Matvejevs Vladimirs Fjodora d.

Tu un tava zvaigznīte

Vladimirs Fjodora d. Matvejevs

Tu un tava zvaigznīte

Padomāsim un parunāsim par to, ko nozīmē būt oktobrēnu vadītājam un kādi īsti ir viņi — otro klašu oktobrēni. Kā ar viņiem strādāt, ko viņiem mācīt? Paskatīsimies, kā darbojās savā zvaigznītē sestās klases skolnieks Koļa Jemeļjanovs, paanalizēsim viņa panākumus, kā arī kļūdas un trūkumus. Iepazīsimies ar darbiem, rotaļām, sanāksmēm, skatēm, svētkiem un konkursiem, kurus var organizēt otro klašu oktobrēniem.

Uzdosim paši sev visdažādākos jautājumus un pamēģināsim uz tiem atbildēt.

PAR TEVI UN TAVU DARBU

Tu, bez šaubām, zini, ka oktobrēnu audzināšana ir vissvarīgākais uzdevums, ko komjaunatne uzticējusi pionieru organizācijai. Ne vien ļoti svarīgs, bet gan vissvarīgākais uzdevums — tā teikts «Nolikumā par V. I. Ļeņina Vissavienības pionieru organizāciju».

Protams, viss tavs pulciņš ir kolektīvais oktobrēnu vadītājs. Jūsu pulciņa izveidotās oktobrēnu grupas dzīvē un darbos piedalās visi pulciņa pionieri, bet zvaigznīšu vadītāji ir cilvēki, kuriem darbs ar mazākajiem draugiem ir ik dienu veicams pienākums.

Kļūdams par vadītāju, tu pildi pulciņa uzticēto uzdevumu — pastāvīgu un ļoti atbildīgu pioniera pienākumu.

Tas nav pionieru pienākums vien. Šodien, vēl būdams pionieris, tu veic savā mūžā pirmo komjaunatnes uzdevumu.

Kādi ir šie bērni — otrās klases skolēni? Pēc pirmā skolā pavadītā gada viņi ir manāmi pārvērtušies. Iepriekšējā gada septembrī tie bija vēl tīrie pirmsskolēni, kas pieraduši, ka māmiņas viņus nemitīgi aprūpē. Ne velti mātes un vecmāmiņas viņus pavadīja līdz skolai un veda mājās. Stundās viņi mēģināja izvilkt no portfeļa lelli vai rotaļu mašīnu un savā nodabā paspēlēties. Tajā pašā laikā viņiem sagādāja milzīgu prieku apzināties sevi par skolēniem — valkāt skolas formu, nest skolas somu ar mācību grāmatām, penāli un burtnīcām, saņemt atzīmes...

Sākumā mazie mazliet tēloja skolēnus, bet pēc tam ...

Pēc tam viņiem no visas tiesas iepatikās būt skolēniem (atceries vien sevi pirmajā klasē!), radās vēlēšanās darīt visu, ko saka skolotāja.

Pirmklasnieki juta, ka skolā viņus vairs neuzskata par maziem un arī mājās attieksme pret viņiem kļuvusi citāda — kā pret cilvēkiem, kuriem veicami nopietni un svarīgi pienākumi. Viņi saprata, ka mācības ir kaut kas daudz nozīmīgāks nekā rotaļāšanās, tas ir darbs, kurā, tāpat kā jebkurā pieaugušo darbā, nepieciešama uzmanība, organizētība un pacietība. Daudzi bērni pēkšņi kļuva daudz nopietnāki un patstāvīgāki. Radās atbildības izjūta.

Tas arī saprotams — tagad bērniem ir radušies savi pienākumi. Pieaugušie no rīta pošas uz darbu, bet skolēni dodas uz savu darbu — uz skolu.

Drīz vien viņi kļuva par oktobrēniem. Jauns pakāpiens dzīves ceļā, turklāt — cik liels! Viņi saņēma oktobrēnu uzdevumus un centīgi ķērās pie to pildīšanas. Oktobrēnu grupā un zvaigznītēs viņus mudināja kopīgi domāt, lemt un rīkoties, lai sagādātu prieku sev un pārējiem. Skaidrs, ka viņi vairs nav nekādi maziņie!

Protams, ne jau katram un ne katrreiz pilnībā izdevās apzināti vadīt savu rīcību. Gadījās, ka pirmās klases skolēns, aizrāvies rotaļā, kaut ko svarīgu aizmirsa. Sāka gatavot mājas uzdevumus, bet pievērsa uzmanību kam citam. Stundā nogura, apnika sēdēt pārrunas laikā un sāka trokšņot un rosīties savā vietā. Kļuva garlaicīgi — un sāka blēņoties.

Pāriešana otrajā klasē bērniem ir atkal jauni svētki. Tad viņi jau ir paaugušies — vairāk zina un prot, labāk kontrolē savu uzvedību.

Kāda ir attieksme pret mācībām otrajā klasē? Lai atbildētu uz šo jautājumu, jānoskaidro, kādēļ bērni iet uz skolu, sēž stundās, pilda skolotājas uzdotos uzdevumus, jānoskaidro, kas viņus mudina mācīties.

Lūk, ko savā sacerējumā «Kā es mācos» uzrakstīja kāds otrās klases skolēns:

«Es mācos labi, jo gribu kļūt par izgudrotāju, kā mans tētis. Man ir četrinieks krievu valodā un matemātikā, taču es katrā ziņā gribu saņemt «pieci». Man ļoti patīk mācīties dzejoļus un atstāstīt dažādus stāstus, bet diktātos man bieži atgadās kļūdas. Man ir grūti iemācīties likumus, bet māmiņa dusmojas un saka, ka tas ir nepieciešams.

Ja man visas atzīmes būs piecnieki, tētis apsolīja nopirkt slidas, un tāpēc es centīšos. Mums ir ļoti laba skolotāja — viņa prot interesanti stāstīt, un mums patīk viņā klausīties.»

No minētā skaidri redzams, kas cilvēku otrajā klasē mudina mācīties.

Vēlēšanās nākotnē kļūt par izgudrotāju tāpat kā tētis.

Māmiņa, kas dusmojas un liek mācīties likumus.

Cenšanās kļūt par teicamnieku.

Cerība saņemt tēva apsolītās slidas.

Nevēlēšanās sarūgtināt skolotāju. Un droši vien vēl daudz kas cits, ko neminēja vai arī neprata nosaukt šis zēns.

Ne viss uzskaitītais vienādi spēcīgi ietekmē cilvēku.

Vieniem bērniem pirmajā vietā ir vēlēšanās par katru cenu būt teicamniekam; otri dara visu iespējamo, lai tikai saņemtu kārtējo dāvanu; trešie vēlas vienīgi to, lai viņus nesodītu un nerātu.

Vairākiem bērniem var būt aptuveni vienādās atzīmes un pilnīgi atšķirīga zinātkāre, uzcītība un zināšanu kvalitāte. Un tikai tāpēc, ka atšķirīgi bijuši bērnu centieni un nolūki. Mēs taču labi saprotam: censties saņemt labas atzīmes ir viens, bet pavisam kas cits — tiekties pēc zināšanām. Tev jācenšas izzināt, no kādiem apsvērumiem vadās bērni mācībās, un jāmodina ikvienā interese par skolu un tieksme mācīties zināšanu dēļ.

Otro klašu skolēniem, tāpat kā pirmklasniekiem, ļoti patīk skola — klases telpa, savs sols, zvans, starpbrīži, biedri, mācību piederumi: pildspalvas, burtnīcas, lineāli un zīmuļi. Skolā viņus pirmām kārtām saista «nopietnās» nodarbības, viņi jūtas patiesi sarūgtināti, ja netiek uzdoti mājas uzdevumi. Zinātniekiem psihologiem sarunājoties ar otrklasniekiem, kāda meitene reiz teica:

— Man nepatīk, ja skolotāja saka: «Uzzīmējiet to, ko katrs pats vēlas!» Tā nav nekāda īsta nodarbība, bet gan kā bērnudārzā.

Cita meitene atzinās, ka viņai nemaz nepatīkot fizkultūras stundas.

— Vai tā ir stunda? Tur jau rotaļājas vien.

Vēl kas. Mazajiem skolotāja un autoritāti ieguvuša vadītāja prasības ir likums: bieži vien viņi pat necenšas izprast, kāpēc veicams viens vai otrs darbs: ja reiz ir teikts, tātad tas ir pareizi un tā vajag.

Otrās klases skolēnus ļoti ietekmē šādi vārdi:

— Lielākie bērni — pionieri vienmēr tā dara.

Kāda ir otrās klases skolēnu attieksme pret rotaļām? Tev jau droši vien sen zināms, ka pirmās un otrās klases bērni labprāt spēlē skolu — gan vienatnē, gan kopā ar biedriem. Tas liecina par to, ka skolai viņu dzīvē ir ļoti nozīmīga vieta.

Daudzreiz rotaļa palīdz mācīties. Tā, piemēram, psihologiem reiz gadījās novērot šādu rotaļu.

Otrās klases skolniece apsēdās pie galda un uz tā sev iepretī nosēdināja lelli.

— Labdien, bērni, — skolotājas balsī sacīja meitene, — sākam stundu.

Paņēmusi mācību grāmatu un burtnīcu, viņa turpināja:

— Šodien bija uzdots iemācīties likumu par neuzsvērto patskaņu pareizrakstību. Vai visi iemācījāties? Zanna, pasaki likumu! Tagad rakstiet vingrinājumu! Tūlīt es jums paskaidrošu.

Meitene izlasīja paskaidrojumu, ieskatījās burtnīcā, pēc tam nopietnā balsī skaidroja lellei Zannai.

— Sapratāt? Sāciet rakstīt!

Un meitene uzmanīgi un rūpīgi ierakstīja vingrinājumu savā burtnīcā.

Mājas uzdevums krievu valodā izpildīts. Lelle Zanna tiek aizmirsta. Viņa vairs nav vajadzīga.

Ne jau viss mācībās otrklasniekiem viegli paveicams. Un, lai pārvarētu grūtības, viņi izmanto rotaļu.

Mums jāatceras, ka rotaļa palīdz pārvarēt grūtības.

Bērniem astoņu gadu vecumā tāpat kā pirms trim, diviem vai viena gada lielu prieku sagādā rotaļas, kurās ir noteikts sižets un katram spēles dalībniekam sava loma.

Pagalmā rotaļājas bērni. Neuzkrītoši pavērosim viņus. Puišelis ar vasaras raibumiem klātu seju un aplupušu degunu, pēc visa spriežot, pats galvenais, lietišķi un pamācoši izrīko divus citus, kas pacietīgi viņu uzklausa, pēc tam militāri sveicina un norūpējušies aizdrāžas, acīmredzot, lai izpildītu kaujas pavēli. Vēl divi ar koka automā-

tiem rokās mīņājas lapenē. Ik pēc brītiņa viņi pace| delnas virs acīm un noraugās tālumā. Cits, lēkādams uz visām četrām, tēlo dienesta suni. Pagalma pretējā pusē pavīd divas figūras, kas zagšus pārvietojas, un viss bars kliegdams un aurodams metas tām paka).

Lomas šajā spēlē mēs uzminējām. Sižetu arī. Nav šaubu, ka bērni spēlē robežsargus un diversantus.

Otrajā klasē zēniem, kā jau visiem puikām, neatkarīgi no vecuma vislabāk patīk rotājās, kurās darbojas stipri, vīrišķīgi un drosmīgi cilvēki — lidotāji, jūrnieki vai robežsargi.

Meitenēm ir savas aizraušanās — viņas rotaļās attēlo gan veikalu, gan skolu, gan slimnīcu, viņām patīk spēlēt mātes un meitas.

Mums vērojot šķiet, ka bērni vienkārši rotaļājas. Bet viņi, atdarinādami pieaugušos, paši to

neapzinādamies, it kā izbauda viņu dzīvi, jau laikus gatavojas pieaugušo darbam un apgūst zināmas iemaņas un paradumus.

Jūrniekam vajadzīga izturība, drosme, veiklība un ātrums, skolotājai — pacietība, stingrība un labsirdība.

Zinātnieki atklājuši, ka jaunāko klašu skolēniem piemīt interesanta īpatnība. Cik minūšu šajā vecumā cilvēks var nostāvēt uz vietas nekustēdamies? Ļoti maz. Gribas paskraidīt, parotaļāties, kaut vai pagrozīt galvu.

Bet te bērniem izvirzīja šādu noteikumu: «Tu esi robežsargs, kas stāv postenī. Cik ilgi tu varēsi nostāvēt pilnīgi nekustīgi?» Izrādījās, ka daudz ilgāk.

Tad viņiem ierosināja sacensties: kurš no robežsargiem ir visizturīgākais? Visi bērni, ne jau uzvarētāji vien, parādīja apbrīnojamu izturību. Lūk, ko nozīmē rotaļa!

Rotaļa nav nekāds nieks. Tā ir otra skola. Arī tas ir jāiegaumē.

Tagad atkal pavērosim.

Uz nelielu uzkalnu^ atdrāzās bariņš puišeļu. Viens no viņiem tajā uzrāpās pirmais un, izpletis rokas, noskrēja lejā. Pēc viņa arī pārējie.

Jūtam, cik labi viņiem joņot no uzkalniņa, priecājoties par trauksmaini vieglo lidojumu, kādā bija pārvērties skrējiens.

Pagāja dažas minūtes, un rotaļa kļuva pavisam citāda: viens vilka zemē otru, taču tas stīvējās pretī. Likās, ka vēl nupat cīkstējās tikai viens vienīgs pāris, bet tad visi jau uzsāka to pašu.

Pāri mainījās, taču ikviens bija par sevi. Taču arī tas nevilkās ilgi. Rotaļa pēkšņi tika pārtraukta, puišeļi sanāca uzkalna virsotnē un sāka apspriesties. Bija dzirdami izsaucieni:

— Es augšā!

— Nē, es!

— Es arī!

— Nu labi, bet jūs ejiet lejā!

Izveidojās «augšējā» un «apakšējā» nometne. «Apakšējie» metās uzbrukumā pret «augšējiem», un iedegās ciņa.

Ja uz kalniņu būtu atnākuši nevis otras klases skolnieki, bet pirmsskolas vecuma bērni, rotaļāšanās tā ari būtu aprobežojusies ar parastu skraidīšanu no augšas lejā un ar vispārēju jezgu.

Astoņus gadus veci bērni jau prot pārvērst draiskuļošanos par rotaļu-sacensību ar stingriem noteikumiem un sadalīšanos komandās.

Tas var notikt tikai tad, kad bērni jau prot satikt ar biedriem, apvaldīt sevi un pakļauties noteikumiem.

Sacensību rotaļas, kā redzams, ļoti patīk mūsu mazākajiem draugiem Tās tad arī vajag organizēt pēc iespējas biežāk, jo tajās bērni mācās saskaņot rīcību, atbalstīt citus, palīdzēt cits citam, organizēt, būt disciplinētiem, atjautīgiem, ievērot savas zvaigznītes vai komandas intereses, citiem vārdiem runājot, ievērot kolektīva intereses.

Bērnu rotaļas arī mums palīdz viņus labāk iepazīt.

Ieskatieties, cik atšķirīgi izturas katrs no viņiem rotaļas laikā!

Viens aizvien strīdas par katru sīkumu. Varētu domāt, ka strīdēties viņam šķiet interesantāk nekā rotaļāties. Otrs vienmēr piekrīt. Trešais ir tik manīgs, ka katrreiz iegūst sev vairāk privilēģiju salīdzinājumā ar citiem, lai gan izveicības viņam mazāk. Vēl gadās apnicīgais, kurš var izjaukt visu rotaļu, ja vien viņu nenomierina.

Dažs, ja viņu aizvaino, sāk raudāt, cits — klusi aiziet, vēl cits — sāk kauties. Kāds vienmēr piekāpjas, lai tikai rotaļa varētu turpināties, kādam

citam patīk, ka viņu lūdz un pierunā, bet pats tik un tā rauc degunu un atsakās rotaļāties.

Ielūkosimies vērīgāk — rotaļas var daudz pastāstīt par bērniem.

Kāda ir otrās klases skolēnu attieksme pret darbu. Palīdzēt darbā pieaugušajiem viņiem patīk vairāk par visu pasaulē.

Ja kāds pieaugušais lūdz palīdzēt, viņi tūlīt pat ar priecīgu centību un neticami lietišķu izskatu ķeras pie darba. Tā, piemēram, bērni kopā ar sētnieci slauka no celiņiem rudens lapas. Turklāt neiedomājami klaigā, izmisīgi ķīvējas slotu dēļ, jo katrs grib to dabūt ātrāk par citiem. Virs celiņiem pacēlies putekļu mākonis, taču lapu, lai cik dīvaini tas arī nebūtu, mazāk nekļūst...

Centības, kā redzams, viņiem netrūkst, taču darba iemaņu vēl pamaz. Viņi vēl daudz ko neprot darīt, lai gan pašiem šķiet, ka prot pietiekami labi.

— Vai drīkst, es šeit izmazgāšu grīdu? — astoņus gadus vecā Arina lūdz apkopēju.

— Vai tad tu pratīsi?

— Kā tad.

Arina lielā sajūsmā ielej spainī ūdeni, paņem lupatu un sāk... izsmērēt netīrumus pa grīdu. Pēc mazgāšanas uz tās redzamas nodevīgas svītras un plankumi.

Otrās klases skolēnus vairāk interesē pats darbs nekā darba rezultāts — viņi grib darīt gan šo, gan to, gan vēl ko citu.

Zinot bērnu tieksmi veikt visdažādākos darbus, mums jāpiedāvā viņiem dažādas nodarbošanās un vienmēr jāmāca viņiem pareizas darba iemaņas, jāparāda, kā tas darāms, jāpasaka, kā to labāk veikt.

Vēl sliktāk bērniem sokas darba plānošana, spēku sadale un kopīgā veikuma novērtēšana. Ikreiz ar otrās klases skolēniem speciāli jāapspriež, ko mēs gatavojamies darīt, ar kādiem darbarīkiem, kā sadalīsimies atsevišķos iecirkņos, cik ilgi būs jāstrādā, kā mēs novērtēsim darbu.

Tā arī ir darba iemaņu un kopīgā darba organizēšanas prasmju apgūšana, vārdu sakot, mazāko bērnu darbaudzināšana.

Mazajiem patīk, ja viņu darbs ir kādam patiešām vajadzīgs. Daudziem parādās diezgan spilgti izteikta pienākuma apziņa, atbildība par veicamo darbu, kas nepieciešams citiem un kas sagādā tiem labumu vai prieku.

Zinātnieki izdarīja šādu eksperimentu.

Pionieru istabā novietoja divus galdus. Uz viena atradās kartons, papīrs, krāsu zīmuļi, bet uz otra — ļoti interesantas rotaļlietas, grāmatas un spēles.

Dažādā laikā pionieru istabā pa vienam ieradās bērni. Katrs varēja vispirms parotaļāties, bet pēc tam viņam mācīja no kartona izgatavot krāsainus kvadrātiņus. Tad viņam teica:

— Tu apskatīji rotaļlietas un proti izgatavot kvadrātiņus. Tagad vari izvēlēties, kas tev labāk patīk: gribi — rotaļājies, gribi — darini kvadrātiņus!

Tos, kurus vairāk interesēja darbs nekā rotaļas, no eksperimenta izslēdza. Atstāja vienīgi tos, kuriem gribējās spēlēties. Tūlīt tu sapratīsi — kāpēc.

Tagad sākas pats interesantākais.

Pie bērna, kas rotaļājās, pienāca vadītājs un teica:

— Piezvanīja no mūsu šefības bērnudārza un lūdza šodien aizsūtīt pēc iespējas vairāk daudzkrāsainu kartona kvadrātiņu. Viņiem to pietrūkst rotaļām.

Bērnu nemaz nelūdza, lai viņš palīdzētu. Viņam tikai sacīja:

— Tu vari spēlēties, es palūgšu vecākos bērnus, viņi ātri ar šo darbu tiks galā. Bet, ja vēlies, vari pastrādāt.

Un katrs eksperimenta dalībnieks (viņu bija pavisam septiņdesmit) izlēma, vai nodoties aizraujošai rotaļai vai neinteresantam, taču citiem vajadzīgam darbam. (Vēlreiz atgādinām, ka pionieru istabā bērni uzturējās pa vienam.)

Tikai divdesmit bērnu turpināja spēlēties.

Trīsdesmit oktobrēniem bija žēl pamest rotaļu, un tas bija manāms.

Toties divdesmit bez svārstīšanās izraudzījās darbu, ja jau tas tik nepieciešams bērnudārzam.

Jauki, vai nav tiesa!

Bet zinātnieku eksperiments ar to vēl nebeidzās. Pēc kāda laika bērniem atkal un atkal ļāva izvēlēties starp izpriecu un darbu citu labā (gribi, skaties kino, bet, ja vēlies, palīdzi mazajiem, viņi gaida tavu palīdzību), starp savām personiskajām interesēm un visas grupas interesēm (ja vēlies, darbmācības stundā izgatavo eglītes rotājumus, par ko saņemsi atzīmi vai arī palīdzi biedriem; gribi, piedalies sacensībā personiski, gribi — piedalies komandu sacensībā).

Atklājās, ka aptuveni viena un tā pati da|a bērnu pastāvīgi izvēlējās nodarbību citu labā, kolektīva labā, bet cita, diezgan nemainīga grupa — vienmēr savā labā.

Visa mācību gada laikā zinātnieki vēroja pirmās un otrās grupas otrās klases skolēnu uzvedību. Turklāt tika noskaidrots, kāda ir pārējo bērnu attieksme pret vieniem un otriem. Interesanti uzzināt, ko tad atklāja zinātnieki.

Par tiem, kas vienmēr izvēlējās tikai savā labā, bērni teica: viņš ir kauslis, runā rupjības, dara pāri vājākajiem, ir nenopietns, slinks, čīkstulīgs, stūrgalvīgs, iedomīgs, uzpūtīgs, ākstās, spļaudās un mīl komandēt.

Tā arī bija: šie bērni vienmēr gribēja būt pirmie un galvenie. Stundās to vien dzird kā: «Es pateikšu!» Viņi centās saņemt labas atzīmes un skolotājas uzslavas, bet, saņēmuši četri vai pieci, uz citiem noraudzījās augstprātīgi. Nereti viņi paši pieteicās par komandieriem, darīja tikai to, kas deva iespēju pašiem izcelties vai arī komandēt citus, un veikli izvairījās no tāda darba, kurā viņi nebūtu nekas vairāk kā ierindas dalībnieki kopīgajā darbā. Šādus bērnus nav nemaz tik viegli piespiest, piemēram, tīrīt klasi.

Citus viņi bargi kritizēja, toties pret sevi bija pārāk iecietīgi. Pakļaušanās kopīgiem noteikumiem viņiem nozīmētu atrasties vienā līmenī ar pārējiem, bet viņi taču jau bija pieraduši izcelties un tāpēc vienmēr centās kaut kā sevi parādīt, pastrādāt kādu palaidnību. Nav nekāds brīnums, ka klasē draugu viņiem bija pamaz.

Par otrās grupas bērniem klases biedri varēja pateikt daudz mazāk.

Varētu likties, ka tas ir dīvaini. Kāpēc mazāk?

Tikai tāpēc, ka šie bērni necentās izcelties un bija nemanāmi. Viņu labie, vērtīgie darbi arī nebija uzkrītoši un nepiesaistīja sev vispārēju uzmanību.

Lūk, ko par to raksta psihologi, kuri veica novērojumus: skolā parasti pievērš uzmanību kārtības pārkāpējiem, bet par labām atzīmēm uzslavē un izvirza citiem par paraugu labu skolēnu. Tādējādi bieži vien tiek celta egoista autoritāte, kurš labi mācās, bet tie bērni, kuriem rūp kopīgais darbs un kopīgās intereses, paliek malā.

Mums kopā ar tevi, oktobrēnu vadītāj, jāizdara viens ļoti svarīgs secinājums: noteikti vajag atbalstīt nemanāmos un neuzkrītošos oktobrēnus, kas vienmēr ir atsaucīgi uz labiem darbiem, kas gatavi darboties kopīgo interešu labā, sniegt palīdzību visiem, kam vien tā vajadzīga, un kaš vienmēr dara to neuzkrītoši.

Tādi bērni mums jāievēro un jāizvirza par paraugu pārējiem.

Tāpēc sīkāk pakavēsimies pie tiem secinājumiem, kurus izdarīja psihologi, novērojot otrklas-nieku otro grupu.

Ne visi šīs grupas bērni ir teicamnieki, lai gan vairākums mācās diezgan labi. Stundās šie skolēni ir uzmanīgi, prot koncentrēties un labi strādāt. Bez sevišķas piepūles viņi pakļaujas skolas kārtībai un skolotāju prasībām.

Zinādami pareizo atbildi uz jautājumu, viņi nestiepj roku gaisā un nekrata to, lai tikai atbildētu pirmie un varētu izcelties, neklaigā un nepārtrauc «citus. Ja viņiem kaut ko jautā, atbild precīzi, pareizi un saprātīgi.

Nopietna ir viņu attieksme pret mācībām un visiem oktobrēnu grupas un zvaigznītes darbiem, un tajā pašā laikā viņi ir vienkārši un pieticīgi. Viņos nav ne mazākās vēlēšanās izcelties citu vidū, izvirzīties priekšgalā. Viņi gatavi dalīties visā, kas pašiem ir, taču ne jau tāpēc, ka vēlētos tikt uzskatīti par labsirdīgiem un iegūt autoritāti. (Pirmajā grupā bija arī tādi skolēni, kuri prasīja samaksu, ja bija aizdevuši kādam burtnīcu vai pildspalvu.) Tiesa, daži nav visai aktīvi zvaigznītes dzīvē, taču nekad neatsakās no uzticētajiem pienākumiem, viņi gatavi izpildīt jebkuru lūgumu un veikt nemanāmu darbu: ir labi dežuranti, rūpīgi uzkopj klasi un ieved kārtību skapjos.

Kad skolā tika izdarīts eksperiments (par kuru viņi, protams, pat nenojauta), šīs grupas pārstāvji parādīja patiesu mīlestību pret bērnudārza bērniem. Uzzinājuši, ka tiem nepietiek rotaļlietu, viņi juta līdzi mazajiem un iztēlojās viņu prieku, kad tie beidzot saņems rotaļām nepieciešamos kvadrātiņus. Tā, piemēram, Taņa Novoselova izgatavoja ļoti daudz kvadrātiņu un pati tos aiznesa saviem mazajiem paziņām.

Otrā eksperimenta laikā, kad oktobrēni, atteikušies no kino apmeklējuma, cītīgi strādāja bērnudārza labā, klasē, kurā noritēja darbs, iedrāzās Saša no 2.a klases:

— Ek jūs, filma bija kolosāla, muļķi bijāt, ka palikāt.

Oļa pagriezās pret viņu un mierīgi atbildēja:

— Kāds gan tu esi egoists, Saša, vienmēr tu domā tikai par sevi. Bet mēs gādājam par mazajiem.

Notika kaut kas pārsteidzošs: Saša pienāca klāt un klusi palūdza arī viņam iedot kartonu un krāsaino papīru:

— Es mājās izgatavošu, cik vien vajag... Vai drīkst?

...Vai maz jāsaka, ka biedri nevar nemīlēt tos bērnus, kuriem «mūsu» ir dārgāks par «mans».

Kāda ir otrās klases skolēnu attieksme pret saviem biedriem. Vēl pirms gada, mācoties pirmajā klasē, bērniem nebija nekādas attieksmes pret draugu izvēli. Draudzējās tie, kas sēdēja vienā solā, dzīvoja kaimiņos vai rotaļājās vienā pagalmā. Dažreiz biedriskas attiecības izveidojās kopīgu nodarbību vai spēļu laikā. Bet, tiklīdz kopīgais darbs vai rotaļa beidzās, izjuka arī attiecības.

Taču ar laiku biedriskās attiecības pakāpeniski nostiprinās un kļūst stabilākas. Rodas savs priekšstats par labu draugu.

Pirmajā klasē biedri skaitījās tie, kuri «vislabāk mācās», «nedauzās» un «klausa skolotāju». Otrajā klasē bērnu uzskatos par biedriem jau parādās kas cits:

— Biedrs ir tas, kas visur palīdz.

— Draudzene ir tāda meitene, ar kuru kopā visu dari un rotaļājies.

— Biedrs vienmēr aizstāv ...

— Ar draudzeni var kopā rotaļāties, var izstāstīt viņai visus noslēpumus.

Otrajā klasē oktobrēni ir viegli ietekmējami. Tas, kādas īpašības tavi mazie draugi vērtēs visaugstāk, atkarīgs arī no tevis, vadītāj.

Tādēļ otrās klases bērniem stāstīsim par to, kas var būt īsts draugs un uzticīgs biedrs, ko un par ko var mīlēt, ar ko draudzēties, kā kļūt par īstu draugu.

Bet draudzība, kā zini, ir nopietna lieta. Būtu labi, ja tava zvaigznīte kļūtu par draugu zvaigznīti.

... Esam jau daudz ko pārrunājuši, cenšoties labāk izprast, kādi ir otrās klases skolēni, un tomēr cik daudz nepateikta vēl palicis. Taču tu arī patstāvīgi vari daudz noskaidrot, atklāt un saprast.

Vajag uzmanīgi, vērīgi un pastāvīgi ieskatīties oktobrēnos, ar kuriem tev jāstrādā, ņemt vērā visiem kopīgās vecuma īpatnības un katra oktob-rēna īpašības.

Kā to iemācīties?

Šeit var palīdzēt otrās klases skolotāja, kas pastāstīs par tavas zvaigznītes katra oktobrēna raksturu, kā arī vecāki. Nav par ļaunu iepazīties ar bērnu māmiņām un tēviem. Bez tam ļoti derīgi savus vērojumus par oktobrēniem rakstīt dienasgrāmatā, var mēģināt sastādīt īsus viņu raksturojumus.

Kas jāzina, kas jāprot, kas jāapgūst. Jācenšas panākt, lai otrās klases oktobrēni vairāk uzzinātu par mūsu Dzimteni, par revolūciju un tās vadoni Vladimiru Iļjiču Ļeņinu, lai viņi iemācītos mīlēt un saudzēt mūsu lielo un skaisto zemi, kuras vārds ir Padomju valsts, bērni jāiepazīstina ar mūsu tautas svētkiem, ar galvenajiem notikumiem valsts dzīvē, ar vecāku un citu cilvēku darbu rūpnīcās, fabrikās, jaunceltnēs, pastā, skolā, bērnudārzā, fermās, tīrumos un darbnīcās.

Otrās klases oktobrēniem jāzina par saviem draugiem mūsu savienotajās republikās, par draugiem aiz robežām — par čavdarčatiem Bulgārijā, par kišdobošiem Ungārijā, par zuhiem Polijā, par jaunajiem pionieriem Vācijas Demokrātiskajā Republikā, par pionieriem Kubā.

Oktobrēni ir nākamie pionieri. Tādēļ viņiem pēc iespējas vairāk jāuzzina par to, kā dzīvo un rīkojas pionieri, kādi ir viņu likumi, ko dara pulciņš — oktobrēnu grupas kolektīvais vadītājs. Lai oktobrēni ilgojas līdzināties pionieriem!

Vajag ieinteresēt visus oktobrēnus par tiem zvaigznītes un grupas darbiem, kurus veicot bērni sagatavosies nākotnē kļūt par pionieriem, jāparāda, kādam jābūt oktobrēnam, ja viņš grib kļūt par pionieri, jāpalīdz saprast, ka oktobrēnu noteikumu ievērošana ir sevis sagatavošana, lai dzīvotu pēc Padomju Savienības pionieru likumiem.

Jāpalīdz otrās klases oktobrēniem apzināties, ka viņu nopietnākais pienākums ir labi mācīties, jāmodina viņos interese par mācībām, jāattīsta zinātkāre, jāiemāca prasme mācīties, jāaudzina .apzinīga un atbildības pilna attieksme pret skolas noteikumiem un kārtību, pret skolotāju izvirzītajiem uzdevumiem un prasībām.

Otrās klases skolēniem — oktobrēniem jāprot pūlēties kopējās lietas labā, darboties nevis pa vienam, bet gan kopā ar biedriem, labprāt palīdzēt cits citam.

Oktobrēnu zvaigznītei (protams, ari grupai) jāradina bērni vienmēr runāt patiesību, rīkoties taisnīgi, cienīt pieaugušos, rūpēties par mazākajiem, būt uzmanīgiem citam pret citu, dalīties ar biedriem savās interesēs, zināšanās, prasmē, aizgūt no viņiem visu labo, jāpalīdz oktobrēniem atbrīvoties no slinkuma, iedomības, rupjības un niķiem.

Jāmodina bērnos mīlestība pret grāmatu un vēlēšanās lasīt, jāveido viņu intereses un spējas, jāiemāca mīlēt dabu un visu dzīvo, jāattīsta prasme saskatīt skaisto, jāpalīdz viņiem stiprināt veselību, izaugt stipriem, veikliem, vērīgiem un atjautīgiem.

Kā, kur un kad jāpalīdz, jāaudzina, jāattīsta un jāmāca? Katru dienu, ik brīdi, kad bērni mācās, rota|ājas, zīmē, dzied, strādā, skatās filmas, pastaigājas, dodas ekskursijā vai pārgājienā. Sanāksmju, svētku, pārrunu, konkursu un sacensību laikā. Vienmēr un visur. Kad esi kopā ar viņiem un kad neesi — kad vienkārši ej, rotaļājies, sarunājies ar saviem klasesbiedriem. Pat tad tu viņus audzini, jo mazie vienmēr uz tevi raugās.

Vadītājam jāprot

kopā ar oktobrēniem plānot zvaigznītes darbu, kopā ar viņiem iecerēto īstenot un novērtēt kopīgā darba rezultātus;

kopā ar oktobrēniem organizēt gatavošanos sanāksmei, svētkiem, skatei vai sacensībām un plānoto pasākumu noorganizēt zvaigznītē;

iemācīt oktobrēniem dziesmu, noorganizēt rotaļas — skolā, pagalmā, pastaigas laikā, mājās (iesaistot tajās ne mazāk kā desmit bērnus skolā, tikpat pagalmā, ne mazāk kā piecus bērnus pastaigas laikā, ne mazāk kā trīs, piecus mājās);

kopīgo darbu organizēt tā, lai nodarbināti būtu visi, lai bērni strādātu draudzīgi un ar interesi, organizēt darbā sacensību, kopā ar oktobrēniem sekot kopīgā darba kvalitātei, novērtēt darba rezultātus;

rūpīgi izskaidrot oktobrēniem uzticēto uzdevumu, palīdzēt to izpildīt;

mācīt mazajiem to, ko proti pats: dziedāt, dejot, zīmēt, veidot, kolekcionēt, rūpēties, lai apģērbs un telpas būtu tīri, salabot grāmatu, strādāt ar papīru, līmi, kartonu, rūpēties par dzīvniekiem un augiem;

izraisīt bērnos interesi par rakstiem, kas oktob-rēniem publicēti avīzē «Pioņerskaja pravda», par stāstiņiem žurnālā «Murzilka», kalendārā «Zvez-dočka», par oktobrēnu radioraidījumiem;

taisnīgi novērtēt tavu biedru —-citu zvaigznīšu vadītāju — organizētās sanāksmes, rotaļas un citus pasākumus, kā arī savu paša darbu ar oktobrēniem, nostiprināt sasniegumus un mācīties no kļūdām;

lietišķi lasīt oktobrēnu vadītājiem ieteiktās grāmatas un rakstus, izmantot tās savā darbā;

iesaistīt zvaigznītes nodarbībās prasmīgus un iniciatīvas bagātus pionierus tehniķus, labus stāstītājus, dejotājus, dziedātājus un sportistus;

lietot elektroatskaņotājus, epidiaskopus, dia-projektorus;

sniegt pirmo medicīnisko palīdzību sagriešanās, sasišanās, čūsku un kukaiņu kodumu, saindēša- [1]

nās, apdegumu gadījumos, zināt, kur meklēt palīdzību steidzamas nepieciešamības gadījumos.

Vadītāj am

pastāvīgi jāapgūst vadītāja iemaņas oktobrēnu vadītāju skolā, kā arī no saviem biedriem, skolotājiem, no grāmatām un rakstiem un, protams, no savas personiskās pieredzes;

jāvēro zvaigznītes oktobrēnu uzvedība, jāsaskata viņu sliktā rīcība un jāatbalsta labie darbi — nesavtīga palīdzība biedram, strīda taisnīga izšķiršana, vaļsirdīga atzīšanās par izdarīto pārkāpumu, vēlēšanās izlabot pieļauto kļūdu, darba uzdevuma izpildīšana, dotā vārda turēšana;

jāraksta vadītāja dienasgrāmata, kurā atzīmējamas visas tikšanās ar oktobrēniem, kā ari tas, ko jūs darījāt, kas tev palīdzēja un kas traucēja, kuru vajag paslavēt, kuram palīdzēt, kuru atradināt no sliktas uzvedības, iedomības, meliem un niķiem;

jāiesaista zvaigznītes darbā pieaugušie — vecāki, šefi, tava pionieru pulciņa lielie draugi;

jāapgūst iemaņas, kas būs vajadzīgas tavā darbā, — prasme labi zīmēt, dziedāt, dejot, spēlēt mūzikas instrumentus, izteiksmīgi lasīt un stāstīt, izdomāt rotaļas, sarīkot koncertus, iestudēt izrādes, zīmēt plakātus un izdot sienasavīzes; jāiemācās strādāt ar āmuru, zāģi, finierzāģīti un skrūvgriezi;

jābūt gādīgam, uzmanīgam, prasmīgam, taisnīgam un pacietīgam, jāved bērni sev līdzi, nevis jāiet viņu pavadā.

Nebaidies par to, ka tev tik daudz jāzina, ka jāprot un jāapgūst pārāk sarežģītas lietas! Pirmkārt, tu jau tagad zini pietiekami daudz, un, otrkārt, zinošam un prasmīgam vadītājam strādāt ir vieglāk un interesantāk.

PAR OKTOBRĒNU VADĪTĀJU KOĻU JEMEĻJANOVU UN VIŅA OKTOBRĒNU ZVAIGZNĪTI

Tagad, draugs, tuvāk iepazīsimies ar kādas otrās klases oktobrēnu zvaigznītes dzīvi un darbiem un tās vadītāju Koļu Jemejjanovu.

Tiem, kas lasījuši mūsu grāmatiņu «Tava zvaigznīte», Koļa Jemeļjanovs jau pazīstams. Pirms gada viņš mācījās piektajā klasē un bija pirmās klases oktobrēnu vadītājs. Savus draugus viņš nav pametis arī tagad un joprojām ir kopā ar viņiem.

Kāpēc atkal runāsim par Koļu un viņa zvaigznīti?

Tāpēc, ka Koļa ir entuziasts. Viņš mīl mazos un savu darbu, un daudz kas viņam izdodas ļoti labi.

Tāpēc, ka vēl nav bijusi tāda reize, kad viņš nebūtu ieradies uz tikšanos ar saviem draugiem, tāpēc ka viņš izdomājis daudz interesanta, un tev būs interesanti uzzināt par viņa izdomu un atradumiem.

Tāpēc, ka Koļa Jemeļjanovs ir zēns, kā mēs zinām, nav pārāk daudz tādu zēnu, kas draudzētos ar mazajiem, daudzi, kaut arī viņiem patīk rūpēties par tiem, nekļūst par oktobrēnu draugiem, baidīdamies izsmiekla. Bet Koļa nebaidījās! Un neviens, iedomājies, neviens tagad neiedrošināsies par viņu zoboties. Ar oktobrēniem viņš ir tāds pats kā ar saviem klases biedriem: vienkāršs, jautrs, asprātīgs, sabiedrisks, drošs un atklāts zēns. Viņš ir iniciators ne vien oktobrēnu zvaigznītē, bet arī savā pionieru pulciņā. Par to visi viņu mīl.

Visbeidzot, tādēļ, ka ir interesanti pavērot, kā ar katru gadu pārvēršas un izaug mums pazīstamie oktobrēni, kā kopā ar tiem pārvēršas viņu vadītājs, kā bagātinās viņa pieredze, aug prasme un uzlabojas darba paņēmieni. Koļa ir tāds cilvēks, kas nepagurdams mācās visu, kas var noderēt viņa darbam. Jāatklāj noslēpums, ka sestajā klasē Koja sācis mācīties spēlēt ģitāru. «Bez. dziesmas un mūzikas vadītājam ir grūti,» viņš reiz ieminējās. Nav nemaz tik viegli apgūt ģitāras spēli, taču Koļa neatkāpjas. Tāds viņš ir vienmēr un visur!

Vai trešās zvaigznītes vadītājam ir bijušas arī neveiksmes un kļūdas, vai viņš gūst tikai panākumus? Vai viņam ir bijis grūti vai arī vienmēr viss izdevies viegli un vienkārši?

Ir bijis! Arī tagad ne vienmēr viss izdodas ta, kā iecerēts. Arī tagad gadās sarežģītas un grūtas situācijas, no kurām vadītājam ne vienmēr izdodas uzreiz atrast izeju, bet šad tad vispār neizdodas. Tad viņš atzīst sakāvi un lūdz palīdzību.

Ja nebūtu nekādu grūtību un viss noritētu kā pa diedziņu, nemaz nebūtu interesanti stāstīt par Koļu un viņa mazajiem draugiem.

Šajā grāmatā par viņiem tiek stāstīts tāpēc, lai tu un citi oktobrēnu zvaigznīšu vadītāji padomātu par Kojas veiksmēm un neveiksmēm, salīdzinātu viņa grūtības un panākumus ar savējiem, viņa oktobrēnus — ar savējiem, atrastu atbildes uz neskaidrajiem jautājumiem un izprastu uzvaru un sakāvju cēloņus. Tāpat kā iepriekš palaikam pakavēsimies, lai kopīgi padomātu un parunātu.

PIRMAIS SEPTEMBRIS — KALENDĀRA PIRMĀ DIENA

Pirmo septembri ikreiz gaidām, sirdij pamirstot. Šī diena patiešām ir kalendāra pirmā diena. Tā iesāk veselu gadu, jaunu, garu skolas gadu.

Šķiet, nē, nevis šķiet — tu droši zini, ka šogad tavās burtnīcās katra lappuse līdz pat pēdējai būs aprakstīta skaidrā, rūpīgā rokrakstā, ieraksti dienasgrāmatā būs saprotami ne tikai tev, bet arī citiem, bet atzīmju ailē būs tikai... Un nemanot tu sāc sapņot...

Taču nez kāpēc tu izjūti tādu kā nedrošību: kā tevi sagaidīs pa vasaru izaugušie klasesbiedri? Vai šogad tev viņu vidū būs tikpat labi un jautri kā pagājušajā gadā?

Ko|u māc vēl kādas bažas: vai oktobrēni nebūs viņu aizmirsuši? Droši vien izauguši lieli un vairs neatceras, ka kādreiz oktobrēnu līniju paši sauca par «oktobrēnu svītriņu», kā jauca labo un kreiso kāju, kā sauca: «Pie mums atkal vadonis (nevis vadītājs) atnācis!»

Septembra pirmā diena iesākās trokšņaina. Koļa vēl lāgā nebija parādījies pagalmā, kad no visām pusēm jau bruka viņam virsū:

— Sveiks! Nu, kā? Kur biji? Sēdēsim kopā — gribi?

— Nē, labāk ar mani!

Bet tad pēkšņi viņam kāds uzklupa no aizmugures, kāds — no labās, vēl kāds — no kreisās puses ... Saķēra viņu aiz rokām un stiepa katrs uz savu pusi — Vova Krasavins, Ēriks Bulga-kovs, Maša Somova, Ļusja Ļeskovska — viņa oktobrēni. Tur bija arī pārējie: Antons, Deniss, Ļena, Andrejs!

— Koļa, vai tu atkal nāksi pie mums? Nāksi, vai ne?

— Iešu, iešu, — smaidīdams sacīja Koļa, — tikai laidiet vaļā!

Viņš uzreiz nemaz neapjēdza, ka bērnu vidū nemana Oļegu Pavlovski.

— Kur tad Oļegs? — viņš jautāja.

— Viņa ģimene pārcēlusies uz citurieni. Tagad viņš mācīsies citā skolā.

Žēl gan. «Saulītes» vairs nav pilnā sastāvā,, trūkst Oļega. Labs puišelis! Tomēr Koļa bija priecīgs, ka visi palikušie paši atdrāzās pie viņa, kolīdz bija ieraudzījuši: tātad nav aizmirsuši. Jaukt bērni!

2.a klasei skolotāja bija iepriekšējā. Arī tas iepriecināja Koļu. Skolotāja ir ļoti laba, viņa vienmēr visu saprot, un vadītājiem strādāt ar viņu ir viegli.

Pirmā diena nomierināja Koļu. Viss sākās kā nākas.

* * *

Kādi pagājušajā gadā bija bērni Koļas Jemeļ-janova zvaigznītē, kuras nosaukums bija tik jautrs — «Saulītes»?

Lai vadītājs pats tevi ar viņiem iepazīstina. Lūk, daži oktobrēnu raksturojumi, kurus viņš bija uzrakstījis pagājušajā gadā, kad viņi beidza pirmo klasi.

«Ēriks Bulgakovs. Viņš ir visaktīvākais. Bez viņa nenotiek nekas. Vienmēr viņš tiecas būt starp pirmajiem. To vien dzird: «Es! Man!» Tiesa, viņš arī prot strādāt, taču grib, lai visi to redzētu. Viņu bieži vien nākas piebremzēt: «Pagaidi, ļauj kādam citam pateikt!» Vai arī: «Tu jau vadīji, lai tagad citi.» Acīmredzot mājās viņu pārāk lutina. Pret citiem bērniem viņš izturas augstprātīgi, taču, ievērojis, ka tas nevienam nepatīk, sāka izturēties labāk.»

«Masa Somova. Viņai patīk visu darīt rūpīgi un ātri. Viņa neklaigā, kā to dara Ēriks: «Skatieties, es izdarīju labāk par citiem!», bet klusi gaida,

kad viņu paslavēs. Stundās viņa uzvedas priekšzīmīgi tajos brīžos, kad skolotāja uz viņu skatās. Bet, ja neskatās, tad var arī kādu pagrūst vai vēl ko citu izdarīt. Kad Masa bija zvaigznītes ko-mandiere, bērni viņai pakļāvās. Viņa prot tos pakļaut.»

«Vova Krasauins. Zinātkārs puišelis, kurš visu ātri aptver, labi lasa un rēķina gandrīz vislabāk klasē. Taču briesmīgi nesaticīgs. Par vismazāko-nieku vai nu metas kauties, vai raud. Gada laikā zvaigznītē viņš jūtami pārvērties, tomēr ar viņu vēl jāpastrādā.»

«Ļusja Ļeskovska. Ļoti klusa, kautrīga un centīga meitene. Sākumā viņa no visa baidījās, bija bikla, bet tagad arvien biežāk sākusi smaidīt. Agrāk gadījās, ka viņa apjuka, izdzirdusi sevi uzrunājam vārdā, bet tagad viņai arvien vairāk iepaticies veikt visdažādākos uzdevumus. Viņai vajadzīga sevišķa, ļoti maiga pieeja. Nedrīkst pieļaut, ka citi bērni darītu meitenei pāri. Taisnību sakot, tagad tie viņu gandrīz nemaz neķircina, paretam vienīgi vēl Ēriks. Vajadzētu panākt, lai otrajā klase viņu ievēlētu par komandieri. Jāparunā ar bērniem, lai tie viņai palīdz, varbūt tā viņa kļūs drošāka.»

«Visumā viņi ir labi bērni,» Koļa uzrakstīja nobeigumā.

Septembra sākumā oktobrēnu grupas vadītāja 9.a klases skolniece Nataša Verežbicka ierosināja bērniem no jauna sadalīties pa zvaigznītēm, katram padomāt un uzrakstīt uz lapiņas, kurus trīs bērnus viņš gribētu savā zvaigznītē.

Bērnu vēlēšanos sadalē, protams, ņēma vērā. Tāpēc Koļas zvaigznītē atkal iekļuva Vova, Ēriks, Maša un Ļusja, bet no jaunajiem Toļa.

Toļa Zujevs arī klasē bija jaunatnācējs. Skolotāja un Nataša lūdza Koju paņemt bērnu pie sevis, jo viņš izrādījās no grūti audzināmajiem.

Tāpēc arī saprotams, ka Koļa pagaidām viņu vēl nekādi neraksturo. Vēl jāpavēro.

«KOĻA, KĀPĒC VIŅŠ...»

Ko|u beidzot bija nomocījušas bērnu sūdzības citam par citu:

— Koļa, kāpēc viņš grūstās!

— Ļusja noķēpāja solu!

— Kāpēc viņš man nejauj klausīties!

— Koja, pasaki viņai, lai liek mani mierā!

Pirms gada viņi nesūdzējās vis Kojām, bet gan

vienīgi skolotājai. Vēlāk sāka arī viņam.

Sākumā likās pat patīkami, ka mazie gribēja, lai vadītājs viņus aizstāv, jo tas nozīmēja, ka viņš iekarojis autoritāti. Tātad bērni noticējuši viņa taisnīgumam un labestībai, un Koja ar vislielāko rūpību noskaidroja katru atgadījumu, meklēja vainīgos, atjaunoja mieru un kārtību.

Bet gāja laiks, un bezgalīgie «bet kāpēc viņš...» sāka apnikt.

Un tagad, iedomājieties, otrajā klasē sākās tas pats! Kā rīkoties?

«Šāda nosūdzēšana jāizbeidz!» nolēma Koļa Jemejjanovs. «Nav vairs nekādi maziņie. Būs jāaprunājas ar viņiem.»

Diemžēl neatradās neviena stāstiņa vai dzejolīša, kas būtu piemērots sarunai par nosūdzē-šanu. Tad pati no sevis ienāca prātā šāda pasaciņa ...

... Zaļā meža norā izauga sēnīte. Palūkojas visapkārt un ieraudzīja, ka līdzās aug sēnes. Sē-

nltei vajadzētu priecāties, ka apkārt tik daudz, draugu, bet viņa sāka sūdzēties:

— Kāpēc tās aizņēmušas manu teritoriju, nemaz neļauj augt?

Kaimiņienes gan spēlēja paslēpes, gan visas korī dziedāja vai arī tāpat vien pļāpāja, vārdu sakot, dzīvoja priecīgi, bet mūsu sēne stāvēja viena, sadrūmusi un apvainojusies.

Uzlēca saulīte, un tās stari apspīdēja noriņu. Citas sēnes noņēma cepurītes, gozējās saulītē, bet mūsējā uzvilka cepuri vēl ciešāk un žēlojās:

— Kāpēc saule spīd acīs un žilbina?

Saulīte pazuda, un no mākoņa sāka līt silts vasaras lietutiņš. Kaimiņienes plaukšķināja rokas un šļakstinājās lietū, bet mūsu sēne sabozās, paslēpās zem lapas un sūdzējās:

— Kāpēc lietus līst aiz apkakles, mērcē man muguru?

Kad lietus beidzās, uz mežu atnāca bērni ar groziņiem.

3i

— Skatieties, — viens iesaucās, — cik draudzīga sēņu saime šeit aug! Nāciet drīzāk, papriecājieties!

— Bet kas tas par briesmoni te līdzās kvern? — jautāja cits.

— Tā jau suņu sēne, — atbildēja trešais un iespēra tai ar kāju.

«Var jau būt, ka pasaciņa nav diezkā izdevusies, bet sarunai ar bērniem noderēs,» nosprieda Koļa.

Sarunai piemērots gadījums radās drīz.

Reiz viņš iegāja klasē, kurā bija sapulcējušās «Saulītes», un uz grīdas ieraudzīja saplēstu kaktusa podu.

— Ēriks ar Vovu saplēsa, — pakalpīgi pavēstīja Ļusja, — mētāja lupatu un lūk...

— Tas, ka mētāja lupatu un saplēsa podu ir slikti, — sacīja Koļa, apsveicinājies ar bērniem. — Tikai, manuprāt, Vova un Ēriks paši to būtu pateikuši. Vai nosūdzēt biedrus ir labi? Par to tad šodien parunāsim.

...Šķiet, ka saruna izdevās. Bērni klausījās uzmanīgi un pat lūdza vēl kaut ko pastāstīt.

Taču jau nākamajā dienā, arī pēc nedēļas un divām bērni joprojām sūdzējās cits par citu.

— Mēs taču norunājām nesūdzēties! — sašuta Kola.

— Norunājām! — piekrita oktobrēni.

Un ... turpināja sūdzēties.

Skolotāja, redzēdama, kā nomokās trešās zvaigznītes vadītājs, reiz pēc stundām sasauca visus vadītājus uz pārrunām.

* * *

Paklausīsimies arī mēs, par ko skolotāja runāja ar saviem draugiem un palīgiem.

— Tas patiešām tā ir, — viņa iesāka, — mazajiem patīk citam citu aprunāt. Bet vai jūs esat ievērojuši, ka neviens nekad neapvainojas uz uz tiem, kas nosūdz citus? Neapvainojas pat tie, kurus apsūdz.

Patiešām, to bija ievērojuši visi.

Izrādās, ka pirmajā un arī otrajā klasē sūdzības citam par citu vēl pavisam nav nosūdzēšana. Sūdzēdamies par citu, cilvēks nemaz nevēlas, lai to sodītu. Viņš vienīgi grib, lai viss notiktu pareizi, tā, kā teikusi skolotāja vai vadītājs. Tas rodas no bērnu apzinīguma, no viņu cieņas pilnās attieksmes pret visiem skolas noteikumiem. Ikviens pats cenšas tos godam pildīt un ļoti rūpējas par to, lai arī visi apkārtējie tikpat centīgi un precīzi tos ievērotu.

Tāpēc arī rodas: «Vova saka priekšā ...», «Ļusja skatās manā burtnīcā ...», «Kāpēc Oļegs nespēlējas godīgi...», «Lai Maša arī nenosebojas!».

Cenzdamies labāk veikt uzdevumu, mazie necieš, ka viņus traucē. Sūdzēdamies par kaimiņu, cilvēks sūrojas par traucēkli: «Kāpēc viņš grūstās ...», «Viņš man traucē klausīties...», «Pasaki viņai, lai liek mani mierā ...», «Lai nepievāc mūsu šķēres...».

Neviens netur ļaunu prātu uz nosūdzētājiem, jo ikviens saprot, ka patiešām pārkāpis kārtību, noteikumus, skolotājas vai vadītāja prasību.

Un tomēr, kāpēc gan viņi sūdzas, nevis paši nodibina kārtību vai atrisina konfliktu? Tāpēc, ka vēl ir mazi, vēl «nedzird» biedru teikto. Lai atjaunotu kārtību, vajadzīga vecākā biedra autoritāte, viņa iejaukšanās.

Taču jāzina, ka pavisam drīz, jau trešajā klasē attieksme pret sūdzībām mainīsies. Tajās saskatīs nosūdzēšanu, un par slavējamu parādību kļūs biedra neizdošana un viņa pārkāpuma slēpšana.

Mēs labi saprotam, ka nosūdzēšana nekur neder, taču visādus sliktus izlēcienus slēpt un noklusēt arī nav pareizi.

Tāpēc jācenšas panākt, lai oktobrēni pēc iespējas agrāk pierastu ietekmēt biedrus nevis ar sūdzībām, bet gan atklāti un godīgi apspriežot viņu rīcību zvaigznītē vai grupā.

Drosmi, godīgumu un atklātību neviens nekad neuzskata par apkaunojošu. Sīs īpašības visos vienmēr izraisa vienīgi cieņu. Un tās mums ok-tobrēnos jāveido.

JA PIE DARBA ĶERAS DRAUGI

Tuvākajās dienās bija jānotiek zvaigznīšu skatei un jauno komandieru vēlēšanām. Koļa bija iecerējis šos pasākumus izmantot savos nolūkos.

Viņš sāka ar to, ka iztaujāja bērnus, vai viņiem patīk zvaigznītes iepriekšējā gada nosaukums «Saulītes».

Bērni dzīvi atsaucās:

— Labs nosaukums, taču vairāk piemērots mazajiem.

— Izdomāsim citu.

— Labāk lai mūsu zvaigznīte saucas «Ērglēns».

— Rīkosim konkursu par labāko nosaukumu. Izvēlēsimies piemērotāko no sešiem, — sacīja Koļa.

Izdarīja ta: lapiņas ar ierosinātājiem nosaukumiem sarullēja, pēc tam ņēma ārā no kārbiņas* attina, lasīja un apsprieda.

No četriem nosaukumiem — «Ērglēni», «Draudzīgie bērni», «Nerimtīgie» un «Draudzīgais piecnieks» — pēdējais iepatikās visiem.

Kolektīvi tika izgudrota emblēma.

— «Draudzīgajam piecniekam» vajadzīga devīze, — sacīja Koļa, — lai visi to pieņemtu un vienmēr rīkotos saskaņā ar to.

Sameklēt devīzi ir grūtāk, nekā izdomāt nosaukumu. Šeit otrklasniekiem bija vajadzīga palīdzība.

— Kāpēc cilvēki tik augstu vērtē draudzību? — vaicāja Koļa.

— Tāpēc, ka ar draugiem ir jautrāk, — atbildēja bērni.

— Draugi nepamet nelaimē, bet vienmēr nāk palīgā.

— Draugi visā dalās un palīdz cits citam.

— Bet ar ko sākas draudzība?

— Draudzība sākas ar smaidu! — iesaucās Vova skaļāk par visiem un, protams, sasmīdināja oktobrēnus.

— Bet vai tad tā nav? — smiedamies sacīja Koļa. — Vai tad ne ar smaidu, ar labvēlību, uzmanīgu attieksmi pret biedriem? Padomājiet vien!

— Protams, ja mēs cits ar citu nepārtraukti strīdēsimies, tad nekāda draudzība neiznāks, — apstiprināja Vova, apmierināts, ka viņa ierosinājums izrādījās pieņemams.

— Lai šī dziesma par draudzību kļūst par mūsu zvaigznītes dziesmu, — kā parasti mulsdama, ieminējās Ļusja. — Piemēram, nometnē mums bija sava dziesma ...

— Pareizi viņa saka, — atsaucās Ēriks, — lai mūsu zvaigznītei ir sava dziesma!

— Tā ir mana mīļākā dziesma, — atzinās Ļusja.

Tā arī nolēma: dziesma «Draudzība sākas ar smaidu» zvaigznītei labi atbilst, un no šī brīža tā būs «draudzīgo» devīzes dziesma.

Koļa jautāja:

— Kas notiek, ja pie darba ķeras draugi?

— Viņi var kalnus gāzt! — atbildēja Vova Krasavins.

— Draugiem nav nepārvaramu šķēršju, — Ēriks Bulgakovs teica.

«Draugiem nav nepārvaramu šķēršļu!» — šis teiciens tad ari kļuva par zvaigznītes devīzi.

Bet Vovas izteiktā frāze kļuva par parunu.

«Ja pie darba ķeras draugi...» iesāka Koļa vai kāds no oktobrēniem, bet pārējie korī atsaucās, «viņi var kalnus gāzt!»

... 2.a klases zvaigznīšu skatē «Draudzīgais piecnieks» izcēlās. Katram pie krūtīm bija nozīmīte emblēma. Komandierim (par viņu ievēlēja Ēriku) rokās bija koka dēlītis ar emblēmu. «Draudzīgie» braši noskandēja savu devīzi un vēl labāk — parunu, labi nodziedāja dziesmu un skates konkursos startēja saskaņoti un veikli, vārdu sakot, teicami!

* * *

— Kas skatē jums sevišķi iepatikās? — skolas dārza mājīgajā lapenē Koļa jautāja oktobrēniem.

— Mūsējie visi bija sasparojušies. Ierinda bija līdzena, un nodziedājām mēs pat labāk nekā mēģinājumos.

— Man patika konkursi.

— Labi gan, ka mēs gandrīz visos uzvarējām.

— Bet kādēļ tā notika? — Koļa vēl pajautāja.

— Ļoti vienkārši! Visi cits citam palīdzēja.

— Nebūtu slikti, ja zēni vienmēr tā palīdzētu meitenēm.

— Jums, meitenem, gan deretu būt mazāk iedomīgām.

— Bet jūs?

— Ko mēs? Jūs pašas ...

— Pagaidiet, pagaidiet, — iejaucās Koja, — vai nav labi, ja zēns palīdz meitenei? Vai nav labāk, ja meitene nestrīdas ar zēniem? Vai pārliecinājāties par to? Vai arī ne gluži?

— Vēl ne gluži, — bērni godīgi atzina.

— Labi. Vajadzīga stingra pārliecība. Pagaidīsim mazliet. Tikai pārliecinieties drīzāk, citādi nākamreiz izgāzīsimies! Bet kas skatē likās slikts, kas nepatika?

— Zujevs visu sabojāja. Ja nebijis viņa, mēs būtu uzvarējuši «veiklajos šāvējos».

— Viņš tīšām meta bumbu garām un vēl smējās.

«Jā, ar Tojiku Zujevu nebūs viegli,» drūmi nodomāja Koja.

— Bez tam Ēriks spēlēja savā, nevis komandas labā. Tā mēs zaudējām punktus.

— Ļoti labs bija konkurss «šautuve». Uzreiz varēja redzēt, kuram rūp zvaigznītes gods, bet kuram — tikai paša slava.

— «Savā labā», «savā labā», — iesaucās Ēriks. — Kad tad es sāku spēlēt savā labā? Kad redzēju, ka mēs tik un tā uzvarēsim.

— Nekā, Erikiņ, tu jau no paša sākuma domāji tikai par sevi. Nav ko taisnoties.

— Saki labāk godīgi — gribēji nopelnīt šokolādes medaļu?

— Un vispār, Ērik, tu pārāk bieži izcel savu «es». Vai balsoji par draudzību? Tad nav ko tagad māžoties. Atzīsti godīgi: esmu vainīgs, un cauri.

Un to sacīja Maša! Maša, kura pati labprāt padižojas ...

Nav ko teikt, saruna lapenē izvērtās ļoti lietišķa. Ko|a to nepārtrauca. Bērni paši sāka izvirzīt saviem biedriem pretenzijas. Un to darīja, atsaucoties uz pašu pieņemto devīzi. Lieliski.

Ļoti derīgi ir notikumus apspriest visai zvaigznītei kopā: kas bija labi? kas slikti un kāpēc? kas jādara, lai būtu vēl labāk?

KĀDI JUMS ŠODIEN SVĒTKI?

To, ka ir kādi svētki, nojauta visa 2.a klase. «Draudzīgais piecnieks» bija uzposušies un svinīgi.

«Kas gan viņiem par svētkiem?» — lauzīja galvas visa klase. «Parasta trešdiena, kalendārā nekas nav atzīmēts, bet paši viņi nekā nesaka. Varbūt dzimšanas diena, bet kam?»

Beidzot «piecīši» atklāja savu noslēpumu: viņiem bija kopīga dzimšanas diena. Tieši pirms gada bija radies viņu piecnieks, kurš vēlāk k|uva par zvaigznīti. Bērni jau veselu gadu bija kopā. Un piecnieks nebija izjucis, neviens nebija pārgājis uz citu zvaigznīti. Kā lai atzīmē gadadienu?

Dzimšanas dienā pieņemts kaut ko dāvināt. Bet kas gan viņiem varētu pasniegt dāvanas?

Nolēma, ka dāvanas sev gatavos paši.

Ne velti Koļa Jemeļjanovs jau pašā septembra sākumā izpētīja, ko katrs no viņa oktobrēniem izvēlējies sev par draugu savā zvaigznītē.

Neilgi pirms svētkiem viņš sacīja:

— Pasakiet, kas jums vairāk patīk — pašiem sev gatavot pārsteigumu vai lai to jums kāds gatavo?

— Lai mums gatavo!

— Nē, pašiem arī ir interesanti!

Izrādījās, ka nav viegli izšķirties, kas ir interesantāk.

Tāpat noskaidrojās, ka izvēlēties nemaz nevajag. Ja zvaigznītē katrs sagatavos kādam pārsteiguma dāvanu, tad ikviens saņems dāvanu.

— Apspriesties par to, kam un ko gatavot, varat ar mani, — ierosināja Koļa, — tikai, lai tas būtu noslēpums!

Vadītājs jau varēja nojaust, kurš kuram gribēs gatavot dāvanu. Vova Krasavins bija sadraudzējies ar Ēriku. Ēriks triju biedru skaitā minēja arī Ļusju, Ļusja — Māšu. Kaut arī Maša To|u neizvēlējās (viņu neizvēlējās neviens), vadītājam bija tiesības ieteikt Mašai sagatavot dāvanu jaunatnācējam. Bet Toļa būtu varējis pacensties Vovas labā.

Gandrīz tā arī iznāca. Gandrīz, jo Toļa nekādu pārsteiguma dāvanu nebija sagādājis.

Taču Vova bez dāvanas nepalika. Koļa pats viņam bija izgrebis koka karoti, izkrāsojis, nolakojis to un izgreznojis ar uzrakstu: «Vovam zupas ēšanai» (mājiens uz Vovas nepatiku pret zupām). Ēriks ar izbrīnu pētīja kartona lidmašīnu-iznīcinātāju, kas lieliski planēja gaisā. Ļusjai tika smieklīgs zaķēns ar noļukušām ausīm, izgatavots no pirkstaina cimda, kas bija palicis bez pāra. Maša nevarēja vien nopriecāties par pelēku zilo-nīti, kurš, izrādījās, ir arī somiņa lakatiņiem, zeķēm vai cimdiem. Bet Toļa, pavisam samulsis, saņēma galda spēli «Izlūki» (visas dāvanas bija gatavojuši paši bērni pēc grāmatas «Aicinām uz Oktjabratsku». M., 1975).

Vai arī Koļa saņēma kādu dāvanu?

Viņa dāvana bija «draudzīgo» patiesā vēlēšanās iepriecināt savu biedru ...

IT KA PIRMO REIZI

Skolotāja uzdeva bērniem aprakstīt savu ielu. Izrādījās, ka puse klases sacerējumu «Mana iela» nebija spējusi uzrakstīt.

— Kāpēc? — jautāja Koļa.

— Pārāk garlaicīgi. Mēs katru dienu ejam pa savu ielu. Kas gan tur interesants var būt? Nav par ko rakstīt...

— Garlaicīgi? — Koļa pārjautāja. — Nav par ko rakstīt? Labi. Ierosinu visiem uz brīdi iziet gaitenī.

Kad visi bija izgājuši, Koļa sacīja:

— Tagad ieiesim klasē tā, it kā to darītu pirmo reizi.

— Ha, pirmo reizi! Simtiem reižu esam tur bijuši!

— Un tomēr! Kas tur ir aiz durvīm! Neviens to nezina ...

Tas izskatījās pēc jaunas, nezināmas rotaļas.

Atskatīdamies un pētīdami bērni iegāja klasē, gluži kā pirmoreiz aplūkoja griestus, sienas, logus, galdus.

Acis visiem uzmanīgas, sejas koncentrējušās. Klusēdami viņi sēdās savās vietās, joprojām skatījās un brīnījās.

Griesti — žilbinoši balti, pie tiem lampu vietā dienasgaismas caurules, nosegtas ar viegliem, skaistiem režģīšiem. Sienu krāsojums — gaiši zaļš, nevis dzeltens kā pagājušajā gadā. Vietām uz tām redzami traipi. Uz grīdas sabradāts krīts, mētājas saplēsta burtnīca.

Beidzot visi apsēdās, un Koja ierosināja, lai katrs apraksta klases telpu.

Likās, ka stāstījumiem nebūs gala.

— Pēc remonta pie mums kļuvis it kā plašāk, — bērni teica, — tāfele tagad ir izbīdāma un brūna, nevis melna. Arī apgaismojums cits. Skapī ielikts jauns stikls, tā vietā, kuru Aļiks Sa-fonovs pagājušajā gadā saplēsa. Sājā klasē esam mācījušies pavisam neilgi, taču sienas jau nosmērētas. Vispār nav patīkami, ka. agrāk mēs nekā neievērojām. Neviens nav pat padomājis, ka cilvēki mūsu labā centušies, bet mēs? ..

Koļam nebija nācis ne prātā, ka izraisīsies tik interesanta un nopietna saruna.

Norunāja tā: mūsu klasē jābūt tikpat mājīgi kā mājās, jo pašiem taču tajā jādzīvo un jāmācās.

Nākamajā dienā skolotāja zvaigznītes vadītāju sagaidīja ar vārdiem:

— Tu pat iedomāties nevari, ko esi izdarījis — atklājumu!

Un skolotājā nemās Ko|am skaidrot šī atklājuma būtību.

* * *

Var jau būt, ka tas nebija gluži atklājums... Koļa ierosināja paskatīties uz pierasto klasi pa jaunam, tā, it kā atrastos tajā pirmoreiz. Oktob-rēni paraudzījās un atklāja tik daudz jauna! Klase pēc remonta kļuvusi citāda, bet viņi, kā redzams, nav mainījušies — joprojām neprot saudzēt to, ko viņiem izgatavojuši citi cilvēki. Turklāt to atklāja paši bērni. Nav grūti saprast, kāpēc ir tik svarīgi, ka paši. Kad tev pārmet vai tevi par kaut ko rāj, vai tu vienmēr steidzies izlabot padarīto?

Bet, ja cilvēks pats apzinās, ka rīkojies nepareizi, viņu pārņem kauns un rodas vēlēšanās laboties.

Par to tad arī skolotāja runāja ar Koļu.

TIK LABI IESAKĀS...

Pionieru istabā kopā pulcējās Koļas un Taņas zvaigznītes. Atnāca Aļona Savicka no 7.b klases. Vasarā viņa bijusi Artekā un bija piekritusi šodien pastāstīt oktobrēniem par brīnišķīgo pionieru pilsētu pie jūras, par artekiešiem, kuri prot čakli strādāt, jautri dzīvot un cieši draudzēties.

Aļona tika bieži aicināta uz citiem pulciņiem, viņa bijusi pat citās vienībās, un tomēr viņa neatteicās atnākt ciemos pie divu zvaigznīšu oktobrēniem.

Viņā klausījās uzmanīgi. Taču tikai... sakuma.

\

Līdz šim Aļona bija runājusi tikai vecāko bērnu — pionieru vidū. Tie viņu saprata no pusvārda, bet otrās klases skolēniem acīmredzot vajadzēja stāstīt nedaudz citādi.

Pirmais neizturēja Vova Krasavins. Viņš nožāvājās, pagrozījās un piepeši pajautāja:

— Vai vafeles «Arteks» izgatavo «Artekā»?

Pats par sevi saprotams — vispārēji smiekli.

Ko|a sadusmojās.

— Ja negribi klausīties, ej uz klasi!

— Bet vai ilgi vēl jāklausās?

— Jā, ilgi.

— Tad es eju.

Koļa pat apjuka no pārsteiguma. Un pēkšņi vēl jaunatnācējs Zujevs iesaucās:

— Es viņam līdzi!

— Ejiet! — noskaldīja Koļa.

Aļona turpināja stāstījumu, bet jau kaut kā juceklīgi un steidzīgi.

Jā, tikšanās tik labi iesākās un tik bēdīgi beidzās ...

Koļa ilgi dusmojās uz šo «pretīgo Vovu», kurš visu bija sabojājis. «Noteikti pastāstīšu par viņu skolotājai,» viņš atriebīgi domāja, «un vēl zvaigznītes sanāksmē kā nākas nobāršu.»

Un tikai vakarā pirms aizmigšanas viņam iešāvās prātā: «Vai tik es pats neesmu vainīgs?»

Viņš atkal un atkal, jau kuro reizi atsauca atmiņā tikšanās gaitu līdz nelaimīgajam jautājumam par vafelēm un ar nopūtu atzinās: «Protams, pats ...»

Pamēģināsim arī mēs noskaidrot, kurš vainojams par to, kas notika pionieru istabā. Vova Krasavins? Septītās klases skolniece Aļona? Koļa?

Aļonai Savickai no 7.b klases katrā ziņā vajadzēja zināt, ka oktobrēni vienmēr gaida spilgtu, dzīvu un izteiksmīgu stāstījumu, tādu, lai gluži vai savām acīm redzētu visu, par ko tiek stāstīts. Aļona to nebija ņēmusi vērā un nepamanīja, ka mazie jau sākuši mazliet garlaikoties, ka viņi piekusuši klausīties.

Bet kā uzvedās Vova Krasavins! «Tad es eju.»

Stop! Vai tad Koļa viņam nepateica: «Ja negribi klausīties, ej ...» Un viņš arī aizgāja.

Nevajadzēja piedāvāt Vovam tādu izvēli! Varēja savādāk ar viņu tikt galā.

Kā savādāk?

Padomā!

Bet tikmēr paklausies, kādi noteikumi jāievēro poļu zuhu vadītājiem. Viņi uzskata, ka mazajiem bērniem nedrīkst aizrādīt sarunas laikā. Viņi vispār cenšas sanāksmēs iztikt bez aizrādījumiem. Ja kāds no bērniem kļuvis neuzmanīgs, neklausās vai — vēl ļaunāk — palaidņojas, tas nozīmē, ka vadītājs nav iecerējis sanāksmi kā nākas, ka bērnam nav interesanti. Bet neinteresantas sanāksmes un pārrunas nemaz nav vērts organizēt.

— Tā jau tas ir, — tu teiksi, — bet parasti taču sāk draiskoties tikai viens, sliktākajā gadījumā divi vai trīs no tiem, kurus nekad nekas neinteresē. Kā tad iznāk — vai atļaut viņiem blēņoties, cik vien tīk?

Tavi poļu draugi uzskata, ka nerātnības nedrīkst neievērot. Jāpacenšas atkal piesaistīt nebēdņa uzmanību sarunai vai spēlei. Kā to izdarīt?

Ar jautājumu: «Vova, vai tu zini, kā radies vārds «Arteks»?»

Ar ierosinājumu: «Vova, uzzīmē, kādu tu pēc Aļonas stāstījuma iztēlojies artekiešu kuģi «Ver-nij»!»

Ar lūgumu: «Vova Krasavin! Lūdzu aizskrien uz bibliotēku un palūdz, vai tur nav kāds fotoalbums par «Arteku»!»

Ar joku: «Bet vai konfektes «Lācītis», tavuprāt, lāči taisa?»

Atbildēt ar joku vairumā gadījumu nozīmē uzvarēt divcīņā. Pirms brīža visi smējās kopā ar Vovu, bet tagad kopā ar tevi smejas par viņu. Protams, mūsu jokiem jābūt jautriem, bet ne aizvainojošiem.

Mierīgas, labvēlīgas replikas, lūgumi un ierosinājumi atkal piesaista to bērnu uzmanību, kas neviļus kļuvuši neuzmanīgi, un savalda tos, kas tīšām blēņojas.

Nu, bet ja tomēr nākas izteikt aizrādījumu, tad to labāk darīt apgalvojuma formā. Labāk teikt: «Pasēdi klusu!» nekā «Netrokšņo!» vai «Izbeidz trokšņot!», «Panāc šurp» nekā «Ej nost no loga!», «Spēlējies mierīgāk!» nekā «Nedauzies!». Bērni mazāk pretojas šādā formā izteiktai piezīmei. Jo «Pasēdi klusu!» drīzāk taču ir priekšlikums, lūgums nekā aizrādījums («Netrokšņo!»). Turklāt, šādi runājot, tu ne vien aizrādi, «kā nedrīkst», bet arī pasaki priekšā, «kā vajag».

Ja nu tomēr sanāksmes, rotaļas vai pārrunas laikā kāds sāk pārāk traucēt citus un netaisās to pārtraukt, tad jābūt ļoti stingram un noteiktam:

— Tu mūs traucē, ej, pasēdi klasē!

Vai arī likt izvēlēties, piemēram:

— Ej uz klasi! Kad sapratīsi, ka esi slikti rīkojies, vari atgriezties.

... Koļa saprata savu kļūdu.

Zaļajā lapenē, kas šajās siltajās, skaidrajās rudens dienās bija kļuvusi par «piecīšu» patvērumu, sērīgi saspiedušās kopā, sēdēja trīs meitenes — Ļusja, Maša un Mašas draudzene Oļa no 2.b klases.

— Kur tad zēni pazuduši? — jautri vaicāja Kola.

Visu ceļu, nākdams šurp, viņš jau iepriekš bija priecājies par viņu sajūsmu, kad noslēpumaini tiem pavēstīs: «Aploksnē ir uzdevums kara izlūkiem. Vai atvērt?»

Zēnu nebija.

— Kāpēc jūs klusējat? Visas tādas sadrūmušas ...

— Koļa, viņi sakāvās.

— Kas tad tie par jaunumiem?

Jā, patiešām jaunumi. Turklāt ļoti slikti.

Bērni rotaļājušies, gaidīdami vadītāju (Koļa bija brīdinājis,ka būs tieši piecos). Ēriks nostājies pie lapenes ieejas un nelaidis iekšā nevienu, kas nebija atbildējis, vai mājas uzdevumi jau izpildīti vai ne (pēc vienošanās mājas uzdevumiem līdz šim brīdim bija jābūt jau izpildītiem).

Vova Krasavins pateicis, ka ar mājas uzdevumiem viņam viss kārtībā. Ēriks pieprasījis, lai Vova nosauktu visu piemēru atbildes matemātikā. Tas atbildējis: «Tā tikai vēl trūka!» Tikmēr Toļa Zujevs (izrādās, ka arī viņš tur bijis) pārlēcis pār aizžogojumu un saucis Vovu viņam sekot.

Ēriks ņēmies grūst abus ārā no lapenes, un izraisījies īsts kautiņš. Ēriks sācis raudāt un aizgājis mājās, bet Toļa un Vova aizbēguši.

Sliktāk vairs neizdomāsi!

4o

Pirmkārt, bija iedragāti un acīm redzami bruka kopā Ko|as plāni par bērnu ciešo sadraudzēšanos, par uzmanīgas un labvēlīgas savstarpējas attieksmes veidošanu. Tiesa, Koļa zināja, ka brīnumi nemēdz notikt, ka vajadzīgs laiks, daudz laika, ka jābūt pacietībai un neatlaidībai, lai gūtu redzamus panākumus. Un tomēr ...

Otrkārt, un tas bija visnepatīkamākais, ne zvaigznīte, kas pastāvēja nu jau veselu gadu, ietekmēja jaunatnācēju Toļu Zujevu, bet gan viņš diezgan jūtami ietekmēja vienu otru zvaigznītē. Šķiet, Vova Krasavins cītīgi aizgūst viņa niķus, un To|a atradis viņā radniecīgu dvēseli. «Ek, Vova Krasavin, Vova Krasavin! Vai tiešām tu lokies visiem vējiem līdzi?»

Treškārt, Ēriks! Komandieris it kā būtu rīkojies pareizi, pārbaudīdams, vai ievērota noruna, taču, zinot viņa kāri komandēt un pavēlēt, bērni viņam pakļaujas nelabprāt. Ja to pašu būtu jautājis Vova vai Masa, viņiem būtu atbildējuši mierīgi. Turklāt Ēriks pārcentās: nopratināt par uzdevumu atbildēm nemaz nebija obligāti.

Ceturtkārt, kautiņš. Ja zvaigznītē sāks vēl kauties, nav ko teikt, labs «Draudzīgais piecnieks» viņi būs!

Kā Kojām rīkoties? Ko sacīt meitenēm? To viņš nezina. Bet Ļusja, Maša un Oja skatās viņā lielām acīm un gaida. Viņas taču domā, ka Koja zina absolūti visu, vienā paņēmienā visu atrisinās un atradīs izeju no jebkuras situācijas.

Vadītājs klusē, bet pats saprot, ka izlemt vajag tūlīt, nekavējoties. Pats galvenais .— izlemt pareizi.

* [2] [2]

Vadītāj, draudziņ, nedaudz pakavējies un pamēģini atrisināt šo sarežģīto uzdevumu, kurš tik negaidīti bija izvirzījies Kojām! Pamēģini iztēloties Kojas oktobrēnus, iedomāties sevi viņa vietā un paanalizēt vairākus risinājuma variantus! Uzdevumiem, kuri rodas vadītāja darbā, atšķirībā no matemātikas uzdevumiem iespējamas nevis viena, bet gan divas, trīs un pat vairākas pareizas atbildes.

Kad esi patstāvīgi palauzījis galvu, ir daudz interesantāk paskatīties, ko izlēmuši citi.

Starp citu, laiks noskaidrot, ko tad šajā gadījumā izdomāja mūsu biedrs Koja Jemeļjanovs.

«Draudzīgajiem» jāsaprot, ka kautiņš zvaigznītē ir nedzirdēts, neticams un ārkārtējs notikums.

Un viņš stingrā solī devās uz Kosmonautu ielas 84. namu, kura četrdesmit astotajā dzīvoklī dzīvoja Krasavinu ģimene. Meitenes tik tikko jaudāja tikt viņam līdzi.

Ko|u nedaudz biedēja viņa ierašanās Krasavinu mājās tik nepatīkama iemesla dēj, taču viņš to neizrādīja. Viņš soļoja klusēdams un sevī koncentrējies, cenzdamies izmantot kaut vai šīs dažas minūtes, lai pagūtu iztēloties, kā tur viss izvērtīsies.

Durvis atvēra Vovas māmiņa. Aiz viņas muguras mīņājās pats Vova. Viņa seja, ieraugot delegāciju, uzreiz nobālēja un izstiepās. Droši vien viņš tūlīt atcerējās gan sanāksmi par Arteku, gan to, kas bija noticis šodien.

— Nāciet iekšā, nekautrējieties, — smaidīdama sacīja Krasavina māte. — Es nupat kā pārnācu no darba, bet tūlīt ātri uzvārīsim tēju ... Bet varbūt kaut kas noticis? Dēls teica, ka šodien jums nav notikusi sanāksme.

— Jā, nenotika, — Koļa pamāja ar galvu,— mēs citā sakarībā.

— Tādā gadījumā vienu mirklīti... — Tatjana Ivanovna aizgāja uz virtuvi.

— Redzi nu, Vova, ko tu izdarīji, — nočukstēja Maša, pamādama uz Koļu.

— Ko tad viņš pirmais sāka, — čukstus atbildēja Vova, greizi skatīdamies uz Koļu.

Koļa, it kā nekā nemanīdams, kopā ar Ļusju apskatīja lielu izbāztu pūci ar spīdošām acīm.

— Es nemaz tā negribēju, — Vova čukstēja, — tas gadījās nejauši...

Koļa pat pasmaidīja. Viņš jau zināja, kā rīkoties.

— Nu tad pastāstiet par to, ko jūs darāt, — Vovas māte atgriezās ar paplāti, — pie tējas labāk vedas sarunas.

— Mēs atnācām apspriesties ar Vovu un ar jums, — Ko|a iesāka.

Par Vovas «varoņdarbiem» viņš neteica ne vārda, bet paziņoja, ka viņš un meitenes Vovam gribot ko lūgt. Viņš sacīja, ka šodien Toļa Zujevs sakāvies ar Ēriku. Un, lai gan arī Ēriks nebija rīkojies gluži pareizi, kautiņš zvaigznītē ir nepieļaujama lieta, un viņš pats esot pavisam satriekts. Protams, būdams jaunatnācējs, Toļa varot arī nezināt mūsu kārtību, bet Vova esot ar viņu labās attiecībās, un to vajagot izmantot. Nevajagot viņu uzreiz rāt, bet gan visu pamatīgi izskaidrot.

Vova Krasavins |oti dzīvi piedalījās sarunā. Vēl vairāk — viņš pastāstīja, ka Toļa |oti interesējas par zivtiņām un labprāt nodarbotos ar tām, bet viņa māmiņa nezin kādēļ neļaujot turēt mājās akvāriju.

Interesējas par zivtiņām... Tas taču lieliski! Koļa atcerējās savu klasesbiedru Serjožu Curi-kovu, kurš ir īsts profesors zivtiņu jautājumā.

Saruna ar Čurikovu devā negaidīti labus rezultātus. Viņš piekrita uzdāvināt «Draudzīgajiem» savu mazo akvāriju ar zivtiņām un pieteicās kļūt par Toļas Zujeva galveno konsultantu.

Pēc mēneša Koļa Jemeļjanovs varēja ierakstīt savā dienasgrāmatā: «Serjožas šefība par Zujevu, šķiet, ir ļoti noderīga. Jauniņais nav nemaz tik slikts, ar viņu var strādāt...»

Šeit, dārgais lasītāj, mēs atvadāmies no Kojas Jemeļjanova un viņa mazajiem draugiem. Būtu labi, ja, gatavodamies oktobrēnu vadītāju skolas nodarbībām, tu kopā ar biedriem sīki izanalizēsi, kā vienā vai otrā gadījumā izturējās un rīkojās «Draudzīgo» vadītājs, un nonāksi pie konkrētiem secinājumiem. Bet pēc tam jūs varat tāpat izanalizēt arī gadījumus no tavas vai tavu biedru prakses darbā ar oktobrēniem. Šāda iztirzāšana noteikti jums palīdzēs šodien strādāt labāk nekā vakar, bet rīt — labāk nekā šodien: drošāk, brīvāk, ar lielāku pārliecību.

PAR VISDAŽĀDĀKAJIEM OKTOBRĒNU DARBIEM VIENĪBA, GRUPĀ UN ZVAIGZNĪTE

Zvaigznītē oktobrēni grib dzīvot jautri un interesanti, viņi vēlas, lai būtu pēc iespējas vairāk visdažādāko nodarbību un pasākumu. Tāpēc pacentīsimies nelasīt viņiem morāli, bet par uzvedību runāsim tikai tad, kad tam būs nopietns pamats, kad bērniem pašiem iegribēsies kaut ko apspriest vai kaut ko noskaidrot. Toties piedāvāsim viņiem darboties — organizēsim spilgtus un interesantus pasākumus, dažādas rotaļas, spēles, sacensības un konkursus. Bez šaubām, jāizvēlas tādi pasākumi, spēles un konkursi, kas spētu oktobrēniem kaut ko jaunu iemācīt un viņus audzinātu.

Parunāsim tagad par šādiem pasākumiem.

Oktobrēnu sanāksme. Kādai tai jābūt? Ne jau visi vadītāji to zina. Daži pat apgalvo, ka sanāksmēs mazajiem neesot interesanti, viņi esot vēl par maziem un tāpēc nevajagot oktobrēniem tās rīkot.

Bez šaubām, tādām sanāksmēm, kādas ir pionieriem, oktobrēni vēl ir par maziem. Pats par sevi saprotams, ka tādas arī nav jāorganizē. Oktobrēniem vajadzīgas savas sanāksmes, kas jāizplāno, jāgatavo un jārīko pavisam citādi.

Ja daži oktobrēni iemācījušies dzejoļus un dziesmas, bet visi pārējie tikai sēž un klausās, tas tiešām var izrādīties garlaicīgs un neinteresants pasākums.

Bet kā panākt, lai nebūtu garlaicīgi?

Vajag, lai sanāksmē, tāpat kā jebkurā citā pasākumā, varētu kaut ko iemācīties. Par to mēs jau runājām... Ko gan var iemācīties, ja tiek atkārtots viens un tas pats, sen zināmais? Bet oktobrē-niern, kā mēs zinām, ļoti patīk uzzināt nezināmo un apgūt kaut ko jaunu. Tātad mūsu pirmais noteikums: sanāksmē oktobrēniem jāuzzina un jāiemācās kaut kas jauns.

Oktobrēni jau daudz ko prot — iespējams, ka prot nostāties ierindā, kopā soļot un dziedāt dziesmu, strādāt ar papīru, šķērēm un līmi. Tās visas ir bērniem ļoti nepieciešamas iemaņas. Taču var gadīties, ka tajā pašā laikā viņi nav iemācījušies ■rūpēties cits par citu, neprot uzrakstīt vēstuli draugam, neprot klausīt komandiera pavēlēm, sapulcēties pēc signāla vai pieņemt kolektīvus lēmumus.

Bet ja nu viņi turklāt apguvuši arī sliktus paradumus? Piemēram, meitenes — tenkot, zēni — par katru nieku kauties, bet visi kopā — attaisnot melus, baidīties no stiprākā... Mums jāmāca bērniem viss labais, kas nepieciešams un svarīgs nākamajam pionierim, un jāatradina viņi no visa sliktā. Kā to panākt sanāksmēs? Vislabāk, ja oktobrēni visu uzzina un iemācās paši — savos darbos un rīcībā. Tas ir mūsu otrais noteikums.

Bet trešais, pats galvenais, pats sarežģītākais noteikums, ir censties panākt, lai oktobrēni visu darītu labprāt. Jāizraisa viņu interese par to, kas •viņus sagaida, jāveido viņos pozitīva attieksme pret darbu.

J

Šodien notiek oktobrēnu sanāksme. Tās temats ir vienkāršs: «Par robežu un robežsargiem». Nedēļu pirms sanāksmes oktobrēnu stūrītī sāka parādīties daudzkrāsaini plakātiņi: «Vai tu zini nedzirdamo soļu noslēpumu?», «Vai proti redzēt iumsā?», «Vai gribi sastapties ar īstu robežsargu?», «Vai vēlies uzzināt, kā robežsargi notvēra diversantu?» Zem visiem jautājumiem bija piebilde: «Līdz sanāksmei atlikušas tik un tik dienas.»

Un tad pie oktobrēniem ieradās viņu vadītāji. Serjožu un Ļenu nevar ne pazīt: Serjožam galvā ir kareivja laiviņa, uz pleciem — uzpleči, Ļenai — matroža cepure un apkakle. Vienā mirklī visi atcerējās: šodien taču sanāksme! Un nopriecājās! Un sāka raizēties: kā notiks parāde? Visiem iegribējās pēc iespējas drīzāk uzlikt uzplečus, apkakles un laiviņas. Bet Ļena un Serjoža it kā būtu to nojautuši, pajautāja: «Kuras no zvaigznītēm grib būt par jūras robežsargiem un kuras — par sauszemes robežsargiem?»

Sacēlās troksnis. Katrs kliedza savu. Taču Serjoža aizrādīja:

— Tā klaigā krauķi, nevis oktobrēni.

Tikai tad visi atcerējās, ka katrai zvaigznītei jāsapulcējas, jāapsēžas un jāpieņem kopīgs lēmums.

Līdz parādes sākumam bija atlikušas piecas minūtes. Ieradās arī viesi — jaunais karavīrs Kostja un dažas māmiņas.

Viesiem sanāksmē ir ļoti nozīmīga loma. Oktob-rēniem patīk parādīt to, ko viņi prot, ne vien saviem biedriem, bet arī pieaugušajiem. Tas ir vēl interesantāk.

Pēc svinīgās līnijas oktobrēni soļoja glītā ierindā, visi bija ļoti nopietni un koncentrējušies. Soļojot garām viesiem, viņi spēra soļus sevišķi sparīgi. Skaisti soļot, īstam robežsargam redzot, ir

ļoti atbildīgs uzdevums. Tiesa, otrās klases skolēni bija rūpīgi gatavojušies, un vadītāja Ļena sacīja, ka tagad nav jākaunās iziet parādē. Kostja katru zvaigznīti par kaut ko paslavēja (jāatzīmē, ka ir ļoti svarīgi atšķirīgi izteikt atzinību katrai zvaigznītei, ja visas ir ļoti centušās).

Bet pēc tam vadītāja Ļena bērniem pastāstīja par padomju robežsargu dienestu, par Kostju. Tā nebija gara pārruna un ilga tikai sešas minūtes.

Vēlāk robežsargs Kostja ierosināja izmēģināt spēkus sacensībā. «Robežsargiem» vajadzēja nodemonstrēt savu izveicību stafetē: diviem zēniem — ātri noģērbties un apģērbties, diviem citiem — uz sakrustotām rokām nest savu biedru; meitenēm bija jāiegaumē uz teltenes auduma novietoto septiņu priekšmetu nosaukumi, prātā jāizskaita, kad beigsies minūte, un jānosaka attālums no vienas sienas līdz otrai. Taču, pirms ķerties pie šo uzdevumu veikšanas, oktobrēniem minūtes laikā bija jāvienojas, kurā stafetes posmā katrs startēs un ko darīs. Varētu likties, ka šo sanāksmes daļu Ļena ar Serjožu nebija visai labi pārdomājuši, taču nē — viņi mācīja mazajiem bez palīdzības no malas sadalīt savus spēkus nepazīstamā pasākumā.

Sanāksmes noslēgumā oktobrēni izgāja skolas dārzā, kur sākās karaspēle. «Jūrnieki» devās ceļā ar robežapsardzes kuteriem, bet «robežsargi» stājās posteņos jūras krastā. Strādāja štābs, darbojās radiosakari, situācija bija vissarežģītākā, taču «robežsargi» nepievīla.

. Visiem bija žēl pārtraukt spēli.

— Parotaļāsimies vēl brītiņu, — bērni lūdza.

Tas ir ļoti labi, ka bērniem gribējās sanāksmi turpināt, tātad viņu interese nav atslābusi. Jebkuru tikšanos ar oktobrēniem labāk pārtraukt

tieši tajā brīdī, kad bērniem gribas vēl mazliet parotājāties, parunāt vai pastrādāt.

Serjoža nemēģināja savus oktobrēnus pierunāt. Viņš tikai izvilka no savas somas ar zīmoglaku aizzīmogotu aploksni, un vienā mirklī visi viņu ielenca. Aploksni atvērt uzticēja Ļusjai. Tajā bija ielūgums paciemoties karaspēka daļā.

Sanāksme bija ilgusi tieši stundu. Taču oktob-rēni vēl ilgi to pieminēja un vēl daudzreiz spēlēja spēles, kuras toreiz bija iemācījušies.

Ja krietni pārdomāsi šeit aprakstītās sanāksmes gaitu, tu noteikti sapratīsi, kā jāgatavo un jāorganizē tādas sanāksmes, kuru mērķis ir iepazīstināt otrās klases skolēnus ar kalnraču, zvejnieku, lidotāju, celtnieku darbu, ar pasta, milicijas, ugunsdzēsības dienesta, veikala vai aptiekas darbu. Iegaumēsim, ka sanāksmē nepieciešams daudz darbības, turklāt citam citu jānomaina stāstījumam, dziesmai, lomu rotaļai un sacensību ro-iaļai, kādam visiem kopīgi veicamam darbam, kāda jautājuma kopīgai apspriešanai. Jāprot ar īpašiem paņēmieniem noturēt bērnu uzmanību, ja viņi ir pārāk satraukti. Sanāksmes gaitai jābūt ritmiskai, bez liekas vilcināšanās. Pats interesantākais jāatstāj beigām, un vēlreiz atkārtosim — sanāksmei kaut kas jāiemāca: jādod jaunas zināšanas, jāpilnveido prasme un iemaņas, bērni arvien vairāk jāpieradina pie kopīga darba un savstarpējas izpalīdzības.

Neraizējies, ja vēl ne visai labi proti organizēt sanāksmes! Gan iemācīsies!

Kas sastāda plānus? Mēs zinām, ka vadītājs ir kā pavadonis lielā pārgājienā: ja viņš dosies ce|ā, pats ceļu nezinādams, — mētāsies šodien turp, rīt — citur, neapdomīgi uzsāks vienu, pēc tam — citu, tad arī tie, kurus viņš vadīs, mīņāsies uz vietas, netikdami uz priekšu.

Ja viņš izvēlēsies maršrutu, neņemdams vērā mazāko biedru spēkus un izveicību, ja vilks viņus sev līdzi, nesacīdams, uz kurieni un kāpēc, nepajautājis, ko viņiem ce|ā gribētos redzēt, tad viņi necik tālu kopā neaizies un drīz nogurs.

Pieredzējis pavadonis turpretī jau no paša sākuma mācīs jaunākos kopīgi izpētīt un izraudzīties maršrutus, noteikt mērķus un tos sasniegt.

Mācīsim arī mēs mazajiem izstrādāt kopīgus nākotnes plānus. Dažs labs no lasītājiem var iebilst: «Tas jau pat mums, lielajiem, ne vienmēr viegli izdodas.»

Atbilde ir vienkārša: tieši tāpēc jau ir grūti, ka agrāk neesat iemācījušies un neesat raduši to darīt!

Gada sākumā vadītāji visām grupas zvaigznītēm vaicā:

— Ko varam uzsākt jau tagad, septembrī?

— Kā nosvinēsim ražas svētkus?

— Kā atzīmēsim Skolotāju dienu?

— Kādos darbos palīdzēsim pionieriem?

— Kādu kopīgu sanāksmi noorganizēsim?

Tas nekas, ja oktobrēni vēl nezina atbildes uz šiem jautājumiem. Nav nemaz nepieciešams, lai viņi tūlīt atbildētu.

Jautājumi ir uzrakstīti un glabājas oktobrēnu stūrītī. Tie vienlaikus ir uzdevumi izlūkiem. Katra zvaigznīte kļūst par izlūku grupu. Katra var sev izraudzīties jebkuru uzdevumu, bet, ja vēlas, arī divus, trīs vai pat visus piecus.

Mēs ieteiksim oktobrēniem paskatīties apkārt, padomāt, apspriesties ar lielajiem — ar pionieriem, komjauniešiem un vecākiem, — ieskatīties skolas bibliotēkā. Ja reiz izlūkošana, tad izlūkošana.

Laiks izlūkošanai jāatvēl neilgs — divas trīs dienas. Citādi tā no svarīga, steidzama kaujas uzdevuma pārvērtīsies par garlaikošanos.

Zvaigznīšu vadītāji šajās dienās nesnauž. Viņi notur slepenas apspriedes ar izlūkiem:

— Kur jūs bijāt? Ar ko runājāt? Ko esat izdomājuši?

Sākumā bērni darbojas ne visai prasmīgi, tādēļ viņiem jāpalīdz:

— Apdomāsim kopīgi, taču tā, lai citi neuzzinātu, ko esam izdomājuši. Citādi nebūs interesanti ...

Rotaļa? Protams, rotaļa! Jo tā, kā jau zinām, palīdz oktobrēniem tikt galā ar visgrūtākajiem uzdevumiem.

Zvaigznīšu vadītāji uztur interesi par meklējumiem, iesaka, kurp vēl varētu doties, ko un kā apskatīties (vai atcerēsies, kā Koļa Jemeļjanovs palīdzēja oktobrēniem ar citādām acīm aplūkot viņu klases telpu?), par ko palasīt avīzes un žurnālos un ar ko aprunāties.

Vadītājam rezervē vēl ir vairāki priekšlikumi, kurus var piedāvāt oktobrēnu izvēlei.

Sī izvēles iespēja ir visai gudrs gājiens mūsu vadītāja darbā. Tā lieliski palīdz oktobrēniem iemācīties plānot. Iegaumē to!

Tajos gadījumos, kad mazajiem ir grūti iztēloties, kādiem vajadzētu būt gaidāmajiem svētkiem, sanāksmei vai citam pasākumam, piedāvā viņiem dažādus variantus, lai bērni izvēlas, kas viņiem visiem vislabāk patīk un kas viņiem vairāk piemērots!

Lai izraudzītos, ir nepieciešams pārdomāt, apspriest un salīdzināt. Gadās, turklāt diezgan bieži, ka oktobrēni, pēc gariem strīdiem un spriešanas pieņēmuši kopīgu lēmumu, visā nopietnībā apgalvo:

— To mēs paši izdomājām!

Izlūkošanas laiks beidzies. Oktobrēnu grupas kopīgā sanāksmē noskaidro, ko īsti katra zvaigznīte iecerējusi.

Grupas vadītāja, vecāko klašu skolniece, atklāj sanāksmi un atgādina, kādēļ visi sapulcināti. Zvaigznītēm dod piecas minūtes laika, lai galīgi nolemtu, ko katra no tām ierosinās. Pēc tam komandieri cits pēc cita paziņo savas zvaigznītes lēmumu:

— «Ērglēni» ierosina septembrī izgatavot rotaļlietas no dabas materiāliem un uzdāvināt tās bērnudārzam.

— «Draiskais vējš» uzskata, ka jāpalīdz pionieriem operācijā «Dzimtenei — miljonu» un ka jānoorganizē pasaku un mīklu pēcpusdiena.

— Ražas svētkos vajag sarīkot augļu karnevālu, — tāds ir «Draudzīgā piecnieka» ierosinājums.

— Mēs gribam piecu līdz desmit kilometru garu pārgājienu pa mežu! — tā ir «Bezbēdīgo» vēlēšanās.

— «Kosmonauti» ierosina sarīkot pārsteiguma koncertu skolotājiem.

— «Pavadonis» vēlas, lai notiktu sanāksme par lidotājiem!

Priekšlikumi ir izteikti, un tie visi patīk oktob-rēniem.

Kas tagad jādara vadītājiem un skolotājam? Vai pieņemt tos tādā veidā, kādā tie tika izteikti, vai arī izraudzīties vairāk piemērotos, tos, kas vieglāk noorganizējami, un pārējos atmest?

Nē, nevis noraidīt bērnu ierosinājumus vai aizstāt tos ar saviem, bet gan attīstīt tālāk, precizēt un papildināt.

— Pasaku un mīklu pēcpusdienu? Labi izdomāts! Taču kādu pasaku un mīklu? To ir tik daudz. Mēs tās vienmēr lasīsim, sacerēsim un minēsim. Taču par ko šoreiz?

Bērni stiepj rokas.

— Par dzīvniekiem un putniem.

— Par gadalaikiem.

— Par visādiem brīnumiem.

Brīnumu pasakas patīk visiem.

Nataša Veržbicka, grupas vadītāja, precizē:

— Bet ja nu tas būtu ceļojums ar lidojošu paklāju?

— Tas ir ko vērts! — visi ir apmierināti.

Uz tāfeles tiek uzrakstīts pirmais plāna punkts: sanāksme «Ceļojums ar lidojošo paklāju».

Tādā pašā veidā tiek apspriesti pārējie priekšlikumi.

Jāsaka, ka šeit minētie paņēmieni sekmīgi tiek izmantoti daudzās vienībās. Pamēģināsim arī mēsf

Oktobrēnu uzdevumi. Pamēģiniet tikai atstāt kādu no oktobrēniem bez uzdevuma, visiem zvaigznītē kaut ko uzdot, bet vienam — ne. Tas noteikti: apvainosies.

Vispirmām kārtām tas ir aizvainojoši tāpēc, ka cilvēkam kaut kas ticis atņemts. Nepieredzējuši vadītāji dažreiz par sodu nejauj oktobrēnam apmeklēt koncertu vai kino, t. i., atņem viņam to, kas tiek uzskatīts par izpriecu. Otrās klases oktob-rēni tikpat smagi pārdzīvo to, ja viņiem neuztic nevienu uzdevumu vai neiesaista kopīgā darbā.

No sacītā tad arī izdari secinājumus!

Jā, saņemt uzdevumu otrās klases oktobrēniem ir patīkami. Viņus iepriecina atbildība, un viņi tūlīt uzsāk... rotaļu. Jo «bibliotekārs», «tīrības sargs» vai «skolotājas galvenais palīgs» matemātikā vai lasīšanā ir tikai loma rotajā. Un nemaz nav slikti, ja oktobrēns parotaļājas. Darbam tas nāk tikai par labu!

Uzdevumi otrajā klasē jau ir ievērojami sarežģītāki nekā pirmajā. «Bibliotekārs» katrā zvaigznītē izziņo grāmatu brīvprātīgu vākšanu par kādu noteiktu tematu: vienā zvaigznītē — par Vladimiru Ijjiču Ļeņinu, revolūciju, bojševikiem pagrīdniekiem, otrā — par pionieriem varoņiem, trešajā — par dabu, zvēriem un putniem, ceturtajā — pasakas, piektajā — dzejoļus un stāstus par saviem vienaudžiem.

Sestdienās — bibliotēkas dienās — bērni atdod izlasīto grāmatu un saņem jaunu. «Bibliotekāri» laiku pa laikam apmainās ar savu bibliotēku fondiem. «Tīrības sargs» pārbauda, vai oktobrēni kārtīgi apģērbušies, vai rūpīgi nomazgājušies, vai viņu portfeļi sakārtoti, vai bērni izpilda rīta rosmi,

vai mājās palīdz māmiņai. «Galvenais palīgs» dažādos mācību priekšmetos palīdz biedriem sagatavoties stundai, iznēsā izdales materiālu un savāc burtnīcas.

Tagad uzdevumi paredzēti ilgākam laikam nekā? pirmajā klasē — no divām nedēļām līdz mēnesim.

Komandieru maiņa notiek ne retāk kā reizi ceturksnī. Gada laikā visiem oktobrēniem vēlams pabūt komandiera godā.

Dienā, kad notiek uzdevumu un komandieru maiņa, organizējama zvaigznītes sanāksme. Tajā bērni stāsta, kā viņiem veicies ar pienākumu pildīšanu, un visi kopā pārrunā, kas viņu darbā bijis labs, kas nav izdevies un kāpēc, kādi secinājumi izdarāmi.

Tādai sarunai ir liela nozīme — tā māca bērniem patstāvīgi, kolektīvi un taisnīgi novērtēt gan savu, gan biedru darbu, kā arī uzkrāt ļoti noderīgas iemaņas.

Kas ir TRDM? TRDM atšifrējums ir šāds: tradicionālā radošo darbu mija. Nav skaidrs?

Katra zvaigznīte pēc kārtas zināmu laiku veic kādu darbu: bērni ir gan «rotaļu organizētāji»r gan «mākslinieki», gan «klases saimnieki», gan «meistari».

Tradicionāli šie darbi ir tāpēc, ka tos kā stafetr pa apli zvaigznīte nodod cita citai.

Radoši tie ir tāpēc, ka katra zvaigznīte, saņemot uzdevumu nākamajam laika posmam, cenšas darbā ieviest kaut ko jaunu, savu, un sagādāt visiem pārsteigumu.

Radošo darbu nomaiņa oktobrēniem dod iespēju vienlaikus rūpēties citam par citu, par savu klasi, par apkārtējiem cilvēkiem un domāt, kā labāk veikt uzdevumu. Turklāt, ja pienākumi mijas, neviens

no tiem nepagūst apnikt, toties ikvienam oktobrē-nam noteikti ir iespēja izmantot savas dotības un prasmes un parādīt sevi no labās puses, ja ne vienā darbā, tad citā.

Tā, piemēram, «rotaļu organizētāji» starpbrīžos organizē rotaļas un jautras sacensības.

«Mākslinieki» rīko koncertus savai vai kādai citai grupai, bērnudārzam, vecākiem vai šefiem.

«Klases saimnieki» raugās, lai klasē vienmēr būtu tīrība un kārtība.

«Meistari» pilda skolotājas un vadītāju pasūtījumus, izgatavo uzskates līdzekļus, nozīmītes, emblēmas un karodziņus, kas nepieciešami dažādām rotaļām, sacensībām, konkursiem un olimpiādēm.

Bērni mācās darboties kopā, izpalīdzot cits citam; mācās ne tikai no savas, bet arī no savu priekšgājēju pieredzes, cenšas, lai «neizgāztos», bet parādītu sevi no labākās puses.

TRDM ir lielisks Ļeņingradas skolēnu izgudrojums.

Godāsim zināšanas! No kā atkarīgas sekmes mācībās? Vai, citiem vārdiem runājot, kas vajadzīgs, — lai kļūtu teicamnieks?

Vajag, lai galvenais tev būtu nevis vēlēšanās palielīties ar atzīmēm, nevis cenšanās izvairīties no bāriena mājās vai skolā, nevis sapnis par dāvanu, kuru iegūsi, ja mācībās būs labas atzīmes, bet gan pavisam kas cits — vēlēšanās vairāk zināt, lai būtu noderīgāks cilvēks.

Vajag, lai mācīšanās tev būtu saistīta ar prieku un aizrautību, lai tā neliktos kā garlaicīga un smaga nasta.

Jāiemācās pareizi izmantot savu laiku, atmiņu, uzmanību, gribu, jāiemācās pareizi mācīties.

Tas arī viss, kas patiešām vajadzīgs. Pārējais nāks pats. Un, ja tad tevi paslavēs, apbalvos vai apdāvinās, tu ar jo lielāku aizrautību un enerģiju turpināsi mācīties pēc vislabākās sirdsapziņas.

Kā palīdzēt mazajiem labi mācīties? Nepieciešams,

lai viņi apzinātos, kāpēc mēs mācāmies, lai iemīlētu mācības, lai iemācītos mācīties, lai cits citam palīdzētu.

Ar runām vien par zināšanu derīgumu daudz nepanāksi. Vēl jo vairāk tad, ja runāts tiek pienākuma pēc. Daudz labāk, ja komjaunieši, pionieri, vecāki, šefi no rūpnīcas vai kolhoza ierodas grupā vai zvaigznītē un nevis pienākuma pēc, bet gan no visas sirds palīdz bērniem saprast, ka bez speciālām zināšanām nevar celt māju, kausēt

tēraudu, audzēt labību, palaist gaisā kosmosa kuģi — bez zināšanām nevar izdarīt neko!

Lai oktobrēni paši ierodas pieaugušo darbavietās un savām acīm pārliecinās, ka katrā darbā ir vajadzīgas zināšanas.

Lai uzturētu un attīstītu intereses par mācībām, aizraušanos ar tām, ļoti noderīgi ir turnīri un viktorīnas atsevišķos priekšmetos vai arī visos priekšmetos kopā. Daudzās vietās šie pasākumi draiski iesaukti «Tu-Vi» — turnīrs viktorīna.

Komandas ir atsevišķas zvaigznītes. Katra no tām sagatavo un uzdod citām grūtus un āķīgus jautājumus un uzdevumus. To dara vai nu pa apli nākamajai komandai, vai pēc izvēles jebkurai komandai, vai arī visām komandām pēc kārtas.

Žūrija, kuras sastāvā ir vecāki, šefi, pionieri un, protams, skolotāji, novērtē, ko spēj katra komanda. Slava uzvarētājiem!

«Tu-Vi» ir ieteicams organizēt nevis retos gadījumos, bet gan regulāri, piemēram, reizi mēnesī. Visi zina, ka pēc mēneša notiks zināšanu skate. Ikviens apzinās, ka no viņa atkarīgs viņa zvaigznītes gods un slava visu pieaugušo un bērnu acīs. Tāpēc viņš vairāk pacenšas gan skolā, gan mājās un vēl citiem palīdz. Un ne jau pildīdams Lāda lūgumu vai uzdevumu, bet gan pēc paša gribas un vēlēšanās, draudzības, biedriskuma un vienotības jūtu mudināts.

Iemācīties mācīties var.

Pionieri kopā ar vecāko klašu audzēkņiem organizē oktobrēniem skolu, kura tā arī saucas «Mācies mācīties». Skolā runā par to, kā jāiekārto sava darba vieta, kā jāizveido dienas režīms, kā jārisina uzdevumi, kā jāiegaumē, kā jāglabā burtnīcas un mācību grāmatas. Pionieru reida brigāde ierodas arī mājās pie otrās klases oktobrēniem un palīdz viņiem sagādāt labam darbam nepieciešamos apstākļus.

Dažās skolās ieviesta šāda kārtība: no pulksten trijiem līdz pieciem neviens neapciemo citus mājās un nezvana pa telefonu, jo tas ir laiks mācībām. Tā ir ļoti laba kārtība.

Darbs sagādā prieku. Mēs jau zinām, ka ok-tobrēniem patīk būt citiem noderīgiem, patīk palīdzēt vecākajiem biedriem kādā svarīgā darbā. Tāpēc vienības padome laiku pa laikam lūdz ok-tobrēnu palīdzību. Vienības padomes uzdevums tiek ievietots aizlīmētās aploksnēs un ar sakarnieku palīdzību izsūtīts grupām un zvaigznītēm. Izlasījuši uzdevumu, oktobrēni kopā ar vadītajiem apsver, kā, kad, ar kādiem spēkiem un ar kādu darbarīku palīdzību to veikt. Padomā arī par to, kā sarīkot darba sacensību, kā salīdzināt rezultātus un noteikt uzvarētājus.

Pionieri strādā kopā ar oktobrēniem. Darbā viņi tiem rāda piemēru, pie tam māca arī darba paņēmienus. Kopā ar lielajiem ir daudz interesantāk un jautrāk strādāt. Paralēli darbam viņi taču pagūst izdot «zibeni» vai noorganizēt jautru reportāžu par darba gaitu, izdomā kādu skaitāmo pantiņu. Tāds darbs ir ne vien noderīgs, bet tas sagādā arī prieku.

Taču oktobrēniem ne vien jāuzdod uzdevumi, bet jāmāca arī pašiem atrast sev svarīgu un derīgu darbu.

Zaļš zariņš ziemas vidū. Aiz loga gaudo februāra sniegputeņi, ir auksts un vējains laiks, koki lokās, šūpodami kailos zarus.

Bet oktobrēniem uz palodzes stāv sīki zariņi, kam izplaukušas lipīgas, spīdīgas, smaržīgas lapiņas. Un klasē jūtama visīstākā priecīgā, zaļā pavasara dvesma.

23. februārī izplaukušos zariņus oktobrēni uzdāvinās saviem vecākajiem draugiem — karavīriem.

Divpadsmit dienas pirms svētkiem oktobrēni nogrieza pa zariņam no papelēm, lazdām, apsēm, vītoliem, ķiršiem, ceriņiem, jasmīniem un sešas stundas paturēja tos ūdenī, kas bija sasildīts līdz trīsdesmit grādiem. Pēc tam izņēma zarus no siltā ūdens un pārlika istabas temperatūras ūdenī. Pēc dažām dienām pumpuri piebrieda un drīz vien izplauka.

Bērniem bija prieks skatīties uz svaigajām zaļajām lapiņām, kuras acīm redzami auga aizvien lielākas. Liels prieks ir arī, kad tev ziemas vidū tādu zariņu uzdāvina.

Oktobrēni nolēma sagatavot zaļās dāvanas māmiņām 8. martā.

Negaidītie viesi. Tie bija patiešām negaidīti viesi, kas ieradās pie oktobrēniem. Iedomājieties vien: ar savu ārsta somu ieradās dakteris Aikā-sāp, Malvīne — meitene ar gaišzilajiem matiem, tēvocis Stjopa, Vinnijs Pūks ar Kristoferu Robiņu, Izklaidīgais cilvēks un turklāt vēl barons Minhauzens.

Katrs no viņiem lika oktobrēniēm nosaukt grāmatu, kurā par viņu rakstīts, un tās autoru. Pēc tam viesi sāka uzdot bērniem visādus āķīgus jautājumus.

Tā, piemēram, barons Minhauzens jautāja:

— Vai jūs atceraties, cik spāņu lielgabalu es iesviedu jūrā?

— Bet pīles? Kā jūsu draugu baronu Minhau-zenu izglāba pīles?

Vinnijs Pūks palūdza Kristoferu Robiņu noskaidrot, vai bērni zina nosaukt visu viņa draugu vārdus. Un pēc tam vēl bija jāatbild uz šādiem jautājumiem:

— Kur bija palikusi nabaga ēzelīša I-ā aste?

— Kas notika ar Sivēna dāvanu?

— Kurp un kādā nolūkā devās slavenā «eks-potīcija»?

— Kādus Trusīša radiniekus un paziņas jūs atceraties?

Malvīne, protams, iztaujāja bērnus par savu nepaklausīgo skolēnu Buratīno. Viņa, piemēram, jautāja:

— Ko koka cilvēciņš izdarīja ar savu ābeci?

— Kā viņš izglābās no lapsas Alīses un runča Bazilio?

— Ko Malvīne centās viņam iemācīt?

Tēvocis Stjopa bija miliča formā un uzdeva

pavisam nopietnus jautājumus:

— Kā jāuzvedas autobusā, tramvajā un trolejbusā?

— Ja pa šosejas malu viens otram pretī dodas divi zēni, kurš no viņiem pārkāpj satiksmes noteikumus un kāpēc?

Dakteris Aikāsāp izņēma no somas jodu, vati, marles saiti, rīcineļļu, vazelīnu, visādas pudelītes, kārbiņas un burciņas un sacīja:

— Kas noderēs, ja ir iegriezts pirkstā? Vai arī apdedzināta roka? Vai arī zem naga ierauta skabarga? Kurš zina, lai atbild!

Oktobrēni, protams, noprata, ka Grāmatu nedēļā pie viņiem ieradušies pionieri literāro varoņu tērpos. Bet vai tad nav interesanti atbildēt uz viņu jautājumiem? Interesanti un jautri!

Deja ar pārbaudījumiem. Akordeonists sāk spēlēt letkisu, un oktobrēni sastājas ķēdītē un uzsāk deju.

Dejo un nenojauš, kādi negaidīti pārbaudījumi viņus gaida. Bet žūrijā sēž cilvēki, kas noslēpumaini klusē, noskatās, un pēkšņi — svilpiens.

— Oktobrēn, parādi savu kabatas lakatiņu!

Ja lakatiņš ir, pamāj ar to un turpini dejot, ja nav, neko darīt — jāiet malā.

Mūzika turpina spēlēt, zēni un meitenes jautri dejo. Atkal svilpiens. Žūrija saka:

— Apstāsimies uz brītiņu. Kur ir mūsu ķemmītes?

Šoreiz no dejas izstājas tie, kuri aizmirsuši paņemt ķemmi.

Dejotāju ķēdīte kļūst arvien īsāka. Arvien «pie-kasīgāki» kļūst žūrijas jautājumi:

— Vai visas pogas jums aizpogātas?

Protams, daži sapogājušies nevīžīgi. Diviem

zēniem skolas uzvalkam pogas vaļā.

Deja turpinās. Kādi vēl pārbaudījumi gaida dejotājus?

Žūrijas locekļi pārbauda, vai rūpīgi nospodrināti apavi, vai uz rokām nav tintes traipu, vai siksnas kārtībā, vai nav atrisušas matu lentes.

Tikai daži iztur visus pārbaudījumus. Toties viņi kāpj uz goda pjedestāla.

Tā rotaļādamies bērni mācās būt rūpīgi un kārtīgi.

Kartupeļu balle. Pionieri otras klases oktobrē-niem bija noorganizējuši konkursu «Kurš ir vislabākais savas māmiņas palīgs?». To noskaidrot nebija grūti — vajadzēja tikai paskatīties, kā cilvēks piešuj pogu, mazgā traukus un mizo kartupeļus.

Ar kartupeļiem iznāca visādi, izrādījās, ka daži mizo kartupeļus gluži labi, bet citi — tā vien skaties, ka neiegriež pirkstā.

Katram oktobrēnam pionieri uzdāvināja ērtu un drošu kartupeļu tīrāmo nazīti (vai noproti, par ko ir runa?). Sestdien notika praktiskā nodarbība. Otrās klases skolēni visi bez izņēmuma guva lielus panākumus. Priecājās gan oktobrēni, gan viņu lielie draugi. Taču, re, kas par nelaimi — pēc nodarbības palika divi spaiņi nomizotu kartupeļu. Ko ar tiem iesākt? Domāja, domāja un izdomāja: rīt sarīkosim kartupeļu balli! Kartupeļus līdz rītam atstāja ūdenī.

Bet kas notika nākamajā dienā! Katrs pionieris kopā ar saviem palīgiem — oktobrēniem — gatavoja citu ēdienu. Viens rīvēja kartupeļus, otrs grieza, trešais sasmalcināja salmiņos. Kartupeļus cepa gan uz uguns, gan cepeškrāsnī, vārīja, sautēja un pat žāvēja. Galdā pasniedza vairāk nekā trīsdesmit ēdienu!

Tajā dienā bija ļoti jautri, un kartupeļus visi ēda tā, it kā nekad agrāk tos ne acīs nebūtu redzējuši. Kas tad ieguva pirmo vietu? Kurš uzvarēja kulinārijas mākslā?

Uzvarēja kartupeļi un oktobrēni.

Noslēpumainā un brīnumjaukā zāle... Tu dienas laikā ieej zālē, bet liekas, ka patlaban ir vēl nakts: mirdz zvaigznes, virs koku galiem redzams mēness. Tavā priekšā neparasta aka, un tajā — īsts ūdens. Līdzās namiņš no bērza baļķiem. Visapkārt zaļojoši bērziņi. Zem tiem — soliņš. Bet namiņā ir ķieģeļu krāsns, kurā gail uguntiņa, stāv čuguna pods. Uz galda — izrakstīti koka trauki, pie sienas — izšūts, tautisks dvielis. Petrolejas lampa apgaismo garus solus, kas izvietoti gar sienām. Zem tiem — pītas vīzes un koka tupeles.

Pasaku zālē atrodas arī neliela mājiņa — leļļu teātris. Tam iepretim — galds ar patvāri. Šeit pulcējas oktobrēni, kad kādam ir dzimšanas diena vai notiek vakara «uguntiņa».

Ir ari burvju grāmata. Tajā ir gandrīz visu pasaku ilustrācijas...

Tādu zāli izveidot ir grūts un sarežģīts darbs. Te nepieciešama nopietna pieaugušo palīdzība. Arī oktobrēnu draugiem — pionieriem — daudz jāpastrādā: jārīko ekspedīcija uz laukiem pēc dziesmām un pasakām, pēc sadzīves priekšmetiem, izšuvumiem un mežģīnēm. Toties kas tā būs par pasakainu burvju valstību, kurā nonāks bērni, līdzko atvērs zāles durvis ...

KUR, KO UN KA SPĒLE?

Vai nav tiesa, ir taču interesanti uzzināt, kādas rotaļas bērniem ir dažādās mūsu valsts republikās?

Var uzrakstīt draugiem vēstules, palūgt pastāstīt par viņu mīļākajām rotaļām un savākt vai veselu tautas rotaļu krājumu. Bet pagaidām iepazīsimies ar šīm. Tās savāktas pionieru nometnē «Ērglēns».

«At» — azerbaidžāņu bērnu rotaļa. «At» azerbaidžāņu valodā nozīmē «zirgs». Zirgi gan parādās pašās rotaļas beigās, bet sākumā jāuzbūvē divas «pilsētas» — jāiezīmē divi apļi ar piecu metru lielu rādiusu. Attālums starp tiem — piecpadsmit soļu. Pieci zēni dzīvo vienā pilsētā, pieci — otrā. Vienā piecniekā katram rokās tenisa bumbiņa, bet otram piecniekam — nav nevienas.

Pēc vadītāja signāla bērni met bumbiņas augstu gaisā un paši skrien projām no pilsētas. Kaimiņiem jāpamanās pieskriet klāt un bumbiņas noķert. Ja noķertas divas bumbiņas, komanda ir paspēlējusi, ja trīs vai vairāk, — uzvarējusi. Tad zaudētāji kļūst par zirgiem, bet uzvarētāji — par jātniekiem. Jātnieki no savas pilsētas jāj uz kaimiņu pilsētu un atpakaļ.

«Cietokšņa ieņemšana» — mazo armēņu rotaļa.

Cietokšņa galvenais tornis ir akmens, bet ar piecus metrus lielu rādiusu apvilktais aplis, kurā atrodas akmens, ir cietokšņa sienas. Pieci seši cietokšņa aizstāvji izvietojas uz apļa līnijas. Uzbrucēji — sešu septiņu soļu attālumā no līnijas. Viņu ir tikpat, cik aizstāvju. Uzbrucēji cenšas iekļūt cietoksni un pieskarties akmenim. Bet aizstāvji, pats par sevi saprotams, neļauj — viņiem jāpieskaras uzbrucēja kājai ne augstāk par ceļgalu, un uzbrucējs izstājas no spēles.

Rotaļa ilgst trīs minūtes, ja vien tā nebeidzas jau agrāk pati no sevis. Pēc tā, cik bērnu aizkļuvuši līdz akmenim un cik bijuši spiesti izstāties no spēles, nosaka, kura komanda uzvarējusi.

Rotaļa «Špeņ» pazīstama Baltkrievijā. «Špeņ» ir koka klucītis, kas novietots uz zemes. Vienā pusē no tā desmit soļu attālumā pusaplī stāv

bērni ar koka vālītēm kā gorodko spēlē. Visi pēc kārtas met vālīti. Ja klucītis tiek notriekts, sviedējs gūst punktu. Kurš izrādīsies visveiklākais, kurš iegūs visvairāk punktu?

«Bumba vārtos» — gruzīnu bērnu rotaļa. Divas komandas stāv viena otrai pretī desmit, piecpadsmit soļu attālumā. Spēlei nepieciešama bumba un vārtiņi, kas izveidoti no lokanas rīkstītes, kuras abi gali iesprausti zemē. Vārti, kas atrodas vienādā attālumā no abām komandām, nav plati — tikai kādus piecus vai sešus centimetrus platāki par bumbu. Vienas komandas pirmais spēlētājs raida bumbu uz vārtiem. Bumba ripo pa laukumiņu — tiks vai netiks vārtos? Urā, ir! Punkts! Tad otras komandas pirmais spēlētājs rāda savu veiklību.

Kurai komandai vairāk punktu, tā uzvarējusi. Spēlēt var arī zālē, kur vārtus iezīmē ar ķegļiem, vingrošanas vālītēm vai krēsliem.

«Belbeu» — kazahu rotaļa. Divas komandas piecu sešu cilvēku sastāvā nostājas vienā rindā. Viens spēlētājs no katras komandas iziet uz starta līnijas. Atskan signāls, un viņi metas pie dvieļa, kas pakārts apmēram divdesmit metru attālumā. Paveicies ir tam, kurš pirmais saķer dvieli. Tagad viņš dzen atpalikušo, kamēr tas sasniedz finišu (vēl divdesmit metru). Cik reižu dvieļa īpašnieks iesit pa bēgošā muguru, tik punktu viņš nopelna savai komandai.

«Gredzens» — kirgīzu bērnu rotaļa. Ņemam trīs dvieļus un sasienam tos kopā, izveidojot apli. Esam gatavi rotaļai. Divi dalībnieki no pretējām komandām iejūdzas_ gredzenā ar muguru viens pret otru. Pēc signāla viņi cenšas pārvilkt viens otru pāri savai līnijai, kas atrodas divu trīs metru

attālumā no viduslīnijas. Ja izdodas pārvilkt, — esi īsts spēkavīrs!

«Kvinta» — lietuviešu rotaļa. Par «kvintu» to sauc tāpēc, ka rotaļā piedalās pieci dalībnieki. Četri stāv katrs savā laukuma stūrī, bet piektais — no pretinieku komandas — nostājās apļa centrā (apļa diametrs — trīs soļi). Stūros stāvētājiem ar bumbu jāizsit no apļa piektais spēlētājs. Pēc tam jāizsit arī otrais, trešais un ceturtais pretinieku komandas spēlētājs. Uzvar tā komanda, kuras dalībnieki ilgāk noturas aplī.

«Ķēdīte» — mazo moldāvu sacensību rotaļa. Katra komanda izveido ķēdīti — bērni turas cits citam pie jostasvietas. Komandu kapteiņi atrodas ķēdītes priekšgalā, tikai ne savas, bet pretinieka komandas priekšgalā. Atskanot signālam, kapteiņi kopā ar ķēdītēm sāk virzīties uz priekšu. Viņi gan skrien, ik brīdi mainot virzienu, gan lec te ar abām kājām uzreiz, te uz vienas, gan pietupstas.

Kapteiņi cenšas, lai ķēdīte kādā vietā pārtrūktu. Katru reizi, kad ķēdīte izjūk, kapteinis un viņa komanda saņem punktu.

«Brīnumnūjiņa» — tā savu rotaļu sauc tadžiku bērni. Bērni izraugās vadītāju un sadalās divās komandās. Vadītājs palūdz bērnus neskatīties un paslēpj nūjiņu. Abas komandas sāk to meklēt. Kuras komandas dalībnieks nūjiņu atradīs? Laimīgais atradējs iesaucas: «Brīnumnūjiņa pie manis!»— un cenšas ātrāk aizskriet pie vadītāja. Viņa komandas biedri viņam palīdz, bet pretinieka komanda kavē un cenšas nūjiņu atņemt. Nūjiņu sviest nedrīkst, to var tikai nodot no rokas rokā.

«Bir alma» — turkmēņu bērnu rotaļa. Uz galda atrodas pieci āboli (konfektes, akmentiņi). Bērni pēc kārtas met gaisā bumbiņu (viena bumbiņa rotaļai vajadzīga pat tad, ja spēlē ar āboliem vai akmentiņiem). Kamēr bumba atrodas gaisā, jāpamanās «novākt ražu», t. i., paķert no galda pēc iespējas vairāk ābolu. Uzvar tas, kuram ir visbagātākā raža.

«Čepan kul» — Uzbekijas oktobrēnu rotaļa. Izvēlas divus rotaļas vadītājus, pārējie nostājas (vai arī apsēžas, sakrustojot kājas) lielā aplī divu soļu attālumā cits no cita. Pa apli apkārt cits citam met lielu bumbu, bet rotaļas vadītāji, skriedami ap apli, cenšas to saķert tajā brīdī, kad kāds no rotaļas dalībniekiem nav paguvis bumbu nodot kaimiņam. Ja tas izdodas, vadītājs stājas aplī, bet neveiksmnieks kļūst par rotaļas vadītāju.

«Kragļi» — ukraiņu «gorodki». Katrā komandā — viena zvaigznīte. Komandā katram ir izmēru un svara ziņā piemērota runga. Katrai komandai ir savs «cietoksnis», kura izmēri lmxlm. Attālums starp «cietokšņiem» — desmit metru. «Cietoksnī» četri kluģīši atrodas blakus, bet piekto noliek stāvus vidū. Kluģlti uzskata par izsistu, ja tas izlidojis viens vai arī kopā ar vēl vienu. Zaudētāji, kā jau tas pieņemts, nēsā uzvarētājus uz muguras no «cietokšņa» uz «cietoksni». Tikai nevajag pārcensties!

«Vanags» — igauņu bērnu rotaļa. Jāizvēl putnu pagalma «saimniece» un «vanags». «Saimniece» čukstus, lai «vanags» nedzirdētu, katram pasaka, kāds putns viņš būs: gailītis, pīlīte, pīļtēviņš, vistiņa, zostēviņš, vārdu sakot, katram rotaļas dalībniekam ir savs vārds.

Putnu pagalmā ierodas «vanags».

— Kādēļ tu atlidoji? — jautā saimniece.

— Lai dabūtu kādu putnu.

— Kāds tev vajadzīgs?

«Vanags» nosauc. Ja pagalmā tāda «putna» nav, «vanagam» jālido projām un jāierodas no jauna. Bet, ja viņam izdodas uzminēt, nosauktajam «putnam» jācenšas aizbēgt un nokļūt «mājiņā». Tur «vanags» viņu nevar vairs noķert.

DEJAS NO VISAM PASAULES MAĻAM

Tās ir neparastas dejas. Tām mūziku nav sacerējuši komponisti, tās nav iestudējuši horeogrāfi. Dejas bērni izgudrojuši paši. Tās izdomājuši dažādās pasaules malās, bet dejo visur.

«Labdien, draudziņ!» Šo deju izdomājuši franču pionieri. Viņi labprāt paši to dejo un ar prieku māca saviem draugiem — citu valstu bērniem.

Visi pāros nostājas aplī. Pārī bērni stāv ar seju viens pret otru.

1.—8. takts. Partneri viens otram sniedz labo, pēc tam kreiso roku (2 reizes). Draudot viens otram ar pirkstu (vispirms — labās rokas, pēc

tam — kreisās), noliecas katrs uz pretējo pusi (vispirms vienu reizi pa labi, pēc tam — divas reizes pa kreisi).

9.—16. takts. Pāri rāda, ka tie grib šķirties. Katrs bērns cienīgi norāda ar īkšķi uz sevi, pēc tam nicīgi — uz savu partneri. Šķiroties pasniedz viņam kreiso roku, bet ar labo apmainās rokasspiedieniem ar zēnu vai meiteni no nākamā pāra. Un viss sākas no gala.

Deja turpinās tik ilgi, līdz pāri, kas uzsaka deju, atkal sastopas.

«Nāc dejot!» Tā ir čehu dzirkstīšu deja.

Nāc dejot, nāc pārī —Dari tā, kā es!Tra—lā—la—la—la—lā ... Nāc dejot tu arī —Draugi esam mēs.Tra—lā—la—la—la—lā ...Bērni sastājas apli.

1.—4. takts. Divi bērni iziet vidū un, dziesmiņai skanot, sameklē sev partnerus.

5.—8. takts. Piegājuši pie kāda no apli stāvošajiem, paklanās pa labi un pa kreisi (divas reizes).

Partneris atkārto šīs kustības, bet pēc tam pievienojas dejotājiem apļa vidū.

Deja atkārtojas arvien no jauna, un dejotāju ķēdīte aug. Beigās dejo visi.

Čardašs. Sagatavojieties, dejosim ungāru čar-dašu! Mūsu draugi nedaudz vienkāršojuši dejas figūras tā, lai ikvienam uzreiz gribētos stāties aplī un dejot.

Paskatieties paši! Visi pāros ar aizmugurē sakrustotām rokām nostājas aplī. Pirmajās četrās taktīs izdara trīs dejas soļus uz priekšu un vienu soli pa labi, pēc tam trīs soļus atpakaļ un soli pa kreisi. 5. un 6. taktī griežas vispirms pa labi, pēc tam — pa kreisi, paskatās viens uz otru un uzsmaida. 7. un 8. taktī meitenes pagriežas pret nākamo tuvāko partneri, zēni sasit plaukstas, un deja sākas no jauna.

«Karuselis». Tā ir poļu deja. To dejo poļu ok-tobrēni (zuhi) un ļoti iecienījuši arī poļu pionieri (harceri). Kādēļ gan arī mēs nepadejotu «karuseli»?

Kā dejot, to tūlīt pastāstīsim.

Kaut kur pagalmā vai meža pļaviņā sapulcējamies vakarā ap ugunskuru vai arī dienā un, dziedot dziesmiņu, stāvam uz vietas un visi reizē ritmā sitam kājas pret zemi. Tā nodziedam pirmo pantu, bet pēc tam, atskanot vārdiem «hei, hop-la-lā», ikreiz palecamies gaisā. Tad, tāpat palēkdamies un neatlaižot rokas, traucamies pa apli cits aiz cita uz labo pusi, pēkšņi apstājamies un dodamies pa kreisi.

Var izveidot vienu otrā divus apļus, no kuriem viens virzās pa labi, otrs — pa kreisi un pēc tam otrādi. Iznāk divkāršs karuselis, kurš, tāpat kā īstais, sākumā griežas lēni, bet pēc tam arvien straujāk un straujāk.

Hei, hop-la-lā! Griežas, traucas un joņo mūsu jautrais karuselis.

SKOLA MEŽA NORA

Kā iemācīt oktobrēnus vērot, pazīt, saprast un mīlēt dabu? Katrā ziņā ne jau tā, kā to dara nemākulīgi un nepieredzējuši vadītāji, kas sasēdina bērnus meža malā un gluži kā stundā sāk par to stāstīt.

Labāk iepazīties ar dabu, atrodoties tajā. Pētīt aktīvi. Pētīt rotaļājoties. Rotaļa māca, attīsta un audzina.

Pastāstīsim, kādas rotaļas un kā var noorganizēt oktobrēniem, lai viņi iegūtu vienkāršas, bet ļoti noderīgas zināšanas par mežu, pļavu un lauku.

Visi — pie alkšņa! Ja mežā atrodas visa oktob-rēnu grupa, katrai zvaigznītei jāsapulcējas pie alkšņa (oša, liepas vai apses). Kura zvaigznīte pirmā atradīs vajadzīgo koku, tā būs uzvarētāja. Pie viena koka divas zvaigznītes sapulcēties nedrīkst. Ja mežā ieradīsies tikai viena zvaigznīte, tad koku meklē katrs bērns atsevišķi. Tas, kurš pirmais atrod koku, apstājas un skaļi nosauc savu vārdu. Tikai neaizmirsīsim brīdināt oktobrēnus, ka nedrīkst skriet tālu no vadītāja.

Katrs — pie sava koka! Oktobrēniem izdala dažādu koku lapas, un viņiem pēc šīm lapām jāatrod pats koks. Vēlams, lai bērni prastu nosaukt koka sugu.

Ar aizvērtām acīm. īstie lietpratēji mežā orientējas arī ar aizvērtām acīm. Lai oktobrēni mēģina nosaukt lietas, kam viņi neskatīdamies pieskaras ar rokām. Tad, kad viņi jau spēs atšķirt līdzīgus priekšmetus, piemēram, priedes un egles čiekurus, bērza un liepas lapas, avenes un kazenes, viņus droši varēs dēvēt par lietpratējiem.

Mūsu meža joki. Zvaigznīte iznākusi meža kla-jumiņā. Klajumiņš kā jau klajumiņš — nekā īpaša nav. Bet ieskatieties vien — kas tad tas? Alkšņa zaros dzeltenus sānus spīdina āboli, bērzā aug egļu čiekuri, zem priedes nobirušas zīles, oša lapotnē paslēpies lazdas zariņš. Kurš atradīs visvairāk šādu joku?

Ejam ogās! Visiem rokās krūzītes, turziņas vai groziņi. Kurš pusstundas laikā salasīs visvairāk zemeņu, melleņu, kazeņu vai citu meža ogu? Sājā konkursā tiek pārbaudīts ne vien vērīgums un izveicība, bet arī gribasspēks. Nav jau tik grūti odziņu atrast, grūtāk ir neiemest to mutē!

Kur slēpjas meža dziedonis? Pavisam klusu, nekustēdamies mežā stāv bērni. Klau, kaut kur iedziedājās meža putniņš. Ja aizmiedz acis, putna dziesmiņa kļūst dzirdamāka. Lai bērni mēģina noteikt, kādā virzienā jāmeklē meža dziedonis, lai

mēģina pietuvoties tam, viņu neizbiedējot, un ieraudzīt solistu.

Putnu koncerts. Tajā piedalās visi, kas iemācījušies atdarināt putnu balsis. Lietpratēju žūrija vērtē izpildītāju mākslu. Uzvaru konkursā var gūt ne tikai dziedot kā lakstīgala vai vālodze, bet arī atdarinot pūces kliedzienu, žagatas žadzina-šanu vai parastā zvirbuļa čivināšanu. Galvenais ir prasme. Lai atdarināšana būtu precīza, putni jāpazīst ne vien pēc nosaukuma, bet arī pēc balss, pacietīgi jāklausās un ilgi jāvingrinās.

Medības bez bises un fotoaparāta. Šādas medības ir ne mazāk aizraujošas kā īstās, un vajadzīga tāda pati māka novērot un staigāt pa mežu nedzirdami un nemanāmi. Bērni izvēršas ķēdē desmit soļu attālumā cits no cita un lēni virzās pa mežu. Tikai neuzmanīgiem ļaudīm šķiet, ka mežā, izņemot putnus un kukaiņus, neko ieraudzīt nevar. Bet ja nu paskatīsimies vērīgāk? Kurš pirmais pamanīs vāverīti, dzeni, ezi, ķirzaku vai sesku? Bet varbūt arī zaķīti vai lapsu? Izdzirduši veiksmīgākā mednieka kluso svilpienu, visi uzmanīgi tuvojas viņam.

Kas atrodas zem lakatiņa? Ar lakatiņu pārsedzam nelielu noras laukumiņu. Pēc tam uz mirkli lakatiņu pacejam — «skatieties un iegaumējiet!» Bērni pēc kārtas vai arī visi kopā pastāsta, kas šajā laukumiņā aug, kas zied, kas dzīvo un ko dara.

Galotnītes un saknītes. Ejot cauri kolhoza sakņu dārzam, varam bērniem ierosināt: «Nosauksim kultūraugus, kuru galotnītes izmanto cilvēks un kuru — saknītes.» Par katru pareizu atbildi — zīle. Uzvarētājs ir tas, kurš savācis vairāk zīļu.

«NEDZIRDAMA IZLŪKGĀJIENĀ — KLUSU SOLI ...»

Nav šaubu, ziemā daudzas nodarbības ar oktob-rēniem daudz ērtāk organizēt skolā. Sevišķi jau nepieredzējušam vadītājam, kam šķiet, ka skolā pat sienas palīdz, jo klases telpā bērni taču netrokšņos un neizklīdīs, tāpēc ka stundās ieaudzinātā disciplīna viņus noturēs. Bet pamēģini panākt, lai neatslābst mazo uzmanība skvērā, parkā vai mežā ...

Ir vērts pamēģināt!

Iesācējiem vadītājiem piedāvājam nodarbības, kuras tieši veicina noturīgu uzmanību un attīsta redzes asumu, dzirdes jutīgumu, attapību, vērīgumu, atjautību un izveicību.

Šīs rotaļas-sacensības var iekļaut oktobrēnu «Kāvu» programmā.

Pēdas uz ceļa. Oktobrēni iznāk uz ceļa, kur saglabājušās gājēju un braucēju pēdas. Interesanti būtu noteikt, kas šeit braucis — motocikls, velo-

sipēds, vieglā automašīna vai kravas automobilis. Bet ja nu rati ar riepu riteņiem? Varbūt traktors, bet kādas markas?

Kādi lopi šeit dzīti — kazas, aitas, zirgi vai govis? Kādā virzienā cilvēki pa ceļu gājuši vai braukuši?

Kas tur tālumā redzams: māja, šķūnis, siena guba vai mašīna ar sienu? Kas tās par figūrām, kas parādījušās tālumā, kurš to pateiks? Kurš no oktobrēniem pirmais spēs izlasīt uzrakstu uz ceļa staba? Kurš pirmais noteiks pretī braucošās automašīnas mārku?

Nosakām pēc dzirdes. Oktobrēni nostājas ar muguru pret ceļu un pēc dzirdes cenšas uzminēt, kas brauc pa ceļu — kravas automobilis, autobuss, vieglā automašīna, motocikls vai mopēds.

So vingrinājumu ērti izdarīt ceļā uz tuvējo mežu, skvēru, parku vai rotaļām piemērotu pļaviņu vai laukumu. Bet ko var organizēt tur?

Ķērēji un bēdzēji. Oktobrēnus sadala divās vienādās grupās. Bēdzējiem desmit minūšu laikā jāpaslēpjas no ķērējiem. Tiem savukārt jāatrod un jāatved pie vadītāja pēc iespējas vairāk bēdzēju. Noķertie nedrīkst rauties no rokām un bēgt projām. Rotaļa ilgst ceturtdaļstundu, pēc tam lomas mainās. Punktus rēķina pēc noķerto bēdzēju skaita.

Meža balsis. Vienas komandas dalībniekiem mežā pa vienam jānokļūst no vienas vietas otrā, kur visiem jāsapulcējas. Atrast cits citu var, izmantojot kādu norunātu signālu — putnu balsis, ūjināšanu, meža trokšņiem līdzīgas skaņas (brak-šķēšanu vai klaudzināšanu).

Esam neredzami un nedzirdami. Kāds no bērniem nosēžas zemē, un viņam aizsien acis. Pārējie apmēram divdesmit soļu attālumā izveido apli. Pēc vadītāja norādījuma viens no oktobrēniem lēni sāk virzīties uz centru. Zemē sēdošais, izdzir-dis tuvošanos, ar roku norāda, no kuras puses nāk troksnis. Ja viņš jau pirmajā reizē parāda pareizi, neveiksminiekam, kura tuvošanās tika pamanīta, jāieņem viņa vieta, ja ne — virzīšanās uz priekšu turpinās. Uzvarētāja laurus gūst tas, kam izdevies pieskarties zemē sēdošā plecam.

Neredzamie mežā. Šajā rotaļā vadītājs pats uzņemas uzmanīga un vērīga patruļnieka lomu, bet bērni tēlo neredzamos.

Bērni izklīst meža biezoknī un noslēpjas. Atskanot signālam, viņi sāk tuvoties vadītājam. To viņi dara slēpdamies, zagšus, gan līšus uz vēdera, gan straujiem pārskrējieniem, izmantojot tos brīžus, kad vadītājs ir novērsies.

Tos, kas tuvojas pārāk nemākulīgi un nepiesardzīgi, vadītājs apstādina. Līdz rotaļas beigām viņiem nāksies pastāvēt malā. Bet tos, kas pārvie

tojas pēc visiem noteikumiem, viņš līdz zināmai robežai nepamanīs. Uzvar tas, kurš vistuvāk pievirzīsies vadītājam.

«Nedzirdamā izlūkgājienā — klusu soli». Daļai bērnu aizsien acis, un viņi izveido apli, stāvot vai sēžot desmit metru attālumā cits no cita. Apļa centrā novieto vairākus priekšmetus — bereti, siksnu, penāli, ābolu, skolas somu. Pārējiem bērniem jāiekļūst aplī un jāiznes no tā visi priekšmeti. Aplī vienlaikus drīkst ieiet ne vairāk par trim oktobrēniem. Katrs drīkst iznest vienu priekšmetu.

Bērni ar aizsietām acīm, izdzirduši troksni, ar roku norāda tā virzienā. Ja sargi pareizi konstatējuši izlūka atrašanās vietu, tam no spēles jāizstājas.

«Zilie», «zaļie» un «dzeltenie». «Zilajiem» pāri «zaļo» līnijai jānokļūst pie savējiem — «dzeltenajiem». «Zaļie», saprotams, nesnauž. Gar meža taciņu viņi izvieto slēpņus. Katrā slēpnī ir divi ar čiekuriem bruņojušies oktobrēni. Viņi ir labi no« maskējušies.

Vadītājs ik pēc pāris minūtēm sūta pie «dzelte« najiem» divus «zilo» ziņnešus ar daļu no gabalos sagriezta ziņojuma. Ceļš, pa kuru viņiem jāskrien, ir iezīmēts.

Acis un ausis jātur vaļā gan ziņnešiem, gan tiem, kas atrodas slēpnī. Vieniem — lai pamanītu «pretinieka» tuvošanos, otriem — lai jau laikus atklātu slēpni. Ja «zilajiem» tas izdodas, viņi var nogriezties no taciņas un slēpni apiet, lai neiekļūtu apšaudes zonā. Ja nē, jāpamanās izvairīties no trāpījuma ar čiekuru. Ziņnesis, kuram trāpīts, no spēles izstājas.

Jāievēro noteikums, ka slēpnī sēdošie nedrīkst dzīties pakaļ ziņnešiem.

Interesanti, vai «zilajiem» izdosies nogādāt «dzeltenajiem» visu ziņojumu? Vai «dzeltenajiem» savukārt izdosies pēc «nepilnīgajiem datiem» to atšifrēt?

Kad rotaļa beigusies, dalībnieki apmainās lomām.

Visi pie karodziņa! Rotaļa notiek mežainā vai šķēršļotā apvidū. Oktobrēnus sadala divās grupās. Viena grupa — «sargkareivji» — izvietojas piecdesmit soļu attālumā no zemē iesprausta karodziņa un tikpat tālu postenis no posteņa.

Katrā postenī ir divi rūpīgi nomaskējušies kau« jinieki. Otra grupa — «uzbrucēji» — atrodas attālāk. Pēc norunāta signāla viņi uzsāk ceļu. Uzdevums — nokļūt pie karodziņa. «Uzbrucēji» darbojas divatā vai pa vienam, cenšoties nerādīties «sargkareivjiem».

«Sargkareivis» var «uzbrucēju» saņemt gūstā, ja tas nokļuvis zonā, kuras rādiuss ir piecpadsmit soļu no posteņa. Taču ne vairak! Tas ir galvenais šajā rotaļā.

Sagūstīšana notiek šādi. Pēc acumēra noteicis piecpadsmit soļu attālumu (re, kur noder acumērs!), sargkareivis slēpnī gaida, kad «uzbrucējs» pārkāps šo neredzamo robežu, lai tad nosauktu viņa vārdu sak, Miša, nu tava dziesmiņa nodziedāta!

Taču slikti, ja sargkareivim misējies! Ar balsi viņš sevi ir nodevis. Šajā gadījumā «uzbrucējs» atkal nozūd meža biezoknī un no turienes vēro, uz kurieni pārcelsies postenis.

Neapdomīgi neļaut sevi pamanīt — tas ir svarīgs sargkareivju kaujas uzdevums. Otrs uzdevums ir pielaist «pretinieku» pietiekami tuvu un tikai tad droši rīkoties.

Rotaļā var izcelties strīdi: bija vai nebija 15 soļi. Strīdu izšķir vadītājs. Viņa soļu mērs ir likums.

Gūstekņiem atņem beretes vai «laiviņas» un pašus nosūta pie karodziņa, kur viņiem jāsagaida operācijas iznākums. «Uzbrucēji» ir uzvarējuši, ja ne mazāk kā puse no viņu skaita sasnieguši karodziņu.

* * *

Saruna ar tevi, oktobrēnu vadītāj, tuvojas beigām. Ļoti labi, ja grāmata kaut kādā ziņā izrādīsies tev noderīga: varbūt tā palīdzējusi labāk izprast mazos draugus, atrast interesantas nodarbības, noorganizēt sanāksmi vai sacensības.

Tomēr neviena grāmata nespēj sniegt atbildes uz visiem jautājumiem, kādi var rasties vadītāja darbā.

Tapec neaizmirsti, ka līdzās vienmēr atrodami palīgi — skolotāji, pionieru vadītāji, pionieru avīzes un žurnāli! Un pats galvenais — paša izdoma un fantazija.

SATURS

Par tevi un tavu darbu.........3

Par oktobrēnu vadītāju Koju Jemeļjanovu un viņa

oktobrēnu zvaigznīti........25

Par visdažādākajiem oktobrēnu darbiem vienībā, grupā un zvaigznītē .........

Матвеев Владимир Федорович ТЫ И ТВОЯ ЗВЕЗДОЧКА Разговор с вожатым октябрят-второклассников

Издательство «Звайгзне»

Рига 1981

На латышском языке

Перевод с русского Иевы Стрелевиц Художник Ирина Олесова

Vladimirs Fjodora d. Matvejevs TU UN TAVA ZVAIGZNĪTE Saruna ar otrās klases oktobrēnu vadītāju

Redaktore V. Platace Māksi, redaktors J. Sitnieks Tehn. redaktore R. Grundšteine Korektore Z. Seņkova

HE № 1689

Nodota salikšanai 23.09.80. Parakstīta iespiešanai 23.03.81. Formāts 70x100/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 3,87 uzsk. iespiedi., 8,14 uzsk. krāsu novilk., 3,56 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. Nr. 1974. Cena 15 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», Rīgā, 226013, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5501/P-440. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

2

[2] [2]

— Tikšanās tiek atlikta. Iesim, meitenes. Lūk, ko Koja bija izlēmis.

Content

Matvejevs Vladimirs Fjodora d. Tu un tava zvaigznīte

PAR TEVI UN TAVU DARBU

SKOLA MEŽA NORA

SATURS

1