vajadzēja to nogādāt policijā.

— Pietiek, Holiss! Dunčus atstājāt jūs — aiz paša nolaidības. Kad tika nogalināts Villers?

— Netēlojiet muļķi, Keisij! Jūs to lieliski zināt. Iesaku ierasties policijas iecirknī labprātīgi — tiesa to ņems vērā.

f

— Kad tika nogalināts Villers?

— Septiņpadsmitos.

— Es biju pie viņa piecos no lita, viņa sieva to zina. Jūs esat kļūdījušies par divpadsmit stundām. Vēlāk es viņu netiku redzējis. Un pulksten septiņpadsmitos es biju...

— Nu? Kur jūs bijāt vakarā? Kas jūs redzēja? Nosauciet liecinieku vārdus!

— Žurkas.

* —Iztiksim bez apvainojumiem...

— Kā gan es varēju nogalināt savu sievu? Viņu nogalināja pulksten sešpadsmitos. Tajā laikā man bija filmēšanās.

— Līķa sekcija pierādīja, ka nāve iestājusies ap as-toņpadsmitiem. Jūs varējāt paspēt...

— Jūs tam ticat?

— Es par to nešaubos. Iegaumējiet, Keisij, mēs vienalga jūs notversim, jo visas izejas no pilsētas ir bloķētas. Tāpēc iesaku...

— Man nav vajadzīgi plānprātiņa padomi. Pat ievē-

rojot patologa slēdzienu jums vieglāk nekļūs. Pulksten astoņpadsmitos es atrados Bleika birojā. Viņš var apliecināt...

— Nevar. Bleiks devies uz Eiropu uz nenoteiktu laiku. Tiesa negaidīs, viss jau tāpat ir skaidrs.

— Bet Bleika sekretāre Luisa Stārkā? Viņa mani redzēja.

Kādu brīdi klausulē valdīja klusums, tad Holiss izmeta:

— Mēs uzklausīsim viņas liecību. Bet jums vajag...

— Man neko nevajag. Tas esat jūs, kam jāveic izmeklēšana, ievērojot likumu, nevis savu dzinējsuņa instinktu. Un neaizmirstiet Elu Bārto nu, kurš aizveda mani uz biroju.

— Bartons strādā pie jums, jūs viņam maksājat. Kā ieinteresēta persona viņš nevar liecināt.

— Jums, Holiss, galvenais ir atrast grēkāzi. Jūs nevēlaties meklēt slepkavu! Labi, es pats viņu atradīšu.

— Jūs nevienu neatradīsiet. Jau pēc stundas es jūs ietupināšu aiz restēm...

Keisijs nometa klausuli, nenoklausījies līdz galam. Noslaucījis nosvīdušo seju, viņš iemeta automātā vēl dažas monētas un nosauca telefonistei numuru. Meitene izrādījās runīga un, vēl nesavienojusi, brīdināja:

— Mister Keisij, saruna tika noklausīta, un policija ir fiksējusi vietu, no kurienes jūs runājāt.

— Jūs esat ļoti laipna, mis.

— Savienoju.

Šoreiz klausuli ilgi necēla. Keisijam jau sāka trūkt pacietības, kad atskanēja knikšķis, un viņš izdzirda pazīstamo Bartona balsi.

— Sveiks, El.

— Kas runā?

— Vai tu mani nepazīsti?

— Bred?! Velns parāvis, vai tiešām tas esi tu?

— Katrā ziņā kāds, kas ir ļoti līdzīgs man.

— Kur-tu biji pazudis? Tevi meklē policija. Viņi domā... Idioti! Es neko nesaprotu!

—Tu man esi vajadzīgs, El.

— Kāda runa, brauc šurp! .

— Tas nebūtu prātīgi. Tevi un tavu māju noteikti novēro.

— Kādas muļķības!

— Nepārtrauc, mums nav daudz laika. Policija zina, no kurienes es zvanu, pēc minūtps vai divām viņi būs klāt. Tu taču pazīsti Luisu Stārku? ,

— Protams. Linkolna avēnija 12.

— Noskaidro patologa uzvārdu, kurš...

— Es viņu pazīstu. Elmers Frenčs. Mums ir tikai viens tiesas patologs.

— El, steigšus sameklē šo ārstu. Noskaidro visu par līķa sekciju un precizē nāves iestāšanās laiku. Sājā lietā ir daudz neskaidrību. Esi piesardzīgs, neaizmirsti, ka tevi var izsekot. Ja ievērosi asti, pacenties tikt no tās vaļā. Tiklīdz visu noskaidrosi, brauc uz Piejūras parku, es tevi tur gaidīšu.

Keisijs ievēroja, ka bārā ienāk divi tipi tumšos uzvalkos un pelēkās cepurēs — īsti Losandželosas okšķeri, tos varēja nemaldīgi pazīt, it kā uz pieres tiem būtu zīmogs: «Uzmanību, kruķis!» Viņu pētošie skatieni slīdēja pār zāli.

— Uz tikšanos, El.

Keisijs nometa klausuli un izslīdēja no kabīnes. Nelielā bāra telpa neļāva viņam ilgi palikt neievērotam. Spraucoties uz izeju, viņš uzdūrās kādam dūšīgam vīram dzeltenā panamā, kurš nesa paplāti ar duci alus pudeļu, un tās nolidoja uz grīdas. Likās, ka skandāls ir neizbēgams. Ienācēji tūdaļ metās uz trokšņa pusi.

Keisijs saprata, ka ir iekritis — paša muļķības dēļ. Skaidrs, ka vajadzēja iet projām tūlīt pēc sarunas ar Holisu. Viņu taču brīdināja! Tagad nāksies bēgt no vajātājiem. Līdz šim viņš tādus trikus bija taisījis tikai kino. Žēl, ka te nav režisora, kurš laikus uzsauktu: «Stop!»

— Vai tu esi akls, vai? — dūšīgais iebrēcās, brīnumainā veidā noķēris gaisā vienu pudeli. — Noņem brilles,

mēnessērdzīgais!

— Aizveries! — Keisijs murmināja, mēģinādams aizlavīties no notikuma vietas.

Dūšīgais eksplodēja. Atgrūdis krēslu, viņš gāza ar vienīgo veselo pudeli pa galda malu. Pudele sašķīda gabalos, panamas īpašnieka rokā nozibēja tās kakliņš ar asām šķautnēm.

— Tagad paskatīšos, kas tev ir degunā, riebekli, — puisis ierēcās.

Pūlis iedūcās. Keisijs ar acs kaktiņu redzēja tuvojamies okšķerus, viens no tiem jau atradās tepat blakus, trīs soļu attālumā.

Keisijs sagrāba krēslu un meta ar to policistam. Priekšmets sasniedza mērķi un izjuka pēc sadursmes ar policista pieri. Okšķeris iegaudojās un atsprāga atpakaļ, sabrukdams zem blakus galda. Dūšīgais apjuka. Pēc visiem kautiņa likumiem, šī dāvana pienācās viņam. Pa to laiku Keisijs, nepievēršot uzmanību alus cienītājam, uzsauca zālei: «Sitiet kruķus!», rādīdams ar pirkstu uz otra okšķera pusi. Policists uz mirkli sastinga un iebāza roku kabatā.

Triks izdevās. Viss pūlis pievērsās tipam privātajās drēbēs.

Likuma vārdā... — tas uzkliedza, izraujot pistoli.

Tā bija nopietna kļūda.

— Nekustēties no vietas! ^

— Tūlīt tu uzzināsi, kas šī par vietu! — dūšīgais

ierēcās, visu savu niknumu vērsdams pret policistu. Veserim līdzīgā dūre nosvilpa gaisā un ietriecās kruķa fizionomijā. Sākās kautiņš, kurā iesaistījās vairums klātesošo. Strādhieku puiši necieta augstprātīgos policistus.

Tikko piecēlies no grīdas, otrais policists dabūja spērienu muguras lejasdaļā un aizlidoja uz priekšu, apgāzdams galdu un iemērkdams uzvalku šķīvja saturā.

— Vai cepeti jau pasniedza? — sauca iereibusi meiča ar dakšiņu rokā.

% 9

— Nē, — atbildēja viņas draudziņš un gāza ar milzīgo dūri policistam tieši mugurkaulā.

Keisijs tobrīd atvēra bāra ārdurvis. Neviens vairs neizrādīja interesi par viņu. Izskrējis uz ielas, viņš ieraudzīja trotuāra malā stāvošo patruļas mašīnu. «Lielisks aizsegs,» viņš nosprieda. «Kamēr puiši izklaidē publiku, es izmantošu viņu mašīnu.» Pēc brīža viņš jau sēdēja pie stūres.

Pēc divdesmit minūtēm Keisijs izbrauca uz Linkolna avēnijas,, nobraucis kvartālu, iegrieza mašīnu pagalmā un nobremzēja. Atverot mašīnas durvis, iedarbojās rācija. Aizsmakusi balss ziņoja:

— Ceturtais... Ceturtais, izsauc centrālā, kāpēc neatbildat? Izsūtu jums papildspēkus. Ceturtais...

— Paldies, puiši! Neaizmirstiet nestuves!

Keisijs aizcirta durvis un devās pie Luisas Starkas.

Pēc piecām minūtēm viņš nonāca pie vārtiņiem. Ar granti nokaisīts celiņš, dārza dziļumā — neliela vienstāva mājiņa.

Viņš piezvanīja. Pēc mirkļa sekretāres melodiskā balss jautāja:

— Kas tur ir?

Paldies Dievam, viņa bija mājās!

7. NODAĻA

Luisa izbrīnīti skatījās uz Keisiju.

— Nebaidies, Luisa. Es neesmu ne fanātiķis, ne slepkava. Man ar tevi jāaprunājas. Tu ātri visu sapratīs^5.

! eisijs runāja klusu un piesardzīgi, it kā atskrūvēdams spridzekļa detonatoru. Viena nepareiza kustība — un viss uzlidos gaisā.

Meitene pagāja sānis un ielaida viņu mājā. Viņi iegāja plašā, mājīgā viesistabā. Šeit viss bija domāts atpūtai un mieram.

Keisijs pagriezās pret meiteni un saņēma viņu aiz pleciem.

— Tu esi vienīgais cilvēks, kurš man var palīdzēt.

— Apsēdies, Bred. Izstāsti visu pēc kārtas.

Viņa nenovērsdamās raudzījās Keisijā. Skatiens pauda uzmanību un dzīvu interesi — viņam tas nozīmēja ļoti daudz. Viņš apsēdās krēslā, Luisa iekārtojās uz dīvāna.

— Tu jau droši vien zini par Glorijas nāvi? — Bre- * dam kaklā iestrēga kamols. — Viņu nogalināja ar manu dunci. Noziedznieki ir nozaguši man divpadsmit dunčus un rīkojas ar tiem gan pa labi, gan pa kreisi. Mūsu neaptēstais šerifs uzskata, ka visas šīs zvērības daru es.

— Kā gan es varu tev palīdzēt, Bred? Saprotams, man pat prātā nav ienākusi doma, ka tu varētu būt iejaukts šajā netīrajā lietā... Bet kā es varu līdzēt?

— Esmu atradis noziedzniekus. Tagad mans uzdevums ir viņus notvert, bet man traucē Holiss ar savu bandu.

— Un ko tu vēlies no manis?

— Kur ir Bleiks?

— Viņš aizlidoja uz kongresu Londonā.

— Kad?

— Stundu pēc tavas aiziešanas. Viņam piezvanīja no Eiropas. Viņš lūdza man pasūtīt biļeti uz. tuvāko avio-reisu un aizlidoja.

Keisijs kļuva domīgs.

— Vai nevēlies ko iedzert?

— Mazliet džina.

Meitene devās pie skapīša ar pudelēm, izņēma glāzes un ielēja dzērienu.

— Tātad — kā es varu tev palīdzēt?

— Tev jādodas man līdzi uz policiju un jāliecina, ka slepkavības dienā pulksten astoņpadsmitos es biju kompānijas birojā. Tieši šajā laikā tika nogalināta Glorija.

— Protams, es braukšu tev līdzi. Pulksten astoņpad

smitos tu tiešām biji pie Bleika — to es varu apzvērēt. ^

— Labi! Brauksim tūlīt. Vai tev ir mašīna?

— Balts plimuts, tas tur — pie vārtiem. Vai derēs? — Viņa iedzēra malku, izņēma no somiņas atslēgas un pasniedza Keisijam. — Būs labāk, ja mašīnu vadīsi tu. Es pārāk nervozēju.

Viņa devās uz guļamistabu. Uztraukums viņas gaitā neatspoguļojās.

— Pagaidi mirkli. Es pārģērbšos, — meitene uzsauca pie durvīm un nozuda.

Kad atgriezās Luisa, pudeles saturs bija saplacis vēl par divām glāzēm.

Viņa bija ģērbusies sniegbaltā blūzītē un šauros, spilgti dzeltenos svārkos.

— Esmu gatava! — viņa teica tā, it kā gatavotos doties uz atrakcijām lunaparkā.

— I,abi! Mēģināšu vēlreiz atraisīt sev rokas, lai piekļūtu slepkavam.

— Vēlreiz? —Luisa pārjautāja, ieplešot lielās acis.

— Es tāpat vien. Skaļi domāju. Ejam!

Uz ielas jau krēsloja. Svaigs vējiņš pūta viņiem sejā. Meitenes mati plīvoja vējā.

— Šodien ir brīnišķīga diena! — viņa iesaucās. Keisijs tā nedomāja. Noskrējis lejā pa pakāpieniem,

viņš sastinga :— pie vārtiņiem stāvēja mašīna. No tās aizmugurējā loga rēgojās melns bises stobrs — tas bija notēmēts uz viņu.

— Luisa, gulies! Ātri... — Keisijs kliedza un metās

guļus zālājā. ;

Meitene noņēmās ar atslēgām, bet, izdzirdusi kliedzienu, pagriezās. Atskanēja šāviens. Lidojošas skrots svilpiens pāršķēla gaisu, un kaut kas sāpīgi iesitās Keisijam plecā. Viņš tikai neskaidri apjauta, ka mašīna, uzņemot ātrumu, aizdrāžas.

9

Viņš palūkojās uz Luisu. Svina šāviņš bija trāpījis viņai krūtīs un atsviedis viņu atpakaļ. Luisa atbalstījās pret sienu un sabruka uz pakāpieniem.

Keisijs pielēca kājās, metās pie viņas un pacēla nedzīvo ķermeni. Meitenes lielās, zilās acis ar neko ne-

9

redzošu skatienu raudzījās debess plašumos. Keisijs saprata, ka viņi viens otram vairs nespēs palīdzēt.

Neliešu banda gluži kā viesuļvētra noslauka savā ceļa visu, un neviens nevar droši zināt, ka nāve tam aiz-gājusi garām, nevis paslēpusies kaut kur līdzās. Un tas viss notiek likuma sargu pilnīgas bezatbildības dēļ. Kādam taču jāaptur šī nāves pļauja!

Keisiju pārņēma niknums. Nu ko, ja jau tie, kuru pienākums ir sargāt cilvēku dzīvību un mieru, to nedara, tad viņš, Breds Keisijs, to izdarīs. Viņš atšķetinās šo šausmīgo noziegumu mudžekli pat tad, ja viņam nāksies par to samaksāt, ar savu dzīvību.

Divus kvartālus pirms Piejūras parka viņš izkāpa no mašīnas un kājām devās uz centrālo ieeju. Galvenais — neiekrist lamatās. Bartonu varēja izsekot, turklāt viņam nav nekādas pieredzes šādās lietās. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai Bartons jau būtu ticies ar patologu un varētu ierasties norunātajā vietā.

Aizgājis līdz stūrim, Keisijs apstājās ēnā un vēroja tumšo koku audzi. Laukums parka priekšā bija tukšs — ne mašīnu, ne garāmgājēju. Cilvēki šādā laikā sēž mājās.

Keisijs pārskrēja pāri ielai, iegāja pa vārtiem un steigšus nogriezās šaurajā alejā. Ne mazāk kā stundu viņš gluži kā rēgs slēpās starp kokiem, nenovēršot acis no centrālās ejas. Beidzot parādījās Bartons. Bez šaubām, tā bija viņa elastīgā gaita. Bartons atgādināja sliktu aktieri, kurš tēlo spiegu trešās šķiras grāvējā. Uzbīdījis cepuri uz pieres un saslējis žaketes apkakli, viņš nemitīgi lūkojās apkārt.

Kad impresārijs bija nonācis līdz Keisija slēptuvei, tas satvēra paziņu aiz piedurknes un ievilka krūmos.

— Mierīgi, El. Tas esmu es.

Puisis pat nepaspēja nobīties.

— Vai astes nav?

— Ak tu, velns! Man sirds ieskrēja papēžos... Ja arī bija aste, es to atstāju divus kvartālus aiz parka.

— Vai esi pārliecināts?

— Ha! Nu protams! Iegāju aptiekā un izlikos, ka man ir slikti. Aptiekārs ieveda mani savā kabinetā, bet pats aizskrēja pēc zālēm. Tiklīdz viņš bija prom, es atvēru logu un izlēcu pagalmā, bet pēc minūtes jau biju blakus ielā. Ja man kāds tiešām sekoja, tad palika garlaikojamies pie' aptiekas.

— Nav slikti. Tas, ko tu jokodamies sauc par galvu, dažreiz arī strādā. Bet tagad — uz priekšu!

— Uz kurieni?

—- Es taču teicu. Te ir bīstami.

Keisijs aizveda Bartonu pie Luisas mašīnas. Iesēdušies plimutā, viņi pabrauca dažus kvartālus uz priekšu un iegriezās tumšā šķērsielā. Braukt pa pilsētu šajā mašīnā bija bīstami. Okšķeri droši vien jau zināja par Luisas slepkavību un tagad sekoja viņiem pa pēdām.

— Vai runāji ar ārstu? — Keisijs jautāja, kad viņi apstājās.

— Protams. Emlers Frenčs izrādījās godīgs cilvēks — par to es nešaubījos. Es viņu atradu pie meitas — viņas rančo. Tas atrodas četrdesmit jūdzes uz dienvidiem no Losandželosas, netālu no Fostornas. Vai zini, viņš ļoti izbrīnījās, kad uzzināja manas vizītes mērķi. Tad es viņam parādīju to netīro avīželi... Puisim acis gandrīz izsprāga uz pieres. Frenčs apgalvo, ka nāve iestājusies pulksten sešpadsmitos un tas norādīts ari slēdzienā, kuru viņš nodevis varas iestādēm... Starp citu, viņam ir palikusi slēdziena kopija.

— Ko vēl viņš saka?

— Cilvēks, kurš nogalinājis Gloriju, ir ar viņu vienā augumā. Tādas lietas tiek noteiktas pēc dūriena slīpuma... īsi sakot, nazis iedurts viņai sirdī gandrīz vertikāli.

Keisija seja kļuva svina pelēka, bet acis liesmoja.

— Atvaino, Bred... Frenčs ir sašutis par faktu sagrozīšanu. Policija pasniegusi avīžniekiem falsificējumu. Tikai nav skaidrs, ar kādu nolūku...

— Nolūks ir zināms. Holiss nav pārliecināts, ka varēs atrast īsto slepkavu. Viņaprāt, es gluži labi atbilstu šai lomai. Drīz būs vēlēšanas, un šerifam vajadzīga reklāma. Viss ir ļoti vienkārši.

— Varbūt mēģināsim viņu pārliecināt...

— Viņam tagad pat ar kaimiņa āzi labāk netuvoties. Puisis ir aizrāvies ar medībām, un es esmu tas zvērs, kurš viņam vajadzīgs. Viņa uzdevums ir iesēdināt mani būrī un izlikt apskatei — tā būs lieliska reklāma.

— Klausies, Bred. Frenčs pasvieda interesantu ideju. Slēdziena kopija viņām ir pilsētā. Rīt viņš atgriezīsies no rančo, un mēs norunājām satikties. Frenčs iedos mums kopiju — tā nekavējoties'jāpublicē. Tas zirga pakaļa Holiss paliks ar garu degunu! Par viltojumu viņš dabūs tādu sutu, ka aizmirsīs par vēlēšanām uz visu mūžu.

— Līdz rītdienai vēl jānodzīvo.

— Bez panikas! Sis dokuments garantē tev dzelžainu alibi. Tikai nesteidzies...

— Tev grūti mani saprast, El. Mēs esam noregulēti uz dažādiem viļņiem. Es staigāju gluži kā pa naža asmeni — mani meklē Holiss, es bēguļoju un turklāt vēl meklēju slepkavu. Bet tas steidzas izgaist. Ja slepkava uzzinās, ka es sveiks un vesels skraidu pa pilsētu, viņš vai nu pazudīs, vai arī sarīkos man medības. Tad nāksies karot ar divām bandām vienlaikus.

— Vai tu domā, ka noziedznieku atrast ir tīrais nieks? Nevainīgu jaunavu Losandželosā tu atradīsi drīzāk nekā slepkavu. Viņš taču nav muļķis, ja jau tik veikli spēj aptīt visus ap pirkstu.

— Es zinu, kas nogalināja Gloriju. Es jau atradu

noziedzniekus, taču viņiem izdevās izsist mani no segliem. Protams, uz laiku.

.Keisijs, neielaižoties sīkumos, pastāstīja Bartonam par saviem piedzīvojumiem. Kad viņš beidza savu stāstu, impresārija seja pauda ne vien izbrīnu, bet arī stipru satraukumu.

— Kur tu esi iekūlies, Bred?! Šeit taču darbojas vesela rīkļurāvēju banda! Vai tu domā ar viņiem mēroties spēkiem?

— Man nav izvēles.

— Varbūt tev apnicis dzīvot? Tā nekas! Mans draugs — pagrīdes kamikadze! Pat murgainā sapnī nebūsi redzējis to, ko viņi ar tevi izdarīs. Atjēdzies, Bred! Nekod kumosu, kuru nespēj norīt...

Keisijs viņā neklausījās. Caur mašīnas priekšējo stiklu viņš klusēdams vēroja ceļu. Pēc tam klusi nomurmināja:

— El, El... Puis, vai tev ir karsonis?

Pēkšņi Keisijs pagriezās pret draugu.

— Kur tu norunāji tikties ar Frenču?

— Uz Rosmora ceļa, Sestās avēnijas stūrī pulksten divdesmitos. Viņam ir tumšzils linkolns.'

— Tev nevajadzētu iesaistīties šajā lietā. Brauc mājās un visu aizmirsti. Es tev piezvanīšu, ja tu man būsi vajadzīgs. Visu labu, El.

— Bet es gribu tev palīdzēt...

— Nešaubos. Tomēr tagad es labprāt paliktu viens. Pienācis laiks izdarīt secinājumus.

Bartons negribīgi izkāpa no mašīnas. Keisijs ar kāju piespieda gāzes pedāli, un Luisas plimuts aizrāva viņu naktī.

8. NODAĻA

Mašīnu viņš atstāja Tirgus laukuma stāvvietā un tālāk devās kājām. Līdz Brūsa Hellera garāžai bija atlicis nedaudz vairāk par kvartālu, kad ap stūri iegriezās patruļas mašīna. Vientuļais Keisija stāvs bija labi saskatāms uz tukšās ielas. Atlika tikai izdarīt straujāku kustību vai pagriezties atpakaļ, lai uzreiz pievērstu sev uzmanību. Instinktīvi radās vēlēšanās skriet, tomēr Keisijs savaldījās.

Mašīna lēni slīdēja viņam pretī. Restorāna neona izkārtne meta gaismu viņam sejā. Keisijs nolieca galvu un pielika soli.

Negaidot atvērās kafejnīcas durvis, un uz ielas iznāca trokšņaina jauniešu kompānija. Viņi klaigāja, smējās, šķindināja pudeles, izkliedza dažādas muļķības...

Kāda meiča atšķīrās no pārējiem un, pieskrējusi pie Keisija, parāva viņu aiz piedurknes.

— Ei, skaistulīt, kāpēc tu esi tāds bēdīgs un vientuļš? Vai gribi, es tevi izklaidēšu?

Keisijs nespēja palaist garām tādu izdevību.

— Labi! Kur tu esi nolēmusi to darīt?

— Kur tu mani uzaicināsi.

Viņš cieši palūkojās meitenē. Pavisam jauniņa gaišmate ar uzrautu, vasaras raibumiem nosētu degunu un pelēkām aizmiglotām acīm.

— Vai ūdeni esi ieņēmis mutē, vai?

Keisijs saklausīja tuvojamies motora rūkoņu. Ar paviršu kustību viņš apskāva meiteni un pievilka sev klāt, pats nostādamies tā, lai atrastos ar muguru pret braucamo dalu.

Mašīna nobremzēja, taču motors turpināja darboties. Skūpsts ieilga, tomēr Keisijs nedomāja izlaist no rokām

savu aizsegu pat tad, ja nāktos ta nostāvēt līdz rītam. '

Par laimi kaut kur atskanēja izmisīgs kliedziens. Meitene sarāvās, bet viņš neļāva viņai pat pakustēties.

Motors ierūcās skaļāk, un uz asfalta nokauca riepas. Keisijs nedaudz atkāpās no meičas un pašķielēja uz kompānijas pusi. Tur pienapuikas, vicinādami dūres, noskaidroja attiecības. Talkā tika ņemtas pudeles.'Policisti ar stekiem izlēca no mašīnas un devās ieviest kārtību.

Tas norisinājās kādus desmit soļus no Keisija. «Liekas, ka paveicās,» viņš atbrīvoja tvērienu.

— Tu esi izsalcis! Tas man der, — nomurmināja nepazīstamā. Tagad jau viņa spieda Keisiju savos apkampienos.

— Tev taisnība, drostaliņ. Seko man, manai pacietībai ir pienācis gals, — viņš atbildēja, piemērodamies viņai, un, satvēris apreibušo būtni, aizvilka sev līdzi.

Viņas kurpju papēdīši klaudzēja, atbalsodamies tumšajā ielā — taisnā kā pistoles stobrs.

— Tu pagaidīsi mani uz stūra, — Keisijs pa ceļam izrīkoja meiču, — kamēr es ieskriešu pie paziņas pēc atslēgām no kādas jaukas būdiņas. Tur mēs izklaidēsimies.

— Tikai ātri. Nevēlos stāvēt vientuļa kā svece nakts vidū.

— Gaidi. Drīz atgriezīšos.

Uz atvadām pamirkšķinājis viņai ar aci, Keisijs šķērsoja ielu un nogriezās aiz stūra. Piecpadsmit minūtēs viņam izdevās nokļūt līdz mērķim. Līdzās aizslēgtajiem vārtiem atradās ar dzelzi apkaltas durvis. Keisijs piezvanīja. Pēc dažām minūtēm nošķindēja smagais aizbīdnis, eņģes iečīkstējās un durvis pavērās.

Nenosakāma vecuma gara auguma vīrietis ar platiem pleciem un drūmu, grumbainu seju vispirms apskatīja

apmeklētāju, pēc tam pabāza galvu un paraudzījās uz ielu.

— Sveiks, Brūs. Atvaino, ka nedaudz aizkavējos.

— Ienāc.

Keisijs iegāja nelielā, stiklotā kantora telpā, aiz kuras logiem kā apskatei izliktas rindojās visdažādāko mārku automašīnas.

— Vai nepatikšanas? — vēsi noprasīja Brūss.

Keisijs piekrītoši pamāja.

— Vai tu lasīji tās nejēdzības?

— Es tevi pazīstu jau daudzus gadus, Brēci. Mahinatoru kungiem līdz šim nav bijis tas gods tevi pazīt. Viņiem var piedot. Bet Holisam par tādu darbiņu nu gan vajadzētu noraut galvu.

— Brūss, man vajadzīga mašīna.

— Tā jau domāju, ka ne lokomatīve. Tāda, ar kūru varētie aizbēgt no kruķiem?

— Un vēl es gribētu pārģērbties. Mans apģērbs dūrās acīs pat klaiņojošiem suņiem.

— Tiks izdarīts. Mašīnu ņem trešajā rindā — pēdējo labajā pusē. Tā izskatās pēc grausta, taču zem pārsega tai ir pietiekoši daudz zirgspēka. Nenožēlosi! Ej, izmēģini, kamēr es atnesīšu tev dēla lupatas. Jūs ar viņu esat vienā augumā.

Brūss uzkāpa pa kāpnēm, bet Keisijs iegāja plašajā garāžā. Abās pusēs rindās stāvēja apmēram četrdesmit mašīnas. Keisijs atrada to, par kuru bija stāstījis Brūss. Melnais ševrolets patiešām atgādināja graustu. Nozīmīga detaļa — tāda mašīna nepiesaistīs policistu uzmanību.

Viņš atvēra durvis un apsēdās pie stūres. Drīz ienāca saimnieks.Uz viņa labās rokas bija pārlikts uzvalks, bet kreisajā rokā bija liels sainis. Piegājis mašīnai no otras puses, viņš pa logu nolika saini uz sēdekļa.

— Šeit ir viskijs un sviestmaizes ar vistas gaļu, droši vien simt gadus neesi ēdis. Pazīstu es tevi.

Pēc tam viņš atvēra durvis un nolika uz sēdekļa vēl pavisam jaunu uzvalku.

— Vai puisi izģērbi? Par velti tu to Brūs! Mani neviens negaida uz saviesīgām vakariņām, un es netaisos iet uz kazino. Pat velns nezin, kas ar mani atgadīsies pēc desmit minūtēm. Priekš kam šī greznība?

— Mans dēls mēslus nenēsā. Viņš ir labākais reg-bijists pilsētā, ne sakņu pārdevējs. Ja Džonijs uzzinās, kas nēsā viņa uzvalku, viņš būs sajūsmā — tu taču esi viņa elks.

— Uzsit puisim pa plecu no manis.

— Viss būs o’key, Bred, gan jau tu pats to izdarīsi.

Keisijs paraustīja plecus.

— Neesmu pārliecināts.

— Par mašīnu esi mierīgs, tā nepievils. Pats esi piesardzīgs. Nu, lai Dievs tev palīdz!

Brūss piegāja pie vārtiem un atvēra tos. Keisijs ieslēdza lukturus, tad motoru un izbrauca uz ielas. Vēlreiz apstādinājis mašīnu, viņš pateicās draugam un uz atvadām pasmaidīja.

— Optimista izskats tev neizdodas, Bred. Paļaujies tikai pats uz sevi. Uz priekšu!

Mašīna strauji izkustējās no vietas. Brūss bēdīgi noskatījās kā tā attālinās.

* * *

Keisijs, nesamazinot ātrumu, aiztraucās garām savai mājai, paspējis uzmest īslaicīgu skatienu tumšajai un vientuļajai ēkai.

Māja, ko viņš uzskatīja par savu cietoksni, laimes

un prieka pavardu, bija kļuvusi priekš viņa par visbīstamāko vietu.

Nogriezis uz GrīnviČas ceļa, viņš samazināja ātrumu un apstājās pie Villeru mājas.

Keisijs, pirms iegāja pa vārtiņiem, apskatījās visapkārt. Rajons bija kā izmiris. Negribējās modināt saimnieci nepiemērotā stundā, kā tas jau bija noticis pirms divām dienām, bet viņam likās, ka viņa neguļ. Droši vien, šī sieviete tik ātri nenomierināsies. Tagad misis Villerei vajadzētu viņu lieliski saprast. Viņš visu paskaidros un noliks savās vietās. Keisijam ir jānoskaidro pastnieka nāves iemesls, viņa sievai taču ir jāzin kaut vai kāds sīkums! Kādi notikumi ir vainojami viņa nāvē? Ko. viņa ir redzējusi, kas nācis, zvanījis, vai vienkārši staigājis gar māju? Katrai detaļai bija nozīme. Viņam ir nepieciešams atrast lieciniekus. Vienkārši notvert Dāni un viņa līdzdalībniekus ir nepietiekoši. Vajag piespiest viņus pie sienas.

Skaļas cikādes pavadījumā, Keisijs pa celiņu piegāja pie mājas. Gaisma dega visos logos. Viņš nebija kļūdījies — atraitne negulēja.

Kaut gan Keisijs uzstājīgi zvanīja, viņam durvis neatvēra. Viņš nospieda durvju rokturi un tās atvērās, bet neviens viņu nesagaidīja. Keisijs iegāja guļamistabā un sastinga: misis Villere bija notupusies. pie gultas uz ceļgaliem, un noslēpusi seju saburzītajā segā. Viņa bija ģērbusies īsā naktskreklā, bet starp lāpstiņām rēgojās dunča spals.

Keisijs neatraudams acis no murgainā skata, atspiedās pret durvju stenderi un noslīga lēnām uz grīdas. Kājas atteicās viņam klausīt. Vēl viens duncis no viņa komplekta bija atradis savu upuri. Tagad viņš skaidri zināja, ka dzīvam viņam no šīs nelaimes neizkļūt. Slepkava bija visu aprēķinājis. Viņš arī lasa avīzes un zina Holisa uzskatus. Ir izmantots ceturtais duncis, bet to ir ducis. Ja šo maniaku neapstādinās, viņš turpinās savu velnišķīgo darbu. Keisijs piecēlās un piegāja pie noslepkavotās. Viņš nolēma iznīcināt pierādījumu, kuru Holiss, bez šaubām, piešūs «Keisija lietai». Viņš satvēra spalu un izrāva dunci no ķermeņa. Līķis sakustējās, noslīdēja pa palagu un nogāzās uz grīdas. Aiz akla naida Keisijs meta dunci sienā, pienaglojot pie tās rītakleitu, kas karājās uz pakaramā. Pamazām naidu nomainīja vēss saprāts. Slepkava viņu visu laiku apsteidza, un kamēr Keisijs viņu nepanāks, viņam vajadzēs aiz slepkavas novākt līķus. Šis briesmonis, droši vien, jau ir paziņojis kruķiem, kur ir izdarīts kārtējais noziegums. Laiku zaudēt nedrīkst, bet steigā tikai skaidas lec!

Keisijs ķērās pie lietas. Viņš pārmeklēja istabu un nebija sevišķi izbrīnījies, kad uzdūrās savam kabat-lakatam. Tas bija pavirši nomests uz paklāja gultas otrajā pusē. Slepkava vai slepkavas, būdami viņa mājā, ir parūpējušies par pierādījumiem, kurus ir nolēmuši atstāt kārtējā slepkavības vietā. Ja varētu uzminēt, kurš ir nākošais upuris rindas kārtībā...

Pēc rūpīgas pārmeklēšanas viņam izdevās atrast vēl vairākas savas lietas. Puiši ir acīmredzami pārcentušies: pat diletants neatstās aiz sevi tik daudz pēdu.

Lūks steidzās un vajadzēja tīties. Keisijs nolika mirušo sievieti uz paklāja un ietina to. Pēc tam izgāja virtuvē, norāva veļas striķi un pārsēja saini. Keisijs, pievilcis paklāju ar līķi pie izejas durvīm, atstāja to un izgāja pagalmā.

Mēnesnīca apgaismoja tumšo dārzu: koki bija līdzīgi milzīgiem dzīvniekiem, kas šūpo galvas. Šauro celiņu varēja saskatīt ar grūtībām. Keisijs pieliecās un aizskrēja līdz vārtiņiem. Uz ielas vēl nebija neviena cilvēka. Viņš atvēra bagāžnieku, atgriezās mājā un, uzvēlis plecos saini, aizstiepa to uz mašīnu. Visgrūtāk izrādījās ievietot

nesamo bagāžniekā. Keisijam vajadzēja izņemt kannu un rezerves riteni, bet bagāžnieku vēl arvien nevarēja aizvērt. Trīs collas liela sprauga nekļuva mazāka, neskatoties uz visiem viņa pūliņiem. No sasprindzinājuma trīcēja rokas. Keisijs sāka uztraukties. Pēkšņi galvā pazibēja doma — pamest visu un bēgt. Viņu uzrunāja kāda balss. Cilvēks, kurš stāvēja viņam aiz muguras, jautāja-:

— Varbūt, ka varu jums palīdzēt?

Keisijs sastinga. Pēc nelielas pauzes viņš lēnām pagrieza galvu.

Viņa priekšā, šūpodamās uz papēžiem, stāvēja gara auguma skaista sieviete, kuras seju klāja pārmērīga kosmētikas kārta. Viņas garie mati laistījās bronzas krāsā, bet pilnīgās lāpas, kas nokrāsotas ar violetu krāsu, pavērās sarkastiskā smaidā.

— Vai tu esi zaglēns, ja?

No viņas nāca svaiga alkohola smaka.

— Ej savu ceļu, — Keisijs nomurmināja.

— Tā tas neies cauri, balodīt! Ne uz to esi uzrāvies. Vispirms es saņemšu savu daļu.

— Lasies...

— Neesi tāds skopulis. Tev jau tā ir pietiekoši daudz ticis.

— Lasies prom. Man nav naudas.

— Nešņāc, kaķīt Tūlīt es sarīkošu tādu traci, ka visa p'ilsēta būs kājās... Vai dalīsies ar mani?

— Labi,.— Keisijs nikni uzsita pa bagāžnieka vāku, slēdzis aizcirtās.

— Lūk, redzi? Es jau tev izpalīdzēju.

— Sēdies mašīnā, nav laika.

— Kam tas vēl? Dod šurp simtnieku un lasies uz visām četrām debess pusēm.

— Es taču sacīju: naudu saņemsi, kad nodosim preci. Man nav naudas. Ja man tā būtu, es nebūtu līdis pa vēdlodziņiem. Sēdies.

Sieviete iesmējās.

— Liekas, ka pavizināšos. Es dievinu asas izjūtas!

Nevienmērīgā gaitā viņa piegāja pie pakaļējām durvīm, atvēra tās un iekrita sēdeklī.

Keisijs apskatījās visapkārt un ielēca mašīnā. Pēc minūtes viņi jau traucās pa naksnīgo pilsētu. Uzdevums kļuva sarežģīts. Viņš vēl nebija izlēmis, ko darīt ar līķi, bet šeit uzradās jauna problēma. Keisijs, padomājis, secināja, ka šo plītnieci var izmantot. Diez vai viņa sagādās viņam daudz raizes.

— Kur mēs braucam, kaķīt?

— Pēc laimes. Kāpēc tu apsēdies aizmugurē, bet ne līdzās?

— Lai tavas rociņas neaizsniegtos līdz manam kakliņam, kaķīt. Vai tu iedomājies, ka esmu pavisam dumja?

— Taisni otrādi. Tev ir dzelzs tvēriens. Vai iepazīsimies?

— Džūna. Tu, kaķīt, esi pārlieku nemierīgs. Iesācējs acīmredzot. Vai meitenēm naudas nepietiek?

— Vai tādām kā tu, daudz vajag?

— Kā uz to skatās. No tevis, katrā ziņā, ņemšu pilnu cenu.

— Priekš tevis man neko nav žēl.

— Jā? Varbūt ņemsi mani par pārinieci?

— Vari uzskatīt, ka mēs jau esam uzsākuši pirmo kopīgo pasākumu.

— Labi! Peļņu uz pusēm.

— Der. Atbildība arī uz pusēm.

— Es nenieka-nebaidos.

Mašīna aiztraucās pa piepilsētas šoseju, bet tad Keisijs nogriezās lauku ceļā.

— Uz kurieni tu, kaķīt?

— Nodot preci. Tur ir pieņemšanas punkts šādām mantām. Pati visu redzēsi.

— Bet iegaumē, mani ir grūti savaldīt. Es vienmēr turu acis vaļā.

— Jau iegaumēju.

Pēc dažām' minūtēm ševrolē apstājās pie dzelzs • vārtiem ar monogrammu. Starmeši apgaismoja augstu dzelzs stieņu nožogojumu, aiz kura izcēlās kapu pieminekļu plākšņu melnās kontūras.

— Ak Dievs! Tā taču ir kapsēta! — viņas sēcošā balss pārgāja čukstā.

— Šeit ir noliktava manām salaupītajām mantiņām, mazulīt. Nodosim preci un saņemsim dolārus. Pasēdi mašīnā, kamēr izlūkošu apkārtni.

— Neatstāj mani vienu! Es baidos!

Keisijs paskatījās uz sievieti. Viņas skaistajās acīs bija sastingušas neviltotas bailes.

— Leicies mierā, kakēn. .Šeit, izņemot miroņus un spokus, neviena nav. Bet ja tu niķosies, dosies pie vecmāmiņas.

— Bet es...

— Sēdi un gaidi.

Keisijs izkāpa no mašīnas. Pie vārtiem karājās milzīga slēdzene, nodarboties ar to nebija nozīmes, jo tā bija tikai laika zaudēšana. Viņš virzījās gar žogu — cerībā atrast kādu spraugu un beidzot atrada to krietni tālu no vārtiem. Vairāki stieņi bija izlauzti, un Keisijs nosprieda, ka sainis ar līķi izies pa spraugu bez pūlēm. Viņš turpināja apskatīt ievērojamākās vietas mirušo valstības teritorijā. Klīstot starp kapiem, viņš iegaumēja ceļu atpakaļ pēc vārdiem, kurus izlasīja uz akmens

plāksnēm. Taciņa izveda viņu pie vecas kapličas. Šāda «noliktava» bija pilnīgi atbilstoša viņa precei. Labāku nevarēja vēlēties. Slēdzene pie durvīm bija tīri simboliska, bija vajadzīgas dažas sekundas, lai tiktu ar to galā. Smagās durvis čīkstēdamas atvērās. Pretī plūda smags, piesmacis gaiss, silts un tveicīgs kā asinis. Keisiis atkāpās. Brītiņu atvilcis elpu, viņš atgriezās pa pa? tamo celiņu pie kapsētas vārtiem.

Džūna stāvēja pie mašīnas atvērtā bagāžnieka. Cigarete trīcēja viņas lūpās, bet pašpārliecinātība un bravūra bija pagaisusi kopā ar skurbuli, it kā tie būtu nomazgāti ar sūkli. Sieviete izskatījās nožēlojama un neaizsargāta.

— Vai apmierināji savu ziņkārību?..’. Tagad — pie darba.

— Kāds nelietis, — viņa nosēca. — Slepkava!

Džūna metās pie Keisija un sāka ar dūrēm sist viņam pa krūtīm. Viņš nereaģēja, un deva šim vājajam dzimumam, kurš bija saņēmis krietnu šoka porciju-, iespēju izlādēties. Kad Džūnai izsīka spēki, viņa histērijā sāka trīcēt.

— Kāds nelietis! Esi nolādēts!

— Tevi neviens uz šejieni neaicināja. Ja jau tu man piesējies, tad esi tik laipna un pastrādā.

* — Ko tu gribi no manis? — viņa iekliedzās.

— Nesīsi kopā ar mani līķi.

— Nekad! Es neesmu slepkava!

— Es arī.

Keisijs izvilka paklāju ārā un nolika to uz zemes. Pēc tam izņēma no mašīnas aizdedzes atslēgu. Piegājis pie Džūnas, viņš ar rādītājpirkstu pacēla viņas zodu un klusi sacīja:

— Redzi nu, mazulīt, rīkot histēriju ir bezjēdzīgi. Tevi neviens neizdzirdēs un nepalīdzēs. Tu neaizbrauksi no kapsētas, kamēr mēs nepabeigsim šo darbiņu. Tā kā, veicīgāk. Ņem paklāju no otras puses un nesam. Tas nav tālu.

Nedaudz pasvārstījusies, sieviete pakļāvās. Nesamais izrādījās smags, bet ceļš bedrains, turklāt viņai traucēja augstie papēži, tādēļ bija jānovelk kurpes. Akmeņi griezās kājās, bet Džūna gāja. Sejā bija riebuma un baiļu izteiksme. Kad līdz kapličai bija palikuši daži soļi, viņas pirksti neizturēja un paklājs izslīdēja viņai no rokām. Līķis izkrita no paklāja un izstiepās zālē nedabiskā, pozā kā marionete. Mēnesnīca apgaismoja mirušās nāves apzīmogoto seju.

Džūna iekliedzās un atlēca sānis. Tad viņa, aiz-ķērusies aiz kapa izciļņa, uzgrūdās kādam piemineklim. Viņa atkal sāka histēriski trīcēt. Keisijs pat nepaskatījās uz viņas pusi. Pacēlis līķi aiz padusēm, viņš aizvilka to līdz kapličai. Tad, ar kāju atvēris durvis, iestūma sastingušo ķermeni iekšā. Tam pa pēdām kapličas tumsā ielidoja paklājs. Keisijs aizcirta durvis, uzāķēja slēdzeni un piegāja pie raudošās sievietes.

— Laiks iet prom, — viņš rupji uzkliedza, sniedzot viņai roku.

Atgriezies pie mašīnas, Keisijs iesēdināja Džūnu aizmugurējā sēdeklī, apsēdās pie stūres un izņēma cigaretes. Kādu brīdi viņi klusēdami smēķēja. Keisijs atcerējās saini, kuru viņam bija iedevis Brūss. Plakanā viskija pudele izrādījās krietni laikā. Viņš iedzēra, vairākus malkus un pasniedza pudeli Džūriai.

— Iestiprinies. Tu to esi pelnījusi.

— Un tā arī ir mana dala? Kas ir šī sieviete?

— Nav ne jausmas. Pēdējā laikā es pārāk bieži ceļā sastopu miroņus.

Viņš iedarbināja motoru, apgriezās, un mašīna, uzņemdama ātrumu, aiztraucās atpakaļvirzienā.

— Ceru, ka sagādāju tev asas izjūtas? Turpmāk ie-

saku nepiesieties uz ielas svešiem vīriešiem. īsā laikā pati vari nokļūt kādā kapličā.'

Atlikušo ceļu viņi brauca klusēdami. Pie kāda krustojuma Keisijs apturēja mašīnu.

— Esam atbraukuši. Tālāk mums nav pa ceļam, var gadīties, ka man piespēlēs vēl kādu līķīti, bet tev ir vāji nervi. Tev jau ar šo pastaigu ir pietiekoši. Lasies!

Džūna vēl sekundi pakavējās, tad izkāpa no mašīnas. Keisijs sāka braukt, vērojot viņu aizmugurējā spogulī. Džūna stāvēja ielas vidū uN skatījās uz aizbraucošo mašīnu. Keisijs paspēja ieraudzīt, ka sievietei kājās nav apavi, bet diez vai viņa to manīja.

Tikai pēc tam, kad bija nobraucis vairākus kvartālus, viņa smadzenes sāka darboties pareizajā virzienā. Un tad Keisijs skaidri atcerējās, ka duncis ar viņā pirkstu nospiedumiem karājas Villeru mājās pie sienas visredzamākajā vietā.

Viņš strauji apgriezās un, piespiedis gāzes pedāli līdz galam, ar maksimālu ātrumu aiztraucās uz pastnieka māju.

Keisijs, apstādinājis mašīnu blakus ielā, slēpdamies vārtu ēnā, ar īsiem pārskrējieniem, tuvojās mērķim. Piesardzīgi paskatījies aiz Villera mājas stūra uz braucamo daļu, viņš uzreiz atlēca atpakaļ.

Bija noticis tas, kam vajadzēja notikt. Pie vārtiņiem stāvēja trīs policijas mašīnas.

Viss bija darīts veltīgi! Veltīgi viņš bija slēpis pēdas, aizvedis un paslēpis līķi, veltīgi bija novedis līdz histērijai pilnīgi nevainīgo Džūnu. Viss — veltīgi.

Galvenais pierādījums pret viņu — ceturtais duncis — Holisam par prieku, bija atstāts sienā. Viņš jau nu gan atradīs-tam pienākošu vietu savā versijā!

Izmisumā Keisijs ar dūri iesita pa notekcauruli, saplacinot to plācenī. Tagad viņu nekaš“- vairs neglābs.

Viss, lai ko viņš darītu, apgriežas pret viņu. Pietiek!

Vienīgais, kas varēja nolikt visu savās vietās — bija slepkava.

Keisijs atgriezās un iesēdās mašīnā.

9. NODAĻA

Durvju sargs nebija savā vietā. Keisijs klusi uzkāpa trešajā stāvā un piegāja pie Ketas Filisas dzīvokļa. Viņš nezvanīja, bet, piespiedis ausi pie durvīm, ieklausījās. Vienreiz jau viņš bija pārsteidzies, tādēļ nokļuva šahtā. Neaizmirstamais laiks, kas pavadīts šajā peklē, darīja viņu piesardzīgāku.

Dzīvoklī nebija dzirdama neviena skaņa. Bija iestājusies nakts — brīnišķīga iespēja pārsteigt saimniekus nesagatavotus. Keisijs apskatīja slēdzeni. Nekā sarežģīta, viens kārtīgs sitiens, un viņš ir pie Ketas. Bet šis sitiens var sacelt kājās visu māju. Vispār, citas izejas Keisijam nebija. Instrumentu un ieroča trūkums neļāva viņam klusi atvērt durvis, nepadarot piesardzīgus noziedzniekus. Kamēr viņš aprēķināja sitiena spēku, atvērās blakus durvis. Kāpņu laukumiņā kļuva ievērojami gaišāks.

— Vai nakts vidū ir pārņēmusi ziņkārība?

Keisijs strauji atlēca atpakaļ.

Viņa priekšā stāvēja tipiska amerikāņu kundze ar vareniem pleciem, un viņas balss bija skaļa un pārdroša kā vaislas buļļa rēciens. Viņas dūšīgo vidukli apspīlēja spilgti sarkans tērps ar pūķa zīmējumiem. Keisijs jutās kā zaglis, kas noķerts nozieguma vietā.

— Nevaru saprast... vai Keta ir mājās, vai ne?

— Bet jūs piezvaniet, ar to..visas problēmas tiks atrisinātas.

Sieviete iespieda plaukstas gurnos un nedaudz pašķieba galvu sānis. Keisijs šķelmīgi pasmaidīja.

— Baidos iztraucēt, varbūt viņa nav viena...

— Neiztraucēsiet. Viņa ir izvākusies.

— Jā? Kā jūs to zināt?

— Esmu šīs mājas saimniece, tādēļ zinu, kas dzīvo manos dzīvokļos.

Sieviete pagriezās un gribēja aiziet.

— Ak tu velns! Un kā es uzreiz to neiedomājos!

— Par ko? — viņa pagriezās.

— Jūsu respektablais izskats iedveš uzticību. Jūtu, ka jums ir stingra roka...

— Nerunājiet muļķības, — viņas balss nodārdēja, — esmu tikai vāja sieviete.

— Vājums — tas ir jūsu galvenais spēks, kundzē.

Keisijs panāca savu. Saimniece atmaiga.

— Redzu, jūs smēķējat. Redzams, jums kaut ko vajag no šīs palaistuves. Nu labi, ienāciet.

Keisijs sekoja viņai. Dzīvoklis vairāk līdzinājās antikvariāta noliktavai, nekā dzīvojamai istabai. Dažādu stilu un laikmetu mēbeles, paklāji, gleznas, statujas un dažādi nieki aizņēma visu platību. Izspraucies cauri krēslu, galdu un skapīšu labirintam, viņš iekārtojās uz dīvāna pie kamīna.

— Stāstiet, kas jums ir uz sirds, — nodūca saimniece, ieveļot savu masīvo ķermeni Ludviga Četrpadsmitā stila krēslā.

Keisijs izbrīnījās, ka tas šo svaru izturēja.

— Skaistulīte Keta ar savu draudziņu mani krietni piešmauca.

Kundze pasmīnēja.

— Vai tad jūs esat tāds vientiesītis? Vai neredzējāt, ar ko jums ir darīšana? Viņa arī mani gribēja apš-

maukt par simtu, bet nesanāca. Ar mani šādas lietas neiet cauri. Es šīm smukajām lellītēm cauri redzu.

— Jums ir vieglāk, kundze, jums ir pieredze un vērīgs skatiens, bet man? Es pazaudēju tūkstots dolārus un šīs meičas dēļ esmu-uz sēkļa, — Keisijs bezcerīgi pavicināja ar roku.

— Tūkstoti? Krietna naudiņa! Pamatīgi viņa tevi ir apstrādājusi, — saimniece, pārgājusi uz familiāru toni, bija sašutusi. — Un tu vēlies saņemt šo naudu atpakaļ?

Viņas lūpas sašķiebās sarkastiskā smaida. Keisijs paraustīja plecus.

— Tu man, puisi, patīc. Liekas, varēšu tev palīdzēt. Tikai turi acis vaļā. Ketai nav sevišķi laipni draudziņi, var apvainot tādu jēru kā tevi.

«Ja šī vecā savedēja zinātu, ka uz šī «jēra» ādas skaitās četras slepkavības, ne tā viņa dziedātu», Keisijs pie sevis nodomāja.

— Vai nebaidies? — saimniece jautāja, pētījoši

lūkodamās viņam acīs.

— Ne sevišķi. Vai jūs to sacījāt par Gariju? Esmu jau ticies ar viņu.

Keisijam iesāpējās brūce pakausī.

— Bez Garija ir arī citi. Viņai ir daudz pielūdzēju ar sliktu pagātni. Es patiešām nezinu, kā viņus sauc.

Viņa izņēma no izrotātās lādītes cigareti un aizsmēķēja. Izlaidusi dūmu mākoni sarunas biedram sejā, dāma turpināja:

— Es vakarvakarā viņu redzēju ar kādu resnīti. Ne cilvēks, bet vepris... Keta dzīvo trešās kategorijas viesnīcā «Saimonds», Piejūras rajonā.

— Kāpēc jūs domājat, ka tieši tur?

— Šīs viesnīcas nakts šveicars ir mans sens paziņa. Vakar es viņu apciemoju, un lūdzu apmainīt dažos dzīvokļos slēdzenes. Pēkšņi ieraugu šo kuci... jāsaka, es arī pati izbrīnījos. Tad lūk, paziņa man pačukstēja,

ka Keta clzīvo pie viņiem 615. istabā... Pats saprotiet, sieviešu ziņkārība... Viņš man visu izstāstīja.

— Kad viņa no šejienes izvācās?

— Pirms divām dienām, vakarā. Es notvēru viņu ar čemodānu durvīs. Viņai neizdevās aizlaisties, nesamaksājot par dzīvokli.

— Pateicos par informāciju, kundze.

— Iepļaukā viņu arī no manis.

Keisijs piecēlās.

Sēžot mašīnā, viņš prātā aprēķināja, cik laika vajadzēs, lai aizbrauktu līdz viesnīcai «Saimonds». Un nonāca pie secinājuma, ka, ja vārna nolemtu tur nokļūt, tai būtu vajadzīgas piecas minūtes, bet viņam ar apvedceļiem un krustojumiem, ne mazāk par pusstundu.

Tukšā iela bija tīta pirmsausmas miglā. Keisijs piebremzēja pie centrālās ejas. Neizskatīgā desmitstāvu pelēkā ēka nevarēja piesaistīt turīgu apmeklētāju uzmanību, un diez vai uz šejieni nāca pieklājīga publika. Keisijs šķērsoja tukšo halli. Viņa papēžu klaudzieni pa marmora plāksnēm piesaistīja snauduļojošā dežuranta uzmanību, un tas painteresējās, kur gan dodas tik agrīns viesis.

— Pie apburošās blondīnes 615. istabā. Es vēlos redzēt viņu bez kosmētikas.

—Bet pie mums nav pieņemts...

— Nebubini, draudziņ. Jūsu viesnīcu sagaida lielas nepatikšanas, ja jau pēc minūtes netikšos ar šo nelieti.

Keisijs bija pieņēmis bargu izskatu. Dežurants bolīja uz viņu bezkrāsainās acis.

— Vai jūs jokojat?

— Nekad. Atliek man tikai uzgriezt vajadzīgo telefona numuru, un šeit ieradīsies puiši no prokuratūras. Mēs atvērsim dažus numurus un iepazīsimies ar vietējām padauzām un viņu klientiem. Jūs varat iedomāties, kas notiks pēc tam. •

— Nu, kāpēc gan vajadzīgas galējības? — šveicars pielieca sānis plikpauraino galvu un uzmanīgi pētīja apmeklētāju. — Jūs neviens neaiztur. Es vienkārši painteresējos... — Tā, tā, draudziņ.

Keisijs devās uz liftu. Līdzko viņš nozuda lifta kabīnē, dežurants piegāja pie telefona un palūdza savienot viņu ar policijas pārvaldi.

Istabas bija izvietotas gaiteņa vienā pusē. 615. istaba atradās pašā galā. Keisijs uzmanīgi nospieda rokturi — durvis pavērās. Viņš palūkojās apkārt un ieslīdēja iekšā. Atslēga bija atslēgas caurumā. Viņš to pagrieza, atskanēja knikšķis — tagad varēja būt mierīgs, ka istabā neviens neienāks ar pistoli rokās, kā tas jau bija noticis.

Istabā dega gaisma, uz galdiņa stāvēja tukša pudele, divas glāzes un pilns pelnutrauks ar smēķiem. Durvis uz vannas istabu bija pavērtas, pa spraugu varēja dzirdēt ūdens šļakstus un klusu murrāšanu.

Keisijs klusu pa paklāju aizzagās līdz vannas istabas durvīm un, nedomādams, tās atvēra. Tur bija tvaiki, cigarešu dūmi, viskija smaka un kailā Keta dzidrajā ūdenī. Viņa, pacēlusi slaidās kājas, ar pēdām sita pa ūdens virsmu melodijas ritmā, kuru pati dziedāja. Kad viņa ieraudzīja ienācēju, cigarete izkrita no spilgti sarkanajām lūpām ūdenī. Melodija pārtrūka, nomainot to ar sēcošu kliedzienu.

Keisijs pievēra aiz sevis dūms.

— Vari gaudot, cik gribi. Sienas še' ; ir kapitālas, neviens tevi neizdzirdēs.

— Ak Dievs!

— Nekas tamlīdzīgs, tikai Breds Keisijs.

— Tev taču vajadzēja... — viņa apklusa, acīs sastinga šausmas.

— Būt viņsaulē? Tu to gribēji teikt? Pareizi. Bet man tur nepatika, tādēļ nelēmu atgriezties. Tagad ir tava kārta doties ekskursijā pie senčiem.

— Neaiztiec mani! Lasies! Esmu kaila...

— Nu, nu, netarkšķi. No šī brīža tu pieņemsi vannas tikai ziepju putās. Ja izdzīvosi, protams.

Keisijs atsēdās uz vannas malas un sāka uzlocīt piedurknes.

— Ko tu esi nolēmis darīt?

— Pabāzt tevi zem ūdens un sagaidīt virspusē burbuļus. Tādēļ esmu ieradies.

— Nē! Nē! — Keta iespiedzās. — Neuzdrošinies man pieskarties! Nē! Negribu!

— Pārtrauc spiegt, neģēle! Tev ir tikai viena iespēja kā glābt savu ādu — visu izstāstīt.

Keisijs noliecās un satvēra sievieti aiz matiem.

— Runā: kur ir Garijs?

— Viņš aizgāja... es nezinu...

— Kur viņš dzīvo?

— E1 Place 56.

— Kāda ir Dāņa adrese?

— Nezinu.

Keisijs pievilka Ketu aiz matiem pie ūdens.

— Zvēru, ka nezinu. Esmu divreiz viņu redzējusi.

— Kam pieder gaišzilais pakards?

— Viņa saimniekam.

— Kā labā viņi strādā? Vārdu!

— Viņi manā klātbūtnē nerunā par savām darīšanām... Es neko nezinu.

— Melo!

— Zvēru, man nekas nav zināms par viņu darīšanām.

— Labi, mazulīt. Turi mēli aiz zobiem. Garijs būs neapmierināts, ja uzzinās, kas man iedeva viņa adresi.

Viņš sastinga, kad pie durvīm strauji pieklauvēja.

Keisijs piecēlās un iegāja viesistabā, atstājot Ketu stāvoklī, kas bija tuvu ārprātam.

Klauvējiens atkārtojās.

— Atveriet, policija! — atskanēja rēcoša balss aiz durvīm. — Keisij! Mēs zinām, ka jūs esat istabā, atveriet!

Keisijs pārlaida skatienu istabai. Izeja ir tikai viena — logs. Sestais stāvs, protams, nav ne pirmais un nav pat ne otrais, bet citas izvēles nebija, kāds iesita ar kāju pa durvīm, no griestiem nobira apmetums. Vēl pāris tādu sitienu un slēdzene neizturēs. Keisijs uzlēca uz palodzes, norāva aizkaru auklu un izspieda ar ceļgalu loga rāmi. Virs galvas bija augšējā stāva balkons. Viņš sasēja cilpu un uzmeta virves galu augšā. Pirmais mēģinājums bija veiksmīgs. Cilpa savilkās ap vienu no balkonu margu izciļņiem. Pēc viņa aprēķiniem kaprona auklai vajadzētu izturēt. Aptinis to ap vienu roku, Keisijs izlēca pa logu un nokarājās gaisā.

Šajā brīdī istabas durvis sašķīda skaidās, vienlaicīgi ar policistiem no vannas istabas izskrēja Keta.

— Kur viņš ir?! Ķeriet viņu! Viņš mani gribēja noslīcināt...

Likuma pārstāvji kā apstulbuši skatījās uz kailo sievieti, kura vicināja rokas. Ūdens no viņas ķermeņa tecēja uz grīdas. Pateicoties Ketas slaidajai figūrai, policisti uzreiz neievēroja izsisto stiklu un cilvēku, kas ķepurojās, lai nokļūtu uz augšējā stāva balkona.

Keisijs ieķērās margās, tad pievilkās un pārvietojās uz plašo balkonu. Logs un balkona dūms bija noslēgtas. Vēlreiz bija jāizsit stikls! Iebāzis roku iekšpusē, viņš atbīdīja aizbīdni un iegāja tieši tādā numurā, kādu

bija nolūkojusi sev Keta. Gultā guļošā večiņa turpināja mierīgi krākt. «Stipri nervi!» — apskauda Keisijs. Pēc brīža viņš jau bija koridorā un steidzās uz liftu. Sarkanā uguntiņa bildināja viņu, ka kabīne ir aizņemta. Atlika tikai kāpnes.

Viņš nepaspēja paspert pat pāris • soļus pa kāpnēm lejā, kad izdzirdēja policistu soļu dimdoņu, kuri skrēja augšā no sestā stāva. Vajadzēja mainīt virzienu. Kei-sijs devās augšā. Apkaltie papēži dārdēja pa visu ēku. Likās, ka skrien, bizonu bars. Lēkdams uzreiz pa vairākiem pakāpieniem, Keisijs pārvarēja vēl vairākus kāpņu starpposmus un nokļuva pie bēniņu durvīm. Viņš parāva rokturi, un durvis atvērās. No otras puses nokarājās āķis. Tāds neizturēs pat vienu sitienu, bet uz dažām sekundēm aizturēs sekotājus. Keisijs zināja, ka viens mirklis dažreiz glābj dzīvību. Viņš aizcirta durvis, uzmetot āķi un skrēja pie jumta lodziņa.

Viņam sejā iesitās mitrs vējš — bija sācies lietus. Nebija pat ko domāt laisties lejā pa slideno, lēzeno jumtu. Keisijs paskatījās visapkārt. Viesnīcai tuvākā ēka atradās nedaudz tālāk par trīsdesmit jardiem, un bija divus stāvus zemāka. Acu priekšā vēl aivien mirgoja izkārtne viesnīca «Hiltons». Citas mājas atradās vēl tālāk. Aplis noslēdzās, lamatas aizcirtās. Kādus jardus desmit no jumta izslējās elektrības stabs, ap kuru darbojās jauns, dūšīgs nēģeris kombinezonā un gumijas cimdos. Balansējot ar rokām, Keisijs aizkļuva līdz stabam un ar skatienu novērtēja spīdošo misiņa stiepli, kuras gali stiepās uz «Hiltonu».

Montieris ar izbrīnu uzlūkoja cilvēku, kurš bija nezin no kurienes uzradies.

— Kāds velns jūs šeit ir atdzinis? — viņš jautāja, ceļoties kājās.

— Steidzos uz tikšanos, draudziņ. Pretējā lodziņā

mani gaida sirdsdāma, — viņš norādīja «Hiltona» virzienā. — Aizdod man cimdus.

Puisis no brīnumiem kļuva mēms. Laiks steidzināja, Keisijs piepalīdzēja nēģerim novilkt gumijas cimdus un, uzvilkdams tos sev rokās, pajautāja no pārsteiguma sastingušajam montierim.

— Vai ar strāvu nenositīs?

Beidzot tas saprata, ko taisās darīt šis uz jumta uzradies psihopāts.

— Ja pieskarsieties abiem vadiem vienlaicīgi, — sadegsiet.

— Tev vajadzēs noskatīties jautru izrādi.

Jumta lodziņā parādījās policista galva.

— Ei, puisi, ķer viņu!

Montieris sarauca uzacis un pastiepa muskuļotās rokas uz kaskadiera pusi. Keisijs ar strauju, īsu sitienu pa žokli notrieca puisi no kājām. Bēgļa kurpju zoles sāka slīdēt lejā pa jumtu. Viņš paspēja tikai izlikt kājas platāk un nošļūca .kā uz slēpēm līdz sīkai apmalei, kas noturēja viņu pie paša jumta malas.

Policisti pa vienam izlīda uz jumta un neveikli centās nokļūt vertikālā stāvoklī, atgādinot govis, kas izlaistas uz ledus. To kliedzieni deva Keisijam drosmi. Viņš, stāvot uz pašas malas, aprēķināja lēcienu. Apakšējais vads nokarājās kādas trīs pēdas virs galvas un, laižoties uz leju, stiepās uz blakus ēku. Daži veiklāki policisti paspēja piekļūt viņam diezgan tuvu, bet, kad viņus šķīra daži soļi, Keisijs lēca. Atspēriens izdevās spēcīgs, tādēļ raujoties uz augšu viņš pacēla rokas, un viņam ar labo izdevās ieķerties vadā, kas nokarājās. Pēc inerces viņš tika aizrauts kādas desmit pēdas uz priekšu, un viņš nokarājās virs ielas. Cimds sašķīda lupatu lēveros, tādēļ vads iegriezās rokā. Silta asins strūkla tecēja pa elkoni. Viņam izdevās satvert vadu kreisajā rokā. Brīnumainā kārtā viņš noturējās. Vara

virves «iedancojās», atsizdamās viena pret otru, švirkstinot ar dzirkstelēm. Gumijā pasargāja no strāvas sitiena, bet vai uz ilgu laiku? Labā roka nebija rīcības spējīga, kreisā ilgi neizturēs tādu slodzi.

— Aizgāja, nelietis!

— Apejam viņu!

Keisijs klusi teica: «Paldies, puiši», — un sāka lēnām slīdēt pa vadu lejā. Viņu nebiedēja, ka zeme atradās desmit stāvus zemāk un, ka viņam atliek tikai, atlaist pirkstus, un viņš pārvērtīsies plācenī. Keisijs pasmaidīja, bet pēc tam iesmējās jautri un aizraujoši. Viņš iedomājās sevi no malas. Attālums līdz viesnīcai «Hiltons» samazinājās. No otra cimda bija palikušas tikai driskās, kas noslīdējušas no rokas, nolidoja lejā. Vajadzēja lūgt Dievu, lai vējā vadi nesakļautos kopā. Vēl nedaudz, un līdz jumtam varētu aizlēkt, bet viņam nebija atbalsta punkta. Kreisā roka sāka asiņot, bet pirksti ar grūtībām izturēja ķermeņa svaru. Keisijs riskēja. Viņš, iešūpojies kā svārsts, atlaida pirkstus un lidoja uz priekšu.

Viņam pietrūka kādas piecas collas, kurpju zoles nošvirkstēja pa jumta malu, un Keisijs, saskaņā ar pievilkšanās spēka likumiem, lidoja gar sienu lejā.

Astotais, septītais, sestais... kājas aizķēra atvērta loga rāmi. Šķērslis tikai uz sekundi aizkavēja straujo kritienu, bet ar šo sekundi viņafn pietika, lai ieķertos loga augšējā rāmī. Augšējā eņģe atrāvās. Keisijs momentā ieķērās karnīzē. Viņš nejuta sāpes asiņojošajās rokās — jau kuro reizi šo pēdējo dienu laikā viņam vajadzēja par tām aizmirst. Rāmis norāvās un ar lielu troksni nokrita zemē.

Keisijs sasprindzināja muskuļus un pievilkās. Acīs viņam lēkāja sarkani apļi, kad beidzot izdevās pārvarēt palodzi. «Kāda laime, kad tev zem kājām ir ciets pamats!». Pēdējās- dienās tas bija diezgan bieži viņam izslīdējis no kāju apakšas. Keisijs bija pārvērties cilvēkā bez atbalsta punkta, un nezināja, vai viņš to vēl kādreiz atgūs, vai ir zaudējis uz visiem laikiem.

Neliela halle, kas atdalīja divas istabas un aizvērtas durvis, logs bez rāmja un izmocīts cilvēks ar asiņainām rokām — tā izskatījās slavenā Bi eda Keisija piezemēšanās. Dzīvē, bet ne kino.

Tad viņš izrāva kreklu no biksēm, atrāva tam malas un apsaitēja rokas. Viņš saprata, ka policija velti laiku nezaudē, ka ilgi uzkavēties nedrīkst. Viņš piecēlās un parāva durvis, kas bija pa labi — tās bija aizslēgtas. Duivis pa kreisi padevās, un viņš iegāja guļamistabā. Gultā kāds gulēja, apsedzis galvu. Pretējā pusē atradās ārdurvis, to viņš saprata pēc viesnīcas «Hiltons» atslēgas birkas. Keisijs spēra dažus soļus izejas virzienā. Tad ar kāju viņš aizķēra telefona vadu, un aparāts ar lielu troksni nokrita no naktsgaldiņa uz grīdas.

Keisijs pat acis nepaspēja pamirkšķināt, ka uz viņu bija pavērsta no spilvena apakšas izrauta pistole, kuras stobrs bija nekļūdīgi notēmēts viņam starp acīm.

— Nekusties, nošaušu!

Tas tik vēl trūka!...

10. NODAĻA

— Ko tas jums dos? — Keisijs jautāja, sastindzis neērtā pozā. — Galvoju jums, no manis nav jābaidās.

Pēdējie vārdi viņam iznāca stiepti, jo cilvēka izskats, kurš viņam draudēja ar ieroci, izsauca smaidu, bet ne bailes.

Meitenei pēc izskata nebija vairāk par astoņpadsmit. Kaut gan viņš slikti spēja noteikt sieviešu vecumu, it īpaši aziātu izcelsmes. Korejiete vai japāniete, tas jau vairs nebija tik svarīgi, bet viņa bija skaista. Viņas milzīgās acis pauda noteiktību un stingrību. Nebija šaubas, ka, tiklīdz viņš pakustēsies, viņa izšaus. Pistole slikti saderējās kopā ar viņas izskatu.

— Kā jūs šeit iekļuvāt?

— Ja teikt precīzi, tad atlidoju, bet tagad briesmīgi steidzos tikt prom. Vai jums ir iebildumi?

— Lido tikai putni.

— Neesmu pārliecināts. Es bieži ar to nodarbojos. Labāk būtu, ja jūs aizvāktu savu šaujamo, jo var gadīties, ka izšauj.

— Izšaus, ja jūs uz to uzstāsiet.

— Es gribu aiziet un ļaut jums noskatīties brīnišķīgos bērna sapņus. Vai jūs nedomājat, ka esat pārāk viegli ģērbusies, tā viegli var saķert iesnas.

Meitene strauji uzmeta sev skatienu un uzreiz uzvilka segu līdz zodam. Bet roka ar pistoli netrīcēja. Keisijs nosprieda, ka krīze ir pagājusi un var doties prom, bet pēkšņi koridorā atskanēja viņa sekotāju balsis. Viņam likās, ka nekad vairs netiks vaļā no šīs pretīgās soļu dimdoņas.

— Un tomēr esmu iekritis! Velns parāvis!

— Es jau tā arī nodomāju, ka jūs esat noziedznieks, — meitene teica, pastiepjot roku pēc rītakleitas.

— Jūs kļūdāties. Man pēdējā laikā iznāk redzēt pārāk daudz pistoles stobru. Lūk, es arī cenšos aizbēgt no vajātājiem, kas alkst man ietriekt lodi pierē.

Meitene negaidīti pasmaidīja un paslēpa pistoli zem spilvena.

— Es jūs uzreiz nepazinu. Jūs esat Breds Keisijs?

— Mana popularitāte aug kā sēne.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Ejiet tur, — viņa pamāja uz durvīm aiz gultas.

Keisijs paklausīja. Pa logu viņš nelīstu, pat ja viņam draudētu ar pistoles stobru. Viņš bija noguris no visas šīs jezgas, un viņam likās — ja viņu tagad atklās, tad viņš nespēs tiem izrādīt pilnīgi nekādu pretestību.

Keisijs, aizcirtis durvis, pieplaka pie sienas un minēja: «Kas lika meitenei nostāties manā pusē?» Viņš viņai nebija neko lūdzis! Bija ielauzies pie cilvēka nepiemērotā laikā un muldējis par kaut kādiem «lidojumiem».

Viņa piegāja pie ārdurvīm un pagrieza atslēgu. Istabā iedrāzās seržants ar diviem policistiem.

— Mums ir nepieciešams apskatīt numuru, mis. Viesnīcā atrodas bīstams noziedznieks.

• Meitene iekliedzās un tūlīt piesedza ar plaukstu muti. Bailes sanāca pilnīgi dabiskas.

— Ak Dievs! Kādas šausmas! Kur tad viņš ir?

— Neuztraucieties, mis, mēs viņu atradīsim.

Viņi bez liekām ceremonijām sāka pārmeklēt katru stūri.

— Bet pie manis neviena nav! — viņa dusmīgi iesaucās, sekodama policistiem.

— Viņš ir iekļuvis iekšā pa kādu no šī stāva logiem, — atbildot, izmeta seržants.

— Sis taču ir sestais stāvs?! Par ko jūs runājat?

Policisti steidzās. Viens no viņiem atvēra vannas is-

tabas durvis, gandrīz ar tām saspiežot Keisiju, kurš bija piespiedies- pie sienas.

— Viņa šeit nav, — nodārdēja tas pats bass.

— Protams! Es jau sen būtu nomirusi no bailēm! — atsaucās Keisija glābēja.

— Labi. Ejam tālāk, Freņk.

Keisijs izdzirdēja aizejošo soļu troksni, tad aizcirtās durvis un noknikšķēja slēdzis. Viņam par laimi, policisti nepievērsa uzmanību logam.

Kad viņš iznāca no slēptuves, meitene lēja tasītē vēsu tēju. Viņas sejā nebija pat mazākās uztraukuma pazīmes. • .

— Vai tēju gribat? — viņa jautāja.

— Nē. Labāk ūdeni.

Viņa pasniedza viņam glāzē ūdeni. Kamēr Keisijs dzēra, viņa lūkojās asiņainajās lupatās, ar kurām bija apsaitētas rokas.

— Kas jums kaiš rokām? *

Keisijs nolika glāzi un parādīja rokas.

— Rokas nav spārni, un lidojot aizķeras aiz vadiem.

— Es pārsiešu tās. Jums var sākties saindēšanās.

Atteikties viņš nespēja.

— Kāpēc jūs neizdevāt mani policijai?

— Es neizdodu draugus, Bred.

— Vai jūs mānu vārdu uzzinājāt no avīzēm?

— Mani sauc Julaņ. Vai tu atceries?

Keisijs sarāvās. Viņš ļoti labi atcerējās šo vārdu. Julaņ — tulkojumā no ķīniešu valodas — trauslā orhideja, tā kādreiz viņam tika skaidrojusi mazā ķīniete.

Viņa pasmaidīja.

Pirms sešiem gadiem ceļojošā cirka trupa, kurā strādāja Keisijs, uz pundurzirdziņiem ponijiem pārvietojās no Arizonas .uz Jutu. Uz saules izsvilinātā ceļa viņi ieraudzīja no izsalkuma spēkus zaudējušu bērnu. Tā bija vienpadsmit gadus veca meitenīte. Viņas dzīvesstāsts bija īss un bēdīgs. Ķīnā tēvs ar māti dzīvoja nabadzībā, ar pūlēm savelkot kopā galus. Kāds ārzemnieks viņiem pastāstīja, ka Amerikā bagātiem cilvēkiem ir vajadzīgi labi dārznieki un priekšroku viņi dodot ķīniešiem vai korejiešiem, kuri šo amatu vislabāk prot. Viņš apgalvoja, ka šajā valstī visi dzīvo bagāti un nav izsalkušo. Svešiniekam izdevās tēvu pierunāt braukt, jo apsolīja viņam labu darbu un jumtu virs galvas. Tēvs, kas ļoti vēlējās nodrošināt ģimenei laimi, parakstīja kaut kādu dokumentu, un viņus aizūtīja uz Savienotajām Valstīm.

Patiesība izrādījās rūgta. Tēvu pieņēma darbā kāds veikalnieks, bet māti atteicās iekārtot. Tēvam maksāja grašus, un viņš ar grūtībām spēja samaksāt par pus-izjukušo būdu krāsaino geto. Drīz māte nomira, tādēļ tēvs slepus turēja meitu nelielā šķūnītī, kas bija dārza inventāram. Matracis, piepildīts ar salmiem, kalpoja viņai par gultasvietu. Kādreiz saimnieks atklāja nelaimīgā bērna slēptuvi un piedraudēja dārznieku atlaist no darba, ja viņš atstās meitenīti pie sevis. Julaņ to visu dzirdēja un pati aizgāja. Atņemt tēvam darbu un pajumti bija pāri viņas spēkiem.

Pēc divu mēnešu ilgas klejošanas pa karstajiem ce-ļiem visbagātākajā pasaules valstī, viņu pieņēma cirka artisti. Tā meitenīte ieguva sev patiesi gādīgus aizbildņus. Arī viņa centās nepalikt viņiem parādā. Sākumā Julaņ gatavoja ēst, un rūpējās par zirgiem, pēc tam viņu sāka apmācīt amatā. Viņa izrādījās ļoti talantīga un drīz kļuva par programmas ziedu. Gan lokanība, veiklība un dabas dota grācija, gan arī jaunība un darba mīlestība palīdzēja viņai kļūt par lielisku akrobāti. Julaņ ātri iekaroja gan trupas mīlestību, gan arī guva panākumus pie skatītājiem. Tieši tajā laikā uzradās Els Bartons un piedāvāja Bredam Keisijam darbu Holivudā.

Kopš tā laika bija pagājuši septiņi gadi. Keisijs atcerējās meitenīti, bet tagad viņa priekšā stāvēja brīnišķīga jauna sieviete. Orhideja bija uzplaukusi.

— Es nekad nebūtu tevi pazinis, Julaņ, — Keisijs jūsmīgi teica. — Tu esi tā izmainījusies... Es pat nezinu, ko teikt... Bet kā tu gadījies šeit? Vai tu pameti cirku? Varbūt esi precējusies?

Meitenes melnās acis satumsa vēl vairāk.

— Nē, es neesmu pametusi darbu. Cirks ir Losan-dželosā. Mēs nopirkām jahtu un sniedzam viesizrādes visā Klusā okeāna piekrastē. Rīt no Beibīčas līča dosimies uz Sanfrancisko. Šeit esmu ļoti bēdīga notikuma dēļ. Vakar nogalināja manu tēvu.

— Kā nogalināja?

Viņas seja ietrīsējās, no acīm izsprāga asaras.

— Saimnieks viņu izdzina, jo kaimiņu rozēm ziedi uzplauka trīs dienas ātrāk. Tēvs nokļuva uz ielas bez eksistences līdzekļiem un bez spēka. Vajadzēja nakšņot parkā un kur pagadījās. Kaut kādi nelieši sadūra viņu ar nazi un noņēma no krūtīm medaljonu. Tā bija mūsu dzimtas veclaicīga relikvija. Medaljons — zelta pūķis ar rubīna acīm. Policisti tēvu uzgāja krūmos, kur viņš bija vairākas dienas nogulējis. Izsalkušie suņi bija apgrauzuši ķermeni līdz kauliem. Istabene ar pūlēm atpazina nelaimīgo. Es ar viņu sarakstījos. Caur viņu tēvam sūtīju nedaudz naudu. Viņa man arī telegrafēja par

_ tēva nāvi.

Meitene nodūra acis, viņai bija grūti runāt. Keisijs lieliski viņu saprata.

— Mūs ir saveduši kopā traģiski notikumi, Julaņ. Tu man tikko palīdzēji, bet es tev nevaru palīdzēt tavās bēdās. Tu esi zaudējusi tēvu, es zaudēju sievu. Viņa, tāpat kā tavs tēvs, ir nogalināta ar nazi.

— Nogalināta! Ak Dievs!

— Jāsaņemās, Julaņ, — Keisijs teica. — Atliek uz . brīdi zaudēt modrību, un tevi iznīcinās.

Viņa nolieca galvu viņam uz krūtīm. Tā viņi nostāvēja vairākas minūtes.

— Kāpēc viņu nogalināja? — meitene klusu jautāja.

— Nezinu...

Keisijs aizsmēķēja un piegāja pie loga. Pēc garas pauzes viņš izstāstīja meitenei visu, kas ar viņu bija

atgadījies. Kad Keisijs bija beidzis savu stāstu, viņa jautāja.

— Ko darīt? Priekš viņiem tu esi vienīgais slepkava!

— Man ir vēl kāds liecinieks. Ārsts: viņš dos man slēdziena kopiju, kurā ir rakstīts, ka Glorijai nāve ir iestājusies pulksten sešpadsmitos. Tas pierāda, ka esmu nevainīgs... Vismaz policija liks mani mierā, un es varēšu meklēt īsto slepkavu.

— Kad tu tiksies ar šo ārstu?

— Vakarā.

— Bet kā izkļūsim no viesnīcas? Policija droši vien ir ielenkusi visu rajonu, un loks sāks sašaurināties. Viņi nenomierināsies, kamēr nebūs tevi notvēruši.

Keisijs staigāja pa istabu un mēģināja risināt uzdevumu, kurš nebija no vieglajiem. Policija ir noskaņota agresīvi.

— Lūk ko, — meitene uzņēmīgi teica. — Es palūkošos, kas tur notiek, un izpētīšu viesnīcas plānu. Tu pagaidām paliec šeit un neatstāj istabu.

Viņš piekrita. Julaņa pārģērbās un aizgāja. Keisijs aizslēdza durvis, apsēdās krēslā un tūlīt aizmiga.

* * *

Keisiju pēc trim stundām uzmodināja kluss klauvējiens. Viņš sarāvās un apskatījās visapkārt, cenšoties saprast, kur atrodas. Ārā bija satumsis, un istabā valdīja vakara krēsla. Klauvējiens atkārtojās. Keisijs strauji pielēca kājās un atvēra durvis. Viņam uzreiz to vajadzēja nožēlot, jo Julaņas vietā uz sliekšņa stāvēja viesnīcas formā ģērbies nēģeris ar draudzīgu smaidu melnajā, spīdošajā sejā. Ieraugot vīrieti, viņa smaids nodzisa.

— Atvainojiet, mister, bet man teica, ka šeit dzīvo dāma... Vai arī es...

— Ko jūs vēlaties? — Keisijs uztraukti jautāja, un to pamanīja formā ģērbtā cilvēka pētošais skatiens.

— Esmu no komutatora. Mums deg signāls, ka kaut kas nav kārtībā ar telefonu, mani atsūtīja, lai noskaidroju iemeslu.

Keisijs atcerējās, ka no rīta bija aizķēris ar kāju vadu un sasitis aparātu.

— Jā. Telefons nokrita un droši vien ir sabojājies. Vai gribat paskatīties?

Nēģeris noraidoši pakratīja galvu, viņa acīs pazibēja bailes.

— Neesmu paņēmis instrumentus. Tūlīt aiziešu pēc tiem un tad pārbaudīšu aparātu. Es drīz atgriezīšos.

Viņš kāpās atpakaļ un skriešus metās pie lifta.

Keisijs stāvēja uz sliekšņa, sabāzis rokas kabatās, un nenolaida skatu no pārbiedētā puiša, kurš nervozi mīņājās, gaidīdams liftu.

«Laiks ir aiziet», Keisijs nolēma. Nēģeris turpināja šķielēt uz viņa pusi. Beidzot lifta durvis atvērās un telefonists metās kabīnē, gandrīz notriecot no kājām ārā nākošo sievieti.

Tā bija Julaņa, viņa neizpratnē skatījās nopakaļ dīvainajam tipam, tad ieraudzīja Keisiju, un viņai viss kļuva skaidrs. Viņa ātri pieskrēja pie istabas durvīm.

— Kas tas bija? — meitene satraukti jautāja.

— Meistars no komutatora. Es samiegojies nodomāju, ka tā esi tu un atvēru uz klauvējienu dūms. Jāiet prom.

— Tātad viņš tevi pazina. Pa visu viesnīcu ložņā policisti. To šeit ir pa pilnam. Ejam. Varbūt mums izdosies kaut ko uzsākt.

Viņa saņēma Keisiju aiz rokas un izvilka kāpņu laukumā.

Lifta kabīne atkal iedūcās. Paskatījušies lejā pa kāpņu margām, viņi ieraudzīja policistu melnās kaskas, kas steidzās augšā. Atlēkuši atpakaļ, abi pieplaka pie sienas un uzkāpa stāvu augstāk. Kad viņi izgāja hallē, Julaņa rādīja uz koridora pretējo galu un klusu čukstēja:

— Ātrāk, tur ir kravas lifts. Man ir plāns.

Viņu straujos soļus apslāpēja mīkstais paklāja celiņš. Šajā stāvā nebija lifta kabīnes. Julaņa nospieda pogu. Atlika tikai kādam no policistiem uzkāpt stāvu augstāk, un viņi atrastos lamatās. No kravas lifta šahtas atskanēja vīriešu balsis. Kabīne apstājās stāvu zemāk.

Keisijs pieskrēja pie loga, atvēra to un palūkojās ārā. Meitene viņu saprata bez vārdiem.

— Es drīz atgriezīšos, — viņa teica. — Vai izturēsi?

— Sīkums. Ikdienišķa pastaiga pirms miega.

Viņš uzkāpa uz palodzes. Ārā bija satumsis, vējš kļuvis spēcīgāks. Četras pēdas zemāk zem loga stiepās apsistā karnīze, asa’ kā kāršu mājiņas jumts. Uz tās nevarēja nolikt visu kāju, tikai stāvēt uz pirkstgaliem.

— Aizver aiz manis logu, — Keisijs izmeta un, ieķēries rāmī, nolaidās lejā.

Kājas, sasniegušas karnīzi, momentā sāka slīdēt. Viņš gandrīz vai nokrita lejā. Pievilcies, Keisijs ietrieca kurpju purngalus slīpās karnīzes augšdaļā. Julaņa aizvēra logu, un Keisijs atradās pie sienas brīvs kā muša.

Brāzmainais un aukstais vējš plandīja žaketi kā kuģa vimpeli. Kājas nemitīgi norāvās, un viss svars uzgūlās rokas muskuļiem. Katru reizi, kad viņš mēģināja nolikt kājas vietā, ceļgali atsitās pret grumbuļaino ķieģeļu sienu, un tas bija neciešami sāpīgi. Debesīs uzliesmoja zibens un' nodārdēja pērkons. Dažas piles uzpilēja uz pleciem, bet lietus pieņēmās spēkā un pēc minūtes jau lija ar spēcīgu šalti kā no dušas. .Spēcīgās, slīpās lietus- lāses sita Bi edam pa seju un rokām, apģērbs acumirklī viscaur izmirka.

Keisijs nesaprata, kā viņam izdevās noturēties tādā puskarājošā stāvoklī, bet pirksti stingri apņēma šauro loga izcilni. Apsaitētās rokas sāka asiņot, kļuva lipīgas un slidenas, krampji sarāva muskuļus.

Viņš nezināja, vai ilgs laiks bija pagājis, kad sajuta, ka kāds pieskaras sastingušajām rokām. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja Julaņu. Meitene bija pārliekusies palodzei un centās uzvilkt viņu augšā. Viņas satrauktā seja deva viņam spēkus, viņš pavilkās uz augšu, ar zodu aizķēris izcilni un ar roku ieķērās palodzē. Tad viņš rāvās uz augšu. Julaņa satvēra viņu ap pleciem un no visa spēka vilka uz savu pusi. Vēl brīdis — un viņš ielēca koridorā.

Stāvā bija apstājusies lifta kabīne ar atvērtiem režģiem.

Daudz vietas tajā aizņēma plats grozs, kas meitenei sniedzās līdz gurniem. Tas bija līdz malām pilns ar gultas veļu. Tikai tagad Keisijs ievēroja, ka meitene ir ģērbusies gaišzilā kombinezonā un formas cepurē.

— Kas tā par maskarādi? — Keisijs, atvilcis elpu, jautāja. Viņš pat neuzsmaidīja.

— Nāc ātri liftā!

Viņas seja kļuva nopietna un neizprotama. Keisiju tas vēl vairāk uzjautrināja.

— Par ātru tu nomierinājies, Bred. Viesnīca ir pilna ar policistiem kā muca ar zivīm.

Viņa sabīdīja kopā režģus un nospieda pogu «pagrabs». Lifts sakustējās un lēnām sāka slīdēt lejā.

— Tev būs kādu brītiņu jāpasēž šajā grozā, — nopietnā tonī turpināja Julaņa. — Drīz pēc veļas atbrauks mašīna, grozu iekraus un izvedīs. Kad mašīna apstāsies, skrien ātri prom. Citas iespējas izkļūt no šī rajona tev nav. Policija ir ielenkusi vairākus apkārtējos kvartālus.

— Visu esmu sapratis. Pacentīšos pārvērsties* par netīru segu.

Keisijs izvandīja palagus un ielīda grozā.

— Kur novietota tava automašīna?

— Stāv pie viesnīcas «Saimonds» centrālās ejas. Melns ševrolē.

Keisijs izņēma atslēgas un pasniedza tās meitenei. Pēc tam viņš neparastās slēptuves pašā apakšā sarāvās čokurā.

Julaņa sagāza Keisijam virsū veļu, un viņš neko neredzēja.

Viss norisinājās, kā viņa bija teikusi. Diezgan ilgi viņam vajadzēja pavadīt netīrajā veļas kaudzē, kauli sāpēja no neērtā stāvokļa. Viņš nejuta, kur atrodas rokas un kur kājas, kur augša, bet kur apakša. Viņš tikai juta, ka grozu paceļ no grīdas un nes. Rupjas balsis izteica dzēlīgas piezīmes par smago nesamo. Drīz grozu nolika. Tad aizcirtās dūms, ierūcās motors, un mašīna sāka braukt.

Keisijs ar grūtībām izkļuva no veļas apakšas. Mašīna pagriezienā sašūpojās, un viņš izvēlās no veļas groza. Viņu svaidīja pa furgonu, kamēr viņš satvēra durvju rokturi. Pēkšņi mašīna strauji nobremzēja. Nezaudējot ne sekundi, Keisijs atvēra dūms un izlēca tukšās ielas vidū. Saliecies, viņš pārskrēja ietvi un noslēpās pirmajā kāpņu telpā. Pēc dažām minūtēm viņš izgāja no slēptuves, cenšoties piedot gaitai mierīgu bezrūpību.

Viņa ševrolē, sagriezies taisnā leņķī pret trotuāru, bija aizšķērsojis ceļu furgonam ar uzrakstu «Viesnīcu apkalpošanas birojs».

Julaņa, neklausoties šoferu lamās, apskatīja ševrolē saskrāpēto spārnu, tad klusēdama iesēdās mašīnā un pabrauca malā. Furgona šoferis, veltījis viņai pāris vārdus no Frisko dokeru leksikona un apmierināts par to, aizbrauca.

Keisijs, paskatījies visapkārt, šķērsoja ielu un iesēdās ševrolē, kurš uzreiz sāka braukt.

Pulkstenis rādīja divdesmit un divdesmit minūtes.

— Mums vajag pasteigties, mazais. Doktors Frenčs mūs gaida jau divdesmit minūtes,— Keisijs pateica adresi.

Julaņa izspieda no mašīnas visu, ko tā spēja.

— Ceļā vajadzēs kādas desmit minūtes, — Keisijs piebilda. — Ja saruna netraucē tev vadīt mašīnu, tad izstāsti man visus notikumus par manu izglābšanos. Taisnību sakot, es tā arī nesapratu tavu plānu.

Meitene iegrieza mašīnu Beverlī - Glinča bulvārī un, spriežot pēc viņas sejas izteiksmes, ar lepnumu ierunājās:

— Domā, tas bija tik vienkārši? Es līdz pat šim brīdim drebu. Viesnīca ir ielenkta, pie visām durvīm stāv sardze. Vīriešiem liek noņemt brilles, lai redzētu viņu acis. Likās, ka izejas nav. Ideja radās negaidīti. Es ievēroju, ka pie dienesta ieejas piebrauc mašīna ar kastēm, un sāku to novērot, jo policisti nepievērsa tai uzmanību. Bija atvesti produkti restorānam. Mašīnu izkrāva, tad sameta tajā tukšas kastes, un tā aizbrauca. Dienesta ieeja iziet pagalmā. Izgāju no viesnīcas, apgāju tai apkārt, cenšoties nepievērst sev uzmanību, un sāku novērot visas operācijas. Drīz atbrauca vēl

»

kāda mašīna. No tās izkrāva tukšus grozus. Šoferis uzkliedza, ka pēc stundas atgriezīsies pēc veļas. Tā bija izdevība! Es atgriezos viesnīcā un nemanāmi ieslīdēju palīgtelpā. Sievietes kombinezonos stiepa grozus uz liftu un veda tos augšā. Katra no viņām apkalpoja noteiktu stāvu. Viņas savāca netīro veļu, lika to grozos, tad veda tos lejā un apmainīja pret tukšiem groziem. Pie lifta atradās atpūtas telpa un ģērbtuves. Sagaidījusi izdevīgu brīdi, ielavījos iekšā un sameklēju brīvu kombinezonu. Kad biju pārģērbusies un izgāju kāpņu laukumā, pie lifta jau bija sakrājies diezgan daudz grozu. Ievilku vienu kabīnē un uzbraucu pēc tevis. Tālāk tu jau zini, tev vajadzēja nedaudz atpūsties mīkstajos palagos...

— Oho! ... Tās bija brīnišķīgas minūtes...

— Centos, Bred, lai tu atpūstos ar komfortu. Kad izvilku tevi no lifta, kas nebija tik viegli izdarāms, tūlīt pat aizgāju uz tualeti un noģērbu kombinezonu. Pēc minūtes jau atstāju viesnīcu. Tava mašīna bija savā vietā. Man ilgi nevajadzēja gaidīt. Es vēroju vārtus. Drīz atbrauca furgons, iekrāva kravu un, mierīgi pabraucot garām policijai, aizbrauca. Es sekoju tam, kamēr izbraucām no bīstamā rajona, tad izvēlējos tumšāku ielu un izraisīju avāriju. Furgons apstājās, un tev bija iespēja to pamest. Lūk, tas arī viss!

— Tu esi īsts dārgums, Julaņa. Šodien jau otrreiz tu mani izglābi. Ja tevis nebūtu...

— Pārtrauc, Bred. Lūk iela, kuru tu nosauci. Ko tālāk?

— Apstājies.

Julaņa novietoja mašīnu ceļmalā.

— Tālāk iešu viens. Frenčam nedrīkst rasties nekādas aizdomas. Viņš ir mana vienīgā cerība.

— Varbūt...

— Paliec šeit. Es dabūšu dokumentu un atgriezīšos.

Mums vajadzēs to aizvest uz policiju. Gribu ātrāk aizbāzt Holisam rīkli.

— Labi, gaidīšu. Esi piesardzīgs!

Keisijs izkāpa no mašīnas un devās uz sešpadsmitās avēnijas krustojumu.

Netālu no laternas staba stāvēja garš linkolns, kas gandrīz bija saplūdis ar tumšajām mājām. Neskaidra cilvēka auguma kontūra izcēlās uz vadītāja sēdekļa.

Keisijs šķērsoja ielu un ātri skrēja uz mašīnu. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš atvēra durvis un apsēdās blakus šoferim.

— Vai jūs esat doktors Frenčs? Es esmu Breds Keisijs.

Pusmuža vīrietis, kurš Sēdēja blakus, neko neatbildēja un klusēdams skatījās sev priekšā.

— Mani atsūtīja Els Bartons. Jūs ar viņu vakar runājāt un...

Keisijs apklusa, jo likās, ka viņam mati ceļas stāvus. Frenča krūtīs, pašā sirdī, rēgojās dunča spals. Viņš bija miris.

Keisijs automātiski parāva viņu aiz piedurknes.

— Mister...

Līķis sašūpojās un no atzveltņa noslīdēja Keisijam uz pleca. Viņš atgrūda to kā spitālīgo. Keisija rokas bija notrieptas ar asinīm, kas plūda no cilvēka brūces, kuru dzīvam esot sauca par Emleru Frenču. Šis nebija parasts dūriens sirdī, tas bija dūriens, kas pārvilka svītru Keisija cerībām pierādīt savu nevainību.

Sakarsētajās kaskadiera smadzenēs radās jautājums: kas zināja par viņa tikšanos ar patologu, un varēja uzridīt viņam slepkavu? Varbūt Bartons? Viņš pats noorganizēja šo tikšanos! Nē, Bartons atkrīt. Julaņa? Keisijs dienā bija teicis viņai par šo tikšanos, bet nebija nosaucis vietu. Turklāt viņa šodien divreiz bija izvilkusi viņu no cilpas. Atkrīt! Un vispār viņš, droši vien, ir zaudējis prātu, ka var pieļaut tamlīdzīgas domas — pat uz sekundi... Kurš?

Breds apskatīja mašīnu, bet neko aizdomīgu neievēroja. Šis cilvēks veda viņam dokumentu, un Keisijam tas ir jāsaņem. Keisijs parakņājās pa nelaiķa kabatām, sānkabatā viņš atrada apdegušu un ar asinīm aptraipītu kabatas portfeli. Keisijs vairs nepievērsa uzmanību asinīm, viņš bija paspējis pie tām pierast. Līķus savā ceļā viņš satika biežāk, nekā Frenčs uz sava darbagalda.

Kabatas portfelī Keisijs atrada autovadītāja tiesības uz Frenča vārda, dažas piecdolāru naudaszīmes un darījuma vizītkartes, bet slēdzienu par Glorijas nāvi viņš neatrada.

Nebija šaubu: Frenča slepkava bija izzadzis dokumentu. Tā arī Keisijs bija palicis, kā aizdomās turētais numur viens, un turklāt vēl bija zaudējis pēdējo iespēju izkļūt no šīs nelaimes.

Viņam lika satrūkties bremžu kaukšana, metāla šķin-dona un spilgtā lukturu gaisma. Viņš mēģināja atvērt durvis, bet tās bija iesprūdušas vai...

Keisijs palūkojās apkārt.

Viņu no aizmugures, sāniem un priekšas bija ielenkušas patruļas mašīnas un apgaismoja kā filmēšanās laukumā. Policisti bija nobloķējuši linkolnu no visām pusēm.

Pie priekšējām durvīm pienāca cilvēks un, tās atvēris, iebāza salonā galvu.

— Es taču brīdināju, Bred, ka notveršu tevi. Tagad tev ir beigas!

Platā Holisa seja izplūda riebīgā un pašpārliecinātā smaidā.

11. NODAĻA

-Nu ko, tu esi guvis virsroku, Holiss!

Šerifs izrāva Keisijam no rokām kabatas portfeli.

— Tev, es redzu, ari rokas nav tīras. Tavā upuru sarakstā ir parādījies vēl kāds jauniņais? Laiks tevi apstādināt. Kāp ārā no mašīnas!

Keisijs padevās, jo šoreiz viņš neredzēja citu izeju. Pat ugunsgrēkā starp žurkām viņš nejutās pilnīgi uzvarēts.

Savu padoto klātbūtnē, kuri aizņēma visu ielu, Holiss pieņēma oficiālu toni.

— Parādiet savas rokas, Keisij!

Pēc brīža ap Breda rokām aizcirtās roku dzelži.

— Tā būs drošāk. Man līdz kaklam ir apnikuši jūsu cirka triki.

Holisam aiz muguras stāvēja divi tipi formās. Viens no viņiem ar seržanta uzšuvēm. Keisijs viņu pazina. Šis puisis centās viņu notvert bārā, bet plāksteris uz kreisās uzacs atgādināja par krēslu, kas bija uzgāzies viņam uz galvas. Šo subjektu fizionomijas izteica apstākļiem atbilstošas emocijas.

— Par velti, šerif, jūs ar mani sāpināties. Jums ir zināms ne sliktāk par mani, ka man nav nekāda sakara ar šīm slepkavībām. Līķa sekcija uzrādīja, ka manas sievas nāve ir iestājusies pulksten sešpadsmitos. Man ir dzelzs alibi par šo laiku.

— Viņa ir nogalināta pulksten astoņpadsmitos, — Holiss norēcās.

— Man ir patologa slēdziens.

Šerifs uzmeta Keisijam skatienu.

— Nav jums nekāda slēdziena, — viņš nikni teica.

Keisijs nolēma izdarīt vēl vienu mēģinājumu norauties no āķa.

— Es nemeloju. Starp citu, Els Bartons apliecinās, ka pulksten astoņpadsmitos viņš veda mani uz kinostudijas biroju.

— Es jau jums teicu: viņa liecības nav neko vērtas. Jūs esat viņu uzpircis.

— Bet to vēl vajag pierādīt!

— Pavisam vienkārši. Pie Bartona/atradīs jūsu naudu un salīdzinās pirkstu nospiedumus...

Holiss saprata, ka ir lieki izpļāpājies un apklusa.

«Lūk kā, — nodomāja Keisijs, — kā gan uzreiz neiedomājos, ka Holiss ir saistīts ar šo bandu. Dunčus un naudu man nozaga, kad es bez samaņas vāļājos Ketas dzīvoklī. Tagad slepkava rīkojas ar šiem dunčiem, bet Holiss zina par naudu! Šeit ir sakars, un tas nav gadījuma sakais!» domas zibēja kā uz lentes kinoprojektorā.

— Kurš’ pasvieda naudu Bartonam? Vai Garijs? Vai arī jūs uzticējā^ tādu smalku lietu Dānim?

Keisijs izspēlēja savu pēdējo trumpi, bet tas bija karalis. Vai šerifam ir dūzis — būs redzams.

Holiss nikni piemiedza acis.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

— Veltīgi jūs domājat, ka esat novācis visus manus lieciniekus. Tie ir. Tagad esmu ieguvis rūgtu pieredzi un nenosaukšu viņu vārdus. Līdzko es nosaucu kādu vārdu, tā cilvēks, kam tas pieder, pāivēršas par līķi. Pietiek! Atlikušie liecinieki ieradīsies tikai tiesā. Lūk tā, Holiss, turies! Es protu aizsargāties, un nemieriniet sevi ar cerībām, ka viegli tiksiet ar mani galā.

— Jūs esat bīstams maniaks, Keisij, un tiesas jums nebūs! Eksperti aizmuguriski ir noteikuši, ka jūs esat psihiski smagi slims. Normāls cilvēks nav spējīgs izdarīt tik daudz zvērīgu slepkavību. Štata gubernators un sabiedrība būs apmierināta, ka jūs iesēdinās speciāla režīma trako mājā! Līdz mūža beigām, Keisij!

— Blēņas! Ir cilvēki, kas pēdējās dienās ir tikušies ar mani un tās nav parastas marionetes. Viņi sacels grandiozu skandālu presē un pieprasīs ekspertīzi, izsauks galvenos psihiatrus, kas izdarīs ekspertīzi žurnālistu klātbūtnē. Sekas jums ir zināmas. Vai ir vērts uzsākt skandālu? Es taču klusēt netaisos. Pat par to, ka jums ir zināms par manu pazaudēto naudu, un ka šī nauda var nokļūt pie Ela Bartona.

Holiss, smagi elpoja. Viņa pie galvas pieguļošās ausis piesarka, bet dzeloņainais skatiens, pilns naida — caururba.

Keisijs nožēloja teikto. Kas var zināt, cik tālu pa ūdeni aizies viņa iemestā akmens apļi, un ko tie iznesīs krastā.

— Tie visi ir meli, Keisij. Jums nav neviena liecinie

ka. Jūs esat slepkava, un tas visiem ir zināms. Jums neizķepuroties... • <»

— Dzīvosim — redzēsim.

— Vārds ,«dzīvot» jums fiepiestāv. Jūs karājaties mata galā, un šo matiņu es varu noraut.

— Tas man ir pierasts stāvoklis, Holiss. Tikai neiedomājieties, ka esat visuvarens. Jūs esat visparastākais krukis, sīciņš kā sakaltusi maizes donina.

Iestājās pauze, kuras laikā viņi viens otru mēroja ar vērtējošiem skatieniem kā bokseri pirms cīņas. Beidzot Holiss teica: •

— Roiss un Moriss nogādās jūs policijas pārvaldē, — viņš pamāja uz seržanta pusi. — Neiesaku jums ar viņiem jokot, jo viņiem ir slikta humora izjūta.

Otrs policists, acīmredzot Roiss, saņēma Keisiju aiz piedurknes un aizveda pie patruļas mašīnas, kamēr šerifs kaut ko čukstēja seržantam.

Roiss atvēra aizmugures durvis un iesēdināja Keisiju, bet pats apsēdās pie stūres, izņēma no maksts pistoli un nolika to sev blakus. Viņa fizionomija laistījās kā bērnam, kas gaida no akrobāta kārtējo triku. Pagriezies atpakaļ, viņš uzlika roku uz sēdekļa un svarīgi teica:

— Man, protams, nospļauties, bet tu veltīgi, draudziņ, sāki strīdu. Šerifs ir cilvēks, kas ilgi atceras ļaunu. Es vēl nobrīnījos, ka viņš tev neizlaida zarnas tieši uz ielas!

— Bet tu acīmredzot iedomājies, ka man bailēs klabēs zobi? Jūsu šerifs pats drīz sēdēs aiz restēm.

Kruķis smīnā atņirdza zobus. Mašīnas durvis atvērās, un uz aizmugures sēdekļa blakus Keisijam iespraucās dūšīgais seržants. Viņš pievirzījās tuvāk un piespieda pie arestētā ribām automātiskās pistoles stobru.

— Braucam, Roiss. Un spēcīgāk piespied pedāli. Instrukcijas ir saņemtas, jo lieta ir vienkārša.

— Vai šerifs kopā ar mums nebrauks? — Keisijs jautāja.

— Viņš uz tevi apvainojās, — Moriss iesmējās, — nolēma braukt savā mašīnā.

Sānos iespiestā pistole spiedās aknās, nebija nekādas cerības uz kādu veiksmīgu triku.

Kad mašīna nogriezās uz Piejūras šosejas un uzņēma kursu uz Blekstona tiltu, Keisijam neviļus izspruka:

— Šis ceļš mūs neved uz pārvaldi! Ko jūs esat nodomājuši?

— Mums ir vēl kāda lieta. Nav vērts uztraukties. Vai tad jūs steidzaties nokļūt aiz restēm, ko?

Keisijs atlaidās pret sēdekļa aizmuguri. Viņam jau sen vajadzēja saprast, ka Holiss nedomā viņu dzīvu nosūtīt uz pārvaldi. Viņš bija pārāk daudz šerifam sarunājis un daudz kur viņam izrādījās taisnība. Ai* to viņš bija parakstījis sev spriedumu, kurš policijas protokolos varētu skanēt apmēram šādi: «Nošauts bēg-sanas mēģinājuma laikā». Lūk, tas arī bija Holisa dūzis!

Keisijs pašķielēja uz seržanta ieroci. Tas turēja pirkstu uz pistoles mēlītes. Viņš pat aci nepamirkšķinās un izšaus uz arestēto pusi aptveres. Uzsākt mašīnā traci ir neprāts. Var izmēģināt likteni, kad viņu izvedīs no tās.

Mašīna izbrauca aiz pilsētas teritorijas un aiztraucās gar krastmalu uz Dienvidiem. Okeāns mēnesnīcā mirgoja. Vieta bija klusa un mierīga — kā radīta, lai kārtotu rēķinus. Moriss nolasīja viņa domas.

— Apturi, Roiss. Esam atbraukuši.

Mašīna strauji nobremzēja.

— Kāp ārā, draudziņ, — seržants vēsi pavēlēja.

Keisijs ieskatījās viņam acīs.

— Pienācis laiks izrēķināties?

— Klāties ārā, netaisos smērēt sēdekli ar tavām asinīm. Nav kas to mazgā!

Roiss paņēma pistoli, izkāpa no mašīnas un atvēra dūms Keisija pusē.

— Veltīgi tu to dari liecinieku klātbūtnē, seržant,— mierīgi paziņoja nāvei nolemtais. — Viņš sāks tevi šantažēt.

Moriss iesmējās, parādot savus izpuvušos zobus.

— Nesmīdini! Mēs jau sen strādājam vienā pārī, un tu mums neesi ne pirmais un ne arī pēdējais. Turklāt mēs izpildām šerifa pavēli. Bet viņš nevēlas, lai tu vārsti muti.

Keisijs izkāpa no mašīnas, Roiss atkāpās dažus soļus un, izstiepis roku ar pistoli, tēmēja viņam galvā. Mašīnai no otras puses izkāpa Moriss. Viņa stroķis tāpat bija tēmēts uz Keisiju. Profesionāls darbs, neko neteiksi.

— Ej lejā pie krasta, puisi! Seržants turpināja diktēt noteikumus.

Taciņa slīpi veda cauri krūmājiem uz smilšaino pludmali. Pie pašas jūras izslējās pamestai bākai līdzīgs tornis.

— Paliec šeit, Roiss, un pavēro ceļu. Mēs nedaudz pastaigāsimies.

Keisijs sāka kāpt lejā pa stāvo nogāzi. Vairākas reizes viņš krita, jo paslīdēja mitrajā zālē. Roku dzelži traucēja noturēt līdzsvaru. Seržants sekoja viņam divu soļu attālumā. Kad viņi iznāca pie krasta, Keisija kājas iegrima irdenajās smiltīs. Viņš saprata* ka bēgšana nav iespējama.

— Paklausies, Moriss, man vienalga ir beigas, pasaki man uz atvadām taisnību, kā jūs mani atradāt? Kas nogalināja Frenču?

— Netēlo muļķi, Keisij. Izņemot tevi, neviens cits viņu nevarēja nogalināt. Mums piezvanīja sieviefe un paziņoja, ka tu esi nodūris Frenču viņa mašīnā, un nosauca adresi. Mēs atbraucām laikā, tu nepaspēji aizmukt.

— Tad kāpēc mani vajag novākt? Aizvediet neģēli uz cietumu, un lai viņu tiesā.

— Esmu sīks cilvēciņš. Man pavēlēja, bet es izpildu.

Viņi gāja pa smiltīm akmens torņa virzienā. Neaizejot līdz tam dažus soļus, seržants sacīja:

— Liekas, ka pietiek. Tālāk neiesim.

Keisijs apstājās un nepagriezās. Viņam likās dīvaini, ka šāviens viņu nebaida. Viņš tikai vienu nožēloja: ka tā arī nespēja atriebt Gloriju.

Keisijs spēra soli uz priekšu, atskanēja šāviens...

* * *

Lode ieskrambāja torņa sienu tālu no Keisija. Viņš strauji pagriezās.

Seržants atslīga atpakaļ, haotiski vicinot ar rokām. Tad, satvēris ar rokām kaklu, nokrita uz muguras, sarāvās un pierima. Pistole izkrita viņam blakus smiltīs.

Keisijs pievirzījās tuvāk sabrukušajam seržantam un, noliecies, ieraudzīja tievu auklu, kas bija apvijusies ap viņa dūšīgo kaklu.

No krūmāja iznāca Julaņa. Labajā rokā viņa turēja otru auklas galu.

— Tu vienmēr esi klāt īstajā brīdī, mazais. Veikli gan tev tas izdodas!

Keisijs vēl nesaprata, vai briesmas ir pagājušas garām, tāpēc nekavējoši pacēlis smiltīs nomesto ieroci, paskatījās visapkārt.

— Nomierinies, Bred. Viss jau ir aiz muguras. Vienkārši nolēmu, ka man vajag braukt aiz jums. Es redzēju šerifu, kad viņš runāja ar tevi. Pēc viņa sejas varēja saprast, ka viņam padomā ir kaut kas slikts. Bet pēc tava izskata bija redzams, ka dokumentu tu neesi atradis. Tas nozīmēja, ka karš turpinās! Kad tevi iesēdināja mašīnā, es braucu aiz tās.

— Kāpēc viņi neredzēja, ka tu seko?

— Es braucu lielā attālumā ar izslēgtiem lukturiem, orientējoties pēc jūsu mašīnas ugunīm.

— Tas mani izglāba, — nopūtās Keisijs.

— Es varēju arī nepaspēt, ja seržants nebūtu bijis tik pļāpīgs. Mašīnu man vajadzēja atstāt kādus simts jardus no patruļas mašīnas, citādi to ievērotu. Pārējo ceļa gabalu lauzos caur krūmājiem.

— Vajag pasteigties. Uz ceļa ir palicis vēl viens pla-kanpēdainis.

Julaņa noliecās pār bezjūtīgo Morisa ķermeni, nedaudz pacēla viņa galvu un noņēma cilpu no kakla. Seržants ievaidējās un sāka atgūt samaņu. Keisijs padeva pistoli meitenei un paplaukšķināja Morisam pa vaigiem. Policists atvēra acis. Julaņa pielika pistoles stobru viņam pie deniņiem.

— Mēs esam samainījušies ar lomām. Moriss. Dzīvē dažādi mēdz gadīties. Bet tagad ātri atslēdz man roku dzelžus, — Keisijs pasniedza rokas.

Seržants izbijies lūkojās viņā. Tomēr pistoles stobrs piespieda viņu padoties.

— Atslēgas ir kabatā, — viņš nosēca.

— Izņem tās un rīkojies! Es roku dzelžos nevaru ar to nodarboties. Un pasteidzies.

Moriss ar trīcošām rokām izņēma atslēgas un atslēdza roku dzelžus. Keisijs uzreiz tos nometa.

Julaņa ar nelielu kustību iesita ar pistoles spalu seržantam pa pakausi. Tas noraustījās un zaudēja samanu.

— Lai puisis pasauļojas! Tagad — uz augšu! — Keisijs strauji piecēlās kājās.

Viņi kāpa augšā pa taciņu un izgāja cauri krūmājam pie šosejas.

Roiss, atspiedies pret mašīnu, kaut ko svilpoja, griežot ap pirkstu atslēgu. Izdzirdējis čaboņu, viņš tumsā uzsauca:

— Vai kas atgadījies, Moriss? Kāpēc tik ilgi?

Šķeļot gaisu, nosvilpa aukla, un cilpa savilkās ap

Roisa kaklu. Zaudējis līdzsvaru, viņš paslīdēja un nokrita uz ceļa. Keisijs pieskrēja pie viņa, apdullināja, un ievilka krūmājā. Atlaidis patruļas mašīnai bremzes, Keisijs ar Julaņu nostūma to pa nogāzi, un automaģistrāle bija brīva.

Tad viņi skrēja uz savu mašīnu un Julaņa iedarbināja motoru. Keisijs atviegloti nopūtās.

— No bezjēdzīgās vajāšanas mēs uz kādu brīdi esam atbrīvojušies. Holiss uzreiz neapjēgs, kas ir noticis. Stundu vai divas mūsu rokas ir brīvas.

— Uz kurieni tagad, Bred?

— Keta iedeva man Garija adresi, viņš dzīvo E1 -Place, 56. Braucam!

***

Ausa rīts.

Keisijs no mašīnas paņēma līdzi avīzi un, pirms iegāja kāpņu telpā, to labi izmērcēja peļķē.

Julaņa palika gaidīt mašīnā. Lai kā arī viņa mēģināja pierunāt ņemt sevi līdzi, viņš atbildēja ar kategorisku «Nē!».

Iedzīvotāju sarakstā bija redzams, ka Garija dzīvoklim bija 35. numurs. Lifta nebija, vajadzēja iet uz pēdējo stāvu ar kājām. 35. dzīvoklis bija vienīgais šajā stāvā. Keisijam šis apstāklis bija pa prātam. Viņš izņēma šķiltavas un aizdedzināja avīzi. Ūdenī samitrinātais papīrs sāka gruzdēt. No durvju apakšas uz flīžu grīdas spīdēja šaura gaismas strēle, bija dzirdama klusa mūzika. Tik agri no rīta cilvēks negulēja — Keisijs kļuva piesardzīgs un sagatavojās pārsteigumiem. Viņš, pabāzis avīzi zem durvīm, piespiedās pie sienas un sāka gaidīt. Morisa pistoli ar uzvilktu gaili viņš cieši turēja plaukstā.

Tumšie, kodīgie dūmi sāka piepildīt kāpņu laukumu, kairināja acis, izraisot asaras. Pēc dažām minūtēm aiz durvīm atskanēja soļi, kāds noņēma drošības ķēdīti, durvis pavērās. Dūmi saplūda dzīvoklī. Kāpņu laukumā izskrēja vīrietis. Keisijs iesita viņam ar pistoles spalu pa krūtīm ar tādu spēku, ka tas ielidoja atpakaļ dzīvoklī kā biljarda bumba grozā. Keisijs iegāja iekšā un aizvēra duivis.

Līdz nāvei pārbiedētais Garijs, klepodams, jau piecēlās no grīdas. Ieraudzījis Keisiju, viņš, neticēdams savām acīm, atslīga atpakaļ.

— Vai pazīsti, smurguli? Lūk, esmu ieradies. Gribu atdot parādu!

Keisijs dusmās satvēra puisi un iesita viņam pa žokli. Viņš dauzīja Gariju tik ilgi, kamēr tas zaudēja samaņu.

Keisijs apsēdās uz taburetes un vērīgi palūkojās visapkārt. Nekas, izņemot vecas mēbeles, nelaimīgā saimnieka dzīvoklī nebija. Nedaudz atpūties, Keisijs ķērās pie lietas. Viņš darbojās ar barbariskām metodēm. At-vilknes no galda viņš izmeta uz grīdas, krēslus apgrieza otrādi, gleznas norāva no sienām. Skapī viņš atrada kastīti ar fotogrāfijām, kurās Keta kaila pozēja fotogrāfam. No daudzajiem uzņēmumiem Keisiju piesaistīja kāds izgriezums no veca Holivudas žurnāla. Tuvplānā, atspiedies pret baltu Roll - Roisu, dižojās Larijs Kolvers — ekrāna zvaigzne, kas tajā laikā bija slavas zenītā, viņam līdzās stāvēja sieviete, uzņemta pusprofilā ar noliektu galvu. Viņas seju neizdevās saskatīt. Aizmugurē dižojās rīkļurāvēji, starp tiem izcēlās masīvais Dāņa augums. Pie stūres sēdēja Garijs. Keisijs iebāza uzņēmumu kabatā un noliecās pār saimnieka ķermeni. Viņš ilgi purināja to, bet Garijs tā arī neatguva samaņu. Keisijs paņēma no galda krūzi, sameklēja vannas istabu un, ieejot tajā, tūlī izrāva pistoli. Cilvēks, kurš stāvēja viņam pretī, izdarīja to pašu. Keisijs izšāva — spogulis ieplīsa.

Viņš nolamājās un smagi nopūtās. Jā, nervi netur... Vajag taču tā gadīties — nepazīt pašam sevi. Keisijs piegāja pie milzīga spoguļa sienā, un ieskatījās novājējušajā, ar ziliem lokiem zem acīm un bārdas rugājiem apaugušajā sejā. Pelēkie acu kaktiņi no ilgas negulēšanas bija sākuši pūžņot. Lūpas bija baltas, pārkaltušas, un sīkās, asiņainās plaisās.

Keisijs saviebās.

— No jūsu izskata, ser, pat cūkai kļūs nelaba dūša. Nabaga Julaņa, viņai viss tas jāredz...

Viņš pagriezās, piepildīja glāzi un atgriezās istabā. Aplējis Gariju ar ūdeni; pļaukājot pa vaigiem, viņš no jauna mēģināja dabūt viņu pie samaņas. Kad puisis atjēdzās un atvēra acis, Keisijs pabāza viņam zem deguna šķiltavas.

— Vai tās ir tavas?

Bet puisis tikai purināja galvu, un ar šausmām lūkojās Keisijā. Viņš nesaprata, kas notiek un ko no viņa grib. Keisijs pacēla viņu aiz padusēm un iesvieda krēslā.

— Jūs... Jūs...

— Jā, es. Pierodi pie tā, ka esmu augšāmcēlies un ka tavs liktenis ir manās rokās. Bet tagad atbildi, nelieti, vai tu nogalināji manu sievu?

— Nevienu neesmu nogalinājis! Es...

Keisijs izvilka pistoli un uzvilka gaili.

— Ja nerunāsi skaidru valodu — izlādēšu tevī visu aptveri, man patronu nav žēl, tās lēti maksā.

— Nevienu neesmu nogalinājis...

— Šīs šķiltavas atradu pie noslepkavotās savā mājā. Vai tā ir tava mantiņa?

— Mana ir jakas kabata.

Keisijs pielēca kājās, norāva no pakaramā ādas jaku un pārmeklēja kabatas. Šķiltavu tieša kopija bija krūškabatā. Keisijs nebija gaidījis tādu pagriezienu. Viņš pagrozīja šķiltavas rokās, bet gravējumu neatrada.

— Kā tevi .sauc?

— Garijs Reimss.

— Tev kabatā ir dublikāts. Vai tu iegravēji uz šķiltavas savus iniciāļus?

-Jā.

Keisijs pasvieda puisim šķiltavas, kuras bija izņēmis no kabatas.

— Kur tie ir?

Garijs stulbi pētīja greznumlietiņu. Beidzot viņam pielēca.

— Tās nav manas.

— Kas tev tās iedeva?

— Tā ir saimnieka dāvana. Darbnīcā iegravēja manus iniciāļus... Bet to šeit nav!

— Tie ir uz šīm. — Keisijs parādīja viņam otras Šķiltavas. — Tās tika atrastas nozieguma vietā. Ja tu nespēsi man to izskaidrot, es savus uzskatus nemainīšu un tad...

— Zvēru, ka neesmu nogalinājis jūsu sievu! Es vispār netiku viņu redzējis! — Reimss taisnojās. — Nezinu, kā šīs šķiltavas nokļuva pie jums.

— Kas ir tavs saimnieks?

Garijs bailīgi pašķielēja uz pistoli. Trīdamies krēslā gluži kā uz sakarsētas pannas, viņš teica:

— Larijs Kolvers.

— Vai tas resnītis Dānis ari strādā pie Kolvera?

— Viņš ir viņa miesassargs.

— Kam pieder gaišzilais pakards?

— Nezinu. Esmu redzējis to mašīnu tikai pāris reizes, ne vairāk. Ar to brauca Dānis, taču tā nav viņa mašīna. Neinteresējos, kam tā pieder. Strādāju pie Kolvera par šoferi un gandrīz neko nezinu.

— Kur ir Dānis?

— Viņam vienmēr jābūt saimnieka rīcībā. Viņš drīkst aiziet tikai uz filmēšanās laiku. Uz studiju Kolvers brauc viens.

— Acīmredzot tāpēc es jūs nekad neesmu redzējis. Kur viņus var sameklēt?

— Klubā. Visas naktis Kolvers pavada pie kāršu

galda, pēc tam zvana man, un es braucu uz klubu pēc viņa un Dāņa.

— Adrese?

— Veltīgas pūles! Jūs netiksiet iekšā — nepiederošiem klubs ir slēgts. Šo māju rūpīgi sargā vairāki rīkļurāvēji. Pat pele tur neiesprauksies neievērota.

— Blēņas! Saki adresi.

— Mounthilā, piepilsētā, blakus Eižera pludmalei.

— Celies! Tu aizvedīsi mani uz to zaņķi.

Garijs paklausīgi piecēlās, Keisijs pasvieda viņam jaku.

— Bez saimnieka pavēles es nemēdzu braukt uz klubu. Viņam mani jāizsauc, — Reimss drudžaini sēca.

— Nekas. Parūpējies par viņu drusku agrāk nekā parasti, vai arī es parūpēšos par tevi. Ejam!

Viņi nokāpa lejā. Ieraudzījusi viņus, Julaņa iedarbināja motoru. Keisijs iegrūda Gariju aizmugurējā sēdeklī un pats apsēdās blakus.

— Šis puisis strādā pie tā tipa, kuru es dublēju filmā. Nāksies viņu apciemot. Šķiet, ka Kolvers zina vairāk nekā viņa rokaspuiši. Keisijs runāja klusi un monotoni, gluži kā diktors, lasot biržas ziņas.

— Kur mēs viņu atradīsim? — meitene taujāja.

— Mounthilā, līdzās Eižera pludmalei ir viņu zaņķis — noslēpts ziņkārīgo acīm.

— Noslēpts? • .

— Mēs to atradīsim.

Mašīna traucās pa saules pielieto maģistrāli. Ausa rīts. Keisijs bija? briesmīgi nomocījies, turklāt viņam kļuva žēl Julaņu, kuru viņš bija iesaistījis šajā ķibelē. Tomēr, pazīdams viņas raksturu — stūrgalvīgu un nelokāmu— viņš neuzdrošinājās par to pat ieminēties. Kei-siju neuztrauca, kas varētu atgadīties ar viņu pašu — viņam bija mērķis un viņš pārliecināti tam tuvojās, bet to, kā pasargāt no nepatikšanām Julaņu, Breds pagaidām nezināja.

Ceļa labajā pusē pletās Eižera zeltainā pludmale. Garijs rādīja ceļu. Mašīna iegriezās privātā mežā, izbrauca tam cauri un nokļuva milzīgā klajumā, kura vidū stāvēja lieliska gotiska stila .trīsstāvu savrupmāja.

Julaņa nobremzēja un .mazliet pabrauca atpakaļgaitā.

— Stāvi. Par vēlu atkāpties, mūs jau ir ievērojuši. Nevajag modināt aizdomas. Es izkāpšu šeit un paslēpšos, bet tu, — viņš iegrūda Reimsam sānos ar pistoles stobru — tā, kā nesen Moriss bija izdarījis ar viņu pašu, — kopā ar meiteni ieiesi klubā un atvērsi logu pirmajā stāvā.

— No jūsu idejas nekas nesanāks, — Garijs steigšus iebilda. — Pirmkārt, es nevaru ievest klubā sievieti. Otrkārt, visi pirmā stāva logi ir aizrestoti, bet citas iespējas iekļūt ēkā nav. Treškārt, Kolvera kabinets atrodas trešajā stāvā.

— Labi. Uzzīmē man trešā stāva plānu.

Keisijs izņēma no žurnāla izgriezto uzņēmumu un apgrieza to ar otru pusi. Julaņa pasniedza Garijam zīmuli.

— Ātri! Mašīna stāv redzamā vietā. Kas tas par balkonu trešajā stāvā?

— Tur ir saimnieka kabinets.

-—Vai šajā stāvā ir kāda istaba, kur pašlaik neviena nav?

— Jā. Sekretāres darbistaba — divus logus tālāk. Vēl ir agrs, viņa ierodas pulksten dieviņos.

Reimss uzzīmēja shēmu. Keisijs noglabāja lapu kabatā.

— Garij, tavs uzdevums ir aizvest meiteni uz trešā stāva tukšo istabu. Paliec tur kopā. ar viņu. Neaizmirstiet atvērt man logu... Un nedomā ar mani jokot. Tu jau pārliecinājies, ka spēju piecelties no visdziļākā kapa. Tevi dabūšu rokā pat viņpasaulē.

Reimss kļuva nemierīgs. Nebija šaubu — Breds Keisijs vārdus vējā nekaisa.

— Brauc taisni pie ieejas, mazā, un nebaidies — es būšu blakus. Tiksimies!

Keisijs pavēra durvis, noliecās un, izmantodams mašīnu kā aizsegu, nozuda mežiņā. Sevrolets apgriezās un piebrauca pie kluba durvīm. Breds redzēja, kā viņa ceļabiedri izkāpj un dodas pretī nezināmajam.

12. NODAĻA

Slēpdamies aiz kokiem, Keisijs apgāja apkārt ēkai un tuvojās tai no otras puses. Te mežs bija tuvāk mājai — desmit, varbūt divpadsmit jardus no tās. Keisijs sameklēja plānu un uzmanīgi to izpētīja. Notekcaurule atradās diezgan tālu no vajadzīgā loga, bet ugunsdzēsēju kāpņu vispār nebija.

Viņš pieliecās un, pārskrējis klajo laukumu, pieplaka pie mājas sienas. Varēja neraizēties, ka viņu kāds ieraudzīs pa logu. Paskatījies augšup, viņš saprata, ka savrupmāja ir krietni augstāka nekā viņam izlicies no tālienes. Sienas bija gandrīz pilnīgi gludas un retie nelielie izciļņi nevarēja kalpot par atbalstu, tomēr Keisijs nolēma mēģināt. Zeme pie mājas bija irdena, un, izņemot lūzumus, viņam nekas nedraudēja — nieks, salīdzinot ar to, ko viņš jau bija pārdzīvojis, un arī ar to, kas droši vien vēl stāv priekšā. Ievingrinājis rokas, viņš sāka rāpties augšup.

Nekas neliecināja, ka varētu rasties sarežģījumi, nepatikšanas vai pārsteigumi. Keisijam šķita, ka situācija

ir mierīga. Bija dzirdamas vienīgi klusas vēja šalkas un lapu čabēšana koku galotnēs. Darbs bija ierasts, likās, ka kaut kur līdzās jābūt kamerai ar viņam pievērstu objektīvu.

Pieplacis pie sienas, Keisijs pēdu aiz pēdas pārvarēja attālumu, gluži kā sikspārnis ķerdamies pie vismazākā izciļņa. Tā viņš nokļuva līdz karnīzei starp pirmo un otro stāvu. Rāpšanās izrādījās grūtāka, nekā viņš bija iedomājies. Pie katra jauna rāviena nelīdzenā siena skrāpēja seju. Rāviens, vēl viens, atelpa... Zem viņa atšķēlās neliels ķieģeļa gabaliņš, atsities pret sienu, tas uzkrita puķu dobes metāla apmalei un sašķīda drumslās. Keisijs paguva ar roku ieķerties karnīzē un noturējās pie sienas.

Beidzot viņam izdevās uzrausties uz izciļņa.

> > *

Keisijs sastinga, jo sadzirdēja neskaidru čaboņu. Pašķielējis viņš ievēroja, ka no mājas stūra parādās muskuļots puisis melnā uzvalkā un platmalē. Keisijs lūdza Dievu, kaut puisis* nepaceltu galvu: viņa eksotiskās galvassegas platās malas bija Keisija glābiņš — tās neļāva puisim ieraudzīt pie mājas sienas pieplakušo cilvēku. Neko nepamanījis, melnā tērptais tips devās apkārt mājai un nozuda aiz stūra. Spriežot pēc sezonai nepiemērotajām drēbēm, viņš bija no apsardzes. Pagāja krietns laika sprīdis, kamēr Iveisijam izdevās ieķerties balkona apmalē. Viņš .pievilkās un, pārmeties tai pāri, nokļuva uz marmora grīdas.

Logs atradās apmēram pēdu no grīdas. Piecelties Keisijs neuzdrīkstējās — viņš baidījās nokļūt mājā esošo redzeslokā. Kādu laiku viņš nekustīgi gulēja, pēc tam aizlīda līdz balkona stūrim un apsēdies atlaidās pret sienu.

Bredam vēl bija jānoiet pieklājīgs attālums pa karnīzi, turklāt garām diviem logiem, lai nokļūtu sekretāres istabā. Viņš nebūt nebija pārliecināts, ka izdosies palikt neievērotam. Atslābināties nedrīkstēja... Vai vispār bija

vērts pūlēties — var taču izrādīties, ka Kolvera kabinetā neviena nav.

Keisijs nedaudz pacēlās un uzmanīgi ielūkojās pa logu. Pavērtie aizkari ļāva redzēt visu telpu. Milzīga ar paklājiem izklāta istaba, kuras sienas rotāja dārgi koka paneļi, augstas, masīvas durvis. Dažus jardus no loga stāvēja inkrustēts galds ar dārgiem galda piederumiem.

Pie galda, atgāzies krēslā, ar cigāru rokā sēdēja Larijs Kolvers. Viņam pretī, ar muguru pret logu, stāvēja milzīga auguma vīrietis un izteiksmīgi žestikulēja. Keisijs pazina Dāni — ar līdzīga izmēra cilvēkiem neiznāk tikties sevišķi bieži, un, ja reiz esi tādu saticis, tad to ilgi atcerēsies.

Keisijs nevarēja dzirdēt sarunu, kas notika aiz dubultajiem logiem, taču priekšmets, kas atradās uz galda malas, lika viņam sarauties.

Drīz Dānis izgāja no kabineta. Kolvers paņēma no galda to, no kā Keisijs nespēja atraut skatienu, un piecēlās. Aktierim aiz muguras stāvēja tik milzīgs seifs, ka varēja tikai brīnīties, kā līdz šim laikam zem tā vēl nav iegruvusi grīda. Kolvers papliķēja seifu gluži kā vecu paziņu, piegāja pie sienas, izdarīja kaut kādu dīvainu kustību, un viens no koka paneļiem aizslīdēja sānis. Aiz tā pazibēja slepenas tērauda durvis. Acīmredzot daudztohnīgā kaste kalpoja acu apmānīšanai, bet īstā slēptuve atradās blakus — sienā. Kolvers atvēra durvis, ielika priekšmetu slēptuvē un pēkšņi uzmeta skatienu logam.

Keisijs atsprāga atpakaļ.

Vai tā bija nejaušība, vai arī Kolvers kaut ko nojauta?

Keisijam iedūrās pakrūtē. Viņš piecēlās kājās, pie-plaka pie sienas un, nenovērsdams acu no durvju roktura, gaidīja. Neviens uz balkona neiznāca — Kolvers viņu nebija ievērojis. Keisijs pārkāpa pāri balkona maigām un nostājās uz šaurās karnīzes, kas stiepās gar logiem. Uzmanīgi liekot soļus, taustot katru atbalsta collu, viņš virzījās uz priekšu.

Sasniedzis pirmo loga aili, viņš piesardzīgi ieskatījās pa logu. Ieraudzītais skats atgādināja pornofilmu. Šaurajā, nemēbelētajā istabā uz paklāja visai abstraktās pozās mīlējās divi pāri. Saprast, kurš ar kuru, bija neiespējami — galvenais, ka cilvēki bija aizņemti ar savām darīšanām un viņus neinteresēja mēnessērdzīgais, kas staigā gar logiem. .Šo ceļa gabalu viņš pārvarēja neuztraukdamies, ka tiks ievērots.

Pa otru logu viņš redzēja četrus vīriešus, kas sēdēja pie apaļa kāršu galda. Viņi bija pilnīgi iegrimuši spēlē. Keisiju uztrauca fakts, ka viņš ar savu augumu uz brīdi aizēnos gaismu no loga un ar to piesaistīs viņu uzmanību. Viņš pietupās un, satvēris rokā arkas tālāko izcilni, kā vējš izlidoja cauri bīstamajai zonai. Tas nebija viegli izdarāms — viņš gaiļdrīz novēlās lejā. Brīdi viņš tupēja, lai atgūtos, tad lēni piecēlās un, smagi elpodams, pārvarēja pēdējo posmu. Mērķis bija sasniegts!

Sekretāres istabā neviena nebija. Galds, rakstāmmašīna, neliels galdiņš ar telefonu un krēsls. Tas bija viss. Kur ir Garijs un Julaņa? Par to viņam nebija ne jausmas. Keisijs uztraucās. Viņš bija pārliecināts, ka viņi būs te. Vai tiešām viņiem nebija izdevies iekļūt klubā, vai arī tas nelietis nav pildījis solījumu? Muļķis! Kā gan viņš varēja paļauties uz- nelieti, kurš piedalījies slepkavībā?! Tādā gadījumā — kāpēc viņu nesagaida rīkļurāvēji no apsardzes? Minēt, stāvot uz karnīzes, nebija sevišķi ērti. Keisijs pagrūda rāmi, un tas pavērās — izrādījās, ka logs nebija aizvērts. Viņš nolēca uz grīdas un ieklausījās. Nekādu dzīvības pazīmju. Bet kāds taču bijā atvēris logu. Varbūt tas vispār nebija aizvērts? No kā lai baidās nevainīga zaņķa trešajā stāvā?

Keisijs nospieda rokturi un nedaudz pavēra durvis. Šaurais gaitenis bija tukšs. Kaut kur skanēja apslāpētas

balsis. Viņš droši devās uz Kolvera kabinetu. Pirmās durvis — aiz tām sēdēja kāršu spēlmaņi, otrās — te bija izvēlējušies citu izklaidēšanās veidu, un, lūk, arī saimnieka istabas masīvās durvis.

Keisijs izņēma pistoli un, ar kāju pagrūdis durvis, iegāja Larija Kolvera kabinetā.

* * *

Kolvers sēdēja pie galda un kārtoja mapē kaut kādus dokumentus. Izdzirdis svešādu skaņu, viņš pagriezās. Ienācēja seja kinovaronī izraisīja patiesas šausmas, tāpat kā pret viņu pavērstais pistoles stobrs. Kolvera fizionomija kļuva tikpat balta kā viņa krekla apkaklīte.

— Nedomā, Larij, ka esmu ieradies apspriest laika apstākļus. Tas, kā beigsies mūsu tikšanās, ir atkarīgs no tevis, tāpēc uzreiz brīdinu — izmet no galvas visas nļuļķības. Manas iespējas tu zini!

— Tevi taču... — Kolvers iesāka un tūlīt apklusa. Viņa prāts vēl nespēja aptvert notiekošo.

— Esmu nemirstīgs, Larij. Par tevi to nevarētu teikt.

— Ko tu vēlies? — aktieris vārgi nomurmināja.

— Uzzināt, kas nogalināja Gloriju.

— Kāpēc tu to jautā man?

— Tāpēc, ka tu to zini! — Keisijs to pateica tā, ka Kolvers šausmās sastinga. — Ja neuzzināšu patiesību, ielaidīšu svina plūmi tev pierē. Jau sen esmu tam gatavs.

— Kāds gan man ar to sakars? — Kolvers sēdēja kā manekens — vai nu baidījās, vai arī nespēja pakustēties. Viņa rokas trīcēja, acis nemierīgi šaudījās kā pieķertam zaglim. — Tu taču zini... Slepkavības brīdī es atrados uzņemšanas laukumā...

— Tiešām? Ja atmiņa mani neviļ, avīzes un policija apgalvo, ka Glorija tika nogalināta pulksten astoņpadsmitos, bet filmēšana beidzās sešpadsmitos...

— Dzirdēju, ka viņa esot nogalināta sešpadsmitos...

— Nevis dzirdēji, bet zini!

Keisijs piegāja pie galda, uzvilka gaili un pielika vēso pistoles stobru pie Kolvera sviedros izmirkušajiem deniņiem.

— Neapgalvoju, ka tu pats to izdarīji. Viņu nogalināja tavi rokaspuiši pēc tavas pavēles. Kas tie bija?

— Kāpēc man būtu vajadzīga viņas nāve? Es pat nepazinu viņu... Kāds man no tā labums?... — Kol-veram aizrāvās balss. Viņš bija tuvu raudām.

— Atver seifu!

— Seifu?

— Jā. Ne jau to zārku tev aiz muguras, bet to — aiz sienas paneļa.

Kolvers aizvēra acis.

— Tātad man neizlikās. Tu tiešām biji tur ārā — aiz loga...

— Jā, biju! Pasteidzies! Ja tu vēl mirkli kavēsies, es varu nospiest gaili...

Kolvers ar pūlēm piecēlās un līgodamies devās pie slēptuves. Nospiedis slēpto mehānismu, viņš atlaida roku, un panelis aizslīdēja sānis.

— Atkāpies piecus soļus.

Kolvers pakalpīgi izpildīja pavēli. Kaskadieris izbēra seifa saturu uz paklāja un atrada meklēto. Keisijs paņēma kabatas portfeli, ko viņam atņēma Keitas dzīvoklī. Nauda atradās savā vietā. Tieši to Holiss gribēja pasviest Bartonam. Keisijs ielika maku kabatā. Pēc tam viņš izņēma no slēptuves šauru, melnu kastīti. Aii tā piederēja viņam un bija pazudusi kopā ar maku. Keisijs atvēra futrāli. No divpadsmit dunčiem bija palikuši septiņi. Kaskadiera zods ietrīsējās, un viņš aizcirta futrāli.

— To bija vesels ducis, Kolver! — Keisijs sēcoši ierunājās. — Ar pirmo dunci tika nogalināta Glorija, ar c iro — Kimlijs, ar trešo — pastnieks, ar ceturto — viņa sieva, ar piekto — patologs. Kam domāts sestais?

— Neko nezinu, — aktieris murmināja.

— Kurš ir slepkava? — Keisijs ierēcās.

— Dānis.

— Vai tu viņam pavēlēji to darīt?

— Nomet ieroci! — Keisijam aiz muguras kāds uzbrēca.

Viņš lēnām pagrieza galvu. Durvīs stāvēja Dānis. Rokā viņš turēja koltu, kas bija notēmēts Keisijam mugurā.

— Kāda vienveidība!

— Divreiz es neatkārtoju! .

Keisijs nometa pistoli.

— Toties es jau otro reizi patrāpos tev uz grauda, Dāni. Un atkal tu tēmē man mugurā.

— Tu slikti apgūsti to, ko tev māca, akrobāt!

— Tev taisnība.

Lamzaka platā fizionomija izplūda smaidā. Viņš atgādināja resnu runci, kurš salaizījies krējumu. Nenolaižot acis no Keisija, viņš uzrunāja Kolveru.

— Viņu atveda Garijs, šef. Tas mīkstčaulis pamanījās ievest klubā arī akrobāta dzeltenādaino draudzeni.

— Kur viņi ir? — vēl aivien nespēdams atgūties, klusu jautāja Kolvers.

— Ar Gariju mums būs īpaša saruna, bet meiteni nācās sasiet un ieslēgt biljarda istabā, lai nespiri-nās. Mūsu tūļas ielaida viņus ēkā, un, kas to lai zina, kā viss beigtos, bet šķībacainā ieraudzīja Cikam kaklā medaljonu, kuru tas bija noņēmis mirušajam ķīnietim, un metās viņam virsū kā partera. Labi, ka atrados blakus, * citādi tā maita būtu saplosījusi puisi gabalos. Mēs knapi atrāvām šķībacaino no viņa kakla.

Dānis nesteidzīgā gaitā piegāja pie Keisija nomestās pistoles un noliecās, lai to paceltu. Tomēr Larija Kol-vera miesassargs pārāk ātri iztēlojās sevi par uzvarētāju. Dānis neievēroja futrāli, ko kaskadieris vēl aivien turēja rokā. Keisijs ar nagu atvēra vāku, izrāva dunci un meta to drošajā mērķī. Duncis spilpdams pāršķēla gaisu un ietriecās Dānim starp ribām, ieurbdamies līdz pašam spalam. Resnis mežonīgi iekaucās, aizlidoja sānis un, atsities pret sienu, saļima uz grīdas. Pistole nokrita un aizslīdēja pie Kolvera kājām. Aktieris automātiski pastiepās pēc ieroča, taču Keisijs pāris lēcienos sasniedza viņa izstiepto roku. Izgriezis to aiz muguras, viņš spēcīgi iesita Kolveram pa saules pinumu, tā padarīdams to nekaitīgu.

Keisijs pacēla koltu un aizbāza to aiz siksnas, pēc tam pacēla savu pistoli un ielika bikšu aizmugurējā kabatā. vSajā cīņā viņš bija uzvarējis, tomēr vieglāk viņam nekļuva — patiesību viņš tā arī nebija izdibinājis. Un vēl vajadzēja atbrīvot Julaņu.

Keisijs ar plaukstu noslaucīja sviedrus un piegāja pie Dāņa.

Trīssimt mārciņu tauku, no kuriem daba bija izveidojusi Dāni, locījās pirmsnāves agonijā. Lūkodamies uz bandītu, Keisijs negaidot atcerējās eksperta vārdus: «Cilvēks, kas Glorijai iedūra ar dunci, ir vienā augumā ar viņu...»

• Keisijs pieliecās tuvāk gaļas blāķim un klusu jautāja:

— Vai tu nogalināji Gloriju?

— Nē... — Atbildi Keisijs drīzāk uzminēja, nekā dzirdēja.

Viņš piegāja pie Kolvera, kurš, ar muti tverot gaisu, locījās uz grīdas, piecēla viņu kājās un, aizvilcis līdz krēslam, iegrūda sēdeklī.

— Tu esi man apnicis, Larij! Ja neteiksi taisnību, nošaušu tevi kā traku suni. Kas nogalināja Gloriju?

Iezvanījās telefons. Kolvers klusēja.

— Tu neko neesi sapratis, puis! Vajadzēs tevi piespiest.

Telefons nepārstāja zvanīt.

— Neiedomājies jokot.

Keisijs pacēla klausuli un pasniedza Ivolveram. Tas, atvilcis elpu, klusi nosēca: '

— Klausos.

— Mister Kolver? Runā Paltons, — griezīgo režisora balsi varēja dzirdēt visā kabinetā. — Vai neesiet aizmirsis, ka filmēšanās sākas pēc divām stundām?

— Vai esat sameklējis kaskadieri?

— Mēs izdarījām proves uzņēmumu ar manekenu. Šis variants nav no labākajiem, bet cita nebūs. Mums jāuzfilmē tuvplāns. Vai jūs paspēsiet?

— Jā, — aktieris sausi atbildēja.

— Brīnišķīgi! Kamera ir uzstādīta uz zemesraga. Gaidām!

Keisijs nolika klausuli. Kolvera klīstošais skatiens apstājās pie miesassarga. Viņš saviebās un steigšus aizgriezās.

— Vai Dānis ir miris?

— Vai tev šķiet, ka viņš guļ?

Kolvers atpogāja krekla apkaklīti un noņēma kaklasaiti.

— Vai trīci par savu grezno dzīvi, Larij? Pareizi dari! Izpildi manus norādījumus, es negrasos tevi vēl ilgāk pierunāt — laiks pāriet pie lietas, — Keisijs runāja

aprauti un asi.'— Zvani saviem kropļiem un pavēli atvest šurp meiteni. Žigli!

Aktieris, nocēla baltā telefona klausuli un nomurmināja:

— Cik! Steigšus ved šurp meiteni!

Atstūmis aparātu, viņš jautāja:.— Vai tu mani nogalināsi?

— Nē! Tu pats sevi pazudināsi.

— Es?! Ko tu esi izlēmis?

— Tavs liktenis mani neuztrauc. Tiklīdz atvedīs meiteni, tu pavēlēsi viņu atlaist.

Piegājis pie loga, Keisijs nostājās aiz aizkariem. Pistole bija notēmēta uz durvīm. Pēc brīža pieklauvēja.

— Ienāciet.

Vispirms ienāca Julaņa. Viņas blūzīte bija saplēsta, rokas sasietas uz muguras, garie melnie mati piesedza atkailinātos plecus. Meitenes acīs vīdēja naids un sāpes.

Viņai pa pēdām sekoja gara auguma, dūšīgas mie-sasbūves nēģeris ar ļoti garu kaklu un mazu galviņu — it kā radītājam būtu pietrūcis materiāla veidojot šo briesmoni. Melnādainajam uz krūtīm karājās senlaicīgs medaljons — zelta pūķis ar rubīna acīm. Keisijs visu saprata.

— Atsien viņu, Cik! — Kolvers pavēlēja.

— Šef, šis mežonīgais kaķis ir bīstams...

— Atsien! — saimnieks uzkliedza.

Ciks sniedzās pēc virves, bet pēkšņi viņa skatiens atdūrās pret Dāņa līķi, un viņš sastinga. Iestājās mokpilns klusums. Keisijs nolēma, ka ilgāk gaidīt nedrīkst, tādēļ strauji atrāva aizkarus un iznāca no slēptuves.

— Pie sienas, ķēms!

Ieraudzījusi Bredu, Julaņa atplauka. Ciks atkāpās, neatraujot skatu no kolta stobra.

Keisijs paņēma no futrāļa dunci, piegāja pie meitenes un pārgrieza virvi, ar kuru bija sasietas viņas rokas. Futrāli viņš nometa uz galda.

Tālākie notikumi atgādināja zibens uzliesmojumu.

Julaņa metās pie galda, paķēra no futrāļa dunci un veikli meta to nēģerim. Dunča asmens nozibēja gaisā un iedūrās Cikam kaklā — nedaudz virs zelta pūķa. Melnādainajam acis izspiedās no dobumiem, viņš saraustīti iegārdzās un kā nocirsts koks nogāzās uz grīdas.

— Julaņ! — Keisijs iesaucās.

— vSis nelietis ir nogalinājis manu tēvu!

Meitene metās pie nēģera un norāva viņam no

kakla asiņaino medaljonu.

— Iesim prom, — Keisijs teica, slēpjot pistoli zem žaketes.

Piegājis pie Kolvera, viņš saņēma to aiz elkoņa.

— Mēs pavadīsim tevi līdz uzņemšanas laukumam, Larij: Ejam!

Kolvers sēdēja, aizsedzis ar rokām seju. No Keisija pieskāriena viņš sarāvās, it kā būtu pamodies no miega, un lēnām piecēlās. Keisijs paņēma no galda futrāli, noglabāja to dziļajā aizmugurējā bikšu kabatā un uzlika roku uz pistoles.

— Atceries, Larij, ka Dānis mācēja izvēlēties ieroci — viņa pistole sašķaidīs tavus kaulus arī caur kabatu. Uz priekšu!

Pirmā no kabineta izgāja Julaņ, aiz viņas — Kolvers. Gājienu noslēdza Keisijs.

Nonākuši pirmajā stāvā, viņi šķērsoja banketa zāli ar dārgām mēbelēm un pundurpalmām un izgāja hallē, kur atradās vairāki krēsli. Divos no tiem bija atlaidu-šies puiši melnos uzvalkos. Aizdomīgs uztūkums pie uzvalku padusēm liecināja, ka šie puiši prata strādāt ne tikai ar dūrēm.

Ieraudzījuši gājienu, kas virzījās uz izeju, abi piecēlās. Viens atpogāja žaketi.

13. NODAĻA

— Braucu uz filmēšanos. Parūpējieties par kārtību! — Kolvers īsi pavēlēja.

Sargi ar slepkavu fizionomijām aizdomīgi lūkojās nepazīstamajā vīrietī un sievietē. Julaii saplēstais apģērbs ne visai labi harmonēja ar Kolvera balto smokingu.

— Priekšniek, vai ar jums viss kārtībā? Šie cilvēki...

— Aizveries! — Kolvers uzbrēca.

Sargi atkāpās sānis.

Ševrolets stāvēja pie ieejas. Meitene apsēdās pie stūres, Keisijs atvēra pakaļējās durvis, palaida pa priekšu Kolveru un pats apsēdās tam blakus. Mašīna vienmērīgā gaitā izkustējās no vietas un izbrauca uz meža stigas. Keisijs atskatījās. Puiši melnajos uzvalkos stāvēja uz sliekšņa un lūkojās viņiem nopakaļ.

— Vai tu zini ceļu uz Koluei zemesragu, mazā?

— Jā, zinu, — Julaņa sāka braukt ātrāk.

Kolvers klusējot skatījās pa logu un mēģināja izturēties mierīgi. Viņš nezināja, ko var gaidīt no cilvēka, kurš sēdēja viņam blakus. Diezin vai Keisijs viņu tā vienkārši atlaidīs. Kolvers bija gatavs viņam daudz ko pastāstīt, taču zināja, ka tādā veidā viņš neglābs — gluži otrādi — pazudinās sevi. Jebkurā gadījumā nāve viņu sasniegs. Ja jau jāiet bojā, tad ar pašcieņu. Kolvers bija godkārīgs un lepns, tomēr slepus apskauda kaskadieri un vairāk par visu baidījās krist negodā' viņa priekšā. «Lai notiek, kas notikdams,» sprieda Kolvers, «es turēšos.»

Mašīna pārvarēja stāvo kalnu grēdu. Keisijs pagriezās pret Kolveru un jautāja:

— Vai tu vēl neesi izlēmis nosaukt man slepkavas vārdu?

— Es neko nezinu, — Kolvers atbildēja clobjā balsī.

Visu atlikušo ceļu viņi klusēja. Saule jau bija zenītā, kad viņi beidzot sasniedza zemesragu — tas izskatījās kā neliels zemes pleķītis okeānā. Gaišzilā kanjona pretējā pusē pacēlās Cerības zemesrags. Tos vienu no otra šķīra attālums, kas bija nedaudz lielāks par divdesmit jardiem. Abas smailes savienoja pār kanjonu pārmestas sliedes — metāla loki virs bezdibeņa. Pie pašas kanjona malas uz sliedēm stāvēja drezīna — četri riteņi, kaste un svira. Tas viss bija vajadzīgs, lai īstenotu psihopāta scenārista murgainās idejas, ko apstiprinājis vājprātīgais režisors, un tas bija jāizdara trakajam kaskadierim. Tāda bija Keisija profesija — pārvērst šīs murgainās idejas kinematogrāfiskā īstenībā.

Julaņa apgrieza mašīnu un novietoja to aiz laukumiņa vidū stāvošā kadiljaka.

Pie drezīnas, pļaviņas apstādījumos, stāvēja uz trijkāja nostiprināta kinokamera. Tai blakus saulītē sildījās Klifs — jauns, jautrs puisis, kurš mīlēja aizņemties naudu un nekad to neatdeva. Neskatoties uz gadiem, viņš bija viens no labākajiem un pieredzējušākajiem MGM operatoriem. Turpat netālu, turot rokā avīzi, uz saliekamā krēsla sēdēja Poltons.

Klifs pirmais ievēroja piebraucošo mašīnu. Pamājis ar roku, viņš piecēlās un laiskā gaitā soļoja pretim. Poltons nolika avīzi un piecēlās. Vispirms no mašīnas izkāpa Kolvers, tad — Keisijs. Ieraudzījis kaska-dieri, režisors gluži kā zemē ieauga. Klifa seja izstiepās.

— Oho! Bred! Laikam sāku jukt prātā! — Opera: tors ar sajūsmu raudzījās uz Keisiju.

Poltona fizionomija sastinga, viņš bija apjucis un nezināja ko teikt. Klifs bezrūpīgi turpināja:

— Dzirdēju, ka tu esi sagraizījis pusi Kalifornijas iedzīvotāju un aizlaidies pāri okeānam pie sarkanajiem... Nu, protams... Tā arī nodomāju, ka tas viss ir blefs!

Keisijs uzsita puisim pa plecu un piegāja pie režisora.

— Atvedu savu draugu, un gribētu uzzināt, vai jūs esat atradis man aizvietotāju, mister Polton.

— Nē! — Poltons atbildēja. Pārsteigts nesagatavoti, viņš nespēja apjēgt, kas un kā.

— Tā arī domāju. Vienkāršāk ir satikt ķenguru Piejūras parkā vai nāru Beibīčas pludmalēs, nekā atrast idiotu šāda trika taisīšanai. Keisijs paskatījās uz sadrūmušo Kolveru. — Starp citu, tāds cilvēks ir. Aktieris pats sevi dublēs. Sensācija viņa garā! Vai ne tā, Larij?

Kolvers nobālēja. Ne Klifs, ne Poltons nespēja parunāt ne vārda. Keisijs turpināja:

— Mans draugs Larijs gribēja mani apglabāt ogļu šahtā. Daļa no viņa nodoma ir īstenojušies, uzskatīsim, ka mani ir aprijušas žurkas. Atklāšu noslēpumu: Larijs to izdarīja, lai ieņemtu manu vietu drezīnā. Viņš vienkārši pats vēlas lēkt bezdibenī, saskaņā ar filmas nosaukumu. 'Šī skata dēl atliku savas bēres un ierados paskatīties uz savu konkurentu darbā.

— Tas nav iespējams, Bred! — Poltons iespiedzās. — Viņš taču nositīsies!

— Vai arī es viņu nošaušu! Viņam ir lieliska izvēlē. Ja viņš ar drezīnu pārbrauks bezdibenim uz Cerību ragu, tad arī iegūs šo cerību. Tikai tādā gadījumā Kolvers paliks dzīvs. Viņš šajā kanjona pusē irlīkis!

— Bred! — režisors iekliedzās. — Nevēlos būt līdzdalībnieks slepkavībā!

— Šodien režisors būšu es. Jūs varat aiziet, lai nekļūtu liecinieks.

Poltons devās pie kadiljaka.

Keisijs uzlika Kolveram roku uz pleca.

— Nu, tagad uz priekšu, kaskadier!

Klifs, nesaprazdams, kas notiek, ar lielu interesi klausījās neparastajā dialogā.

— Tevi gaida kamera, Klif! Neplāti muti. Ķeries pie darba.

Operators neslēpa savu ļauno prieku. Viņš necieta šo veiksmīgo skaistulīti — Kolveru.

— Aizraujošs kino stāv priekšā, — viņš nosmīnēja, ejot pie kameras trijkāja.

— Lūdz Dievu, Larij, un — pie darba!

Ar grūtībām likdams soļus, aktieris devās pie drezīnas un iesēdās tajā. Keisijs teica:

— Tā ir svira. Tev to vajag darbināt kā pumpi. Pieliec visus spēkus, un tu nokļūsi tajā pusē, jo tur ir tava dzīvība un brīvība.

Keisijs pagriezās pret operatoru.

— Vai esi gatavs, Klif?

Tas pamāja ar galvu.

— Motoru! Sākam!

Kolvers vēl arvien ticēja, ka tiks izglābts. Viņš lūkojās Keisijā, cerot uz apžēlošanu, bet kaskadiera bargais skatiens atņēma viņam cerības.

— Vai tu atcerējies, kas nogalināja manu sievu?

Kolvers klusēja.

Keisijs izsita ķīli no drezīnas riteņiem, un tā lēnām sāka ripot uz bezdibeņa malu. Aktieris ar abām rokām ieķērās svirā. Riteņi iečīkstējās. Dažus jardus drezīna ripoja vienmērīgi — sliedes atspiedās pret zemi, bet tad zeme beidzās, un sliedes ieliecās virs kanjona. Kolvers, no visa spēka pumpēja sviru, ātrums pieauga. Drezīna laidās lejā, slīdot pa metālu. Ceļa vidū tā uz bridi nokarājās virs kanjona kā šūpulis, un sāka celties augšā. Līdz pretējai pusei bija palikušas ne vairāk kā četras, piecas pēdas, kad Kolvera rokas noslīdēja no sviras un atdūrās grīdā. Drezīna uz sekundi sastinga un sāka slīdēt atpakaļ. Svira haotiski svaidījās gaisā kā svārsts. Uzņemot ātrumu, ratiņi sāka braukt atpakaļgaitā un nobraukuši nedaudz vairāk par pusceļu, tie rāvās augšā un, pēc inerces sasnieguši kraujas malu — atkal laidās lejā. Drezīna, šūpodamās kā šūpoles, uzņēma apgriezienus. Kolvers ieķērās šaurajā bortā, izdvesis šaušalīgu kliedzienu... Vēl viens uzbrauciens augšup — un priekšējie riteņi noslīdēja no sliedēm. Drezīna iečīkstējās, uzšķīlās dzirksteles, un, apgriezusies otrādi kā akmens lidoja bezdibenī.

Keisija sejā nenotrīsēja neviens muskulis. Viņš stāvēja kraujas malā, plati ieplētis kājas, un atsvešināti skatījās tālumā.

★ ★ ★

Viss bija beidzies. Keisijs neizjuta sirdsapziņas pārmetumus. Kolvers bija saņēmis savu. Šā vai tā, bet viņš bija ņēmis dalību Glorijas slepkavībā. Lai gan pie viņa bija atrasta nauda un dunči, bet Keisijs saprata, ka Gloriju viņš nav nogalinājis. Kas gan bija slepkavas? Šo noslēpumu Kolvers paņēma sev līdzi. Līdz pēdējai minūtei Keisijs cerēja, ka aktieris nosauks viņam noziedznieka vārdu, bet tas tomēr deva priekšroku nāvei. Tātad slepkava bija briesmīgāks par nāvi. Varbūt, ka Kolverā bija palicis kaut kas no vīrišķības.

Klifs atskrūvēja kameru no statīva un lika to maisiņā, kad pie viņa pienāca Keisijs.

— Vai tu uzfilmēji visu, kas atgadījās?

— Un kā vēl! Labākā filmas epizode. Tiesa, mēs novirzījāmies no scenārija — filmas varonim bija jāpaliek dzīvam.

— Attīsti filmu un atdosi to man.

Klifs apstulba.

— Kā? Vai tu joko, Bred? Tas taču...*

Keisijs izņēma maku, izvilka no tā simtsdolāru naudaszīmi un iebāza to operatoram krūškabatā.

— Tā ir iemaksa. Otru simtnieku saņemsi, kad būs gatava filma. Vai tev ir vieta, kur tu vari ar to nodarboties?

Klifa acis iespīdējās.

— Labi. Bet man būs vajadzīgs ne mazāk kā divas stundas darbam. Tompsona laboratorijā neviens netraucēs, viņš ir savējais, iebildumus necels.

— Kur ir viņa laboratorija?

— Divdesmit otrajā avēnijā.

— Es tevi aizvedīšu, man ir pa ceļam. Sēdies mašīnā.

— EhL. — Klifs varēja izteikt arī garāku frāzi, bet kaut kas iestrēga viņam kaklā. Klifs vēlreiz paskatījās uz to vietu, kas tikko bija uzņemšanas laukums, un devās uz ševrolē.

Keisijs ievēroja, ka Poltona kadiljaks vēl arvien nav aizbraucis. Viņš piegāja pie greznā limuzīna un apsēdās priekšējā sēdeklī blakus Poltonam.

Režisors smēķēja cigāru, atbalstījies ar elkoņiem pret stūri un apātiski skatījās tālumā. Hgi klusējis, viņš ierunājās:

— Tā bija slepkavība, Bred! Esmu kļuvis par netiešu nozieguma līdzdalībnieku...

— Jūs šeit nebijāt, mister Polton. Notika nelaimes gadījums. Kas attiecas uz noziegumu, tad Kolvers bija izdarījis ne vienu vien slepkavību. Viņš bija pelnījis gāzes kameru. Slepkavoja, tiesa, ne ar savām, bet ar citu rokām. Uzskatīsim, ka Kolvers izdarījis pašnāvību, izpircis savu vainu.

— Kā tu zini, ka kāds ir slepkavojis?...

— Kolvera seifā tika atrasti dunči, tos izmantoja La-, rija rokaspuiši. Tagad viņu vairs nav, jo puiši mainīja klimatu.

— Vai tu viņus nogalināji?

— Aizstāvējos protams, es nedomāju nodzīvot dzīvi ne reizi nesaņemot pa purnu, bet tik bieži... sanāk dot pretī.

— Tu taču esi pazudis cilvēks! Tevi meklē visa štata policija!

— Lai meklē, viņiem par to maksā, bet es pa to laiku atdošu parādus.

— Tu esi briesmīgs cilvēks, Bred!

— Pirms nedēļas jūs tā nedomājāt.

Keisijs izkāpa no mašīnas un iesēdās ševrolē. Julaņa palūkojās viņa izmocītajā sejā un klusu jautāja:

— Vai tu izdarīji visu, ko vēlējies?

— Droši vien. Aizvedīsim šo puisi. Viņam ir daudz rūpju tuvākajā laikā, vajag palīdzēt.

— Tā tas ir, — Klifs piebalsoja.

Mašīna apgriezās un aiztraucās uz pilsētu.

* * *

Ap pulksten piecpadsmitiem viņi piebrauca pie Tom-psona ateljē. Julaņa apstādināja mašīnu.

— Pēc divām stundām es atbraukšu pēc materiāla, — Keisijs teica. — Parādi man, kur šeit ir telefons.

* Viņi atstāja Julaņu mašīnā un iegāja ateljē. Telefons stāvēja stūrī uz galdiņa. Kamēr Klifs sarunājās ar saimnieku, Keisijs piezvanīja uz redakciju. Viņam atbildēja pazīstamā Lasnera balss.

— Sveiks, Džek, ar tevi runā Keisijs.

— Bred? Tu vēl esi dzīvs! Nu, malacis! Tevi meklē katrs suns šajā smirdīgajā pilsētā, bet ar tevi viss ir pilnīgā kārtībā. Esi piesardzīgs, Bred!

— Tik bieži dzirdu šos vārdus, ka drīz komponēšu tiem mūziku. Man pie tevis ir darījums. Vai tu daudz maksā par sensācijām? Man priekš tevis pāris graujošas ziņas. Bet vispirms tev ir jāsagādā priekš manis informācija. Tāds sīkums. Nu, kā?

— Saki, kas ir vajadzīgs. Tevis labā esmu ar mieru izdarīt neiespējamo!

— Turu pie vārda. Un tā, pirmais: kam pieder gaišzilais pakards ar Kalifornijas numuru 24 — 863? Otrais: kas ir Eseksas ogļu šahtas īpašnieks? Un vēl: kādi Holivudas iedzīvotāji ir pazuduši bez vēsts pēdējo divu gadu laikā?

Paklusējis, Lasners atbildēja:

— Nopietns uzdevums. Uzzināt to nebūs tik viegli. Desmit minūtēs neko neizdarīšu.

— Ar taviem sakariem, Džek, tas ir tīrais sīkums. Kad un kā saņemšu informāciju?

Nedaudz padomājis, žurnālists piekrita:

— Labi, pacentīšos. Bet tu nedrīksti rādīties redakcijā. Pēc stundas atbrauc uz Bronsona ielu, tur ir nakts klubs «Melnais gulbis». Dienā tas nestrādā. Pieklauvē un tev atvērs. Es piezvanīšu saimniekam. Viņu sauc Harvijs Vebsters. Tur tu arī sagaidīsi no manis ziņas.

— Vai šis Vebsters ir uzticams?

— Pilnīgi. Mēs ar viņu esam seni paziņas. Vari nešaubīties.

— Paldies, veco zēn, gaidu.

Keisijs nolika klausuli un izgāja no ateljē. Tiklīdz viņš iesēdās mašīnā, Julaņa satraukti paskatījās uz viņu.

— Tu apsolīji, ka pēc divām stundām atgriezīsies pēc tā puiša? Tas ir neprāts, Bred! Tu nedrīksti palikt pilsētā vairs ne minūti.

— Ko tu piedāvā?

— Brauc man līdzi. Jahta gaida pie Beiringa mola. Tur tevi neviens neatradīs. Tu būsi starp draugiem, Bred. Naktī mēs iziesim jūrā. Tā ir vienīgā cerība, kā izbēgt no sekotājiem.

— Tev ir laba sirds, Julaņ, un tu ļoti daudz esi manis labā izdarījusi. Bet manas lietas pilsētā vēl nav beigušās. Es ļoti gribētu aizbraukt, bet vajadzēs darit savādāk. Tagad es aizvedīšu tevi pie mola, un mēs šķirsimies. Pietiek pakļaut tevi briesmām.

Julana gribēja iebilst, bet pēc Keisija acīm saprata, ka tas ir veltīgi. Viņi samainījās vietām, un Keisijs apsēdās pie stūres.

Visu ceļu meitene neatrāva no viņa skatu. Pēc pusstundas, pabraukuši garām krastmalai, viņi sasniedza ostu. Neaizbraucot vienu kvartālu, Keisijs apturēja mašīnu. Viņi kopā izkāpa.

— Es tevi pavadīšu.

Viņa uzsmaidīja viņam. Keisijs ievēroja viņas acīs apslēptas skumjas. Jā, pa šo laiku viņi bija sadraudzējušies. Vientulība un bēdas vienmēr padara cilvēkus tuvākus... Keisijs negribēja izdomāt savas domas līdz galam, viņš nebija tam gatavs. Un saprata: Julaņai nav viegli...

Viņi iegāja kuģu piestātnē: viļņos šūpodamies, stāvēja daudz dažāda izmēra un klases daudzkrāsaini kuģi.

— Lūk, skaties! Redzi, balts šoneris ar sarkanu uzrakstu!

Keisijs skaļi izlasīja: .

— «Fortūna». Kārdinošs nosaukums, velns parāvis! Liekas, es riskētu pavizināties ar šo skaistulīti.

Julana strauji pagriezās un pasniedza viņam rokas. Viņas plaukstas dega.

— Bred! Mēs nedosimies jūrā bez tevis! Tur, uz jahtas, ir tavi draugi, atceries to. Mēs gaidīsim tevi līdz tam laikam, kamēr tu neieradīsies. Nekad nepiedošu sev, ka atstāju tevi vienu. J£s nevaru bez...

— Nevajag, mazais.

Meitenes acīs sastinga asaras. Viņš noglāstīja ar plaukstu viņas melnos matus un maigi noskūpstīja.

— Ja es nebūšu līdz pusnaktij, tad negaidiet, jo neatnākšu.

Breds strauji pagriezās un aizgāja. Viņa noskatījās viņam pakaļ cerībā, ka viņš pagriezīsies. Bet viņš nepagriezās.

Iznākot no šķērsielas, Keisijs sastinga — pie viņa mašīnas bija divi policisti un apskatīja salonu.

14. NODAĻA

Keisijs strauji pagriezās un attālinājās no mašīnas. Ieraudzījis garāmbraucošu taksometru, viņš pamāja ar roku. Mašīna apstājās un Keisijs tajā iekāpa. Policists ievēroja viņa manevru, kaut ko uzsauca un metās pie patruļas mašīnas. Viņa kolēģis sekoja viņam.

— Jums, es redzu, ir nepatikšanas ar policiju? — šoferis jautāja.

— Saņemsi simts dolārus, ja neblenzīsi apkārt un neuzdosi dumjus jautājumus. Vai aizbēgsi no kruķiem?

— Par simtnieku aizlaidīšos no kā vien vēlies! — taksists nosmīnēja. Un strauji izrāvās no vietas.

Šajā laikā mašīnas vēl nebija piepildījušas visas ielas, un taksists, prasmīgi lavierējot, nesamazināja ātrumu. Sirēnas kaukšana atskanēja no aizmugures, biedējot garāmgājējus, — patruļas mašīna neatpalika.

— Baidos, ka ar šiem ratiem mēs tālu netiksim, — šoferis urkšķēja.

Keisijs izņēma no maka naudu un uzmeta to vadītājam uz ceļgaliem.

— Iegriez šķērsielā, draudziņ, un lido tālāk, nesamazinot ātrumu.

— Sapratu! Tiks izdarīts!

Neieslēdzot pagrieziena signālu, šoferis strauji pagrieza stūri, un mašīna kaukdama nogriezās pa labi. Keisijs atvēra durvis un izlēca no pilnā gaitā traucošās mašīnas. Vairākas reizes apmetis kūleņus, viņš ieskrēja tuvākajos vārtos.

Patruļas mašīna nogriezās viņiem nopakaļ un aiz-traucās garām, sekodama taksometram.

Keisijs sajuta smeldzošas sāpes labajā plecā. Uzvalks bija saplēsts un nosmērēts. Ne velti viņš bija brīdinājis Brūšu. Žēl, dārga manta. Viņš ievilka elpu atbalstījies pret sienu. Mati aiz ausīm bija mitri no sviedriem, bet ķermenis drebēja kā karogs vējā.

Nedaudz nomierinājies, viņš klibodams šķērsoja pagalmu un izgāja blakus ielā. Pieturēdams saplēsto uzvalku, Keisijs apstādināja taksometru un palūdza aizvest viņu līdz «Melnajam gulbim». Lasners bija brīdinājis, ka klubs dienā nestrādā. Keisijs pieklauvēja. Oficiants, kurš atvēra durvis, izbrīnījies lūkojās skrandainī, kas stāvēja uz tik respektablas iestādes sliekšņa.

— Velti boli acis, nenāku pie tevis. Man ir vajadzīgs Vebsters. Viņš mani jau gaida.

Oficiants negribīgi ielaida. Neliela mājīgā zāle ar nolaistām žalūzijām un puskrēsla noskaņoja atpūtai.

— Pasēdiet pie galdiņa, paziņošu par jums saimniekam.

— Ceru.

— Vai gribat iedzert?

— Ļoti slāpst. Trīs zirga clevas viskija. Ja nepietiks — pasūtīšu vēl.

Oficiants izpildīja pasūtījumu, neapgrūtinot sevi ar viskija saliešanu pārmērīgajās devās. Viņš vienkārši nolika Keisija priekšā pudeli un glāzi. Pirmās divas ceturtdaļas no pudeles Keisijs izdzēra vienā rāvienā un aizsmēķēja. Pa visu ķermeni izplūda siltums un seja kļuva sārta, bet kājas svina smagas.

Keisijs vēlējās nokrist uz grīdas un aizmigt: kaut viss izputētu! Pat patiesi lielā zirga deva nenoņēma stresu, kas bija sakrājies pēdējās dienās.

Pēc dažām minūtēm zālē ienāca kalsnējs sirmgalvis, kas līdzinājās angļu lordam. Ieraudzījis Keisiju, viņš nesteigdamies pienāca viņam un zemā, dobjā balsī jautāja:

— Vai jūs sūtīja Lasners?

Keisijs pamāja.

Vīrietis piestūma krēslu un apsēdās blakus.

— Es esmu Harvijs Vebsters. Džeks man zvanīja, esmu lietas kursā. Viņš lūdza palīdzēt jums, bet redzu, ka pirmām kārtām ir vērts padomāt par drēbēm. Domāju, uzvalks no manas garderobes jums būs pašā laikā. Iesim uz manu kabinetu, tur pārģērbsieties, bet pēc tam mēs apspriedīsim visu pārējo.

Viņi piecēlās, un Keisijs sekoja Vebsteram. Izgājuši cauri palīgtelpai, viņi nonāca plašā, labi iekārtotā kabinetā.

— Vai Džeks jums neko neatstāja priekš manis? — Keisijs jautāja.

Vebsters atvēra sienas skapi un piedāvāja Keisijam izvēlēties apģērbu pēc gaumes, bet pats izgāja.

Keisijs izvēlējās sev sportiska piegriezuma uzvalku, izņēma kreklu un sāka pārģērbties.

Sāpes plecā nemazinājās, sajūta bija tāda it kā viņš būtu berzts ar smilšpapīru, bet asinis uz ādas bija

sarecējušas. Novilkt pie ievainojuma vietas pielipušo kreklu nebija viegli. Keisijs ielika kabatas saturu jaunajā uzvalkā. Viņš pasmīnēja pie sevis un nodomāja, ka nekad dzīvē nav nēsājis sev līdzi tik daudz ieroču, pat tad, kad vajadzēja pašaudīties vesternos.

Vebsters atgriezās tajā brīdī, kad Keisijs beidza pārģērbties. Rokā sirmglavis turēja nelielu aploksni.

— No Džeka bija atnācis cilvēks un atnesa jums aploksni. Droši vien tas ir tas, ko jūs gaidāt.

Keisijs gandrīz raušus izrāva aploksni Vēbsteram no rokām un tūlīt to atvēra. Asinis ieplūda viņam sejā. Keisijs, izlasījis vēstuli, ilgi skatījās pa logu, saraucis pieri krunkās. Tad viņš vēlreiz pārlasīja Lasnera vēstuli.

* * *

Tā bija īsa, bet saturēja izsmeļošu informāciju.

«Pēdējā gada laikā pilsētā ir pazuduši trīs cilvēki: Bobijs Robiņš, Holivudas uzlecošā zvaigzne — pēc filmēšanās devies mājās, bet līdz tai nav nokļuvis. Viņu meklē līdz pat šai dienai, bet bez panākumiem. Drīz bez vēsts pazuda Maks Sikeiros — studijas MGM kasieris. Kopā ar viņu nozuda viss kompānijas seifa saturs — septiņdesmit tūkstoši dolāru. Policija uzskata, ka kasieris ir piesavinājies naudu un aizbēdzis. Meklējumi rezultātus nav devuši. Iespējamais laupītājs ir kā ūdenī iekritis. Un, beidzot, Cets Garisons — mākleris, kas tāpat strādāja «Goldvin Maier».

Keisijs atrāvās no lasīšanas. «Garisons»! Lūk, kāpēc šahtā viņam likās pazīstams šis uzvārds uz vizītkartes! Viņš atcerējās, ka puisis, kuru sauca Garisons, patiešām strādāja studijā par mākleri. Keisijs sāka lasīt tālāk: «Garisons pazuda pirms trim mēnešiem. Viņš tika izsaukts uz policijas pārvaldi dot liecību, bet nav zināms, kādā jautājumā. Viņš izgāja no mājas un pazuda. No tā laika par viņu neviens neko nav dzirdējis. Kas attiecas uz gaišzilo pakardu un šahtu, tad tā pieder vienai un tai pašai personai — vienam no visbagātākajiem un cienījamākajiem mūsu štata pilsoņiem, kinokompānijas «Meiers Pikčers» īpašniekam un tavam priekšniekam — Pīteram Bleikam.

Pēc pēdējām žiņām viņš atrodas Londonā, bet precīzi apgalvot nevaru. Tas ir viss, ko man izdevās priekš tevis izdarīt.

Gaidu ziņas, Džeks.»

Keisijs pagrozīja papīra lapu rokās, bet vairāk neko neieraudzīja. Lasnera vēstule izsita viņu no- sliedēm. Kāds ir Pīteram Bleikam sakars ar visiem šiem murgiem, kurus viņam ir jāpārdzīvo šajās dienās? Cilvēkam ar neiedomājami plašu vērienu! Kāds sakars var būt starp viņu un bandītu Dāni vai arī šo niecību Kolveru? Keisijs dievināja Bleiku, kurš vienmēr ir bijis īsts amerikāņu etalons, ne tāds, kādu attēlo lētajos vesternos — ar «koltu» pie sāniem un cigāru zobos. Kaskadierim sāka reibt galva. Vebsters visu šo laiku nenolaida no viņa acis.

— Vai varu no šejienes piezvanīt? — Keisijs jautāja pilnīgi satriektā balsī.

— Protams. Izziņu grāmata ir uz galda.

Keisijs pašķirstīja smago sējumu un atrada vajadzīgo numuru. Viņam atbildēja čalojoša sievietes balss:

— Lidostas izziņu birojs.

— Atvainojiet, mis, man ir nepieciešams uzzināt, kādas lidmašīnas, sākot ar pirmdienu ir izlidojušas uz Eiropu un vai starp pasažieriem ir bijis Pīters Bleiks?

— Šī izziņa aizņems dažas minūtes laika, vai jūs pagaidīsiet?

— Protams, gaidu.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad meitenes balstiņa vēlreiz iečalojās klausulē:

— Vai jūs klausāties?

— Ļoti uzmanīgi.

— Katru dienu uz Eiropu lido viena lidmašīna no Losandželosas un divas no Sanfrancisko. Starp šo reisu pasažieriem Bleika uzvārds nav minēts. Bet man paziņoja, ka Pīters Bleiks izmanto savu laineri. Pašlaik lidmašīna atrodas angārā un šajā nedēļā nekur nav lidojusi.

— Tā arī domāju!

— Ko jūs teicāt?

— Pateicos jums, mis.

Keisijs nolika klausuli.

— Atvainojiet, ka iejaucos, — Vebsters ierunājās, — man likās, ka jūs interesējaties par Holivudas MGM īpašnieku? Vai ne?

— Pilnīgi pareizi, — Keisijs uzmanīgi paskatījās uz Vebsteru.

— Mēs vakar tikāmies.

— Kā? Kādā sakarā?

— Bleiks ir mūsu kluba biedrs. Visi respektablie kungi, ieskaitot mēru, ir «Melnā gulbja» kluba biedri. Daudziem mēs piegādājam produktus, un arī siltas pusdienas. Viņiem ļoti patīk mūsu virtuve. Vakar es pats vedu Bleikam artišokus, olīves, ceptas irbes un citas delikateses. Mēs tāpat arī piedāvājam saviem klientiem vīnus no kolekcijas.

— Domāju, ka Bleiks ir izbraucis.

— Pilnīgi pareizi. Viņš atpūšas Meriel Hils villā. Tas ir trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem. Tur ir ceļa rādītājs.

— Vai jūs gribējāt man palīdzēt, Harvij? Jums ir radusies tāda iespēja. Man ir vajadzīga mašīna.

Vebsters plati pasmaidīja.

— Es jūs saprotu, mister Keisij. Jūs esat nepacietīgs cilvēks. Jums gribas uzreiz apciemot Bleiku. Bet ar mašīnu priekš tā ir par maz. Arī Bleikam, kā ikvienam bagātam cilvēkam Klusā okeāna piekrastē, ir milzīgs apsardzes štats. Jūs vienkārši neielaidīs pie viņa. No šosejas uz viņa villu ved privātais ceļš trīs jūdzes garumā. Apmēram pēc katras jūdzes ceļu aizsprosto barjera — pilnvaras bruņotajai apsardzei ir neierobežotas. Jau pats pirmais postenis jums aizšķērsos ceļu pie Bleika. Dežurants apturēs mašīnu un salīdzinās tās numurus ar reģistrācijas žurnālu. Ja tie tur nebūs, jūs aizturēs un nosūtīs uz policijas pārvaldi noskaidrot personību. Cita ceļa uz Bleika villu nav.

Keisijs īgni uzsita ar dūri pa plaukstu. Dažas minūtes viņš šaudījās pa kabinetu, pēc tam apstājās pie loga un ilgi stāvēja, salicis rokas aiz muguras.

Beidzot Bredam iešāvās prātā ideja, viņš ātri piegāja pie «Melnā gulbja» saimnieka un, neatraujot no viņa skatienu, ierunājās:

— Pamēģināsim apspriest variantu! Ar kādas markas mašīnu jūs vedat Bleikam produktus?

— Izmantoju Forda furgonu.

— Vai apsardze pazīst jūsu mašīnu?

— Droši vien.

— Cik bieži jūs braucat pie Bleika?

— Divreiz nedēļā.

— Vai jūs nevarētū atrast iemeslu, lai šodien varētu braukt pie Bleika? Precīzāk, izdarīt tā, lai jūsu furgonu apsardze izlaistu cauri?

Vebsters paraustīja plecus.

— Tas ir iespējams. Apsolīju nogādāt uz villu retas markas portugāļu portvīnu. Ja piezvanīšu un teikšu, ka varu izpildīt pasūtījumu, tad acīmredzot Bleiks gribēs, lai atvestu vīnu... Bet par cik tie ir acīrrire-dzami meli, zaudēšu izdevīgu un ietekmīgu klientu...

— Jūs jau esat viņu zaudējis, Vebster. Vistuvākajā laikā Bleiks dosies uz gāzes kameru.

— Jūs esat jauns un karstasinīgs, Keisij. Tādus cilvē-kus kā Bleiks, pat pie tiesas nesauc. Viņu rokās ir visa valsts ar tās likumiem, politiķiem un policiju. Jums neviens neticēs, pat jūsu simtprocentīgiem pierādījumiem. Tos negribēs ņemt vērā, un viņiem būs taisnība. Tādi kā Bleiks ir vajadzīgi valstij: viņi,dara lielus darbus un veicina progresu. VisS pārējais ir sīkums, — Vebsters pēdējos vārdus izteica ar ironijas pieskaņu.

Sirmgalvis apklusa un aizdomājās — bet viņa bālā seja dega un kreisās acs plakstiņš viegli raustījās. Keisijs gaidīja. Pagāja ne mazums laika, iekams Vebsters izkustējās no vietas. Viņš lēnām piegāja pie telefona un nocēla klausuli. Keisijam no sasprindzinājuma savilkās muskuļi. Viņš ieklausījās katrā vārdā un nevarēja saprast, kas bija ietekmējis Vebsteru?

— Mister Bleik, runā Harvijs. Esmu iegādāies jums apsolīto vīnu. Ja atļausiet, tad šodien to jums nogādās... Ļoti labi... Mašīnu izsūtu, uz drīzu redzēšanos!

Sirmgalvis nolika klausuli. Viņa piere bija nosvīdusi. Acīmredzot šī saruna viņam nebija-no’vieglajām.

— Jūs paveicāt lielu darbu, Harvij!

— Jā. Tagad jau esmu paveicis.

— Vai cilvēks, kurš atnesa šo zīmīti no Lasnera ir aizgājis?

— Nē. Viņš gaida zālē.

Keisijs paņēma no galda pildspalvu un uzrakstīja vēstules otrajā pusē: «Bez vēsts pazudušos tu atradīsi Meinerda Sorda šahtā. Gaidi nākošās sensācijas. Keisijs».

Viņš iebāz.i papīra lapu tajā pašā aploksnē un atdeva to Vebsteram.

— Lai izsūtāmais atdod «aploksni Džekam. Bet m.an ir Laiks doties ceļā. Kur ir jūsu mašīna,' Harvij?

— P«ag«almā. Ejam, izvedīšu jūs pa rezerves eju. Zilais furgons stāvēja nojumē. Vebsters iedeva Kei-

sijam «atslēgas. P«ats viņš piekrāva furgonu «ar tukšām kastēm un kārbām. Keisijs apsēdās pie stūres, saimnieks «atvēra vārtus un pamāja uz atvadām.

★ ★ ★

Līdz divdesmit otrajai avēnijai Keisijs nokļuva piecpadsmit minūtēs. Viņš operatoru ievēroja j«au no tālienes.

Klifs izbrīnā sašķieba seju, ieraudzījis Keisiju pie furgona stūres. Viņš novietoja somu uz aizmugurējā sēdekļa un apsēdās blakus.

— Vai te k«aut kur ir izg«āztuve ar aizvēsturiskiem ratiem, Bred?

— Vai filmu attīstīji?

Klifs p.adeva viņam dzelzs kārbu.

— Viss ir izdarīts vislab«āk«ajā veidā! Dolārus uz galda!

Keisijs atdeva viņam otro honorāra daļu.

— Vai gribi saņemt vēl trīssimt dolāru? — viņš jautāja, paslēpjot kārbu ž«aketes k«abatā.

— Ja tas ir tikpat vienkārši, tad esmu gatavs strādāt tavā Labā visu dzīvi.

— P«ar simts dolāriem sarežģītāk. Vai kamera ir uzlādēta?

— Tā taču ir kamera un tai vienmēr jābūt uzLādētai kā policista pistolei.

— Sēdīsies pie stūres tieši t«āpēc, ka policistiem ir uzlādētas pistoles. Brauksim uz Meriel Hils, tas ir trīsdesmit jūdzes pa Dienvidu šoseju. Tur nogriezīsies uz privāto ceļu, kaut kur pa ceļam mūs apstādinās apsardze teiksi, ka tu ved misteram Bleikam pasūtījumu no Vebstera. Pārējo pateikšu vēlāk.

— Vai mēs braucam pie paša Bleika? Nekad neesmu viņu redzējis tuvumā... Un viņš mūs pieņems?

— Nešaubos. Tev vajadzēs viņu filmēt. Viņš no sajūsmas asaru nobirdinās. Es apsēdīšos aizmugurē starp kastēm, uz šosejas var gadīties kruķi, viņi mani nemīl kā moskītu. Nu, braucam!

Keisijs iekārtojās aizmugurē — tur aiz otra sēdekļa vairākās rindās bija sakrautas kārbas. Aplicis tās sev no visām pusēm, viņš atstāja nelielas spraugas, lai būtu iespējams novērot ceļu abos virzienos. Klifs sāka braukt. Saule bija norietējusi, kad viņi izbrauca no pilsētas un aiztraucās uz dienvidiem. Klifs brauca ar vidēju ātrumu, un pēc pusstundas furgons nogriezās lauku ceļā.

Klifs izslēdza luktur. Ceļa abās pusēs kā mūris slējās Kanādas priedes. Pēc dažām minūtēm Keisijs ieraudzīja priekšā vāju, mirgojošu uguntiņu. Viņi piebrauca pie nelielas, apgaismotas sargbūdas. Ceļu aizšķērsoja barjera.

Divi sargi ar pistolēm pie siksnas, laiski apskatīja piebraucošo mašīnu. Keisijs izņēma futrāli ar dunčiem un nolika sev blakus.

Gara auguma spēkavīrs ar cepuri galvā nostājās mašīnas priekšgalā un atspiedās pret to, otrs — plecīgs, svītrainā žaketē, piegāja pie kabīnes un atvēra priekšējās durvis.

— Ko tu ved?

— Misteram Bleikam pasūtījumu no Vebstera.

— Kas ir kārbās?

Klifs klusēja. Keisijs viņam neko nebija teicis par kārbām. Sargs aizdomīgi palūkojās salonā.

— Lien ārā un atver pakaļējās durvis, — sargs pavēlēja.

— Kāda man daļa par kārbām? — operators ietiepās, — man iekrāva un es vedu...

— Kāp ārā, smurguli, citādi izkratīšu no tevis visas iekšas!

Plecīgais satvēra operatoru aiz ceļgala un parāva uz savu pusi. Klifs izlēca no mašīnas.

— Atver!

Operators negribīgi gāja apkārt mašīnai, atvēra durvis un pavirzījās sānis. Keisijs sataustīja futrāli ar dunčiem un pavēra vāku. Pa spraugu viņš redzēja, kā sargs apskata kārbas, pēc tam pastiepj roku un, satvēris vienu no tām, pievelk pie sevis.

— Velns parāvis! Tās taču ir tukšas!

Pārdomām nebija laika. Keisijs atgrūda ar kāju kastes un uzbruka sargam, bet žakete aizķērās aiz kaut kāda dzelzs priekšmeta un pavilka viņu atpakaļ. Tiklīdz puisis svītrainajā žaketē izrāva pistoli, Keisijs meta dunci, kurš ietriecās spēcīgajā bicepsā. Viņš iekliedzās un izlaida no rokām ieroci. Klifs neapjuka un, sažņaudzis abas dūres kopā, ar atvēzienu trieca puisim pa skaustu. Tas nobrauca ar degunu pa asfaltēto ceļa segumu un sastinga. Atskanēja šāviens. Aizmugurējais durvju stikls sašķīda gabalos, ieskrāpējot Klifam vaigu, un viņš tūlīt nogūlās zemē.

Keisijs pieliecās, izlēca no mašīnas un pieplaka pie labā borta. Garais vēl divas reizes izšāva. Pirmā lode trāpīja furgonam sānos, otra ietriecās asfaltā. Keisijs mašīnas aizsegā neredzēja šāvēju, bet saprata, ka šis puisis var radīt asiņainu iznākumu. Viņš uzlika kāju uz riteņa, pievilkās un uzlīda uz furgona jumta.

Viņi vienlaicīgi ieraudzīja viens otru. Sargs parāva

uz augšu roku ar pistoli, bet duncis apsteidza šāvienu, ietriecoties garajam starp kaklu un plecu. Mežonīgs, stiepts kliedziens kā atbalss noskanēja mežā. Keisijs lēca no jumta uz ievainoto un notrieca to no kājām. Pistole ielidoja zālē aiz ceļa apmales. Keisijs satvēra sarga kaklu un piespieda to pie zemes.

— Kas tevi, nelieti, mācīja šaut uz cilvēkiem? — pie zemes piespiestais sargs kaut ko nesaprotamu nogārdza. Keisijs atvēzējās, bet Klifa kliedziens viņu apstādināja.

— Liec viņu mierā, Bred!

Ar grūtībām valdīdams niknumu, Keisijs piecēlās kājās. Sargs, ieķēries ar rokām plecā, no sāpēm vaidēja.

— Neīdi, ievainojums rr niecīgs, — Klifs caur zobiem novilka.

Kad Keisijs no brūces izņēma dunci un aizmeta, asinis apslacīja sarga kreklu.

— Šis nelietis nošāva savu pārinieku. Šāvējs! — Klifs pamāja ar galvu.

— Kā tas ir — nošāva? — Keisijs pārjautāja.

— Tā! Aizšāva garām! Lode ar rikošetu atlēca no ceļa un trāpīja tam tipam.

Viņi piegāja pie dūšīgā, kas gulēja zemē trīs jardus no mašīnas. Lode bija sašķaidījusi viņam pakausi, tādēļ asinis un smadzenes bija iztecējušas uz ceļa.

Klifs ar kāju apgrieza nogalinātā ķermeni, kura acis stiklaini raudzījās tumšajās debesīs.

— Vajadzētu viņu aizvākt no ceļa, — ieteicās operators.

Viņi pacēla līķi un aiznesa uz grāvi.

— Sākums man nepatīk, ko darīsim tālāk, Bred? Cik vēl šo apdauzīto mums būs ceļā? Ievēro — viņi visi ir ar ieročiem un bez smadzeņu krokām galvā.

— Nebubini, tūlīt visu noskaidrosim.

Garais sēdēja ceļmalā un apsaitēja brūci ar kreklam atrauto piedurkni.

— Lūk ko, mazais, tūlīt izdarīsi, ko mēs tev liksim...

— Esmu ievainots,, vai neredzi? — sargs nokliedza, bet uzreiz apjēdza, ka situācija ir sen izmainījusies ne viņam par labu, un sašļuka.

— Ievainots? Tevi vajadzētu piebeigt! — Klifs vēsi piebilda.

— Nē!... Puiši... Liecieties mierā! Neesmu neko jums izdarījis...

— Klausies, mēsls — tu taču zināji, ka vajadzēja atbraukt šim furgonam?

— Jā, — tas ievaidējās.

— Un kas tev bija jādara?

— Jāpārbauda mašīna un jābrīdina pirmais postenis, kad tā ir pabraukusi garām.

— Bet tu, stulbeni, sāki šaut. Kā tu sazinies ar otro posteni?

— Zvanu. Būdā ir telefons.

. Keisijs saņēma viņu aiz rokas un, piecēlis no zemes, pagrūda uz sarga būdas pusi.

— Ej un zvani!

Mazajā telpā stāvēja galds, divi krēsli, bet pie sienas karājās telefona aparāts.

Keisijs nocēla klausuli un pasniedza to sargam. Tas ar bažām pašķielēja uz viņu.

— Tikai neiedomājies tēlot muļķi, man nevajadzēs daudz laika, lai iztaisītu tev vēl pāris caurumus.

Ar trīcošu roku sargs uzgrieza divus ciparus.

— Hallo, Dilan! Tas esmu es. Ir ieradies furgons ar vīnu saimniekam! Sagaidiet!

Sargam norasoja' piere, viņš lēnām uzkarināja klausuli.

— Cik viņu tur* ir?

— Divi pie vārtiem, divi mājā. Bet tos puišus jums ar varu nepieveikt...

— Paskatīsimies, — Klifs norēcās un norāva telefona vadus. Viņiem bija vajadzīgas pāris minūtes, lai noguldītu garo uz grīdas un sasietu.

Keisijs pacēla barjeru, bet Klifs apsēdās pie stūres, un viņi turpināja ceļu.

Pēc pāris jūdzēm pie horizonta parādījās villa. Tumsā to apgaismoja spilgti prožektori. Tā atgādināja pasaku pili. Klifs, neaizbraucot līdz vārtiem, apstādināja mašīnu.

— Nu, veco zēn, mūsu priekšā ir pēdējais bastions. Kad vārtus atvērs, pabrauc kādus jardus trīsdesmit uz

* priekšu, un centies novilcināt laiku. Es pārlīdīšu pāri žogam.

— Vai tu joko, Bred? Tas taču ir dižais ķīnas mūris, bet ne žogs. Kāpēc sarežģīt...

— Ja apsardzi ir paspējuši brīdināt, tad mašīnai tūlīt uzbruks un mēs atradīsimies lamatās. Bet tas būtu ļoti nepatīkami — iekrist jau pie gandrīz sasniegta mērķa. Būs drošāk, ja mēs parādīsimies no dažādām pusēm.

— Tu man esi iedalījis interesantu lomu, stratēģi! Keisijs izņēma no kabatas «koltu» un uzlika to Klifam uz ceļgaliem.

— Nedreifē, puisīt! Rīkojies pēc apstākļiem!

Keisijs izlēca no furgona un nozuda tumsā. Opertors

bēdīgi paskatījās uz milzīgajiem dzelzs vārtiem un iedarbināja motoru.

Žogs bija vairāk nekā desmit pēdas augsts — ideāli gluda akmens siena. Keisijs gāja gar nepieejamo nožogojumu, uzmanīgi apskatot blakus augošos kokus. Viens, ļoti garš, auga žoga tuvumā un nokarājās virs tā. Keisijs brīnijās: kāda jēga bija celt nožogojumu, ja to var tik vienkārši pārvarēt? Nav taču grūti uzkāpt kokā un pa zariem nokļūt aiz nožogojuma.

Keisijs veltīgi nezaudēja laiku, un aptvēris koka sti mbru ar kājām, minūtes laikā sasniedza zarus, kas nokarājās pāri sienai. Nostājies uz visresnākā zara un ieķēries ar roku zarā virs galvas, sāka pārvietoties žoga virzienā. Bet, neskatoties uz iespaidīgo izskatu, zars zem kājām sāka lēnām ieliekties, kad līdz sienai bija palikušas ne mazāk kā piecas pēdas. Ja tas tā turpināsies, zars nolūzīs zem viņa ātrāk, nekā viņš paspēs sasniegt mērķi.

Mēnesnīcā Keisijs ievēroja spīdošus pavedienus, kas nostiepās virs žoga. Uzmanīgi ieskatījies, viņš saprata, ka virs sienas ir nostiepta dzeloņdrāts. Keisijs izņēma monētu, notēmēja un svieda to. Monētai atsitoties pret metālu, sprakstēja dzirksteles. Tātad stieple ir zem sprieguma, un pa sienu līst nevar. Bet Breds viņus bija noturējis par muļķiem!

Keisijs dzirdēja, kā mašīna signalizē, tad čīkstēdami vērās vārti un ierūcās motors. Tātad Klifs ir iebraucis, jāpasteidzas! Asevišķi pa vienam ar viņiem ir vieglāk tikt galā.

Keisijs spēra vēl pāris soļus. Zari pieskārās sienai, vēl solis — un zars ielūza. Viņš pārsteidzīgi bija uzskatījis šo šķērsli par tik nenozīmīgu. Ja lēktu, tad viņš droši vien uzkristu uz dzeloņstieplēm — pārāk tālu! Meklēt citu koku nebija laika. Bet kā būtu, ja nirtu pāri žogam dārzā kā baseinā, izmantojot zaru tramplīna vietā? Ideja viņam iepatikās, un Keisijs ilgi neprātoja. Viņš vienlaicīgi atlaida rokas un atgrūdās ar kājām, zars uzreiz nolūza, bet Keisijs jau lidoja pāri nožogojumam. Viņš aizķērās aiz dzeloņstieples ar

žaketes stūri un saplēsa to strēmelēs. Piespiedis ceļgalus, viņš apmeta gaisā kūleni un piezemējās puķu dobē.

Pārliecinājies, ka ir izvairījies no izmežģījumiem un lūzumiem, viņš nepieceļoties no zemes, sāka skatīties starp kokiem uz apgaismoto brauktuvi.

Furgons stāvēja starp diviem gaismas stabiem. Viens sargs stāvēja blakus Klifam, kurš vicinādams rokas, centās kaut ko paskaidrot. Otrs sargs aizbīdi ja vārtiem priekšā lielu aizbīdni. Keisijs redzēja, ka Klifs nedroši dodas pie furgona aizmugurējām durvīm.

Keisijs vēl pat nepaspēja piecelties kājās, kad jau nožēloja, ka nebija palicis žoga otrajā pusē. Dažu soļu attālumā no viņa parādījās briesmonis — milzīgs, melns suns, ar stāvus sacēlušos spalvu, bija atņirdzis baltos, asos ilkņus un rūca. Tumsā viņa acis zibsnīja sarkanas uguntiņas. Keisijs lēnām pastiepa roku pie aizmugurējās kabatas. Tiklīdz viņš pavēra futrāli, suns skaļi ierējies, metās uz viņu un notrieca no kājām. Keisijs, satvēris suni ar kreiso roku pie rīkles, no visa spēka sāka to spiest, turot dzīvnieku attālumā un neļaujot tam ar ilkņiem ieķerties sev kaklā. Rēcošā rīkle nepielūdzami tuvojās, apšļācot seju ar karstu elpu.

Suns bija ļoti spēcīgs, tādēļ attālums starp viņiem samazinājās līdz collai. Tad Keisijam tomēr izdevās izvilkt dunci. Atvēzējies, viņš ietrieca asmeni sunim zem kreisās lāpstiņas. Tas iegaudojās un sašļuka, piespiežot kaskadieri pie zemes. Nometis no sevis spalvaino nastu, Keisijs pielēca kājās un ieraudzīja otru vilku šķirnes' suni, kurš metās tieši uz viņu, skali riedams un-no rīkles šķaidot putas. Bet Keisijs jau turēja gatavībā nākošo dunci. Suns lēca no liela attāluma. Viņš pieliecās un izmeta roku ar dunci uz priekšu. Asmens uzšķērda dzīvniekam vēderu no kakla līdz astei. Keisijs atlēca un, pieplacis pie koka, palūkojās apkārt, gatavs atvairīt jaunu uzbrukumu, bet suņu nebija. Viņš paskatījās uz apgaismoto laukumu. Klifs darbojās ar furgona durvīm, bet abi sargi vēroja tumšo dārzu. Bredam pat likās, ka viņi viņu ir ieraudzījuši, kaut gan saprata, ka tas nav iespējams. Sargu uzmanību bija piesaistījušas suņu rejas un izmisīgā gaudošana. Viens no sargiem izrāva pistoli un iemetās tumšajos krūmājos. Viņš skraidīja parkā un sauca suņus. Kad viņu no Keisija šķīra daži soli, Breds iebāza roku kabatā un pavilka futrāli, bet tas izslīdēja un nokrita milzīgajā zālē. Izdzirdējis troksni, sargs sastinga un ieklausījās. Keisijs aizturēja elpu. Iestājās pauze.

— Ei, Melvis! Nāc šurp, paspīdini gaismu, — sargs negaidīti uzkliedza.

Viņam neviens neatbildēja.

— Vai tu kurls esi? Melvis?!

Sargs uz brīdi atskatījās. Keisijs kā kobra izšāvās uz priekšu un no visa spēka iesita puisim ar galvu starp lāpstiņām. Tas novicināja rokas un ietriecās ar seju kokā. Keisijs izsita no viņa pretestības garu kā putekļus no paklāja, aizbāza viņam muti ar kabatla-kata vīkšķi un ar kaklasaiti sasēja rokas aiz muguras.

Viņam vajadzēja tikai minūti, lai atrastu futrāli zālē. No divpadsmit dunčiem bija palicis viens. Viņš iebāza to bikšu kabatā un aizmeta tukšo futrāli. Vairāk tas viņam nebūs vajadzīgs.

Kad Keisijs paskatījās uz apgaismoto laukumu, viņš ieraudzīja, ka Klifs stāv bezrūpīgā pozā un tur zobos cigareti. Keisijs klusi uzsvilpa. Klifs uzreiz, ieraudzīja viņu aiz koka, nevīžīgā gaitā pienāca un nostājās blakus.

— Tikai neskaties uz manu pusi, Klif. Kur ir otrs?

— Es nedaudz viņu paglaudīju ar «kolta» spalu, tagad viņš garlaikojas furgonā aiz kastēm.

— 0’key. Mājā vēl ir divi. Ja viņi ir dzirdējuši troksni, tad negaidīti pārsteigt mums viņus neizdosies.

— Dūms un logi ir aizvērti, un mēs arī ne sevišķi trokšņojām. Lūk, tikai suņi...

— Tie ir nomierinājušies. Ej pa celiņu uz verandu, lai tevi redz. Es līdīšu caur krūmiem.

Klifs aizsoļoja uz māju. Keisijs pieliecies, zagās aiz viņa, un viņi satikās pie ieejas. Breds nostājās aiz durvīm, bet Klifs pieklauvēja. Uz klauvējienu iznāca samiegojies tips un izbrīnīti urbās ar acīm ciemiņā.

— Kas tu tāds esi? Kas...

— Atvedu vīnu.

— Kur puiši?

Keisijs ar kāju strauji iesita pa smagajām durvīm, kuras stūris trāpīja pa nolaidīgā Cerbera pakausi. Tips uzkrita virsū Klifam, un tas viņam iesita ar smago pistoles spalu. Iepazīšanās ilga ne vairāk kā trīsdesmit sekundes.

— Aizvelc viņu prom, bet pats paliec verandā. Kad vajadzēs pasaukšu tevi.

Keisijs iegāja mājā. Plašo halli pirmajā stāvā spilgti apgaismoja kristāla lustra. Marmora kāpnes veda uz otro stāvu. Trīs durvis labajā pusē un trīs kreisajā bija 'cieši aizvērtas. Orientēties greznajos namos nav vieglāk kā ēģiptiešu labirintos. Keisijs nolēma, ka saimnieku vislabāk būtu meklēt otrajā stāvā, bet noteikti uzradīsies sargs, ja vien viņš veltīgi nesaņem naudu par savu darbu.

Tā tas arī bija. Keisijs nepaspēja uzkāpt pat dažus pakāpienus, kad viņam kāds uzsauca:

— Kur tu, draudziņ, esi sataisījies iet?

Keisijs atskatījās. Neliela auguma, bet plecīgs nēģeris stāvēja pie durvīm un drūmi noskatījās viņam nopakaļ. Labajā rokā viņš turēja pistoli, bet ar kreiso maigi glāstīja tās stobru.

— Pie mistera Bleika. Tu domāji, ka pie tevis?

— Es nedomāju, bet šauju. Pakustēsies, un tā arī izdalīšu.

— Lai to izdaritū tev prāta pietiks. Atvedu vīnu no Vebstera. Kur saimnieks?

— Kabinetā. Tikai tev tur nav ko darīt. Vai tu vienmēr šādā izskatā izvadā vīnu?

Keisijs apskatīja savu apģērbu. Vēl viens uzvalks bija pārvērties skrandās. Viņš iztēlojās, kāda viņam ir seja.

— Nu, ko teiksi, draudziņ?

— Neapmulsti. Man tā labāk patīk. Mašīna ir pagalmā, izej un pārbaudi. Tavi pārnieki to izkrauj, būtu gājis un palīdzējis viņiem.

— Bet tu nu gan esi jautrībnieks! Vai ierocis ir?

— Divi ložmetēji krūškabatā, bet tanks, es jau tev teicu, pagalmā.

— Nomet žaketi un pacel savas knaibles uz augšu!

Keisijs novilka apģērba skrandas un, aizmetis tās,

pacēla rokas.

Nēģeris nesteigdamies tuvojās. Puisis bija pieredzējis, un tādam ar durvīm pa pakausi neiesitīsi. Žēl bija saņemt lodi pie gandrīz sasniegtā mērķa. Keisijs sāka prātot...

Nēģeris apstājās uz apakšējā pakāpiena un tālāk negāja. Viņa acis pauda šaubas un nedrošību. Viņš negribēja riskēt, bet Keisijs nevarēja uzbrukt, jo lode apsteigtu jebkuru viņa kustību. Viņus šķīra desmit pēdas. Kādu brīdi viņi mēiīja viens otru ar skatieniem, apsverot savas iespējas un novērtējot pretinieku. Melnādainais atkāpās pāris soļus un uzkliedza:

— Meinerd! Velns parāvis, kur jūs visi esat palikuši?

Ārdurvis atvērās, it kā šo kliedzienu būtu gaidījuši. Uz sliekšņa parādījās Klifs.

—Aizmet pistoli, melnādainais, un nekliedz!

Sargs neatskatījās. Viņš visu lieliski saprata un aizmeta ieroci.

Keisijs nolaida rokas.

— Ne vienmēr vajag saukt pēc palīdzības, draudziņ! Kur ir Bleiks?

— Kabinetā. Otrais stāvs, koridori pa kreisi trešās dūms labajā pusē.

— Uzreiz būtu tā teicis.

Klifs klusu piegāja un nostājās nēģerim aiz muguras.

— Vai saimnieks pašlaik ir viens?

— Viņš visu laiku ir viens.

— 0’key! Ar labu nakti, draudziņ!

Klifs šeit jau otro reizi izmantoja «kolta» spalu. Keisijs pacēla sarga pistoli un aizbāza to aiz bikšu siksnas.

— Gaidi manu signālu pie loga.

Mīkstie paklāja celiņi apslāpēja soļu troksni. Keisijs bez pūlēm atrada sava bijušā saimnieka kabinetu. Pirms vēra durvis, viņš uz brīdi aizdomājās. Bredam bija radušies dīvaini jautājumi, viņš tos nebija agrāk sev uzdevis... Kāpēc viņš ir ieradies? Ko viņš var pateikt šim cilvēkam? Par ko viņu vainot? Viņš kā karā . ’ >

šāva, slepkavoja, gāja cīņā, krita, bet kad uzvarēja, noskaidrojās, ka ne ar īstajiem ir karojis, un vispār viss ir veltīgi! Keisijs pakratīja galvu un nospieda smago vara durvju rokturi.

15. NODAĻA

Pīters Bleiks sēdēja krēslā piedegoša kamīna

un lasīja. Miniatūrā grāmata safjāna iesējumā gulēja *

viņam uz ceļiem. Viņš bija ģērbies pelēkā atlasa jakā un melnās biksēs.

Bleiks pagrieza savu skaisto, sirmo galvu uz durvju pusi. Keisijs iegāja, turot roku uz pistoles, kas bija aizbāzta aiz siksnas.

— Labvakar, mister Bleik! Vai neiztraucēju?

Miljonāra seja palika neizdibināma, bet acis aukstas — kā ar ledu pārklājies ezeriņš. Viņš nolika grāmatu uz blakus esošo servējamo galdiņu un klusā balsī teica:

— Nē. Jūs mani neiztraucējāt. Es pārlasīju Polu Eli-āru. Neesmu vienaldzīgs pret franču liriku.

— Vai nebaidieties nosmērēt liriku ar asiņainām rokām?

Šefs atstāja viesa vārdus neievērotus.

— Ja jau nu jums izdevās mani atrast un iekļūt caur adatas aci, ko izdarīt nav viegli, veltīšu jums nedaudz laika. Lūdzu, apsēdieties, — ar galantu žestu Bleiks norādīja uz krēslu sev pretī.

Keisijs šķērsoja kabinetu, nenolaižot acis no saimnieka, un apsēdās uz krēsla malas.

— Tad kas gan jūs pie manis ir atvedis, Keisij? Izskatieties jūs ne visai labi.

— Aizraujos ar skriešanu tālās distancēs, maz ēdu, gandrīz neguļu. Lūk, arī rezultāts.

— Bēdīgi dzirdēt, — vecais runāja klusi, monotoni, bez mazākā uztraukuma.

— Patīkamāk būtu dzirdēt, ka mani ir sagrauzušas žurkas? Kā viņas to izdarīja ar Bobiju Robinsonu, Cetu Gari somi un Marku Sikeirosu.

— Vai pirmoreizs dzirdu šos vārdus. Un par kādām žurkām jūs runājat? Jūs esat pārpūlējies.

— Protams, ka pārguris. Veltīgi jūs cenšaties novirzīt sarunu tādā virzienā. Ir pienācis laiks izsūdzēt grēkus. Esmu atnācis jūs nogalināt, Bleik.

Keisijs piecēlās.

— Visi, kurus nosaucu, strādāja kinokompānijā, kuras īpašnieks esat jūs un viņi nebija vienkāršas marionetes. Jūs nevarat nezināt šos cilvēkus. Tagad viņi atdusas Meinerda Sorda šahtā, kas arī pieder jums. Ļoti piemērota vieta nevēlamu cilvēku apglabāšanai. Vai tāpēc jūs nevēlaties pārdot zemi Eseksā? Uz to pašu kapsētu arī mani nosūtīja. Bet man izdevās no turienes izkļūt. Tagad ir pienācis laiks, lai noskaidrotu, ar kādu mērķi un tiesībām jūs izrīkojaties ar citu dzīvībām?

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat, Keisij. Un no kurienes jūs to ņēmāt, ka gribēju jūs nogalināt? Jūs esat vērtīgs strādnieks, unikāls savā arodā, es pat neizbrīnījos, kad jūs parādījāties. Man nav iemesla atbrīvoties no Breda Keisija.

Bleiks izņēma no kabatas melnas perlamutra šķiltavas ar zelta kroni un aizsmēķēja cigāru. Tieši tāda pati atradās Keisijam kabatā.

— Visi taču zina, ka tie ir meli. Jūs nogalinājāt manu sievu! Jūs mēģinājāt atņemt man dzīvību, bet kad tas neizdevās, gribējāt padarīt mani par slepkavu. Un lai nevarētu aizsargāties, nežēlīgi iznīcinājāt visus manus lieciniekus! Visus! Uz jūsu sirdsapziņas ir sešas pilnīgi nevainīgu cilvēku dzīvības.

Bleika tēraudpelēkajās acīs pirmoreizi pazibēja ļauna prieka uguntiņa.

— Pieņemsim. Bet kā jūs varat to pierādīt, Keisij? Nekā! Ka slepkava esat jūs ir zināms visai pilsētai! Un jums nav ilgi atlicis staigāt brīvībā.

— Iespējams. Tikai pirms tam jūsu ķermenī izlādēšu savu pistoli, — Keisijs izrāva šaujamo.

— Tas jums nepalīdzēs. Esmu vecs, Keisij, un nebaidos no nāves.

— Melojat! Jūs nekad negribēsiet šķirties no saviem

miljoniem. Varbūt, ka dzīve jums ir apnikusi, bet tikai ne nauda. ' /

— Man nav pat centa. Viss mans kapitāls ir kino-kompānija, un tā pieder manai meitai.

— Meitai? — Keisijs apjuka. Viņš nekad nebijā dzirdējis par Bleika meitu, un vispār nevarēja iedomāties, ka viņam ir bērni. — Jūs sacījāt — meitai?

— Jūs nekļūdieties.

Keisijs pēkšņi kļuva nemierīgs, viņš saspringa, sajūtot tikko jūtamu salkanu smaržu. Viņš strauji pagriezās. Viņam kaut ko iesmidzināja sejā. Smaržīgais šķidrums trāpīja acīs. Sekoja sitiens pa labās rokas locītavu, pistole izlidoja no rokas. Keisijs aizsedza ar rokām seju. Spēcīgs smaržu aromāts iesitās degunā un dedzināja acis. Dažas minūtes viņš nespēja atraut rokas no sejas.' Kad sāpes norimta, viņš paberzēja uzpampušos plakstiņus, un atvēra acis.

»

Visa apkārtne peldēja sarkanā miglā, tad pakāpeniski sarkanie plankumi pieņēma reālas kontūras un ieguva konkrētu priekšmetu izskatus.

Kabineta stūrī stāvēja sieviete, turot rokā viņa pistoli.

Viņa nievājoši smīnēja.

— Ja vīrietis nedara muļķības sieviešu dēļ, viņš tās dara godkāres dēļ!

Šī balss viņam bija pazīstama! Viņš pazina to. Džūna! Viņš atcerējās, kā viņa stāvēja ielas vidū bez kurpēm. Lūk, ari tagad viņa bija atstājusi tās pie pavērto durvju sliekšņa. Viņam jau pirmoreiz tiekoties bija licies, ka šī sieviete neuzdod sevi par to, kas viņa ir patiesībā.

— Šoreiz, Keisij, jums no manis neaiziet! — viņas balss skanēja sēcoši.

— Man vienmēr neveicas muļķīgā ieraduma dēļ nostāties ar muguru pret durvīm. Ciest nevaru durvis aiz muguras, nolaižamus sēdekļus, pūli un mitrumu.

Keisijs palūkojās uz Bleiku.

— Šī ir mana meita — Džūna Kolvera, — noteica kinomagnāts, izlaižot dūmu mākoni, kas uz brīdi apslēpa viņa seju.

— Kolvera? — pārjautāja Keisijs.

— Tieši tā. Džūna ir sieva Larijam Kolveram un mana vienīgā mantiniece.

Keisijs bija satriekts.

— Tātad jūs zvanījāt redakcijai un policijai? Tā bija jūsu balss, kas jauca visur kārtis?

— Jā, es! Es nogalināju jūsu sievu, pametu Garija šķiltavas zem gultas, bet savējās ieliku viņam kabatā. Es nogalināju jūsu kalpu tāpēc, ka viņš gadījās man ceļā. Nogalināju pastnieku un viņa sievu, nogalināju Frenču un nogalināšu jūs, Keisij, — viņas vēsā balss skanēja skaļi un pārliecinoši.

— Nomierinies, Džūna! — Bleiks iejaucās. — Tu nešausi uz viņu. Policija viņu nogalinās tālu no mūsu mājas mēģinot bēgt.

— Pati viņu piebeigšu! Es viņu neieredzu!

— Nē! — Bleiks stingri teica.

Viņš piegāja pie telefona, pacēla klausuli un palūdza savienot viņu ar policijas pārvaldi.

— Holiss? Ar jums runā Bleiks. Keisijs ir pie manis. Viņš ir uz grauda. Pasteidzieties, šerif. Ceru, šoreiz jūs kļūdu nepieļausiet.

Bleiks nolika klausuli.

— Par ko jūs mani tā neieredzat? — Keisijs jautāja sievietei, kura ļoti vēlējās nospiest pistoles gaili.

— Par to, ka mans vīrs jūs neieredz.

— Vai tiešām? Nekad nedomāju, ka Larijs mani neieredz.

— Jā. Tas arī izšķīra visu. Viņa dēļ -esmu gatava izdarīt neiespējamo.

— Jūs nokavējāt! Nedomāju, ka viņš atbildēja jums

ar pretmīlestību, bet tagad tam jau vairs nav nozīmes. Jūsu vīrs izdarīja pašnāvību.

— Melo, nelieti!

Bleiks knapi paspēja paraut sānis viņas roku. Nodārdēja šāviens, lode notrieca no galda vāzi divu soļu attālumā no Keisija. Vēlreiz kaulainā bija kļūdījusies ar savu izskapti. Bet ilgi spēlēties ar nāvi nevienam nav izdevies. Spēle iet uz vieniem vārtiem. Keisijs noslaucīja nosvīdušo pieri un izņēma no kabatas kārbu ar kinofilmu.

— Varu to pierādīt. Šeit viss ir fiksēts.

— Kas tas ir? — Bleiks jautāja.

— Kinolente ar pēdējo Larija Kolvera triku dzīvē. Kolvers kaskadiera lomā. Tipiska pašnāvība.

— Tūlīt mēs to pārbaudīsim, — Bleiks stingri noteica. — Nomierinies, Džūna. Iesim uz kinozāli.

— Vai jums ir kinozāle?

— Kāds naivs jautājums, Keisij. Sekojiet man.

Pīters Bleiks pēc šiem vārdiem devās uz durvīm,

bet Breds Keisijs sekoja. Aizmugurē, ar pistoli rokā, gāja saniknotā Džūna Kolvere.

Kinozāle bija neliela telpa ar krēsliem trijās rindās un nolaižamu ekrānu. Pie aizmugurējās sienas bija uzstādīts portatīvs kinoprojektors. Keisijs iedeva lenti saimniekam.

Džūna palika stāvot durvīs.

Kad viss bija sagatavots, sieviete pavēlēja:

— Sēdieties, Keisij, un neiedomājieties darīt muļķības. Jūsu siluets uz gaišā ekrāna fona būs lielisks mērķis.

Keisijs pakļāvās un ieņēma pirmo krēslu pirmajā rindā. Gaisma nodzisa, parādījās ekrāns. Bija brīdis, kad viņš varēja izraut dunci un noslēgt rēķinus ar slepkavu, bet viņš nolēma nesteigties. Lente notīsies piecās minūtēs, bet šerifam būs vajadzīgs ne mazāk kā stunda, lai nokļūtu līdz villai. Keisijam bija milzum daudz laika.

Uz ekrāna parādījās Koluei raga ainava, pēc tam tuvplānā bija redzama Kolvera mugura, kurš devās uz drezīnu. Lūk, viņš atskatās, bet uz ko skatās, nebija skaidrs. Viņa kustības bija saspringtas un nedrošas. Aktieris iekāpa drezīnā un parāva sviru uz savu pusi...

Pat šausmu filmas, kuras finansēja Bleiks, nevarēja konkurēt ar to, ko viņi ieraudzīja uz ekrāna. Operators parādīja Kolvera seju tuvplānā. Ja tas viss nebūtu noticis īstenībā, tad Kolveru varētu atzīt par labāko Holivudas aktieri visā tās pastāvšanas laikā. Šausmas burtiski piepildīja ekrānu. Kolvera sejā atspoguļojās visas šausmu pakāpes. No atvērtās mutes šķaidījās siekalas, acis bija izvalbītas.

Tad nāvējošais svārsts sašūpojās pēdējoreiz, un drezīna nobrauca no sliedēm...

Zālē atskanēja sirdi plosošs Džūnas kliedziens, kuram sekoja šāviens.

Keisijs piecēlās no vietas. Kad iedegās gaisma, viņš ieraudzīja kiitošu sievieti. Viņas galvas augšādaļa bija sašķaidīta ar četrdesmit piektā kalibra lodi. Nedzīvais Džūnas ķermenis noripoja pa pakāpieniem pie ekrāna, uz kura vēl mirgoja bezdibenī krītošā drezīna.

Tādu pagriezienu Keisijs netika gaidījis. Kādu brīdi viņš nevarēja atraut skatienu no sakropļotā līķa. Pēc tam noliecās pie Džūnas, atlauza viņai pirkstus, paņēma pistoli un paskatījās uz Pīteru Bleiku.

Viņš stāvēja kā akmens statuja, bet seja bija miroņ-bāla. Zods trīcēja, uz pieres bija izspiedušies sviedri. Likās, ka Bleiks šajās sekundēs bija novecojis vēl vairāk un pārvērties no cienīga izskata saimnieka, nožēlojamā, bezspēcīgā večukā.

Keisijs lēnām piegāja pie projektora, izņēma lenti un iebāza to kabatā.

— Iespējams, ka tagad nav īstais laiks, bet mums tomēr vajadzēs pabeigt mūsu sarunu, mister Bleik. Atgriezīsimies pie sākuma.

Pīters Bleiks kā ēna, knapi likdams kā ar' svinu pielietās kājas, devās uz izeju, taustīdamies gar sienu kā aklais.

16. NODAĻA

Pīters Bleiks sēdēja tajā pašā krēslā pie kamīna, uzlicis uz ceļgaliem rokas ar cieši sakrustotiem pirkstiem. Viņš ar neko neredzošu skatienu lūkojās uz kamīna uguni. Keisijs iekārtojās krēslā kamīna pretējā pusē. Viņš pat ne sekundi neizjuta žēlumu pret šo cilvēku.

— Bleik, kas noveda jūsu meitu līdz tādiem cietsirdīgiem noziegumiem?

— Viss ir beidzies. Viņas vairs nav. Džūnas dēl es dzīvoju, viņas dēļ darīju visu, par ko bailes pat atcerēties. Tagad esmu tāds pats līķis, kā visi viņas upuri. Visa dzīve šajā pasaulē nav tā... nav tā iekārtota. Savai meitai vēlēju tikai laimi... Mana sieva nomira, kad Džūnai bija četri gadi. Mēs dzīvojām Teksasā. Tad man krietni paveicās, iegādājos naftas urbumu. Nauda bira kā no pārpilnības raga, bet laimi aptumšoja Doras nāve. Es ļoti pārdzīvoju šo zaudējumu, bet tad mani pilnībā pārņēma darbs. Džūna būtībā palika bez uzraudzības. Nekādas izklaidēšanās viņai nebija.

Ciematā, kuru mēs uzcēlām, nebija vairāk par simts cilvēkiem. Tuvākā pilsēta atradās piecdesmit jūdžu attālumā, uz urbjtorņiem strādāja tikai nēģeri, kuri bija apmetušies no finiera celtās būdās. Ja kāds aizbēga, viņu ātri ar džipiem noķēra un sarīkoja tiem linčutiesu. Vietējie iedzīvotāji viņus vienkārši neieredzēja un saplosīja gabalos. Tie viņiem bija gan svētki, gan izklaidēšanās— ļaundari bija zaudējuši jebkādu morāli. Es neatbalstīju tamlīdzīgas eksikūcijas, man, cilvēkam no ziemeļiem, nebija saprotami tādi tumši instinkti, bet nekur neiejaucos, lai neiedzīvotos ienaidniekos. Un par to es samaksāju pilnībā...

Katru mēnesi mežā klajumiņā notika kārtējā melnādainā linčutiesa. Viss ciemats sapulcējās uz šo izrādi, kura tika rūpīgi gatavota. Kaimiņi ņēma līdzi Džūnu, viņa draudzējās ar to bērniem. Visi mūsu nomales iedzīvotāji devās uz meža klajumiņi kā uz svētkiem. Protams, bērniem nedrīkstēja ļaut skatīties tamlīdzīgus skatus, bet nebija ar ko tos atstāt.

Džūna paaugās. Viņa kļuva arvien vairāk līdzīga mātei, un es, skatoties viņā, neviļus atcerējos Doru, kuru ļoti mīlēju. Arvien dārgāka man kļuva meita. Atmosfēra, kurā auga meitenīte, drīz deva savus briesmīgos augļus. Viss sākās ar, suni. Desmit gadu vecumā Džūna nogalināja suni, ar akmeni sašķaidot tam galvu, bet pēc tam Sadurstīja beigto dzīvnieku ar dakšām. Es tikai nedaudz sabāru viņu. Ja godīgi jāatzīstas, tā ir mana vaina.

Sešpadsmit gadu vecumā meitai sākās cietsirdības lēkmes. Sākumā viņa kopā draugiem ar velosipēdu ķēdēm līdz nemaņai piekāva strādnieku — indiāni. Pēc pusgada Džūna, kā pati izteicās, «tikai atmaksāja» melnādainajai par to, ka tā pasniegusi viņai aukstu kafiju. Vecā nēģeriete ilgi strādāja mūsu mājās, labi strādāja, tomēr meitai viņa nevarēja iztapt.

Naktī Džūna aizslēdza veco šķūnīti, kur dzīvoja nē-ģeriete, aplēja ar benzīnu un aizdedzināja. Šķūnītis nodega piecās minūtēs kopā ar nelaimīgo sievieti. Šajā situācijā vēl ilgāk palikt Teksasā bija neiespējami. Tolaik biju sakrājis pietiekami daudz naudas, tādēļ pārdevu zemes gabalu ar naftas urbumu un pārcēlos uz Kaliforniju. Šeit man gandrīz par velti piedāvāja ar oglēm bagātu šahtu. Es, daudz nedomādams, to nopirku. Pēc diviem gadiem jau varēju nopirkt kinokom-pāniju, kurai tobrīd neklājās sevišķi labi.

Džūna pusaudzes gados dievināja kino. Kad uz ekrāna parādījās jaunā zvaigzne Larijs Kolvers, meita viņā neprātīgi iemīlējās. Reiz viņa paziņoja: «Šis vīrietis būs mans vīrs!» Pazīstot viņas dabu, vajadzēja pret to izturēties nopietni, bet es uztvēru viņas teikto kā parastu kaprīzi: visas meitenes iemīlas kinovaroņos, katrai ir savs elks. Džūna pieprasīja, lai es viņus iepazīstinu. Tajā laikā Kolvers filmējās gan «Para-montā», gan arī citās studijās, un es viņu nekādi nespēju ietekmēt. Viņam bija viss — panākumi, nauda, sievietes. Tomēr iespēja radās, un es iepazīstināju Kolveru ar meitu. Līdz šim brīdim nolādu to dienu! Pēc gadu ilga sakara Kolvers viņu pameta. Džūna trīs gadus sekoja viņam pa pēdām kā ēna, pazemojās. Viņš bija padarījis viņu par marioneti, un Džuna ar to samierinājās.

Drīz Kolvera spožā karjera apdzisa. Uzradās jaunas zvaigznes, bet Kolvers slīdēja lejup, zaudējot naudu, slavu — visu! Kad viņš ieradās pie manis lūgt palīdzību, es uzreiz izvirzīju galveno noteikumu: parakstīšu kontraktu, ja viņš apprecēsies ar manu meitu. Kolvers piekrita, taču lūdza neafišēt šo laulību, aizbildinādamies, ka viņš tādā gadījumā zaudēs pusi savu pielūdzēju. Neprecējies aktieris vienmēr ir vairāk vērts. Darījums tika noslēgts. Pēc laulību ceremonijas mēs parakstījām kontraktu. Viņš sāka filmēties manā studijā, tomēr nespēja gūt agrākos panākumus. Viņam bija nepieciešama grandioza reklāma. Es sāku uzņemt šausmu filmas ar neiedomājami bīstamiem trikiem, lai papildinātu kasi un atjaunotu Kolvera iepriekšējo slavu. Bet jūs jau saprotat, ka apdzisušu zvaigzni no jauna neiedegsi. Tas ir tikpat neiespējami, kā izsaukt lietusgāzi tuksnesī. Skatītāji lieliski saprata, ka trikus taisāt jūs, nevis aktieris. Un tā nu gadījās, ka par zvaigzni es padarīju jūs. Pats varat iedomāties, ko Larijs pret jums juta. Kad uz ekrāniem parādījās uzlecošā zvaigzne — jaunais, spēcīgais un pievilcīgais Bobijs Robiņš, Larijs pavisam zaudēja mieru. Kolvers neieredzēja arī viņu. Viņš pieprasīja, lai padzenu Robiņu, taču es zināju, ka tas nelīdzēs, jo Robiņu uzaicinās citas studijas. Kolveru nekas vairs nevarēja glābt...

Pats briesmīgākais sākās pirms pusgada. Kolvers man atzinās, ka it kā nejauši nogalinājis Robiņu — pārsitis tam galvu, bet līķi iemetis grāvī. Es neticēju, ka noticis negadījums — slepkavība bija izdarīta ar iepriekšēju nodomu.

Šerifs bez īpašam pūlēm līķi atrada jau tajā pašā dienā, jo slepkavību bija izdarījis diletants. Jau nākošajā dienā Holiss saprata, ka to pastrādājis Kolvers. Nācās šerifam aizbāzt muti ar dolāriem. Mani ļaudis paslēpa Robiņa līķi šahtā. Kopš tā laika šahta kļuva par vietu, kur... Par to man jums nav jāstāsta.

Šerifam ar to bija par maz — viņš sāka šantažēt Kolveru, pieprasot naudu. Viņa apetīte ar katru nākošo reizi pieauga.

Es atteicos maksāt. Kolvers,' izbijies ne pa jokam, pieprasīja naudu no Džūnas, bet meitai nebija ne centa. Larijs paziņoja, ka atstās viņu; ja tā nesagādās naudu. Tad Džūna nozaga man atslēgas, viņi ieradās birojā un iztukšoja seifu, kurā atradās septiņdesmit tūkstoši dolāru. Es pieprasīju, lai viņi atliek naudu kasē — visu summu, citādi ziņošu par to policijai. Tad Larijs un Džūna nošāva Marku Sikeirosu, kurš bija atbildīgs par seifu, pēc tam iemeta viņu šahtā un paziņoja, ka zādzību izdarījis kasieris. Man ar to bija jāsamierinās.

Let kompānijas mākleris Cets Garisons zādzības izdarīšanas dienā bija aizkavējies birojā un redzējis, kas nozog naudu. Viņš piezvanīja šerifam, nezinādams, ka viņš ar zagļiem ir uz vienu roku. Holiss uzaicināja Cetu uz tikšanos un, uzlicis puisim roku dzelžus, arī viņu nogādāja šahtā — tā jau bija kļuvusi par iecienītu kapsētu.

Kolvers par nozagto naudu nopirka klubu, bet ienākumus bija spiests dalīt ar šerifu.

Pēc visiem šiem notikumiem man bija spēcīga sirdslēkme. Es ne pa jokam izbijos, tādēļ nodevu kinokom-pānijas vadību Džūnai un pārrakstīju uz viņas vārda visu savu īpašumu.

Domāju, ka līdz ar to visas manas raizes būs beigušās, bet es neko nezināju par Kolvera jauno plānu. Viņš vēl āmen murgoja par slavu. Kad sākām strādāt pie jaunās filmas «Lēciens bezdibenī», Džūna, kura tagad bija faktiskā kinokompānijas īpašniece, pieprasīja, lai vispirms tiktu nofilmētas visas triku epizodes. Viņi nevēlējās presei ziņot par jaunās filmas uzņemšanas sākumu. Es tam nepievērsu uzmanību un tikai priecājos, ka meita ar degsmi ķērusies pie darba, pie tam pati paliekot ēnā — par saimnieku vēl arvien uzskatīja mani. Man ne prātā neienāca doma, ka Kolvers atkal lolo cerības pacelties slavas virsotnē. Bet reiz, pēc lepnām pusdienām, Džūna, būdama krietni iereibusi, izpļāpājās, ka viņi nolēmuši novākt jūs no ceļa. Centos viņu atrunāt — tās bija. veltīgas pūles. Džūna

paziņoja, ka izdarīs pašnāvību, ja traucēšu viņus īstenot nodomu. Labi pazīdams viņas raksturu, es arī šoreiz piekāpos...

Viņu plāns bija ļoti vienkāršs — nofilmēt visus sarežģītākos trikus un tad jūs novākt. Viņi gribēja sarīkot jums lepnas bēres, lai tās izskanētu pa visu štatu. Ikviens zinātu, ka jūsu vairs nav, ka esat gājis bojā uzņemšanas laikā. Un tikai pēc tam kompānija paziņotu par darba sākumu pie jaunā supergrāvēja «Lēciens bezdibenī», kur galvenajā lomā filmētos Larijs Kolvers — bez viņpasaulē aizgājušā neatkārtojamā Breda Keisija līdzdalības. Publikai būtu tam jānotic. Kad gatavojāmies filmēt pēdējo triku ar drezīnu, es sapratu, ka jums atlicis dzīvot tikai dažas dienas. Lai izjauktu viņu plānu, pateicu Džūnai, ka esat apdrošināts par miljons dolāriem un jūsu nāves gadījumā viņai nāksies izmaksāt apdrošināšanas naudu jūsu sievai.

Skaidrs, ka Džūna nevēlējās maksāt nevienam ne centa, viņai vieglāk ir nogalināt, nekā šķirties no naudas. Un viņa to izdarīja — nogalināja jūsu sievu. Jums vairs nebija mantinieku, un apdrošināšanas naudu nebūšu kam saņemt. Tagad nekas netraucēja jums pašam ķerties klāt. Šerifs nebija informēts par Džūnas plāniem un iedeva jums trumpi — viņš pastāstīja par liecinieku. Tūs sākāt šķetināt samudžināto kamolu. Neviens negaidīja, ka jūs izrādīsiet tādu aktivitāti. Bija nepieciešams steigšus novākt jūs un arī liecinieku. Bet gadījās kļūme — Jūs brīnumainā veidā izglābāties no nāves un pēc tam kļuvāt piesardzīgs un bīstams. Kad Bredu Keisiju visi uzskatīja par apglabātu šahtā, radās lieliska izdevība slepkavībās vainot viņu. Tas apmierināja trijotni — Kolveru, Džūnu un Holisu. Iedomājieties, kā jutās Holiss,' kad jūs viņam piezvanījāt! Bet jūsu paziņojums par lieciniekiem un par to, ka jūs varat pierādīt, ka Glorija ir nogalināta pulksten sešpadsmitos, galīgi izsita šerifu no segliem. Panikas pārņemts, viņš piezvanīja Džūnai. Viņi izlika lamatas un sacēla kājās visu policiju.

Tā kā neviens, izņemot mani un Luisu Stārku, nevarēja liecināt, ka jūs iegriezāties pie manis birojā, tad Luisu vajadzēja nogalināt. To paveica Dānis.

Džūna devās pie Frenča, kuram arī vajadzēja aizbāzt muti. Pie rančo viņa ieraudzīja jūsu impresārija mašīnu. Viņa bez īpašām grūtībām saprata, kādā nolūkā atbraucis Bartons. Džūna izsekoja viņu, cerēdama, ka viņš palīdzēs nokļūt jums uz pēdām. Taču Bartonam izdevās nozust. Viņa atgriezās pie rančo un sekoja Frenčam, kad tas devās uz pilsētu. Džūna redzēja, ka viņš iegriežas mājās pēc domumentiem, un saprata, ka ārsts nav vēl atdevis slēdzienu Bartonam. Tā tiešām bija. Tikšanās vietā meita iekāpa Frenča mašīnā un sacīja, ka jūs viņu atsūtījā, tomēr ārsts apšaubīja šo apgalvojumu un neatdeva slēdzienu. Džūna nogalināja viņu, paņēma dokumentu un piezvanīja policijai. Šerifs tika brīdināts. Jūs gaidīja nāve. Un arī tagad tā jūs gaida, Keisij!

Bleiks pacēla smagos plakstiņus un palūkojās kaska-dierī.

— Triki beigušies, mister Bleik. Slepkavību vairs nebūs.

Keisijs atvēra logu un pasauca Klifu.

— Pēc dažām minūtēm šeit būs policija, Keisij. Jūs esat nāvei nolemts! — Bleika balss skanēja vēsi un vienaldzīgi. — To, ko jums izstāstīju, nevar pierādīt. Jūs tiksiet nošauts bēgšanas mēģinājuma laikā.

— Vēl ir laiks, un mēs to izmantosim lietderīgi.

Kabinetā ienāca Klifs ar kinokameru.

— Sagatavojies filmēt, Klif. Misters Bleiks uzņem savā dzīvē pēdējo šausmu filmu — veidotu no reāliem faktiem. Nekādu triku — tikai vienīgi patiesība! Šis būs pēdējais dublis. Es Kolveram devu iespēju izglābties. Arī jūs, Bleik, nebūsiet izņēmums. Iespējams, ka jums laimēsies. Palūkosimies, kurš no mums pirmais ielēks bezdibenī.

Keisijs tuvojās Bleikam, nolika uz galda pistoli un aizgāja uz kabineta otru galu.

— Ņemot vērā jūsu stāvokli un vecumu, jums ir priekšroka. Es neizkustēšos no vietas, kamēr jūs nenospiedīsiet pistoles gaili. — Keisijs izņēma dunci un, pamāja Klifam. — Ķeries pie darba!

Iestājās klusums, tikai ieslēgtā kamera klusi dūca. Keisijs nekustīgi stāvēja, spiežot ar pirkstiem dunča asmeni. Bleiks drudžaini elpoja, tādēļ ,viņam uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses. Viņš lēni stiepa roku pēc pistoles un, to paņēmis, notēmēja. Keisijs zināja, ka Bleiks nekļūdīsies, tādēļ neizjuta ne bailes, ne nožēlu. Keisijs nešaubījās, ka savu misiju ir izpildījis un paspēs izmest dunci, kamēr lode lidos. '

Bleiks kavējās. Viņa saplaisājušās lūpās trīsēja rūgts smaids.

— Uzņemiet mani tuvplānā, Klif, — viņš palūdza sēcošā balsī un pielika pistoli pie deniņiem. Atskanēja šāviens.

Divpadsmitais duncis netika atradis upuri.

Keisijs lēnām piegāja pie galda un ietrieca briesmīgo ieroci kokā.

Kaut kur tālumā skanēja policijas mašīnu sirēnas.

— Bred! Tā ir policija! — operators atguvās. — Laiks ievingrināt kājas un laisties!

— Netrako, Klif. Klausies, ko teikšu tev. — Keisijs izņēma no kabatas kinolenti. — Ņem! Divatā mēs nekur nevaram aiziet — nogalinās. Es savu jau esmu paveicis, bet tev jādzīvo. Mēs iziesim dārzā, un tu noslēpsies krūmos. Es novērsīšu policstu uzmanību.

Kruķi neko par tevi nezina. Kad tas bars no šejienes aizvāksies, tu varēsi aiziest. Notin lenti, kuru nupat uzfilmēji, un abas lentes atdod Džekam Lasneram no «Holywood Tribune». Vai saprati?

— Skaidrs.

Keisijs izņēma kabatas portfeli un pasniedza Klifam.

— Ņem, šeit ir vairāk par diviem tūkstošiem. Tu

esi to godīgi nopelnījis. Man šī nauda nebūs vajadzīga. »

Viņi izskrēja pagalmā, kad policisti jau sāka ielenkt vārtus. Keisijs uzsita puisim pa plecu, un Klifs ienira krūmu ēnā. Ķreds palūkojās apkārt un līdzās rols-roisam ieraudzīja gaišzilo pakardu. Tagad šī mantiņa ar spēcīgo motoru kalpos viņam. Viņš iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru. Breds bija mierīgs. Viņš nogaidīja.

Spēcīgs trieciens — un augšējās eņģes izgāzās. Dzelzs vārti sašūpojās un nogāzās, nolaužot koku zarus un saceļot putekļu mākoni.

Keisijs piespieda gāzes pedāli.

Ieraudzījuši viņiem virsū traucamies mašīnu, policisti izklīda. Holiss, kurš stāvēja ceļa vidū, nepakustējās. Viņš tēmēja uz Keisiju. Breds pat nepieliecās, tikai vēl stiprāk piespieda gāzes pedāli. Pakards traucās šerifam tieši virsū. Atkal divkauja! Holiss paspēja divas reizes izšaut. Priekšējais stikls sašķīda. Pirmā lode apdedzināja plecu, otra trāpīja sēdēklī. Šerifs zaudēja. Trieciens bija nāvējošs — tas vispirms pasvieda Holisu augšup, bet pēc tam ar varenu spēku trieca pret zemi.

Keisijs, nesamazinot ātrumu, izbrauca pa vārtiem un nogriezās uz ceļa, ietriecot grāvī patruļas mašīnu. Pakards bija samīcīts kā urnā iemesta papīra glāzīte, bet motors turpināja strādāt. Keisijs trieca mašīnu cik jaudas.

Aizmugures spogulī viņš redzēja, ka divas mašīnas neveikli apgriežas un sāk dzīties viņam pakaļ.

Izbraucis uz automaģistrāles, Breds Keisijs pagriezās ' uz dienvidiem un traucās Cerību zemesraga virzienā. Viņš vienlaikus piespieda bremzi un strauji pagrieza stūri pa kreisi. Mašīna, veikusi klasisku pagriezienu, sastinga pašā kraujas malā. Izlēcis no tās, Keisijs metās uz bezdibeņa malu.

Okeāns mēnesnīcā atgādināja saburzītu sudraba foliju. Keisijs palūkojās lejup, un uz mirkli viņam aizrāvās elpa. Viņš spēra vēl vienu — pēdējo soli. Kurpju purngali jau atradās virs bezdibeņa. Policijas mašīnas strauji tuvojās, piepildot visu apkārtni ar nepārtrauktām sirēnu skaņās. Keisijs neatskatījās. Viņa lokanais ķermenis saspringa gluži kā atspere — viņš lēca bezdibenī.

Līdz pusnaktij vēl bija vesela stunda.

Formāls 84x108/32. Ofseta iespiedums. 12 uzskaites iespiedloksnes. "PIK 3". Reģ. apl. Nr. (KX)206095. Iespiests un iesiets PVU Rīgas Paraugtipogrāfija. Vienības gatve 11, Rīga I.V 1004. Pasūt. Nr. 100108.

Content

Utgers Maikls Talanta cena

1 NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA