Outsa Džoisa Kerola

Tumšie ūdeņi

Džoisa Kerola Outsa

Tumšie ūdeņi

Pirmā daļa

.

1

īrētā tojota, Senatora nepacietīgo, negausīgo roku vadīta, pagriezienos reibinoši slīdēdama, traucās pa bezvārda zemesceļu un tad pēkšņi ne no šā, ne no tā nodrāzās no ceļa nost, sasvērās un ar pasažieru pusi uz leju iegāzās melnajos, nemierīgajos ūdeņos un strauji grima.

Vai man būs jāmirst? - šādā nāvē?

2

Bija ceturtā jūlija vakars. Visur citur Greilinga salā un jo īpaši tās ziemeļu piekrastē svinības gāja savu gaitu. Mašīnas rindām bija novietotas pie šaurajiem, smilšainajiem ceļiem, kas veda uz pludmali. Vēlāk, kad satumsis, būs uguņošana, un vietām raķetes uzliesmos ekstravagantās un žilbinošās tehnikolora krāsās kā televīzijā rādītajā Persijas līča karā.

Viņi atradās vientulīgā, neapdzīvotā salas daļā, un viņi droši vien bija apmaldījušies. Pūloties saņemt drosmi, viņa savilka lūpas, lai izrunātu vārdu apmaldījušies.

Tāpat kā ar to prezervatīvu, ko viņa nēsāja līdzi somiņā - nu jau cik sen? - savā smalkādas somā un tagad jaunajā Lauras Ešlijas vasaras somā ar puķaino rakstu. Patiesībā viņa to bija nēsājusi līdzi jau kādā no iepriekšējām somām -tajā lielajā, elegantajā salmu somā ar sarkano ādas apmali, kas beigās bija sairusi gabalos, tik ilgi viņa to bija lietojusi. Prezervatīvs bija glīti un sterili iesaiņots, tas šķisti oda pēc aptiekas un aizņēma maz vietas. Ne reizi pēdējo mēnešu laikā viņa nebija tam pieskārusies, lai to atsegtu skatam, lai uzvedinātu kādu vīrieti vai draugu, vai darbabiedru, vai arī nejaušu paziņu to izmantot vai pat tikai domāt par tā izmantošanu. Jebkuram gadījumam tu esi gatava, bet, kad tas notiek, tu nedrīksti atvērt muti, tu esi bez valodas.

Viņi atradās kaut kur Mēnas štata Greilinga salas purvājos, divdesmit minūšu braucienā ar prāmi no Būtbejas ostas uz ziemeļrietumiem.

Viņi bija draudzīgi tērzējuši un nepiespiesti smējušies kā veci draugi, kā nejauši satikušies veci draugi, un Kellija bija centusies neuzkrītoši atbalstīt Senatora roku, lai vodkas un tonika paliekas neslacītos pāri plastmasas krūzītei, ko Senators, mašīnu vadot, turēja rokā, un tad pēkšņi kā filmā, kad attēls sāk lēkāt un pazūd no ekrāna, it kā operators žagotos, - pēkšņi viņa nekad nespēs aptvert, kā, pēkšņi ceļš izslīdēja no joņojošās mašīnas riteņu apakšas, un viņi cīnījās par dzīvību, grimstot melnajos ūdeņos, kas šļācās pāri priekšējam stiklam, meklēdami ieeju, it kā purvs būtu atdzīvojies kā ļaunā murgā un no visām pusēm snaikstītos, lai viņus aprītu.

Vai man būs jāmirst? - šādā nāvē?

3

Bafija bija aizvainota vai ari tikai izlikās aizvainota. Bafija tik bieži pozēja, ka nekad ne par ko nevarēji būt droša. Viņa teica Kellijai Kelleherei: "Bet kādēļ jums jābrauc projām tieši tagad? Vai jūs nevarat braukt mazliet vēlāk?" -un Kellija Kellehere nomurmināja kaut ko neskaidru, apmulsumā nespēdama pateikt: "Tāpēc, ka viņš grib, lai braucu, viņš uzstāj."

Nespēdama pateikt: "Tāpēc - ja es nedarīšu, ko viņš grib, nekāda vēlāk nebūs. Tu taču to labi zini."

4

No visām pusēm viņus apņēma spēcīgs purva smārds, žulgans trūdu un melna dumbrāja, melnu ūdeņu smārds. Salto, svaigo, skaudro Atlantijas okeāna elpu šeit juta tikai kā tālu atmiņu vēsmu, kuru reizēm atnesa austrumu vēja brāzmas. Ari viļņu dunu šeit nedzirdēja. Tikai nakts kukaiņus un vēju nīkulīgajos, mežvīna nomāktajos kokos.

Turēdamās pie drošības jostas, Kellija Kellehere, kas nebija iereibusi, smaidīja un domāja: "Cik savādi būt šeit un nezināt, kur ir šeit."

Viņi steidzās, lai paspētu uz prāmi, kas 8.20 vakarā atgāja no Brokdenas piestātnes uz Ņujorku. Bija apmēram 8.15 un tuvumā neviena aculiecinieka, kad īrētā tojota iegāzās ūdeņos -līča? upītes? lielas upes? - ūdeņos, par kuru esamību bīstami šaurajā - kā adatas smaile -pagrieziena līkumā ne Senatoram, ne Kellijai Kelleherei vēl nebija ne jausmas.

Ap trīsdesmit pēdu uz priekšu, tāpat skatam slēpts, bija šaurs, laikazoba sagrauzts koka tilts, bet nebija nekādu ceļa zīmju, kas brīdinātu par tilta esamību vai ari par bīstamo pagriezienu pirms tā.

Tikai ne tagad! Ne šādā nāvē!

Viņa bija divdesmit sešus gadus un astoņus mēnešus veca, pārāk jauna, lai mirtu šādā nāvē, pārāk pārsteigta, pārāk neticīgi izbrīnīta par notiekošo, lai iekliegtos, kad tojota nolidoja no ceļa un atsitās pret gandrīz nesaredzamo ūdeņu virsmu; šķita, ka vēl ir cerība, ka tā varētu negrimt, noturēties virs ūdens, it kā lidojuma trajektorija spētu pārnest to ar visu tās svaru pāri ūdeņiem un izmest otrā krastā meldros, nīkulīgajos kokos un mežvīnos, kas savijušies kā čūsku mudžeklis.

Varēja gaidīt, ka ūdens šādā vietā būs sekls, tikai tāds grāvis. Varēja gaidīt, ka aizsargmargas būs stiprākas. Nevarēja gaidīt, un viņa nepavisam nebija gaidījusi, ka tik pēkšņi, tik brutāli, tik bezpalīdzīgi tiks iemesta ūdeņos, kas bija melni kā virca un oda pēc neattīrītiem notekūdeņiem.

Ne šādā nāvē! Nē!

Viņa bija pārsteigta, un viņa nespēja ticēt, un pilnīgi iespējams, ka Senatora izjūtas bija tādas pašas, jo Neatkarības dienas svinības Bafijas Sindženas vecāku mājās Greilinga salā bija noritējušas ļoti jautri un bezrūpīgi; tajās dzirkstīja smiekli un sprēgāja valodas, un valdīja nevainīga, saviļņota nākotnes nojauta (tuvās un tālās, jo, protams, bez pirmās nebūtu iespējama otrā) - un patiesi bija grūti aptvert, kā šī noskaņa varēja tik negaidīti mainīties.

Pāris reižu mūžā Kellija Kellehere jau bija piedzīvojusi tikpat negaidītus un neaptveramus negadījumus, un ikreiz viņa zaudēja spēju iekliegties. Un ne reizi - atskārtusi, ka nespēj pār sevi valdīt, ka ķermenis neklausa smadzeņu pavēlēm, - viņa skaidri neizprata, kas īstenībā notiek.

Jo laiks šādos brīžos sāk joņot. Sadursmes punktā laika skrējiens sasniedz gaismas ātrumu.

Neminas uzplūdi kā baltas krāsas plankumi pildīja viņas smadzenes.

5

Kad tojota ietriecās margās - tās bija sarūsējušas un izrobotas kā mežģīnes un izjuka, mašīnas skrējienu neapturot viņa izdzirda Senatoru izbīlī iekliedzamies: "Kas nu?"

Un tad no nekurienes pār viņiem plūda ūdeņi. Pāri mašīnas motora pārsegam. Pāri ieplīsušajam priekšējam stiklam. Kā dzīvi, kā saniknoti tie vēla duļķes uzvandošus viļņus.

6

Brauna universitātē, ko viņa bija beigusi ar izcilību, iegūdama bakalaura grādu amerikāņu studijās, Kellija Kellehere, kristītā vārdā Elizabete Anna Kellehere, bija uzrakstījusi deviņdesmit lappušu garu augstākās pakāpes bakalaura darbu par Senatoru. Tā apakšvirsraksts vēstīja: "Džefersoniskais ideālisms un Jaunās Ekonomiskās Politikas pragmatisms -liberāļu stratēģija krīzes laikā". Pētīdama Senatora trīs priekšvēlēšanu kampaņas, viņa darbību Senātā, viņa ietekmi Demokrātu partijā un viņa izredzes tikt izvirzītam par savas partijas kandidātu prezidenta vēlēšanām, viņa bija ļoti daudz strādājusi un par savām pūlēm saņēmusi augstāko atzīmi A - visā studiju laikā Kellijas Kelleheres atzīmes galvenajos priekšmetos parasti bija A līmeni -, un gandrīz veselu lappusi ar roku rakstītu komentāru un uzslavu no sava darba zinātniskā vadītāja.

Tas bija pirms pieciem gadiem. Kad viņa bija jauna.

Topēcpusdien, iepazīstoties ar Senatoru, kas viņas trauslo roku tik spēcīgi spieda savā rokasspiedienus dāsni dāļāt radušajā rokā, Ķelli ja sev teica: "Šo tematu neskar."

Un viņa to neskāra. Tikai daudz vēlāk.

Tā kā notikumi attīstījās tik strauji, būtu bijis muļķīgi to nedarīt.

Iepriekšējā vakarā viņa, Bafija un Steisija bija smejoties lasījušas jaunākajā Šarma numurā Skorpiona horoskopu jūlijam: Pārlieka piesardzība savu tieksmju un vēlmju atklāsmē citiem. Ņemiet taču reiz to, ko jūs vēlaties, un lai viss notiek pēc jūsu prāta! Pēc vilšanās dienām\, Skorpiont, jūsu zvaigznes ir nevaldāmi romantiskas. Ņemiet, ko varat paņemt!

Nabaga Skorpions, tik viegli ievainojams, tik viegli atrunājams!

Tas drūmi augstprātīgais skats, kas tik ļoti kaitināja Artiju Kelleheru, viņas tēvu, tas uz iekšu vērstais, neapmierinātais skats, kas tā lika raizēties Madlēnai Kelleherei, viņas mātei. Jā/ es jūs mīlu, vai jūs, lūdzamiliksiet mani mierā!

Nabaga Skorpions, divdesmit sešus gadus astoņus mēnešus vecs un vēl arvien tik uzņēmīgs pret pārejas vecuma ādas slimībām! Kāds kauns, kādas šausmas...

Viņas āda bija pārlieku caurspīdīga, pārlieku gaiša. Šīs neizskaidrojamās nātrenes un izsitumi! Alerģiskie acu iekaisumi! Jā, un pūtītes - gandrīz nesaskatāmas, bet smeldzošas mazas pūtītes uz pieres zem matiem.

Toreiz, kad viņas mīļotais viņu mīlēja, viņa bija bijusi skaista. Kad viņa bija bijusi skaista, viņas mīļotais bija viņu mīlējis. Tā bija tik vienkārša likumsakarība, bet to bija grūti izprast.

Tāpēc viņa nemaz nepūlēsies to izprast. Viņa metīsies jaunā dzīvē, jaunos piedzīvojumos, nevaldāmi romantiskos piedzīvojumos -pārgalvīgais Skorpions.

7

Kellija Kellehere bija taktiski ierosinājusi, lai Senators ieslēdz starmešus, un tagad, pa vecu sānceļu braucot arvien dziļāk purvājā, starmešu kūļi raustījās un lēkāja līdzi mašīnas straujajai gaitai, jo Senators, klusi pukodamies, vadīja mašīnu rāvieniem, tā ka tā svaidījās pa grambaino ceļu, nemaz nepievērsdams uzmanību tam, ka viņa vodka ar toniku šļakstās pāri plastmasas krūzītes malai uz sēdekļa, uz Kellijas Kelleheres kājām un viņas jaunā kokvilnas trikotāžas tērpa.

Tādus kā Senators sauc par agresīviem braucējiem, un šobrīd viņa pretinieki bija ceļš, krēsla, kas strauji biezēja, attālums, kas šķīra viņu no galamērķa, un ātri sarūkošais laiks, kurā viņam līdz šim mērķim bija jānokļūst. Nepacietīgi un nikni viņš spieda gāzes pedāli, līdz mašīna sasniedza četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, un tad strauji bremzēja pagriezienos, tā ka riepas protestēja, griežoties uz riņķi, pirms uzņēma ātrumu ķepīgajās smiltīs, - un tad atkal

negaidīti bremzēja. Mašīna raustījās kā reibuma šūpās, kā žagu spazmās, kā kopošanās grūdienos.

Gluži tāpat - Kellijai, nemiera pārņemtai, ienāca prātā -, kā bija braucis tēvs pēc vienas no daudzajām viņa un mātes neizprotamajām domstarpībām, vēl jo neizprotamākām un biedējošākām Kellijas atmiņā tāpēc, ka tādās reizēs nekas netika runāts.

Klusē! Sēdi taisni! Viss ir lieliski. Viss kārtībā. Tu zini, ir kāds, kam tu esi viņa mazā meitenīte.

Moteli viņi paēdis vēlas pusdienas. Protams, savā numurā. Ēdamzālē rādīties būtu riskanti. Jebkurā Būtbejas ostas pilsētiņas restorānā tūristu sezona meta augstāko vilni.

Viņa nebažījās un nedomāja, ka nobīsies, kad pienāks tas bridis. Bet viņa palika modra. Nosvērta. Cenšoties paturēt šo piedzīvojumu atmiņā.

Kādās trakās, reiblgās šūpās starmeši izgaismoja ceļu, kas bija tik šaurs, ka pa to izbraukt varēja tikai viena mašīna, un cik skaisti tie izgaismoja purva ūdens klajus, kas pletās jūdzēm visapkārt kā spožas spoguļa lauskas savvaļas augu valsts biežņā, tik skaisti, ka viņa nespēja novērst no tiem acis.

Vakaram mācoties virsū, no zemes cēlās tumsa, bet debesis saglabāja gaismu. Parādījās bāls, ļaunu vēstošs mēness, plakans kā monēta. Rietumu pusē debesis liesmoja sārti mākoņi kā krāsā mērktas drēbju skrandas, austrumos oke-

āna apvārsnis pamazām grima tumsā, sašķelts kā pārbriedusi plūme.

Domājot: aapmaldījušies.

Domājot: piedzīvojums.

Domājat ar vēsu prātu, kaut ari zobi viņai klabēja, kamēr blakus sēdošais vīrietis bremzēja, uzņēma ātrumu, bremzēja, bremzēja straujāk un uzņēma ātrumu straujāk, un viņa nepavisam nebija nobijusies, bet izjuta tīkamu satraukumu, tādu pašu adrenalīna pieplūdumu kā pirms tam dienā pludmalē, kad manīja vīrieša uzstājīgo iekāri un zvērēja sev: "Nē, es neļaušos!" Un tai pašā laikā viņai galvā iešāvās viltīgi vilinoša doma: "Bet kāpēc gan ne?"

Nabaga Skorpions! Viltīgais Skorpions!

Domājot - kāda tā bija nejaušība, šīs Neatkarības dienas svinības Greilinga salā. Viņai netrūka citu ielūgumu. Viņai nebija jāraizējas, kā pavadīt garo nedēļas nogali. Viņa tomēr bija nolēmusi pieņemt Bafijas ielūgumu un tagad bija šeit, tagad viņa bija šeit, cieši blakus Senatoram šajā trakajā, trakajā braucienā uz Brokdena piestātni, lai noķertu prāmi, un, naktij iestājoties, nebija droša, kur atrodas šeit.

Tu esi amerikāņu meitene, un tu esi pelnījusi, lai TAVAS vēlmes tiktu ievērotas, lai viss reiz notiktu pēc TAVA prāta.

Tieši pirms mašīna nolidoja no ceļa, Kellija Kellehere sarauca degunu, pēc ožas cenzdamās noteikt... vai neattīrīti notekūdeņi?

Tieši pirms mašīna nolidoja no ceļa, Kellija

Kellehere pamanīja, ka satvērusi drošības jostas plecu siksnu tik cieši, ka pirkstu locītavu kauliņi kļuvuši gluži balti.

Tieši pirms mašīna nolidoja no ceļa, Kellija Kellehere, cik vien taktiski iespējams, beidzot teica, neuzkrītoši paceldama balsi, - jo likās, ka ar labo ausi Senators lāgā nedzird: "Liekas, ka esam apmaldījušies, Senator."

Kad Kellija bija vēl maza, viņa reiz bija skaļi uzrunājusi savu tēvoci, kad visa ģimene sēdēja pie Pateicības dienas pusdienu galda, un, kaut tēvocis Babkoks mūžīgi lūdza citus atkārtot teikto un mūžīgi žēlojās, ka cilvēki neskaidri murminot, viņš bija apvainojies par Kellijas pacelto balsi. Auksti uz viņu nolūkodamies, viņš bija teicis: "Jaunkundz, jums nav jākliedz! Es neesmu kurls."

Varbūt viņa tāpat bija aizvainojusi Senatoru, jo viņš neatbildēja, tikai neveikli sūca vodku no plastmasas krūzītes, ar saulē iedegušās plaukstas virspusi noslaukot muti un stīvi veroties uz priekšu, it kā spētu caur ēnaino purva biezokni saskatīt okeānu, kas nevarēja būt tālāk par nedaudzām jūdzēm.

Un tad Senators teica, īsi un dziļi kaklā no-smiedamies, it kā nokremšļodamies: "Šis ir visīsākais ceļš, Kellij! Tas iet tikai vienā virzienā, un mēs nevaram apmaldīties."

"Jā..." Kellija ļoti uzmanīgi, ļoti taktiski atteica, pārlaižot mēli pār apkaltušajām lūpām, un ari vērās uz priekšu, bet nesaskatīja neko citu kā tikai starmešu veidoto gaismas tuneli, savvaļas augus un zalgojošās ūdens spoguļu lauskas, kas iznira no tumsas, "bet ceļš ir tik slikts."

"Tāpēc, ka tas ir taisnākais ceļš, Kellij. Es droši zinu."

Kellij! - viņas muļķīgā sirds salēcās, seja pietvīka, izdzirdot savu vārdu, mīļvārdiņu, ko viņai bija devušas skolas draudzenes, nākam no šā vīrieša lūpām, tik nepiespiesti, tik intīmi nākam no šā vīrieša lūpām, it kā viņš labi pazītu viņu, justu sirsnību pret viņu.

Tieši pirms mašīna nolidoja no ceļa.

8

Kellija: vārds, kas tev piestāv. Vai tiešām? Kāpēc?

Viņas mati plīvoja vējā. Zaļas acis? Tās tiešām ir zaļas, vai ne?

Cik viņš bija liels, cik fiziski pievilcīgs! Un viņa smaids ar bedrītēm vaigos, atklājoties lielajiem, stiprajiem, baltajiem zobiem. Viņš rotaļīgi tvēra pēc Kellijas Kelleheres tumšajām saulesbrillēm, lai tās paceltu un ielūkotos viņai acis, un Kellija, veikli pieskaņojoties viņa rotaļīgajam žestam, pati tās pacēla un savukārt raudzījās viņa neslēpti pētošajās acis (zilās - nomazgāta stikla zilumā), bet tikai neilgu mirkli.

Un viņa smaids kļuva mazliet nedrošāks, it kā viņš šaubītos par sevi, par savu vīrišķību.

Viņš nomurmināja kā atvainodamies, kaut ar to glaimoja Kellijai vēl vairāk: "Jā, zaļas - burvīgas."

īstenība Kellijas Kelleheres acis bija drīzāk pelēkas nekā zaļas - pēc viņas domām, oļu krāsā. Nekādas izcilās tās nebija, vienīgi nebija tuvu

kopā, tomēr lielas, pievilcīgas, "normālas". Bet skropstas tik bālas, trauslas, retas. Ja viņa nelietoja skropstu tušu - un to viņa labprāt nelietoja tad tās gandrīz nebija pamanāmas.

Taisnību sakot, Kellijas Kelleheres acis reiz bija rūpju un raižu cēlonis viņas vecākiem un tāpēc ari viņai pašai. Līdz operācijai, kas to novērsa.

No dzimšanas Kellijai bija acu muskuļu koordinācijas traucējumi, šo defektu (to nu vajadzēja atzīt, ka tas ir defekts) sauca par stra-bismu - šķielēšanu, un Kellijas gadījumā tas nozīmēja, ka kreisās acs muskuļi bija vājāki par labās acs muskuļiem. Nezinot, ka tam tā nav jābūt, bērns savas dzīves divos pirmajos juceklīgajos gados redzēja nevis vienu attēlu atspoguļojamies smadzenēs kā visiem cilvēkiem, bet divus (un katru no tiem vēl vairāk dīvainu padarīja liels skaits sīkāku atšķirību), kuri bija nesaskanīgi un vienmēr neparedzami klājās viens otram pāri, un bieži kreisās acs attēls brīvi peldēja apkārt, ko bērns instinktīvi centās līdzsvarot, koncentrējot uzmanību uz labās acs attēlu, un tāpēc kreisā acs peldēja vēl drudžaināk - kā grundulis acs dobumā, līdz likās -raižpilnajiem vecākiem Artijam un Madlēnai Kelleheriem, nabaga tētim un māmiņai, neskaitāmas reizes Kellijas pirmajos divdesmit četros mēnešos vērīgi veroties savas meitiņas actiņās, vicinot pirkstus gar viņas deguntiņu, cenšoties, lai viņu balsīs neskanētu rūpju, uztraukuma un reizēm ari nepacietības notis, - it īpaši raizējās nabaga tētis, jo "nenormālības" patiešām izsita viņu no līdzsvara; bez šaubām, tā bija iedzimtība, ko viņš pussmiedamies, pusaizstāvēdamies atzina; viņa ģimenē liela nozīme vienmēr tika piešķirta fiziskajai veselībai, fiziskajai labsajūtai un pievilcībai, nor-malitātei, - likās, ka Kellija draiskulīgi un stūrgalvīgi ar kreiso aci vienmēr raugās tālumā pāri viņu galvām, ārpus viņu redzesloka, kamēr veselā, "labā" acs veras viņiem tieši sejā, kā prasīts.

Viens no ārstiem ieteica vingrinājumus, stingru režīmu, kāds cits rekomendēja pēc iespējas drīzāku operāciju, jo dažos gadījumos, bērnam augot, šī vaina nepārejot un pa to laiku vājākā acs varot neglābjami atrofēties, bet māmiņa un vecmāmiņa Rosa (māmiņas māmiņa) paļāvās uz vingrinājumiem, izmēģināsim taču vingrinājumus, un jaukā acu slimību speciāliste, jauna sieviete, kas pati nēsāja acenes, bija gluži optimistiski noskaņota par Kellijas izredzēm atveseļoties, bet pagāja nedēļas, mēneši, dažreiz tētim pat kļuva grūti raudzīties uz savu mazo mīlulīti, viņš to tik ļoti mīlēja un gribēja aiztaupīt sāpes, pāridarījumus, jebkāda veida diskomfortu; un kāda likteņa ironija, Artijs Kellehers žēlojās - reizē smiedams un dusmodamies, plaši paplezdams rokas kā televīzijas interviju vadītājs, kas aicina anonīmu skatītāju miljonus dalīties ar viņu neizpratnē, jā, arī viņa pārestības izjūtā, viņa mulsā, - kāda likteņa ironija, bizness zeļ un plaukst, tu šaujies augšup kā liftā, šie agrīnie sešdesmitie ir vispārēji saimniecības uzplaukuma gadi - celtniecība, konstrukcijas, kapitālieguldījumi, kur vien skaties, viss iet uz augšu, - kāda likteņa ironija, biznesā tev ir tik lieli panākumi, bet savu privāto dzīvi, savu mājas dzīvi tu nespēj regulēt.

Runājot loģiski, cenšoties nepacelt balsi (jo dažreiz Kellija bija turpat tuvumā), tā ka arī māmiņa centās atbildēt ar to pašu, kaut arī viņai balss aizrāvās, rokas drebēja, ko varētu arī nepamanīt, ja neievērotu viņas daiļās rokas un viņas gredzenus - to ar dimantiem un otru, nefrītu senlaicīgajā zelta ietvarā, - tētis aizrādīja, viņš tikai domājot par nākotni, ja nu vingrinājumi nedos gaidītos rezultātus, un, patiesi, neliekas, ka tie dotu kādus rezultātus, vai tiesa? Labi, vai tev fantāzijas nemaz nav, Madlēna? Padomā par nākotni, par to laiku, kad viņai būs jāiet skolā, tu gluži labi zini, ka citi bērni viņu apsmies, tie domās, ka viņa ir dīvaina un tamlīdzīgi, vai to tu vēlies? Vai to tu gribi panākt? Un māmiņa izplūda asarās. Nē, nē, protams, nē, nē! Kādēļ tu man visu to saki?

Un kādu dienu, tā bija darbdiena, bet Artijs Kellehers atļāvās paņemt sev rīta cēlienu brīvu, -Kelleheri veda savu mazo meitiņu uz pilsētu; brauciens no Ņujorkas piepilsētas Govandas Augstienes Vestčesteras apgabalā līdz Ņujorkai ilga četrdesmit minūtes, un tur, Betizraēlas slim-nlcā koku apēnotajā Istendas avēnijā, tur beidzot Elizabetes Annas Kelleheres "sliktā" acs tika koriģēta ar ķirurģisku iejaukšanos un atveseļošanās norisa strauji, ja ari ne gluži bez sāpēm, kā bija ticis solīts, un uz visiem laikiem acs, abas acis un pati meitene, kā varēja spriest pēc ārējām pazīmēm, kļuva normālas.

9

"Vai apmaldījušies, Senator? Šis ceļš ir tik..."

"Es jau teicu, neraizējieties, Kellij!" Iesānis pamests skats, viegls smaids, kas asinīm pieplūdušo acu kaktiņos ievilka krunciņas. "Mēs tur nokļūsim - un nokļūsim tieši laikā."

Šķidrums izšļakstījās pāri plastmasas krūzītes malai uz Kellijas Kelleheres kājām, pirms viņa spēja to aizkavēt.

Senators bija bijis viens no trim vadošajiem Demokrātiskās partijas kandidātiem prezidenta vēlēšanām 1988. gadā; aiz politiskas piesardzības viņš bija atsaucis savu kandidatūru un atlaidis savus delegātus par labu vecajam draugam, Masačūsetsas štata gubernatoram.

Savukārt Dukakis bija uzaicinājis Senatoru balotēties kopā ar viņu Demokrātiskās partijas sarakstā, bet Senators bija pieklājīgi atteicies.

Protams, priekšā vēl bija nākamās prezidenta vēlēšanas, pat aiznākamās. Senators, kas vairs nebija nekāds jaunais, nekādā ziņā nebija vēl par vecu: viņš bija vienpadsmit gadus jaunāks par Džordžu Bušu.

Cilvēks savas karjeras labākajos gados, varētu teikt.

Kellija Kellehere iztēlojās, kā viņa strādās Senatora kampaņā prezidenta vēlēšanām. Vispirms viņa rūpēsies par viņa kandidatūras izvirzīšanu Demokrātu partijas Nacionālajā konvencijā. Kellijai Kelleherei, kuras jutekļi bija satraukti no dienas notikumiem, lēkājošās to jotas tuvības gaisotnē viss likās iespējams, kaut parasti viņa reti nodevās fantāzijām.

Iepriekšējā vakarā, it kā paredzēdama šo piedzīvojumu, viņa bija atlicinājusi laiku - to viņa darīja reti -, lai apvīlētu un nolakotu nagus. Bāli rozā ar koraļļu un bronzas toni. Atturīgi eleganti. Pieskaņoti viņas lūpukrāsai.

"Uz salas," teica Senators un smaidīja tāda cilvēka smaidu, kurš apzinās, ka runā acīm redzamu patiesību, "var būt tikai viens virziens."

Kellija iesmējās, īsti nezinādama, par ko.

Viņi bija tikai neseni paziņas, neraugoties uz tuvības gaisotni, kas valdīja joņojošajā mašīnā. Patiesībā svešinieki, neraugoties uz to slepenību, ar kādu viņi bija kopā aizzagušies projām.

Un tā Kellija nezināja, kādā vārdā saukt tojo-tas vadītāju, viņa neatrada vārdu, kas dabiski un nepiespiesti nāktu pār lūpām, kad melnie ūdeņi plūda pār mašīnas sadauzīto motora pārsegu, skalojās pāri ieplīsušajam priekšējam stiklam, pāri jumtam kā pēkšņs dziļš aptumsums, it kā purvs mestos viņiem pretī, lai viņus sagrābtu.

Un uzreiz apklusa radio. Neskanēja vairs mūzika, kurā ne viens, ne otrs nebija klausījies, it kā tā vispār nebūtu skanējusi.

Neseni paziņas - kopš apmēram pulksten diviem pēcpusdienā. Nejauši satikušies okeāna piekrastē kādā vasarnīcā pie Derijas ceļa, kura piederēja Edgaram Sindžena kungam ar kundzi no Oldlaimas Konektikutas štatā (viesību laikā viņi vasarnīcā neatradās); viesus uzņēma Kellijas draudzene Bafija Sindžena, ar kuru studiju laikā Brauna universitātē viņas bija dzīvojušas vienā dzīvoklī, - Bafija, Kellijas labākā draudzene.

Tāpat kā Kellija, Bafija Sindžena bija divdesmit sešus gadus veca, un arī viņa strādāja kādam Bostonas žurnālam, bet žurnāls Bostona Vaļasbrīžos, kurā strādāja Bafija, būtiski atšķīrās no žurnāla Pilsoņu Uzziņai, kurā strādāja Kellija, un jāteic, ka no abām jaunajām sievietēm Bafija bija pasaulīgākā, pieredzējušākā, piedzīvojumu kārākā. Bafija nagus gan roku, gan kāju pirkstiem lakoja spilgti zaļos, zilos un purpursarkanos toņos, un prezervatīvu krājumi, ko viņa nēsāja vairākās somās, tika bieži papildināti.

Dedzīgi, it kā viņas pašas tikumība tiktu apšaubīta, Bafija Sindžena noliegs minējumus, ka Senatoram, precētam cilvēkam, un Kellijai Kelleherei līdz avārijas brīdim bijušas tuvas attiecības, un apgalvos, ka viņi pirms tās dienas nav bijuši pat vienkārši paziņas. Bafija apzvērēs, Rejs Anniks apzvērēs, ka Senators un Kellija Kellehere sastapušies tikai tajā dienā, tajā ceturtā jūlija saietā.

Ne mīlētāji. Pat ne draugi, patiešām ne, vienkārši tikko iepazinušies un, spriežot pēc aculiecinieku teiktā, sajutuši simpātijas viens pret otru.

Kā to dedzīgi apgalvos ari citi, kas pazina Kelliju Kelleheri: viņa un Senators līdz tai dienai viens otru nebija pazinuši - jo citādi, protams, Kellija būtu mums to pastāstījusi.

Kellija Kellehere nebija no tām jaunajām sievietēm, kas mānās, kas ir noslēpumaina.

Mēs viņu pazīstam, mēs viņu pazinām. Viņai tas vienkārši nebija raksturīgi.

Nudien, viņi bija tikko iepazinušies, tātad var teikt - gandrīz svešinieki.

Jūs taču nevēlētos noslīkt, nomirt tādā nāvē, iesprostoti grimstošā mašīnā kopā ar svešinieku.

Ari profesionāli viņiem nebija nekā kopīga, kaut jāatzlst, ka viņus vienoja politiskie uzskati, aizraušanās ar liberālismu. Kellija Kellehere nekad nekur nebija strādājusi Senatora labā, nedz ari viņa personāls vai kampaņu organizētāji bija Kelliju Kelleheri nodarbinājuši. Tiesa, ir zināms, ka pēc koledžas beigšanas viņa bija palīdzējusi kādam vecam Senatora paziņam, kādreizējam politiskajam līdzgaitniekam no sešdesmitajiem gadiem, no Bobija Kenedija vētrainās kampaņas, no reibinošām, ar ilgošanos pieminētām Demokrātiskās partijas varas, mērķtiecības, popularitātes, cerību, jaunības dienām, kad notikumi Vjetnamā bija tik katastrofāli, bet mājās neviens negaidīja situācijas pasliktināšanos.

Toreiz, 1968. gada jūnijā, kad noslepkavoja Bobiju Kenediju, Kellijai Kelleherei vēl nebija četri gadi. Taisnību sakot, nekā daudz no šīs traģēdijas viņa neatcerējās. Lai nu kā, viņas dar-badevējs Kāris Speiders mēdza teikt:

Ja tu darbojies politikā, tu esi optimists.

Ja tu vairs neesi optimists, tu vairs nedarbojies politikā.

Ja tu vairs neesi optimists, tu esi miris.

Pašā brauciena sākumā, nogriežoties no nelīdzenā Derijas ceļa uz Pasta ceļu (asfaltēta divvirzienu kustības šoseja, viens no salas nedaudzajiem asfaltētajiem ceļiem), viņi bija klausījušies radio, un tad pēkšņi Kellijai pa labi bija parādījies pussagāzies ceļa stabs, uz kura bija kāds pusducis vietu nosaukumu, - Kellija tos nebija varējusi skaidri salasīt, ari Senators ne, taču viņiem abiem bija licies, ka uzraksts vēsta:

BROKDENAS PIESTĀTNE - 3,5 j

Senators, būdams pacilātā noskaņā, līksmi svilpoja caur zobiem, saviem lielajiem, baltajiem zobiem ar lieliskiem kronīšiem un, nopūzdamies sentimentālā jūsmībā, sacīja: "Dievs! Tas tiešām izsauc atmiņas!" - jo pa radio no skaļruņiem mašīnas aizmugures sēdekli nedaudz slāpēti -tikko pagriezis aizdedzes atslēgu, Senators bija ieslēdzis ari gaisa kondicionētāju, kas strādāja pilnā sparā, - bija atskanējusi žēlabaina, ade-noidāla kādas dziesmas instrumentālā variācija, kura Kellijai Kelleherei sākumā nelikās pazīstama.

Drīzāk ķircinoši nekā pārmetoši Senators teica, viegli pieskaroties Kellijas rokai: "Jūs to droši vien pat nepazīstat, vai ne?"

Kellija ieklausījās. Viņa labprāt būtu to trakoti rūcošo gaisa kondicionētāju nogriezusi mazliet klusāk, bet vilcinājās, jo galu galā šī bija Senatora mašīna un viņa - tikai pasažiere. Viena lieta, ko Artijs Kellehers necieta, bija, ja viņam braucot, kāds pasažieris grābstījās ap vadības pulti.

Piesardzīgi Kellija Kellehere teica: "Domāju, ka pazīstu gan. Tikai nevaru atcerēties nosaukumu."

"Tā ir sena Bītlu dziesma "Visi vientuļnieki"."

"Ak, jā," sacīja Kellija un labā noskaņā māja ar galvu, "jā."

Tikai šim variantam nebija vārdu. ŠI bija Jaunās Ēras mūzika, sintezatoru, rezonanses kameru mūzika. Mūzika, kuru kā zobupastu lēnām spiež ārā no tūbiņas.

"Deram, ka jūs neesat Bītlu pielūdzēja, vai ne?" Senators teica tajā pašā ķircinošajā toni. "Pārāk jauna." Tas nebija jautājums, bet drīzāk apgalvojums; Kellija bija ievērojusi, ka

Senatoram piemita paradums izteikt jautājumus, kas patiesībā bija apgalvojumi, un pēc tam viņa domas pārslēdzās uz citu tēmu, kā tas notika arī pašreiz, kad pienāca kārta šai jaunajai tēmai: "Te mums jānogriežas." Viņš piebremzēja tojotu un asi pagrieza stūri bez signalizēšanas, jo tam nebija laika, un cieši aiz viņiem kāds motocikls dusmīgi taurēja, bet Senators to neņēma vērā - ne jau aiz lepnuma vai iedomības, bet vienkārši tāpēc, ka neņēma to vērā.

Izdangātais zemesceļš, kas veda caur tīreli, vietējiem iedzīvotājiem bija pazīstams kā Vecais Prāmja ceļš, lai gan ceļa staba, kas to norādītu, vairs nebija - tā nebija jau daudzus gadus.

Taisnību sakot, avārijas reizē Senators nepavisam nebija nomaldījies, viņš tiešām brauca pareizajā virzienā - uz Brokdenas piestātni, lai gan, pašam to nezinot, bija iegriezies ceļā, kuru tagad vairs nelietoja, jo uz prāmju piestātni tagad veda jauns, asfaltēts ceļš, un pagrieziens uz jauno ceļu atradās trīs ceturtdaļjūdzes aiz pagrieziena uz veco ceļu.

Apmēram ap to laiku viņš bija izdzēris savu glāzi tukšu, un Kellija sniedza to, ko bija viņam glabājusi, - ceļam domāto.

Viņi bija neseni paziņas, gandrīz svešinieki. Un tomēr - kāda tūlītēja saskaņa!

Jūs jau zināt, kā tas ir, kad gozējies negaidītas apbrīnas gaismā, viņa acīs, tavās acīs - vieglums, ar kādu ieslīd siltos ūdeņos, - lūk, nevainojami skaista sieviete, kas atlaidusies gurdā tīksmē, it kā gulēdama gultā, - gari, rudi matu viļņi kairi apņem augumu, lielisku ādu, satriecošu ādu, burvīga sārta mute, cieši pieguļošs tērps no grezna, zeltu caurausta auduma, kas mirdzošās krokās viegli iezīmē krūtis, vēderu, pavēderi, un Mīlētājs stāv, izslējies pār viņu, un raugās lejup, viņa skaistā, melnīgsnējā seja nedaudz apēnota, sievietei paceļot skatu uz augšu, viņš negaida, lai viņa aicinoši smaidītu, jo viņa pati ir aicinājums, kaila zem zeltītā tērpa, kaila, liegi tiecoties ar slaidajiem gurniem viņam pretī, - tikai mājiens, gandrīz nemanāms kā sapnī, citādi tā reklāma patiesībā būtu vulgāra, smaržas zalgojošā pudelītē ir OPIJS, smaržas ir OPIJS, ir OPIJS, tas parfīms ir OPIJS, tas padarīs tevi traku, tas padarīs viņu traku, tas ir kā narkotika, tas ir pārdošanā visos veikalos...

Un, klaiņojot pa kāpām, vējam plivinot Kellijas matus, kaiju spārniem balti zibot virs viņiem, bangotnei dunot, dunot, dunot kā asins pulsējumam cirkšņos, cik nešaubīgi bija viņa pirksti, tverot viņas kailos plecus, cik bikla un tomēr cik dedzīga viņas pakļaušanās, domājot: "Nevar būt, ka tā ir īstenība!", kaut arī pazibēja doma: "Var sākties kaut kas tāds, ko apturēt nebūs iespējams."

10

Smailā, sarkanā adata uzlēca pāri 40 j/st. atzīmei, kad tojota ielidoja smilšu grambā un sāka buksēt kā spazmās izgrūsta nopūta, un Senators bremzēja strauji un no visa spēka, klusi lādēdamies, bet buksēšana turpinājās vēl enerģiskāk, vēl mērķtiecīgāk, it kā bremžu pievilkšana vadītu stūrgalvīgu pretestību mašīnā, kas līdz šim bija šķitusi paklausīga kā rotaļlieta, joņojusi kā atrakciju parka vilcieniņš, radot tīkamu jutoņu cirkšņos, bet nu, kā gan tas gadījies, ka tā bija nost no ceļa, buksējot slīdēja sāniski nost no ceļa, labajam aizmugures ritenim slīdot uz priekšu un kreisajam priekšējam - atpakaļ, aizsargmargas nepaspēja iznirt no nakts tumsas, kad jau bija sadragātas gabalos, un visapkārt septiņu pēdu gari slotgalvainie doņi taustījās un triecās pret logiem, un tad nāca krakšķis un atkal krakšķis, zirnekļu tīklam līdzīga plaisa stiklā, tad ass grūdiens un zvārošanās kā zemestrīcē, un tad mašīna atradās ūdenī - varēja gaidīt, ka tas būs sekls strautiņš vai grāvis, bet nevarēja gaidīt, ka» mašīna nogrims zem ūdens, grims, nevis peldēs, un melnie ūdeņi putojot un kuļoties gāzīsies pāri sadauzītajam motora pārsegam, priekšējam stiklam, jumtam, kas pasažieru pusē ieliecies asā leņķī, un durvīm, pasažieru durvīm, deformētām gluži kā tā Millera gaišā alus kārba, ko viens no jaunajiem puišiem pludmalē bija atverot iespiedis, bet viņa nespēja ievilkt gana elpas, lai kliegtu, un viņa pat nezināja, kādā vārdā viņu lai sauc, vārdā, kas neaicināts neviļus gadītos uz lūpām.

11

Kad ceturtā jūlija vakarā viņa pirmoreiz sastapa Senatoru, ko viņai stādīja priekšā Bafijas mīļākais Rejs Anniks, - Senatora draugs no advokātu aprindām, kopā ar viņu gājis Endoveras skolā, - Kellija Kellehere bija atturīga un diezgan nerunīga. Iekšēji skeptiska. Vērojot, kā šis slavenais cilvēks spiež rokas, enerģiski, jūsmīgi, ar tādu izskatu, it kā viņš aizelsies būtu traucies pārvarēt simtiem jūdžu tikai šim nolūkam - lai paspiestu roku jums un jums, un jums, - viņa bija stāvējusi mazliet atstatu un domājusi: "Viņš ir no tiem, kuri vienmēr pozē kā vēlēšanu kampaņā."

Nākamajās stundās Kellijai nācās savas domas par Senatoru pilnīgi mainīt.

Nevarētu teikt, ka šajās sešās stundās Kellija Kellehere būtu Senatorā iemīlējusies, tāpat arī nevarētu teikt, ka Senators būtu iemīlējies viņā, jo šādas lietas ir pārāk intīmas un neizdibināmas, un, ko būtu nesusi nākotne (atšķirībā no tiem notikumiem, ko šī nakts tiešām atnesa), - tas paliks mūžam nezināms.

Izņemot to, ka Kellija savas domas patiešām mainīja.

Viņa domāja: "Cik tas ir pamācoši, cik dvēseli apskaidrojoši (smaidot spoguli, vannasistabā blakus viesu guļamistabai, ko viņai bija ierādījusi Bafija un kurā viņa paliktu ceturtā jūlija nakti, ja tik pēkšņi nebūtu izlēmusi braukt Senatoram līdzi uz pilsētu) - nākt pie atziņas, ka tev nav bijusi taisnība."

Pat ja tikai citiem neredzami, personīgi pierādījumi.

Pat ja tas, par kuru tu tik pavirši un netaisni esi spriedusi, pats par to nekad neuzzinās.

"Kellija, vai pareizi - Kallija? Kellija."

Cik muļķīgi, vai ne, ka viņas sirds dauzās kā jaunai meitenei, dzirdot savu vārdu atskanam no Senatora lūpām, jo Kellija Kellehere bija visai pieredzējusi jauna sieviete, kurai bijuši daudzi mīļākie.

Vairāki mīļākie - katrā gadījumā.

Katrā gadījumā - pēc Brauna universitātes beigšanas - viens vērā ņemams mīļākais, par kuru viņa nevienam neko nestāstīja. (Kāpēc tu mums nepastāsti par Dž., Kellijai vaicāja viņas draudzenes Bafija, Džeina, Steisija ne jau tāpēc, ka būtu pārlieku ziņkāras, bet gan tāpēc, ka bija vispār par Kelliju norūpējušās, nepareizi izskaidrodamas viņas klusēšanu ar salauztu sirdi, viņas cinismu attiecībā uz vīriešiem - ar depresiju un izmisumu, viņas dusmīgo atteikšanos reaģēt uz automātiskajā atbildētājā ierakstītajiem draudzeņu zvaniem un ieraušanos sevī - ar pašnāvnieciskām nosliecēm, ko pārrunāt viņas uzdrīkstējās tikai savā starpā, bet nekad neminēja Kellijai pašai.)

Tomēr Senatora klātbūtne bija tik jūtama, tik fiziska! Kā viņš vieglām kustībām, sprigans kā zēns kāpa ārā no tojotas un smaidīdams sasveicinājās ar viesiem, čukstu vilnim pāršalcot viņus visus kā skrejugunīm - Tas ir viņš; jēziņ, vai tas tiešām ir viņš? Jauneklīga dedzība izstaroja no viņa kā aura.

Uz Greilinga salu Senatoru bija ataicinājis Rejs Anniks, un Bafija bija piesardzīgi teikusi viesiem: "Es patiesībā nedomāju, ka viņš atbrauks. Esmu pārliecināta, ka viņš neatbrauks."

Šis cilvēks bija daudz enerģiskāks, daudz neatvairāmāks - to varēja nosaukt tajā modes vārdā, harizmatisks -, nekā varēja spriest pēc viņa uzstāšanās reizēm televīzijā. Pirmkārt, viņš bija liela auguma, sešas pēdas un četras collas garš, un svēra ap divsimt piecpadsmit mārciņām. Viņš bija iznesīgs, kaut arī krietni pāri piecdesmit gadiem, un viņa muskuļainais bijušā atlēta ķermenis bija mazliet aptaukojies. Viņa kājās varēja jaust sprintera modro piesardzību, pat, kad viņš balstījās uz papēžiem (ērtās, mazliet apbružātās bēškrāsas audekla kurpēs ar gumijas zolēm no L. L. Bīna); viņa gaitā bija līdzsvars un atsperīga gatavība. Un viņa platā, skaistā, mazliet apvītusī seja ar dzidri zilām acīm, sarkanām dzīsliņām klātais, tomēr taisnais, kā akmenī kaltais deguns, tāpat kā žokļi un zods, pazīstamais profils.

Viņš paraustīja kaklasaiti, atpogāja apkaklīti -spodri balts kokvilnas krekls ar garām piedurknēm: "Redzu, ka esat sākuši svinēt bez manis, vai ne?"

Izrādījāsi, ka viņš ir neviltoti sirsnīgs, patiešām jauks un neskatās uz citiem no augšas... Kellija Kellehere sāka sacerēt savu rakstu par šīm neaizmirstamajām Ceturtā jūlija svinībām Greilinga salā - viņš runāja ar mums visiem ne jau tikai kā ar sev līdzīgiem, bet kā ar seniem draugiem.

Viņš bija viņu arī skūpstījis. Bet tas notika vēlāk.

12

Kellija Kellehere zināja, kādi ir politiķi, viņa nebija muļķe. Un ne jau tikai no Amerikas vēstures un politikas studijām Brauna universitātē.

Viņas tēvs Artijs Kellehers jau kopš skolas dienām bija republikāņu kongresmeņa Hemlina Hanta tuvs draugs un golfa spēles partneris, un, kad viņam ne visai veicās biznesā (kopš fondu biržas sabrukuma, kas notika pirms pāris gadiem, viņam tiešām ne visai veicās biznesā), viņš piedalījās Hema Hanta vēlēšanu kampaņās, palīdzēja organizēt lepnas dinejas Govandas Augstienes Lauku klubā, lai sagādātu līdzekļus kampaņai, kā bērns lepojās ar to, ka tika iekļauts Republikāņu partijas pasākumos, gan vietējos, gan visas valsts mēroga. Kongresmenis Hants, ko Kellija pazina kopš pamatskolas gadiem, bija kļuvis par spilgtu, pretrunīgu, visā valstī pazīstamu personu, viņš bieži bija redzams televizoru ekrānos, piedaloties diskusijās, nereti sniedzot intervijas ziņu pārraidēs - konservatīvais, kas ir mūžīgā opozīcijā un nicīgi kritizē jebkuru liberālisma izpausmi, izņemot abortus,- kad runa bija par abortiem, Hems Hants pasludināja sevi par "brīvās izvēles" piekritēju.

(Klusībā Hems Hants no visas sirds ticēja, ka nākotnē Ameriku spēs glābt tikai aborti, aborti pareizajos demogrāfiskajos slāņos, starp melnajiem, latīņamerikāņiem, vientuļām mātēm, kas apbērnojas jau pusaudžu vecumā un pārtiek no sociālajiem pabalstiem, te kaut ko vajadzēja darīt, te kaut ko patiešām vajadzēja darīt, un aborti bija atrisinājums, ar to palīdzību varēja kontrolēt iedzīvotāju skaitu, - būtu prātīgi, ja baltie, kas vēl ir vairākumā, parakstītos zem šī priekšlikuma, kamēr vēl nav par vēlu. "Es zinu, ko runāju, esmu redzējis Kalkutu, Mehiko un Dienvidāfrikas pilsētciematus.")

Reiz Kellija uzbrēca pārsteigtajam tēvam: "Kā gan tu vari balsot par šādu cilvēku? Fašistu! Nacistu! Viņš ir par genocīdu. Kristus vārdā!" Un Kellehers bija tikai blenzis, it kā viņa tam būtu iesitusi pliķi.

"Kā viņš to var, māt? Kā tu to vari?" Kellija bija vaicājusi mātei kādā mierīgākā brīdi, un Kellehera kundze pavērās savā niknas kvēles pārņemtajā, tik jaunajā meitā ar lepnuma trīsām un, saņēmusi viņas roku, rāmi teica: "Kā gan tu vari zināt, par ko es balsoju?"

Pēdējo prezidenta vēlēšanu laikā Kellija bija brīvprātīgi pieteikusies sniegt savus pakalpojumus gubernatora Dukaka neveiksmei nolemtās kampaņas labā. Līdz pat pēdējām priekšvēlēšanu cīņas nedēļām viņa nebija nojautusi, ka šī kampaņa ir lemta neveiksmei. Katru reizi, kad viņa redzēja vai dzirdēja Džordžu Bušu, viņai likās pats par sevi saprotams, ka ikvienam, kurš viņu redz vai dzird, viņš ir dabiski jānoraida, jo cik acīm redzami liekulīgs viņš bija, cik uzpērkams, cik truls, cik nezinošs, cik ļauns\ Kā viņš prata izmantot balto bailes no melnajiem! Un viņa sakari ar CIP, viņa svētulība, viņa dvēseles seklums! Un tā līdz pēdējām nedēļām, varbūt pat līdz pēdējām dienām viņas līdzdarbinieki vēlēšanu kampaņas galvenajā štābā (Kembridžā), liekas, nesaprata, ka Demokrātiskās partijas kampaņa lemta sakāvei, kaut arī visas valsts aptaujas skaidri uz to norādīja un pašam kandidātam Dukakim acis izskatījās stiklainas un to skatā bija izaicinošas nožēlas izteiksme.

"Kellija - mans Dievs! Kā tu varēji! Šķiest laiku un enerģiju šā stulbeņa labā!" pa telefonu bija kliedzis Artijs Kellehers.

Tiklīdz pienāca pirmās ziņas par balsošanas rezultātiem, sagrāve kļuva acīm redzama un neiedomājamais bija vienkārši kļuvis par vēsturisku faktu, kā bieži vien tas, kas liekas neiedomājams, vienkārši kļūst par vēsturisku, tātad par iedomājamu faktu. Kellija bija gandrīz pārstājusi ēst; viņa nebija gulējusi vairākas naktis pēc kārtas; viņa bija tik dziļi izmisusi un juta pret visu tik lielu vienaldzību, ka staigāja pa ielām un pat pa Bostonas promenādes laukumu izspūrusi, apdullusi, nenoteikti smaidīdama, vārga no izsalkuma un nelabuma, stīvi lūkodamās, nē, ne jau uz cilvēkiem, bet uz kropliem radījumiem, aptaukojušamies, apģērbtiem dzīvniekiem ar divām kājām. Un tad viņa sabruka, izplūstot asarās, un bēga, un piezvanīja mātei, lūgdamās: "Lūdzu, lūdzu, atbrauc man pakaļ, es nesaprotu, kas ar mani notiek."

13

Viņa bija tā meitene, kuru viņš bija izvēlējies, viņa bija tā, ar kuru tas notiks, ar līdzbraucēju īrētajā to jotā.

Viņa skrāpēdamās tvēra kaut ko kas turēja viņu stingrās skavās bet melnie ūdeņi kūlās un burbuļoja ceļoties visapkārt ap viņu un šļācoties acīs un viņa atguva balsi un sāka kliegt ievilka elpu kliedzienam un kāsējot un spļaujot vēl arvien kliedza kamēr tojota sasvērās uz pasažieru puses sāniem un nogrima tumšajos putainajos ūdeņos.

Viņas kristītais vārds bija Elizabete Anna Kellehere, un žurnāla Pilsoņu Uzziņai. Pilsoņu aptaujas fonda izdevums. Iznāk divreiz mēnesī informatīvajā ailē bija rakstīts Elizabete Anna Kellehere.

Draugiem viņa bija Ķelli ja.

Tūlītēja silta sapratne viņu abu starpā. Zināt, kā tas reizēm notiek. Negaidot.

Cik jūsmīgi viņš bija smaidījis, satverot viņas roku un it kā neviļus paspiežot to nedaudz par stipru, kā vīrieši to dažkārt mēdz darīt, lai redzētu un izbaudītu šo negaidīto sāpju adatas dūrienu atspoguļojamies sievietes acīs, šo acu zīlīšu saraušanos.

Kā Dž. viņai reizēm bija darījis sāpes mīlestības aktā. Neapzinoties.

Viņa bija iekliegusies. īsiem, spalgiem, elsojošiem kliedzieniem viņa bija raudājusi, viņa bija dzirdējusi savu balsi kā no tālienes, kaislīgu, lūdzošu atbalsojamies no tumšās istabas stūriem, ak, es mīlu tevi, es mīlu tevi, es mīlu mīlu mīlu tevi, kamēr viņu sviedrainās, karsti lipīgās miesas šaustīja viena otru un sūcās viena pie otras, no sviedriem mati viņiem bija kā pielīmēti pie galvas, tu ziniir kāds, kam tu esi viņa mazā meitenīte, tu zini!, tu zini...

Ar visu ķermeņa svaru smagi uzgūlies viņai, rokām aptvēris viņas augumu, kamēr viņas trīsošās kājas skāva viņa gurnus, viņš pielieca viņas drebošos ceļgalus neērtā pozā pie viņas pleciem, lai varētu dziļāk viņā iespiesties. Jā, jā, tā, tā! Ak Kungs! un viņa zināja, ka Dž. ir atņirdzis zobus kā grimasē, nāvesgalvas triumfā, kas atstāja viņu ārpus.

Kad viņš bija gandrīz beidzis, viņš klusi sacīja viņai: "Es negribu, lai tev sāp, Kellij, es ceru, ka tu to zini," - un Kellija pasmaidīja, sakot: "Jā, es to zinu," - it kā tā būtu nenozīmīga saruna, parasta, nepiespiesta, draudzīga saruna, jo vai tad viņi nebija vairāk nekā mīlētāji, vai tad viņi nebija ari labi draugi, viņa bija viņu skūpstījusi, viņš ar vienu roku bija apskāvis viņu un iespiedis savu sakarsušo seju viņas kakla bedrītē, un viņa bija klusējusi un domājusi: "Vai es ari nevaru izdarīt tā, lai tev sāp? Vai ari man nav tās varas - sāpināt tevi?" Viņa zināja, ka viņai tās nav. Vairs nav.

Ziemas pēcpusdiena sadila. No istabas stūriem cēlās ēnas, tā kļuva Kellijai sveša. Dž. piegrūda galvu viņas sejai un teica: "Es zināju, ka tu zini. Bet es gribēju pārliecināties."

Un kas tagad turēja viņu tik ciešās skavās? Stīpa? Vairākas stīpas? Pār krūtīm un stilbiem, kreisā roka iepinusies vienā no tām - viņa bija stipri sasitusi pieri pret kaut ko neredzamu, tumsa bija piķa melnumā, viņa sasprindzināja redzi, cenšoties kaut ko saskatīt, taču bija kā akla, un ausis skanēja tāda ka reaktīvās lidmašīnas rūkoņa un kāda vīrieša balss: "Ak Dievs! Ak Dievs!" - it kā neticot.

Viņa bija tā meitene, viņa bija tā, viņa bija līdzbraucēja, viņa bija tā, kuru drošības siksna turēja kā slazdā, nē, tās taču bija durvis un daļa no jumta, kas ieliecies un viņu saspiedis. Vai tiešām viņa atradās augšpēdus? Apsviesta uz labajiem sāniem? Un kur ir augša un kur ir virspuse? Un kur ir gaiss? Un viņa ķermenis ar visu svaru viņai virsū, viņš ķepurojās, elsdams tvēra gaisu un šņukstošā balsī, vīrieša balsī, svešinieka balsī lūdzās: "Ak Dievs!" Neviens negribētu nomirt tādā nāvē, noslīkt duļķainos, melnos ūdeņos kopā ar svešinieku, bet viņas labā kāja bija iespiesta kā spīlēs, labā ceļgala kauli sadragāti, taču sāpes viņa nejuta, viņa droši vien bija šokā, varbūt jau mirusi - tik drīz! tik drīz! melnie ūdeņi plūda viņas plaušās lai piesmacētu viņas plaušas un tad smadzenēm pārstās pieplūst skābeklis un apstāsies domas un tomēr viņas domas bija skaidras un pat loģiskas: Tā nevar būt īstenība.

Šis cilvēks, šis vīrietis, kurš ar visu svaru uzgāzies viņai virsū, - viņa bija aizmirsusi, kas viņš tāds ir. Arī viņš mežonīgi grābstījās un grūstījās, un rāpās, un spārdījās, lai izkļūtu no apgāztās mašīnas.

Šī skaidrā balss, šī svešinieka balss: "Ak Dievs!"

Ne lāsts, bet izmisīgs lūgums.

Ja joņojošās tojotas vadītājs nebūtu zaudējis kontroli pār mašīnu asajā kā adatas smaile līkumā (nosakot mašīnas ātrumu ap četrdesmit piecām jūdzēm stundā - pēc slīdēšanas grambām un pēc stiprās mašīnas bojājuma pakāpes), tā droši vien būtu ieskrējusi priekšā esošā šaurā tilta margās un avarējusi, iekritusi ūdenī - ar līdzīgām beigām. Tā vismaz pēc tam sprieda.

Straujās upītes nosaukums bija Indiāņu upe. Neviens nebija domājis, ka tai vispār varētu būt kāds nosaukums. Purvainajā, vientulīgajā tīrelī, nevienā kartē neatzīmētā dumbrājā, kas mudžēja no odiem un zumēja no vasaras pārošanās skurbuma pārņemtiem nakts kukaiņiem.

Kas to būtu domājis, ka te gadīsies upe, kas dažās vietās būs vienpadsmit pēdas dziļa, divdesmit pēdu plata, plūzdama uz ziemeļaustrumiem, lai ietecētu Atlantijas okeāna paisumu barotā baseinā apmēram divas jūdzes no Brokdenas piestātnes.

Vai man būs jāmirst? šādā nāvē?

Un tuvumā neviena liecinieka. Neviena cita braucēja uz Vecā Prāmja ceļa.

It kā sodot viņu par viņas uzvedību, par viņas parādīšanos ne savā parastajā lomā, ne kā Kellijai Kelleherei, bet tad viņa šo domu noraidīja, viņa nebija māņticīga, viņa neticēja pat anglikāņu Dievam.

Viņš bija viņu izvēlējies. To varēja redzēt jau pašā sākumā. Šī spējā saskaņa! Šie neviļus smaidi! Meitene viņa meitas vecumā!

Jā, viņi bija pārējos pārsteiguši - dažus no pārējiem. Tos, kuri zināja. Cik vīlusies bija Bafija Sindžena, kad viņi pavēstīja, ka brauks projām, lai paspētu noķert prāmi, kas 8.20 dosies uz Būtbejas ostu!

Faktiski, kā Bafija vēlāk atcerēsies, Senators bija gribējis paspēt uz iepriekšējo prāmi... bet... kaut kā viņi nebija izbraukuši laikā... Senators bija iedzēris vēl kādu glāzīti. Vai divas.

Senators un Kellija Kellehere, viņa līdzbraucēja, bija devušies prom no viesību mājas Derijas ceļa nr. 17 apmēram 7.55 vakarā. Viņu rīcībā bija divdesmit piecas minūtes, lai nokļūtu līdz prāmim, - diezgan laika, ja brauc ātri un pa pareizo ceļu.

Nogriešanās pa Veco Prāmja ceļu bija kļūda, bet saprotama kļūda, nemaz nevajadzēja būt piedzērušam, lai vakara krēslā kļūdītos.

Vecajam Prāmja ceļam, ko Greilingas pašvaldība vairs neuzturēja kārtībā, vajadzēja būt oficiāli slēgtam: Ceļš slēgts.

Šie divsimt akri tīreļa tika saglabāti kā Greilinga salas dabas rezervāts, ko uzturēja federālās valdības iestādes. Tādi putni kā gandri, lēļi, svīres, parastās un nirējpīles, dumpji, lielie zil-gandri, jūras bezdelīgas, lietussvilpji, daudzas dzeņu pasugas, purva strazdi, skaistzīlītes, kā arī parastāki ziemeļaustrumu putni.

Tādi purva augu valsts pārstāvji kā vilkvālītes, uniolas, grīšļi, mazmeldri, pontodēri-jas, dažādas niedres un meldri, indiāņu rāceņi, trillijas, purenes, bultenes, cūkauši.

Tādi dzīvnieki kā... Kellija Kellehere bija Bafijas vasarnīcā izšķirstījusi tūristiem domātu brošūru, viņa bija lasījusi par dabas rezervātu, kas atradās tikai nedaudzu jūdžu attālumā; jā, protams, bērnībā Bafija to esot apmeklējusi neskaitāmas reizes, ģimene tur pavadījusi vasaras, bet pēdējos gados viņa neesot tur bijusi, varbūt otrā dienā pēc svinībām, ja Rejs būs uz to noskaņots, viņi varētu aizbraukt turp, tur tiešām ir skaisti, ja tikai viņiem nebūs paģiru, ja Rejam nebūs citu plānu, ja nebūs pārāk karsts, - bet Kellija sevī nodomāja, ka viņa labprāt turp dotos viena pati, jā, viņai turp jāaizbrauc, viņa aizņemsies no kāda mašīnu vai ari, ja tas nav pārāk tālu, no Bafijas divriteni - gluži jaunu, kā no veikala, kalnu tūrisma divriteni.

Vai esi kādreiz agrāk ar tādu braukusi? Nē? Pamēģini!

Satvērusi stūres rokturi, minot pedāļus, no sākuma ceļoties stāvus, muguru likumā, sēžamvietu likumā, garajiem vara krāsas matiem plīvojot vējā, smaidot par bērnišķīgo prieku, ar kādu viņa joņo pa pludmali, divriteņa biezajām, rievotajām riepām iegraužoties graudainajās smiltīs, kas par varenu ātrumu, kāda laime mazajai Lizijai laisties kā lidojumā, kamēr māmiņa, tētis, vecmāmiņa un vectētiņš vēro, uzmanīgi, dārgumiņ, uzmanīgi! bet viņa tikai smējās un aizlidoja prom no viņu acīm un ausīm.

Tagad pie Bafijas viņa bija jaunajā peldkostīmā, kas cieši ieskāva viņas slaido stāvu kā cimds roku. Tas bija šūts no balta spandeksa auduma ar mazām, koķetām perlamutra podziņām, ar vienu lencīti, ar neredzamu krūšturi no stieplitēm iekšpusē, kas cēla krūtis uz augšu un saspieda kopā, tā ka iezīmējās apēnota bedrīte, un viņa bija pamanījusi, ka Senatora acis, pašam to neapzinoties, bija tajā ielūkojušās, viņa bija redzējusi, kā Senatora it kā nejauši garāmslīdošais skats bija ietvēris viņas potītes, viņas kājas, viņas gurnus, viņas krūtis, viņas kailos plecus, ap kuriem viņa bija apmetusi tikai narcišu dzeltenu tamborētu tuniku, varbūt aiz bikluma, varbūt aiz ierastās kautrības attiecībā uz savu ķermeni, kas tik krasi atšķīrās no Bafijas ķermeņa melnā zīda bikini ar dīkas vasarnieces zalgojoši zaļajiem roku un kāju nagiem, Bafijas ar viņas nevainojamo ādu, jocīgo šinjona asti pakausi, pietiekami bramanīgas un draiski pašapzinīgas, lai Rēja klātbūtnē sistu sev pa ciskām un izsauktos: "Tā to sauc: cellullts, aptaukošanās! Es esmu par jaunu priekš aptaukošanās, velns lai parauj!"

Un viņi visi bija smējušies. Viņš bija smējies.

Bafija Sindžena, kas bija tik skaista. Tik pašpārliecināta savā ieeļļotajā, satvīkušajā ādā.

Jau pirmajā kursā Brauna universitātē Kellijai bija paradums badoties, lai sevi disciplinētu, lai sevi iegrožotu, lai atvieglotu menstruācijas un pēc tam, kad ar Dž. viss bija cauri, - lai sevi sodītu, ka bija kādu vīrieti mīlējusi vairāk, nekā šis vīrietis bija mīlējis viņu, bet šajā gadā viņa bija nolēmusi uzvesties kā vesels, normāls cilvēks, piespiežot sevi regulāri ieturēt maltītes, un bija atguvusi vienpadsmit mārciņas no tām divdesmit, ko bija zaudējusi, viņa aizmiga bez miegazālēm un viņai vairs nevajadzēja pat to glāzi sarkanvīna, kura viņai un Dž. bija kļuvusi par rituālu pirms gulētiešanas tajos trīs mēnešos, kuros Dž. bija faktiski dzīvojis ar viņu; pat tā vairs nevajadzēja.

Viņa bija atguvusi veselību, normalitāti. Viņa bija īsta amerikāņu meitene: tev jāizskatās, cik labi vien variun vienmēr jāiet līdz GALAM.

Tomēr viņa vairījās no mājām Govandas Augstienē. Juzdamās vainīga par to, ka viņas dēļ mātei nācies tik daudz raizēties, vainīga par to, ka izraisījusi strīdus ar tēvu par politiku, kuri patiesībā cēlās no tā, ka tēva autoritāte netika ņemta vērā, - bet tagad viņu attiecības bija labas un Kellija jutās lieliski, lai arī diskrēti vairīdamās no vecajiem draugiem, gan sarūgtinātajiem ideālistiem, gan saniknotajiem abortu piekritējiem, un pat no Speidera kunga, kas pēc savas pēdējās šķiršanās prāvas (trešās) staigāja neskuvies, uzaudzējis vēderiņu, zaudējis labu tiesu no kuplajiem matiem, nespodru, nedrošu smaidu savā sešdesmit gadu veca bērna sejā ar bedrīti zodā, un todien birojā viņa bija jutusies stipri neērti, kad manīja viņa acis vērstas uz sevi un dzirdēja viņa sēcošo elpu, viņa ausīs un nāsīs viņa ievēroja matiņus, kas izskatījās kā Brillo katlu beržamā stieplītes.

Nabaga Kāris Speiders, kādreiz masu informācijas līdzekļos pazīstama persona, daiļrunīgs, jauns Martina Lutera Kinga sabiedrotais starp baltajiem un Džona F. Kenedija līdzgaitnieks, un tagad šis nožēlojamais birojs veikala telpās Brimmera ielā un Pilsoņu Uzziņai ar tā sarukušo lasītāju skaitu, kas svārstījās no 35 000 līdz 40 000, kamēr tā ziedu laikos 1969. gadā tā metiens bija no 95 000 līdz 100 000 un tas varēja sacensties ar Jauno Republiku, bet labāk gan neuzvedināt Kārlu Speideru uz runām par Jauno Republiku, kurā viņš pēc koledžas beigšanas bija strādājis vairākus gadus; labāk gan neuzve-dināt Kārlu Speideru uz runām par konservatīvisma uzvaru mūsu dienās, par satriecošo, traģisko atteikšanos no Kenedija-Džonsona ideāliem, par Amerikas dvēseles bankrotu - labāk gan viņu neuzvedināt.

Kellija bija piesardzīga, atbildot uz Senatora jautājumiem par viņa veco draugu Speideru, Kellija nebija no tenkotājām, viņa nebija no cilvēkiem, kas izmanto citu nelaimes dīkām sarunām, viņa turējās pie principa nekad ne par vienu cilvēku neteikt neko tādu, ko nevarētu teikt viņa klātbūtnē.

Vairākas reizes Senators atgriezās pie sarunas par Kārlu Speideru, kuru, viņš teica, neesot gadiem sastapis. Senatora balsī ieskanējās gan nožēlas pilni, gan arī viegli kritiski toņi.

Jā, protams, viņš lasot Pilsoņu Uzziņai - protams. Viņa birojs Vašingtonā to abonējot. Protams.

Viņš jautāja, ko viņa šajā žurnālā darot, un Kellija viņam to pastāstīja, pieminot savu neseno rakstu "Nāvessods - Amerikas kauns un negods", un Senators teica, jā, kā tad, viņš šo rakstu esot lasījis. Viņam liekoties, ka viņš to esot lasījis, tas uz viņu atstājis lielu iespaidu.

Kellija bija jutusi viņu sekojam viņai ar acīm kā iepriekš, kad viņa sēdēja uz Bafijas jaunā divriteņa.

Politika - cīņa par varu. Erotika - cīņa par varu.

Ar spēcīgajiem pirkstiem viņš satvēra viņu aiz kailajiem pleciem, ko sedza tikai tamborētā tunika, un noskūpstīja viņu tieši uz mutes, vējam glāstoši slīdot ap viņiem gandrīz kā jūtamai, taustāmai vielai, kas viņus sasēja kopā, sasaistīja. Skūpsts bija pēkšņs, tas tiesa, bet nebija negaidīts. Viņi klaiņāja pa kāpām aiz Sindženu mājas, kaijām satraukti kliedzot, ar naža asmeņiem līdzīgiem spārniem, nāvējošiem knābjiem balti zibot virs galvas. Dunošā, šļakstošā bangotne. Bangotnes duna duna duna. Viņa bija to dzirdējusi iepriekšējā naktī, nevarēdama aizmigt, klausīdamās apslāpētajos smieklos, mīlēšanās skaņās no Bafijas un Rēja istabas, un cauri šādiem cilvēku saucieniem skanēja bangotnes duna, paisuma celšanās, mēness radītie paisumi un bēgumi, viņas pašas asiņu paisums un bēgums, gandrīz neizturamais vīrieša iekāres paisums, tas lika nojaust, ka viņš skūpstīs viņu vēlreiz, un Kellijas šķietami straujais lēmums doties viņam līdzi, lai brauktu projām ar prāmi un nevis Ceturtā jūlija nakti pavadītu Bafijas vasarnīcā, kā bija paredzēts, tikai to atklāti apstiprināja.

Viņa bija tā, kuru viņš bija izvēlējies. Sieviete joņojošajā mašīnā. Pasažiere.

Skorpion, nekautrējieties, nabaga nelga Skorpion, jūsu zvaigznes pašlaik ir NEVALDĀMI romantiskas! Ņemiet taču reiz to, ko JŪS vēlaties, un lai viss notiek pēc JŪSU prāta!

Tā viņa ari darīja, bija darījusi un darīs. Viņa bija tā.

14

Viņa vēl juta Senatora siltās, pēc alus smaržojošās mutes spiedienu uz savējās. Uzstājīgo, zondējošo mēli.

Pat tad, kad zem tojotas riteņiem izslīdēja bezvārda ceļš, viņa to vēl juta. Viņa greizi pasmaidīja, domājot, cik bieži viņas mūžā skūpstiem bijusi alus, vīna, spirta, tabakas, hašiša garša. Tās daudzās zondējošās mēles. Vai esmu gatava?

No joņojošās mašīnas viņa bija vērusies mēnesi. Cik dīvaini plakans tas izskatījās, cik spožs! Varētu domāt, ka tas izstaro gaismu no iekšienes, nevis atstaro to, bet tu maldies, jo nepietiek tikai ar tevis pašas domāšanu, prātošanu, apsvēršanu, nabaga Skorpion!

Protams, Ķelli ja Kellehere neticēja tādām muļķībām kā horoskopam, astroloģijai. Lai ari Amerikas Nacionālajā Izglītības biedrībā viņa bija iestājusies brīvprātīgi, viņa nedaudz nicināja neizglītotus cilvēkus, ne tikai melnos (tiesa, visi viņas skolēni bija melnie), bet ari baltos, ikvienu: vīriešus un sievietes, kurus nežēlīgais civilizācijas process bija atstājis novārtā, viņu aprobežotie prāti īsti nespēja aptvert zināmas dzīves patiesības, bez šaubām, Artijam Kelleheram un Hemam Hantam, un visiem konservatīvajiem amerikāņiem bija taisnība, šie cilvēki bija bezcerīgi - tādēļ glābiet paši savas baltās dvēseles! bet Kellija nikni noraidīja šādu savtību. Vai tad tagad viņa nebija uzrakstījusi vecākiem kaunpilnu paziņojumu, sacerējusi to koledžā uz datora, rūpīgi izlabojusi un parakstījusi ar savu kristīto vārdu "Elizebete Anna Kellehere" un nosūtījusi pa pastu uz Kelleheru māju Govandas Augstienē Ņujorkas štatā, lai daļēji paskaidrotu, kāpēc viņa Pateicības dienā nebrauks uz mājām, bet kopā ar istabas biedri uz Oldlaimu: Tēti un mamma, es Jūs vienmēr mīlēšu, bet esmu nākusi pie slēdziena, ka mana dzīve nekādā ziņā nelīdzināsies jūsējai. Lūdzu, piedodiet man!

Toreiz Kellijai bija deviņpadsmit gadu.

Kā par brīnumu, vecāki patiešām bija viņai piedevuši.

Senators nāca no tām pašām sociālajām aprindām kā Kelleheri, ari viņš bija mācījies Endoverā - tūlīt pēc tam, kad to bija pabeidzis Artijs Kellehers, - tad viņš bija iestājies Harvardas universitātē, kur pabeidzis tieslietu fakultāti, iegūdams bakalaura grādu, kamēr Artijs Kellehers mācījās Amhērstā un Kolum-bijas universitātē, un iespējams, ka Senatoram un Kelleheriem bija kopīgi paziņas, bet todien savās bezmērķīgajās, nesakarīgajās, satraucošajās sarunās ne Senators, ne Ķelli ja nebija noskaņoti šai tēmai pievērsties.

Viņa zināja, ka Senatoram ir bērni viņas vecumā - dēls? dēls un meita? bet ne viens, ne otrs no viņiem to, protams, nepieminēja.

Viņa zināja, ka Senators dzīvo šķirti no sievas, ar kuru nodzīvojis laulībā ap trīsdesmit gadu, un šo faktu Senators tomēr pieminēja vai atsaucās uz to it kā garāmejot, ar smaidu: "Šajā nedēļas nogalē es esmu viens pats, pie manas sievas mūsu mājā Keipkodā viesojas viņas ģimene..." Viņa balss skanēja nenoteikti.

Sajūtot viņa muti uz savējās. Un to pašu dienu agrāk, kad Kellija bija sēdējusi savrup no citiem pie viesību galda, atspiedusi galvu pret rokām un, saulē satvīkusi, viegla nelabuma pārņemta (Kādēļ gan tev bija jādzer, ja nevarēji zināt, vai tu to panesīsi? vai tikai tāpēc, lai neatšķirtos no citiem, kā koledžā? lai izskatītos, ka neatšķiries no citiem, kā koledžā?), snauduļoja, kāds zaglīgi pienāca viņai blakus, caur skropstām viņa redzēja, ka šim cilvēkam ir basas kājas, tas bija vīrietis ar lielām, baltām kājām un dzīslainām vēnām, červeļainiem nagiem, tad uz sava kailā pleca viņa sajuta vieglu pieskārienu, kā gaisa trīsas, pieskārienu, kā elektrības lādiņš tas izskrēja viņai cauri, tad viņa atskārta, ka tā ir viņa mēle, kas slīd pār viņas ādu... viņa siltā, maigā, miklā mēle uz viņas kailās ādas.

Kellija palūkojās uz augšu viņa sejā. Viņa acīs.

Acu baltumi nedaudz iedzelteni it kā aiz noguruma, sīku asinsvadiņu caurausti, bet acu zīlītes pārsteidzoši zilas, tik zilas kā krāsains stikls, aiz kura nekā nav.

Pagāja bezgalgarš mirklis, un ne viens, ne otrs no viņiem neteica ne vārda, kaut gan Kellijai raustījās lūpu kaktiņi vēlmē pasmaidīt vai mulsi bilst kādu tramīgu joku, lai salauztu klusuma burvestību.

Tu zini, ka esi mana mazā mīlulīte; zini gan!

Kellija to atcerējās, kad, krēslai biezējot, viņi traucās pa vientulīgo apvidu dienvidaustrumos no Brokdenas piestātnes, un likās (vismaz Kellijai), ka viņi nepaspēs uz prāmi, kas atiet 8.20 vakarā.

Gaiss mudžēja no moskītiem un reizēm pavīdēja pa lidojošam spīgulītim un reizēm slot-galvainie doņi bija izauguši fantastiski gari to galvas līgojās vējā tie izskatījās kā spokaini cilvēku stāvi bez sejām kurus ieraugot pārskrēja drebuļi. Un viņa teica Senatoram, cik tas dīvaini, vai ne, ka tik daudz koku šai purvājā izskatās miruši... vai tie patiešām ir miruši?... vientuļi, kaili koku stumbri drūmajā mijkrēslī, bez lapām, tikai zari, pelēka miza, spīdīgi gluda kā āda pār vecu rētu.

"Jācer, ka tie nav nonīkuši no piesārņojuma."

Sakumpis pār stūres ratu, sarauktu pieri, spiezdams gāzes pedāli, Senators neatbildēja.

Viņš nav mani uzrunājis, Kellija domāja, kopš esam nogriezušies uz šī nolādētā ceļa.

Kopš Dž. laikiem, pagājušā gada jūnija, kad beidzot viss bija cauri, ne ar vienu vīrieti Kellijai Kelleherei dzimumsakaru nebija bijis.

Kopš Dž. laikiem, kad viņai bija gribējies mirt, viņa nebija skārusi nevienu vīrieti ar iekāri, pat ne izlikdamās, ka justu iekāri.

Vai esmu gatava? gatava? gatava? - klusa, ķircinoša balss.

No visām pusēm skanēja pārošanās, vairošanās skurbuma pārņemto nakts kukaiņu spalgā sīkšana. Kaisla zumēšana, gandrīz vai apdullinoša, - viņa, to dzirdot, nodrebēja. Tāds daudzums! Nevarētu ne domāt, ka Dievs radījis tādu daudzumu. Viņu mīlas kliedzieni skanēja tā, it kā vasaras karstumā viņi jau justu draudošo, nepielūdzamo siltuma samazināšanos, nakts un aukstuma pieņemšanos, viņu niecīgās nāves lidojumu pretī no nākamības... un Kellija Kellehere aplaizīja sausās aukslējas, nožēlodama, ka nav paņēmusi līdzi dzeramo sev pašai, domās sev vaicādama: Vai esmu gatava?

Kā spogulis, saplēsts lauskās un izkaisīts, purvs stiepās ap viņiem jūdzēm tālu. Kellija domāja, ka viņi ir apmaldījušies, bet, baidīdamās Senatoru sakaitināt, viņa nedrīkstēja izrunāt šo vārdu. Vai esmu gatava?- tas būs piedzīvojums!

Lēkājošajā mašīnā, likās, nekāds ļaunums nespēja viņus apdraudēt, katrā ziņā ne jau avārija, jo, kaut gan Senators brauca, varētu sacīt, pārgalvīgi, varētu teikt, ka viņa spriešanas spējas alkohols bija ietekmējis negatīvi, tomēr tas nebija mazinājis viņa prasmi vadīt mašīnu, jo viņš patiešām bija pieredzējis braucējs un vadīja nelielo mašīnu gluži instinktīvi un ar karalisku nevērību, tāpēc Kellija nolēma, ka, lai gan viņi ir apmaldījušies, lai gan viņi tik un tā nepaspēs uz prāmi, kas atiet 8.20 vakarā, atrasties viņa mašīnā ir liela likteņa labvēlība un nekas ar viņu nenotiks tāpat kā ar princesi pasakā, šai pasakā, kura nesen sākusies un kādu laiku vēl nebeigsies, varbūt.

Spožs, plakans mēness, zalgojošas iidens lāmas kā spoguļa lauskas. Radio mūzika džeza tempā un bangotnes duna, duna, duna, ārpus viņu dzirdes loka, bet Kellija bija pārliecināta, ka dzird to, pa pusei aizverot acis, satverot drošības jostas plecu siksnu tik cieši, ka pirkstu locītavu kauliņi kļūst balti.

Neuzkrītoši paceļot balsi, viņa teica: "Liekas, ka esam apmaldījušies, Senator." Vārds Senator izskanēja viegli ironiski, rotaļīgi. Kā glāsts.

Viņš bija lūdzis saukt viņu vārdā, lietojot, protams, pamazināmo formu. Bet Kellija nez kāpēc nespēja to izrunāt.

Tāda tuvība - lēkājošā, lidojošā mašīnā. Asā, reibinošā alkohola dvaka ap viņiem. Pēc alus smaržojoši skūpsti, bieza, smacējoša mēle.

Viņai blakus bija cilvēks, kas pacēlās pāri citiem, viņš, viens no pasaules varenajiem, vīrišķīgs vīrietis, ASV senators ar sarežģītu dzīvesstāstu, cilvēks, kura seju pazina visi, cilvēks, kam dota vara ne vien pakļauties vēstures procesam, bet ari to virzīt un vadīt, izmantot to savu mērķu sasniegšanai. Viņš bija vecā stila liberāls demokrāts no sešdesmitajiem gadiem, Lielās Sabiedrības pārstāvis, neatlaidīgi un kvēli nodevies sociālām reformām, viņu, likās, nesarūgtināja un nesalauza, un pat īsti nepārsteidza pretestība, kādu Amerikā radīja viņa humānās idejas šajos sarūkošā divdesmitā gadsimta pēdējos gados, jo viņa dzīve sastāvēja no politikas, un tu taču zini, kas ir politika, kas tā ir savā būtībā: kompromisu māksla.

Vai kompromiss var būt māksla? - jā, zemāka ranga māksla.

Kellijai likās, ka Senators nav viņas vārdus saklausījis, bet tad viņš sacīja, bez īstas jautrības iesmeļoties, it kā nokremšļojoties: "Šis ir

visīsākais ceļš, Kellij." It kā runādams ar mazu bērnu vai iereibušu jaunu sievieti, viņš lēni teica: "Tas iet tikai vienā virzienā, un mēs nevaram apmaldīties."

Tieši pirms mašīna nolidoja no ceļa.

15

Viņa izdzirda viņu iekliedzamies: "Kas nu?" - kad mašīna, labajai pakaļējai pusei sasviežoties kā velnišķīgā izpriecas braucienā, sāniski ieslīdēja aizsargmargās un viņas galva ar būkšķi atsitās pret logu, un gar acīm viņai nozibēja sarkana migla, bet viņa nespēja ievilkt elpu, lai kliegtu, kad mašīnas ātruma inerces spēks svieda viņus lejā pa šauro un stāvo uzbērumu, atskanot niknam stakato troksnim, it kā lūstot sausiem zariem, un vēl arvien viņai nebija elpas, lai kliegtu, bet mašīna iegāzās it kā bedrē, kā atvarā, stāvošā ūdeni, purvā, kam nevajadzēja būt dziļākam par pāris pēdām, taču melnie ūdeņi kūlās kā dzīvi no visām pusēm un apņēmīgi vilka viņus dziļumā, un mašīna sāniski grima, un Kellija vairs neko neredzēja, Senators slīdēja uz viņas pusi un ar galvu atsitās pret viņas galvu, un cik ilgi tas vilkās, kamēr viņi abi kopā ķepurojās, apstulbuši, izmisuši, šausmās par notiekošo, nespēdami ne pārvaldīt situāciju, ne pat to aptvert, tikai domāt: Nevar būt, ka tā ir īstenība, vai man jāmirst šādā nāvē? - cik sekunžu un minūšu pagāja, pirms Senators iestenējās: "Ak Dievs! Ak Dievs!", taustījās un raustīja drošības siksnu, ar spēku raudamies ārā no sava sēdekļa pie sadragātā stūres rata, ar fanātisku sparu lauzdamies caur durvīm, atspiežot tās vaļā, pārvarot melno ūdeņu un gravitācijas spēku, durvis, kas atradās tur, kur tām nevajadzēja atrasties, virs galvas, tieši virs viņu galvām, it kā pati zemeslode būtu kā neprātā nošķiebusies no savas ass un nesaskatāmās debesis būtu nozudušas melnajā muklājā viņiem visapkārt - cik ilgi, šausmās un apjukumā Kellija Kellehere nespēja pateikt. Viņa cīnījās, lai izkļūtu no ūdens, viņa satvēra kāda vīrieša muskuļaino roku, bet tā grūda viņu nost, viņa satvēra vīrieša bikšoto kāju, viņa pēdu, viņa pēdu audekla kurpē ar gumijas zoli, bet tā viņai smagi spēra, trāpot pa galvu, pa kreisajiem deniņiem, un viņa iekliedzās aiz sāpēm un aizvainojuma, izmisīgi tverot pēc viņa kājas, pirkstu nagiem skrāpējot, plēšot viņa potīti, viņa pēdu, viņa kurpi, audekla kurpi ar gumijas zoli, tā nomuka un palika viņai rokā, un viņa tika pamesta viena raudam, lūdzamies: "Neatstāj mani! Palīdzi man! Pagaidi!"

Nezinādama, kādā vārdā lai viņu sauc, kad melnie ūdeņi apņēma viņu, lai ieplūstu viņai plaušās.

Otra daļa

.

16

Viņš bija prom, bet atgriezīsies, lai viņu

Viņš bija prom, jo bija izpeldējis krastā, lai sauktu pēc palīdzības... vai arī gulēja uz zālainā uzbēruma un, izmisīgi rīstīdamies, vēma ūdeni, vilkdams elpu dziļi jo dziļi, lai atgūtu spēku un drosmi atgriezties melnajos ūdeņos, lai ienirtu lejā līdz nogrimušajai mašīnai, kā apsviedusies vabole tā bezpalīdzīgi un nestabili gulēja uz sāniem upes gultnes mīkstajās dūņās, turot kā slazdā šausmu pārņemto pasažieri, kura gaidīja, ka viņš atgriezīsies, lai izvilktu viņu ārā, lai glābtu viņu: vai tā tas notiks?

Es esmu šeit. Es esmu šeit Šeit.

17

Uz Ceturtā jūlija svinībām pie Bafijas Sindženas todien visu pēcpusdienu līdz pat vakaram ieradās viesi. Kellija Kellehere dažus nepazina, taču pazina Reju Anniku un Felisiju Cenu, Bafijas pārsteidzoši skaisto jauno draudzeni ar lāsmainiem melniem matiem, kas bija beigusi matemātikas fakultāti un kā ārštata darbiniece rakstīja populārzinātniskus rakstus žurnālam Bostonas Globuss, un Ediju Mērfiju, Bostonas universitātes finansu speciālistu un kādas Bostonas biržas konsultantu, un, bez šaubām, Steisiju Mailzu, kas Brauna universitātē studentu mītnē bija dzīvojusi vienā istabu spārnā ar Kelliju, un Rendiju Poustu, arhitektu, ar kuru Steisija dzīvoja Kembridžā, un vēl kādu Bafijas bijušo mīļāko, vārdā Frici, ar kuru Bafija vēl arvien bija draudzīgās attiecībās un kurš it kā bez īpaša nodoma, aiz tīras draudzības bija pāris reižu Kelliju Kelleheri uzaicinājis izklaidēties, lai gan īstenībā, kā Kellija nojauta, bija cerējis ar viņu pārgulēt, lai kaut kā atriebtos Bafijai, kura par to gan nebūtu nemaz uztraukusies, un vēl to garo, plecīgo, gaišādaino nēģeri ar plānajiem matiem, kuram bija apmēram trīsdesmit pieci gadi un kurš bija kaut kāds zinātnieks Masačūsetsas Tehnoloģijas institūtā. Kellija bija viņu agrāk sastapusi, viņam bija neparasts, eksotisks vārds, varbūt Lūcijs? Viņš nebija Amerikas nēģeris, bet nāca no Trinidadas, un Kellija atcerējās, ka viņš bija viņai paticis, un zināja, ka arī pati viņam patīk, ka viņa to pievelk, un Kellijai tas bija glaimojoši. Viņa bija baidījusies no šīs nedēļas nogales, šādās viesībās viņa vienmēr jutās neērti, vienmēr zaudētājas lomā, jo tajās tika dzerts tik daudz, drāzts tik daudz asprātību, tik daudz līksmots, tajās bija tik daudz neslēptu, seksuāli vērtējošu acu, ka viņa jutās viegli ievainojama, it kā viņai būtu nolobīts ādas aizsargslānis, it sevišķi pēc gadījuma ar Dž. ... un, ja uz viņu skatījās vīrieši, viņa sastinga, jūitot, kā viņai stingrāk sakļaujas žokļi, kā bailēs pulsē asinis dzīslās, bet, ja vīrieši uz viņu neskatījās, ja to skati slīdēja viņai garām, it kā viņa būtu kļuvusi neredzama, viņa juta vēl lielākas bailes, domādama, ka cietusi sakāvi ne tikai kā sieviete, bet vispār kā cilvēks.

Bet tur bija Lūcijs. Zinātnieks, plazmas fizikas speciālists, Pilsoņu Uzziņai abonētājs, Karla Speidera (vai tā, ko viņš par to zināja) apbrīnotājs.

Tur bija Lūcijs, un Kellija bija pateicīga par viņa klātbūtni, un, ja drīz pēc diviem Bafijas mājas piebraucamajā ceļā nebūtu iegriezusies melna tojota un neatskanējuši skaļi čuksti: Vai tas tiešām ir viņš? jēziņ!- tad viņi varbūt ar laiku būtu kļuvuši tuvi draugi.

18

Viņa neticēja astroloģijai, satrauktiem brīdinājumiem un jūsmīgām pamācībām žurnālu horoskopos, un tāpat viņa neticēja anglikāņu Dievam, kuram - iekš kura - priekš kura viņa pirms daudziem gadiem bija tikusi iesvētīta.

Kad mira vecaistēvs Ross, miesai ap kauliem izžūstot, bet acīm kā allaž paliekot modrām, pilnām mīlestības pret mazmeitu, vecaistēvs, kuram viņa nekad nebija bijusi "Kellija", bet tikai "Lizija", mazmeitiņa, vismīļākā no vairākiem mazbērniem, kuru nākšanai pasaulē bija tiešs sakars ar viņu, viņš teica, it kā izpaužot viņai mulsinošu noslēpumu: Tas, kā tu veido savu dzīvi, cik daudz mīlestības tu tajā ieliec - tas arī ir Dievs.

19

Viņa bija viena. Viņš bija bijis kopā ar viņu, un viņš bija aizgājis, un tagad viņa bija viena, bet viņš taču ir aizgājis pēc palīdzības.

Savās izbailēs, sākumā neaptverdama, kur viņa atrodas, kas tā par vietu, kur viņa iežņaug-ta kā spīlēs, kas tā par tumsu, neaptverdama, kas noticis, jo viss bija noticis tik spēji, kā aina, ko vēro caur joņojošas mašīnas logu, no ātruma izplūdusi un neskaidra, acis viņai aizmigloja asinis, acis viņai bija plati vaļā, stīvi un akli veroties uz priekšu, un galvā kaut kas mežonīgi pulsēja tai vietā, kur kauls bija sadragāts, viņa zināja, kauls sadragāts, pārliecināta, ka tieši caur šo vietu melnie ūdeņi plūdīs iekšā, lai izdzēstu viņas dzīvību, protams, ja viņa neradīs glābiņu, ja viņš neatgriezīsies, lai viņai palīdzētu, protams, viņš atgriezīsies.

Patiesībā viņš mierināja viņu, smaidot, rūpēs saraucis pieri, līdzjūtīgi skarot ar pirkstgaliem viņas plecu. Nešaubies par mani, Kellij! Nekad!

Viņš zināja viņas vārdu, bija saucis viņu

vārdā. Viņš bija raudzījies uz viņu ar mīlestību, to viņa zināja.

Viņš bija viņas draugs. Vēl īsti nepazīstams, bet viņš bija viņas draugs, to viņa zināja. Vēl vienu mirkli, un viņa atcerēsies viņa vārdu.

Slazds, kurā viņa atradās, bija mašīna, viņa bija iespiesta mašīnas priekšējā sēdeklī, ļoti šaurā vietā, jo jumts un vadības pults, un durvis viņas pusē bija ietriekti uz iekšu, iespīlējot viņas kājas un sadragājot viņai ceļgala kaulus, un ribas tajā pusē bija lauztas, bet sāpes vēl kavējās kā doma, kas vēl nav pilnībā apjausta, gandrīz vēl nekādu sajūtu, tāpēc viņa zināja, ka ar viņu viss būs kārtībā, ja tikai viņa spēs turēt galvu virs melnās rāvas, kas sūcās iekšā, smirdot pēc neattīrītiem notekūdeņiem, un bija auksta, aukstāka nekā varētu gaidīt tādā siltā naktī pašā vasaras vidū.

Viņa kaut kā iemanīsies elpot, to var darīt, pat rijot ūdeni, ja tikai zina, kā lo darīt, pūšot ūdeni ārā caur nāsīm, kustinot galvu no vienas puses uz otru, - tad allieksies, cik vien spēs, projām no sadragātajām durvīm, varbūt kreisā pleca kauls ir lauzts, par to viņa tagad nedomās, gan jau slimnīcā viņu paglābs, kā reiz bija paglābta viņas draudzene, kuras vārdu viņa nevar atcerēties, zina tikai, ka tā meitene nebija Kellija. Viņa sauca: "Palīdziet, palīdziet man! Šurp!" apjukumā, jo kur tad te ir augša? kur debesis? viņš bija tik izmisīgi cīnījies, lai tiktu brīvībā, izmantojis viņas ķermeni par sviru, lai atspertos un izkļūtu pa durvīm virs galvas, kur durvīm vispār nevajadzēja būt, ar varu spiežot tās vaļā, lai pārvarētu to smagumu, lai kas tas ari būtu, kas spieda tās uz leju, lai ar masīvo augumu izsprauktos pa durvju spraugu, kas likās par mazu, pat lai Ķelli ja Kellehere caur to izsprauktos, bet viņš bija stiprs, viņš spārdījās un locījās uz augšu kā liela, stāvus izslējusies, apdullusi zivs, kas instinktīvi zina, kā glābties.

Un ko gan viņa bija no šā vīrieša iemantojusi? ak Dievs, kas bija tā balva, ko viņa kā muļķīte tvēra ar pirkstiem, ar saviem aplauztajiem nagiem, kuru lakošanai vakar bija atlicinājusi laiku, - kas gan tā bija? Dieva dēļ - kurpe!

Tukša kurpe.

Bet nē, ceļš iet tikai vienā virzienā, un no tās puses viņš atnāks pie manis. Viņa zināja.

tiklu; pamazām ūdens līmenis celsies, tam jāceļas, jo mašīna atrodas pilnīgi zem ūdens, viņa bija dzirdējusi, ka avāriju upuri nogrimušās mašīnās esot palikuši pie dzīvības pat piecas stundas un tad tikuši izglābti, arī viņu izglābs, ja viņa pacietīgi gaidīs un nekritīs panikā, bet pamazām netīrie, melnie ūdeņi kāps un smelsies viņai mutē, rīklē, plaušās, kaut arī viņa tos nevar ne redzēt, ne arī dzirdēt, kā tie pil, sūcas, skalojas aiz viņas traumētās galvas, cauri rūkoņai ausīs, cauri kāsēšanas un rīstīšanās spazmām, kas viņu sagrāba, un viņai bija jāspļauj ārā melno ūdeņu mieles.

Tikai vai tad viņš nebija viņai solījis? Bija.

Tikai vai tad viņš nebija skāvis viņu, skūpstījis viņu? Bija.

Iespiedies viņas izžuvušajā, tramīgajā mutē ar savu milzīgo mēli? Bija.

Nekādu sāpju! Nekādu sāpju! viņa sev iegalvoja, viņa nejūt nekādu sāpju, viņa nepadosies nekādām sāpēm, viņi bija viņu slavējuši, "drosmīgo Lizabeti", drosmīgo mazo meitenīti, kad viņas acij lika virsū pārsēju, un drosme bija viņas īstā būtība, viņš to redzēs, tiklīdz palīdzēs viņai izkļūt ārā, viņa izglābsies, viņa ir laba peldētāja. Es esmu šeit.

20

Divreiz nedēļā, otrdienās un ceturtdienās, pat vasarā, Kellija KeUehere devās nogurdinošajā braucienā ar mazdu, ko bija pirkusi lietotu automašīnu veikalā, no savas Bostonas dzīvokļu kooperatīva mājas, kas atradās netālu no BIkonhilas rajona, uz Roksberiju, kur mikrorajona brīvprātīgās palīdzības centra slikti vēdinātajās telpās mācīja vai arī drosmīgi pūlējās iemācīt melnādainiem pieaugušiem analfabētiem lasīt ābeces tekstus. Viņas vadītās nodarbības sākās septiņos vakarā un beidzās vai dažreiz it neizprotami izsīka astoņos trīsdesmit vakarā.

Vaicāta, kā viņai un viņas nedaudzajiem skolēniem veicas, Kellija parasti ar smaidu atbildēja: "Tā nekas."

Kellija bija iestājusies Amerikas Nacionālajā Analfabētisma Likvidēšanas biedrībā un savu darbu veica ar degsmi un sajūsmu, bet reizē ar paštaisnuma apziņu un baltajai rasei raksturīgo augstprātīgo labvēlību ar ļoti reālu un instink-

tīvu baiļu piejaukumu - no fiziskiem draudiem un vardarbības, ne jau pašā brīvprātīgās palīdzības centrā, bet gan vientulīgajās Roksberijas ielās un uz piegružotās ātrgaitas maģistrāles, juzdamās gaužām neaizsargāta savā baltajā ādā.

Šādas dalītas izjūtas bija viņas Roksberijas pieredzei tik raksturīgas, ka līdz vasaras vidum viņa par tām vēl nebija stāstījusi pat vecākiem, un arī draudzenēm viņa par to reti ieminējās.

Viņa to nepieminēja arī sarunās ar Senatoru visu to dienu pie Bafijas... īsti nezinādama, kāpēc... varbūt nevēlēdamās līdzināties tam dedzīgās darbones tipam, kurš Senatoram kā jebkuram veiksmīgam politiķim bija pārlieku pazīstams un likās nicināms, bet pavisam citam tipam.

Kas ir brīvprātīgais, it īpaši brīvprātīgā?

Kāda, kas apzinās, ka pēc viņas nav pieprasījuma.

Un melnie ūdeņi sūcās telpā, kas ietvēra viņu cieši kā dzemdē.

Tikai: Bafija bija laipni ierādījusi viņai "māšeles istabu", kā viņi to sauca, dienvidaustrumu stūra istabu Keipkodas stilā celtajā piecu guļamistabu mājā pie Derijas ceļa - cik daudz reižu Kellija bija tur viesojusies -, istabu ar misiņa gultu, kas pārklāta ar šķīsti baltu organdija pārsegu, un askētiskām šeikeru stila mēbelēm, un pītiem kājceliņiem, un tām puķotajām tapetēm galvenokārt zemeņu krāsas toņos, kas tik ļoti atgādināja vecmāmiņas Rosās istabu lielajā, vecajā Griničas mājā, un trīsošām rokām Kellija bija mazgājusi pietvīkušo seju, nesteidzīgi skalodama saules apžilbinātās acis, ātrām, enerģiskām, nervozām kustībām sukājusi matus, uzsmaidīdama pati sev vannasistabas spogulī, domādama: Tas ir ārprāts, tas nevar būt! Un tomēr tas bija tiesa. Kellija Kellehere bija tā izredzētā.

Sākumā Senators runāja vispārīgi, vēršoties pie visiem. Gara auguma, plecīgs un aizrautīgs, un pietvīcis aiz prieka, ka atrodas šeit, šajās mājās skaistajā Greilinga salā, par kuru viņš gandrīz nekā neesot zinājis. Viņš reti kad apmeklējot Mēnas štatu, jo vasaras viņi parasti pavadot Keipkodā, savā ģimenes mītnē Keipkodā, stūrgalvīgi nevēlēdamies redzēt, cik ļoti Keipkodā gadu gaitā izmainījusies, tik apbūvēta, pārapdzīvota... "Dažus dzīves faktus, pārādības, kas veidojas mūsu tuvumā, mēs dažreiz-nevēlamies saskatīt."

Taču Senatora tonis bija dzīvespriecīgs, jautrs. Šis bija izdevīgs gadījums, pievilcīgu, jaunu cilvēku pulciņš, izskatījās, ka Senators ir noskaņots patīkami pavadīt laiku.

Viņš un Rejs Anniks, abi, tā sakot, jau padzīvojuši vīri, bija noskaņoti patīkami pavadīt laiku.

Faktiski, sasveicinājies ar namamāti, Senators tūliņ paaicināja Reju Anniku sānis, lai apspriestos - tā, lai citi nevarētu dzirdēt, - pēc tam jautāja Batijai, vai viņš nevarētu atsvaidzināties, aizņemties Rēja skūšanās piederumus - viņš neesot skuvies kopš Vašingtonas, pulksten sešiem no rīta.

Viņš pārģērbās, novilkdams savu nepiemēroti oficiālo balto kreklu ar garām piedurknēm un uzvilkdams tumšzilu polokrekliņu ar īsām piedurknēm un vaļēju apkakli - tā cieši piegulošās trikotāžas auduma piedurknes izcēla muskuļus. Ne visai dziļajā V veida izgriezumā vīdēja tēraudpelēkas, rupjas krūšu-spalvas.

Kājās viņam bija gaišas audekla bikses. Tādas vasarīgas, tīras, viegli saburzītas.

Un sportiskas bēškrāsas audekla kurpes ar gumijas zoli, pirktas pie L. L. Bīna.

Pēc tam vējainajā terasē pasniedza dzeramos, tērzējot vienlaikus skanēja daudzu cilvēku balsis, un Senators nepiespiests, draudzīgs, atraisīts starp tiem, lai gan viņa pozas un zināma runas maniere, toņa apvaldītība lika noprast: Es apzinos, ka jūs cenšaties mani atcerēties, bet, lūdzamišī iemesla pēc nejūtiet pret mani netīksmi, un runāts tika par nesenajiem skandalozajiem Augstākās Tiesas lēmumiem, par bagātnieku sabiedrības ideoloģiski sankcionēto savtīgumu un cietsirdību, par to, kā sistemātiski tiek likvidēti pilsoņtiesību kustības iekarojumi, par tiesneša Tergoda Maršala aiziešanu no amata, par laikmeta beigām.

Senators brīdi pa brīdim nopūtās, savilka lūpas, likās, viņš grasās vēl kaut ko sacīt, bet tad atsakās no šīs domas.

Pie Bafijas gan vienmēr notika kaut kas izklaidējošs. Ieradās jauni viesi, bija izredzes uz improvizētu tenisa turnīru.

Viņš spieda Kellijas Kelleheres trauslo roku, tā ka viņai sāpēja. "Kellija, vai pareizi? - Kallija? Ķelli ja?"

Viņa bija smējusies. Viņai patika dzirdēt savu skolas gadu iesauku nākam no Senatora lūpām.

Viņš nebūt nav tāds, kādu es viņu iedomājos. Izrādās, ka viņš ir neviltoti sirsnīgs, patiešām jauks un neskatās uz citiem no augšas.

Veidojot vārdus, tieši tos, kas nogulsnēsies viņas atmiņā, lai atkārtotos atmiņu stāstos draugiem, varbūt Speidera kungam, kurš pirms daudziem gadiem pazinis Senatoru, bet tagad no viņa attālinājies.

Iznesīgi pieklājīgs un neviltoti draudzīgs -viņu interesēja, kas mēs esam un ko mēs domājam par viņa priekšlikumiem Senātā, par medicīnas aprūpi maznodrošinātajiem, par sociālās apgādes reformām, jā, viņš ir sapņotājs, es nedomāju, ka pārspīlēšu, sacīdama...

Cik būtiski ir iestudēt nākotni vārdos!

Nekad nešaubīties, ka dzīvosi pietiekami ilgi, lai tos pateiktu.

Nekad nešaubīties, ka pastāstīsi savu versiju.

Ari par šo avāriju - kādu dienu viņa pārveidos stāstu par šo avāriju, par šo baigo murgu, ieslodzījumu nogrimušā mašīnā, iespējamo bojāeju, izglābšanos.

Tas bija šausmīgi - pretīgi! Es atrados slazdā, un ūdens sūcās iekšāun viņš bija aizgājis pēc palīdzības, laime, ka mašīnā bija gaisslogi mums bija cieši aizvērti, gaisa kondicionētājs bija ieslēgtsjā, es zinu, tas ir brīnums, ja vien jūs ticat brīnumiem.

21

Pūtītes var uzmesties jebkurā laikā, ne tikai pubertātes gados!

Zem ādas porām izveidojas liekas šūnas, kas kavē tauku izvadīšanu un liek tiem uzkrāties zem šī "korķa" kopā ar baktērijām. Tā rodas pūtītes ar sastrutojušām, pēc tam melnām galviņām un smagos gadījumos pat cistas. Ieteicams lietot BENZOLA PEROKSĪDU kā zāles pret baktērijām un SALICILSKĀBI slimības skarto poru attīrīšanai un dezinfekcijai. Ieteicams lietot zaļgana toņa grimu, lai neitra-lizētu sasārtušos ādas rajonus, kas pēc tam jāpārklāj ar vieglu krēmu un pūderi.

Nekādā gadījumā neziediet krēmu uz pūtīšu radītām vaļējām brūcēm - tas var izraisīt infekciju!

Es gribu, lai viņš to dara. Viņa acis, viņa rokas. Viņa mute... Jāpārtrauc tik uzkrītoši viņā skatīties.

Viņas mati, viņas acis, viņas lūpas... Kas tā par smaržu?

Balts spandeksa peldkostīms ar mazām perlamutra podziņām, lai atgādinātu sieviešu veļu. Ar vienu plecu lencīti, dziļi izgriezts uz gūžām, lai VISS ĶERMENIS iegūtu zeltainu iedegumu.

Ar narcišu dzeltenu tīkliņa tuniku, kas valkājama visu vasaru ar šifonu, džlnām, peldkostī-mu, - ELEGANTA, DAŽĀDI IZMANTOJAMA, PAVEDINOŠA.

BRĪDINĀJUMS: saules ultravioletie stari, peldes sāļā ūdeni un karsts fēns nopietni apdraud MATU SKAISTUMU.

BRĪDINĀJUMS: Vairāk nekā 100 000

amerikāņu sieviešu ir inficētas ar AIDS vīrusu.

BRĪDINĀJUMS: Sargieties no apšaubāmas slavas modeļu skolām, kas sola fotomodeles darbu modes žurnālos pēc viena gada apmācībām.

BRĪDINĀJUMS: Smaržas, matu laka, matu ieveidošanas putas, kas satur alkoholu, var stipri sabojāt audumus no zīda un acetātzlda. Lietojiet tās PIRMS ģērbšanās vai ari pirms lietošanas uz pleciem uzklājiet dvieli.

SKORPIONA NOSLĒPUMS: Plutons,

apakšzemes dievs, sākotnēji nebija vīrietis, bet sieviete - Zemes Mātes Reas meita. Plutons ir tikai vīrišķīga sieviete. Valda uzskats, ka līdz ar Jaunā Laika rītausmu atklāsies Skorpiona ilgi apspiestās spējas un Skorpions attīstīsies līdz jaunam līmenim - viņš parādīsies kā ATDZIMIS FĒNIKSS.

22

Tagad viņa vairs nekliedza un neraudāja, zinot, ka šajā tumsā nedrīkst ļauj izsīkt skābek-lim, bet runāja skaļi un skaidrā balsī, kaut gan kakls viņai bija aizsmacis: Es esmu šeit. Es esmu šeit. ES ESMU ŠEIT.

Viņa nebija histērijā. Viņa nebija paralizēta no šausmām.

Viņa dzirdēja viņu... kaut kur augšā. Ūdens virsma nebija tālu. Tur sēklī uzmanīgi kustējās viņš, nira, peldēja, lai izpestītu viņu no tumšā slazda, tāpēc viņai ir jādod viņam zīme. Es esmu šeit. Es esmu šeit. ES ESMU ŠEIT.

Melnie ūdeņi cēlās ap viņu, lai piepildītu viņas plaušas.

Melnie ūdeņi nemanāmi cēlās ap viņu, un plūstošās, pilošās, plānās ūdens straumītes viņai likās kā asaras uz sejas, kā neskaitāmas dēles, kas piesūcas ar mīkstām, meklējošām mutēm pie viņas miesas, nē, tas bija tikai ūdens, viņa tupēja ūdenī, krampjaini drebot, ūdenī, kas smirdēja

pēc samazgām, benzīna, naftas, viņas pašas urīna, ar ko viņa bija neviļus pieslapinājusi drēbes. Neatstāj mani! Es esmu šeit.

Vienubrīd joņojoša steiga pa nelīdzeno, bedraino ceļu, mēness tur augšā, tik spoži spīdošs, un viņa skūpsts viņai uz mutes, tik spēcīgs, otrubrīd - izmisīga cīņa par dzīvību, un, šausmās ķepurodamies, lai tiktu ārā, viņš bija viņai spēris, bet viņš jau neapzinājās, ko dara, tās bija aklas bailes, viņa saprata.

Viņa saprata. Viņa ticēja.

Tagad viņa atcerējās, kas viņš ir. Senators.

Juta viņa pirkstgalus uz sava kailā pleca, viņa dvašu, kas oda pēc alus, pēc alkohola... Viņa nav vieglprātīga meitene, viņa izskaidros savu uzvedību, aizbraukšanu kopā ar Senatoru tā, lai tā liktos dabiska, pati par sevi saprotama, parasta.

Taču pēc tam, kad viņi bija iepazīstināti, kad viņi nepiespiesti sarunājās, atklājot, ka viņiem ir tik daudz, par ko runāt, piemēram, par Kārlu Speideru, piemēram, par Pilsoņu Uzziņai, Kellijas domas par šo cilvēku bija mainījušās.

...neviltoti sirsnīgs, iejūtīgs. Ar patiesu interesi par līdzcilvēkiem un, bez šaubām, inteliģents.

Tu iestudē nākotni vārdos. Savos vārdos. Savā variantā.

Jo tu nedrīksti šaubīties, ka tev ir nākotne.

Un kas par humora izjūtu!

Izraisīdama viņā smieklus, uzjautrinādama viņu... nogurušu pusmūža vīrieti, nedaudz aptaukojušos, ar tēraudpelēkiem, sprogainiem, galvas virsū paplāniem matiem, kreiso ceļgalu viņš, sasodīts, bija izmežģījis - janvārī, spēlējot tenisu, kortā Rejs Anniks viņu viegli pieveica, nevaldāmais Rejs ar savu neatvairāmo otro servi, jā, liec man smieties, uzjautrini mani, es tik ļoti gribu būt laimīgs, un tas Kelliju Kelleheri iedvesmoja izstāstīt stāstu (kuru viņa Bafijai jau sen bija stāstījusi, bet mīļā Bafija izlikās, ka dzird to pirmo reizi) par naidošanos Govandas Augstienē, nē, tā nebija tikai naidošanās, tas bija atklāts karš, māju īpašniekiem pilsētiņā bija jāizvēlas, kurā pusē nostāties, nekāda svārstīšanās netika pieļauta: vai nu tu atbalsti Govandas Augstienes tradicionālos neasfaltētos ceļus (kuru uzturēšana pārsteidzošā kārtā izmaksāja ļoti dārgi, katrs ceļš vidēji vismaz par 40 000 dolāriem gadā vairāk nekā asfaltētais), vai arī tu atbalsti "modernizāciju" - un abās nometnēs šīs problēmas sakarā plosījās spēcīgas kaislības, it sevišķi tradicionālistu nometnē... pie kuras piederēja Artijs Kellehers no Skočpaina ceļa, tas uzskatīja - ja ceļu asfaltēs, viņa īpašuma vērtība kritīsies, un tik nikni strīdējās ar kādu vecu draugu, kurš pilsētas domes sēdēs viņam iebilda, ka Kellijas māte baidījās, viņam varētu uznākt sirdslēkme. Draudzības izjuka, kaimiņi pārstāja runāt viens ar otru, tika draudēts ar tiesas darbiem, pastāvēja aizdomas, ka vismaz viens suns ir noindēts, un par ko tas viss, Kellija jautāja smiedamās, par ko tas viss, par neasfaltētiem ceļiem!

Senators smējās, bet, jā gan, viņam likās, ka viņš saprot, cilvēka sirds ir jāsaprot, visi tie sīkie nieciņi, ko lolo cilvēka sirds, jo, kā teica Tomass Manns, nav nekā, kam nebūtu politiskas nozīmes, lai cik nenozīmīgs, savtīgs vai muļķīgs tas liktos novērotājam no malas, - Kellija, iespējams, esot pārāk jauna, lai to saprastu.

"Jauna? Es nepavisam neesmu jauna. Es nepavisam nejūtos jauna."

Šie vārdi nāca spēji un spīvi, un viņas smiekli skanēja spīvi, tā ka pārējie pavērās viņā, tā ka viņš pavērās viņā.

Viņa bija apņēmusies neteikt: Senator, savu bakalaura darbu es rakstīju par jums, ja nu vienīgi to varētu pateikt augstākā mērā nevērīgi, kā joku.

23

Viņa centās pacelties uz augšu, izmantojot stūri par atbalsta punktu.

No piepūles viņa visa trīsēja, īdēja kā sīks, slims, sabaidīts bērns.

Kā bērns, kas lūdzas: Palīdziet man!

Neaizmirstiet mani! Es esmu šeit.

Cik daudz minūšu gan bija aizritējušas, kopš mašīna nodrāzās no ceļa - piecpadsmit minūtes, četrdesmit minūtes? - viņa nespēja to aplēst, jo daļu no šā laika nebija bijusi pie pilnas samaņas, atgūstoties pēkšņi, ar šausmām, kad kaut kas gluži kā čūska pārslīdēja viņai pār seju, pār kaklu, samērcējot matus, nē, tā nebija čūska, tas patiesībā nebija nekas dzīvs, bet gan melna ūdens virpuļa šļāciens, kad mašīna, laikam atradusies nedrošā līdzsvara stāvoklī uz viena sāna, no straumes spiediena sakustējās un apgāzās pavisam.

Tagad, ieslodzīta šeit kā slazdā, nezinādama, kur ir tas šeit, nezinādama, cik tālu projām ir viņš, augšpēdus melnā tumsā, liekdamās, locī-

dāmās un elsodama, mēģinādama atbrīvoties, taustīdamās pēc kā? - pēc stūres rata? - stingiem pirkstiem sniegdamās pēc salauztā stūres rata, lai izmantotu to par atbalsta punktu, tāpat kā viņš to bija izmantojis par atbalsta punktu un izkļuvis brīvībā.

Sataustot stūri, viņa vismaz spēja noteikt savu atrašanās vietu. Viņa neko neredzēja, taču spēja aplēst, cik tālu vēl ir līdz durvīm autovadītāja pusē, kuras atvērsies, lai izlaistu viņu ārā, viņa bija pārliecināta, ka tās atvērsies, tām jāatveras, lai izlaistu viņu ārā, kā tās bija atvērušās, lai izlaistu Senatoru ārā; viņai negribējās domāt, ka durvis varbūt bija daļēji atsprāgušas vaļā no atsitiena pret margām un pēc tam aizvērušās no straumes spiediena, no strauji sakultajiem ūdeņiem, kurus viņa nevarēja saskatīt, bet kurus dzirdēja, saoda, nojauta ar ikvienu ķermeņa poru: tie bija viņas ienaidnieki, tie bija plēsoņas, viņas Nāve.

Viņa negribēja domāt. Samierināties.

Ja tu vairs neesi optimists, tu esi miris.

Viņa teica mātei, ka ir godīga meitene, bet likās, ka māte nedzird, māte ātri runāja, it kā justos neērti, viņas pelēkās acis, kuras Kellijai vienmēr bija šķitušas brīnišķīgas, vērās kādā punktā pāri Kellijas plecam, "tāda mīlestība ir vienkārši..." tālākos vārdus Ķelli ja nesaklausīja, bet viņa domāja, ka tie varētu būt - "asiņu balss - tā nav ilgstoša, tā nevar būt ilgstoša. Dārgumiņ, es pat neatceros, kad tavs tēvs un es... pēdējo reizi...

tā...", nu viņa bija pavisam apmulsusi, bet drosmīgi runāja tālāk, jo šī saruna tiešām bija notikusi, Kelllija pēkšņi atcerējās, - kad viņai bija sešpadsmit gadu un viņa mācījās vidusskolā -Bronksvilas akadēmijā, - viņa bija neprātīgi "ieķērusies" kādā zēnā, un viņi bija mīlējušies -nemākulīgi un nožēlojami neveiksmīgi, Kellijai tā bija pirmā reize, pēc tam šis zēns no viņas vairījās un Kellijai gribējās mirt, viņa nespēja gulēt, nespēja ēst, nespēja izturēt - viņa to skaidri zināja, tāpat kā viena no skolasbiedrenēm, kura no tiesas bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību, norijot veselu paciņu ar barbiturātu tabletēm un noskalojot tās uz leju ar pusstopu viskija, un viņu ātrās palīdzības mašīnā aizveda uz Bronksvilas centrālās slimnīcas operāciju nodaļu, kur viņai izskaloja kuņģi un izglāba viņas trauslo dzīvībiņu, bet Kellija Kellehere patiesībā negribēja mirt, raudādama mātes skavās, viņa dievojās, ka negribot mirt, viņa patiešām esot godīga meitene, viņa patiešām neesot slikta meitene, viņa negribot lietot pretapaugļošanās tabletes kā citas meitenes, un māte viņu mierināja, māte vienmēr bija gatava viņu mierināt, pat tagad, kaut gan šķita, ka viņa Kelliju nedzird (varbūt ūdens šalkoņas pēc, varbūt aizsargstikls nelaida cauri skaņu), jā, māte bija gatava viņu mierināt.

Kad melnie ūdeņi šļācās viņai pār muti.

Tikai, pēkšņi saņemot visus spēkus, par kuru

esamību pēc sākotnējā stingā apjukuma viņa nebija nojautusi, viņai izdevās daļēji atbrīvoties no tā, kas kā spīlēs turēja viņas ceļgalu, bet tad viņa vairs nepavisam nejuta savu kāju, savas labās kājas pēdu; viņa to neredzēja, it kā tās vispār nebūtu, varbūt tā bija norauta... tikai tādā gadījumā es tagad jau būtu noasiņojusi līdz nāvei, viņa prātoja, pagājis taču tik ilgs laiks.

Tomēr tās kājas pirkstus viņa nevarēja ne pakustināt, ne arī sajust, un pat tādi fizioloģijas jēdzieni kā kāju pirksti, pēda bija viņas prātā sajukuši, tāpēc viņa steigšus pārstāja par tiem domāt: viņa bija optimiste.

Kellijd iedomājas, ka viņa ir tik ciniska, tik pieredzējusi un pazīst šo pasauli, draugi viņu mīļi ķircināja. Bet mēs gan zinām labāk! Viņi nespēja atturēties, nepaķircinājuši viņu sakarā ar Dukaka fiasko un viņas stūrgalvīgo uzticību Karlam Speideram, kurš pret viņu izturējās kā pret mašīnrakstītāju. Reiz kādās viesībās viņa neviļus bija izdzirdusi Džeinu Freibergu sakām kādam vīrietim: "Jā, tā ir Kellija Kellehere, ļauj man tevi stādīt viņai priekšā, viņa ir patiešām jauka, ja vien neņem vērā...", - un viņa bija ātri novērsusies, jo nevēlējās dzirdēt Džeinas pārējos vārdus.

Tik nepieklājīgi - cilvēki tenkoja par viņu, kad viņa bija tuvumā un varēja to dzirdēt. Kad viņa vēl bija dzīva.

Draugi tenkoja par viņu. Kā viņi iedrīkstējās?

Kellija ? Skaists vārds.

Kāda griezīga balss tuvu viņas ausij. Bet seju viņa nevarēja saskatīt.

Tāpat viņa nevarēja skaidri atcerēties viņa vārdu, zināja tikai to, ka viņš pūlas nokļūt pie viņas, peldot pret straujo, sakulto straumi, ap viņa bālo, izmocīto seju kā taustekļi viļņos kustas mati, viņš sniedzas pēc durvju roktura, viņa pirksti taustīdamies meklē durvju rokturi, viņu atpestīs, ja vien viņa nezaudēs ticību, ja vien nepadosies bailēm, panikai, šausmām, Nāvei.

Šeit! Es esmu šeit!

Kaut kādā veidā bija sanācis, ka viņa gulēja augšpēdus šķērsām pāri kaut kam, kas, kā viņa noprata, bija sadauzītās mašīnas griesti; jumts tagad, zvalstoties un zvārojoties, un krampjaini drebot, balstījās pret neredzamo upes gultni, un tieši virs galvas, iežņaudzot viņu kā skavās, atradās mīkstais sēdeklis, pie kura viņa vēl arvien kaut kādā veidā bija piesaistīta, ar siksnu pār plecu, pār kaklu, ja mugurkauls, cietumniekam krītot un karājoties, nepārlūst, tad cietumnieks lēnām nosmok, bet deformētajā metāla priekšgalā bija iespiesta viņas labā kāja: viņas pēda bija paralizēta, notirpusi, pilnīgi nejutīga, it kā tā būtu no akmens; norauta? vai vēl arvien klāt?

Bet nē, par to viņa nedrīkst domāt. Viņa ir optimiste.

Tad viņa atskārta, ka ir apvēmusies, bet nezināja, kad, tūlīt secinādama, ka šāda attīrīšanās nāk tikai par labu, jo iztukšo kuņģi, tātad tajā būs mazāk indes, ko izsūknēt; šie ūdeņi nelīdzinājās tiem, kurus viņa bija radusi redzēt, dzidriem, viegli zilganiem, skaidriem un veldzējošiem, šie bija pretīgi, mēslaini, biezi, glumi, garšoja pēc samazgām, benzīna, naftas.

Šeit! Palīdziet man!

Viņa pūlējās izslieties, lai, trīcot no sasprindzinājuma, turētos virs ūdeņiem, kas sūcās iekšā, - tverot stūres ratu, šņukstot kā bērns no piepūles, saprazdama - ja spēs noturēt galvu augšā un muti virs ūdens, viņa varēs sūkt gaisu no burbuļa, kas, mēness gaismas sudrabots, šūpojās virs viņas.

Tas spožais, plankanais mēness! Pierādījums -kamēr vien viņa to spēs redzēt, viņa būs dzīva.

Mēs tur nokļūsim, Kellij! Un mēs tur nokļūsim laikā.

Viņa zināja, viņa saprata, ka visi paļaujas uz viņu. Viņš paļāvās uz viņu.

Atbrauks ātrās palīdzības mašīna. Ar sirēnu. Sarkanā gaisma, mežonīgi virpuļodama, lēkādama šaudīsies pāri purviem.

Meitene, vārdā Lisa, meitene, kurai bija dvīņumāsa, kura bija mēģinājusi nonāvēties, norijot trīsdesmit astoņas barbiturāta tabletes. Pēc viņas atbrauca, izskaloja viņai kuņģi un viņu izglāba, un pēc tam meitenes bijīgā apbrīnā čukstus apsprieda viņu, jo viņas prombūtne no stundām un pusdienām bija tā kritusi acis.

Tā meitene, viena no dvīnēm, kurai bija māsa, nebija Kellija Kellehere.

Kellija Kellehere, kura pēc romāna ar Dž. bija zvērējusi, ka nekad pati neņems sev dzīvību, jo dzīvība ir liels dārgums.

Un tā bija atkarīga no viņas spēka, viņas gribas. No viņas spējas sakopot dvēseles spēkus. Spējas nepadoties. Nekļūt vājai. Melnie ūdeņi skalodamies kāpa, tie šļakstījās viņai pār zodu, pār muti, bet galvu augšā - ir jāzina, kas jādara, un jāvar to darīt.

Kāpēc gan viņa bija vilcinājusies viņam teikt, ka viņi ir apmaldījušies, kādēļ gan viņa nebija viņam teikusi, lai griež mašīnu apkārt un dodas atpakaļ, ak Dievs! - bet viņa bija baidījusies viņu aizvainot.

Melnie ūdeņi bija viņas pašas vaina, to viņa zināja. Negribas jau viņus aizvainot. Tieši tos patīkamos.

Un viņš nudien bija patīkams. Pat apzinādamies, ka viņu uzmanīgi vēro, iegaumē viņa izteiktās piezīmes, jociņus. To, kā tenisa spēles kaismē viņš neviļus cieši sakļāva žokļus un atņirdza zobus.

Ar laiku jūs sākat neieredzēt sevis paša teikto... un savu popularitāti.

Un cik negaidīti sirsnīgs viņš bija pret viņu, Kelliju Kelleheri! Tādu starojošu un pašpārliecinātu tur, pludmalē, ar savām jaunajām, eleganti tumšajām saulesbrillēm, kuru lēcas bija zinātniski apstrādātas, lai neitralizētu ultravioletos starus, un viņa zirnāja, ka izskatās labi, viņa nebija skaistule, bet reizēm, zināt, - katrai gadās sava reize, zināt, un tad nav lielākas laimes par to.

Tu esi amerikāņu meitene: tu zini.

Jā, viņa bija atguvusi krietnu tiesu zaudētā svara. Nē, viņas mati vairs nomācoši nekrita saujām ārā, tie atkal lāsmoja un laistījās, viņas māte justos atvieglota. Cik gan bērnišķīgi bija vēlēties, lai Dž. britu miris, bet, protams, man nav vairs tādu jūtu, es domāju par tevi kā par draugu.

Viņa tomēr bija vilcinājusies, nevēlēdamās skaļi pateikt vārdu "apmaldījušies", jo, vai tad pašas māte nebija viņu brīdinājusi - neviens vīrietis necietīs, ka sieviete viņu nostāda muļķīgā stāvoklī, lai arī cik liela taisnība viņai būtu, lai arī cik viņš viņu mīlētu.

Un tad pēkšņi viss bija kārtībā, gaisa burbulis vairs nesamazinājās.

Tik dīvainas formas - viņas apžilbušajām acīm likās, ka tas izstaro gaismu, pārvietodamies atsitas pret sēdekļiem, kas tagad karājās pie griestiem, bet vairs neplūst prom, par to viņa bija pārliecināta, viņa turēs to stingri pie savām kārajām lūpām un zīdīs kā bērns, līdz ieradīsies palīdzība un viņa būs glābta.

24

Gandrīz bargi, pārmetoši viņš runāja: "Persijas līča karš ir radījis jūsu paaudzei traģiski maldīgu priekšstatu par karu un par diplomātiju, priekšstatu, ka jebkurš karš ir samērā viegls, -un diplomātija ir karš, vissaprātīgākais no visiem."

Un, kaut ari juzdamās glaimota - kā gan viņa varēja nejusties glaimota, ja tik ievērojams cilvēks runā ar viņu tik nopietni un citiem pievērš tik maz vērības, - viņa impulsīvi teica: "Nepastāv tāda parādība kā "mana" paaudze, Senator. Mēs atšķiramies pēc sociālās izcelsmes, izglītības, politiskajiem uzskatiem, atšķiras pat mūsu uzskati par seksu! Vienīgā mūsu saikne ir mūsu dažādība."

Senators šo piezīmi domīgi apsvēra.

Senators domīgi pamāja. Un smaidīja.

"Ak tā! Tad man nav taisnība, ko?"

Smaidīdams viņai, cieši, neslēpti viņu pētīdams. Kā gan šo meiteni sauc? Visiem bija skaidrs, ka uz Senatoru šī pievilcīgā, gudrā mei-

tene atstājusi lielu iespaidu; viņa ir draudzene tai, ar kuru pēdējā laikā guļ Rejs Anniks.

Un cik pirmatnīgi skaists ir šis Greilinga salas ziemeļu krasts ar tā sāļo gaisu, mirdzoši tīro okeāna tāli, ar tā robotajiem, trauksmīgajiem baltkrēpju viļņiem, - tik skaista ir šī pasaule, ka gribas tajā iekosties zobiem, līdz rokturim kā duncim tajā ietriekties, ak Dievs...

25

Kellij! Kellij! Viņa dzirdēja, ka no augšas viņu kāds sauc. Kellij! tagad no visām pusēm caur melnajiem ūdeņiem skaļi, griezīgi šķindēja viņas vārds.

Šeit, es esmu šeit. Šeit.

Un ūdeņi skalojās un kūlās ap viņas muti, ūdeņi ar pretīgu garšu, ūdeņi, kas nepavisam nešķita kā ūdeņi, kurus viņa pazina. Bet viņa turēja galvu, cik vien augstu varēja, un no piepūles viņai trīsēja kakls. Viņa bija iespiedusi seju un muti izsīkstošajā gaisa burbuli, telpā, kuras nosaukumu nebūtu varējusi pateikt, tikai varbūt neskaidri norādīt, ka tā bija virs apgāztās mašīnas pasažieru sēdekļa - zem dokumentu nodalījuma? - telpā, kurā atradās viņas ceļgali, viņas kājas.

Tikai viņa vairs nespēja domāt, kas tā par telpu. Viņai nebija ne vārdu, ne loģiskās domāšanas, lai šos vārdus saistītu teikumā.

Tāpat viņai nebija vārda gaisam, tikai apziņa, nojauta, ka viņas sūkšanai savilktās lūpas nedrīkst to pazaudēt.

Mēness gaismas ielāps te pieauga, te pamazinājās, te pieauga, te pamazinājās, bet viņai nebija vārda ari gaismai, pat ne dzīvībai.

Kad melnie ūdeņi plūda viņai plaušās un viņa mira.

Nē, viņa vēroja, kā vīrieši spēlē tenisu. Viņa, Felisija Čena un Steisija Mailza - starp dzelkšņainajām mežrozītēm pie Sindženu skaistā tenisa korta. Kellijas pirksti pieskārās rožlapiņām, pārslīdēja dzelkšņiem, viņas nagi iecirtās gaļīgajos sarkanajos paaugllšos, nervozējot viņa tā mēdza darīt, tas bija viens no viņas sliktajiem paradumiem, grūti pārvarams, jo viņa to gandrīz neapzinājās, - vērojot spraigo spēli, vērojot Senatoru. Steisija smejot sacīja: "Galvenā atšķirība - es teiktu, to var pat skaidri redzēt, - ir muskuļos. Paskatieties uz viņu kājām!"

Senators šķita kortā visgarākais vīrietis, jo Lūcija garais augums tā nedūrās acīs, viņš spēlēja piesardzīgi, zemu pieliecies; jaunās sievietes sajūsminājās, plaukšķināja, fotografēja, staigāja šurp un turp, un bija patiešām aizraujoši vērot, kā vīrieša patiesā būtība parādās sacensībā ar citiem vīriešiem tenisa kortā, jeb varbūt viņai tikai tā šķita, tāda nopietna dubultspēle ir īstā pārbaude, viņš riskē ar daudz ko. Senators un viņa draugs Rejs Anniks, labsirdīgi smīnēdami, izveidoja pāri, viņu pretinieki bija tik jauni, ka varēja būt viņiem dēli, novecošanas process vispirms skar vīrieša kājas, taču gudrs spēlētājs zina, kā ilgāk saglabāt savus ierobežotos spēkus un kā panākt, lai pretinieks tos zaudētu. Senators brīvi pārvietojās pa kortu, kā jau cilvēks, kas spēlējis tenisu kopš zēna gadiem, tas bija jūtams, viņš raidīja grūti atvairāmus sitienus uz pretinieka laukuma aizmuguri, tie bija apbrīnojami sitieni, kas lidoja zemu pāri tiklam, serves tika izpildītas ar automāta precizitāti, šķita, ka tās krīt tieši tajās vietās, kur tēmētas, un, jā, tik tiešām, uz Kelliju un citām skatītājām tās atstāja lielu iespaidu, viņas tās apbrīnoja, piegriežot vērību tam, cik džentlmeniski Senators pieļauj, ka dažas no pretinieku bumbiņām, kas neapšaubāmi trāpīja autā, ir kritušas viņa laukumā.

Krietna, sportista cienīga izturēšanās. Dažiem ar cieņu uzvarēt ir tikpat grūti kā ar cieņu zaudēt.

Bet ar katru jaunu setu spēku samērs pamazām mainījās, Lūcijs ar savām neparastajām pirmajām servēm un Steisijas mīļākais ar saviem neatlaidīgajiem izskrējieniem pie tīkla un negaidītajiem kreisajiem sitieniem nokausēja Senatoru un Reju Anniku, tāpat kā karstā saule un brāzmainais vējš, un Sindženu tenisa laukums, kuram bija vajadzīgs remonts. Kellija taktiski nozuda pirms pēdējā seta beigām, jo negribēja, lai Senators pamana viņu vērojam, kā viņš, smaidīdams, par spīti sakāvei, pārvērzdams to par joku, spiež roku saviem jauneklīgajiem pretiniekiem, viņa negribēja dzirdēt,, ko vīri viens otram tādās reizēs saka, lai slēptu to, ko patiesībā vēlētos teikt.

Nē: viņa gāja pa pludmali, matiem plīvojot vējā, pār balto peldkostīmu brīvi pārmesta dzeltenā, tamborētā tunika, un viņas slaidās, gludās, spēcīgās kājas bija saulē piesārtušas. Viņa gāja pa pludmali, un blakus viņai bija garais, plecīgais, izskatīgais vīrietis, dūšīgs kā lācis, ar sirmiem, sprogainiem matiem, visiem pazīstamu, tomēr vienkāršu seju, ar seju, kas atgādināja saulespuķi, ar labestīga tēvoča seju - viņa zilās acis bija tik zilas tik tīri tik spilgti zilas kā tikko nomazgāts stikls.

Cik izteikta, cik nepārprotama bija viņa interese par Kelliju Kelleheri! Cik glaimojoša!

Viņš apjautājās par Kellijas darbu pie Karla Speidera, par viņas izglītību, viņas dzīvi; viņš enerģiski māja ar galvu un teica, jā, viņš esot lasījis viņas rakstu par nāvessodiem žurnālā Pilsoņu Uzziņai - viņš droši zinot, ka esot to lasījis.

Viņu interesēja arī, lai gan viņš centās runāt it kā starp citu, smaidīdams kā labsirdīgs tēvocis, -vai viņai pašlaik esot mīļotais?

Un vai viņu kādreiz esot vilinājusi iespēja strādāt Vašingtonā?

Un vai viņa neapsvērtu aicinājumu kaut kad pievienoties viņa darbiniekiem?

Aiz prieka pietvīkusi, tomēr nosvērti, kā jau daždien advokāta meita, Kellija nomurmināja: 'Tas atkarīgs no daudziem apstākļiem, Senator."

Protams.

Cik tālredzīgs Senators bija 1981. gada demokrātu saietā, noraidot Maikla Dukaka piedāvājumu kandidēt uz viceprezidenta amatu! Lai otro vijoli spēlē Bentsens pāri ar to nelgu Kveilu! Viņš piekritīs tikai izvirzīšanai prezidenta amatam, nekam citam. Taču vēl jo tālredzīgāks viņš bija tāpēc, ka tajā reizē ne visai aktīvi bija tiecies pēc izvirzīšanas prezidenta amatam, viņš bija sapratis to, ko nebija sapratis Dukakis, ka demokrātu izredzes šajās vēlēšanās ir visai niecīgas.

Ko Kellija Kellehere nebija sapratusi, šie Reigana valdīšanas gadi ar drausmīgo garīgo pagrimumu, liekulību, nežēlību, meliem, kas teikti ar fotogēnisku smaidu sejā... protams, amerikāņu tauta to saskatīs.

Bet izrādījās, ka Kellija bija bijusi tā aklā, tā muļķe. Tagad, pēc daudziem gadiem, pastaigājoties šajos Ceturtā jūlija svētkos ar Savienoto Valstu senatoru, ejot garām Bafijas kaimiņbērnu smiltīs saspraustajiem amerikāņu karodziņiem, viņa par to smējās, pārvēršot stāstu par savu vilšanos un sirdssāpēm uzjautrinošā anekdotē par sevi pašu.

Taču Senators nesmējās. Viņš dedzīgi teica: "Ak Dievs, es zinu! Es gandrīz biju gatavs mirt, kad Stīvensons zaudēja Eizenhaueram... es mīlēju šo cilvēku."

Kellija Kellehere satrūkās, dzirdot šādu atzīšanos. Vīrietis, kas mīl vīrieti?

Pat politikas ziņā!

Senators stāstīja par Adlaju Stīvensonu, un Kellija vērīgi klausījās. Viņai bija visai aptuvenas zināšanas par Stīvensonu, kaut arī viņa to cienīja, jo viņa, protams, bija mācījusies par to laikmetu Amerikas vēsturē, par Eizenhauera gadiem, par Eizenhauera fenomenu, kā to bija nosaucis profesors, taču viņa nevēlējās, lai viņu pārbauda. Viņa nevēlējās runāt par to, ka viņas tēvs šo cilvēku nicinājis, un viņa pat nevarēja īsti atcerēties, vai toreiz bijusi viena kampaņa vai divas. Vai tas bija piecdesmito gadu sākumā?

Viņa piesardzīgi apvaicājās: "Vai jūs

piedalījāties viņa kampaņā, Senator?"

"Otrajā reizē jā. Piecdesmit sestajā gadā. Tad es studēju otrajā kursā Hārvardā. Pirmajā reizē, kad viņš patiesībā varēja uzvarēt, es vēl biju zēns."

"Un vai jūs vienmēr esat nodarbojies ar politiku?"

Laimīgā smaidā viņš atsedza savus lielos zobus, jo bija skaidrs, ka tas ir gaidīts jautājums.

"Valsts ir dabas veidojums, un vīrietis ir politisks dzīvnieks jau no dabas."

Vai viņš kādu citēja? Varbūt Aristoteli?

Kellija Kellehere, kas visu pēcpusdienu bija dzērusi neierasti daudz alus, ari laimīgi iesmējās, it kā šis fakts būtu jānosvin. To, ka vējš plivina viņas matus, ka sala ir tik skaista. Greilinga sala. Mēnas štatā. Bangu dunoņa, reibinoša kā narkotikas, pludmale ar stāvajiem krastiem, oļainie smiltāji, kas, apvīti ar mežrozītēm, jūdzēm tālu plešas visapkārt, milzīgās, vēju veidotās kāpas, to dīvainās rievas un viļņotās kro-ciņas, it kā tām kāds būtu bezgala centīgi vilcis pāri ar milzu grābekli. Lai svētīts Kellijas Kelleheres liktenis, kas viņu atvedis šeit!

Tik neparasti pārdroša viņa jutās, tik koķeta! šķelmīgi viņa jautāja Senatoram: "Vīrietis? Un sieviete ne? Vai tad arī sieviete nav politisks dzīvnieks?"

"Dažas sievietes. Dažreiz. Mēs to zinām. Bet lielākoties sievietes uzskata, ka politika ir garlaicīga. Spēka spēles vīriešiem, kas grib apliecināt paši sevi. Sava veida karš, vai ne? Garlaicīgs savā vienveidībā, neskatoties uz visu šo kņadu."

Bet Kellija nebija novirzāma. It kā viņi atrastos seminārā un Kellija būtu viena no runātājām, viņa teica, savilkusi pieri krunkās: "Sievietes nevar atļauties domāt, ka politika ir garlaicīga. Ne šajā vēstures brīdī. Augstākā Tiesa, aborti..."

Tagad viņi soļoja daudz lēnāk. Viņi bija aizrāvušies, saviļņoti.

Kellijas vārīgās kāju pēdas sūrstēja no saulē sakarsušajām smiltīm. Tomēr vējš sacēla sīku zosādu uz viņas rokām: te droši vien bija vēsāks nekā Bostonā.

Pamanījis zosādu, Senators maigi pārvilka ar rādītājpirkstu pār viņas roku. No viņa pieskāriena Kellija notrīsēja vēl stiprāk.

"Dārgā, vai jums ir auksti? Tas nieciņš, kas jums mugurā, ir pārāk plāns."

"Nē. Nē, man ir labi."

"Vai jūs vēlaties griezties atpakaļ?"

" Protams, ne."

Viņš pieskaras viņas rokai. Šī pēkšņā tuvība. Viņš stāv cieši blakus un lūkojas lejup viņā.

Apzināti lēnām, pārspīlēti bruņnieciski Senators saņēma Kelliju Kelleheri aiz pleciem, noliecās, lai viņu noskūpstītu, un viņas plaksti notrīsēja, jo viņa jutās patiesi pārsteigta, izbrīnīta, jā, un arī saviļņota, jo cik spēji viss notika, patiešām, cik spēji, bet pēc pirmā pārsteiguma mirkļa viņa neatkāpās, stingri iecirta pēdas rupjajās smiltīs un paliecās viņam pretī, izbaudot skūpstu, it kā viņa to būtu gaidījusi un uzskatītu par dabisku, nenovēršamu un vēlamu sarunas iznākumu. Un viņa bija arī pārdroša, arī apreibusi, atvairot viņa mēli ar zobiem.

Cik jauki! Patiešām, cik jauki! Nenoliedzami -cik jauki!

Kad melnie ūdeņi plūda viņas plaušās un viņa mira.

26

Bet: žilbinošā gaismā, guļot bezpalīdzīgi uz muguras, piesieta pie slimnīcas ratiņiem, kaila starp spuldzēm un svešinieku skatiem, un sīvā slimnīcas smakā, un tie sūknēja melnos ūdeņus ārā no viņas plaušām, nāvējošās duļķes no viņas kuņģa, pat no asinsvadiem, dažu minūšu, sekunžu laikā! vesela brigāde, operāciju zāles brigāde, kas mirstošo meiteni nepazina, taču bija par to gauži norūpējusies, varētu domāt, ka meitene, kuru viņi tā pūlējās atdzīvināt, būtu viņu tuviniece, un cik ātri! nekavējoties! - viņa centās tiem ieskaidrot, ka ir nomodā, pie pilnas apziņas, lūdzu, nedariet man sāpes! cik šausmīgas bija spīles, kas spieda viņu cieši pie galda, un viņas galvu bija stingri sagrābušas cimdotas rokas, kuras piederēja kādam no tiem, kas stāvēja aiz viņas, un tā caurule, ko stūma viņai rīklē, biezā, resnā, pretīgā caurule, tā bija tik gara, tik gara, jūs ne iedomāties nevarat, cik gara un cik sāpīgi tā skrāpēja aukslējas, rīkli, smacējot viņu, tā ka viņa gribēja vemt, bet nespē-

ja, gribēja kliegt, bet nespēja, un šo spazmu vidū viņas sirds noraustījās un apstājās, un viņa mira; meitene mira, bet viņi bija gatavi, bez šaubām, viņi bija gatavi, grūtā uzdevuma pacilāti, viņi bija gatavi, lai neizlaistu nevienu viņas slābanās sirds sitienu, viņi to stimulēja ar spēcīgiem elektriskās strāvas triecieniem. Tā! Labi! Vēlreiz! Tā! Vēlreiz! Jā! Un mirstošā meitene tika atdzīvināta, jaunais sieviešu dzimuma līķis tika atdzīvināts, sirdsdarbība piecās sekundēs atjaunota un skābeklis piegādāts smadzenēm, un pamazām marmorbaltā āda kļuva sārtena, dzīva, no acīm izsprāga asaras, no Nāves izlēca dzīvība - viņas dzīvība.

Neļauj Lisai nomirt, mīļais Dievs, neļauj viņai nomirt, neļauj; neļauj... viņa gaidīja blakustelpā, viņa un vairāki citi, ak Dievs, lūdzu, histēriskā mierā sastingušas, kādas trīs vai četras meitenes no studentu kopmītnes, un viena no viņām tikai dažus gadus vecāka, Kellija Kellehere, kas bija klāt, kad Lisa Gārdinere sabruka vannasistabā, Kellija Kellehere bija tā, kas bija kliegdama skrējusi uz studentu istabām un tagad sēdēja uzgaidāmajā telpā pie Bronksvilas Centrālās slimnīcas operāciju zāles, un cik traumējoši bija redzēt, kā vienu no viņām, meitenēm, iznes ar nestuvēm - bez samaņas, vaļējām, neredzošām acīm, vaļēju muti, konvulsijās sarautu mēli, putām uz lūpām kā epilepsijas lēkmē, un Kellija Kellehere, stīvi skatīdamās, piespiedusi dūrē savilktus pirkstus pie mutes, domāja: Tā nav Lisas dzīvība, tā ir vienkārši dzīvība, redzot, kā tā aiztek kā no izlietnes ūdens, varbūt viņa jau bija mirusi, vai tie spēs viņu atdzīvināt?

Spēja un atdzīvināja.

Vēlāk viņas bija uzzinājušas, un dažas no viņām bija ņēmušas ļaunā to, ka Lisa Gārdinere un viņas dvīņumāsa Laura (kuru viņas nekad nebija sastapušas - Laura mācījās Konkordas akadēmijā Masačūsetsas štatā) bija mēģinājušas nonāvēties, iedzerot miegazāles - pēc tam kad bija saderējušas, ka izdarīs pašnāvību, - pirms trim gadiem, kad viņas vēl dzīvoja mājās un mācījās vidusskolas astotajā klasē Snaiderā, Ņujorkas štatā.

Kāpēc gan dažas no meitenēm ņēma šo faktu ļaunā? Tāpēc, ka Lisas atrašanās tik tuvu nāvei bija tik ļoti tās satraukusi, tik ļoti tās uzbudinājusi, ka viņas nerunāja ne par ko citu kā tikai par ātrās palīdzības vīriem, kas bija uzskrējuši augšā pa kāpnēm uz vannasistabu un iznesuši Lisu, par to, ka patiesībā Lisa bija nomirusi, viņas sirds bija apstājusies - cik baisi! šausmīgi! satriecoši! - tu, cilvēks, vienkārši sāc par to īgņoties, par visu to kņadu, kas sacelta ap Lisu Gārdineri, kurai katrā ziņā vienmēr vajag būt uzmanības centrā, par visu to kņadu ap nāvi un miršanu - un kā tas visiem līdz ceturkšņa beigām bija apnicis!

Kad Lisa izveseļojās un ieradās viņas apciemot, Kellija Kellehere bija tā, kas centās būt pret viņu uzsvērti draudzīga, jā, un nopietni ar viņu parunāt; abas meitenes, kas agrāk nekad nebija bijušas īpaši tuvas vai atklātas viena pret otru, tagad tika redzētas atpūtas telpās, dziļās sarunās iegrimušas, un ko gan Lisa Gārdinere tādu teica, kāpēc Kelliju Kelleheri tas tā pievilka, - Lisa ar zemo pieri un platajām nāsīm, it kā viņa allaž klīrīgi, nicinoši vīpsnātu, un Kellija ar kalsno, glīto seju, nopietni savilktām lūpām -"Cilvēki nemaz tik ļoti neatšķiras cits no cita, un viņu eksistencei nudien nav sevišķi daudz jēgas," Lisa teica neizteiksmīgā, caur degunu vilktā, nomāktā, nopietnā balsī, "ja tu esi viena no dvīnēm, tad tu to labi zini."

Nē, es nezinu, nē, es noraidu to, es atraidu tevi, es neesmu tava māsa, es neesmu tava dvīņumāsa, es neesmu tu!

27

Viņa dzirdēja sirēnu. Viņa redzēja ātrās palīdzības mašīnu joņojam pa smilšaino, bedraino bezvārda ceļu, un sarkanā spuldze uz tās jumta griezās kā vilciņš.

Viņa rīstījās, jo caurule jau atradās viņai mutē. Caurule kā melna čūska, tik bieza, tik gara! Jūs ne iedomāties nevarat, cik gara! Lisa bija smējusi.

Izplešot rokas plati, plati... Un tā starojošā ārprāta izteiksme viņas acīs, un viņa laizīja lūpas.

Ārprāts! Bafija Sindžena bija teikusi, kad jau bija pagājuši gadi. Tas tiešām ir nenormāli.

Bafija bija viņai iekniebusi, tas Bafijas ķircinošais kniebiens, kas, sasodīts! sāpēja. Sacīdama, lūpu uzmetusi, kamēr Kellija steigšus stūķēja savas mantas ceļasomā: "Jā, bet kāpēc jums jābrauc projām tieši tagad? Vai jūs nevarat braukt mazliet vēlāk?" Un Kellija Kellehere nomurmināja: "Nu, piedod, Bafij!" - un viņas kakls un seja pietvīka saules apdeguma krāsā, jo viņa zināja, ka Bafija viņu pēc tam aprunās, ne

no

jau Senatoru, bet viņu. Es domāju, ka Kellija Kellehere ir mana draudzene, Dieva dēļ! Bet Kellija jutās pārāk neērti, lai skaļi pateiktu to, ko viņa un Bafija abas zināja.

Ja es nedarīšu, ko viņš grib, nekāda "vēlāk" nebūs.

Kad viņš skūpstīja viņu - vairākas reizes, zīžot, taustot, it kā (viņi stāvēja pilnīgi apģērbti pludmalē, kurā nebija pārāk daudz cilvēku, bet tukša tā tomēr nebija), it kā viņam katrā ziņā vajadzētu atrast kādu ceļu, lai tiktu viņā iekšā, -viņa sajuta iekāres trīsas: ne savējās, bet vīrieša iekāres trīsas. Kopš meitenes gadiem, kad viņa kādu skūpstīja vai tika skūpstīta, viņa vienmēr juta nevis pati savu iekāri, bet otra, vīrieša, iekāri. Spēju un satraucošu kā strāvas sitienu.

Kad viņa bija atguvusi elpu, uzjundīja nemiers un mūžīgā vainas apziņa - es panācu, ka tu mani vēlies, tagad es nedrīkstu tevi atraidīt.

Tuvumā Kellija ievēroja, ka Senators nav izskatīgs, pat ne īsti veselīgs: viņa āda bija stipri apsarkusi, plankumaina, uz deguna un vaigiem vidēja sīciņi, ieplaisājuši kapilāri, un acis tik īpatnēji zilas, plaksti pietūkuši, izvalbītie acu āboli asinīm pieplūduši. Viņš bija nosvīdis un gandrīz vai elsoja, it kā būtu skrējis un nebūtu labā formā.

"Kellij! Skaistā Kellij..."

Un, kad Ķelli ja nevarēja izdomāt atbildi, viņš piemetināja: "Ko gan man ar tevi iesākt, Kellij? Vai man tevi tik drīz būs jāzaudē?"

Vienam no viņa palīgiem bija izdevies rezervēt viņam istabu kādā moteli Būtbejas ostā, ko Ceturtajā jūlijā nebūt nebija viegli paveikt, bet viņam bija šī istaba, viņš bija tajā ievācies, un tā viņu gaidīja, un kur nakti pavadīšot Kellija?

Protams, pie Bafijas. Kellija bija ielūgta viesos pie Bafijas un nolēmusi palikt te visu nedēļas nogali līdz svētdienai.

Senators runāja domīgi, viņš nebūt nebija uzstājīgs. Tikai domīgs. Un atkal jautāja Kellijai -vai viņai esot draugs? Līgavainis? Kāds no šo svinību viesiem? Tas interesantais jaunais melnādainais no MT1?

Senatora tumšzilais sporta krekls, kas cieši apņēma delmus, bija mikls no sviedriem. Audekla bikses uz dibena bija saburzītas.

No viņa vēdīja alus, odekolona, vīriešu sviedru smaka. Kellijas nāsis pustīksmīgi noraustījās. Viņa smaidīja.

Dusmās šņukstot, viņa nu mēģināja ieskaidrot vecākiem, ka nav vieglprātīga meitene, patiešām ne! Šis vīrietis bija precējies, bet ar sievu nedzīvoja, šķiršanos gribēja sieva pati, sieva pieprasīja, lai es eju prom, viņa izmeta nicini ārā, par laimi, abi bērni bija jau pieauguši un spēja novērtēt situāciju, tāds cilvēks kā Senators, kas mīl dzīvi, mīl cilvēkus, kā vīriešus, tā sievietes, kas alkst iepazīties ar jauniem cilvēkiem, apmainīties domām, kas ir kaislīgi aizrāvies... varbūt ar pašu aizraušanos.

Iekodies dzīvē līdz kaulu smadzenēm, sūcot un izbaudot to. Mezdamies tajā iekšā līdz dibenam. Ak Dievs! Kā gan citādi lai zini, ka esi dzīvs!

Šķita, ka Kellehera kungs to saprot. Jā, tēt, tu būsi sasodīts liekulis, ja teiksi, ka nesaproti.

Kellehera kundze šķita pārlieku nelaimīga, gluži kā bez prāta aiz izmisuma. Redzot to skatu mātes sejā, Ķelli ja mocījās vainas apziņā, bet, sasodīts, tas viņu arī trakoti kaitināja. Mamma, beidz domāt par mani, es gribu teikt, tādā veidā! Manu draudzeņu mātes par to neuztraucas.

Atšķirībā no viņām es tevi mīlu.

Pie velna! Liec mani mierā!

Es tevi mīlu. Es gribu, lai tev nekad nekad neviens nenodarītu pāri, tā ir vienīgā lieta, no kā es tevi gribu pasargāt, tā bija mana galvenā doma... kad viņi man slimnīcā iedeva tevi, kad tu piedzimi un es uzzināju, ka man piedzimusi meitenīte, un biju tik laimīga kā nekad mūžā pirms vai pēc tam, - es sev svinīgi solīju, ka nekad nepieļaušu, lai manai meitai nodara pāri, kā man darīja pāri, es par viņu atdošu dzīvību, to es tev apzvēru, Dievs!

Māmiņa raudāja, un Kellija raudāja, grozīdama galvu no vienas puses uz otru, spļaudama, rīstīdamās, ar naftas, benzīna, notekūdeņu garšu mutē, īsti vairs nesaprazdama, kur atrodas, kāpēc mugura viņai tā saliekta, abas kājas saliektas, kāpēc viņa atrodas ar galvu ūz leju, vai tad ne? - tumsā, nezinādama, kur atrodas augša, melnajiem ūdeņiem apņemot viņu no visām pusēm, kuļoties, ceļoties, tiecoties ieplūst viņas mutē un plaušās.

Viņa tagad sacīja pielaidīgāk: "Labi, māmiņ, liekas, tev ir taisnība. Jā."

Ved mnni uz mājām! Es esmu šeit!

Nebija skaidrs, vai Kellehera kungs un kundze ir uzaicināti uz avārijas vietu un tagad stāv uz uzbēruma, vērojot, kā mašīnu izceļ no upes, vai ari viņi jau atrodas slimnīcā un gaida ārpusē pie operāciju zāles. Kellija nesaprata, kāpēc viņu sejas nav tādas, kādas viņa tās atceras, bet ir tik jaunas, tik pievilcīgas. Viņas pašas vecumā?

Māmiņa - kas par skaistuli, sejā nevienas krunciņas, acis tik dzidras un šie uzkasītie, stīvi salakotie mati, tik muļķīgi, tik karaliski!

Tētis tik skaists un slaids! Un viņa mati - ak Dievs! - viņa mati biezi un cirtaini, ar vara nokrāsu kā Kellijas pašas mati, kādi viņam ilgus gadus nebija redzēti.

Jā, visu mūžu viņa bija tos mīlējusi, un tagad savā trauslajā pieaugušas sievietes dzīvē vēl vairāk nekā agrāk, bet kā gan ko tādu lai izteic?

kādus vārdus lai izvēlas? un kādā gadījumā tie būtu jā saka?

Māmiņ, tēti, dzirdiet, es jūs mīlu, jūs zināt, ka es ceru, lūdzu, neļaujiet man nomirt, es jūs mīlu, vai saprotat?

Nometusi spīdīgās, jaunās lakādas kurpītes, viņa skraidīja baltās kapzeķltēs pa vecmāmiņas durstīgo paklāju spiegdama un smiedamās, kad straujas, stingras rokas pastiepās no mugurpuses, lai paceltu viņu, tas vienmēr nāk kā pārsteigums, cik stingras, cik stipras ir cita cilvēka rokas, vīrieša rokas, un viņš iesaucas: "Kas tā ir? Kas tā ir? Mmm, kas ir šī mazā bitīte, kas viņa ir?" - paceļot bērnu, kas spiedza un spārdījās, augstu virs galvas, tā ka viņa rokas trīcēja, un vēlāk viņa dzirdēja, ka māmiņa un vecmāmiņa vīrieti bar, pieminot viņa asinsspiedienu, - ko tu dari, tev taču viņa varēja izkrist no rokām!

Viņš bija slepus viņai pamirkšķinājis. Vectētiņš viņu tik ļoti mīlēja.

Bet tagad viņa drebēja no aukstuma un neizsakāmām šausmām, kas skalojās pār viņu: ja melnie ūdeņi ieplūdīs viņai plaušās un viņa nomirs, un vēsts sasniegs viņas vecākus un vecvecākus, nomirs arī viņi.

Ak Dievs, nē nē nē! Tas nevar būt!

Viņi Kelliju tā mīlēja. Viņi arī nomirs.

Bet tad viņa pēkšņi atcerējās ar nelielu atvieglojuma sajūtu: vectētiņš Ross taču jau miris, viņam šī vēsts tiks aiztaupīta.

Varbūt vecmāmiņai var nemaz nestāstīt? Kellijai tas nelikās vajadzīgs, atklāti sakot, nepavisam ne.

Māmiņ, tu taču mani saproti?

Tēt?

Saproti?

28

Pa visu Greilinga salu, pieplakušas zemu pie zemes, auga mežrozītes, ziedošas mežrozītes, ar skaistām, sārtvioletām ziedlapiņām un asiem dzelkšņiem, pār kuriem Ķelli ja, izklaidīgi vērodama vīrus spēlējam tenisu, bija pārlaidusi ar pirkstgaliem... Rosn rigorosn vai ari varbūt Rasa virginiana ?

Visās malās mežrozītes. Ziedos. Kā vītnēm apvijot dzeltenpelēko pludmali.

Un paauglīši kā mazas plūmītes, arī skaisti, kā asinīm pieplūduši, tajos bija kaut kas erotisks, Kellija pieskārās arī tiem, pārlaida tiem pirkstgalus, iecirta tajos nagus.

Mežrozīšu paauglīši, teica Senators, ar patiku par tiem runādams. Viņa vecmāmiņa mēdza tos apliet ar karstu ūdeni, lai pagatavotu no tiem mežrozīšu tēju. Vai Kellijai garšojot mežrozīšu tēja? Mūsdienās zāļu tējas tik ļoti iecienītas, vai ne? Un viņam liekoties, ka vecmāmiņa no šiem paauglīšiem vārījusi arī ievārījumu. Ja tikai viņš to nejaucot ar kādu citu ievārījumu.

No mežrozīšu paauglīšiem vai arī no jāņogām. No mellenēm.

Virtuvē Bafija, bērdama ledus gabaliņus traukā, novaibstījās, un sacīja: "Tev ar Senatoru labi saskan/' - un šķībi pasmaidīja, un Kellija Kellehere arī pasmaidīja, jūtot sejā iesitamies karstumu, nomurminādama: "Patiešām?" Un tad iestājās klusums, un plastmasas traukā atkal nobrakšķēja ledus gabaliņu birums, un tad Bafija pateica kaut ko viņai loti raksturīgu, nekad nevarēja zināt, ko Bafija īsti domā, vai tas ir viltīgs joks vai piekrišanas un pamudinājuma zīme, vai brīdinājums, vai arī dzēlīgs apvainojums, ko uzreiz neaptver, tikai vēlāk, vai arī vienkāršs fakta konstatējums: "Neaizmirsti, viņš balsoja par palīdzības sniegšanu kontrām."

29

Kellij! Kellij! Nāc pie manis!

Viņa pēkšņi izdzirda viņu saucam kaut kur turpat augšā, raustām mašīnas durvis vadītāja pusē, spēcīgi šūpojam mašīnu. Viņa pūlējās runāt, bet ūdens plūda viņai mutē, viņa purināja galvu, spļāva ūdeni ārā, es esmu šeit, es esmu šeit, palīdzi man, pa vilkdamās uz augšu ar drebošo kreiso roku, ar kreisās rokas un pleca mazo, stingro muskuļu spēku, viņa drebēja no saspringuma, cik minūšu? vai arī jau bija pagājušas stundas? laiks te neeksistēja, šajā vietā, ko apņēma melnie ūdeņi, tas gan tika mērīts ar ūdens palēno celšanos, nežēlīgo, nepārtraukto celšanos, ar elektroniskā pulksteņa klikšķiem, un vai Senators viņu šeit pamanīs, šajā melnajā tumsā, šai slazdā, šai bedrē, šai šķirstā, lai kas tas bija, tam vairs nebija vārda, tas bija sažņaudzis viņu tik cieši, ka viņa bija kļuvusi sīksīciņa, kā saspiesta kroplīte, ar muguru atlauztu atpakaļ, lai ietilptu tajā.

Tagad, kad viņa bija pie pilnas apziņas, viņas

seja kļuva līķa bāla no sāpēm. Gaismas stabi kā vēža šūnas bija iedūrušies galvaskausā aiz acu dobumiem; likās, ka seja zaudējusi jebkādu jušanas spēju, pārāk ilgi viņa bija turējusi lūpas uz priekšu pastieptas, elsojot, sūcot gaisu no burbuļa, kas, cietsirdīgi ķircinādams, palēkdamies kā dzīva, kaprīza būtne, lidinājās prom te uz vienu, te otru pusi, un viņai bija jāsaņem visi spēki, lai, no piepūles šņukstot, to sasniegtu.

Es esmu šeit. Es esmu šeit. ŠEIT!

Viņš bija ieniris melnajos ūdeņos, lai Kelliju glābtu, bet viņš bija par tālu un apkārt viss tik tumšs, viņa bija kā akla. Un viņa saprata, ka bija viņu aizvainojusi un šo aizvainojumu vairs nevarēja vērst par labu.

Viņas lūpas bija rotaļīgi atgrūdušas viņa mēli. Cik nepiespiesti! viņai bija ienācis prātā, - čalojot, savstarpēja uzmanība, cieņa, viņš patiešām cienīja viņu, viņa to zināja, jā, zināja, un tad negribīgi pavēra lūpas viņa biezajai, uzstājīgajai mēlei, viņa izsalkumam.

Kāds kauns, cik izmisīgi viņa bija tvērusi pēc vīrieša bikšu staras, viņa kurpes! Kad viņš spēra viņai, lai atbrīvotos! Viņa izmirkusī kurpe viņai rokā!

Viņa kurpei

Ak Kellij, tavas draudzenes smiesies, Bafija spiegs aiz smiekliem, acis slaucīdama, - viņa kurpe!

Viegli klibodams ar vienu apautu otru neapautu kāju viņš bēga pa ceļu kas veda caur purvāju atpakaļ uz lielceļu no kura viņi bija nogriezušies tur noteikti būs kāds diennakts veikals degvielas stacija bārs ar telefona automātu ārpusē.

Nē. Tas vēl nebija noticis. Saule vēl bija tik svelmīga šajā vēlajā pēcpusdienā, šajā garajā, pārgalvīga prieka pilnajā dienā, krāšņā kā ugunsrats, kas met gaisā dzirksteles.

Lieliskais Amerikas karogs no sarkanbaltzila zīda plīvoja Edgara Sindžena karogkāta galā.

Mans tētis ir patriots, Bafija teica, viņš dienēja CIP divdesmit gadus un pabeidza dienestu ar veselu ādu.

Tas vēl nebija noticis, jo tur atkal bija Bafija, grupējot savus viesus, lai varētu tos nofotografēt ar polaroīdu, Bafija džīnās un bikini krūšturī, ar gludo, melni spīdīgo šinjona zirgasti līdz pašam viduklim, ar neķītri zaļajiem plēsoņas nagiem satvērusi fotoaparātu, starp mirdzoši baltajiem zobiem izbāzusi mēles galiņu. Ak, lūdzu, vai jūs stāvēsiet mierīgi, skatieties uz augšu, šurp -lūdzu, arī jūs, Senator, - nu tā! Lieliski!

Iznāca vairākas polaroīda bildes ar Senatoru pie piknika galda, viena kāja uz sola, elkonis atspiests pret audekla bikšu ceļgalu, nepiespiestā pozā, un cieši viņam blakus Kellija Kellehere, pa pusei viņa skavās, pret gaismas zibsni smejoša raugāmies fotoaparātā, un

Senators ar piesardzīgu, il kā apspiestu smaidu, gandrīz vai apcerē grimuša cilvēka smaidu, kas apdziest vēl neatplaucis, ari acis izvairīgs skats, nopietns, it kā viņš apsvērtu, kādu parakstu likt zem šis Ceturtā jūlija svētku bildes, kuru pārraidīs pa sakaru tīklu Savienotajās Valstis un daudzās ārvalstis, lai parādītu televīzijās ziņās.

Bet nē, savu nākotni nav iespējams iztēloties. Pat to, ka tā būs tavējā.

Ar vienu n pilu tu un otru neapautu kāju. Klibodams. Izmircis un drebēdams, un skali murminādams: Ak Dievs! Ak Dievs! Ak Dievs!

30

Pašlaik Amerikā pastāv pieci nāvessoda izpildes veidi. Nesenie Augstākās Tiesas lēmumi, štatu likumi. Aptaujās nāvessods tiek ar lielu balsu vairākumu atbalstīts. Kāpēc? Tāpēc, ka tas ir iebiedēšanas līdzeklis. Tāpēc, ka tas pauž: Dzīvība nav lēta. Pieci veidi, no kuriem senākais ir pakāršana. Pēdējo reizi pielietota Kanzasā 1965. gadā. Notiesātajam vajadzēja sešpadsmit minūtes, lai nomirtu, dažreiz tas velkas vēl ilgāk. Montānā to vēl var izvēlēties. Vienīgais iebiedēšanas līdzeklis, kuru šie dzīvnieki saprot. Nošaušana - Jūtas štatā. Elektriskais krēsls, ko ieviesa 1890. gadā, - Ņujorkas štatā. "Humāna" alternatīva pakāršanai un nošaušanai: notiesātais vīrietis (vai sieviete) tiek piesprādzēts pie krēsla, pie kājas un noskūtās galvas tiek piestiprināti vara elektrodi. Bende sākumā dod no 500 līdz 2000 voltu stipru strāvas triecienu. Runa ir par nelabojamiem noziedzniekiem -slepkavām. Garīgi un morāli nepilnvērtīgiem. Ja nāve pēc pirmā strāvas trieciena neiestājas, tiek

doti papildu triecieni. Divi, trīs, četri. Dažas sirdis ir stiprākas par citām. Notiek ari negadījumi. No degošajām miesām paceļas dūmi, zilgani oranžas liesmas. Ceptas gaļas smaka. Tāpat kā pakāršanas gadījumā acu āboli reizēm izsprāgst no dobuļiem un nokarājas pār vaigiem... Vemšana, urinēšana, defekācija. Āda kļūst spilgti sarkana, čūlaina, piebriest un pārplīst kā pārkarsēts cīsiņš. Bieži strāva izrādās nepietiekami stipra un nāve iestājas nevis acumirklī, bet pakāpeniski. Notiesātais tiek nomocīts līdz nāvei.

Tie nav godīgi, civilizēti cilvēki, tādi kā mūsu paziņas, bet cilvēki, kuri bīstami sabiedrībai, kuru darbība jāpārtrauc. Ja to neizdarīs, viņiem dos vieglus cietumsodus, atbrīvos pret galvojumu, un tie atkal varēs izdarīt noziegumus.

Gāzes kameru ieviesa 1924. gadā Nevadas štatā. Vēl viena "humāna" alternatīva. Notiesāto vīrieti (vai sievieti) piesprādzē pie krēsla, zem kura atrodas trauks ar sērskābi un destilētu ūdeni; tajā ieber nātrija cianīdu, kas rada ūdeņraža cianīdgāzi. Smadzenēm vairs nepieplūst skābeklis. Cietumnieks piedzīvo vislielākās šausmas - nosmakšanu. Šeit nav runa par rasi, ticiet man, tas tikai tā liekas, var jau būt, ka Savienotajās Valstīs nāvessods ticis piemērots vairāk melnajiem nekā baltajiem, iespējams, ka pēc statistikas datiem baltie, kas nogalina melnos, tiek sodīti ar nāvi retāk nekā melnie, kas nogalina baltos, jā, pastāv neliela atšķirība starp štatiem, apgabaliem, pilsētām, lauku apvidiem, prokurors izvirza apsūdzību, iespējams, ka daži no viņiem ir rasisti, bet, Dieva dēļ, nevar taču gaidīt, ka tiesu sistēma atrisinās sabiedrības problēmas! Stipri krampji kā epilepsijas lēkmē. Acis izvalbītas. Āda kļūst purpursarkana. Nāvi izraisa nevis tieša toksisku vielu iedarbība uz dzīvībai svarīgiem orgāniem, bet nosmakšana. "Es teiktu, ka šis ir visbarbariskākais un mokošākais nāves veids." (Ārsts)

Nāve, iešļircinot nāvējošu vielu, visjaunākais un visvairāk atbalstītais "humānais" nāvessoda veids. Izgudrots 1977. gadā, pirmoreiz izmantots Oklahomā. Notiesāto vīrieti (vai sievieti) piesprādzē pie slimnieku pārvadājamajiem ratiņiem un ar katetra adatas palīdzību ievada viņam vēnā šķīdumu. Pirmā viela, ko iešļircina, ir nātrija tiopentāls, tātad miegazāles, pēc tam 100 miligrami pavulona, kas ir muskuļu atslābinātājs, un tad kālija hlorīds, lai paātrinātu miršanas procesu. Dažas no šīm zinātniskajām, šīm "žēlsirdības" metodēm šiem dzīvniekiem vēl ir pārāk labas, es runāju par neķītriem kustoņiem, nevis par cilvēciskām būtnēm! Kādēļ gan uzturēt tos pie dzīvības, kam gan tos barot, kam gan tos apgādāt, kādēļ gan nelikt tiem piedzīvot tās pašas ciešanas, kādās viņi iegrūž citus, kādēļ gan ne "aci pret aci, zobu pret zobu", sakiet man, kādēļ ne? Un nāvējošas vielas iešļircinājums neizmaksā dārgi, tas ir pievilcīgs likumdevējiem, kam vienmēr prātā budžets, un to iecienījuši nāvessoda piekritēji, jo šāda nāve nav mokoša, cilvēks vienkārši aizmieg, sabiedrību vairs nevar apvainot barbarismā, spīdzināšanas tieksmē, alkās pēc atriebības.

"Humānas" nāves meklējumi nenotiek notiesāto labā, bet gan Amerikas pilsoņu labā, lai tos nemocītu vainas apziņa par valsts patvaļīgi izdarītu slepkavību ar iepriekšēju nolūku...

Viņš bija viņai glaimojis, Elizabetei Annai Kelleherei sacīdams, apgalvodams, jā gan, viņš esot pārliecināts, ka lasījis viņas rakstu Pilsoņu Uzziņām - vai arī varbūt kāds no viņa darbiniekiem esot iedevis viņam tā kopsavilkumu.

Kādēļ jūs rakstījāt par šādu tēmu, Senators jautāja ieintriģēts, un Ķelli ja Kellehere uzreiz neatbildēja, negribēdama atzīties, ka to bija ieteicis Kāris Speiders, - viņa teica, ka tā esot tēma, kas jau sen viņu interesējusi, jo vairāk šo tēmu pēti, jo lielāks riebums pārņem, - un tā bija patiesība.

No tā galu galā cēlās viņas strīdi ar tēvu.

"Aci pret aci, zobu pret zobu" - kāpēc gan ne? Varbūt tas ir necivilizēti, varbūt primitīvi, bet, ja tas atgādina, ka dzīvība nav lēta, - kāpēc gan ne?

Protams, oficiāli bija zināms, ka Senators ir pret nāvessodu.

Protams, viņš drosmīgi atļāvās būt citādās domās nekā daudzi viņa dzimtajā štatā, kur nāvessods elektriskajā krēslā vēl arvien bija spēkā, kur notiesātie, pēc tam kad viņu apžēlošanas lūgumi bija noraidīti, vieninieku kamerās gaidīja nāvi.

Protams, viņš bija uzstājies par šo tēmu. Bijis daiļrunīgs. Politiskā ziņā tikpat nelokāms kā viņa draugs Mario Komo. Civilizētā sabiedrībā nāvessods ir nepieņemams, jo dzīvības atņemšana, vienalga, dēļ kā, ir pretīga, tā nostāda sabiedrību tādā pašā primitīvā līmenī, kādā ir slepkava. Un, kas ir visšausmīgāk, ja ņem vērā amerikāņu tieslietu sistēmas trako patvaļību, pastāv iespēja, ka uz nāvi notiesā nevainīgus vīriešus (un sievietes), bet no šādas soda vietas atšķirībā no citām atgriešanās nav iespējama.

31

Vai es esmu gatava?

Viņa tikpat steidzīgi kravāja mantas, cik rūpīgi un svinīgi iepriekšējā vakarā bija tās izkravājusi, it kā šī Greilinga salas istaba ar tās zemeņu krāsas tapetēm un ziedu rakstu, un gultu ar šķīsti balto pārklāju būtu kāda svētvieta, ko viņa starp viesošanās reizēm pilnīgi aizmirstu, un tagad tā kļuvusi par vietu, no kuras viņa - ar pašas dedzīgām pūlēm - beidzot ir izraidīta.

Viņi bija nolēmuši aizlavīties prom no Bafijas viesībām tieši pulksten septiņos, lai tiktu uz prāmi, kas septiņos trīsdesmit atiet uz Būtbejas ostu, bet ieradās vēl viena mašīna, pilna ar ciemiņiem, un Senators, iesilis sarunās, iedzēra vēl vienu glāzīti, tā ka varēja gadīties, ka uz šo prāmi viņi nepaspēs, un cikos tad atiet nākamais? Tas nekas, vienmēr taču ir nākamais.

Patiešām, labāk ne uz ko īpašu neceri. Lai nāk, kas nākdams. Ar to arī pietiks.

Praktiskā Kellija Kellehere! Tā stingri brīdinot

sevi.

Rokas viņai tomēr trīsēja. Elpa bija paātrināta. Sirdsveida spoguli balta pinuma rāmī virs rakstāmgalda lidinājās meitenes seja, dedzīga, aizrautīga, cerību pilna.

Patiesībā viņas domas tiešām brīvi lidinājās kā tāds apreibis pūķis, kurš cēlās gaisā virs smilšu kāpām, čukstot: galu galā viņš ir šķīries no sievas, galu galā viņš apgalvo, ka viņa laulība izjukusi, un vēlētāji vairs nav tik puritāniski, nosodoši.

Lai neizskatītos nepiedienīgi. Lai neizskatītos, ka tas ir skandāls, laulības pārkāpums.

Pasaule vairs nav tāda kā tavā laikā, māmiņ! Tā ir mainījusies. Lūdzu, samierinies ar to!

Lūdzu, liec mani mierā!

Ar alus glāzi rokā viņa gāja cauri virtuvei, kur klusā, dusmīgā balsī Rejs Anniks runāja pa telefonu, vārdi draņķis, sūdīgi, nedirs kā pieturzīmes piebārstīja viņa parasti izsmalcināto valodu, Kellija iztrūkās, jo šis vīrietis tik ļoti atšķīrās no tā laipnā, smaidošā, kas cauru dienu bija tik romantiski uzmanīgs pret Bafiju Sindženu, kas bija tik pieklājīgs un patīkami uzmanīgs pret Kelliju Kelleheri, un, kad viņa tam dažu jardu attālumā pagāja garām, viņa pamanīja, ka viņš seko viņai ar acīm (tās bija stiklainas, ar maisiņiem, jo visu pēcpusdienu viņš bija dzēris un piedzīvojis pazemojumu tenisa mačā) kā kaķis, kas seko kustīgam priekšmetam

ar iedzimtu, bezpersonisku plēsoņas instinktu; bet, tikko Ķelli ja bija tārpus viņa redzes loka, viņš nepievērsa viņai vairs nekādu uzmanību, aizmirsa, ka viņa vispār eksistē.

"Paklausies, pie velna, es taču tev teicu, mēs pie tās lietas ķersimies pirmdien. Dieva dēļ!"

Kellija Kellehere, žonglēdama uz vienas kājas, veikli izslīdēja ārā no baltā spandeksa peldkostīma, ko iepriekšējā sestdienā bija nopirkusi vasaras izpārdošanā pie Lorda un Teilora.

Viņa veikli uzvilka triko vasaras kleitu ar bālām citronkrāsas svītrām, bez piedurknēm, tik izgrieztu plecu daļā, ka viņas apburošie, samt-ādainie pleci bija gandrīz kaili, tas plecs, tas kaistošais ādas laukumiņš, ko bija skārusi viņa mēle.

Vai tas tiešām ir noticis, Kellija Kellehere vaicāja pati sev.

Vai tas vēl kādreiz notiks? Vēlreiz.

Tu esi pieķērusies savai dzīvei, jo tā ir tavu dzīve.

Vējš garajos, slotgalvainajos doņos, kas tik ļoti atgādināja cilvēku augumus. Izbalējuši, līgani šūpojoties, tie slīdēja garām aiz loga.

Vējš, aukstais austrumu vējš no Atlantijas. Trīsuļojošs, virmojošs ūdens kā bālā liesma vēlās pret pludmali, ar troksni triecās pret pludmali. Bafija teica, ka augstākās kāpas, kas te redzamas,

esot septiņdesmit pēdu augstas, un cik dīvainas tās bija, no migrācijas tās nespēja atturēt pat sīkstās priedes, tās brīvi klejoja pa salu kā okeāna viļņi ar savu kritumu un kāpumu, un ticis izmērīts, ka tās ceļo no rietumiem uz austru-miem ar ātrumu no desmit līdz piecpadsmit pēdām gadā, iet pāri Derijas ceļam, tā ka tas jāattīra, cauri sniega aizsargrežģiem un pāri pludmales smilgām. "Šeit ir skaisti, bet zini..." nodrebot, saraujoties, "ar cilvēku vēlmēm tam nav nekāda sakara."

Un tagad, mājīgi un ērti iekārtojusies zem segām, zem vecmāmiņas tamborētās vilnas segas ar pandas lācīšiem malās, viņa dzirdēja virmojošo, nemierīgo viļņu skalošanos pret šīs istabas slīpo jumtu.

Tu esi pieķērusies savai dzīvei. Tu esi gatava.

Viņa nebija gribējusi teikt jā. Bet viņa bija gribējusi teikt jā.

Jā - prāmim, Būtbejas ostai, Būtbejas Marriot motelim.

Bet pēc Būtbejas, pēc piektā jūlija?...

Kellija Kellehere panāks, ka šis vīrietis iemīlēs viņu. Viņa zināja, kā to panākt.

Pārsteigdama pati sevi ar šo domu un tās kaislīgo spēku. Tu esi gatava.

Mašīnā viņa bija grozījusi radio pogu un dzirdējusi spalgo sintezatora mūziku, kas bija viens skaņu jūklis bez vadmotīva. Cik aizkustinoši! Senators, piecdesmit piecus gadus vecs, jūt ilgas pēc senās jaunības.

Viņa teica jā, kaut gan bija redzējusi, kā Senators dzer. No sākuma viņš bija prātīgi dzēris baltvīnu, Perjē ūdeni, alu ar pazeminātu kaloriju saturu, tad bija pārgājis uz stiprākiem dzērieniem, viņš un Rejs Anniks, abi vecākie vīri šajās viesībās.

Vecāki, prātīgi vīri. Jā, un viņi sevi par tādiem uzskatīja, to varēja manīt.

Bija Ceturtais jūlijs. Svētku diena bez satura, bet diena, ko svin visi amerikāņi vai arī gandrīz visi. Raķešu sarkanā atblāzma, gaisā sprāgstošas raķešu bumbas. Tikai pēc tā arī var pateikt, vai ne? Karogs vēl ir savā vietā.

Viņi nogriezās pa smilšaino ceļu, nepacietīgi, pārlieku pacilāti, tojota buksēja grambās, bet vēl bija vadāma, Senators bija pieredzējis vadītājs, kuram šis brauciens, nepacietīgā steiga, kas to izraisīja, viņu bēgšanas pārgalvība sagādāja baudu. Varbūt viņu nodoms bija tieši apmaldīties?

Pēc vienas vai divām steigā iztukšotām glāzītēm Kellija Kellehere bija atzinusies Senatoram, ka Brauna universitātē rakstījusi bakalaura darbu par viņu, un Senators nepavisam nebija juties neērti vai sapīcis, vai garlaikots, Senators patikā bija starojis.

"Ko jūs sakāt! Ceru, ka bija vērts to darīt?"

"Protams, bija vērts, Senator!"

Viņi sarunājās, viņi dzīvi tērzēja, un citi klausījās. Senators un Kellija Kellehere, ■ieķērušies viens otrā, kā mēdz teikt. Kellija dzirdēja pati sevi atstāstām Senatoram viņa idejas, kuras viņu bija visvairāk aizrāvušas: viņa priekšlikumu dibināt vietēja mēroga sakaru birojus, it īpaši nabadzīgajos pilsētu rajonos, lai pilsoņiem būtu ciešāki sakari ar ievēlētajām amatpersonām, viņa priekšlikumus par bērnudārziem, bezmaksas ārstēšanu, izglītības programmām nesekmīgajiem skolniekiem, viņa atbalstu mākslām, it īpaši mikrorajonu teātriem. Ķelli ja Kellehere runāja kaislīgi, ar hipnotizēta cilvēka izteiksmi, it kā viņas vārdi būtu domāti nevis vienam cilvēkam, bet gan plašai auditorijai. Arī Senators kaislīgi klausījās viņas vārdos. Vai gan paša vārdi bija viņam kādreiz likušies tik lieliski, tik saprātīgi, tik pārliecinoši? Tik melodiski, liriski, iedvesmoti? Kellijai ķecerīgi iešāvās prātā Šarla de Golla ciniskais izteiciens, ko bieži citēja Kāris Speiders: "Tā kā politiķis nekad netic tam, ko viņš saka, viņš ir pārsteigts, kad citi tam tic."

Pēkšņi Ķelli ja bikli aprāvās. "Senator, piedodiet, - jūs droši vien to esat dzirdējis tūkstošiem reižu." Un Senators galanti, bet pavisam nopietni teica: "Jā, Kellij, varbūt - bet nekad no jums."

Pavisam netālu kaimiņos krakšķēja raķetes. Augstu virs galvas plīvoja un laistījās Sindženu ģimenes karogs.

Kad melnie ūdeņi plūda viņai plaušās un viņa mira.

Nē, tas bija dziru laiks, vēja nesta, tīkama cepeša smarža, Rejs Anniks ar komisku pavāra mici un priekšautu, cepšanu diriģējot un dzērumā līgojoties, bet, kā par brīnumu, tīri izveicīgs, marinēta tunča gabaliņi, cāļi Teksasas mērcē, brūni apcepti maltas gaļas pīrādziņi, kukurūzas vālītes, spainīši ar kartupeļu un kāpostu, un pupiņu salātiem, rīsi asajā mērcē, litriem Hāgendaza, ko laida apkārt ar kausiņu. Kas viņiem bija par apetīti, it īpaši jaunākajiem vīriešiem! Ari Senators kāri ēda, bet kaut kā izsmalcināti, manierīgi, gandrīz pēc katra kumosa slaucīdams muti ar papīra salvetīti.

Kaut ari Kellija bija tik izsalkusi, ka viņai reiba galva un trīcēja kājas, viņa atklāja, ka nespēj ēst. Viņa cēla dakšiņu pie mutes, tad atkal to nolaida. Lai gan bija ļoti daudz citu viesu, kas labprāt būtu parunājušies ar Senatoru, visu savu uzmanību viņš veltīja vienīgi Kellijai Kelleherei, it kā viņš būtu pasaku princis, kas negaidot ieradies Greilinga salā, tikai lai satiktu viņu.

Svelme tīkami svilināja Kellijai vaigus. Viņai iešāvās prātā, ka ziņa par šo sastapšanos atstātu uz Kārlu Speideru lielu iespaidu un, atklāti sakot, radītu viņā skaudību.

Senators sarāvās, jo kaimiņos eksplodēja virkne raķešu.

Kellija nodomāja: "Viņš baidās, ka viņu nenošauj, baidās no atentāta."

Tas nu gan ir ko vērts! Viņš ir tik izcila personība, ka baidās no atentāta!

Senators teica: "Patiesībā man Ceturtais jūlijs nemaz nepatīk. Kopš zēna gadiem man šis datums saistās ar vasaras griežiem. Tā ir pa pusei cauri un sāk virzīties uz rudens pusi." Viņš runāja ar savādu melanholiju, slaucīdams muti. Uz viņa salvetes bija kečupa plankumi, it kā tā būtu nosmērēta ar lūpukrāsu.

Kellija teica: "Jums droši vien svētku dienās ir daudz oficiālu uzstāšanos, vai ne? Lielāko tiesu. Jātur runas, jāpieņem apbalvojumi..."

Senators vienaldzīgi paraustīja plecus. "Cilvēks jūtas ļoti vientuļš, ja viņam tik bieži jāklausās pašam savā balsī."

"Vientuļš!" Kellija iesmējās.

Bet Senators teica steidzīgi, it kā uzticēdams viņai noslēpumu, nevēlēdamies, lai viņu pārtrauktu: "Dažreiz es kļūstu pat nikns, es to dziļi pārdzīvoju - tu sāc neieredzēt pats savus vārdus, kas skan tev ausīs, ne jau tāpēc, ka tie nebūtu patiesi, bet tieši tāpēc, ka tie ir patiesi, tāpēc, ka tu tos esi minējis tik daudz reižu - savus principus, savus ideālus, - bet, par spīti tam, pasaulē tik maz kas ir mainījies." Viņš apklusa, lai iedzertu krietnu malku no glāzes. Viņa sakostie zobi tiešām pauda niknumu. "Tu neieredzi pats sevi par savu šķietamo slavu, tieši par to, par ko citi cilvēki tevi apbrīno."

Arī tas Kellijai bezgala glaimoja, jo likās - vai ne tā? - ka, runājot par šādām lietām, par šiem citiem, Senators pie šiem nopeltajiem Kelliju nepieskaita.

Ar sievu viņš dzīvo šķirti, bērni ir pieauguši, vismaz viņas vecumā. Kam gan tas varētu kaitēt?

Viņa skaidroja vecākiem, ka viņi tikai skūpstījušies, vienu pašu reizi. Kam gan tas varētu kaitēt?

No Dž. viņa bija dabūjusi dzimumorgānu un urīnceļu infekciju, bet tā nebija no bīstamajām infekcijām, no tām, par kurām neklājas runāt, tā bija pārgājusi pirms vairākiem mēnešiem, pēc ārstēšanas ar antibiotikām. Kam tas varētu kaitēt?

Torīt viņa bija ar baudu vannojusies piparmētru zaļā, putainā ūdenī, dzirkstošā no "Aktivannas" tabletēm, kuras izmēģināt viņai bija ieteikusi Bafija.

Viņas bija aizbraukušas uz pilsētu, uz Greilingas ostu salas rietumu pusē, lai iepirktu krājumus viesībām. Ostas dzērienu veikals, zivju tirgus, Tīnas Marijas delikatešu veikals, konditoreja. Pie konditorejas stāvēja jauns, spožs Forda džīps, un uz tā pakaļējā bufera bija uzlīme ar vārdiem LĪĶAUTĀ KABATU NAV.

Nākdama ārā no veikala, apkrāvusies ar dārgiem iepirkumiem, Bafija bija nevērīgi teikusi: "Paklausies, es nepazīstu nevienu, kas šogad būtu nomiris no AIDS. Man tikko tas ie-'■ nāca prātā."

Braucot atpakaļ uz vasarnīcu, Bafija it kā starp citu ieminējās, ka Rejs Anniks esot ielūdzis uz viesībām Senatoru, bet šī neesot pirmā reize, kad Rejs šo cilvēku esot ielūdzis. 'Taisnību sakot, es neceru, ka viņš atbrauks, patiešām ne."

"Šeit? Vai viņš ir ielūgts šeit?" Kellija jautāja.

"Jā, bet es dabūtu trieku, ja viņš parādītos."

Tāpat kā piedevu gāzētajai putu vannai Bafija bija Kellijai uzspiedusi jaunu noskaņojuma mūzikas kompaktdisku "Delfīna sapņi". Mūzika bija nomierinoša, delfīna dziesma un koris, domāta stresa mazināšanai, bet Kellija to nebija spēlējusi.

Viņi bija nokavējuši prāmi, kas atgāja 7.30, bet negribēja nokavēt to, kam jāatiet 8.20. Senators šķita saīdzis, nepacietīgs un skatījās pulkstenī, elektronu pulkstenī, kura cipari nervozi zibsnīja. Pēdējā viesību stundā Senatora noskaņojums mainījās. Viņa valoda vairs nebija tik skaidra kā iepriekš, asprātības vairs neplūda tik viegli; viņš vēroja Kelliju Kelleheri ar to labi pazīstamo vīrieša, īpašnieka skatienu, kurā manāma nepacietība, pat sapīkums.

Pirms viņi devās projām, Senators jautāja Kellijai, vai viņa negribot iedzert vēl kādu glāzīti ceļakājai, un Kellija teica nē, un Senators teica, vai viņa tad, lūdzu, nevarētu paņemt vēl vienu viņam, bez tās, kas viņam bija, tas ir, bez tās, kas viņam bija rokā. Sākumā Kellija domāja, viņš varbūt joko, bet viņš nebūt nejokoja, rokā viņam bija glāze ar vodku un toniku un viņš gribēja, lai

Ķelli ja paņem vēl vienu. Ķelli ja vilcinājās, bet tikai mirkli.

Bafija panāca Kelliju uz piebraucamā ceļa, paspieda viņai roku, iečukstēja ausī: "Piezvani man, dārgumiņ, - rit jebkurā laikā!"

Tātad tas vēl nebija noticis, jo Bafija vēl stāvēja uz piebraucamā ceļa un lūkojās viņiem nopakaļ, nenoteikti pacēlusi roku atvadām.

32

Tas vēl nebija noticis, viņa redzēja sevi baltās kapzeķltēs, savilktiem kāju pirkstiņiem izaicinoši skrienam pa durstīgo paklāju, un kāds no lielajiem sagrāba viņu no mugurpuses un pacēla augšup, satvēra cieši un nešaubīgi aiz rokām, sagrāba stingri aiz padusēm, un viņa bija drošībā. Kas tā ir? Kas tā ir? Mazā bitīte Liza-bete!

Tā tas bija noticis. Viņa bija gājusi šo ceļu. šis bija tas ceļš, ko viņa gājusi.

Viņa to saprata. Taisnība vien bija. Taču tai pašā laikā viņa skaidroja ļaužu grupai, vecāku ļaužu pulkam, kuru sejas caur saplaisājušo priekšējo stiklu nebija skaidri saskatāmas - nav nemaz tā, kā viņi domā, viņš nav viņu pametis, viņš tikai devies pēc palīgiem, tas vīrietis, kura vārdu viņa nespēja atcerēties, tāpat kā nespēja atsaukt atmiņā viņa sejas pantus, lai gan bija pārliecināta, ka tos pazītu, ja atkal viņu ieraudzītu,-viņš aizgājis, lai dabūtu palīgus, lai izsauktu ātrās palīdzības mašīnu, tāpēc viņš aizgājis, viņš

nav viņu pametis, lai viņa iet bojā melnajos ūdeņos.

Viņš nebija viņai spēris, nebija no viņas aizbēdzis. Nebija viņu aizmirsis.

Muļķīgi rozā lakoti nagi, tagad aplauzti, saplosīti. Bet viņa vēl cīnīsies.

No viņas deguna nāca asiņainas putas, acis bija pārgrieztas, bet viņa vēl cīnīsies.

...viņš nebija viņu pametis, viņš bija spārdoties izkļuvis ārā no bojāejai nolemtās mašīnas un no visa spēka peldējis uz krastu, izmisīgi pūloties glābt savu dzīvību; galīgā pagurumā viņš bija tur gulējis, vemjot ārā netīros ūdeņus, un nekāda vara uz pasaules nebūtu piespiedusi viņu tajos atgriezties; beidzot (pēc cik ilga laika -pēc pusstundas? stundas?) viņš piecēlās, lai bēgtu - kājām, kaunpilnā veidā klibodams ar vienu apautu, otru neapautu kāju, ausīs skanot zaimiem, ko viņa ienaidnieki kādudien skandēs, ja viņš to nevarēs novērst; klibodams un klupdams atpakaļ pa purvainā tīreļa ceļu, paniski baidīdamies, ka viņu neierauga kāds garāmbraucošs automobilists, atpakaļ uz lielceļu, kas atradās divu jūdžu attālumā, - krampjaini drebot, šausmās elsojot... Ko man darīt?! Ko man darīt?! Dievs, pasaki, ko man darīt! Satrakotā, spalgā kukaiņu sīkšana nerimās, vesela moskītu jūra kā lietuvēns sanēdama virmoja viņam ap galvu, dzēla viņa miesu, kas bija tik jutīga,

uztūkusi, viņa nobrāzto pieri, viņa degunu, kuram, viņš domāja, jābūt lauztam, ar tādu spēku tas bija atsities pret stūri, - un, nokļuvis līdz lielceļam, viņš elsodams pieplaka pie zemes kā suns, pieplaka pie zemes, slēpdamies garajās niedrēs, gaidīdams, līdz transporta plūsma pierims un viņš varēs pārskriet pāri ceļam līdz telefona būdai mašīnu stāvvietā pie Posta alus un vīna veikala, ar sausu muti un sastindzis no nepārtrauktas iekšējās panikas, no šī nepārtrauktā šausmīgā murga, tik neizsakāma un tik nepieņemama, ka viņš par to nespēja domāt, tikai bēgt. Tā Senators bēga ar vienu apautu, otru neapautu kāju, izspūrušiem matiem kā dzērājs, un ja nu kāds viņu ierauga, pazīst, nofotografē? Un ja nu Dievs, kas tik ilgi bijis viņam labvēlīgs, tagad savu labvēlību liedz? Un ja nu šis negods nozīmē beigas? Šī klibošana, kampjot pēc elpas, viss pārklāts ar pretīgiem, melniem mēsliem, - beigas? Un ja nu viņš vairs netiek attaisnots un pacelts pāri kā saviem ienaidniekiem, tā līdzskrējējiem? Un ja nu galu galā partija viņa kandidatūru nekad vairs neizvirza, un ja viņš galu galā nekad netiek ievēlēts par Savienoto Valstu prezidentu? Un ja nu viņu gāzīs un atstās ienaidnieku nievām, apkaunojumam, izmiek-lam? Jo politika savā būtībā, kā teicis Adamss, ir sistemātiska ienaida organizēšana, un vai nu tu pie šīs organizācijas piederi, vai arī ne; no šīs domas šausmas un nelabums viļņiem vēlās viņam pāri līdz pašai sirdij, skriedams pāri

lielceļam, viņš grīļojās gluži kā piedzēries, lai gan tagad bija pilnīgi atskurbis un ari paliks skaidrā, viņš bija par to pārliecināts, viņš sev to zvērēja, visu savas dzīves atlikušo daļu skaidrā un tā būs laba dzīve, ja vien Dievs viņam neliegs savu labvēlību šai nelaimes stundā. Ja vien Tu apžēlosies par mani... viņš sarāvās un, pēkšņu iekšēju sāpju plosīts, saliecās, kaut kur tuvumā, pilsētas parkā, raķetes dzirksteļojot uzšāvās naksnīgajās debesis, zaigojošs un zibsnījošs ugunsrats, Sarkanā, Baltā un Zilā krāsa, un raķetēm pa pēdām atskanēja bērnišķīgi apbrīnas saucieni ak un vai, pēkšņa histēriska suņa vaukšķēšana un kāda jauna cilvēka niknie brēcieni: "Izbeidz!" Tātad tas nebija pistoles šāviens, bet vienkārši nenozīmīgs troksnis, un kā maģisku talismanu viņš savos stīvajos pirkstos turēja monētu, viņa kabatas portfelis bija drošībā viņa kabatā un nauda ari, šķita, ka tā pat nebija saslapusi, viņš spēja runāt mierīgā balsi, lūdzot operatoru savienot viņu ar Sindženu vasarnīcu pie Derijas ceļa, priecīgs, ka spējis atcerēties šo uzvārdu, un tur, atsaucoties uz astoto zvanu, atskanēja kādas sievietes balss, viesību trokšņa pārmākta, viņai vajadzēja lūgt, lai viņš atkārto teikto, ar ko viņš vēloties runāt? - sacīdams viņai, šai svešajai sievietei, kura viņam bija kā glābšanas riņķis, kā salmiņš cilvēkam, kuram ūdens jau sniedzas pāri galvai, - viegli aizsmakušā, klusinātā balsi bez jebkāda atpazīstama akcenta, ka viņš vēlētos runāt ar Reju

Anniku, lūdzu, šeit Džeralds Fērgusons, es vēlos runāt ar Reju Anniku, sieviete atgāja no telefona, balsu un smieklu murdoņa kļuva skaļāka, un beidzot Rejs Anniks bija pie aparāta, nervozs un nobažījies: "Jā, Džerij? Kas par lietu?" - zinādams, ka jābūt kaut kādai ķezai, jo Fērgusons nebija nekāds draugs, tikai kolēģis, kas nekad nebūtu Rejam Annikam zvanījis šādā laikā, ja nebūtu gadījušās nepatikšanas, un tad Senators teica pats savā balsī, stostīdamies, izmisis: "Rej, te nav Fērgusons, tas esmu es," un Rejs kā apstulbis sacīja: "Tu?", un Senators teica: "Tas esmu es, un es esmu lielā nelaimē, notika avārija," un Rejs jautāja tāda cilvēka balsī, kas grīļojas un ar roku meklē, kur atbalstīties: "Ko? Kas par avāriju?", un Senators teica, tagad jau skaļākā balsī: "Es nezinu, sasodīts, ko man tagad darīt, tā meitene ir mirusi," dauzīdams savu jau tā nobrāzto pieri pret telefona būdas netīro organiskā stikla sienu, tā ka vienu mirkli valdīja biedējošs klusums, un tad Rejs teica: "Mirusi!", pārsteigumā un nevis nosodījumā noelsdamies, un tad steidzīgi piebilda: "Nestāsti man pa telefonu! Pasaki man tikai, kur tu esi, un es atbraukšu tev pakaļ," un Senators tagad šņukstēja niknumā un neticībā, un žēlabās: "Tā meitene bija piedzērusies, viņa iekarsa un sagrāba stūri, un mašīna sagriezās un nobrauca no ceļa, un visi teiks, ka tā ir slepkavība, un mani arestēs par...", un Rejs viņu pārtrauca, tagad jau dusmīgi un pavēloši: "Nevajag! Izbeidz! Tikai, Dieva

dēļ, pasaki, kur tu atrodies, un es atbraukšu tev pakaļ." Un Senators tā arī darīja, un cipari uz viņa elektroniskā Roleksa vēl arvien zibsnīja, rādot deviņi piecdesmit piecas minūtes vakarā.

Bet Kellija Kellehere to visu nezināja un nevarēja zināt, jo viņai šķita, ka patiesībā avārija vēl nav notikusi, jo spīdīgi melnā tojota tikai tagad nogriezās no lielceļa uz pamesto, bedraino ceļu, virs galvas bija spožs, romantisks mēness, pa radio skanēja klusa džeza melodija, un, jā, viņa zināja, kaut kas nav kārtībā, droši vien nav kārtībā, jā, droši vien viņi bija apmaldījušies... bet viņu nolūks taču bija apmaldīties.

Kad melnie ūdeņi plūda viņas plaušās un viņa mira.

Nē, pašā pēdējā mirklī, kāsējot un rīstoties, viņa saņēma visus spēkus, lai izslietu augumu, paceltu galvu augstāk, sasprindzinādamās, tā ka kreisās rokas muskuļi reljefi izcēlās no dzīslām un kauliem, pirkstiem satverot stūres ratu, jo viņa zināja, ka tā ir ierīce, ar kuras palīdzību viņa izglābsies, virs tās bija gaisa burbulis, tagad gan krietni sarucis, bet tomēr tas vēl tur bija, un ar viņu viss kārtībā, un viņa cieši, cieši apskāva pārsteigto Bafiju Sindženu, sacīdama, ka mīl viņu kā māsu un nožēlo, ka pēdējos divus trīs gadus ir apzināti vairījusies no viņas, un tas bija nelaimes gadījums, tajā neviens nav vainojams.

Un tomēr - vai tas bija noticis? Mašīna joņo

slīdēdama un buksēdama pa ceļu, gar kuru, kā šķiet, nav nevienas mājas, nevienas mašīnas tuvumā, tikai purvaina zeme, kas aizstiepjas jūdzēm tālu, visur smailas, brūnas niedres, līganas garas zāles, nīkulīgas priedes, tik daudz savādi nedzīvu koku, kailu stumbru, spalgais, spindzošais pārošanās skurbuma pārņemtu kukaiņu pulss, it kā viņi nojaustu, kā paātrinās laiks, kā drīz no debesīm, otrādi apgriezies, gāzīsies lejā mēness, un Ķelli ja redzēja, pati to neapzinādamās (jo viņa sarunājās ar Senatoru), ceļmalā seklā peļķē salauztu pusdienu galdiņu, angļu sacīkšu divriteņa priekšējo riteni, lelles rumpi - miesas krāsā, bez galvas... viņa atrāva skatu no lelles, jo negribēja skatīties uz caurumu plecu starpā, no kura bija norauta galva, - tas atgādināja grotesku, sakropļotu vagīnu.

Tu esi amerikāņu meitene, un tu mīli savu dzīvi.

Tu mīli savu dzīvi, tu tici, ka pati esi to izvēlējusies.

Viņa slīka, bet viņa nenoslīks. Viņa ir stipra, pilna apņēmības cīnīties līdz galam. Un tur, aiz aizsargstikla atkal pavīdēja viņa raižpilnā seja, pēc tam kad viņa jau bija sākusi domāt, ka viņš viņu pametis, viņš nira pēc viņas, tik spēcīgi raustot mašīnas durvis, ka visa mašīna līgojās, cik viņš liels, kādā siltā bronzas tonī ir viņa iedegums, viņš ir lielāks par visiem vīriešiem, kurus Kellija jebkad satikusi, un viņa baltie zobi atsegti platā smaida, tās cirtainās, vijīgās spalviņas uz viņa rokām, viņa spēcīgajām, muskuļotajām rokām, labās rokas locītava, kā viņš bija minējis, manāmi resnāka nekā kreisās, no tenisa spēles, gadu desmitiem ilgas kaislīgas aizraušanās ar tenisu, un viņa pieskārās dārgajam platīna pulkstenim uz viņa rokas locītavas, ievērodama, cik cieši tas apņem roku, tā ka siksniņa iespiežas miesā. Juzdamies neērti par savu dārgo Roleksa pulksteni, viņš runāja kaut ko par nākamajām paaudzēm, kurām būšot jauns priekšstats par laiku, redzot ciparus zibsnījam un šaudāmies, un lidojam garām, atšķirībā no pagātnes, kurā tu skatījies uz pulksteņa ciparnīcu un redzēji, kā laiks virzās pa apli, pa telpu, kuru var izmērīt, ejot tikai uz priekšu.

Un viņa spēcīgie pirksti saspieda viņas roku.

Kellijd, vni p(ireizi? Kellija?

Tās dienas rītā viņa pludmalē skrēja pa kāpām, vējam rotaļājoties matos, saulei balti laistoties, un putojošo bangu malā redzēja tilbītes ar spilgti raibām guzām un gariem, tieviem knābjiem, un trauslām kājām tekājot un knābājot mitrajās smiltīs, un pasmaidīja par tām, par to dīvainajām, tramīgi steidzīgajām kustībām, par to, ka, iegrimušas savā nodarbē, tās nepievērš nekādu uzmanību apkārtnei, un juta, kā sirds plūst pāri. Es gribu dzīvot, es gribu dzīvot m ūžīgi!

Viņa kaulējās, jā, labi, viņa atdos savu labo kāju, pat abas kājas, ja viņi uzskata, ka tas nepieciešams, ātrās palīdzības brigāde, jā, amputējiet, labi, lūdzu, ķerieties tik klāt, lūdzu, dariet tik to, atļauju viņa parakstīs vēlāk, viņa apsola neiesniegt tiesā sūdzību.

Artijs Kellehers bija tas, kurš to darītu, tas bija viņa dabā, - "kārs uz tiesāšanos", kā ģimene mēdza viņu ķircināt, bet Kellija izskaidros apstākļus, Kellija uzņemsies vainu.

Viņa rija melnos ūdeņus maziem, ātriem malkiem, domādama, ja rīšu tos pietiekami ātri, es tos vienkārši dzeršu un nekas man nenotiks.

Kas tas? domāts viņai? vērdamās platām acīm pārsteigumā un sajūsmā uz kleitu, ko vecmāmiņa bija viņai uzšuvusi, balta krepa kleitu ar sīciņu zemenīšu rakstu, viņa to valkās kopā ar jaunajām, melnajām lakādas kurpītēm un baltajām kokvilnas zeķītēm ar rozā maliņu.

Tu esi pieķērusies dzīvei, kuru esi dzīvojusi, tāpēc ka tā ir tava. Jo tas ir ceļš, pa kuru tu esi atnākusi.

Viņa redzēja, ka viņi to cieši vēro, viņai bija jāslēpj asaras, jo viņa negribēja viņus uztraukt. Negribēja, lai viņi zina.

Vecmāmiņ, māmiii, tēti - es jūs mīlu!

Taču dīvaini un mazliet nepatīkami, ka viņi bija tik jauni. Viņa neatcerējās viņus tik jaunus.

Tas bija riskanti, tas bija viņas jaunības dienu vislielākais piedzīvojums, ļoti iespējams, jā, droši vien, tā bija kļūda, bet viņa bija paliekusies pretī, atsperoties ar kailajiem kāju pirkstgaliem, saņemot skūpstu, it kā tas viņai pienāktos, jo viņa bija tā, viņa un neviena cita, kas bija pārāka par citām

jaunajām sievietēm, kuras labprāt būtu saņēmušas šo skūpstu no viņa, šā vīriešā, kura vārdu viņa bija aizmirsusi, tieši šādā veidā.

Viņa nebija iemīlējusies, bet viņa mīlēs viņu, ja viņš viņu izglābs.

Nekad viņa nebija mīlējusi nevienu vīrieti, viņa bija godīga meitene, bet viņa mīlēs šo vīrieti, ja tas viņu glābs.

Melnie ūdeņi šļācās viņai mutē, nāsīs, no tiem nebija glābiņa, tie plūda viņai plaušās, un viņas sirds dauzījās ātri, izlaižot sitienus, pūloties piegādāt skābekli viņas dziestošajām smadzenēm, un viņa kā dzīvas redzēja zigzagu adatas, kas auga kā stalagnīti - ko gan tas nozīmēja? un skumji iesmējās, atceroties, cik daudz skūpstu, kurus viņa bija saņēmusi, garšoja pēc alus, vīna, viskija, cigaretēm, marihuānas.

Tu esi pieķērusies dzīvei, kuru esi dzīvojusi, citas tev nav.

Tu esi pieķērusies dzīvei, kuru esi dzīvojusi, tu esi amerikāņu meitene. Tu tici, ka pati esi to izvēlējusies.

Un tomēr: viņš patiešām nira melnajos ūdeņos, nira līdz mašīnai, izplestiem pirkstiem uz aizsargs tikla un matiem kā taustekļiem, Kellijn? Kellijd? - viņa redzēja viņu mēmu un satriektu, un cik daudz minūšu, stundu bija pagājis, cik ilgi viņa atradās šajā vietā, viņa nevarēja zināt, jo šajā melnajā, šaurajā kaktā,

saliektā metāla spīlēs iespiestai, laiks viņai nevirzījās uz priekšu. Bet viņa redzēja viņu, tur jau viņš pēkšņi bija, virs viņas, peldot uz leju, lai beidzot atrautu vaļā durvis, tās pašas durvis, kas bija noķērušas viņu lamatās, un viņas sirds bija pārpilna prieka un pateicības, tā plīsa vai pušu, acis spiedās ārā no dobuļiem, viņa cēla rokas viņam pretī, pastiepdamās uz viņa pusi, lai viņa spēcīgie pirksti varētu aptvert viņas plaukstu locītavas un vilkt viņu augšup, ārā no melnajiem ūdeņiem, beidzot, beidzot! viņi cēlās kopā, lidoja augšup, pēkšņi tik ļoti viegli kā bezsvara stāvoklī, uz ūdens virsmu, un viņa atraisījās no viņa skavām kā pārdrošs bērns, kas gaužām vēlas peldēt pats saviem spēkiem, tagad, kad bija brīva, milzu atvieglojumā airēdamās ar notirpušajām kājām, kuras nu bija atguvusi kā pēc ļauna sapņa, un spēcīgiem, ritmiskiem roku vēzieniem austrāliešu kraulā, kādu mācīja skolā, viņa uzvaroši cēlās augšup pretī gaisam, beidzot, beidzot! viņas ieplestās acis vērās atkala t-gūtajās lieliskajās nakts debesīs, it kā tās nekad nebūtu pazudušas, un milzīgajā mēnesī, un viņa attapīgi nodomāja, Ja es to redzu, vēl esmu dzīva, un šī vienkāršā doma pildīja viņu ar lielu, dzidru laimes apziņu, redzot arī māmiņu un tēti, kuri gaidīja garajās zālēs, lai arī viņa nesaprata, kā tas var būt, ka tagad viņi vairs nebija jauni, bet veci, vecāki nekā viņa tos atcerējās, ar bēdās izvārgušām sejām, šausmās lūkojoties viņā, it kā nekad agrāk mūžā viņu nebūtu redzējuši,

Kelliju, mazo Lizabeti, it kā viņi nepazītu savu meitu, skraidelējot tur mazās, baltās kapzeķītēs, spiedzot aiz prieka, izstieptām rokām, gaidot, lai viņu celtu uz augšu, un gaisā spārdoties ar kājām, kad melnie ūdeņi plūda viņas plaušās un viņa nomira.

Apgāda Jumava piedāvā

Džauomo

Memuāri

jeb

Nepārspējamā mīlnieka Kazanovas piedzīvojumi Eiropas galmos un SKaistuļu buduāros

Apgāds "Jumava" Realizācijas daļas adrese:

Rīgā,

Jēzusbaznlcas ielā 7/9, tālr. 7221970

Izdevējs - apgāds "Jumava", Aspazijas bulvāri 24, Rīgā LV-1050. Reg. aplļed^p nr. 2-1012. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā, Balasta dambi 3, Rīgā LV-1081

Content

Outsa Džoisa Kerola Tumšie ūdeņi

Pirmā daļa

1

2

3

4

5

6

8

9

10

11

12

13

14

15

Otra daļa

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

28

29

30

31

32

Apgāda Jumava piedāvā