Kristans Georgs R.

Valdības karietes

Georgs R. Kristans

Valdības karietes

1

Ziņojums galvenās ēkas — tā saucamā Prezidija — vadības pultī pienāca pulksten septiņos un sešpadsmit minūtēs. CEBI — datorizētā informācijas apstrādes un vadības nodaļa — ziņojumu fiksēja un ierakstīja atmiņā ar vienu no 35 aizmugures sienā iebūvētajiem magnetofoniem. Tagad teksts bija jānodod slepkavību izmeklēšanas daļai.

Šajā agrajā rīta stundā vīri jau sēdēja 306. istabā un noturēja dienesta apspriedi. Monotonā diskusija par pazudušajiem cilvēkiem un neatpazītajiem līķiem vēl nebija spējusi izklīdināt iepriekšējā ķegļu spēles vakara sekas.

Slepkavību izmeklēšanas daļas dvēsele, sekretāre un par «goda komisāri» dēvētā Kūnertes jaunkundze centās uzlabot garastāvokli, piedāvādama kafiju no lielas kannas, kad iezvanījās telefons un pārtrauca sarunu. Jau pēc pirmajiem vārdiem kriminālizmeklēšanas galvenā komisāra Valtera Freiberga sejā pazuda jebkura miegainība un viņš ieslēdza skaļruni.

— Pie Melnās ielas Beielē atrodas līķis ar ievainojumiem galvā. Viņu atrada kāds rīta maiņas strādnieks, — paskaidroja dežurējošais ierēdnis. — Es godīgajam atradējam teicu, ka viņam jāsagaida policija. Par notikušo ir informēta ātrā palīdzība un identificēšanas daļa. Vai ņemsi šo lietu?

— Viss kārtībā, .1. slepkavību izmeklēšanas daļa pārņem lietu. Tūlīt izbraucam. Paldies, beidzu.

Komisārs Freibergs pamāja līdzstrādniekiem. — Augšā, draugi, jūs dzirdējāt, ir darbiņš.

— Jau atkal līķis tukšā dūšā, — nopūtās kriminālmeklētājs Millers, saukts arī Vilks. — Turklāt vēl pie Melnās ielas — ka tik tā nav slikta zīme! Kur tas vispār ir?

— Es domāju, tu pazīsti Bonnu, — brīnījās Kūnertes jaunkundze un triumfēdama turpināja: — Mūsu līķis atrodas Finkenberga pakājē, no kura augstākā punkta Napoleons reiz pārlūkoja Reinzemi.

— Un ko par to saka vēsturnieks ar divām augstākajām izglītībām? — pajautāja Vilks un pētoši paskatījās uz šefu. — Es domāju — par Napoleonu.

— Varētu būt, — Freibergs atbildēja, — katrā ziņā cietoksni viņš te nelika celt; tas bija Ķelnē, un to viņi vēl varēja samaksāt. Bet novirzīšanās no tēmas tev, Vilk, nepalīdzēs. Mums jādodas uz notikuma vietu. — Freibergs piegāja pie lielā pilsētas plāna uz telpas aizmugures sienas. Blondais Arenss, Peterss un komisāra māceklis Zingers viņam pievienojās. Arī nedaudz smagnējais Vilks pieslējās no krēsla, lai ar aizdomu izteiksmi sejā aplūkotu plānu.

Kūnertes jaunkundze, acīm redzami lepna par to, ka saviem vīriem var parādīt, par kuru vietu pienāca ziņojums, ar pirkstu vilka pa kartē iezīmēto šauro ielu.

— Ak, šo stūri es pazīstu, — nomierinādamies secināja Vilks. — Tas ir pie jumta pārklājumu darvas vārītājiem, kur arvien kaut kas notiek.

— Nu tad uz priekšu! — noteica Freibergs. — Arenss pie stūres. Vilk, tu drīksti sēdēt priekšā, jo tik labi pazīsti mūsu zemes bijušo galvaspilsētu.

— Vai man arī atradīsies vieta mašīnā? — pieteicās Zingers, kurš uzbāzīgās izturēšanās dēļ tika uztverts kā piektais ritenis mašīnai.

— Tava vieta ir pie aktu vākiem, — norūca Vilks, kuram bija sevišķi saspīlētas attiecības ar komisāra mācekli. — Vēl joprojām nav identificēta aukstā mamzele no Kotenforstas. Nāc, Ārens!

— Jā, izpētiet šo lietu, Zinger, — studēdams pilsētas plānu, noteica Freibergs.

Bija skaidri redzams, ka Finkenberga ir vecu akmeņlauztuvju teritorija. Uz apkārtnes zaļā fona izcēlās divi mazi dīķi un šautuve. Paralēli uz turieni veda Akmeņlauztuves iela, un šī strupceļa galā, šķiet, bija tikai kādas piecas vai sešas mājeles. Tūlīt aiz jumta segumu rūpnīcas Melno ielu šķērsoja dzelzceļš.

Arenss pameta gaisa skūpstu savai simpātijai Oktopusi-jai, viņa acis staroja. Meitene atzibināja pretī.

Ātriem soļiem Freibergs sekoja kolēģiem uz izeju, kur Arenss jau piebrauca ar UNI 81/12. Vilks sēdēja blakus vadītājam un smīnēja. — Augstākie kungi valdības karietēs vienmēr sēž aizmugurē — drošības dēļ.

Freibergs teikto nekomentēja un iezvēlās polsterētajā sēdeklī. — Aiziet! Vai tu informāciju jau ievadīji?

— Tā tur ir, — Vilks apstiprināja un ar nopēluma izteiksmi sejā palūkojās uz informācijas ekrānu priekšējā panelī. — CEBI mūs atkal tur savos nagos. Pie šīm muļķībām es laikam nekad nepieradīšu.

— Tu atkārtojies, — Freibergs viņu pārtrauca. — Sistēma sevi jau sen pierādījusi, un pienāks laiks, kad arī tu to atzīsi.

— Es zinu, mēs jau no tās esam guvuši labumu. Taču, neraugoties uz visu, es nejūtos labi, esmu par vecu šiem kompjūterkrāmiem, — Vilks gandrīz dusmīgi piebilda.

Arenss izvēlējās ceļu pāri Konrāda Adenauera tiltam, kurš tieši Prezidija priekšā savienojās ar Reinai paralēlo 9. Federālo ielu.

— Ar bākugunīm? — viņš pajautāja, pat galvu nepagriezdams.

— Bez mūzikas — tik steidzīga tā lieta nemaz nav, — atbildēja Freibergs un atlaidās dziļāk sēdeklī.

Vilks skatījās pa labās puses logu uz Septiņkalni, kur, saules apspīdētas, slējās Pūķa klints, Pūķa pils un federālās valdības viesu nams Pētera kalnā. — Sasodīti skaista vietiņa, — viņš komentēja redzamo. — Pārāk slikti politiķiem. Es pārmetīšu trīs krustus, kad visa tā kliķe aizvāksies no Reinzemes. Nost ar viņiem, uz Ber

līni! Tad beidzot te būs vairāk stāvvietu.

Arenss brauca pa Rāmersdorfa pagriezienu uz Kēnigs-

vinteres ielu. Pēc dažām minūtēm viņš iegriezās Melnajā ielā. Dažus simtus metru priekšā labajā pusē stāvēja cilvēku bariņš. Divi ierēdņi uniformās no 5. sardzes nodaļas centās apturēt ziņkārīgos.

Arenss īsi signalizēja un apstājās, lai kolēģi var izkāpt.

Freibergs palūkojās visapkārt. — Kur ir līķis?

— Tepat priekšā, aiz betona klučiem. Izskatās, ka

miris jau vismaz pāris stundu.

Zālē gulēja jauns vīrietis pelēkās biksēs un tumši zilā jakā, viss mitrs no rīta rasas.

— Patikušas kaklasaites, — Vilks secināja un novērsa skatienu no asiņainā pakauša. Līķi nebija viņa stiprā

puse, un viņš izvairījās no to aplūkošanas, cik vien bija iespējams.

— Līķis taču guļ tā, ka no ielas to nemaz

nevar redzēt, tātad arī atklāt, — Freibergs skaļi domāja. — Vai tas vīrs vēl ir šeit, kas mums

piezvanīja uz Prezidiju?

Kāds apmēram piecdesmit gadus vecs strādnieks kombinezonā panāca uz priekšu. — Es viņu atradu tīri

nejauši.

— Kā tas jāsaprot?

— Es biju ceļā uz darbu, un tad man steidzīgi va

jadzēja... tikt ārā no biksēm. — Vīrs kombinezonā iesmējās. — Vakarvakarā siļķu salāti man nenāca par labu, un es gribēju te paslēpties. Un tur gulēja tas līķis. Nu

vai zināt, tas bija šausmīgi.

— Un tad aiz bailēm viss jau bija biksēs, — Vilks ķircināja.

— Gluži otrādi — aiz bailēm sastinga, — strādnieks atteica. — Es aizskrēju līdz firmai un no vārtu sarga piezvanīju policijai. Es taču rīkojos pareizi, ka atnācu atpakaļ un gaidīju?

— Pilnīgi pareizi, — Freibergs sacīja. — Mēs jums

pateicamies. Cikos jūs atradāt vīrieti?

— Ap pulksten septiņiem.

— Vai tuvumā bija vēl kādi citi cilvēki?

— Domāju, ka ne.

— Varbūt kāda kravas mašīna?

— Noteikti ne. Tās visas brauc pa paralēlo ielu.

— Vai kāds no jums ievēroja kaut ko neparastu? —

Freibergs vērsās pie ziņkārīgajiem apkārtstāvētājiem.

Atbildes nekādas, vienīgi domīgi skatieni sāņus.

Ar zilajām bākugunīm signalizējot, ieradās ātrās pa

līdzības auto un apstājās aiz UN1 81/12.

— Jo skaistāks rīts, jo sliktākas lietas notiek. —

Doktors Kēlmanis sveicināja kriminālpolicijas ierēdņus, pirms noliecas pār mirušo. — Vīrs jau laikam pāris stundu kā. miris — šāviens galvā, — viņš sacīja. — Ja es pareizi atceros, mācību grāmatās aprakstītos gadījumus, tad šis ir klasisks šāviens pakausī — nāve iestājas momentā.

— Izskatās pēc nāves sprieduma izpildīšanas, — Freibergs secināja. — Diezgan liels kalibrs, man šķiet. Ieroci mēs te noteikti neatradīsim.

— Tā jau ir jūsu lieta, — Kēlmanis atbildēja un atzīmēja dažus būtiskus pieturpunktus kabatas diktofonā.

— Varat izsaukt apbedītājus un prom uz tiesu medicīnas institūtu. Tur skatīsimies tālāk. Tad es atkal varu piedāvāt savus pakalpojumus. Adios, draugi!

Freibergs īsi pamāja. — Arens, paskaties, kas tam vīram kabatās! Bet, lūdzu, uzmanīgi, neizbradā pēdas un neko neizmaini, citādi identificēšanas daļa dusmosies.

Arensam mirušā aptaustīšana nesagādāja nekādas grūtības. Viņš uzmanīgi iztaustīja jakas un bikšu kabatas. Vilks demonstratīvi aizgriezās.

It kā kāda maģiska spēka vadīti, ziņkārīgie strādnieki veidoja aizvien ciešāku pusloku, lai policijas darbošanos varētu novērot tiešā tuvumā. Tās deva vielu baigiem nostāstiem par visādām slepkavībām, kurus vēlāk varēs pārstāstīt draugu pulkā.

— Maks bikšu kabatā un mapīte ar dokumentiem jakas kabatā, — Arenss uzskaitīja un atradumus nodeva tālāk komisāram. — Stop, te ir vēl kaut kas — An-tverpenes plāns. Tas tad nu būtu viss.

— Labi, viss kārtībā, — noteica Freibergs. — Pārējais lai paliek identificēšanas daļas ziņā.

— Un viņi tuvojas kā orkāns, — Vilks piebilda. — Tā, tagad nost ar ziņkārīgajiem darvas vārītājiem. Kam nekas mums nav sakāms, tas lai pazūd. Notikuma vieta tiks norobežota un satiksme novadīta uz Mārielu.

Identificēšanas daļas dienesta auto nobremzēja un apstājās tikai dažu metru attālumā.

Freibergs kolēģus īsi informēja par ārsta slēdzienu un apskates rezultātiem, arī par lietām, ko atrada pie mirušā. — Būtu skaisti, ja jūs atrastu vēl kaut ko ekstrā

— varbūt kādu patronu čaulu.

Virskomisārs Ērbahs atmeta ar roku. — Kas šādi strādā, tas visus instrumentus ņem līdzi uz mājām. Bet mēs pāris uniformētajiem liksim pārķemmēt apkārtni. Jums taču jau ir dokumenti — kas viņš ir?

Freibergs no mapītes izvilka personas apliecību — te nepārprotami bija redzama nogalinātā fotogrāfija. — Viņu sauc Andreass Helmers, divdesmit trīs gadus vecs. —

Viņš pagrieza apliecības otru pusi. — Adrese: Bonna,

Hēriela 316a. Tā, identificēšana var notikt tālāk: Bonnas Fridriha Vilhelma universitātes studenta apliecība, vēl derīga, studiju novirziens — matemātika un informātika. Te ir arī vadītāja apliecība.

— Tas ir pat vairāk, nekā policija drīkst cerēt, —

Vilks secināja. — Bet kāpēc tad tik lielisks zēniņš guļ Melnajā ielā ar šāvienu pakausī? Izskatās pēc likvidācijas īpašo namu gaumē; es domāju bijušo NKVD. Man tas viss liekas ļoti nedraudzīgs žests attiecībā pret mūsu Alma mater studentu. Ļaundarim ādu pār acīm novilkšu!

Identificēšanas daļas šefs zināja kolēģa izpušķotos teicienus un smaidīja. Nebilzdams ne vārda, viņš kopā ar kolēģiem ķērās pie darba.

— Un kas mums te vēl darāms? — Vilks saīdzis

noprasīja. — Labi, labi, kā parasti, jāpaspodrina apkārtējo māju durvju rokturi, — viņš ātri turpināja, pirms

Freibergs pats sniedza obligāto atbildi. — Par laimi, te nav daudz ko spodrināt. Tās pāris apdzīvotās būdas mēs caurskatīsim ātri.

— Un neaizmirsti arī Akmeņlauztuves ielu!

Vilks paplāja. — Arensam ir visātrākās kājas. Viņš var pārbaudīt mājas pie šautuves. Mūsu uniformētie no 5. sardzes nodaļas lai viņu pavada; viņi te visu zina, turklāt tas atstās lielāku iespaidu.

— Tātad, Arens, aiziet! Liec, lai viņi beigās tevi aizved uz Prezidiju.

Freibergs atlocīja visai saburzīto Antverpenes plānu un izklāja to uz UNI 81/12 motora pārsega. Locījumu vietas bija ieplīsušas un dažviet no biežās lietošanas ļoti netīras.

— Vilk, acumirkli pagaidi — paskaties te! — Frei-berga rādītājpirksts slīdēja pa automaģistrāli un atdūrās vietā blakus Centrālajai dzelzceļa stacijai. Lielais burts P, kas apzīmē stāvvietu, ar pildspalvu bija atzīmēts ar krustiņu. — Kamēr vēl mūsu mirušais skaitījās pie dzīvajiem, tas viņam ir bijis ļoti nozīmīgi. Stāvvieta pie dzelzceļa — tas paver daudzas iespējas.

Vilks ņurdēja: — Un turpat blakus zooloģiskais dārzs — tikšanās vietas kā kriminālfilmās.

— Tev taisnība! Varbūt vēl sanāks dienesta komandējums uz Antverpeni!

2

Blondais Arenss kopā ar abiem uniformās tērptajiem pazuda aiz Akmeņlauztuves ielas pagrieziena. Pa labi un pa kreisi atradās pāris māju, kuras vairāk gan atgādināja barakas. Mazi dārziņi, uz sētas mietiem kadiķu degvīna krūkas, koka dzirnavas un dārza rūķīšu figūras ar politiķu sejām — tas viss apkārtnei piešķīra komisku izskatu. Labi situētā un pārtikusī Bonna no šejienes bija jūdzēm tālu.

Kādas garāžas priekšā pie mašīnas motora darbojās jauns vīrietis; kad pienāca policisti, viņš tiem veltīja ašu skatienu.

— Labrīt, — Arenss sveicināja. Vīrs vienīgi pacēla labo roku ar uzgriežņatslēgu un pabāza galvu zem motora pārsega.

— Hallo, — Arenss vēlreiz mēģināja sveicināt. — Jums taču atradīsies pāris minūšu laika.

— Nē, man tūlīt pat jābrauc uz darbu — motora stiprinājums ir vaļīgs, nolādētais mēsls.

— Tikai viens īss jautājums. Pie Melnās ielas šonakt ir nošauts kāds vīrietis. Vai jūs gadījumā neko aizdomīgu neesat redzējis vai dzirdējis?

— Es? — Vīrietis netraucēti turpināja darboties. — Nē, vēl pirms stundas es gulēju.

— Paldies, vairāk es neko nevēlos zināt.

Blakusmājā logu žalūzijas bija nolaistas. Arenss izlasīja uz durvju plāksnītes uzvārdu «Hauzingers» un piezvanīja. — Sāciet ar mājām ielas otrā pusē!' — viņš palūdza kolēģiem.

Ar aizsargķēdi nodrošinātās mājas durvis lēnām pavērās. Arenss parādīj apliecību. — Kriminālpolicija. Man nepieciešamas tikai pāris informācijas.

Ķēde tika atāķēta, un sieviete labākajos gados ar nedaudz aizpampušām acīm uzlūkoja agrīno apmeklētāju. — Nāciet iekšā! No tik simpātiska vīrieša dāmai taču

nav jābaidās, vai ne?

— Noteikti ne! Man ir tikai pāris jautājumu, uri tad

jūs tiksiet no manis vaļā.

— Ir jau labi — nesteidzieties, man vēl tā īsti

jāpamostas. Jūsu diena sākas agri, bet manējā rīta agrumā beidzas. — Viņa ieveda Arensu dzīvojamajā istabā, kura daudzo nieku, sedziņu un tamborēto spilventiņu dēļ atgādināja leļļu istabu. Durvis uz guļamistabu bija vaļā. No gultas bija izmantota tikai puse tās platuma.

— Sēdieties taču!

Arenss iespiedās vienā no glītajiem krēsliem. Viņš labprāt būtu vēlējies, lai šajā sarunā klāt ir vēl kāds liecinieks, — bet tagad ar situāciju būs jātiek galā vienam pašam. — Jūs esat Hauzingera kundze?

— Pareizi, ar skaisto vārdu Gerda. Vai jūs nākat

mana vīra dēļ?

Arenss jautājoši uzlūkoja dāmu.

— Kādreiz viņš te dzīvoja pie manis, bet pirms dažiem mēnešiem tiesneši viņu noņēma no trases. — Viņa teatrāli nopūtās. — Tagad sēž Reinbahā, atstājis mani uz diviem gadiem vienu.

Apaļīgā Gerda atliecās tahtā vēl vairāk atpakaļ, tādējādi demonstrēdama, ka zem rītasvārkiem viņa neko citu nevalkā kā vienīgi pašas ādu.

Arenss ātri uzdeva jautājumus.

— Nu, nu — slepkavība tepat tuvumā? Un ap pusnakti? — Viņas nogurums pēkšņi bija pazudis. — Nu tā ap ,vieniem es ļāvos sevi nocelt uz Melnās ielas... —

Viņa ievēroja Ārensa skatienu un turpināja: — Ja šajā laikā pie manis piebrauc kāds auto, to tūlīt uzzina visa apkārtne, un, ja vecais to uzzina, viņš mani sit.

— Ahā, — Ārenss diezgan vienmuļi noteica. — Un kas tad jūs nocēla?

— Kāds vīrs ar vairāk skanošo nekā mums ar jums kopā un ar dārgu, «biezu» autiņu. — Un, lai izvairītos no nākamā jautājuma, viņa turpināja: — Tā ap gadiem trīsdesmit, pelēka viduvējība, tumši briļļu rāmji, vārdu nezinu, bet gribēja, lai sauc par Tīģeri. Es ar viņu iepazinos klubā «Lokomotīve» pie stacijas. Vairāk man nav ko teikt.

— Vai jūs ar viņu gājāt uz kādu istabu?

Gerda iesmējās. — Viņš nebija šejienietis, gribēja nākt uz manu būdu. Bet es tā negribēju. Es viņam sagādāju mazu prieciņu turpat mašīnā. Franču variantu, ja jūs zināt, ko es ar to domāju, par vienu zilo banknoti.

Arenss centās saglabāt vēsu prātu. — Neievērojāt mašīnas mārku vai numuru?

— Es jau teicu, tas bija «biezais» autiņš — vēl smaržoja pēc rūpnīcas, galīgi jauns, bet mārku un numuru es nezinu.

— Kur mašīna stāvēja, kad jūs...

— Melnajā ielā, īsi pirms krustojuma ar dzelzceļa sliedēm. No turienes es vēlāk kājām nācu mājās. Tas ir viss.

— Vai citas mašīnas neredzējāt?

— Nē, kad mēs darbojāmies, tad ne. Bet īsi pēc tam, kad es biju nogriezusies Akmeņlauztuves ielā, no Kēnigs-vinteres ielas puses Melno ielu šķērsoja kāda mašīna. Bet es tam nepiegriezu vērību.

— Vai tā mašīna neapstājās?

— Es taču teicu, ka nepiegriezu vērību.

— Varbūt jūs dzirdējāt šāvienu?

— Šāvienu? Tomēr, jā, tagad, kad jūs tā prasāt... Es vēl nodomāju — kurš idiots šajā stundā rībina pa šautuvi? Bet tā īsti es to nenofiksēju. Tā iela ir diezgan vientuļa, un es ātrāk gribēju tikt mājās gultiņā. Tas ir viss.

— Vai tuvumā vēl kāds bija?

— Nevienas dzīvas dvēseles.

Ārenss piecēlās. — Vēl pēdējais jautājums: — Cikos jūs bijāt mājās?

— Tā ap vieniem — varbūt pāris minūšu vēlāk, precīzāk es diemžēl nevaru pateikt.

— Tagad jūs varat godam nopelnīto miegu turpināt. Ja mums vēl būs jautājumi, es pieteikšos. Sveiki!

Gerda Hauzingere piecēlās un parādīja visu, ko nespēja apslēpt rītasvārki. — Jūs drīkstat nākt katrā laikā, man ir arī telefons:

Arenss nomurmināja nesaprotamus atvadu vārdus un steidzās prom.

Pēc gandrīz pusstundas iedzīvotāju iztaujāšana bija

beigusies — ar ļoti trūcīgiem rezultātiem. Neviens cits

neko nebija ne redzējis, ne arī dzirdējis. Pēc Gerdas

Hauzingeres izteikumiem slepkavības laiks bija zināms

diezgan precīzi. Iespējams, ka studenta nāve ir saistīta

ar mašīnu, kura Melnajā ielā iegriezās no Kēnigsvinteres

ielas, un ka nāvējošais šāviens noskanēja tajā vietā, kur

tika atrasts līķis.

*

Ārenss iesteidzās pie kolēģiem Freiberga kabinetā, kur vajadzēja sakoordinēt turpmākos soļus. Tasēs kūpēja tikko vārīta kafija. Kamēr Ārenss ziņoja, pa durvīm galvu pabāza identificēšanas daļas virskomisārs Ērbahs. — Paldies par uzaicinājumu, — viņš sacīja un apsēdās pie galda. — Man, lūdzu, melnu kafiju.

Kūnertes jaunkundze atnesa vēl vienu tasi un klusēdama ielēja.

— Ak, kā noder un atbrīvo domas! — pašuzaicinātājs labpatikā stenēja.

Freibergs jautājoši uzlūkoja apmeklētāju. — Nu, klāj nu vaļā jaunumus, mums nav daudz laika muļķībām.

— Jums tomēr vajadzētu pārmeklēt labāk, — Ērbahs ieminējās un izbaudīja saspīlēto atmosfēru.

— Nu, nu, lēnāk, — Freibergs ņurdēja, — līķu

marodierismu mēs atstājam identificēšanas daļas ziņā.

Ērbahs nepakļāvās provokācijai. — Mani vīri zina savu darbu. Paskatieties, ko viņi atrada. — To sacī-dams, viņš no kabatas izvilka kādu paciņu un nolika

uz galda.

— Paciņa kaisāmās sāls ziemai, — gānījās Vilks.

— Kokaīns vai heroīns, vai kas tamlīdzīgs, — ar svarīgu sejas izteiksmi ziņoja Zingers-

— Tāds vīrs tikai rotā slepkavību izmeklēšanas daļu, — Ērbahs ieminējās, lai gan labi zināja, ka pārējie ir pilnīgi citās domās.

— Un? — Freibergs īsi pajautāja.

— Taisnība, kokaīns, apmēram trīssimt gramu plastikāta apvalkā. Paciņa bija iešūta jakas oderē.

— Atkal tie sūdabrāļi mums uz kakla, — Vilks

lamājās. — Tikko esam tikuši galā ar «Sniegu valdības kvartālā», jau atkal jāpieradinās pie šāvieniem pakausī. Tā ir tīrā nekaunība.

Freibergs paciņu bīdīja šurpu turpu pa galda virsu. Caurums analīzes ņemšanai bija aizlīmēts ar leikoplasta gabalu, uz kura rotājās dienesta zīmoga nospiedums. — Mums vajadzīgs pastiprinājums no 2. slepkavību izmeklēšanas daļas. Vai Barbara Fenta ir birojā?

— Noteikti, es viņu no rīta satiku kāpnēs, — tūlīt atsaucās Kūnertes jaunkundze.

— Labi. Arenss viņu informēs. Mēs ar Vilku nodarbosimies ar studenta dzīvokli.

— Vai es drīkstu necili piebilst, ka mani cilvēki jau ir ceļā uz turieni? — labpatikā smaidīdams, piebilda Ērbahs. — Paldies par kafiju. Paciņu gan es labāk paņemšu līdzi, noliktavā tā būs drošākā vietā nekā 1. daļā.

— Mūsu mīļais ciemiņš taču nedomā, ka Zingers slepus lieto narkotikas? — Vilks nevainīgi apjautājās. — Lūdzu, virskomisāra kungs, mums bija patiess prieks! — To sacīdams, viņš strauji atvēra durvis.

3

Identificēšanas daļas operatīvais auto stāvēja neatļautā vietā nama priekšā Hērielā 316a. Šaurie pilsētas namiņi kādreiz bija plānoti vienai vai divām ģimenēm. Tagad te cieši blakus dzīvoja vecie Bonnas iedzīvotāji, studenti un svešinieki. Kafejnīcas ar eksotiskiem nosaukumiem, šūšanas darbnīcas un veikaliņi ar ārvalstu ražojumiem šajā rajonā bija skaidrs pierādījums tam, ka tautu staigāšana Bonnā ir atstājusi zināmas pēdas. Te varēja nopirkt gan pīrāgus un raušus, gan arī garšvielas no trešās pasaules valstīm.

Mājas fasāde bija restaurēta, taču dažās vietās krāsa jau lobījās nost. Plāksnītes pie mājas durvīm dažkārt pat ar diviem vai trīs vārdiem blakus vienai zvana pogai ļāva domāt, ka te dzīvo studenti. Mājas durvis bija vaļā, gaiteni pie sienas bija pieslieti velosipēdi.

Andreasa Helmera istabu pirmajā stāvā ar skatu uz iekšpagalmu savā ziņā bija pārņēmuši lietisko pierādījumu meklētāji. Neraugoties uz to, ka māja šķita šaura, divdesmit kvadrātmetru platā istaba nelikās maza, un arī iekārtojumam bija pavisam cita kvalitāte, nekā Freibergs un Vilks bija raduši redzēt studentu mītnēs. Pie vienas sienas atradās plata gulta ar segām un spilveniem, pie divām sienām bija izvietoti plaukti, pilni ar grāmatām un žurnāliem, tas viss vedināja uz domām, ka te cilvēks arī strādā. Apaļš galds un divi mazi klubkrēsli kopā ar halogēno lampu lasīšanai veidoja patīkamu atpūtas stūrīti. Zem loga atradās plats darba galds ar datoru, pie kura tagad sēdēja kāds vīrs no izmeklētāju vidus un caurskatīja uzkrāto informāciju.

Kad Freibergs ar Vilku ienāca telpā, viņi tūlīt ievēroja jaunu sievieti, kura, augstu saslējusi kājas, sēdēja vienā

no klubkrēsliem. Viņa drīzāk bija kārna nekā slaida,

brūnie mati sasieti zirgastē, mugurā raibs sporta tērps.

— Mēs lūdzām dāmu palikt, kamēr jūs atbrauksiet, —

paskaidroja otrs kolēģis, rakņādamies pa papīrgrozu.

— Vai jūs mums nepateiktu, kas jūs būtu? — Frei

bergs pajautāja pēc tam, kad bija iepazīstinājis ar sevi un Vilku.

Likās, ka jaunajai dāmai nervu sistēma nav īpaši stabila; nosaucot vārdu, sāka raustīties kāds muskulis krei

sajā vaigā. — Esmu Kerstina Zallere, Bonnas universitātes studente.

— Vai šonakt jūs gulējāt šeit? — Vilks jautāja, atsēdies uz gultas. Freibergs pievilka sev otru klubkrēslu.

— Nē, man ar Andreasu bija sarunāts šorīt pulksten

deviņos, bet viņa te nebija. Kad es jau gribēju iet prom, atnāca tie tur. — Viņa ar galvu pamāja uz pierādījumu

meklētāju pusi. — Kas tad ir noticis, ka te pilns no kriminālpolicijas?

Freibergs nespēja viņai aiztaupīt šoka momentu. — An-dreass Helmers pagājušonakt atrasts miris otrā Reinas krastā.

— Ak, nē! — Kerstina Zallere impulsīvi aizšāva roku mutei priekšā un mēmi lūkojās te uz vienu, te otru.

— Vai jūs draudzējāties? — komisārs turpināja iz

jautāt.

Viņa kavējās ar atbildi. — Nu jā — bet tā pa īstam ne. Mēs reizēm satikāmies ik pēc divām trim nedējām.

— Vai Andreass Helmers bija jūsu mīļākais?

Viņa mēģināja pasmaidīt. — Tas ir mazliet vecmodīgs formulējums.

— Vai jūs kniebāties? — Vilks pārjautāja jau tiešāk.

— Dažreiz gadījās, pārsvarā pēc darba. Bet tam nav

nekādas nozīmes.

— Kas tas bija par darbu? — Freibergs atkal uzsāka sarunu.

— Viņš man palīdzēja tautsaimniecības studijās.

— Kādā veidā? Andreass taču studēja matemātiku un

informātiku.

— Jā, bet Bonnā ir jāmāk pārvaldīt tautsaimniecības

teorijas matemātiskās metodes. Es ar to netiku galā. Andreass man palīdzēja ar datoru. Bet tagad jau ar to visu ir cauri. Kāds idiotisms!

— Ko viņš vēl darīja — vakaros, brīvajā laikā?

— Viņš daudz braukāja apkārt, bet par to nekad

nestāstīja. Tas mani arī nemaz neinteresēja, galu galā man bija savas problēmas ar tām nolādētajām matemātiskajām metodēm. Tagad man atkal būs kāds jāmeklē,

kas varēs palīdzēt.

Vilks viņu uzlūkoja, nekaunīgi smīnēdams. — Jūs noteikti bez problēmām atradīsiet kādu, kuram patiks jūsu mācīšanās tehnika.

Freibergs pārmetoši paskatījās uz Vilku. — Vai An-dreasam bija auto?

— Domāju, ka ne. Reiz gan ievēroju, ka viņš tur tālāk ielas malā novietoja lielu mersedesu. Tas piederot

kādam pazīstamam vecam kungam, viņš atbildēja uz manu jautājumu. Man likās, ka viņš par to negrib runāt, un mani arī tas neinteresēja, jo bija jāgatavojas eksāmena darbam.

— Vai jūs kādreiz pie viņa satikāt kolēģus vai draugus? — Vilks pajautāja.

— Nē. Liekas, ka Andreasam nebija draugu — vismaz šeit ne. Kad es nācu, viņš bija viens pats. Mums vienmēr bija norunāts precīzs laiks. Viņam tā patika.

•

— Kā jūs šoreiz tikāt istabā?

Kerstina Zallere tvēra sporta tērpa bikšu kabatā. — Te man ir atslēga!

Freibergs pastiepa roku. — Tagad jums tā jāatdod mums.

— Protams. Kam man tā vairs vajadzīga? Lūdzu. — Viņa izskatījās atvieglota, ka tikusi vaļā no atslēgas. Tā atradās ādas etvijā ar apdruku.

— Paldies, — Freibergs sacīja. — Tagad man vēl vajag jūsu adresi, tad jūs varat iet.

Meitene atbildēja braši: — Mana māja atrodas Floren-tiusgrābenā 202. Mans Dievs, kas tās bija par šausmām šorīt! — To sacīdama, viņa pasita padusē mapīti, atvadījās un pazuda.

— Kāda sirsnīga būtne, — Vilks norūca. — Tā jau nu ātri vien atradīs kādu, kurš viņu ievadīs tautsaimniecības teorijas matemātisko metožu noslēpumos. Bet kādēļ tu neko nepavaicāji par kokaīnu? Man šķita, ka viņa ar to jau ir pazīstama.

Freibergs ar trim vidējiem pirkstiem pārvilka pār pieri. Vilks šo žestu pazina. Skaidrs, ka šefu nodarbina kāda problēma.

Atbilde nāca ar vilcināšanos: — Es negribēju pamodināt guļošos. Ar to vispirms lai nodarbojas Barbara no 2. daļas. Bet vai tu man vari pateikt, kādēļ Kerstinai bija atslēga, ja viņa ar savu studentu parasti tikās pēc iepriekšējas vienošanās?

Vilks nogrozīja galvu. — Studenti uz to tik strikti neskatās. Tiem vienmēr durvis vaļā.

— Es gan tā nedomāju. — Freibergs savilka seju skeptiskā grimasē. — Te ir pārāk daudz dārgu mantiņu. Viens pats dators ar monitoru un printeri jau maksā pāris tūkstošu, — viņš sacīja, grozīdams atslēgu etviju no vienas puses uz otru. — Pamēģināsim atšifrēt ap-

druku. Paskaties šeit: «Atomium» un kādas degvielas

uzpildes stacijas adrese — «Dépannage Lafite» Rue de Laeken. Tā iela ved caur Briseles izpriecu kvartālu. Starp citu, Antverpene—Brisele—Āhene — tas ir ceļš, pa kuru jau gadiem ilgi uz Vāciju plūst kokaīns, ja to neiemāna caur Amsterdamu.

— Te jau mums Barbarai ir pāris pieturas punktu par narkotikām un seksa industriju, — Vilks apmierināts nosacīja.

Freibergs piegāja pie datora, no kura identificēšanas daļas speciālists komisārs Veinerts mēģināja dabūt noglabāto informāciju.

Klusi darbojošais tintes printeris jau bija izdrukājis vairākas lapas.

Freibergs sekoja, kā Veinerta pirksti slīd pa tastatūru. — Vai tas ko dod?

— Lidz šim maz ko. Es dzirdēju, ko tā meitene stāstīja par tautsaimniecības matemātiskajām programmām. Tās te tiešām ir iekšā. Es j^u izdrukāju. Studenti spēj uztaisīt viskomplicētākās programmas — vai arī tās nozog. Te nu vairs nav ko teikt.

— Vai tur iekšā nav nekā par narkotikām, tādām kā heroīns, kokaīns, kreks vai LSD? Varbūt ir kāds piegādātāju vai noņēmēju tīkls?

— Būtu jau skaisti! Katrā ziņā līdz šim vēl nekā tāda nav. Man jāpārskata visas disketes. Tas gan var ilgt vairākas stundas, ja ne pat dienas. Šķiet, ka pāris informāciju cietajā diskā ir nokodētas. Bet neuztraucieties, kodu mēs drīz vien pārkodīsim.

Kādā kastē atradās vismaz divi duči diskešu. Uzraksti liecināja, ka tās satur informāciju par matemātikas un informātikas tēmām. Tās visas vēl jāpārbauda un jāapskata ekrānā — var gadīties, ka aiz uzrakstiem slēpjas pavisam cita informācija.

— Tad tik rocies tālāk! Mums vēl jāiegriežas pie pārējiem mājas iemītniekiem.

Durvīs kā saukts nostājās bāls jauneklis. Tumšie mati jau sāka atkāpties. — Vai drīkst jautāt, kas te notiek?

— Kriminālpolicija, — Freibergs atbildēja. — Mēs te mazliet visu apskatīsim. Un kas jūs būtu?

— Kaimiņš. Man pieder dzīvokļa otra puse. Mani sauc Larsens, medicīna, 9.semestris. Vai ar Helmeru kaut kas noticis?

— Andreass Helmers šonakt nogalināts, — komisārs Freibergs formāli atbildēja.

Larsens aiz pārbīļa pakāpās soli atpakaļ. — Taču ne jau šeit?

— Nē, viņu atrada Reinas otrā krastā. Vai varat mums kaut ko pastāstīt par viņu? Ar ko viņš satikās, kas viņu te apmeklēja, vai jūs bijāt draugi?

— Mēs? — Rokas kustība bija nepārprotama. — Noteikti ne! Te mājā viņu gandrīz neviens nepazina. Viņš bija vienpatis. Tā meitene, kura tikko aizgāja, pāris reižu viņu apmeklēja. Helmers vienmēr ilgstoši bija ceļā, bet, ar ko viņš īsti nodarbojās, to laikam neviens no mums nezina.

— Nevienu citu te neesat redzējis?

— Pirms pāris dienām, acumirkli — es nācu no

molekulārās ģenētikas, tas bija pagājušo ceturtdien ap pulksten sešpadsmitiem. Līdz mājas durvīm viņu pa

vadīja kāds vīrs. Atstāja diezgan izsmalcināta cilvēka iespaidu — tumšs uzvalks, kaklasaite, darījumu cilvēka tips, viņš noteikti nebija students. Esmu pārliecināts, ka viņi sarunājās franciski. No dzīvokļa neko

nevar sadzirdēt: sienas ir diezgan biezas, un savie-

notājdurvis — aizmūrētas. Turklāt es jau arī bieži

neesmu mājās — lekcijas, praktiskās nodarbības vai

arī esmu pie draudzenes Retgenē.

— Jūs nezināt, vai Helmeram bija automašīna?

— Domāju, ka ne. Bet reiz es viņu redzēju lielā BMW stāvlaukumā pie stacijas, apmēram pirms trim nedēļām. Liekas, viņš nāk no bagātām aprindām; viņam bija nauda pat braucieniem ar taksometru. Vai nu jūs man to prasāt vai ne, bet Helmers nebija koleģiāls tips. Kā tad viņš nomira?

Freibergs negribēja neko vairāk stāstīt, kā nākamajā rītā rakstīs avīzes. — Šāviens galvā. Tuvāki lietas apstākļi vēl nav noskaidroti.

— To nevar novēlēt pat savam lielākajam ienaidniekam, — Larsens nomurmināja un ielīda atpakaļ istabā, skaļi aizslēgdams aiz sevis durvis.

Kad Freibergs un Vilks pēc neveiksmīgas izzvanīšanās pie citām durvīm spraucās atpakaļ garām velosipēdiem, no Hei mēra dzīvokļa pēkšņi atskanēja: — Hallo, 1. daļa! Iespējams, man te kaut kas ir!

Pēc īsa brīža izmeklētāji jau stāvēja pie datora galda. Veinerts viņiem pasniedza DIN A4 formāta lapu. — To es dabūju no MS-DOS cietā diska. r

— Izbeidz te ar savu datoru ķīniešu valodu! — Vilks saīdzis noteica. — Mums ir vienalga, no kādām iekšām tas nāk. Galvenais, ko mēs ar to varam iesākt.

Freibergs paņēma ar īsām rindiņām aprakstīto lapu. Veinerts skaidroja: — Izskatās pēc tāda kā kalendāra — datumi un laiki. Katrā ziņā bez citām norādēm, bet ar jocīgiem apzīmējumiem, piemēram, REHTNAP vai DRA-POEL. Sākumā es domāju, ka tie ir noteiktu apdzīvotu vietu vai tikšanās vietu saīsināti apzīmējumi vai kas tamlīdzīgs. Bet lieta ir daudz vienkāršāka, lai arī nekas skaidrāks no tā netop.

— Viss, ko tas elektroniskais idiots saka, ir tīrais stulbums, — Vilks sirdījās. — DRAPOEL — ko# tās muļķības nozīmē?

— Leopards! — Freibergs sacīja. — Vienkāršs pār-statījums. Nu, īpaši gudri jauneklis ar to nav apgājies. Bet varbūt tomēr? Kas aiz šiem vārdiem slēpjas?

— Datorā paskaidrojumus neatradu, — Veinerts skaidroja. — Varbūt darīšana ir ar kodiem, kuru atslēga uz mūžiem palika mūsu slepenā darboņa galvā. Bet es meklēšu tālāk.

— Saņemies! — Vilks steidzināja. — Mums jātiek skaidrībā iespējami ātri.

Komisārs Veinerts norādīja uz monitoru. — Es vēl varu piedāvāt arī REGIT. Šķiet, ka te būs darīšana ar veselu zvērnīcu. Es izdrukāšu visu, kas attieksies uz šo lietu. Bet ātri tas...

Freibergs viņu pārtrauca: — Ir jau labi! Taču pacenties gan, cik vien ātri vari! Kas tur vēl rakstīts?

— Trešdiena, pulksten 22. Tas taču bija vakar.

Vilks nosvilpās caur zobiem. — Uh — trīs stundas

vēlāk dzīvnieku draugs jau bija beigts!

— Šodien kāds Tīģeris mums pār ceļu jau pārskrēja, — Freibergs konstatēja.

— ...un kāda mīloša sieviete viņu automašīnā apmierināja, — Vilks papildināja.

Veinerts neizpratnē abus uzlūkoja. — Muldiet vien tālāk. Tas baigi veicina sadarbību. Es tajā datorā varu ielaist pāris vīrusu, un tad slepkavību izmeklēšanas daļa izskatīsies pavisam skābi.

— Tā gan nedari, — Freibergs mēģināja nogludināt situāciju. — Arenss šorīt nopratināja sievieti, kuru ap pulksten vieniem naktī Melnajā ielā netālu no notikuma vietas dārgā mašīnā savāca kāds vīrietis. Fraijers viņu bija uzracis «Lokomotīvē», un prieki franču gaumē tam maksāja vienu zilo. Par to dāma viņu drīkstēja saukt par Tīģeri.

— Velns parāvis, te jau var saskatīt sakarības! — Likās, ka Veinertu ir pārņēmis azarts.

— Neesi tik optimistisks, — Vilks bremzēja. — Kā tu domā, cik daudzi vīrieši mēdz spēlēt mežonīgus dzīvniekus seksa un mīlas aktu laikā vai tad, kad viņi to tā iedomājas.

— Pietiek pieņēmumu! — Freibergs uzsita uz pleca vīram pie datora. — Tā turpināt! Mēs no tevis paņemsim visu, ko tu izdrukāsi. Bet 1. daļa šovakar vēl uzmetīs aci vecajam «Lokomotīves» šķūnim.

— Dzeršana darba laikā — un vēl par valsts līdzekļiem. — Veinerts nopūtās. — Man tomēr liekas, ka es nestrādāju pareizajā vietā un ar pareizajām programmām.

4

Apvērsums tika gatavots nedēļām ilgi. Eiropas lietu ministra paradumi bija izstudēti sīki jo sīki. Rolands Kisenbroks, spēcīgs vīrs vecumā pāri četrdesmit, nebija no tiem, kuri mīl darbu birojā, un, lai gan kanclers ministru kabineta konsultāciju laikā trešdienās regulāri aizrādīja, ka eiropietim, tāpat kā citiem kolēģiem, jāievēro disciplīna, tomēr arvien gadījās neatliekami darījumi ārzemēs, kuri traucēja Kisenbroku laicīgi ierasties Bonnā. Resoros klīda baumas, ka nākamajā kabineta sastādīšanas reizē noteikti parādīsies jauns Eiropas lietu ministrs.

Arī pastāvīgi ceļojošā politiķa sievai tāda dzīve prasīja pārāk augstu cenu — lielākoties viņa dzīvoja savu vecāku atpūtas mājā pie Gardas ezera. Tomēr arī tas īsti mieru nedeva. Lai gan katram ministram cauru diennakti bija piešķirta dienesta automašīna ar šoferi, tomēr Kisenbroks jebkuru iespējamo brīdi savā privātajā Porsche 928 steidzās brīvībā, kā viņš pats to sauca. Bieži vien izbraucienu mērķis bija Rēna, kur viņš rada prieku, lidojot ar deltaplānu, — tas viņu pārņēma pilnībā. Ikaru klubā viņu dēvēja par «fikso Roli» un neviens neinteresējās par viņa darbu. Un, ja runa bija vēl par citiem izklaidēšanās veidiem, tad uzturēšanās ārzemēs piedāvāja plašas iespējas.

Braucienu laikā uz Briseli uz Eiropas Ministru padomi ministra kungs izmantoja savas tiesības un regulāri pats sēdās pie ātrās dienesta mašīnas stūres — tā bija Mercedes 300, un no tās daudz varēja dabūt ārā. Viņa pirmais šoferis ātri vien iesniedza atlūgumu: viņš labāk gribot braukt ar pasta vāģi nekā blakussēdeklī paļauties uz trakā sacīkšu braucēja braukšanas mākslu. Nākamais šoferis, mierīgais Villijs Menze, drīz vien atklāja šīs parādības pozitīvās puses — radās daudz brīvā laika. Bieži vien galapunktā šefs viņam izmaksāja taksometru braucienam uz kino vai kur citur, kur vien sirds vēlas, lai pēc sēdēm pats varētu doties izbraukumos.

Visi šie paradumi jau bija zināmi kādai ēnai no Bon-nas, kas ministru pavadīja un novēroja vairākas nedēļas. Divdesmit sešus gadus vecais necilais un neuzkrītošais Freds Šēbels bija pamanījies savas darbības laikā palikt nemanāms. Policijas ziņu tīklā nebija ne viņa personas apraksta, ne pirkstu nospiedumu.

Šodien nozīmētā Ministru padomes sēde Briselē varētu būt laba izdevība, lai nokārtotu lietu. Pasūtītāji jau bija iemaksājuši piecus tūkstošus ASV dolāru un gribēja redzēt darba rezultātus. Cilvēks — ēna pa telefonu bija ziņojis, ka naktī būs pie objekta, lai īstenotu akciju.

Figūra fonā bija Mareks Lepinskis, vidēja auguma vīrs ap gadiem piecdesmit ar spēcīgām rokām, kuras vienmēr bija tērptas cimdos. Pēc Šēbela zvana viņš bija pārliecinājies, ka pagrabā atrodas matracis un segas un uz augļu kastes stāv divas pudeles minerālūdens, maize un žāvēta desa. Metāla riņķis stingri turējās sienā, un ķēdes noteikti izturēs gūstekņa svaru un spēku.

Ar pretestību un ietiepību varēja nerēķināties, jo mazliet aprobežotais, toties uzticamais Koks Hidemā, saukts Koki, apsargāja māju un no ilggadējās pieredzes aiz restēm zināja, kā efektīvi apslāpēt jebkuru sacelšanos un protestu. Viņš dzīvoja vienīgi no sava bosa labvēlības un bija viņam pakļāvīgs kā šunelis, lai arī redzējās viņi reti. Ko Mareks teica, tas tika izdarīts.

Par ilgāku viesa uzturēšanos nebija domāts — ar divdesmit četrām stundām vajadzēja pietikt.

Pēc tam kad māja tika atbrīvota no azbesta un pilnībā restaurēta, Ministru padomes sēde atkal notika Berlemo-nā. Sīkstās sarunas par Eiropas Savienības budžetu varēja ievilkties līdz pat pusnaktij. Noslēgumā atjaunotajā un sanētajā mājā vajadzēja notikt kokteiļvakaram par godu konsultāciju uzsākšanai. Ministrs Kisenbroks bija palūdzis savu šoferi Menzi pagaidīt, jo pēc pasākuma pats reibumā negribēja sēsties pie dienesta mašīnas stūres. Dzērumā izraisītu ceļu negadījumu ārzemēs vācu ministrs varēja atļauties vismazāk.

Sēde beidzās īsi pirms pusnakts. Blakuszālē bija uzklāts bagātīgs galds, liekas, ka naudas līdzekļi bija izbrīvēti no celtniecības izmaksām. Pāri par divsimt politiķu, ierēdņu, tulku un akreditēto žurnālistu gaidīja, kad atvērsies durvis. Iekšējā dienesta šefs ar gudru ziņu tās turēja aizslēgtas līdz pat sēdes beigām, citādi aktīvistiem no lielās zāles nekas no kulinārijas brīnumiem pāri nebūtu palicis.

Rolandam Kisenbrokam nebija nekādas patikas tādā burzmā cīnīties par pāris kanapē maizītēm. Viņš labāk gribēja mierīgi paēst un rast vēl kādu prieku nakts atlikušajā daļā. Viņš nokāpa lejā uz šoferu istabu. Vil-lijs Menze snauduļoja klubkrēslā un izbijies pamodās,

kad šefs viņu uzrunāja: — Nāciet, Menzē, te man ir apnicis! Es varu izmantot laiku arī labāk nekā ļaut sevi

grūstīt tur augšā. Vai šoferi dabūja kaut ko uzēst?

Menze apmierināts pamāja. — O jā, pārvaldnieks mūs labi apkalpoja — bez alkohola, protams.

— Labi, brauksim uz Place dc Brouckere.

Briselē miera nebija arī tik vēlā vakarā. Rue de la Loi šķita esam sacīkšu trase tiem, kuri savu trakumu mēģināja apslāpēt, spiežot kāju uz gāzes pedāļa. Striktā

labās puses priekšrokas ievērošana iekšpilsētas šķērsošanu padarīja par īstām mocībām. Villijs Menze nespēja samierināties ar rupjo braukšanas stilu un, kā parasti, centās sasniegt mērķi paredzētajā laikā.

«Le Renard qui rit» — Smejošās lapsas — priekšā, protams, nebija brīvu stāvvietu. — Pamēģināsim Rue de Laeken, — ministrs teica. — Tos pāris metrus es varu aiziet arī kājām.

Pretēji gaidītajam Menze stūrī pie Rue de Hirondelle atrada brīvu vietu un apstājās.

— Nu, tā nu gan mums ir cūcene, — Kisenbroks atviegloti uzelpoja. — Mašīna var palikt tepat. Es aizbraukšu atpakaļ, bet jūs varat likties uz auss. Rīt no rīta uz Berlemonu brauksim pusdesmitos.

Villijs Menze priecājās, ka nebūs jāgaida šefs, jo tad tā varēja kļūt ļoti gara nakts. Līdz viesnīcai «Amigo» aiz Rātsnama pie Grand Place nebija tālu. Laba izdevība izlocīt kājas. Šajā luksusa viesnīcā, kura reizē tomēr bija jau novecojusi, ministram bija pastāvīgs numurs, un ar savu šofera istabu Menze arī bija apmierināts. Roi d'Espagne viņš pie kamīna vēl iebaudīja alu. «Stella Artois» nebija brūvēts īsti pēc vācu prasībām, tomēr garšoja lieliski. Drīz vien Menze jutās pietiekami piedzēries, lai liktos gultā, un devās uz viesnīcu.

īsi pirms vieniem viņu no miega izrāva telefona zvans.

— Jā, kas ir? — viņš dzēruma miegā murmināja.

— Hallo, Menze! Mo... mosties! — atskanēja klausulē.

— Jums mani jā ved.

Ministra balss skanēja izķēmoti. Fonā auroja mūzika un balsu jūklis. — Jums ir papīri? Es par daudz iedzēru — jums mani jāsavāc pie R... Renāra.

Klausule tika nolikta.

Villijs Menze nodrebinājās. Tik apdzērušos ministru viņš vēl nebija redzējis. Vienmēr viņam bija pieticis saprāta, lai sēstos pie stūres. Menze cīnījās ar segu. Viņu kaitināja paradums pabāzt segas malas zem matrača. Ja pirms aizmigšanas neizdevās izkārpīties, tad tu varēji gulēt kā tāda desa apvalkā. Ministrs kā biežs viesis bija panācis sev stepētu dūnu segu, bet šoferim tāds serviss nebija paredzēts.

Pāris saujām ūdens vajadzētu pietikt, lai pamostos. Pastaiga līdz Place de Brouckere aizdzīs arī pārējo nogurumu. Portjē uz īsu mirkli atrāva acis no avīzes, kad viesis atstāja hoteli.

Uz prožektoru izgaismoto skaisto biržas ēku Villijs Menze nemaz neskatījās. Tur parasti slaistījās tādi tipi, kādus vientuļam gājējam labāk nesatikt. Anspaka bulvārī satiksme bija mazinājusies. Automašīnu, kura pēkšņi apstājās blakus Menzem, viņš pamanīja tikai pēdējā brīdī. Caur nolaisto stiklu šoferis angliski vaicāja pēc Rue de Laeken. Menzes mēģinājumi izskaidrot ceļu, jaucot vācu un angļu valodu, piedzīvoja neveiksmi.

— Es arī Laeken, — viņš runāja lauzītā angļu valodā. — Es braukt līdzi?

— Ah, thafs fine, — vīrs pie stūres atbildēja un atvēra durvis. — Please get in![1]

Menze ievēlās sēdeklī.

Viņš vēl sadzirdēja elektrisko centrālo durvju slēdzi, tad no aizmugures sēdekļa viņa galvu trāpīja sitiens ar gumijotu stieni. Viņš vairs neapjēdza, ka sēdeklis tiek nolaists un sitējs viņam līdz acīm uzmauc kādu galvas rotājumu, kas ar līplentes palīdzību tika piestiprināts zem zoda, — viss kopā izskatījās kā galvas pārsējs. Rokas tika sasaistītas ķēdēs. Šādā iepakojumā viņu varēja viegli vadīt.

Belziens bija tik spēcīgs, ka Menze nāca pie samaņas tikai tad, kad ar sitieniem pa ribām un uzsaucienu «Go on! Kusties!» kāds viņam pavēlēja izkāpt no mašīnas.

Viņa jautājumi «Kas te notiek? Ko jūs gribat?» izprovocēja vienīgi nākamo belzienu. — Shut up! — No Rietumu literatūras Menze zināja, ka tas nozīmē «Turi muti!». Ceļš veda kādu duci pakāpienu lejā pagrabā, tad aizcirtās metāla durvis. Kāds atbrīvoja rokas un pārbaudīja žaketes saturu. Arī bikšu kabatas tika iztīrītas.

Menzem ienāca prātā, kādēļ viņš bija atstājis viesnīcu. — Mans ministrs gaida...

Spēcīgs sitiens pa turbānu trāpīja galvu vietā, kura jau diezgan bija cietusi. Menze iekliedzās.

— Shut up, bastard! Tu neko nerunāt, tad nav sāpes. — Sitiens,kas sekoja pēc stingrā balsī formulētās pavēles, trāpīja augšdelmu, taču bija pietiekami iespaidīgs. Vēl sitienus pa turbānu Villijs Menze nevēlējās saņemt. Viņš klusēja.

Viņš tika aizvests pie gultas un pieķēdēts pie dzelzs riņķa. j Shut up! You sleep![2] — Balss bija klusa un sitiens — maigs, vīrs, kurš noņēma turbānu, tā demonstrēja savus labos nodomus. Acīs iesitās spoža gaisma.

«Klopers», kā Menze domās bija nodēvējis savu spīdzinātāju, stāvēja aizmugurē. Abiem vīriem pār galvām bija pārvilktas slēpotāju cepures, no kurām spīdēja vienīgi acis. Tas nebija iepriecinošs skats. Menze nolēma, ka nav ko riskēt, un, izdzirdis pavēli «Gulēt!», tūlīt apgūlās. Viņam pārmeta pāri pēc pelējuma smirdošu segu, spožā gaisma nodzisa, telpu apgaismoja vāja spuldzīte. Durvis tika aizslēgtas, soļi attālinājās — Menze palika viens.

5

Pēdējo mēnešu laikā «Lokomotīve» bija zaudējusi daļu no sava vilcējspēka. Pastāvīga policijas dežūrposteņa ierīkošana «Bonnas caurumā» panāca savu — sabiedrības padibenes no šejienes aizvācās; nekādu iespaidu neatstāja arī solījumi, ka viņiem nav ko baidīties, gluži otrādi, ir vēlēšanās palīdzēt izkļūt no narkotiku vides. Ielu tirgoņi centās dabūt savā pusē arī pilsētas klaidoņus, kuri siltumu un drošību meklēja stacijas pazemē. Kā jau bija gaidāms, «Lokomotīves» šķūnis vairs nebija galvenais smaguma centrs. Taču, ja kāds vēlējās dabūt pulverīšus, tie bija jāpērk tieši šeit; «Bermudu trīsstūri» pie Vecās kapsētas pēc «sniega valdības kvartālā» narkotiku vajātāji jau bija iztīrījuši.

Šonakt biljarda pagrabā notika to dīleru sapulce, kuri kā starpnieki apgādāja savus kontaktzēnus un meitenes. Klubkrēslos zvilnēja daži no plēsoņām, kurus uzrādīja Helmera dators.

Šoreiz bija citādāk nekā citas reizes — neviens netvēra kiju un krītu, lai iesākumā pie zaļā galda nedaudz uzspēlētu. Situācija bija pārāk nopietna un nepārskatāma, turklāt pēc sava kurjera nāves dīleru komandai bija pamatīgi jāuzmanās.

Tīģeris klubkrēslā sēdēja kā uzvilkts un melnajai kafijai pielēja glāzi konjaka. Viņam arvien nācās noslaucīt pieri ar kabatlakatiņu. Pēdējā laikā viņš arī bija pieņēmies svarā un svīda pie katras izdevības — kā boss viņš neatstāja respektējamu iespaidu.

— Draugi, no policijas ziņojuma Bonnas radio mēs zinām, ka Helmers ir likvidēts ar šāvienu pakausī. Tādēļ mēs vakardien viņu veltīgi izgaidījāmies. Bet kurš slēpjas aiz visas šīs cūcības? Varbūt kāds no jums ir saņēmis brīdinājumu no Hādesa? Es katrā ziņā ne.

Visi bezpalīdzīgi pakratīja galvu.

— Es nebrīnītos, ja tādējādi heroīna bosi mums liek noprast, ka nevēlas lieku konkurenci, — secināja Pantera. Viņa bērna seja un uzvārds īsti nesaderēja ar iesauku. — Tas man atgādina to reizi, kad viņi ar bumbu uzlaida gaisā mūsu Kubicku.

— Bet mēs taču ar viņiem tirgu esam sadalījuši, — ieminējās Lauva, kurš, pateicoties dīvainajai bārdai, zināmā mērā nedaudz līdzinājās savam vārda devējam no dzīvnieku pasaules. — Mēs piegādājam kokaīnu universitātes teritorijas izglītotajai kliķei. Hādess apkalpo drūmos tipus, kuriem kokaīns negaršo. Kādēļ viņiem būtu jānovāc mūsu cilvēks?

Tīģeris paraustīja plecus. — Kā lai es to zinu! Katrā ziņā Helmeram nepaveicās. Tomēr kokaīna paciņu viņam neatņēma. Tas liecina, ka viņam vajadzēja tikt atmaskotam. Tagad mums uz kakla būs ne vien skaistā Barbara no 2. daļas, bet arī vēl slepkavību izmeklēšanas daļa. Paldies par kūkām! Ja aiz tā visa slēpjas H., tad nu mēs esam iekustinājuši baigos ratus, kas beigās var saspiest mūs pašus.

— Mums tā kā tā jau trūkst pulverīša, — Pantera ar nožēlu secināja. — Helmers piegādāja pašu labāko preci, taču par maz. Vai mūsu Leopards to varēs izlīdzināt, es šaubos, liekas, viņam vairs nav īstā ķēriena.

Tīģeris kļuva nepacietīgs, viņš necieta gaušanos; viņam fakti bija fakti — un Helmers bija beigts. — Nedaudz preces par tādu cenu ir normāli, — viņš secināja. — Turklāt mēs dosim Leopardam pa-

ligu, vislabāk sievieti. Robežu šķērsošana vairs nav

problēma. Lietpratējam visi ceļi vaļā.

— Kā būtu ar manu Kerstinu — viņa taču jau koo

perējās ar Helmeru? Ja es viņu stingri turēšu pavadā ar pulveriti, viņa darīs visu, ko gribēšu. — Panteras bērna ģīmītis ļauni smīnēja.

— Vai tad tava lellīte nedrāzās ar viņu? — bārdainais, viltīgi smīnēdams, pajautāja.

— Man vienalga, ar ko viņa jājas, galvenais, lai paklausa. — Pantera bija augstsirdīgs.

— Nu labi, — Tīģeris rezumēja. — Mēs dosim Ker

stinu kā pastiprinājumu Leopardam. Abiem būs jāsaistās ar mūsu Medelīna karteļa cilvēkiem ne vien Antverpenē, bet arī Amsterdamā.Taču kurš nošāva Helmeru? Šis jautājums vēl nav atbildēts.

— Vai tu man, starp citu, iepriekš nestāstīji, ka ap to laiku biji Melnajā ielā un liki, lai tevi apkalpo franču variantā?

Šis Lauvas jautājums lika galvām pagriezties.

Nervozām kustībām viegli pieskaroties pie pieres, Tīģeris slaucīja sviedru lāsītes. — Neizdariet nepareizus pieņēmumus. Tā bija tīrā sagadīšanās. Vakarvakarā es savācu to resnīti un aizvedu uz mājām. Velns parāvis, tas ir viss!

— Es vienīgi ceru, ka tu to varēsi pierādīt arī dūžiem, — Lauva turpināja dzelt.

— Kā tad tie mani atradīs? Es tai gadījuma paziņai savu vārdu nenosaucu.

Pantera pašūpoja galvu. — Bet viņa zina, kur tu viņu vai viņa tevi savāca. Vislabāk būs, ja tu uz kādu laiku nozudīsi un dosies studiju komandējumā uz Berlīni; tur arī mums ir pāris draugu, kuri nepārtraukti jātur pavadā.

Nelikās, ka Tīģeris būtu iepriecināts par šo priekšlikumu. — Es palikšu šeit, vismaz pagaidām. Es vairāk rūpēšos par savām studijām. Šķūnī parādīšos tikai tad, kad dūžiem par mums interese būs zudusi. — Viņš piecēlās un satvēra kiju. — Kā būtu ar vienu biljarda partiju?

Lauva noraidoši pamāja. — Nav īstā noskaņojuma.

— Un man jāparūpējas par Kerstinu, — ieminējās Pantera. — Pēc visām tām šausmām Hērielā viņai noteikti vajag pāris gramu «Extra» — laba izdevība viņu noskaņot uz jaunu sadarbību ar Leopardu. Līdz šim viņa ar to neko nopietnu neplānoja.

— Kad viņu var gaidīt atpakaļ no Amsterdamas? — Lauva iejautājās.

Tīģeris kiju bija nolicis atpakaļ turētājā un iesita knipi pa sarkano bumbiņu. — Es domāju, vēl šodien. Mums jāmēģina viņu pārtvert, lai tūlīt neieskrien nagos smukajai Barbarai. Bet citādi bizness kā parasti. Un mūsu draugi zālē arī jābrīdina savlaicīgi.

Lauva plati ņirdza un braucīja bārdu. — Diskžokejs zina, kas jādara. Kad ieradīsies ciemiņi, es uzlikšu «Sniega valsi». — Viņa smīns kļuva vēl platāks. — Bet trauksmes atcelšana kā vienmēr — ar krimināltango.

Operatīvā apspriede šoreiz nenotika Prezidijā, bet gan pie maizītēm un alus Brentano ielā, kur Freibergs un Sabīne Haidene bija atraduši kopēju jumtu. Sabīne, Freiber-ga «studentu palīgspēks», kā viņš joprojām viņu saukāja, lai arī pa šiem gadiem viņa kā filoloģijas doktore bija ieguvusi labu darbu universitātes bibliotēkā, skeptiski uzlūkoja «auksto galdu». — Vai ar to pietiks? — viņa pie sevis murmināja. No ledusskapja krājumiem viņa bija improvizējusi krāsainas uzkodas.

Vilks bija okupējis visērtāko klubkrēslu. Arenss jutās labi uz tahtas starp savu simpātiju «goda komisāri» un Barbaru Fentu no 2. daļas. Sabīne bija apsēdusies uz taburetes un ar gaidu pilnu skatienu uzlūkoja savu Val-tiņu, kad viņš pacēla glāzi.

— Tad priekā, draugi, lai garšo! Nakts var ieilgt.

Vilks saskandināja pirmais. — Paldies par ielūgumu!

Mēs jau zinām, ka te vienmēr ir labas uzkodas. Ko tad mūsu pirmais, galvenais komisārs plāno?

Freibergs ar atbildi nesteidzās. Kad visi cītīgi nodevās ēšanai, viņš vēlreiz ieņēma kārtīgu malku un tad sacīja:

— Es domāju, «Lokomotīves» apmeklējumam mēs izstrādāsim dubultstratēģiju.

— Un kā tā izskatīsies? — ievaicājās Barbara Fenta, kura — to varēja manīt — pieguļošajā melnajā ādas tērpā jutās ļoti labi.

— Šonakt mēs apmeklēsim to šķūni pie stacijas, visu pamatīgi apskatīsim un spicēsim ausis.

Skaistā Barbara noraidoši kratīja galvu. — Nav nekāds labais priekšlikums! Jūs taču zināt, ka tās padibenes mani pazīst kā raibu suni. Ja mēs tur ieradīsimies kopā, tad jūs tiksiet atmaskoti.

Freibergs piekrita. — Pareizi. Tādēļ mēs neieradīsimies kopā. Vispirms viesu vidū iejuks Ārenss un mūsu Kūnerte, ja viņi, protams, ir ar mieru.

— Un kā vēl! Beidzot atkal varēšu iesaistīties pasākumā! — «Goda komisāre» staroja.

— Piecpadsmit minūtes vēlāk ieradīsimies mēs ar Sabīni, ja viņa piekritīs.

Sabīne savilka skābu ģīmi. — Tas atkal izklausās pēc izspiešanas. Man jau likās, ka komisāram būs kaut kas padomā.

— Sapurini nu savu dvēseli! — Vilks viņu drošināja.

— Tāda vīra dēļ sievai jāiet pat caur uguni un ūdeni.

— Tas nav ar prātu aptverams! Tagad es vēl būšu sazvērestības upuris! Bet vienu gan pateikšu tūlīt: Valti-ņam nāksies maksāt rēķinu.

— Bet protams, — Freibergs tūlīt apstiprināja. — Tie būs izmeklēšanas izdevumi.

— Es no šejienes tūlīt iešu mājās, lai mana Helga savu lauleni kādreiz dabū apskatīt arī dienas gaismā, — Vilks ieminējās. — «Lokomotīvē» mani pazīst ne sliktāk kā mīļo kolēģīti no 2. daļas.

— Tieši tādēļ jūs abi ieradīsieties pēc mums, — Freibergs turpināja. — Tad gan dīleri, gan pārējās padibenes turēs jūs uz grauda. Jūs uzdosiet pāris jautājumu un drīz vien aiziesiet. Mūsu klientūra iedomāsies, ka ir drošībā, bet mēs no 1. daļas mierīgi okšķerēsim tālāk. Vienreiz taču ir jāredz, kas tur notiek.

Barbara Fenta piekrītoši pamāja. — Laba ideja.

— Diezgan smalki, — apstiprināja arī Sabīne. — Tas ir mans viltnieks Valtiņš. Bet varbūt viņš arī padomās par to, ka man ir solīds darbs un astoņos jau jābūt universitātes bibliotēkā.

Freibergs pievilka Sabīnes roku pie lūpām un uzspieda tai vieglu skūpstu. — Nav problēmu. Kad tev apniks, tu vienkārši pazudīsi. Gan jau es atradīšu kādu sirsniņu, kura mani pieņems.

Atbildes belziens pa ribām nebija no maigākajiem. — Ak tu maita tāds! Es tev nogriezīšu asti kā sunim!

— Uzmanīgi, uzmanīgi, nekādas pašsakropļošanās darba laikā, — Vilks brīdināja. — Bet vai tu, draugs Valter, nedomā, ka tevi tur pazīs?

— Kur nu! Es pielīmēšu bārdiņu, kārtīgi ieziedīšu matus ar želeju, mani nepazīs.

Sabīne atgaiņājās ar abām rokām. — Ārprāts! Uz ko es atkal ielaižos? — Galvu grozīdama, viņa uzlūkoja starojošo Kūnerti. — Kāpēc mums ir vājība uz policistiem?

6

Ātras mašīnas, dārgakmeņi un draiskas sievietes — tā dēj Freds Šēbels bija gatavs riskēt. Tā visa dēļ viņš pat bija pametis mākslas vēstures studijas. Bet patika uz dārgakmeņiem un ikonām bija palikusi. Divas trīs reizes gadā pabūt Costa dcl Sol vai Cote d’Azur, varbūt pāris nedēju padzīvot Club Med — tas bija viss, ko Freds gaidīja no dzīves.

Viņa pastāvīgā pavadone, augumā ražena blondīne ar lelles seju, lielām krūtīm un atsperīgiem gurniem, bija tieši tāda pati. Viņa ar Fredu iepazinās savā dārglietu veikaliņā. Larisa Valīna viņam deva dažu labu padomu, kā viņš kā izveicīgs students varētu uzlabot savus ienākumus. Pēc baznīcu rotājumiem un dārgakmeņiem Rietumos vienmēr ir bijis liels pieprasījums, un uz austrumiem no Oderas tos varēja dabūt bez liela riska.

— Tev mākslas vēsture ir jāpraktizē, nevis jāstudē, — tāds bija viņas vadmotīvs, kurš arī viņam iepatikās arvien vairāk. Viņš pieņēma vēl kādu pamudinājumu: — Izmanto savas valodu zināšanas un paplašini mūsu darījumu sakarus, tad tev vēl atliks laiks un līdzekļi savam hobijam. Es arī sevi labprāt redzētu šikā kleitā veclaicīgā limuzīnā.

Tā jau vairākus semestrus viņš vairījās no Bonnas universitātes, taču vēl skaitījās students un prata šo statusu izmantot.

Freds sevi šad un tad dēvēja par «pilotu», ņemot par piemēru tos drosmīgos pilotus, kuri no Amerikas ziemeļiem uz Eiropu pārdzina mazās sporta lidmašīnas. Viņa gadījumā tās gan bija dārgas automašīnas, pēc kurām īpašs pieprasījums bija Magrebā, nu jau arī Polijā, Krievijā un Balkānos. Šie ceļojumi labi saderēja ar mīlestību uz rotaslietām.

Jaunais pasūtījums bija īpašs. Ja viss izdosies, tad tuvākajā laikā būs daudz darba un pietiekami daudz dolāru. Organizācijai Caritrust bija nodaļas daudzās pasaules valstīs. Lielākā daļa no vairāk nekā simt tūkstošiem tikai Vācijā nozagto mašīnu bija uz viņu rēķina. Par prieku Marekam Lepinskim, uzņēmuma Eiropas pārstāvim, Freds nelielu pasūtījumu jau bija izpildījis. Tas reiz piebrauca ar savu lančiju pie darbnīcas Reinhāfenē, lai palūgtu novērst nelielu bleķu locījumu priekšējā spārnā. Taču patiesais apmeklējuma iemesls — to Freds saprata itin drīz — bija vēlme pierunāt Fredu būt par līdzstrādnieku Caritrust — auto importa uzņēmumā. Līgums tika apstiprināts ar rokas spiedienu, tūkstošmarku banknoti un uzrunu uz «tu».

Jau nākamajā dienā norisinājās sarunātā izmēģinājuma akcija. Kāda Ķelnes uzņēmēja lielo BMW Freds bez grūtībām nozaga, pārkrāsoja, dabūja jaunus papīrus un nosūtīja pārkraušanai uz Amsterdamu. Mareks samaksāja tūlīt. Tūkstošmarku honorārs izkusa ātri. Tagad Fredam bija jāizdara meistarstiķis, par kuru viņš dabūtu pieckārt lielāku summu.

Līdz šim Briselē viss bija norisinājies gludi. Lai tēlotu angli, Fredam nebija vajadzīgas īpašas angļu valodas zināšanas, tāpat jau drīz atkal vajadzēja runāt vāciski. Savu šefu viņš nākamās pusstundas laikā savāks Ziemeļu stacijā, lai kopīgi dotos uz trasi.

Mareks Lepinskis bija pieradis reprezentēties, jo viņa sevišķās klases automašīnu noņēmējiem bija jājūt, ka viņus apkalpo nopietns darījumu cilvēks. Vēl aizvien biezie mati ar dažām sirmām šķipsnām bija safēnoti un

pasvītroja solīdo izskatu. Tumši zilais uzvalks ar atturīgu kavaliera lakatiņu un tumši sarkanā punktētā kaklasaite

noteica ārieni.

Viņa diplomātam ar pāris aprakstītiem papīriem un avīžu izgriezumiem, pavirši ieskatoties, vajadzēja atstāt iespaidu, ka darīšana ir ar nopietnu politiķi. Slepenā nodalījuma saturs viņu ļāva piegrupēt pie sabiedriskiem cilvēkiem. Ar to pietika, lai maskētos.

Mareks Lepinskis «savu» mašīnu gaidīja pie Ziemeļu stacijas sānu ieejas.

Fa to laiku Freds Šēbels ielīda pirms trim dienām pirktajā pelēkajā uzvalkā, pārbaudīja visus braukšanas dokumentus un kopā ar šofera tiesībām iebāza kabatā. Tad

viņš lēnām piegāja pie mersedesa, notrausa kādu netīrumu no vējstikla, atslēdza mašīnu un apsēdās pie stūres.

Eiropas lietu ministrs nebija vēlējies ar bruņām pastiprinātu mašīnu, viņš lielāku vērību veltīja komfortablam iekšējam aprīkojumam. Pie tā piederēja automātiskā klimata regulēšanas iekārta, tonētie stikli, kasešu radio un pirmklasīgs autotelefons; ABS bremžu sistēma un Airbag drošības sistēma šādas klases automašīnām bija sērijveida aprīkojums.

Tā nu Freds Šēbels varēja pārņemt automašīnu, kura neatstāja nepiepildītas vēlēšanās. Lai jau pašā sākumā nepaliktu nekādas pēdas vai, pasarg Dievs, netiktu ap

turēts, viņš jo īpaši uzmanīgi izgriezās no vietas, kur mašīna bija stāvējusi. Jau braucot projām, Freds ar gandarījumu ievēroja, ka tukšo vietu tūlīt aizņem kāda cita mašīna. Kurš gan vairs precīzi varēs pateikt, kur

te stāvēja mersedess? Tieši pēc desmit minūtēm viņš jau bija pie Ziemeļu stacijas un iesēdināja mašīnā savu «ministru».

Mareks Lepinskis atbilstoši savai kārtai ieņēma vietu aizmugures sēdeklī. — Viss kārtībā? — viņš pajautāja.

— Nekādu problēmu, — Freds atbildēja un, lai iejustos jaunajā lomā, vēl ļoti pazemīgi piebilda: — Ministra kungs.

— Labi, tad braucam. Es domāju, mums ir pietiekami laika, lai netraucēti sasniegtu Berlīni. Pēc tam jau var kļūt karsti.

— Gluži manas domas, ministra kungs. Noteikti neviens nerēķinās ar to, ka mēs varētu braukt uz Vāciju.

— Vai mūsu viesis ir vesels?

— Pats par sevi saprotams, ministra kungs. Koki viņu nomierināja. Atslēgu un papīru pārņemšana norisinājās gludi. Es mūsu draugam atstāju ceļojumu pasi un vadītāja apliecību.

— Ļoti pareizi, — Lepinskis slavēja. — Mēs taču negribam radīt nenovēršamas problēmas. Nu bet tagad lieciet zirgspēkiem strādāt, Šēbel! Taču nepārsniedziet galējo ātruma ierobežojumu vairāk par desmit procentiem. Beļģu policijai ir pārāk mazs respekts pret ārvalstu politiķiem, kuri tiek pieķerti, pārsniedzot ātrumu.

Mareks Lepinskis no kofera izņēma jaunākos avīžu «Financial Times» un «Frankfurter Allgemeinen Zeitung» numurus un nolika redzamā vietā uz aizmugures sēdekļa; tiem blakus vēl aktu vākus. Vācu ministrs vienmēr ir darbā un nodarbojas ar svarīgiem dokumentiem.

Freds Šēbels izvēlējās autostrādi caur Lježu; tā viņam bija pazīstama jau gadiem ilgi. Pateicoties muitas kontroles atcelšanai Eiropas Savienībā, Šengenas līgumam, robežu šķērsošana Ahenē nesagādās nekādas problēmas, tur dokumenti jāuzrāda vienīgi kravas mašīnām.

Šajā laikā autostrāde jau bija visai tukša, un vilinājums kārtīgi uzspiest uz gāzes pedāļa bija liels. Tomēr Freds ievēroja disciplīnu un ļāva sevi apdzīt pat dažai labai mazjaudīgai mašīnai.

Krietnu stundu vēlāk viņi šķērsoja Vācijas robežu. Vieglo automašīnu kontroles stacija, kā jau bija gaidāms, bija brīva. Viņi bez apstāšanās izbrauca tai cauri; tas nebija citādāk, kā braucot no Hesenes uz Tīringeni.

Beidzot varēja likt palēkties tahometra rādītājam, un drīz vien plānā mākoņu sega virs Ķelnes atsedza izkliedētās gaismas virs pilsētas pie Reinas. Pēc Leverkū-zenes krustojuma pāris minūšu aizmugures skata spogulī atspīdēja «Bayer» preču zīmes reklāma. Motors strādāja kā pulkstenis, un Freds kāju no gāzes pedāļa nenoņēma pat lēnajos ceļa posmos. Šajā laikā policija ministra dienesta auto vairs neapturēs. Ierēdņiem jau arī reiz jāizguļas.

Garām paslīdēja pagriezienu rādītāji uz Bīlefeldi, Han-noveri, Braunšveigu, bet ap pulksten sešiem bija sasniegta bijušās VDR robeža. Freds Šēbels iebrauca Helmštetes degvielas uzpildes stacijā.

— Man jāpiezvana sakarā ar mūsu atgriešanos, — Lepinskis sacīja. — Man te ir kāds vīrs Berlīnes apkaimē, kas to visu uzņemsies nokārtot.

— Mums taču ir autotelefons!

Lepinskis enerģiski pakratīja galvu. — Tu laikam esi galīgi nojūdzies? Tas būtu pārāk vieglprātīgi mūsu gadījumā. Es taču nedomāju atstāt pēdas.

— Ir jau labi — tā būs pareizi, — Freds steidzīgi atsaucās. — Pēc uztankošanās man vēl jāaiziet uz puisīšu istabu, un tad manis dēļ varam braukt tālāk. Es plānoju trīs dienas palikt pie drauga Potsdamā; uz Berlīni arī ir vērts aizbraukt.

— Okei. Es vēl paņemšu divdesmit šokolādes tāfelītes un divas konjaka pudeles, tās var noderēt, tiekoties ar mūsu draugiem.

Aizkavēšanās nebija ilga, un pēc desmit minūtēm viņi jau atkal bija ceļā.

— Vai man nevajag tevi kādu brīdi nomainīt? —

Lepinskis pajautāja. Viņš aizmugurē bija snaudis un jutās atpūties.

— Nē, es vēl esmu svaigs kā gurķītis, — Freds

atrunājās. — Tāds autiņš pie pakaļas ir tīrais kaifs. Tas izraisa prieku, nevis nogurumu. Bet tagad līdz Berlīnei es braukšu mazliet lēnāk, ceļš nav tas labākais, un neviens mūs arī neķer.

— Cerams! — noteica Lepinskis. — Es tik ļoti

gribētu zināt, vai Eiropas lietu ministra kungs jau ir apjēdzis, ka viņam būs vajadzīgs jauns autiņš. Varbūt viņš vēl iedomājas, ka šoferis vizinās apkārt. Tad viņš gaidīs līdz parastajam prombraukšanas laikam, līdz apjēgs, ka kaut kas tomēr nav kārtībā. Tādēļ varbūt

policija tiks sacelta kājās vēlāk un mums būs vēl liekākas priekšrocības.

7

Restorānā «Le Renard qui rit» striptīza demonstrējumi gāja pilnā sparā. Pat visniecīgākie tangas diedziņi netika atstāti kā dekorācijas. Jaunā programma ar kontinentu parādi bija Briseles sezonas atrakcija. Smalkās japāņu un Taizemes meitenes gan rādīja mazas krūtis, toties daudz erotiskas akrobātikas. Ar dažiem brašiem tūristiem uz skatuves tika demonstrēta Taizemes masāžas māksla. Aizplīvurotās kailās austrumnieces nebūt neatstāja tik eksotisku iespaidu kā vara krāsas skaistules no Rio. Programmas nagla bija «Black and White» — kāds melnais, tumšākam par viņu vairs nav iespējams būt, uz skatuves apmierināja kādu Madonnu, kura bija tikpat balta kā viņas plīvurs. Tikpat melna lielkrūtaina zvaigzne kādam kungam no aukstajiem ziemeļiem pierādīja, ka Āfrikā bez pierastās misionāru pozas ir vēl arī šis tas cits atklājams.

Rolands Kisenbroks bija labi paēdis, turklāt ne brīdi nebija izlaidis no acīm darbību uz skatuves. Ministru padomes problēmas bija zaudējušas aktualitāti. «Le Renard qui rit» firmas ēdieni bija no meža zvēru un putnu gaļas — kā gan citādi! Kisenbroks sevišķi augstu vērtēja maigo stirnas gaļu un pie «Rôti de chevreuil» bija pasūtījis «Rosé» šķirnes vīnu. Kad viņš bija notiesājis desertu, pie galda pienāca kāda trupas meitene un lūdza atļauju apsēsties. Sekojot rituālam, viņa bija gaidījusi, lai viesis paēd.

Kisenbroks šķietami piecēlās un piedāvāja brīvo krēslu. — Bet lūdzu!

— Vācu kungs? — meitene klusu pajautāja.

— Tā ir; te vairs neko nevar mainīt.

— Tas ir jauki. Es esmu Nanita. Divi gadi Diseldor-fā, Ķēniņa alejā — «Big Show».

Kisenbroks smīkņāja. — Tad jau mēs lieliski sapratīsimies. Ko varu jums pasūtīt?

— Varbūt sviestmaizi un glāzi šampanieša?

— Tas ir pieticīgi.

Tikko jaušams smaids pārslīdēja pār Nanitas seju. — Daudz nevar ēst un dzert.

Kisenbroks viņu pētoši uzlūkoja.

Tā bija visnotaļ maiga un patīkama būtne. — Bet, tā kā es arī kopā ar jums vēlos iedzert kādu glāzīti, jūs taču neiebildīsiet, ja pasūtīšu kaut ko vairāk. — Garçon! Moët et Chandon, une bouteille, s'il vous plaît, et quelques Sandwiches.[3]

— Labprāt, mans kungs! — viesmīlis atbildēja tīrā vācu valodā.

Rolands Kisenbroks zināja, ka jau tā diezgan sulīgais rēķins palielināsies par vismaz trīssimt markām, bet turpmākais vakars un izpriecas kopā ar Nanitu bija to vērts. Gan jau rēķinu varēs kaut kā nosegt kā cienāšanas izdevumus no ministra reprezentācijas fonda.

— Vai Diseldorfā jums patika?

— Mais oui^4, skaista pilsēta un labi cilvēki, bet arī nedaudz dusmīgi uz ārzemēm. Tāpēc turneja: Once around the world^5.

Nanitas vācu valoda bija pilna ar izklaides industrijas starptautisko žargonu.

— Un kur ir jūsu dzimtene? Where are you born?

— Manila. Mon père a travaillé à Subie Bay-Har-bour^6. Tagad visi draugs prom no Filipīnām. Ārā, nav jauns līgums. Politiķi daudz dumji.

Kisenbroks smējās. — Tas tiesa, daudzi dumji. Nodarboties ar mīlestību ir labāk nekā visa politika.

— O jā — mīla ir vislabākā.

Viesmīlis bija piepildījis divas glāzes ar šampanieti un pudeli ielicis dzesētājā.

Kisenbroks pacēla glāzi. — A votre santé, Nanita^7\

— Uz veselību, mans kungs, — viņa atbildēja ar aizplīvurotu smaidiņu. — Man ir skaists istabs, maksā tikai četrsimt markas. Service compris^8.

— Nu vai tad ar trīssimt nepietiktu? — Kisenbroks mēģināja tirgoties, jo viņam prātā atkal ienāca budžeta debates Berlemonā.

Nanita grozīja glāzi. — 0, taupīgs kungs — laikam ne no Diseldorfas?

Atbilde izpalika, jo viņa smaidot sacīja: — Nu,

tik jauks kungs var dabūt istabs arī par trīssimt markām.

Kisenbroks pamāja un piepildīja glāzes. — Nebūs nemaz tik slikti — varbūt es tomēr būšu no Diseldorfas.

Istaba otrajā stāvā bija maza, bet patīkami iekārtota. Pie maza galdiņa cieši klāt Bija izvietoti klubkrēsli, toties gultai bija vilinoši apmēri. Nanita varēja piedāvāt arī pašas vārītu kafiju. Pēc tam viņas pakalpojumi izrādījās tik perfekti, ka apmeklētājam līdz pat pulksten četriem neienāca prātā doma vēlreiz parunāt par honorāru. Pēc piedāvātās cenas un pakalpojuma attiecības pat Frankfurtes baņķierim liktos, ka maksa ir apmierinoša. Atvadīšanās solīja atkalredzēšanos.

Rolands Kisenbroks jau kādu pusstundu bija izskraidījies pa Rue de Laeken un citām blakusielām, kamēr saprata, ka mersedess neatrodas tur, kur tam jābūt. Bet alkohols un atmiņas par Nanitas mīlas rotaļām panāca savu — viņš neuztvēra notikušo nopietni.

Laikam būs gadījusies kāda kļūme, un Villijs Menze mašīnu būs aizbraucis uz viesnīcas garāžu, kur tā būs drošākā vietā. Pusdesmitos Villijs, kā parasti, piebrauks, lai šefu vestu uz Berlemonu. Tā nu Kisenbroks kājām klīda uz «Amigo». Reģistrācijā viņš palūdza, lai viņu modina ceturksni pirms deviņiem un brokastis lai atnes uz numuru.

Pēc desmit minūtēm viņš jau atradās gultā un iemiga, lai sapņos dotos pretim jaunai dienai.

Lai atgūtu spēkus, Rolandam Kisenbrokam pietika ar četrām stundām. Jau pēc pirmā telefona modinātāja zvana viņš pamodās, izlēca no gultas, ieslēdza radio un uz īsu brīdi palīda zem karstas un aukstas dušas. Vēl atlika laiks bagātīgām brokastīm, un precīzi pulksten deviņos trīsdesmit Eiropas lietu ministrs labā noskaņojumā iznāca no viesnīcas. Viņš pagāja pāris soļu uz priekšu, paskatījās pulkstenī un pārliecinājās, ka Menzem jau sen bija jābūt klāt.

— Vai jūs zināt, kur ir mana mašīna? — viņš vērsās pie šveicara.

— Non, Monsieur le Ministre^9 — vēl neesmu to redzējis.

Šajā brīdī Kisenbroks nožēloja, ka nav apmeties viesnīcā, kur uzturējās pārējā Vācijas delegācija.

Tur bija ari viņa personīgais referents doktors Krē-mers, kura pārziņā bija organizatoriskie jautājumi un tikšanās norise.

Ministra rīcībā bija maz laika. — Šveicar, izsauciet man taksometru. Ja parādās mans šoferis, sūtiet viņu uz Berlemonu, viņam nekavējoties jāpiesakās pie manis.

Nepagāja ne divas minūtes, kad taksometrs jau bija klāt, Rolands Kisenbroks uz sēdi paspēja laikā. Viņa labais garastāvoklis gan bija cietis.

Sarunu pārtraukumā, tā ap pulksten desmitiem, viņš pajautāja savam referentam, vai nav pieteicies Menze.

— Līdz šim vēl ne, ministra kungs.

— Noskaidrojiet, kas tur ir noticis, — viņš izrīkoja. — Neprecizitāte nav Menzes stils. Pamazām sāku uztraukties. Būs labāk, ja aizbrauksiet līdz viesnīcai.

Tur varēja secināt, ka Menze gultu ir izmantojis, taču neviens viņu nav redzējis. Un, kā pārliecinājās Krēmers, arī dienesta auto nebija garāžā. Arī braucienu nodrošinātāji garāžās Bonnā neko par Menzi nezināja. Sazināšanās ar viņiem bija pierasta lieta, ja mašīnai radās kāds defekts vai bija vajadzīga rezerves mašīna.

Nu jau notikums sāka likties nepatīkams.

Ministra personīgais referents saņēma uzdevumu sazināties ar Briseles policiju un pieteikt Villiju Menzi kopā ar dienesta automašīnu kā bezvēsts prombūtnē esošus. Pa to laiku jau bija pienācis pusdienlaiks. Dienas vidus arī ministra karjerā.

8

Blondais Ārenss un viņa simpātija Kūnerte bija uzģērbuši visdrūmākos kankarus, lai līdzinātos publikai «Lokomotīvē». Kad viņi mēģināja iespraukties burzmā, šķūnis jau bija pārbāzts. Publika bija cieši saspiedusies ne vien uz trešās un ceturtās klases vagonu sēdekļiem, bet arī pie galdiem; arī pie bāra tikpat kā nebija iespējams dabūt brīvu vietu. Vecs emaljas vairogs ar uzrakstu «Ceļotājiem ar rokas bagāžu» rotājās blakus uzrakstam «Non sputare dclla Carrozza». Te netrūka arī norādes «Piespiedu trauksmes bremze — par pretlikumīgu lietošanu draud sods».

Tika atskaņots vieglais roks. Vieta starp aizmugures galdiem tika izmantota kā deju laukums, kur, cits citā iekrampējušies, kustējās mazgadīgās sievietes un jaunie varoņi. Bārdainam sarkanmatim aiz letes, kurš reizē apkalpoja arī mūzikas iekārtu, krājumā bija vesels plaukts ar platēm; čerkstošā skaņa labi saderēja ar kulisēm un sapulcējušos publiku.

Kūnerte atstāja Ārensu stāvam un lauzās caur kūpošajiem dejotājiem. Kāds jauneklis ar melni krāsotiem matiem un kovboja vesti pastūma savu partneri malā, ar enerģisku tvērienu sagrāba jauno un pievilka sev klāt. — Nāc nu, lellīt, parādi, kas tev ir!

— Oi, oi, nevelc nu tūlīt ārā savu stīvo, — Kūnerte pretojās, taču ne līdz galam. — Man šodien nav labākā diena.

Jauneklis ar baudkāru rokas kustību pārslīdēja pār viņas krūtīm. — Velns parāvis! Kas tev tur iekšā?

— Tev, kovboj, ir ari vārds?

— Maksis, vienkārši — Maksis. Un tev?

— Brunhilde.

— Nu jā, kurš gan sev var izvēlēties vārdu? Bet tas noteikti ir labāk nekā Hulda. Nāc, izkustēsimies!

Kūnertei vajadzēja īsu bridi, lai aptvertu, ka Maksis viņas vārdu uztver kā gadījuma piemēru. Viņa labprāt būtu uzskrūvējusies un parādījusi, kā tās lietas notiek, bet izlikās gausa un laiska.

— Nu, Brunhilde, krūtis jau piebriedušas stingras, bet tur, kur jābūt karstam, vēl ir auksts? Varbūt tev vajadzīgs kokss, lai uzkurinātos?

— Sajēdzi gan, kovboj, bet bez naudas nekas ne

notiek.

— Pat ne pieciem gramiem?

— Tad man nevajadzētu ļaut sevi te apgrābstīt, sa

prati?

Tagad Maksis ņēma talkā arī otru roku, lai pārliecinātos par piedāvātā stingrumu. — Vēlāk varēsi atnākt uz manu būdu un mazliet dabūt. Bet vispirms man te vēl šis tas jāpārdod.

— Vai tev vielas pietiks — arī par nullēm?

— Vēl jau pietiks, bet drīz var aptrūkties, sevišķi

tagad, kad viņi mums novāca Helmeru.

— Ko?

— Helmeru, mūsu ceļojošo kravu pārnēsātāju. Viņš

mums visu piegādāja.

— Un kurš tad viņu novāca?

— Ja es to zinātu! Varbūt Aiča cilvēki.

— Nu tad cērt savam kleperim piešus sānos, lai veikals plaukst un es tieku pie savas tūtiņas. Un skaties, lai paliec dzīvs, citādi es te veltīgi gaidīšu. Bet nu man gribas dzert.

Kovbojs tvēra kabatā un izvilka piecu mārku monētu.

Kūnerte nevērīgi noraidīja. — Aizvāc savu sīceni! Vienam man vēl sanāk. Pasaki labāk — kur ir tā tava būda? Cerams, ka man nebūs jādur cauri visai pilsētai, lai tiktu pie saldā.

— Nē, tas ir netālu — Maksimiliāna .ielā.

Kūnerte iesmējās. — Ahā, no turienes arī skaistais vārds Maksis. Nāc drīz, citādi es galīgi iznīkšu.

Arenss bija nonācis pie kāda galda, ap kuru stāvošie diskutēja par futbola rezultātiem. Ne mazākās norādes uz to, ka sporta faniem būtu kāds sakars ar narkotikām. Tagad prom pie nākamās grupas. No turienes viņš pamanīja, ka drūzmā nemanīti iejūk Freibergs un Sabīne. 1. daļas šefs ar bārdiņu un stāvus sastērķelētajiem matiem izskatījās kā īsta karikatūra.

Blakus komisāram iznira «goda komisāre» un klusām nodeva informāciju.

Mūzika apklusa, un pēc īsas pauzes atskanēja «Sniega valsis».

Šķūnī bija ieradušies Barbara un Vilks, tūlīt piesaistīdami sev uzmanību.

Barbara Fenta Vilkam norādīja galdu un pati lauzās

pie bāra, pagrūzdama malā Sabīni. — Nu, mūzikas vecīt, tev laikam aptrūkusies mūzika? Bet vienalga, paldies par draudzīgo uzņemšanu. Es tev uzlikšu bērnu

dziesmiņu, ja tu tikpat rātni gulēsi kā līķis Melnajā ielā.

Uz vīru aiz letes tas nekādu iespaidu neatstāja.

— Tikai nestāsti, ka Helmeru tu nepazini. Zinu, ka

viņš te bija biežs viesis. Saki labāk — kam viņš

pamaisījās ceļā?

— Es neko nezinu, absolūti neko nezinu, augsti

cienītā komisāres kundze.

— Žēl, es domāju, mēs varētu mazliet kooperēties. Galu galā jums jau arī būtu jābūt ieinteresētiem, lai kil-leri tiktu novākti no jūsu kakla. Tā kā pie mirušā Hel-mēra tika atrasts kokaīns, tad aiz visas šīs lietas slēpjas kāds svešais, nevis kāds no mūsu paziņu loka.

Bārmenis pasniedza pāris pilnu glāžu pār leti un

iekasēja naudu. — Man tiešām nav ne mazākās no

jausmas.

— Mūzikas vecīt Nezinīt, cerams, tu tik drīz neatvadīsies no šīs dzīves, tu zini, tā ir tikai viena! — Skaistā Barbara vairs nebija tik draudzīga. — Ja es uzzināšu, ka tu man esi melojis, ar tevi ir cauri. Kokss ir kokss, bet slepkavība nav spēle viesībām. Pacenties ātri kaut ko atcerēties!

Pie viena no galdiem pa labi no ieejas sēdēja vesels bars vairs ne pirmā svaiguma sieviešu un vīriešu. Vilks

viņus sveicināja ar īsu «Hallo!».

— Līķis vēl nav kārtīgi atdzisis, bet mūs jau pagodina

kriminālpolicija, — viens tūlīt atsaucās. — Taču te nav

vainīgo — tikai upuri.

— Neiztaisieties nu tik svarīgi un sabīdieties kopā, kad nāk likuma sargs! — To sacīdams, Vilks uzsvempās uz sānu sola. — Nu, kurš ko zina par Helmeru?

— Mēs jau arī uzdevām sev jautājumu, kurš viņu

noraka, — uzmanīgi atbildēja kāds novārdzis tips, kurš

noteikti bija desmit gadus jaunāks, nekā izskatījās.

— Un pie kāda secinājuma nonācāt?

— Neviens to nevar izskaidrot. Pie Helmera taču bija kokss!

— Tā bija. Un tādēļ kāds patiess draugs viņam ie

laida lodi pakausī. Ja viņš tā darīs ar katru, kas sēž šinī krogā, tad drīz es te būšu viens pats. Veči, jums

taču arī ir svarīgi, lai mēs to slepkavu atrodam.

Vilks gaidīja atbildi.

Izvārgušais šūpoja galvu. — Ir tikai baumas, ka aiz

tā slēpjas ārzemnieki, kuru labā Helmers strādāja. Bet kas tās palaida...

— Medelīna kartelis?

— Varbūt, bet Helmers bīdīja vēl ari citas lietas.

— Un tā būtu jūsu konkrētība? Nu jā, plecu paraustīšana jau arī ir atbilde. Varu jums vienīgi ieteikt turēt kaklu taisni, ja kabatā ir pulvera paciņa. Šāviens pakausī varbūt nemaz tik ļoti nesāp. Ja kāds ko uzzina, zvaniet man nekavējoties. To jau visi zina, ka es bez iemesla kokserus ķurķī nebāžu.

— Un dūžu tante no 2. daļas — kā ar to?

Vilks pastiepās pār galdu un satvēra kāda tikko astoņpadsmit gadus veca zēniņa plaukstas locītavu tik asi, ka tas iebļāvās. — Manu jauko puisīt, vēlreiz «dužu tante» no tavas mutes, un es tev pielabošu fizionomiju.

— Nomierinies, Vilk, — kāds iesaucās, — Mannijs vēl ir nepieredzējis un tevi nepazīst. Mēs paši ar viņu tiksim galā.

— Cerams! Pirmais brīdinājums man vienmēr ir arī pēdējais. Un mēģiniet atcerēties kaut ko par Helmeru.

Vilks pamāja viesmīlim. — Pa vienam aliņam visiem šiem izpalīdzīgajiem cilvēkiem uz mana rēķina! — To pateicis, viņš devās pie nākamās grupas.

Arenss pie viena no galdiem bija iesaistījies asās debatēs par emigrantiem. Viņiem esot jāliek strādāt līdz nemaņai, tad drīz vien vairums būs prom, kāds uzskatīja un vēlīgi piebilda: — Tie ar labākajiem nodomiem paliks, kādam jau mūsu mēsli ir jāsavāc.

Arī tas ir veids, kā mīlēt savu tuvāko, nodomāja Arenss un ātri devās tālāk. Pēkšņi viņš pamanīja sievieti no Akmeņlauztuves ielas, kura meklējoši skatījās apkārt. Vēl viņa nebija viņu pamanījusi. Tā jāaizkavē, lai nenodod! Arenss steidzīgi lauzās pie viņas. — Hallo, Hau-zingeres kundze!

Viņa bija pārsteigta. — Ak, tas esat jūs! Jūs taču bijāt...

Arenss pieliecās tuvu pie viņas auss. — Nevienam ne vārda, ka esmu no kriminālpolicijas. Tas jums var būt bīstami. Esmu vienkāršs paziņa, skaidrs?

— Jā, jā — bet kāpēc?

— Kuš! Mēs taču meklējam slepkavu, un, ja viņš

ievēros, ka jums ir kontakts ar policiju, tad varat zaudēt dzīvību. Tātad ne vārda! Vai savu Tīģeri jau pamanījāt?

Resnīte jau bija savākusies. Viņa vēlreiz pamatīgi visus uzlūkoja. — Nē, izskatās, ka šodien viņa te nav.

Vai mēs nepaņemsim kādu dzērienu?

— Nu protams, tikai vēlāk. Tagad man vēl mazliet jāpašpionē.

— Cik uzbudinoši!

Arenss iedomājās, ka vēl uzbudinošāk būtu, ja Kū-nerte viņu pamanītu sadzeram ar šo horizontālā darba aroda pārstāvi.

Freibergs un Sabīne bezcerīgi mēģināja izkarot nedaudz vietas deju laukumā. Te visi pārsvarā vai nu viļņojās, vai stumdījās. Dažu meiteņu acis bija tik aiz

miglojušās, it kā viņas jau būtu iešķipelējušas kārtīgu sniedziņa devu.

Gaiss šķūnī bija tāds, ka cirvi var pakārt. Bet oda te tagad daudz savādāk nekā tajos laikos, kad students Valters Freibergs atļāvās doties viesizrādēs pa vistrakākajiem krogiem.

Toreiz gaisā virmoja hašiša smarža. Tagad šī zālīte vairs derēja vienīgi bērniem, lai, spēlējot indiāņus, varētu sapīpēt miera pīpi. «Lokomotīvē» asumu uzdzina ar kokaīnu un kreku. Ja kādam stimulatoru vajadzēja

ļoti steidzami, tad vairs negaidīja, kamēr būs iespēja pulverīti no spoguļa ieritināt banknotē un ievilkt nāsī. Tagad to vienkārši uzbēra uz plaukstas mugurpuses un — aiziet!

Tā apmierinājās nepieredzējuši patērētāji, kurus neinteresēja, no kurienes pulverīši nāk un kas aiz tā visa slēpjas.

— Man te riebjas, — Sabīne čukstēja savam Valti-ņam. — Neko būtisku mēs neesam uzzinājuši. Ko tikai es visu neatdotu, lai kādā normālā krogā varētu iedzert glāzi alus vai pie mūsu spānieša ieēst calamares.

It kā nejauši garām paslīdēja Ārenss. — Tā sieviete no Akmeņlauztuves ielas ir šeit, taču bez Tīģera.

Freibergs izvilka Sabīni no burzmas. — Nāc, notestēsim bāru un bārdaino bārmeni. Man iešāvās prātā kāda ideja.

Pirms viņi bija sasnieguši mērķi, skaļruņos atskanēja krimināltango. Pie dažiem galdiem aplaudēja. Vilks un skaistā Barbara atstāja šķūni. Freibergam nācās likt lietā elkoņus, lai tiktu pie bāra. Viņš pasūtīja kokakolu ar rumu un it kā starp citu ieminējās: — Uzliec kādu Tīģera gabalu! Varbūt viņš parādās. Man ar viņu jārunā.

Bārdainais uzmeta ātru skatienu. — Ko tu gribi? Es tevi nepazīstu.

> Freibergs draudzīgi pasmaidīja. — Triks! Līdz Disel-

dorfai vēl arvien ir septiņdesmit kilometru. Nu, kas ir, man vēl ilgi jāgaida?

— Te viņa nav, viņam jāstrādā.

— Žēl, domāju, ka viņam būs vajadzīgs aizstājējs zaudētā ceļotāja vietā. Tu taču arī esi neaizvietojams aiz bāra, vai ne, Lauva?

Šoreiz bārdainais jau pasmīnēja. — Tu arī esi saistīts ar kādu transportuzņēmumu?

—

Ne

tā kā...

nu jā...

Vārdi ir tikai tukša

skaņa,

—

Freibergs

nenoteikti

atbildēja. — Es strā-

dāju

pats

par sevi.

— Tad

viņam ienāca prātā

Antverpenes

pilsētas

plāns. —

Ātra preču piegāde

no un uz Beneluksa valstīm: Brisele, Antverpene,

Roterdama. Turp un atpakaļ.

— Legāli?

— Un kā vēl!

— Labi, tas jāapdomā. Es informēšu, bet ātrāk nekā rīt priekšpusdien es viņu nesatikšu. Kur es tevi varu sastapt?

Freibergs noraidoši pamāja. — Tā tas neiet, amigo. Mani sauc Haso, un es atkal piekāpšu.

— Kad?

— Rit. Sanu^10 time, same place^10.

— Okei. Skaidrs. Vienreiz jau varētu pamēģināt.

— Var arī tā, ja vajag. So long^11.

Freibergs no jauna iejuka pūlī deju laukumā, kur pēc pāris soļiem arī «goda komisāre» jau bija blakus. — Tas melnais tur pie kolonnas pazina Helmeru. Pusnaktī man jābūt mājās pie viņa, lai dabūtu bezmaksas dozu.

Freiberga galvā iezvanījās trauksmes zvans. — Nekādā gadijumā, tas ir pārāk riskanti. Tu nemanāmi pazudīsi. Mēs pārējie arī tūlīt ejam prom. Šodien te nekas vairs nenotiks. Es pateikšu Ārensam un Sabīnei. Viss pārējais rīta apspriedē. Padomā par to, — manīdams viņas neapmierinātību, viņš stingri noteica, — tā ir dienesta pavēle.

— Žēl, tieši tagad, kad sāk kļūt interesanti, mums jāpazūd, — Kūnerte pukojās promejot.

Ārenss jutās atvieglots, ka var atteikties no sadzeršanas ar dāmu no Akmeņlauztuves ielas, bet Sabīne secināja: — Pazūdam! Pirmais prātīgais vārds šovakar. Neko citu kā vienīgi prom!

Ziņa par Vācijas Eiropas lietu ministra šofera Villija Menzes pazušanu kopā ar visu dienesta automašīnu Briseles Policijas pārvaldē bija kā bumbas sprādziens. Informācija nonāca visos līmeņos — arī līdz ministru prezidentam un pat karaļnamam. Dažiem augsta ranga ierēdņiem nācās ziedot pat pusdienas pārtraukumu, lai sagatavotos jebkuram gadījumam; varbūt nolaupīts ir arī pats ministrs. Eiropas Ministru padomes sēžu namā sākumā paklīda tikai neskaidras baumas, bet drīz vien vairs nevienam nebija noslēpums, kas šonakt ir noticis. Beidzot žurnālisti tika pie sensācijas, kas būtiski atšķīrās no tik parastajiem politiķu oficiālajiem paziņojumiem. Tika nosūtīti steidzami ziņojumi, preses zālē apkopota pēdējā informācija, rakstāmmašīnas klabēja, un televīzijas brigādes pastiprināja savas rindas.

Ministra personīgais referents doktors Krēmers no mediju pārstāvju puses tika apstrādāts pēc visiem noteikumiem, viņš bija nonācis jautājumu krustugunīs: vai tā ir taisnība, ka ministra automašīna nav atradusies drošajā viesnīcas garāžā, bet gan naktslokāla «Lc Renard cļui rit» tuvumā, vai ministrs šajā iestādē līdz pat rītam izklaidējās ar vieglas uzvedības meitenēm, vai tikai kopš pusdienlaika viņa šoferis skaitās pazudis, vai iespējams izskaidrot, kas slēpjas aiz šīs akcijas un ... un ... Kameras, gaismas un mikrofons sejā. Doktors Krēmers situāciju pārvaldīja meistarīgi, taču arvien skaļāka bija prasība pēc paša vācu ministra personīgā skaidrojuma.

Rolandam Kisenbrokam nekas cits neatlika kā vien nostāties preses un kameru priekšā. Tā kā tā sēžu zāli nebija iespējams atstāt nepamanītam, jo visur mudžēja no žurnālistiem, kuri tā vien mēģināja dabūt gardo kumosu.

Jau sēžu zālē ministrs bija sniedzis īsu ziņojumu par notikušo, kuru attiecīgais dienests bija pavairojis divsimt eksemplāros. Tādējādi ministrs mēģināja notikušo strukturēt un attālināt no sevis. Ziņojums skanēja šādi:

«Kopš šī rīta bezvēsts prombūtnē skaitās Vācijas Eiropas lietu ministra Rolanda Kisenbroka šoferis Villijs Menze kopā ar dienesta automašīnu.

Norunātajā laikā — pulksten 9.30 — Menzes kungs nepiebrauca kā parasti pie viesnīcas «Amigo». Tādēļ, lai nenokavētu Eiropas Ministru padomes sēdi par budžeta jautājumiem, ministrs uz Padomes ēku Berlemonā devās ar taksometru. Kad pēc atkārtotas meklēšanas pulksten 11 sēdes laikā atklājās, ka šoferis vēl aizvien nav pieteicies, personīgais referents doktors Krēmers saņēma uzdevumu nekavējoties noskaidrot lietas būtību. Meklējumi viesnīcā parādīja, ka Menze ir bijis savā istabā, taču vēlāk nemanīts viesnīcu atstājis. Tad par notikušo nekavējoties tika ziņots Beļģijas policijai. Pagājušajā naktī ministrs Kisen-broks atstāja mašīnu Ruc de Laeken un atlaida vadītāju, lai tam nebūtu nevajadzīgi ilgi jāgaida.

Pulksten 00.30 ministrs apmeklēja restorānu stāvvietas tuvumā un pulksten 03.45 to atkal atstāja. Šajā brīdī automašīna vairs neatradās savā vietā. Aizdomas par nelikumībām vēl neradās, jo šķita, ka ministrs un šoferis viens otru ir vienkārši pārpratuši un ka šoferis Menzes kungs mašīnu būs novietojis viesnīcas garāžā.

Painteresējoties pie braucienu nodrošinātājiem Bonnā, tika noskaidrots, ka tur nav saņemts nekāds pieteikums no Villija Menzes. Līdz šim par pieredzējušā līdzstrādnieka uzticamību nav bijis iemesla šaubīties.»

Ja Rolands Kisenbroks bija domājis, ka ar to varēs aizvērt rijīgo preses muti, tad viņš kļūdījās.

— Ministra kungs, vai taisnība, ka runa ir par restorānu «Le Renard qui rit»? — kāds ļoti tieši pajautāja.

Kisenbroks mēģināja izlocīties. — Bet, mani kungi, par to taču nav runa. Jūs nedrīkstat spiest mani reklamēt tikai vienu no daudzajiem lieliskajiem Briseles restorāniem.

— Tātad tā ir taisnība! — nomurmināja garmataina dāma no lielās bulvāra avīzes un tūlīt pielika savam rakstam piemērotu nosaukumu: «Ministrs prieka mājā — dienesta autiņam pieaug kājas!»

Nopietnais «Le Monde» pārstāvis vēlējās zināt, vai aiz šīs laupīšanas varētu slēpties politiski motīvi.

Kisenbrokam tas bija visnotaļ izdevīgi, lai viņu uzskatītu par iespējamo upuri, tādēļ viņš deva norādi, ka, pamatojoties uz pašreizējiem izmeklēšanas rezultātiem, nevar izslēgt notikuma politisko nokrāsu.

Tieši tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc Beļģijas policija reaģēja tik jūtīgi. Galvaspilsētā Briselē koncentrējās ne vien Eiropas Savienības politiskā vara, bet arī NATO ar galveno mītni pilsētas nomalē. Valstī pastāvīgi uzturējās augsta ranga politiķi, ierēdņi un militārie speciālisti no daudzām zemēm. Viņu visu aizsardzība bija policijas pats svarīgākais uzdevums.

Meklēšanas vadību bija pārņēmusi Police judiciaire^12, prokuratūras visgarākā roka. No žandarmērijas Bureau centra! des recherches^13 pa visiem iespējamajiem kanāliem tika sūtīti ziņojumi robežu kontrolposteņiem. Parīzē meklēšanai bija pieslēdzies Interpols, un meklējumu tīkls izvērsās pa visu kontinentu. Tā trauksmes ziņu saņēma arī Federālā kriminālās izmeklēšanas daļa Vīsbādenē.

Protams, ministra dienesta automašīnas pazušana kopā ar šoferi bija kronis visām Vācijā reģistrētajām 140 000

automašīnu zādzībām. Ja vēl pieskaita 350 000 automašīnu zādzības Itālijā un 300 000 zādzību Francijā, tad, neraugoties uz izmeklēšanas spiedienu, iespējas meklēšanā gūt sekmes bija visai mazas. Rupji rēķinot, tikai kāda trešā daļa no visiem zagtajiem automobiļiem un motocikliem kaut kad kaut kur atkal parādījās — pārsvarā izjauktā veidā autokapsētās.

Vispirms Interpols brīdināja svarīgākās tranzīta robežpārejas un ostas. Tomēr izkontrolēt simtiem tūkstošu speciālo konteineru, kuriem visiem bija «pareizie» pavaddokumenti un kuri tūlīt pazuda lielo kuģu vēderos, praktiski tikpat kā nebija iespējams. Arī robežu šķērsošanas punktus nevarēja nobloķēt, ja negribēja radīt zaudējumus valstu transporta sistēmām.

Interpols vadījās pēc pieņēmuma, ka tuvuma dēļ pārkraušana nenotiks ne Antverpenē, ne Roterdamā vai Amsterdamā. Izmeklēšana tika koncentrēta Parīzē un tās apkārtnē esošajās auto remonta darbnīcās, un Marseļas, Tulonas un Havras ostās, jo bija zināms, ka arī agrāk dažs labs «biezs» braucamais no šejienes bija uzsācis ceļojumu uz Magrebu vai Kuveitu. Tur pēc tādām mašīnām bija liels pieprasījums, jo Līča karš daudzas bija padarījis par metāllūžņiem.

Meklēšanas ziņojumu saņēma arī Hamburga, Brēmene un Rostoka un robežkontroles punkti uz Austriju, Čehiju un Poliju. It sevišķi par to lamājās muitnieki Frankfurtē pie Oderas, jo sakarā ar lavīnveidīgo transporta pieaugumu viņiem jau tāpat problēmu pietika. Bet tik nopietnu ziņojumu nevarēja ignorēt, tādēļ dārgās mašīnas tika aplūkotas pamatīgāk. Vai arī poļu puse to gribēja un bija spējīga īstenot, tas palika noslēpums. Ne jau bez pamata runāja: «Tikko ar galiem — tā jau pie poļiem!»

Bet arī uz rietumiem no Oderas neviens nopietni nedomāja, ka Beļģijā nolaupītā mašīna ar visu šoferi ceļos uz austrumiem cauri dzimtenei Vācijai.

No Leipcigas pagrieziena autostrāde kā taisna līnija stiepās austrumu virzienā tieši uz robežas pāreju Frankfurtē pie Oderas. Satiksme bija visai noslogota, taču šis bija īsākais ceļš, lai tiktu Polijā.

— Nolādēts, aizkavēšanās kļūst bīstama, — uzmezdams acis pulkstenim, Mareks Lepinskis lamājās. — Briselē jau sen būs apjēguši, ka ar Eiropas lietu ministra mašīnu ir noticis kaut kas ārkārtējs. Ja paziņojums par meklēšanu Frankfurtē pienāks ātrāk par mums, tad ir beigas.

— Bet ātrāk braukt nav iespējams, — Freds Šēbels

iebilda. — Ja nebūtu šo nolādēto sastrēgumu. Dažkārt uz muitas kontroli jāgaida stundām ilgi. Poļi strādā gliemeža tempā.

Lepinskis izbrīnīts paskatījās. — Vai tu te tik labi orientējies?

— Nu skaidrs, esmu bijis pāris reižu otrā pusē.

— Darījumos?

Šēbels iesmējās. — Tā varētu sacīt. Ja var nopelnīt

kāpostu, esmu gatavs apskriet vai puspasaules.

— Un ko...

Teikums vēl nebija pabeigts, kad atskanēja dobjš

plaukšķis un mersedess zaudēja vadību.

— Nolādēts, riepa pušu! — Šēbels lamājās. — Kas

par sūdīgu ceļu. Un tikai astoņdesmit kilometru no mērķa. — Viņš grieza mašīnu pa labi, lai apstātos.

Mareks Lepinskis uzsita ar dūri pa priekšējā sēdekļa atzveltni. — Brauc lēnām tālāk!

— Tā samalsim riepu un sabojāsim disku...

— Vienalga! — Lepinskis pārtrauca. — Līdz Rangs-dorfas pagriezienam vēl ir kādi trīs kilometri. Aiz tā tūlīt būs degvielas uzpildes stacija, tur arī apmainīsim. Cerams, ka viņiem būs jaunas riepas. Es negribētu piegādāt mašīnu ar. bojātu rezerves riteni.

Šēbels lēnām turpināja braukt pa labās puses norobežojuma joslu. Karosērijā kaut kas berzējās — tonnu smagā mašīna kuru katru brīdi varēja samalt riepu lupatās.

— Tas neiet krastā! — Freds noņurdēja un apstājās. — Man jāmaina riepa. Cerams, ka rezerves ritenis ir kārtībā.

' «Dienesta autiņiem vienmēr,» Lepinskis domāja, izkāpdams no mašīnas un novietodams brīdinājuma trīsstūri labu gabalu aizmugurē. — Tagad vēl vajag, lai kāds mums uzdrāžas virsū, un varam tūlīt laisties lapās.

Bagāžniekā atradās ne vien jauns rezerves ritenis, bet arī montiera cimdi. Lai būtu simtprocentīgi droši, Šēbels paņēma arī mašīnas lietošanas pamācību.

— Tu esi galīgi nenormāls? — Lepinskis aiz dusmām iesaucās. — Romānus varēsi lasīt, kad atkal būsim mājās. Mums jātiek prom, katra minūte dārga!

— Nesatraucies. Es tikai negribu, lai pacēlājs sabojā karosēriju. — Viņš nolika pamācību vietā un ķērās pie darba; viss izdevās, bet pagāja ceturtdaļstunda, kamēr bojāto riteni varēja iemest bagāžniekā.

— Aiziet, braucam prom, — steidzināja Lepinskis.

— Un brīdinājuma trīsstūris?

— Lai paliek!

— Un kā būs ar jaunu riepu tuvākajā degvielas uz

pildes stacijā?

— Ak, liecies mierā! Jāskatās, kā tikt līdz robežai.

Bet ne Frankfurtē. Tur ziņojums jau būs priekšā. Viaduktā pie Šprēaues pa Berlīnes apli uz ziemeļiem. Tad pa veco reiha ceļu Nr. 1 uz Kīcu-Kistrinu.

— Bet tas taču prasīs vairāk laika!

— Es zinu. Bet, ja vēl mums ir iespēja, tad tikai tur. Vispirms mēģināšu blefot kā ministrs, kuru jau sen gaida Polijā. Un ja vācu robežsargi liek izkāpt, aizslēdz durvis un dur pāri Oderas tiltam uz austrumiem. Kistrinā nogriezies no 1. ceļa uz ziemeļiem. Lai viņi iedomājas, ka mēs dodamies Štetīnas virzienā. Es vēlreiz precīzāk ieskatīšos ģenerālkartē.

— O velns! Un ja nu viņi šauj?

Mareks Lepinskis skaļi iesmējās. — Vācieši uz aus-trumu pusi nešaus, un poļiem mēs padrāzīsimies garām kā viesulis! Uz kartes situācija nemaz neizskatījās tik slikti; protams, par ceļu segumu te nevarēja spriest. Ceļa posmā paralēli Oderai pirmais pieturas punkts būs Boleškovice, agrākā Firstenfelde; no turienes cauri mežiem un laukiem uz austrumiem, beigās caur Landsbergu atkal virzienā uz Pozeni.

Lepinskis noliecās uz priekšu. — Tam būtu jābūt izdarāmam. Es tev pēc kartes visu pateikšu, arī pilsētu nosaukumus poļu valodā. Tad tu varēsi parādīt, vai vispār māki braukt ar mašīnu. Mēs iztaisīsim lielu apli un mērķi sasniegsim no ziemeļrietumu puses.

Gāja labāk, nekā Freds Šēbels bija gaidījis. Satiksmi uz Kistrinu nevarēja salīdzināt ar bleķu rindām uz autostrādes. Ziņas radio neradīja bažas. Vācu mediji par notikušo vēl neko neziņoja.

— Vai pie ministru mašīnām nav valsts varas simbolu? — Šēbels pēkšņi ievaicājās.

— Agrāk bija, bet pēdējā laikā neesmu redzējis. Kāpēc tu jautā?

— Šitai tačkai ir tureklis karodziņiem, — Šēbels skaidroja un norādīja uz labo dubļu aizsargspārnu.

Lepinskis iepriecināts izslējās. — Ja tā mantiņa būtu mašīnā, mēs varētu izkārt karogu. Tad zēni uz robežas

mums stāvētu miera stāja. Pie pirmās izdevības nobrauc malā.

Pie Zēlovas atradās ar krūmiem aizaugusi stāvvieta, un Šēbels tajā piestāja. Kamēr viņš izkāpa un bagāžniekā meklēja karodziņu, Lepinskis ar aktu vāku un avīžu palīdzību radīja iespaidu, ka ministrs strādā arī pārbrauciena laikā.

— Atradu to mantiņu! — Šēbels triumfēdams iesaucās un parādīja plastikāta maisiņu ar melni—sarkani—zeltīto karogu ar ērgli. Klikt, un karodziņš jau bija savā vietā. Tādējādi mašīna ieguva īsta valsts limuzīna tēlu. īsa salu-tēšana — tad Šēbels atkal iekāpa mašīnā un ziņoja: — Ministra kungs, tanks kaujas gatavībā. Varam taisīt frontes pārrāvumu.

— Tādi izteicieni te nav īstajā vietā, — Lepinskis uzkliedza. — Te pie Zēlovas bija desmitiem tūkstošu kritušo, kad četrdesmit piektajā krievi lauzās uz Berlīni. Mēs uz austrumiem dodamies ar miermīlīgu mērķi.

Šēbels klusēja.

Pēc dažām minūtēm viņu priekšā jau atradās varenais tilts pār Oderu. Agrāk tas bija viens no svarīgākajiem reiha ceļa Nr. 1 Ahene—Kēnigsberga savienotājposmiem. Gandrīz piecdesmit gadus šī pāreja netika izmantota. Pēc pārmaiņām austrumos sakari starp Rietumiem un Austrumiem tika atjaunoti.

Vācu pusē dokumentu kārtošana ritēja nepārtraukti. Robežsardze pārbaudīja ceļotāju pases, bet muitnieki nodarbojās ar poļu iebraucēju kontroli — vai viņi neved vairāk cigarešu un alkohola, nekā atļauts. Šur tur redzēja ari vīrus ar automātiem. Valdīja lietišķa un nesasprindzināta atmosfēra.

Ministra mašīna ripoja garām gaidītāju rindai. Pirmais vācu ierēdnis, pamanīdams dienesta mašīnu ar valsts standartu, korekti sveicināja.

— Stop! — Lepinskis iesaucās un atvēra logu.

Ierēdnis tūlīt pienāca klāt. Lepinskis bija laipns. — Labi

strādājat. Eiropas lietu ministrs ceļā uz Dancigu; sastrēgumu dēļ esam zaudējuši daudz laika. Vai te darbojas sakari ar poļu pusi?

— Jā, protams!

— Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs par mums paziņotu, lai tūlīt varam braukt cauri.

— Protams, ministra kungs.

Ierēdnis pazuda telpās, un Šēbels lēnām brauca pāri tiltam.

Mareks Lepinskis atgāzies sēdēja aizmugures sēdeklī. Dziļi lejā Oderas straume sitās pret varenajiem akmens pāļiem, kuri bija pārcietuši pat karu. Un tad jau viņiem savu mēli rādīja kronētais ērglis uz uzraksta plāksnes «POLSKA». Viņi bija otrā pusē; bet viss vēl nebija beidzies.

Poļu robežapsardzes karavīrs militāri braši sveicināja un norādīja braukt tālāk. Lepinskis pateicībā draudzīgi pamāja ar roku, bet kāds cits kareivis jau māja, lai viņi brauc garām mašīnu rindai. Lepinskis vēlreiz pacēla roku sveicienam, un robeža bija šķērsota.

Šēbels ārkārtīgi uzmanīgi vadīja savu dienesta automašīnu pa Kistrinas — vai poliski Kostšinas — ielām. Tā bija cita Eiropa, nevis tā kā rietumos. Uz brīvā ceļa Šēbels piedeva gāzi, taču pārāk ātri tomēr necentās braukt. Abi klusēja. Spriedze vēl nebija mazinājusies.

Tikai īsi pirms Landsbergas Lepinskis ieminējās: — Tagad tu vari apstāties, lai nosmērētu numura zīmes; turklāt vēl jānoņem uzvaras karogs. Mēs taču negribam atstāt pēdas.

Beidzot šoferis varēja uzelpot. — Tu nu gan padomā par visu. Mums tas izdevās. Urrā! Reti gan man dūša ir bijusi tik dziļi papēžos kā tur uz tilta.

— Galvenais, ka nekas nenojuka, — Lepinskis smaidīdams atteica. — Es pats tūlīt sēdīšos pie stūres. Negribu, lai tu aizsnaudies un ceļojums priekšlaicīgi būtu jabeidz ar avāriju.

Šēbels paklausīgi iegrieza kādā nepārredzamā meža ceļā. Viņš noņēma karodziņu, uzčurāja uz numura zīmēm un uzmeta tām pāris sauju zemes un putekļu; rezultāts bija pārliecinošs. Tagad, kad pēdējo stundu satraukums bija zudis, Šēbels sajuta nogurumu. Labsajūtā nopūzdamies, viņš izlaidās uz aizmugures sēdekļa, un, kad Lepinskis uzbrauca uz ceļa, viņš jau bija aizmidzis.

Nekāda ātrā braukšana nesanāca. Vairāk par pusi no Vācijā pieļautā vidējā ātruma nevarēja atļauties. Pēc divarpus stundām parādījās Pozene. Lepinskis stūrēja taisni cauri jaunajai pilsētai tieši uz Ostrov Tumski — Doma salu, kur atradās katedrāle un arhibīskapa pils.

— Kur mēs atrodamies? — Kad apklusa motors, Šēbels pieslējās sēdus.

— Poznaņā. Tu tagad sargāsi mūsu dārgumu un nepieciešamības gadījumā pāris reižu apbrauksi ap kvartālu. Vēlākais, pēc stundas kopā ar noņēmēju būšu atpakaļ. Mēs viņam atdosim greznumlietiņu un paši pāris* dienu atpūtīsimies.

— Un...

— Jā, jā, ir jau labi. Tu savu daļu tūlīt saņemsi skaidrā naudā. Bet uzmanies, lai tev to nenoņem. Ja runa ir par valūtu, tad te par dzīvību nevar būt drošs. Te maisās arī bandas no vecās PSRS. Tātad esi uzmanīgs! Vai pansijas adrese tev ir? Labi; tur runā arī vāciski. Bet neļauj arī tur manīt, ka tev ir daudz naudas. Un nekādu kontaktu ar mani. Rīt precīzi pulksten sešpadsmitos mēs satiksimies te pie katedrāles. Mūs savāks kolēģis no Potsdamas, un mēs kā nevainīgi tūristi bez kontrabandas ceļosim atpakaļ uz savu reihu.

11

— Es domāju, tas čalis nav aizdomīgs, — Lauva sacīja un vēroja pretimsēdošo. Vēl šonakt viņš bija uzmeklējis šefu, lai pārrunātu nākamos soļus. — Kur tu īstenībā iepazinies ar to figūru no Diseldorfas?

— Diseldorfā es dažus pazīstu, — Tīģeris pārdomāja. — Bet es neatceros nevienu ar bārdiņu un salakotiem matiem. Tas taču nebūs ieradies no pogaino klostera?

Lauva kratīja galvu. — Tam es neticu. Kā jau bija gaidāms, «Lokomotīvē» ieradās Vilks un skaistā Barbara, bet viņi nevienu no mūsējiem netaisījās sist krustā, gribēja vienīgi izpētīt, vai mēs kaut ko zinām, un aiz tīrās cilvēkmīlestības vēlējās mūs pasargāt no slepkavām kille-riem. Nē, man drīzāk tas jocīgais tips šķiet nākam no konkurentiem. Varbūt viņš vēlas ielauzties mūsu izplatītāju tīklā un sagādāt vēl vairāk nepatikšanu, nekā mums jau ir Helmera nāves dēļ.

Tīģeris piesardzīgi ieminējās: — Ja viņš ir īstais un

viņam ir spējas, mums viņš jāizmanto. Mums vajag vairāk sniedziņa. Ja viņš spēlēs nepareizi, mēs veiksim atbildes gājienu. Atriebība par Helmeru.

Lauva jutās nelāgi.

Viņš izņēma no ledusskapja vienu aliņu. Dūmu un

dažādu smaku pārsātinātais «Lokomotīves» gaiss bija uzdzinis slāpes. — Ka tikai mēs te nepārpūlamies. Vēl arī slepkavību izmeklēšanas daļa veic izmeklēšanu, un

viņus par pretiniekiem es sev negribētu.

— Bet nevar pieļaut, ka tiek nokniebti mūsu cilvēki un ka mēs atplestām rokām uzņemam spiegu. Ja nerīko-sirnies pietiekami skaidri, tad ar koksa andeli drīz būs cauri. Bez sniedziņa nav prieka Ziemsvētkos. — Tīģeris smīnēja. — Varbūt pietiks ar šāvienu kājā, kā to praktizē Hādess. Vai varbūt būsim humāni un pasvilināsim tikai kāju pēdas. Vai arī ielaidīsim strāvu mīkstumos. Pantera te būs īstais vecis, kurš pārzina sadistiskas metodes un ikvienu piespiež runāt. Kā tu teici — kā sauc to čali, un kad viņš atkal piekāps?

— Haso, vienkārši Haso, un — same time, same p/ace. Tātad šovakar starp desmitiem un vienpadsmitiem.

— Tā, — Tīģeris secināja. — Es būšu īsi pirms pusnakts. Pantera šķūnī lai nerādās, viņš var pagrabā padarboties ar veco lauka skaļruni. Kas ir ar Leopardu un Kerstinu?

Lauva priecājās par tēmas maiņu. Viņš nebija sadoma-zohisma piekritējs. — Pantera viņai iedeva «Extra» porciju, un kopš tā brīža Leopards viņai šķiet neatvairāms. Vēl vakar abi aizbrauca uz Antverpeni. Es vienīgi ceru, ka Helmera kontaktpersona viņus pieņems. Slepkavība kartelī droši vien jau ir pārrunāta, draugi var baidīties, stājoties kontaktā ar jaunu kurjeru, iekrist lamatās.

— Jānogaida, — Tīģeris sacīja un atlaidās dīvānā. — Vispirms mēs pamatīgi izpētīsim šo Haso.

Pēc nakts pasākuma 1. daļas rīta sapulce iesākās stundu vēlāk. Kūnertes jaunkundze savam šefam vēl aizvien nebija piedevusi, ka viņš bija liedzis darboties līdz galam. Viņas vārītā rīta kafija bija ievērojami vājāka nekā parasti. Komisāre Barbara Fenta īsi ziņoja par iespaidiem «Lokomotīvē». — Esmu gandrīz pilnīgi pārliecinātā, ka koksa tirgoņi nezina, kurš likvidēja Helmeru. Ja aiz tā visa stāvētu Hādess, tad noteikti būtu bijis iepriekšējs brīdinājums. Heroīna bosi nekad nav slēpuši, ja vēlas nopietni brīdināt savus konkurentus.

Freibergs piecēlās un aizgāja līdz pilsētas kartei. Kafiju viņš iedzēra tikai vienu malku.

— Diezgan šķidri, — viņš sacīja. — Viss diezgan

šķidri, nekas neiet kopā. Šāviens pakausī Melnajā ielā, — viņš uz pirkstiem uzskaitīja, — Tīģeris turpat, tomēr vairāk interesējas par seksu, nevis kokaīnu, Helmeram manta kabatā, taču viņš nevar ierasties

uz datorā fiksēto tikšanos, jo viņu novāc. Nekas

neiet kopā. Barbara, vai tu esi pārliecināta, ka Hel-mers arī pieder pie «Lokomotīves» zvērnīcas?

— Šaubu nav, sens 2. daļas paziņa, taču tā īsti vēl

nav sevi parādījis. Katrā ziņā tagad viņa tiem pietrūks kā piegādātāja, vienalga, vai viņu novāca Hādess vai

kāda trešā persona.

Freibergs atkal apsēdās grozāmajā krēslā. — Tieši uz to mēs arī liksim akcentu. Vakar es Lauvam — vīram aiz bāra letes — piedāvājos par kurjeru kā Haso no Diseldorfas. Galvenais boss aizmugurē ir Tīģeris, un, pirms kaut kas notiek, viņam ir jādod piekrišana.

Vilks sēdēja un spieda īsos pirkstus citu pret citu tā, ka knakšķēja. — Spēlīte ir riskanta. Ja viņi tevi noturēs par Hādesa vīru, tev var rasties problēmas ar veselību. Kad tu domā atkal parādīties šķūnī?

— īsi pirms vienpadsmitiem, turklāt viens pats. Tādēļ pazudīšu nedaudz agrāk, lai sagatavotu Sabīni izmisuma pilnam vakaram.

Diena pagāja bez jauniem atklājumiem. Lai arī Preses Mauzers klabināja pilnā sparā, zvanu nebija. Arī Peter-sam, kurš mēģināja atrast Helmera vecākus vai piederīgos, līdz pusdienlaikam vēl panākumu nebija.

īsi pēc tam, kad aizgāja Freibergs, skaistās Barbaras kabinetā satikās Vilks, Ārenss un Kūnertes jaunkundze. Freiberga līdzstrādnieki pagaidām viņa vēlēšanos neuz-

tvēra kā pavēli, viņi nevēlējās pamest viņu vienu sa-plosīšanai «Lokomotīvē». Vilkam bija skaidrs, ka šefs var kļūt ārkārtīgi dusmīgs, ja tīrās centības vai patvaļības dēļ var tikt traucēta slepkavības izmeklēšanas gaita. Zingers par šo tēmu var pat nodziedāt dziesmu vārda

tiešā nozīmē — reiz Freibergs viņu bija atstādinājis no

lietas jo viņš «Berinudu trīsstūrī» pie Vecās kapsētas bija vēlējies uzspēlēt «Super-F/ic». Tā nu šī saruna

notika bez viņa.

— Lai arī kā mēs protam novērtēt, tomēr man ir nopietnas bailes, vai viņš tiks galā ar šķūņa komandu, — teica komisāre Ferīta. — Tie ir rūdīti tipi.

— Briesmu gadījumā Freibergam jāatklājas, — Vilks

pārdomāja. — Bet, cik es viņu pazīstu, tad viņam nebūs ne SigSauer pistoles, ne arī dienesta apliecības. Un, kad viņi viņu paņems spīlēs, skats nebūs no labajiem. Bet kurš tad var būt par bosa glābēju? Barbara atkrīt,

es atkrītu. Mūs pārāk daudzi tur pazīst.

— Iesim mēs ar Arensu! — Kūnerte pašpārliecināti noteica.

Vilks enerģiski noraidīja. — Pilnīgi garām. Ja šefs pamanīs, tu zaudēsi darbu 1. daļā. Padomā par pagājušās nakts pieredzi! Ja nu tev atkal piesiesies tas dīleris un tu piekritīsi viņa piedāvājumam — un cits nekas tev neatliks —, tad spēlīte ir zaudēta. Iedomājies, mēs izsaucam īpašo uzdevumu vienību, lai jūs no turienes dabūtu ārā, — tam sekos virsraksti avīzēs: «Godkārīgs komisārs izmanto savu sekretāri kā ēsmu». Man ļoti žēl: pilnīgi noteikti — nē.

— Tas tiešām neder, — apstiprināja komisāre. — Labāk es izsaukšu kolēģi no Ķelnes.

— Es varētu mēģināt viens pats, — ieminējās Arenss.

— Tu no šefa dabūsi ar kāju pa pakaļu, ja viņš tevi atklās, — Vilks sausi konstatēja. — Bet Zingeru vai

Petersu mēs nevaram izmantot, un pārlūkošana te arī neko nedos.

— Ja mēs ķeram, tad tikai tā, lai dabūjam arī tos, kas stāv visam aizmugurē, — Barbara Fenta ļoti nopietni paskaidroja. — 2. daļa negribētu, ka 1. daļa noplūc visus ziediņus.

— Es aiziešu un nolīdīšu malā galīgi neredzams. Ja man mazliet veiksies, tad viss izdosies. — Arenss sastapa savas simpātijas jautājošo skatienu. — Nē — tu nenāksi.

— Nu labi, tā varētu palikt, — Vilks pārdomāja un jutās ļoti nepatīkami. — Vislabāk būs, ja mūsu Kūnerte brauks pie Sabīnes. Tad abas varēs kopīgi apraudāt savu likteni. Es uzturēšos stacijā — ar raidītāju. — Viņš paskatījās uz Arensu. — Tev arī viens jāpaņem. Tikai uzmanīgi, neieslēdz uztveršanas režīmā, citādi būs dzirdama šņākoņa.

— Arī es esmu gatava rīkoties, — teica komisāre Fenta. — Briesmu gadījumā mums jāuzsper gaisā visa tā bodīte, ja Freibergs nonāk riskantā situācijā. Un tad es gribētu būt klāt.

Vilks vēlreiz apkopoja sarunas rezultātus: — Mēs

apzināti un ar iepriekšēju nodomu neievērojam šefa vēlēšanos — un es tagad dodu rīkojumu: tūlīt pēc vienpadsmitiem Arenss dodas uz «Lokomotīvi», nolien kaut kur un tur abas acis vaļā. Ja rodas redzami draudi dzīvībai, tiek veikti visi nepieciešamie policijas pasākumi. Tas ir normāls dienests ar ieroci, apliecību un raidītāju. Mūs ar Barbaru varēs dabūt pa raidītāju, mēs būsim stacijas apkārtnē. Dienesta rīkojuma beigas. Privāts norādījums mūsu Kūnertei: prom uz Brentano ielu mierināt Sabīni.

12

Māju rindā pie stacijas vecās un jaunās būves bija saceltas blakus cita citai bez jebkādas sistēmas. Kara radītās brīvās vietas izmanīgi arhitekti bija aizpildījuši ar moderniem māju segmentiem, neievērojot vēsturiskās prasības; pat dzegu augstums netika ņemts vērā. Bet pilsēta, kuras vēsturi var mērīt divtūkstoš gadu garumā, arī tādas parādības spēj izturēt.

«Lokomotīve» eksistēja, tā teikt, uz atsaukuma robežas. Jau vairākus gadus vesels ducis mantinieku strīdējās par šo nekustamo īpašumu un meklēja vēl divus bez vēsts pazudušos, kurus tā arī līdz šim nebija izdevies atrast. Kamēr tika meklēti visi īpašnieki, lai varētu izlemt par mājas nākotni, tikmēr Lauva kā iestādes izpilddirektors pārskaitīja naudu slēgtā kontā. Kopā ar. viņu nama viesi cerēja, ka šis neziņas stāvoklis saglabāsies vēl ilgi. Un, kā pierādīja pēdējie notikumi, nekas nav tik ilgstošs kā tukšas runas. Briesmas zelta bedrei nedraudēja no īpašnieku puses, drīzāk jau no policijas, kura tā vien meklēja pamatotu iemeslu, lai šo padibeņu šķūni aizklapētu ciet.

Tādai vecai un būtībā neskartai celtnei bija savas īpatnības. Izejot cauri līkumotam pagalmam, varēja atrast otru ieeju, zem gājēju celiņa atradās ar dzelzs platēm nosegta šahta, pa kuru uz pagrabu varēja aiztransportēt alus mucas. Turklāt pagraba mūra siena bija iebrukusi uz bla-kusmājas pusi, kas kādreiz bijusi bumbu patvertne. Tādā veidā puspagrabs kalpoja kā «Lokomotīves» aprīkojuma un rezervju noliktava.

Biljarda pagrabs ar divām mazām blakustelpām atradās zem galvenās mājas. Pazemē zvēri valdīja pēc džungļu likumiem. Biljarda galds ar bumbiņu kabatām kalpoja par īslaicīgu kokaīna un kreka glabātavu. Ikviens narkotiku meklētājsuns te nonāktu ekstāzē. Nelūgtiem viesiem ieeja bija liegta.

Kad īsi pirms vienpadsmitiem Freibergs iejuka strobos-kopa apgaismotajā publikā, nācās mazliet pagaidīt, kamēr bārdainis pie bāra deva zīmi. Pirmais eksāmens par to, ka viņam neseko neviens nevēlams apmeklētājs, laikam butu nokārtots.

— Hallo, Haso, Tīģeris pats atnāks, — teica Lauva. — Bet pusstunda vēl būs jāpagaida. Nu, tu jau viņu

pazīsi.

Tā bija pirmā zemūdens klints, kas varēja kļūt bīstama; nu bija jāuzmanās. Tā . kā Freibergs nezināja, kāds izskatās Tīģeris, viņam nāksies noprast pēc Lauvas reakcijas, kurš no viesiem ir meklētā persona. Liekas, ka vēl viņa te nav.

— Okei, iedod man vienu aliņu uz iestādes rēķina, lai nav jāgarlaikojas. Es gaidīšu tieši līdz pusnaktij, tad man jābrauc atpakaļ uz Diseldorfu.

— Vai tev paraugs ir līdzi?

Freibergs atpogāja jaku un no iekškabatas izvilka plastikāta maisiņu, lai to tūdaļ atslidinātu atpakaļ. Skaistā Barbara bija piekodinājusi, lai pulverīti — kā nekā piecdesmit gramu tīras mantas — atnes atpakaļ; neviens neesot tik sīkumains kā kolēģis no lietisko pierādījumu glabātavas.

— Tavs aliņš! — teica Lauva un pasniedza garu glāzi.

Freibergs to paņēma un aizvilkās līdz vienam no stāv-

galdiem, pie kura tika spriests par politiķiem.

— Notikums ar Eiropas lietu ministru Briselē ir kā no trakonama teātra, — stāstīja kāds resnis ar piecu dienu bārdiņu. — Tas jājas apkārt par mūsu nodokļu maksātāju naudu. Neticami!

— Par ko ir runa? — Freibergs jautājai.

— Ko, nav dzirdēts? Jums kādreiz jāieslēdz RTL, nevis vienīgi oficiālie tautas mierinātāji. Es rēcu aiz smiekliem. Sitas ministrs aiziet Briselē pēdējā naktī uz mauku māju, un šim nozog dienesta autiņu.

— Tiešām? — pārjautāja mazs vīriņš spiedzošā balsī, ziņkārīgi noliekdamies uz priekšu.

— Nu protams! Diktore gan teica «iestāde», bet tam jau nav nekādas atšķirības.

— Skaidrs, ka nav! — Freibergs apstiprināja. — Tikai mazliet dārgāks. — Viņa skatiens joprojām ceļoja no durvīm uz bāru, kur Lauva darbojās ar glāzēm un laiku pa laikam uzlika jaunu plati.

Stūrī netālu no ieejas pie galda sēdēja miesās kuplā jaunā sieviete, kura pēdējā naktī bija runājusi ar Ārensu, — mīlas verdzene no Melnās ielas. Arī viņa meklējoši skatījās uz ieeju un, liekas, kādu gaidīja. Freibergs viņu neizlaida no acīm.

Vēl kādu brīdi tika runāts par atgadījumu ar ministru. — Kas viņam bija par autiņu? — prašņāja mazais.

— Mercedes 300 ar visu ekstrā aprīkojumu, pat autotelefons bijis. — Resnis jutās viszinošs. — Visiem politiķiem ir bruņu automašīnas. Ja policija tādu grib apturēt un šauj virsū, zagļi vienā mierā pasmejas un brauc tālāk.

Freibergs maziem malkiem dzēra alu un novēroja apaļīgo sievieti. Pēkšņi viņa pielēca kājās un panāca pāris soļu uz vīrieša pusi, kurš tikko ienāca kopā ar jauniešu baru, šķita, viņš nav ar tiem kopā. Vīrietim varēja būt ap gadiem trīsdesmit, mati tumši kā jau reinzemietim, viņš nēsāja brilles ar bieziem ietvariem. Platais zilpelēkais krekls bija sabāzts cieši pieguļošos džinsos. Viņš neizskatījās īpaši laipns, rupji atraidīja sievietes sveicienu un neuzkrītoši paskatījās apkārt. No bāra puses — nekādas reakcijas.

Freibergs izlauzās garām galdiem un no sāniem klusi uzrunāja vīrieti: — Hallo, Tīģeri!

Tas lēnām pagrieza galvu. — Tu domā mani?

— Kuru tad vēl? Padomā par Diseldorfu, Kazarmu ielu.

— Nav ne jausmas!

— Var jau būt, Tīģeri, tu sarunājies ar kontaktper-sonām. Es biju figūra aizmugurē. — Ar šo norādījumu Freibergs turējās pie skaistās Barbaras padoma, jo viņa bija strādājusi Diseldorfā un zināja šīs ģildes tikšanās vietas un paradumus; bet viņš saprata, ka ielaižas bīstamā spēlē.

Tīģeris joprojām bija rezervēts. — Un ko tu gribi?

— Sākt darījumus ar tevi. Es Lauvam teicu, ka varu piegādāt vielas, bet to jau viņš tev būs pateicis. Viena paciņa man ir līdzi, vari pamēģināt — vislabākās izcelsmes.

— Nu, redzēsim.

Freibergs vēl piebilda: — Vai Helmers par mani nestāstīja? Mēs divas trīs reizes tikāmies stāvlaukumā pie Antverpenes dzelzceļa stacijas. Liekas, mums ir viens un tas pats avots.

— Te mēs nevaram runāt, pārrunāsim visu lejā. Trīs minūtes pēc manis ieej pa durvīm ar uzrakstu «Privāti» pa kreisi no vīriešu tualetes.

Freibergs bija teicis A, nu bija jāsaka arī B; kaut gan doma par to, ka vienam un bez ieroča jādodas uz pagrabu, nepatika, citas izvēles vairs nebija, ja negrib nojaukt visu lietu.

Betona pakāpieni bija noklāti ar sarkanu grīdceliņu. Gaisā vēdīja pliekana smaka. Priekštelpu apgaismoja tikai dežūrgaisma. Te bija trīs durvis. Freibergs aiz pārsteiguma sarāvās, kad šaurākās durvis pavērās un vīrietis maskā un klauna cepurē viņu aicināja ienākt.

Arī šī telpa bija vāji apgaismota. Istabā bija galds, seši krēsli, liels sienas skapis un stūrī divi klubkrēsli pie diezgan nolietota galdiņa.

Aiz daļēji aizvilkta aizkara varēja saskatīt ugunsdrošas durvis metāla rāmī.

— Apgriezies, rokas pie sienas! — nošņācās dīvainais karnevālists. Freibergs paklausīja. Veikli pirksti jau taustījās pēc ieroča. Kokaīna paciņa no iekškabatas ar slaidu loku piezemējās uz galda.

— Es laikam esmu nokļuvis ne tajās viesībās, — Freibergs mēģināja iziet no situācijas. — Ko tas viss nozīmē?

— Balss pārbaude jaunajam kora dalībniekam. Paliec tā stāvot, rokas aiz muguras. Nu, dari, kā liku!

Freiberga plaukstu locītavas zibens ātrumā nonāca plastikāta važās, tad arī kājas. Šo materiālu viņš pazina — tādas važas policija lietoja masu apcietināšanas gadījumos —, cilpa bija jāsavelk diezgan stingri, ja važas gribēja izmantot ilgu laiku. Pateicoties materiāla elastībai un ķermeņa temperatūras iedarbībai, varēja iegūt nedaudz kustību brīvības. Turklāt Freibergs apakšdelmus bija salicis kopā, cik vien iespējams vaļīgi, tā iegūdams vēl papildus pāris milimetru kustību brīvības.

— Ieroča nav — tas ir vainu mīkstinošs apstāklis, un nav arī dokumentu — tas jau vairs nav labi, — vīrs ar āksta cepuri secināja. — Tagad es tev uzlikšu glītu vara kakla ķēdi un rokassprādzi. Tad es gribēšu dzirdēt, cik tu skaisti dziedi, kad es pagriezīšu savas dārgumu kastītes kurbuli. Tātad: vārds, adrese, kā vārdā strādā!

— Haso. •

— Ar to nepietiek! — Kurbulis tika pāris reižu

pagriezts. Freibergs sarāvās kā varde galvaniskajos mēģinājumos.

— Haso Pervics, Diseldorfa, «Ātrais transports».

Kurbulis tika griezts vēl ātrāk, sāpes piespieda Frei-

bergu ievaidēties.

— Tavs darba devējs? Vai tas ir Hādess? Ko viņiem no mums vajag?

— Es taču to nezinu! — Freibergs rūca. — Jūs esat

visīstākie idioti!

Spīdzināšana turpinājās. — Tikai bez apvainojumiem, citādi es tev rokassprādzi aplikšu ap pautiem. Tad tu

dziedāsi kā einuhs un atzīsies lietās, kuras nekad neesi darījis.

Freiberga ķermenis pārklājās ar sviedriem. Ilgi šo spēlīti vairs nebūs iespējams izturēt. — Pārbaudiet taču vispirms mantu, — viņš stenēja.

— Ak, ar to viss būs kārtībā — tik stulbi Hādesa

cilvēki nav. Ja tu strādā viņu labā, tad būs šāviens ceļgalā; es dodu priekšroku labajam, gatavojies.

— Nolādēts, ļaujiet man veikt divus vai trīs braucienus — un jums būs skaidrs, ar ko darīšana. Bez koksa taču nekas vispār nenotiek — ne pie manis, ne pie jums.

— Nemuldi tik daudz! Tu tagad aizlēksi tur pāri pie krēsla un ļoti mīļi parunāsies ar Tīģeri. Viņš nosaka cenas. Skaidrs? Kaklarota paliks, kabeļi ir pietiekami gari.

Par izsaukšanas zīmi tika vēlreiz griezts kurbulis.

Freibergs novēlās uz tuvākā krēsla. — Ar kaklarotu man nevedas runāšana.

Vīrs ar āksta cepuri izlikās saprotam. — Okei, tad celies augšā un velc bikses nost, ja zem jostasvietas tā tevi mazāk traucēs.

Pa durvīm aiz aizkara bija ienācis Tīģeris un apsēdās pie galda. Kokaīna paciņu viņš pievilka sev klāt. — To es paņemšu kā bezmaksas piegādi par godu mūsu darījumu attiecību uzsākšanai.

— Bet... — Freibergs gribēja iebilst, taču tūlīt apklusa, saņemdams jaunu strāvas triecienu.

— Nu?

— Piekrītu.

— Labi. Kad parādīsies nākamreiz?

— Pēc trim dienām. Ātrāk nevar. Man vispirms jātiek skaidrībā ar Antverpeni.

— Un tad ik pēc divām nedēļām, minimums, puskilograma.

— Tik daudz arī Helmers nedabūja.

— Helmers ir miris. Tu dabūsi divdesmit procentu no iepirkuma cenas.

— Parasti dod četrdesmit.

Jau atkal Freiberga ķermenī ieplūda strāva, kas viņu uzrāva stāvus.

— Zēns neko nav iemācījies, — secināja karnevālists. — Vai man viņam vēl piepalīdzēt?

— Šobrīd pietiks, — Tīģeris noteica. — Divdesmit procentu par pirmajām divām piegādēm, tad trīsdesmit. Tā, tagad es pazūdu uz kādu brīdi, un tu — viņš ar rādītājpirkstu norādīja Freiberga virzienā, — tu mums visu pastāstīsi par saviem līdzšinējiem darījumiem un piegādātājiem. Pantera ieslēgs magnetofonu, lai tu pats vēlāk atceries, ko stāstīji. Bez tam mēs iekonservēsim tavu balsi — nekad nevar zināt, kam tas var noderēt.

13

Arenss «Lokomotīvē» ieradās vilcinādamies un tūlīt nolīda piesmēķētās telpas visdziļākajā stūrī. Viņš bija gaidījis, ka viņam sekos simtiem acu pāru, lai noskaidrotu viņa identitāti — tik svešs viņš sev jutās ar draudzenes nokrāsotajiem tumšajiem matiem. Šī ķīmija esot nekaitīga, un to esot viegli izmazgāt, tā apgalvoja pārdevēja. Tas vēl būs jāpierāda.

Kad acis bija pieradušas pie gaismas zibšņiem, viņš tūlīt pamanīja apaļīgo Gerdu Hauzingeri, kura sēdēja pie blakusgalda. Viņa acīm redzami mēģināja pievilināt kādu gados vecāku tipu, kuram, kā likās, bija vairāk naudas, nekā viņas līmeņa sieviete varētu dabūt «Lokomotīvē». Vislabāk Arenss tagad būtu apcirties uz papēža un pazudis, taču Gerdas skatiens bez jebkādām emocijām pārslīdēja viņam pāri. Laikam jau tā lieta ar matu krāsošanu nemaz nav tik slikta. Interesanti, kā uz to reaģētu Freibergs, bet patlaban komisāru nekur nevarēja saskatīt.

Pie bāra rutinēti darbojās Lauva, viņš mācēja gan apkalpot klientus, gan pēc tam arī paņemt viņu naudu.

Arenss sistemātiski pētīja klātesošos. Lielajā jūklī un vēl ar mīcīšanos mazajā deju laukumā, kur pastāvīgi mainījās krāsainas gaismas zibšņi, tas nebija tik vienkārši. Komisāra nekur nebija — vieni vienīgi panīkuši abu dzimumu tipi. Dažiem no viņiem Pestīšanas armijas pusdienas vairāk noderētu nekā te piedāvātais sajaukums no alus, kolas, kokaīna un lētā fūzeļa.

Pēc vieglā roka bārdainais uzlika tango, taču tas no dejotājiem laikam prasīja pārāk daudz spēka. Dejotāju kustības neliecināja, ka viņi būtu pamanījuši ritma izmaiņas — tā pati stumdīšanās un mīcīšanās.

Arenss mērķtiecīgi zondēja teritoriju, izlauzdamies cauri visai telpai līdz pat tualetēm. Kaut kur taču Frei-bergam jābūt! Pie večiem gan smirdēja pēc āža un alus, pie dāmām Arenss neuzdrošinājās ieskatīties. Viņu lēnām pārņēma nemiers. Ja nu Freibergs vēl atrodas «Lokomotīvē», tad tikai aiz durvīm «Privāti — ieeja aizliegta». Arenss uzmanīgi nospieda durvju kliņķi. Durvis bija aizslēgtas.

»Viss pasākums bez rezultātiem. Jāvadās pēc pieņēmuma: ja Tīģeris ir namā, tad arī Freibergam te jābūt. Vīram aiz bāra letes to nevar jautāt — tā būtu viena no akcijām, pēc kuras šefs aiz dusmām eksplodētu. Tātad, lai tiktu tālāk, jāmeklē citas iespējas. Viņš izlauzās līdz brašajai Hauzingeres kundzei, kura vēl arvien mēģināja pievilināt kārtējo fraijeri. Bez panākumiem, kā izskatījās.

Arenss, kurš parasti bija drīzāk kautrīgs, uzsauca «Hei!», pastiepa roku un aizvilka aiz pārsteiguma apmulsušo dāmu uz deju laukumu. Pārējie pie galda uz to nereaģēja. Katrs bija aizņemts ar sevi vai savu partneri.

Dāma mēģināja atbrīvoties. — Ko tas nozīmē? Ko tu gribi?

— Nāc, nāc, izkusties! Galvenais, lai izskatās kā parasti.

— Idiots! Laid mani tūlīt vaļā!

— Lūdzu, Hauzingeres kundze!

— Nemuldi — es esmu Gerda.

— No Akmeņlauztuves ielas, — Arenss papildināja. — Jūs taču mani pazīstat.

Viņa viņu pamatīgi aplūkoja. — Ak mans Dievs, jā, bet jūs taču izskatāties pavisam citādāk, nekā es jūs atceros. Ko tad jūs te meklējat?

— Kuš, lēnām. Vispirms mēs mazliet te pastumdīsimies, par dejošanu to taču nevar saukt.

— Mēs varam pāriet uz «tu», tu esi smaržīgs čalis. Vairums te baigi smird, — Gerda secināja. — Tikai nauda nesmird!

— Piemēram, Tīģerim? — Arenss uztvēra momentu.

— Sitas dirsa! — Gerda eksplodēja.

— Nu, nu!

— Iztaisās baigais maho. Ienāk, es priecīga pie viņa — un ko viņš? Pastumj mani malā, it kā es būtu mēra slimniece. Vispirms liek sevi apmierināt un tad spēlē baigo varoni. Tas nu man patīk! Man viņam to metamo vajadzēja nokost. Man viņš ir norakstīts, totāli!

— Vai viņš vēl ir šeit?

— Nē — ilgi neuzkavējās. Kaut kāds čalis ar ūsām viņu uzrunāja. Viņi pārmija dažus vārdus, un šitas mēsls, ne Tīģeris viņu atstāja.

— Vai tu nezini, kur tas ūsainais varēja palikt?

— Nē, kā tad es to varētu zināt? Tik muļķīgus jautājumus šinī šķūnī var uzdot tikai pogainais. — Viņa domīgi iesmējās. — Bet citādi tu tā nekas, kaut arī esi man parādā vienu mēriņu.

— Nekas vēl nav zaudēts — varbūt šovakar kaut kas sanāks. Bet uz īsu brīdi tev mani jāatvaino. Ja atrodi kādu labāku, droši grāb ciet un, ja redzi Tīģeri, pasaki man tā, lai neviens nemana.

— Bet, protams, uz Gerdu var paļauties. Ja tu tam āzim iedotu pa purnu, esmu gatava tev pakalpot jebkādā veidā.

Arenss spēcīgi pievilka viņu sev klāt un noglāstīja muguru. Vēders un krūtis devīgi piekļāvās.

— Tu esi baigi foršā dāma! — Arenss čukstēja viņai ausī. — Bet man vispirms jāpadara darbs. Es nepazudī-šu. — Bez grūtībām viņš aizveda viņu atpakaļ pie galda, pat dzēriens vēl tur atradās.

Aiz bāra pa šo laiku bija uzradies vēl kāds vīrs, kurš sarunājās ar Lauvu. Likās, ka briļļainais ir lietas kursā par visu, jo izturējās ļoti pašpārliecināti. Arenss vēlreiz piegāja pie galdiņa, kur tuklā Gerda jau darbojās ap kādu jaunpienācēju un neko sev apkārt neredzēja. Viņa uz īsu bridi uzmeta skatienu un pamāja, kad Arenss prasīja par to otro aiz letes. Šī lieta viņai bija pabeigta, bet citiem tā tikai tagad sākās.

Tīģeris, vīrs ar uzkrītoši tumšajām brillēm, ietecināja sev alu un klusām sarunājās ar bārmeni. Arenss pasūtīja alu un nostājās abu tiešā tuvumā, taču ar visu ausu saspicēšanu sadzirdēt nevarēja nevienu vārdu. Vienreiz Tīģeris pabungāja ar rādāmo pirkstu pa krūšu kabatu, un abi iesmējās.

Kur varētu būt komisārs Freibergs? Pilnīgi noteikti ir zināms, ka viņš gāja uz «Lokomotīvi», lai runātu ar Tīģeri, — un tagad viņš ir pazudis. Abu vīru smīniņš neko labu neliecināja. Arenss vēl sev piešķīra piecas minūtes; ilgāka novērošana varēja būt tikpat liela kļūda kā akcijas pārtraukšana. Jāuzņem sakari ar Vilku un Barbaru Fentu.

Komisārs sēdēja krēslā un, acis nenovērsis, uzlūkoja savu mocītāju. Muļķīgā maska traucēja saskatīt seju. Tanī pašā laikā viņš ari zināja, ka no Panteras nav ko gaidīt, jo tas savu spēlīti tik tikko ir iesācis. Freibergs uzmanīgi pakustināja rokas, važas vēl bija diezgan stingras, bet tās varētu trūkt, lai arī āda tad būs lupatu lēveros.

— Tagad mēs abi ļoti patīkami parunāsimies, — teica karnevālists, savus vārdus pavadīdams ar kurbuļa pagriešanu. — Tu zini, kas tev mums jāpastāsta, runā skaidri un saprotami. Tavus sajūsmas spiedzienus — kad es tev iedošu mazliet enerģijas —, pārspēlējot lenti varēs nodzēst. Tīģerim nepatīk falšie toņi.

Vīrs ar āksta cepuri nesteidzās. Šķiet, viņam patika izbaudīt sava upura bailes. Plauktā blakus skapim atradās vecs magnetofons. Kamēr Pantera pagriezās, lai aparātu noliktu uz galda, Freibergs mēģināja atbrīvot vienu roku. Tā bija sāpīga procedūra, jo plastikāta važas griezās miesā. Pirmais mēģinājums palika bez rezultātiem.

— Nu tad pāriesim beidzot pie patiesības meklēju

miem, — Pantera noteica un piespieda starta pogu. Magnetofona vilcējmehānisma zumēšana saspīlēto klusumu telpā pastiprināja vēl vairāk.

Caur mazo lodziņu varēja redzēt, ka aparātā kasetes

nav. Krampjaini smīnot, Freibergs sacīja: — Nu, tu

virsākst, tu gribi mani aptaisīt un sev par prieku pieslēgt pie strāvas? Tīģeris taču grib dabūt ierakstu.

— Viltīgs putniņš — un tik gatavs sadarboties. Tu

labprāt gribētu dziedāt, vai ne? — Pantera svētulīgi sacīja. — Neuztraucies, to mēs tūlīt noorganizēsim un uz fortissimo. — To teikdams, viņš pagriezās uz sāniem un atvēra skapja durvis tā, ka tās aizsedza skatu uz Freibergu. Viņš izmantoja šo gadījumu un rāva važas tik stipri, ka gandrīz bija jākliedz aiz sāpēm. Vienā

rāvienā labā roka bija ārā no cilpas, bet viņš to vēl turēja aizmugurē. Tā šausmīgi sāpēja.

Pantera piegāja pie magnetofona ar piecu kasešu paciņu rokā. Kad viņš neveiksmīgi atplēsa celofāna iepakojumu, pāris kasešu nokrita zemē. Lamādamies Pantera noliecās, lai tās paceltu.

Freibergs zibens ātrumā saliecās uz priekšu, paķēra magnetofonu un gāza ar to savam mocītājam pa pakausi. Tehnikas un pakauša saskaršanās radīja troksni, ko

nevar saukt par muzikālu.

Karnevālists nogāzās uz sāniem un skurinājās. No trieciena viņš bija apdullis, taču ne izsists no ierindas.

Freibergam vispirms bija jāatgūst kustību brīvība; viņš saliecās un vienā rāvienā saplēsa kāju važas. Tad viņš pielēca kājās un apgāza galdu — Panterai tieši pie kājām. Tā viņš ieguva dažas sekundes, pirms uzbrucējs tika uz kājām un ar nazi uzbruka savam upurim. — Tā, tu žurka, tagad es tev apgraizīšu ausis!

Freibergs ar lēcienu bija pie metāla durvīm, noplēsa aizkaru un uzmeta to Panterai galvā; tas sapinās un paklupa.

Freibergs nospieda rokturi un ar nākamo soli jau bija pagrabā. Viņš strauji aizcirta durvis un meklēja gaismas slēdzi. Vāja gaisma krita uz lielākām un mazākām alus mucām, pudeļu kastēm un dažādām pārtikas produktu kartona kastēm. Lielā ātrumā viņš smagi aizgrūda durvīm priekšā pamatīgu alus mucu, virs tās uzcēla mazāku mu-čeli un vēl piebīdīja pudeļu kastes. Tad Freibergs paķēra un pārsita pret rokturi vienu pudeli. Tā viņš ieguva ieroci, kas uzbrucējam varētu nepatikt.

Otrpus durvīm atskanēja nicinoši smiekli. Freibergs dzirdēja, kā slēdzenē tiek pagriezta atslēga. Likās, ka karnevālists atkal ir atguvis savu humoru. — Nu, putniņ, tagad tu esi noķerts. Bet nepaies ilgs laiks, un es tevi no turienes dabūšu laukā. — Viņa soļi attālinājās. Laikam jau viņš devās augšā, lai informētu savus biedrus. Freibergam tas nozīmēja iegūtu laiku. Viņš durvju priekšā sastūma vēl vairāk mucu un sakrāva uz tām kastes ar minerālūdeni. Tā būs skaista izrāde, kad viņa gūstītāji atgrūdīs durvis.

Šaurajam pagraba lodziņam priekšā bija dzelzs restes, te par bēgšanu pat sapņot nebija vērts. Aizmugurējā stūrī Freibergs pamanīja platu šahtu, kuras priekšā mētājās saplēsts ādas spilvens. Viņa skatiens slīdēja augšup. Varēja manīt vāju gaismas staru un dzelzs ķēdi, kura kalpoja par nodrošinājumu abām pārseguma platēm virs šahtas. Ķēde bija nostiprināta riņķī. Te jau izskatījās pēc iespējas izbēgt, jo tādas šahtas vienmēr izgāja uz gājēju celiņiem. Ja tur augšā uz pārseguma nebūs nevienas mašīnas, tad pa šo caurumu varēs tikt ārā.

Atbrīvot ķēdi no turekļa bija tīrais nieks; atspiest plates jau prasīja zināmu spēku. Pēc pirmā mēģinājuma tās atkrita atpakaļ.

Pie pagraba durvīm atskanēja troksnis. Kāds pagrieza atslēgu, un durvis tika mazliet pavērtas.

— Netaisi mēslus, vecais, — atskanēja Tīģera balss. — Nāc ārā, un prātīgi aprunāsimies!

— Kurš te ienāks, tas dabūs pa galvu, — Freibergs draudēja un meta ar alus pudeli pret durvju rāmi. Miežu sula pašķīda līdz pat griestiem. Pāris šķembu droši vien izlidoja pa durvju spraugu, jo par atbildi atskanēja lamas un durvis tika aizvilktas ciet.

Freibergs zināja, ka tagad jārēķinās ar masīvu uzbrukumu. Viņš pielēca pie šahtas un no visa spēka atspiedās pret platēm. Veltīgi! Te vajag mucu, kur pakāpties. Tas viss prasa laiku.

Beidzot viņš varēja atspiest vāku tik tālu, ka tas atsitās pret turekli. Ceļš bija brīvs! Aiz viņa tika atgrūstas pagraba durvis — un mucu un kastu tornis jau gāzās lejā. Kopā ar tām nogāzās arī Tīģeris. Bet karnevālists, nu jau bez āksta cepures, izlocījās caur šo haosu un mēģināja bēgli saķert aiz kājas — par vēlu! Freibergs iešūpojās un pēdējā brīdī pazuda no nažu speciālista tvēriena. Bet tas tūlīt līdīs viņam pakaļ un joprojām būs bīstams. Freibergs nostājās blakus šahtai, ar abām rokām turēdams pārseguma plates, un gaidīja. Kad parādījās galva, viņš tās palaida vaļā; vāks ar lielu troksni nokrita. Tad iestājās klusums.

Freibergs skrēja uz stacijas pusi. Tur bija gaisma, un «Bonnas caurumā» bija policijas patruļas telpa, kurā atradās Vilks, Barbara Fenta un vēl kāds tumšmatains vīrs, kurā tikai ar otro reizi varēja atpazīt Arensu. Viņi visi pagrieza galvas.

— Valter — te nu tu esi! — Vilks atviegloti iesaucās. — Mēs jau gribējām pieprasīt papildspēkus un apcietināt visu šķūni. Bet kā tu izskaties!

— Un kas ir ar tavu kaklu? — skaistā Barbara norūpējusies iesaucās.

— Ak, nav tik slikti, — Freibergs atrunājās. — Viens jokdaris karnevāla maskā man bija uzlicis kaklarotu un pieslēdza strāvu.

Vilks pienāca tuvāk un atvilka krekla apkaklīti. — Mīļā pasaulīt! Tu tūlīt iesi pie policijas ārsta un dokumentāli fiksēsi šo gadījumu. Man liekas, ka mums tā banda jāpaņem vēl šonakt. Tagad vēl visas pēdas ir svaigas.

Barbara Fenta piekrītoši pamāja. — Pēc stundas viss tāpat būtu sācies.

Freibergs noraidoši pamāja. — Nē, draugi, spēle vēl nav beigusies. Es negribu atriebties — es izmeklēju slepkavību. Rīt es piezvanīšu Tīģerim un pajautāšu, vai viņš vēl ir ieinteresēts sadarboties ar Haso no Diseldorfas. Es taču nodošu viņam tos piecdesmit gramus kokaīna kā zaudētu avansu!

14

Viņi satikās precīzi pulksten sešpadsmitos pie katedrāles Doma salā. Ari šī celtne liecināja par robežzemes vēsturi; celta pirms tūkstoš gadiem, nojaukta, no jauna

uzcelta gotiskajā stilā, cietusi pēdējā kara laikā un rekonstruēta pēc 1945. gada. Tagad akmeņus mēģināja sabojāt baloži un ķīmiskās vielas. Freds Šēbels neinteresējās par monumentālo celtni, viņu saistīja sakrālā

māksla. Jau studiju laikā viņš galvenokārt bija nodarbojies ar altāra krustiem un ikonām.

Pēc uzturēšanās vēsajā baznīcā viņš bija nosalis un priecājās, ka beidzot var atkal tikt siltumā un gaismā. Viņš reizē juta arī atvieglojumu, ka Mareks Lepinskis viņu nav atstājis par ķīlu. Lepinska pavadonis izskatījās kā viens no daudzajiem tūristiem, kuri fotografē un filmē visu, kas tiem liekas tā vērts. Viņš bija slaids vīrietis ap gadiem četrdesmit ar īsu zoda bārdiņu.

— Adrians no Potsdamas — Freds no Bonnas, — Lepinskis sapazīstināja. — Tagad ejam uz mašīnu un

braucam taisni uz Frankfurti pie Oderas!

Adrians īsi noteica «Hallo!». Freds Šēbels pamāja un uzkāra plecā savu ceļojumu somu, kura izskatījās ļoti smaga. — Vai tālu jāiet?

— Puskilometrs sanāks, — Adrians atbildēja.

Freds demonstratīvi nostenējās.

— Nav ko atrunāties ar nogurumu, — Lepinskis sacīja. — Kāpēc tu staipi līdzi tik daudz krāmu?

— Tikai suvenīri Larisai. Man viņai no katra ceļojuma kaut kas jāatved.

— Vai tie var radīt problēmas ar muitu?

— Ak, kur nu, sīkas dāvaniņas ir par brīvu, ar tām uz robežas neviens nekrāmējas, to es zinu no pieredzes. Tur meklē cigaretes, šņabi un pārtikas produktus.

Mašīna stāvēja apsargājamā stāvlaukumā. Pēc sarga centības varēja spriest, ka Adrians viņam iedevis dzeramnaudu markās — tik dedzīgi viņš steidzās —, un prom-braucot viņam tika vēl papildu artava.

— Autozagļi te uz omegām ir tikpat aši kā uz mersedesiem vai BMW. Tādēļ laba dzeramnauda vienmēr atmaksājas, — Adrians izskaidroja savu devīgumu. — Dažs labs braucējs ir palicis bez...

— Zinām, — Lepinskis pārtrauca skaidrojumu. — Un tagad jāpasteidzas! Mums jāskatās, lai ātri tiekam pāri robežai. Man ir norunātas tikšanās Bonnā un Briselē.

Līdz robežai bija gandrīz trīs stundas. Mareks Lepinskis sēdēja blakus šoferim, Fredam Šēbelam bija viss aizmugures sēdeklis. Ceļojumu soma atradās blakus.

Poļu robežsargi pamatīgi pārbaudīja pases, bet par somu un koferu saturu neinteresējās. Par to parūpēsies vācu muita. Tāpat kā visos citos robežkontroles punktos, arī šeit pietika ar atsevišķām izlases veida pārbaudēm, jo trūka laika, lai pārbaudītu katru mašīnu.

Vispirms nāca robežsargs kontrolēt pases, tad muitnieks ar tradicionālo jautājumu: — Vai jums ir kas deklarējams? — un vēl dažām paskaidrojošām piezīmēm — saruna visnotaļ draudzīga.

Lepinskis, joprojām džentlmeņa lomā, atbildēja: — Nē, tikai personīgās lietas. Esam dienesta komandējumā.

— Un kas tur somā?

Freds Šēbels atvēra mašīnas durvis un atrāva somas rāvējslēdzēju. — Te, lūdzu, ir suvenīri. Krūze, divi keramikas kausi un divas grāmatas par Kēnigsbergu, nopirku Pozenē antikvariātā.

Kad ierēdnis noliecās, lai ieskatītos somā, viņu pasauca kolēģis, kuram, šķiet, bija radušās problēmas ar kādu ladas šoferi. Tur gāja vaļā skaļš strīds poļu un vācu valodā.

— Paldies, jūs varat braukt tālāk, — muitnieks noteica. — Man atkal jāiet tulkot.

Adrians lēnām piedeva gāzi, un omega ripoja garām vismaz piecpadsmit kilometrus garai mašīnu rindai pretējā virzienā. Vairāk nekā divdesmit stundu gaidīšana, izbraucot no Vācijas, bija parasta parādība. Poļi ar savām viduslaiku ierīcēm nespēja tikt galā ar dokumentu kārtošanu. Nav brīnums, ka dažs labs eirokonteineru pārvadātājs zaudēja savaldību un bija gatavs uzlaist gaisā

robežposteņus ar visiem birokrātiem.

Freds Šēbels, plati smīnēdams, pievilka klāt somu, lai to atvērtu. — Vai tu gribi redzēt, kādus vēl suvenīrus

es paķēru līdzi? — viņš pajautāja, kad Lepinskis, izdzirdējis rāvējslēdzēja troksni, pagriezās atpakaļ. Viņš apgrieza somu augšpēdus un atvēra apakšējo kabatu, no kuras izņēma divas paciņas. Ar lielu mīlestību Šēbels

attina brūno iepakojuma papīru. — Divas ikonas — Krievija, 17. gadsimts; varētu būt runa par Stroganova skolas darbu. Tās ir vairāk vērtas nekā tas milzenis,

kuru jūs pārdevāt, — nopirku baigi lēti! — viņš tri

umfēdams teica. — Tie tur otrā pusē ir kā traki uz valūtu un pārdod visu, kas nav piesiets, vispirms jau

tādas mazas mantiņas kā šīs te.

— Saki — tu esi pie pilna prāta? —, Lepinskis

pārskaities iebļāvās. — Te uz robežas mēs varējām

uzrauties visi trīs!

Šēbels klusi smējās. — Viss taču gāja kā smērēts. Te man vēl ir pāris skaistu cēlmetālu, daži arī zelta

ietvarā. Ārkārtīgi jaukas lietiņas. Vislabākie pirkumi manā mūžā!

Mareks Lepinskis aizkaitināts kratīja galvu. — Tu esi totāls idiots! Tevi ir jāpārmeklē vēl simt kilometru pirms robežas, lai izvairītos no katastrofas. Tu esi nenormāls!

— Ak, ko tu uztraucies — tie taču ir pasakaini mākslas darbi.

Adrians līdz šim bija klusējis. Neatraujot skatienu no ceļa, viņš sacīja: — Ja viņi būtu tevi pieķēruši, es būtu zaudējis savu mašīnu. Muitnieki taču nekad neticētu, ka mēs neesam viena kompānija. Tā man lielas liela nekaunība no tavas puses! Tas bija mūsu pirmais un pēdējais kopējais brauciens.

Lepinskis vēlreiz atgriezās. — Tu tiešām esi nelabojams! Un vēl par mata tiesu gandrīz ierāvi mūs visus sūdos — tas nu ir kronis visam! Ja tu arī Berlīnē tā plātīsies, tad ātri vien no sava laupījuma atvadīsies. Tu dzīvo pārāk bīstami, manu zēn, — pārāk bīstami mūsu biznesam. Kur tu izkāpsi?

— Potsdamā. Tur man ir dzīvoklis vecajā laivu mājā pie Dziļezera.

— Zinu, — Adrians secināja. — Tur mēs tevi izlaidīsim, un vairāk es tevi nekad negribu redzēt!

— Nobrauc vispirms vēl garām savam dzīvoklim, — Lepinskis sacīja. — Laiks savākt manu veco koferi. Tas pie tevis glabājies pietiekami ilgi. Tad tu mani aizvedīsi uz staciju. Es braukšu ar nakts vilcienu.

— Nav problēmu. Tas ir pa ceļam.

Pēdējos kilometrus brauciens ritēja klusējot. Freds Šē-bels atkal sapakoja savas mantiņas un aizvilka rāvējslēdzēju. — Ikonas nāk no Minskas. Tur vēl ir daži baroka laika klosteri... — viņš mēģināja atsākt sarunu.

— Turi muti un liec mūs mierā ar saviem stulbajiem pirkumiem! — Lepinskis uzkliedza. — Es neko par to negribu zināt, man pietiek savu problēmu.

Te nu noskaņojums nokrita līdz nulles līmenim.

Villijam Menzem sala. Smirdošā sega nespēja mazināt nakts aukstumu, tā izraisīja vienīgi nepatiku. Stundas ritēja mokoši, mokošas bija arī domas par to, kāpēc šī nolaupīšana. Viens no kapuču vīriem drīz vien atnesa atpakaļ žaketi un nosvieda stūrī Menzem nesasniedzamā attālumā. Ne vārda nebildis, viņš tūlīt aizgāja.

Tumšās telpas stūrī Menze atklāja telekameru, kura bija noregulēta uz viņu. Vēl arvien tvēriena attālumā atradās maize, desa un divas pudeles minerālūdens. Likās, ka pēc viņa dzīvības neviens netīko. Vai viņa nolaupīšana bija tikai līdzeklis, lai sasniegtu akcijas īsto mērķi? Varbūt tas viss bija plānots pret ministru?

Rokas pulksteņa rādītāji veica savus apļus. No ārpuses varēja sadzirdēt pilsētas dobjos trokšņus. Otrā nakts bija vēl sliktāka nekā pirmā — nekādu dzīvības pazīmju, nekā tāda, kas norādītu, ka nolaupītāji būtu mājās. Klusumam un aukstumam pievienojās bailes, paralizējošas bailes, ka vari palikt aizmirsts pagrabā. Menze bija nolēmis no pulksten sešiem rītā sākt kliegt un ārdīties, pat ja tas izsauks «Klopera» parādīšanos.

Ar šo domu viņš aizmiga. Taču aukstums viņu drīz pamodināja, un dēļ biežās skatīšanās uz pulksteņa ciparnīcu nakts ātrāk nepagāja. Tūlīt pēc diviem viņš izdzirdēja klusus soļus, tad kāds uzmanīgi pagrieza slēdzenē atslēgu, un durvīs parādījās stāvs ar slēpotāja cepuri galvā. Kā nākamo Menze pamanīja gumijoto stieni, ar kuru tika nodarīts pāri viņa galvai. Viens pats, turklāt sasiets, pagrabā ar «Kloperu» — Menzi pārņēma

panika. Aiz aukstuma un bailēm viņš sāka drebēt pie visām miesām.

«Get up!»[14] — viņš izdzirdēja pazīstamo balsi, kura šoreiz skanēja draudzīgi.

Kājas spēriens kasti ar ēdienu aizlidināja stūri. Viena pudele saplīsa. Menze aizturēja elpu, kad naksnīgais apmeklētājs atvāza nazi. Tad ar pretīgi čīkstošu skaņu tika atplēsta līplente, ar nazi nogriezta no ruļļa un uzlīmēta pāri Menzes mutei. Nākamo gabalu «Klopers» pārlīmēja acīm, pierei, kreisajai ausij un vēlreiz aptina ap galvu. Par mata tiesu asais nazis nozibēja gar ne-aizlīmēto labo ausi.

«Hands!»[15] bija nākamā pavēle. Villijs Menze pastiepa rokas. Jau pēc pāris sekundēm tās bija salīmētas kopā. Tad vēlreiz lente tika aptīta ap rokām un ap rumpi. Tas nebija ērti, tomēr labāk, nekā ja rokas būtu pielīmētas uz muguras.

Tagad tika attaisīta ķēde pie potītēm, un ar vārdiem «Go on!» «Klopers» iegrūda stieni sānos, tādā veidā diriģēdams Menzi pa kāpnēm augšā uz citu telpu, kurā smirdēja pēc dīzeļdegvielas. Pirms viņš tika ielādēts kravas mašīnas kastē, Menze zem kājām sajuta betonu.

«Down!»[16] viņš vēl sadzirdēja, tad aizcirtās vadītāja durvis un sākās velnišķīgais brauciens.

Motors ierēcās. Ar asiem stūres pagriezieniem mašīna tika vadīta pa līkumotu ceļu.

Likās, ka kravas kastē atradās metāla tvertnes ar nepiestiprinātām daļām, kuras tagad ar ārprātīgu troksni mētājās šurpu turpu. Mašīnai bremzējot, Menze kā tāda lelle aizripoja uz priekšu, atsitās ar galvu pret vienu no tvertnēm un sajuta kodīgu smaku. Laikam tukšā eļļas muca tika izmantota instrumentu glabāšanai un transportēšanai.

Menze iespiedās stūri, lai varētu kaut cik atbalstīties. Viņš mēģināja ar brīvajiem pirkstiem sameklēt līplentes galu, taču veltīgi. Tā vietā viņš aizslīdēja pret sānu bortu un atkal atpakaļ. Muca skaļi dejoja līdzi.

Pēc, kā likās, bezgalīgi ilga laika kratīšanās mitējās un braukšanas trokšņi kļuva ciešamāki. Ceļš bija diezgan taisns. Tad atkal sekoja pāris asu pagriezienu, kuros muca slīdēja pāri visai kravas kastei un atsitās pret viņa ceļgalu. Menzem atlika vienīgi cerēt, ka muca neapgāzīsies un saturs neizlīs viņam pār galvu.

Vēl pēc pāris kilometriem bedraina ceļa mašīna nobremzēja un apstājās. Motors darbojās. Menze dzirdēja, kā atveras durvis. Tad atskanēja «Klopera» balss: — Get up!

Menze pavirzījās uz priekšu un pārlaida kājas pār kravas kastes malu; viņš baidījās lēkt. Viņa vilcināšanās tika pārtraukta ar asu sitienu pa nierēm. Vienā rāvienā Villijs Menze bija uz zemes šūpodamies, tomēr stāvus. «Klopera» stienis viņu aizvadīja pāris metru sāņus. Tad soļi attālinājās. Mašīnas durvis tika aizcirstas, motors ierēcās, un mašīna attālinājās. Tad iestājās klusums. Murgs bija pagājis.

Villijs Menze ļoti uzmanīgi lika kāju pie kajas uz priekšu, lai iepazītu teritoriju. Zeme bija nostiprināta, taču ne asfaltēta vai betonēta. Izskatījās, ka «Klopers» viņu atstājis kādā stāvlaukumā mežā, jo smaržoja pēc kokiem un krūmiem.

Tā nu viņš tur stāvēja, mēms aklais, ievīstīts kā mūmija. Tas būs smags darbiņš, kamēr varēs atbrīvoties no līplentes. Vispirms tomēr vajadzētu noorientēties, taču jau pēc pirmajiem soļiem Menze atdūrās pret kādu šķērsli — tas varēja būt norādījuma zīmes stabs. Viņš atspiedās pret to un lēnām noslīdēja zemē. Viņš gribēja sēdus mēģināt atbrīvoties no mūmijas ietērpa.

Laika un telpas sajūta bija zudusi. Villijs Menze arvien no jauna mēģināja satvert līplentes galus, taču tie atradās kaut kur mugurpusē un pakausī un, neraugoties uz visiem mēģinājumiem, nebija aizsniedzami. No piepūles sāka trūkt gaisa; nebija pierasts elpot vienīgi caur degunu. Sāpēja galva, un dega aizlīmētās acis.

Aiz noguruma viņš atslējās pret dzelzs stabu. Tad Menze izdzirdēja dīzeļmotora skaņu, tuvojās kāda automašīna. Varbūt atgriežas ļaundaris, lai viņu piebeigtu galīgi? Menze sajuta, kā ķermenis pārklājas ar sviedriem. Tagad jāsaraujas, cik vien mazs var sarauties. Bet kā te apkārt izskatās? Viņš sataustīja zāli, smiltis un dūres lieluma akmeni; laikam viņš atradās kādas stāvvietas vai ceļa malā.

Mašīna tuvojās. Menze noslīga uz sāniem, pievilka kājas un sastinga. Dažu metru attālumā mašīna apstājās un motors apklusa. Vai tagad izkāps «Klopers» un sav

āks savu kravu? Nekas nenotika. Villijs Menze pagrieza galvu un ar vaļējo ausi klausījās. No mašīnas nāca radio mūzika. Pēc dažām minūtēm atvērās durvis un kāda vīrieša balss sacīja kaut ko nesaprotamu. Par at

bildi sekoja skaļa sievietes ieķiķināšanās. Beigās tika atvērts bagāžnieks, un viņš varēja sadzirdēt, kā tiek

izklāta sega.

— Nu tad uz priekšu! — atskanēja sievietes balss, un Menze brīnījās, ka dzird vācu valodu. Vai viņš būtu iz

mests Vācijā? Pret to runāja pārāk īsais braukšanas laiks no Briseles. Kā profesionāls šoferis viņš mācēja noteikt attālumu pēc braukšanas laika. Viņa domas tika novirzītas citā virzienā: Menze kļuva ausu liecinieks tam, kā divi nakts jūsmotāji ķērās pie lietas. Laikam jau mašīnā bija tik tālu uzkurinājušies, ka mīlēšanās tagad bija ļoti tiešs

un ātrs darījums. Skaļas elsas un kaislīgs kliedziens apliecināja, ka ir notikusi saplūšana ar dabu.

Parasti Menzem būtu bijis neērti atklāties šādā situācijā, bet šoreiz viņš gribēja tikt ārā no lipīgās bandāžas. Viņš ar kāju pagrūda akmeni, pieslējās sēdus, satvēra to ar pirkstiem un ritmiski sāka dauzīt pa metāla stabu. Atvaļinājuma laikā viņš bija uzzinājis Alpu briesmu signālu. Ar desmit sekunžu intervālu viņš sešas reizes sita pa metālu — pēc minūtes tas tika atkārtots. Likās, ka viņu ir sadzirdējuši. Pāris apslāpētu izsaucienu, steidzīgi soļi, un jau aizslēdzās mašīnas durvis.

Menze bija izmisumā un sita tālāk. Ja viņš tos abus pārliecinātu, ka tas ir īsts palīgā sauciens! Bet vai tie viņu meklētu? Tā bija muļķīga situācija. Tika iedarbināts motors, un mašīna sāka ripot. Tomēr tā nebrauca prom, bet virzījās un priekšu un atpakaļ.

Pong-pong-pong akmens sita. Tad auto lēnām pieripoja klāt, un Menze caur līplenti sajuta acīs starmešu gaismu. Tam jābūt iespaidīgam skatam: salīmēts sainis saņurcītā uzvalkā, bez acīm un mutes, ar vienu ausi, satītu galvu un ķermeņa augšdaļu. Ikviens putnubiedēklis salīdzinājumā izskatīsies eleganti!

Sekundes vilkās. Menze mēģināja dod kādu zīmi ar galvu un kustināt kājas. Mašīnas durvis tika atvērtas, tuvojās soļi, bet motors palika iedarbināts.

— Vous mc comprenezi^17 — vīrieša balss jautāja.

Menze pakratīja galvu un paraustīja plecus. Pēc īsas vilcināšanās vīrietis pienāca klāt un uzmanīgi sāka plēst nost no galvas līplenti.Tika notīts pirmais tinums, tad arī nākamais. Sāpēja tā, it kā būtu noplēstas uzacis un plakstiņi. Tad Menzes acīs iespīdēja auto starmešu gaisma. Tagad jāatbrīvo auss, un visbeidzot arī mute bija brīva. Menze noklepojās, ievilka dziļi plaušās gaisu un nomurmināja: — Paldies.

— Vous n'etes pus Belge?[18] — vīrietis jautāja.

— Vācietis, German, — Menze čukstēja ar savainotajām lūpām. Vēl joprojām viņa rokas bija pielīmētas pie ķermeņa. Savam glābējam viņš tātad nevarēja kļūt bīstams. Tas viņu vilka uz mašīnas pusi. Tā bija labdarība, lai spilgtā gaisma neapžilbina acis.

No mašīnas atskanēja klusa sievietes balss: — Qu’est-ce eju il-v-a, Jcan-Luc?[19]

— II y a quelque'un lā. Essaie de lui parler. II dit iļii'i! est allemand.[20]

— Jūs esat vācietis? — sieviete izbrīnīta pārjautāja.

Menze atviegloti uzelpoja. — Jā, es esmu vācietis.

Mani nolaupīja un te izmeta. Notiniet taču beidzot šo

mēslu!

Žans Liks noplēsa atlikušo lenti, un Menze izkustināja atbrīvotos locekļus. — Vēlreiz paldies! Kas tas bija par murgu! Kur es īstenībā atrodos?

— Pie Vaterlo, — sieviete atbildēja un piemetināja: — Mazā mežiņā, kas domāts pārīšiem. Bet

kas jūs esat? Un kā jūs nokļuvāt tieši šeit?

— Kāds vīrs ar kapuci mani te atveda savā kravas mašīnā. Esmu Villijs Menze, Vācijas Eiropas lietu ministra šoferis. Vai jūs kaut ko zināt par manu šefu? Vai viņam arī kas noticis?

— Ak Dievs, Žan Lik! — sieviete iesaucās. — Es laikam sajukšu prātā! Mēs esam atraduši ministra šoferi, kurš pazuda ar visu dienesta auto. Kāds ar kapuci viņu nolaupa un te atkal izmet! — Viņa to visu vēlreiz atkārtoja franciski tādā ātrumā, ka Menzem bija jāpabrīnās.

— Ka jus zināt par notikumu ar mani? — viņš pajautāja.

— Mon Dieu, avīzes ir pilnas ar to! Un es strādāju Eiropas Komisijas valodu dienestā. Es pazīstu ministru — brašs vīrs. Nebaidieties, viņš ir vesels. Tikai viņa labā slava ir cietusi. Sakiet — vai viņš tiešām bija publiskajā namā, kad notika tas negadījums ar jums un ar mašīnu?

— Es nezinu, — Menze atturīgi noteica. — Man viņš bija jāuzņem mašīnā pie «Le Renard qui rit». Pa ceļam uz turieni mani ievilināja mašīnā un apdullināja. Divas naktis es pavadīju kaut kādā pagrabā. Tātad dienesta mašīna ir prom, nozagta?

— Tā izskatās, — sieviete sacīja. — Bet galvenais — jūs esat dzīvs un ar jums viss ir okei.

— O jā, ar katru minūti labāk. Vai mums tagad nebūtu jāinformē policija?

— Uz visātrāko! — sieviete apstiprināja. — Jean-Luc, il faut que Monsieur Meuse contacte la Police à Bruxelles^21. Kāpiet iekšā-, un braucam!

16

Freiberga «studentu palīgspēks» Sabīne un «goda komisāre» bija ērti iekārtojušās jaunajā dzīvoklī Brentano ielā. Kūnertes vaimanu tirādes par dienesta sliktajām pusēm Sabīne uzklausīja bez komentāriem; viņas uzskatiem par to bija citi iemesli.

— Mēs tagad sev uztaisīsim gaļas fondī un piebeigsim sarkanvīnu, kuru Valtiņš gribēja iedzert kopā ar mani. Lai zēni piedzeras ar kolu, — viņa izlēma.

Tā viņas abas sēdēja vēl ilgi pēc pusnakts, kad ārā apstājās mašīna. Pēc pazīstamā zvana «garš — īss — īss» durvīs stāvēja Freibergs.

— Hallo! — viņš sveicināja ar uzspīlētu jautrību. — Labi, ka vēl ir kas ēdams. Atbraucu ar taksi.

— Visi trauki ir tukši, — Sabīne īsi konstatēja.

— Un mēs esam pillā, — Kūnerte papildināja, norā-dīdama uz abām vīna glāzēm. — Kur ir Ārenss?

— Viņš jau gaida mājās, — Freibergs sacīja un cerēja, ka Oktopusija ātri atvadīsies. Bet viņa ērti atlaidās dīvānā un ļāva Sabīnei pieliet vīna glāzi.

Freibergs paņēma krekeri, iemērca to aukstajā fondī mērcē un devās pie telefona istabas stūri. Abām sievietēm viņš bija tukša vieta. Sabīne demonstratīvi uzlika kompaktdisku ar tango mūziku un klusām dungoja līdzi. Telefona sarunai viņa bija izvēlējusies labu fona mūziku.

Lauva atsaucās tūlīt: — Kas tur ir — Haso? Tev nu gan ir nervi. Ko tu vēl gribi?

— Darījumu, — Freibergs atbildēja. — Padod Tīģeri!

— Viņš ir pagrabā un aprūpē Panteru. To tu pamatīgi apstrādāji. Pagaidi!

Pagāja divas minūtes, kamēr Tīģeris atsaucās, lamādamies: — Tu, nolādētais kretīn! Pantera ir totāli atslēgts, viņa ķirbis paliek arvien resnāks.

— Jo foršāk viņam. Varbūt sāks vairāk domāt. Vai man aizsūtīt jums ātro palīdzību? Tie šo nepatīkamo atgadījumu pieteiks policijā. — Freibergs smīnēja un ar pirkstiem uzmanīgi braucīja kaklu. — Ha, tavs elektro-šoka speciālists ļauj uzkrist uz galvas lūkas vākam. Tas vienkārši ir pārāk muļķīgi, ja strādā «Lokomotīvē».

— Labi, pie lietas — kāpēc tu zvani?

— Aiz tīrās cilvēkmīlestības. Gribēju apprasīties par Panteras veselības stāvokli, un no tevis es vēlos zināt, vai mums sanāks darījums. Iepriekšējo sarunu paturēsim prātā, es neesmu ļaunatminīgs, mēs esam kviti.

— Es klausos, — Tīģeris sacīja.

— Ievēro: šo ākstu es vairs negribu redzēt, un tava uzstāšanās «Lokomotīvē» man jau ir līdz kaklam. Ja mēs vēl gribam slēgt darījumus, tad uz maniem noteikumiem. Parīt vienpadsmitos vakarā stacijas stāvvietā es atgādāšu otru paciņu. Preci pret naudu! Mana daļa ir četrdesmit procentu un ne markas mazāk, citādi nekas nesanāks. Draudzīgās sarunas beigas. Vēl tikai viens novēlējums no sirds: vissliktāko atveseļošanos elektrošoka speciālistam!

Kad Freibergs nolika klausuli un apgriezās, viņa priekšā stāvēja Sabīne. — Ko tu te runā par «sliktu atveseļošanos» un «elektrošoka speciālistu»?

— Manam darījumu partnerim uzkrita uz galvas smags lūkas vāks, tas ir viss, — Freibergs atteica un uzsvērti vienaldzīgi lūkojās viņai garām.

— Tu jau arī neizskaties labāk. Parādi! Vai tie nav žņaugšanas plankumi? — Viņas pirksti atvilka krekla apkaklīti. — Ak vai! Tādu es savu Valtiņu vēl neesmu redzējusi. Nāc pie lampas!

Freibergs ar labo roku mēģināja sacelt apkaklīti, bet Sabīne to turēja stingri. — Un kas ir ar ķepiņām? Vai jūs esat kāvušies? Nāc nu, stāsti! — Brašais tonis slikti noslēpa izbailes.

Freibergam patika, ka viņu tik rūpīgi aizvada līdz dīvānam. Šīm maigajām sievietes rokām uz kakla bija pavisam cita iedarbība!

— Te būs, iedzer pamatīgu vīna malku! Un rīt dežūras sākumā tu tūlīt iesi pie ārsta. Es tev uzlikšu aizsargapsēju. — Viņa iegāja vannasistabā un atnesa pārsēju kastīti.

Drīz vien jau bija atrasts viss, kas nepieciešams, lai pārsietu kaklu un roku. — Tā, līdz rītam izturēs, — viņa apmierināta sacīja. — Un tagad izstāsti visu, kā bija!

Freiberga stāstītais radīja sašutumu.

— Kādēļ jūs to sūda bodi tūlīt neuzlaidāt gaisā? — samāriete lamājās.

Freibergs mēģināja pavērst sarunu citā virzienā. — Tā mums vēl būs vajadzīga Helmera slepkavības izmeklēšanā. Esmu sazinājies ar Tīģeri un norunājis darījumu; interesanti, vai viņš uzķersies?

Oktopusiju Kūnerti bija pievārējis vīns, un viņa nespēja nomierināties. — Ak Dievs! Tas ir ārprāts. Un kā gāja Arensam?

Freibergs nopietni uz viņu paskatījās. — Viņš arī bija Lauvas midzenī un izskatās diezgan šausmīgi.

«Goda komisāre» pielēca kājās. — Man tūlīt jātiek pie viņa!

Valters Freibergs satvēra viņas roku. — Vienu momentu! Es domāju, ka ar saviem melnajiem matiem viņš izskatās kā pats nelabais. Viņš izturējās ļoti labi, un viņam nekas nekaiš. Pēdējā brīdī man izdevās aizkavēt,

lai nepaklausīgie sazvērnieki ar Vilku priekšgalā pasākumā neiesaista speciālo uzdevumu vienību, lai izdabūtu mani no turienes ārā. Bija jau labi, ko bijāt izplānojuši. Es jau laikam pārdozēju ar savu vientuļo izgājienu, — Freibergs sakostiem zobiem konstatēja.

Kūnerte enerģiski pakoja savas mantas. — Man jātiek pie Arensa!

— Pagaidi, — Sabīne sacīja un novilka viņu atpakaļ uz tahtas. — Viena pati tu pa nakti apkārt neskraidīsi. Es izsaukšu taksi, tās pāris minūtes tāpat neko nedos.

— Izskatās ļoti iespaidīgi, — pēc pirmās Freiberga

apskates smīnēdams konstatēja policijas ārsts doktors Vī-

deholts. — Tā, it kā galva būtu no jauna piešūta pēc

bendes cirtiena. Bet jokus pie malas; tas mums jāfiksē fotogrāfijās kā pierādījums tiesas sēdei. Vainīgo vai vainīgos jūs jau droši vien esat noņēmuši no trases. Man labāk gribētos zināt, ka viņi ir aiz restēm.

Freibergs piecēlās. — Tos mēs dabūsim vēlāk. Elek-trošoka speciālistam vispirms jāatgūst galvas fasons. Manas bēgšanas laikā viņam uz galvas uzkrita dzelzs lūkas vāks. — Viņš smīnēja.

— Nu jā, klīrīgi jūs neesat apgājušies viens ar otru, — doktors Vīdeholts teica. — Un tagad uz identificēšanas daļu.

Freiberga un ārsta vēlmes neizsauca glaimojošus komentārus.

— Vai tu vēlies grozāmo krēslu ar galvas atbalstu? — virskomisārs Ērbahs pajautāja. — Mēs labprāt uztaisīsim trīs foto sēriju — en face, profils no kreisās un no labās puses — noziedznieku albumam. — Viņu bija iztraucējis ārsta palīdzes zvans.

— Jokupēteris atradies! Liec labāk pie darba savu operatīvo fotogrāfu! Vai varbūt man jā vēršas pie Preses

Mauzera? Tas ieradīsies tūlīt un parādīs jums, kā tas darāms, — Freibergs atkodās.

Pa to laiku bija saradies vesels bars kolēģu, lai noklausītos stāstu par notikumiem pagrabā, kurš ar katru pārstāstīt<r reizi kļuva arvien īsāks un īsāks.

— Manai kamerai ir vienalga, vai tās priekšā ir kriminālists vai kriminālais, — secināja fotogrāfs, tas pats, kurš Melnajā ielā bija fiksējis mirušo Helnteru. — Tā neatšķir dzīvus no mirušiem. Vai man ielikt krāsu filmiņu? Tad tas izskatīsies daudz baismīgāk.

Ārsts pamāja un pagrieza Freiberga galvu tā, it kā nupat tā galīgi būtu jāatdala no ķermeņa. Doktors Vī-deholts likās apmierināts tikai pēc pāris dučiem fotouzņēmumu. — Un visus, lūdzu, izmērā 18 reiz 24; fotogrāfijas mums vajadzīgas kā lietiskie pierādījumi.

Kūnertes jaunkundzes vīri jau pusstundu gaidīja savu šefu 306. istabā. Agrā sapulce šoreiz notika pulksten vienpadsmitos, un kafijai beidzot atkal bija ierastā kvalitāte. Turklāt šķīvī bija svaigi cepumi. Visi ar interesi gaidīja, kā šefs rīkosies šajā bezcerīgajā situācijā. Hel-mera slepkavības lieta nebija pavirzījusies uz priekšu ne par mata tiesu, toties klāt vēl nāca lieta par «Lokomotīvi».

Skaistā Barbara no narkotiku un seksa daļas bija kategoriski apņēmusies vēl šodien iztīrīt to bodīti. Galu galā viņa vēlējās dabūt atpakaļ paciņu, kuru bija pievācis Tīģeris. Taču bez Freiberga piekrišanas viņa neko nevarēja uzsākt.

Beidzot arī viņš pats parādījās durvīs ar skaistu baltu apsēju ap kaklu un piemērotiem sildītājiem kā visbargākajā ziemā.

— Baigi šiki izskaties! — Vilks viņu sveicināja. — Priecājamies, ka galva vēl ir savā vietā, tā mums tagad noderēs. Barbara vēl šodien grib «Lokomotīvi» nolaist no sliedēm. Varētu pat padomāt, ka viņa ir kā uzburta pēc kokaīna.

Freibergs taisnu muguru ērti apsēdās, pievilka kūpošo kafijas tasi un pagrāba cepumus. — Tas nav iespējams, mīļā kolēģe. Mums vēl vajadzīgas divreiz divdesmit četras stundas, pirms tu varēsi sākt darboties.

— 0 nē. — Viņa kratīja galvu. — Tad viņi policijas

piegādāto pulveri jau būs paspējuši pārdot un mums at

liks vienīgi noskatīties.

— Es nedomāju, ka viņi alkst ātru darījumu. Tagad viņiem ir pietiekami daudz darba, lai apdauzītos atkal uzceltu kājās. Turklāt viņi jau nezina, cik īsts ir Haso. — Sacīdams šos vārdus, Freibergs izbrīnīti palūkojās uz pre-timsēdošo Arensu. — Vai tu kādreiz nebiji blonds?

— Tas mēsls neiet ārā, — Ārenss lamājās. — Es šo

nakt trīs reizes mazgāju matus un no rīta vēl vienu reizi.

Blondā frizūra bija kļuvusi sarkanpelēka. «Šausmīgi» vēl bija maigi sacīts.

— Nokrāso atkal blondu, — Vilks smīnēdams ierosināja.

— Smejieties vien, — «goda komisāre» iesaistījās sarunā. — Tieši tā mēs arī darīsim un vēl šodien pat.

— Kad nu ir noskaidrots skaistumkopšanas jautājums, pievērsīsimies Helmera lietai. Ko varam secināt no datora datu analīzes?

Peterss pacēla roku. — Mēs ar Veinertu pārskatījām izdrukas. Pēc tām var secināt, ka šodien pulksten divdesmitos paredzēta tikšanās.

— Labi, bet kur?

— Nebija rakstīts. Varbūt lielais A burts kaut ko

nozīmē.

Freibergs apmierināti pamāja. — Padomājiet par pilsētas plānu, kuru atradām pie Helmera. A varētu nozīmēt Antverpeni.

— Velns parāvis! — Vilks iesaucās. — Elektrošoks acīm redzami veicina domāšanas spējas. Nevienam no mums, neapskādētajiem gudriniekiem, tas neienāca prātā.

— Tātad viss skaidrs. Ārens, vai tu paliksi tādā pašā izskatā vai nokrāsosi matus, pirms mēs braucam uz An-tverpeni?

— 0, lūdzu, nē, — iestenējās Oktopusija. — Vai vienreiz kāds cits nevar pārņemt lietu?

— Es labāk palikšu pie rakstāmgalda un turpināšu rakties papīros, — kā jau bija gaidāms, paziņoja Peterss. — Kā būtu ar tevi, Vilk?

— Labprāt!

— Neiet krastā! — Freibergs iebilda. — Ja tur parādās kāds no mūsu zvēriem un pamana Vilku, tad plāns ir izgāzies. Nu, Ārens, kad varam braukt?

— Pēc divām stundām. Ieskaitot krāsošanu un fēno-šanu, — «goda komisāre» atbildēja viņa vietā.

17

Pa telefonu komisāram Freibergam «studentu palīgspēku» universitātes bibliotēkā neizdevās sasniegt. Doktore Haidenes kundze esot ārpus mājas un atgriezīšoties tikai ap pulksten septiņpadsmitiem. Tuvāk dāma no centrāles neko nemācēja paskaidrot. Nu ko, zīmīte uz galda Bren-tano ielā Sabīnei atkal iedzītu šausmas. Viņa nevarēja ciest, ka Valtiņam jādodas svešumā. Komisārs jau zināja komentārus, kuri sekos pēc atgriešanās: «Kas tas tev par sūdīgu darbu!» Un šie vārdi reizē būs vētrainas atkalredzēšanās svētku sākums.

Kad Ārenss ātrajā dienesta mašīnā ar privāto numuru uzņēma šefu, viņu priekšā bija divsimt piecdesmit kilometru brauciens. Ceļa posmā uz Antverpeni bija bieži satiksmes sastrēgumi, turklāt Beļģijā spēkā ir stingri ātruma ierobežojumi. Trīsarpus stundu laikā viņiem vajadzēja iepazīt apkārtni un ieņemt pozīcijas, ja var ticēt datora izdrukai. Tas nu būtu jāizdara.

% Bet, kas sanāks no šī ašā ceļojuma, grūti bija pateikt. Veikt izmeklēšanu kaimiņvalstī slepkavību izmeklēšanas daļai nebija tiesību — pat briesmu draudu gadījumā ne. Arī autotelefonu policijas vajadzībām nedrīkstēja izmantot. Freibergs vairākkārt mēģināja sazvanīt savu veco draugu Bēremani, Briseles Commissaire en Chef^22, taču tas kavējās pie iekšlietu ministra sakarā ar kādu nolaupīšanas lietu, un viņu nedrīkstēja traucēt. No viņa tātad palīdzību nebija ko gaidīt.

Uz autostrādes Ķelne—Āhene kustība ritēja gausi — sakarā ar augsto satiksmes intensitāti, kā ziņoja Rietum-vācijas radio WDR 2. Brauciens līdz Beļģijas robežai bija tīrās mocības.

— Kas tas par putniņu? — izdzirdis motora rūkoņu, Arenss pajautāja un norādīja uz debesīm. No ziemeļu puses vietējam lidlaukam tuvojās liela lidmašīna ar milzīgu salātu traukam līdzīgu iekārtu uz korpusa.

— AWACS — lidojošā gaisa kontroles sistēma, — Freibergs skaidroja. — Tā te ir stacionēta jau vairākus gadus. Bet, kopš aukstais karš ir beidzies, to tikpat kā neredz.

Robežpostenī beļģu policisti māja, lai auto brauc tālāk. Arī muitniekus nekur neredzēja.

— Ja arī laika sāk pietrūkt, ievēro ātruma ierobežojumus! — Freibergs brīdināja. — Mums jāiebrauc un jāizbrauc bez problēmām. Vai tev ir līdzi fotokamera?

Viņš zināja, ka kolēģis ar to māk rīkoties teicami.

— Protams, starta gatavībā un rezervē divas paaugstināta jutīguma filmas, kuras kaut ko fiksē pat tumsā — ari bez zibspuldzes.

— Tad jau mēs kā tūristi esam apgādāti ar vislabāko aprīkojumu.

Pēc acumirklīga skatiena uz kolēģa blondajiem matiem Freibergs pajautāja: — Vai tā ir ķīmija vai pēc cītīgas mazgāšanas atjaunotā dabiskā krāsa? Izskatās kā agrāk.

Arenss savilka seju. — Kūnerte manu cekulu tik ilgi apstrādāja, ka es pats vairs īsti nezinu.

Pagriezienā uz stāvlaukumu Freibergs izkāpa un ļāva Arensam atrast brīvu vietiņu; katrā gadījumā mašīnai te jābūt pa ķērienam.

Un nu sākās adatas meklēšana siena kaudzē, turklāt neviens nezināja, vai tāda adata te vispār ir. Starp novietotajām mašīnām cilvēki ar dažādām pakām nāca

un gāja. Ja kāds gribēja piedāvāt nelegālu preci, tad to nevarēja darīt atklāti. Viņam bija jābūt viegli atpazīstamam pircējam. Bet kā? Par laimi, laiks bija silts un sauss, tā ka «darījumu cilvēki» varēja satikties brīvā dabā.

Freibergs cik vien iespējams neuzkrītoši apskatīja automašīnu reģistrācijas numurus. Te bija vismaz divdesmit Vācijas mašīnu — lielas un mazas. Ja Helmers arī šeit

parādījās tādās mašīnās, kādās viņu redzēja Bonnā, tad

tām vajadzēja būt dārgās klases mersedesiem vai BMW. Tātad «preces piegādātājam» vispirms uzmanīgi jānovēro šie mašīnu tipi. Bet kādēļ gan Helmera darba turpinātājs nevarētu braukt ar mazāku mašīnu? Tā gan ir sasodīti

nedroša lieta! Cerams, ka Arenss savu lomu spēlē pārliecinoši. Pēc mašīnas novietošanas viņam labi saredzami jādarbojas ap savu ceļojumu somu. Freibergs fiksēs visus, kas kaut nedaudz mēģinās uzņemt kontaktu ar kolēģi.

Līdz Helmera datorā reģistrētajam laikam vēl bija palikušas deviņas minūtes. Arenss beidzot bija atradis brīvu vietu un uzsācis spēli. Viņš izkāpa, uzlika ceļojumu somu uz mašīnas jumta, sakārtoja apģērbu, apgāja apkārt mašīnai un paskatījās pulkstenī kā cilvēks, kurš ieradies mazliet par agru. Tad viņš paņēma somu, uz

meta uz blakussēdekļa un atkal apsēdās mašīnā. Viņš ieslēdza radio, atslējās pret atzveltni un gaidīja.

Komisārs Freibergs bija aizslēpies aiz kravas automašīnas tā, lai redzētu Arensu un viņa somu. Pāris metru pirms viņa atbrīvojās kāda stāvvieta, kuru tūlīt aizņēma sarkans folksvāgens golfs ar BN sērijas numura zīmi. Vispirms no tā izkāpa jauns vīrietis džinsos un polo krekliņā, tad kāda jauna dāma, kuru ieraugot Freibergs tūlīt paslēpās pilnībā. Jaunā sieviete arī bija ģērbusies džinsos un rozā blūzītē. Viņas ceļojumu soma izskatījās

ļoti līdzīga tai somai, kuru atrada pie Helmera. Jaunajai sievietei galvā bija nebēdnīga golfa cepurīte ar Bonnas bučmūlīša emblēmu. Nav slikta ideja neuzkrītoši būt pamanāmai, Freibergs nodomāja. Viņš bija rēķinājies ar visu ko, tikai ne ar Kerstinas Zalleres parādīšanos šajā laikā un šajā vietā. Cik nepieredzējusi un naiva viņa izlikās Helmera dzīvoklī! Viņas pavadoni Freibergs nepazina. Iespējams, arī viņš pieder pie zvēru dārza. Pāris dzīvnieku nosaukumu vēl nebija piešķirti reāli eksistējošām personām. Šis te varētu būt Leopards.

Tie abi bezmērķīgi klīda apkārt un novēroja apkārtni. Freibergam nebija nekādu iespēju neatpazītam palikt viņu tuvumā un meklēt kontaktu ar piegādātāju. Tagad svarīgākais ir neizlaist Bonnas pārīti no acīm. Tas jāatstāj Arensa ziņā, viņa seja tiem ir sveša, un gan jau viņš atradīs iespēju, kā novērot un nofotografēt aktierus. Tam viņš ir apmācīts.

No sava slēpņa Freibergs deva Ārensam norunāto zīmi, ka jāizkāpj. Ārenss vienā mierā paņēma somu un fotokameru, izkāpa un aizslēdza mašīnu. Tad viņš svārstīdamies nenoteikti devās Freiberga virzienā, kurš, vēl joprojām slēpdamies aiz smagās mašīnas, virzījās uz izeju.

— Kas ir? — Ārenss klusi jautāja, kad viņi jau atradās blakus.

— Neskaties atpakaļ! Trīs vai četras vietas tālāk stāv sarkans golfs no Bonnas. Jaunā sieviete ir Kerstina Zal-lere, tā no Helmera dzīvokļa. Vīrieti es nepazīstu — tas varētu būt Leopards. Mūsu sarakstā viņa vēl trūkst. Varu derēt, ka tie abi grib spēlēt Helmera lomu un pārņemt pulverīša piegādi. Paturi viņus acīs un neuzkrītoši fotografē visu, kas ap viņiem notiek. Es nopirkšu avīzi un sēdēšu mūsu mašīnā. Kad viņi no šejienes brauks prom, mēs viņiem iesēdīsimies astē. Vienalga, cik ilgi. Kas ir ar somu — vai tu domā to staipīt līdzi?

— Protams, tā novirza skatienu no fotoaparāta. Nepieciešamības gadījumā es to varu arī pamest. Iekšā jau nekā cita nav, vienīgi paciņa ar piecsimt mārku fotokopijām. — Ārenss smējās. — Tas, kas te notiek, ir kā filmā. Labi, ka paļāvāmies uz tavām neskaidrajam aizdomām un atbraucām! Abus dzīvnieku draugus un *viņu kontaktvečus vai dāmas es uzņemšu filmiņā — par paliekošu piemiņu.

Bija pēdējais laiks Ārensam atgriezties golfa tuvumā, jo kāda blondīne minisvārciņos — tā ap gadiem trīsdesmit — bija paņēmusi Kerstinu Zalleri zem rokas un gāja zooloģiskā dārza virzienā. Pavadonis nesa somu un bez jebkādas intereses vilkās viņām nopakaļ. Ārenss pa gabalu sekoja. Fotokamera brīvi šūpojās viņam uz krūtīm. Zooloģiskais dārzs laikam bija droša tikšanās vieta aģentiem un dīleriem, un fotografēts te tika pie visiem aplokiem un krātiņiem. Tomēr bija jāuzmanās, jo kaut kur fonā glūnēja nezināmā galvenā figūra šajā spēlē.

Trīs dzīvnieku draugu gājiens caur milzīgo akvāriju kalpoja vienīgi nevēlamo sekotāju atpazīšanai. Ārenss turējās pienācīgā attālumā un fotografēja eksotiskas zivis. Ar teleobjektīva palīdzību viņam izdevās uzfilmēt arī visas trīs figūras, lai gan vājā apgaismojuma dēļ attēla kvalitāte nebūs pirmklasīga.

Drīz vien grupa devās uz nakts dzīvnieku mītni «Noc-turama», kur reti sastopamie dzīvnieciņi nedabiskos apstākļos spēlēja savas jocīgās spēlītes.

Pēc uzturēšanās mākslīgajā naktī vakara saule iedarbojās pavisam citādi. Vēl arvien tie trīs bija vieni paši un, plaši žestikulēdami, sarunājās. Divreiz atskanēja Helmera vārds; minisvārkos tērptās sievietes balss bija skaļa.

Tad situācija kļuva dzīvāka. Pie pērtiķu kalniņa bērnu grupa mēģināja piesaistīt garrokaino radījumu uzmanību. Arī pieaugušajiem bija interesanti, kad šimpanzes tēviņš

lil

aplēkāja mātīti un tā dokumentēja savas īpašnieka tiesības. Te bija īstā vieta kontaktu uzņemšanai, jo visu klātesošo acis bija piesaistītas cilvēku senčiem.

Diezgan neuzkrītoši bija pietuvojies kāds vīrs, kuram bija tāda pati ceļojumu soma. Viņš bija vidēja auguma, tumšiem matiem un nēsāja tonētas brilles. Sieviete pārāk uzkrītoši centās nenonākt viņa tuvumā. Taču drīz vien Kerstinas Zalleres pavadonis jau stāvēja blakus svešajam. Kad abi sarunājās, Ārenss nospieda fotoaparāta slēdzi. Fotolaboratorijā viņi parādīsies vienā bilžu sērijā ar pērtiķiem.

Samainīt abas ceļojumu somas šajā cilvēku pūlī bija vienkārši. Viss norisinājās ļoti ātri, un jūklis bija tik liels, ka nebija iespējams nofotografēt. Tā tas arī notika — prece pret naudu, taču somas saturs netika pārbaudīts. Šajos darījumos valdīja godīgā tirgoņa princips. Kas to neievēroja, saņēma šāvienu no lielkalibra revolvera un izstājās no darījumu aprites.

Briļļainais tumšmatis tikpat neuzkrītoši, kā pienāca, atdalījās no grupas. Viņš pagriezās pret kameru, un Arenss izmantoja iespēju fiksēt ne vien seju, bet arī

somu.

Pārējiem trim laikam nebija vēlēšanās šķirties no šimpanzēm. Tomēr beigās viņi klīda tālāk pie flamingo.

Taču tur viņi ilgi neuzkavējās. Interese par zoodārza

iemītniekiem bija jūtami mazinājusies. Dāma minisvārciņos apgāja apkārt ierobežojumam, piedāvādama savu profilu uzņēmumam, paātrināja soļus un neatskatījusies pazuda. Tagad Arensam bija jāseko tiem abiem no Bonnas.

Pēc īsas uzkavēšanās pie leduslāčiem Kerstina Zallere un viņas miegainais pavadonis mērķtiecīgi devās uz izeju. Arenss nedaudz atpalika, jo pāris reižu vēl uzfilmēja

somu. Salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, varēs redzēt, ka tā ir samainīta.

Kad bija skaidrs, ka pārītis dodas uz autostāvvietu, Arenss pa citu ceļu paspēja sasniegt mersedesu un Frei-bergu ātrāk nekā tie divi savu golfu. Komisāra kungs atslābinājies snauda blakussēdeklī un klausījās mūziku.

— Hallo! — Arenss iesaucās un, atviegloti nopūzdamies, atkrita sēdeklī pie stūres.

Uz Freiberga jautājumu: — Nu un, kas notiek? — Arenss viņam iespieda rokās fotoaparātu.

— Abi nāk atpakaļ. Viņi satikās ar kādu vīrieti pie

pērtiķu klints, tur arī tika samainītas somas. Tas tika pamatīgi slēpts, un lielās drūzmas dēļ svarīgāko momentu nofotografēt nebija iespējams. Bet paši aktieri un viņu somas man ir. Un ko tagad?

— Ja viņi brauktu atpakaļ uz Vāciju... Re, kur viņi ir! Seko, bet lēnām, lai viņi mūs nepamana.

Sekot golfam nebija sarežģīti. Sarkanā ir laba signāl-krāsa visiem gadījumiem. Arī braucējs nepārkāpa ātruma ierobežojumu vairāk par desmit procentiem.

— Es gribu redzēt, vai no šejienes varēsim izmantot

autotelefonu, — Freibergs teica un uzspieda Prezidija telefona numuru Bonnā.

— Tas var radīt diplomātiskas problēmas, — Arenss smīnēdams piebilda.

— Kad jau, tad jau. Galu galā mēs te Beļģijā esam

uz pēdām veselam dīleru baram. Gan jau draugs Bēre-manis visu nokārtos.

Otrais mēģinājums bija sekmīgs, un minūti vēlāk jau varēja sarunāties ar Vilku, kurš sēdēja savā kabinetā un apstrādāja dokumentus.

— Labi, ka es tevi noķēru, — Freibergs atviegloti

iesaucās. — Sazinies ātri ar skaisto Barbaru un ceļu policiju! Mēs esam atceļā uz Aheni un sekojam sarkanam golfam. Blakus vēl nezināmam vīrietim sēž mūsu studente Kerstina Zallere. Tie abi ir ņēmuši vērā Hel-

mēra tikšanās laiku un tagad ved zilu ceļojumu somu, pilnu ar kokaīnu.

— Cilvēk mīļais! — Vilks brīnījās. — Tas tad arī pieder pie tautsaimniecības studijām.

— Tātad jūs posmā starp Ķelni un Bonnu uzceliet dubultu vai trīskāršu šķēršļu joslu un noķeriet tos abus. Tam noteikti jāizdodas! Pieprasi arī helikopteru. Pirms manta nonāk lietisko pierādījumu glabātavā, es to gribu redzēt uz sava rakstāmgalda.

— Kāpēc?

— Par to vēlāk, mēs zvanām no draudzīgajām ārzemēm.

Freibergs vēl paziņoja mašīnas reģistrācijas numuru. — Pēc stundas mēs šķērsosim robežu, un tad es atkal piezvanīšu.

— Viss skaidrs.

— Vilk, mums viņi jādabū!

Arenss aiz sajūsmas vairākkārt ar delnu uzsita pa stūri. — Nu, par sagaidīšanu mani fotomodeļi gan priecāsies. Vilks viņiem par godu pat izritinās sarkano paklāju.

Viņiem tālu priekšā sarkanais golfs devās austrumu virzienā. Tūlīt krustojumā tam jānogriežas uz Āheni.

— Nolādēts — ko viņi dara? — Ārenss iekliedzās, un šefs aiz izbija atrāva skatienu no kartes, uz kuras jau tika piemeklēts visizdevīgākais punkts sagūstīšanai.

— Kas ir?

— Tie nemaz nebrauc uz Aheni, bet gan uz Lježu.

— Tas nevar būt! Dzimtenē visi gatavojas lielajai uzņemšanai. Ja Kerstina un tas tips taisās uzdzīvot Lježā, tad mēs viņus pazaudēsim. Bet vienalga — brauc līdzi!

Komisārs Freibergs vairs nejutās labi savā ādā. Nelegāls telefona zvans vēl nebūtu nekas, viltus trauksme Vācijā arī, bet dzīšanās pa pēdām naksnīgajā Lježā ir

risks, ko nevar atļauties. Te ari Bēremaņa sargājošā roka būtu par isu.

Garām paslīdēja pagriezieni uz Haseltu un Dīpenbēku. Tagad tuvojās sazarojums Lježā—Ahene. Golfs nogriezās Ahenes virzienā.

— Tas ir labi! — Arenss triumfēja. — Nav ko līst svešas lielpilsētas purvā, labāk atpakaļ mūsu varas dārziņā. Bet kas gan slēpjas aiz šī apvedceļa?

Arī Freibergs atviegloti uzelpoja. — Viņi apzināti izmet loku, un, ja vēl viņi nogriezīsies uz Malmedī, tad viņi — un ari mēs — iebrauks Vācijā caur Lihtenbušu dienvidos no Ahenes.

— Ej nu saproti šo manevru. — Arenss šūpoja galvu.

Komisārs brīdi padomāja. — Varbūt viņi izvairās no

ziemeļu robežposteņa, jo tas tiem šķiet pārāk bīstams. Var gadīties, ka uz tiešās autostrādes vēl joprojām pārbauda narkotikas. Varbūt viņi to zina no pieredzes, varbūt kāds to viņiem pateicis.

Lihtenbušā kontroles nebija. Ceturksni pēc norunātā laika Freibergs atkal piezvanīja uz Prezidiju.

— Vēl pāris minūšu, un es jau būtu prom uz lielo ķeršanu, — Vilks noteica. — Vai jums kādas problēmas?

— Tagad vairs ne, mūsu draugi brauca caur Lježu. Kur jūs viņus ņemsiet ciet?

— Pie lielā būvlaukuma ziemeļos no Bonnas, pie Satiksmes drošības centra augstienes.

— Nu tad lai izdodas!

18

No tālienes autostāvvietas un kempinga «Pie ozola» būvlaukums izskatījās kā visas citas būvdarbu vietas uz autostrādes. Sašaurinātas joslas, uzlīmēti atstarojumi, sarkanbaltas marķējamās zīmes un bezgala daudz mirgojošu gaismu. Tikai daži «būvstrādnieki» strādāja virsstundas. Ekskavators krāmēja gružus smagās mašīnas piekabē, un kāds ducis vīru kombinezonos darbojās ar cirtņiem un lāpstām. Nedaudz nomaļus pie barakas stāvēja divi ātri BMW. Šķita, ka uzņēmējam ir sarunas ar inženieriem. Arī helikoptera riņķošana starp krustojumiem Ķelne—rietumi un Ķelne—austrumi nebija nekas neparasts — šis satiksmei bīstamais ceļa sašaurinājums tika kontrolēts pastāvīgi. Tikai zinātājs varēja pamanīt, ka mašīnas un darbarīki tiek izmantoti diezgan nemākulīgi un vispārējais darbīgums ir uzspēlēts.

Policijas komandmašīna bija rotāta ar platu sarkanbaltu lenti un noslēpta aiz ceļa zīmēm pie būvmateriālu laukuma. No šīs vietas varēja pārredzēt ceļu divu kilometru attālumā.

Skaistā Barbara bija tērpusies melnajā ādas kleitā, un ap kaklu tai bija koši sarkans lakatiņš. Zem īsās jakas plecu siksnas makstī atradās 9 mm SigSauer . Te bija runa par kokaīna dīleru saņemšanu, tātad tā bija viņas lieta.

Vilks bija palīdzējis sagatavot sagūstīšanu. īpašo uzdevumu vienība netika pieaicināta, jo no sarkanā golfa sevišķas briesmas trešajām personām nebija gaidāmas.

Tomēr ar ieroču lietošanu bija jārēķinās. Dažkārt stūri iedzīts ļaundaris mēdza uzvesties kā trakais.

Gan strādnieki, gan mašīnas un ekskavators bija paziņojuši par gatavību rīkoties, arī helikopters «Kamene 2» bija pieslēdzies. CEBI — Prezidija vadības pults — bija izstiepusi savus elektroniskos taustekļus uz visām pusēm un dažās sekundēs varēja noorganizēt vispārēju vajāšanu, ja golfam izdotos izlauzties.

Kādam, kas nepiederēja pie šīs kompānijas un tomēr vienmēr bija klāt, atkal bija izdevies būt notikuma vietā. Preses Mauzers, lielākais dūzis starp rakstošās preses pārstāvjiem, izskatījās pēc būvstrādnieka. Viņš bija tērpies saplēstos džinsos un rūtainā kreklā un plecā iekāris lielu pārnēsājamu «Stop» zīmi — tā viņš netraucēti maršēja līdz pat būvbarakas augstienei, kur arī zīmi nolika. Drošības labad viņš palika aizsegā, lai no komandmašīnas

viņu tomēr neredzētu. Fotokamera ar superteleobjektīvu bija paslēpta zem krekla. Protams, viņš bija noklausījies policijas radiosakarus un tūlīt sapratis, ka viņa pienākums ir servēt šo karsto ziņu redakcijām un saviem lasītājiem. No savas atrašanās vietas viņš jebkurā brīdī varēja pāris soļu paiet uz priekšu, lai uzņēmumi izdotos labāki.

Helikopters deva atsvabinošo ziņojumu: — «Kamene 2». Objekts tuvojas Veselingai. — CEBI nodeva

ziņu komandauto. Mauzers dzirdēja, kā tiek iedarbināti sekošanas mašīnu motori. Tagad visi orientējās tikai uz priekšu — laba iespēja ieņemt izdevīgu vietu fotografēšanai. Viņš pamanīja, ka ceļamkrāna kabīnē sēž kāds vīrs ar videokameru. Tātad arī policija

vēlas dokumentēt šo notikumu. Dažas minūtes vēlāk no komandauto nāca norādījums: — Uzmanību eks

kavatoram! Sarkanais golfs apdzen un izdara pagriezienu. Tiklīdz priekšā braucošā vieglā mašīna ir garām, tūlīt palaist priekšā kravas mašīnu!

— Sapratu!

Ekskavators pacēla kausu un atbrīvoja ceļu smagajai mašīnai. Tās motors ierēcās, un tā nosprostoja vienjoslas brauktuvi. Sarkanais golfs bremzēja. Sekundes laikā «būvstrādnieki» nometa zemē darbarīkus un devās uzbrukumā. Pa megafonu atskanēja pavēle: — Uzmanību, runā policija! Izkāpiet — un rokas aiz galvas!

Liekas, ka vīrs pie golfa stūres tikai tagad aptvēra situācijas būtību. Viņš piedeva gāzi un mēģināja rāvienā izlauzties no norobežojuma.

Mauzers bija savā elementā. Ar savu jauno «Kanonu» viņš šāva bildes tādā ātrumā, ka tika fiksēta katra notikumu fāze. Abi BMW rāvās uz priekšu, lai iespiestu golfu kā stangās. Golfa šoferis gribēja izvairīties, pārāk parāva sluri, notrieca marķējuma zīmes un ar skaļu troksni noslaucīja no ceļa Mauzera «Stop» zīmi. Ar šo triecienu pietika, lai golfs beidzot zaudētu vadību un ietriektos grants kaudzē. Pirms vel tas mēģināja rauties atpakaļ, aizmugurē apstājās policijas mašīna. «Būvstrādnieki» ar paceltiem ieročiem aplenca objektu, un atkal atskanēja pavēle: — Izkāpt, rokas aiz galvas!

Iesprūdušās durvis tika no iekšpuses atspiestas, un abi samulsušie pasažieri izkāpa. Dažu sekunžu laikā tika pārmeklēti ieroči — bez panākumiem. Tad noklikšķēja rokudzelži. Tādas fotogrāfijas Mauzeram patika vislabāk.

No komandauto bija atnākuši Vilks un komisāre Fenta.

— Sirsnīgi sveicināti Bonnā! Ceru, ka atvedāt īsto paciņu! — viņa priecīgi sacīja. Ar apmierinājuma izteiksmi sejā viņa no aizmugures sēdekļa izvilka zilo ceļojumu somu, ieskatījās tajā — un corpus (/dieti^23 bija drošā vietā.

Pa to laiku brauktuve jau bija atbrīvota, un satiksme ritēja normālā tempā. Komisārs Freibergs un Arenss, kuri vēl paspēja noskatīties akcijas beigas, ieradās pie Vilka.

— Vai tu atvilki šurp Mauzeru? — Freibergs svētu

līgi jautāja.

Vilks pagriezās. — Ko tu runā? — Tikai tagad viņš

pamanīja, ka te darbojas kāds vīrs, kuram šajā akcijā nebija ko darīt. — Tas nolādētais maita atkal ir noklausījies policijas radio! Vienā jaukā dienā viņš man

dabūs tā, ka...

— Paldies, draugi! — Mauzers pārtrauca ķengu runas un pamāja ar savu kameru.

— Pazūdi, es tev saku! Tu traucē policijai!

— Ak es traucēju! Nesaprotu, ko tas tur tā uztraucas, — Mauzers vērsās pie Freiberga. — Jūs to golfu noķērāt tikai tāpēc, ka es iejaucos. Nebūtu manas «Stop» zīmes, tas jau būtu tālēs zilajās!

Vilks triumfēja. — Tad tu arī maksāsi par mašīnai nodarītajiem bojājumiem, jo tas nebija policijas* veikts pasākums.

— Cik tu gan vari būt pretīgs! — Mauzers aizkaitināts atbildēja. — Bet ko gan nenākas uzņemties, lai lasītājus varētu informēt par mūsu brašās policijas sekmīgajām akcijām.

306. istabā komisārs Freibergs un viņa līdzstrādnieki gaidīja, lai varētu pārņemt Kerstinas Zalleres un viņas drauga nopratināšanu.

Pašlaik ar klusēšanas bruņu skaldīšanu nodarbojās kolēģi no 2. daļas. Tikai pēc tam, kad Ārenss bija attīstījis Antverpenes fotogrāfijas un pāris tika ar tām konfrontēts, stūrgalvība nedaudz mazinājās.

Jā, kontaktēšanās ar divām nezināmām personām esot bijusi un somas esot samainītas, skaidroja Ker-stina Zallere.

Tas esot bijis tikai draudzīgs pakalpojums, un par somas saturu nekas neesot bijis zināms, neviens pat neesot ieskatījies somā.

Tagad, kad zināms, ka somā esot narkotikas, aiz bailēm no Medelīna karteļa neviens neko vairāk neteikšot, murmināja jaunais cilvēks. Policijai taču arī esot

zināms, ka tajās aprindās runīgums tiek sodīts ar nāvi.

Vai viņš esot Leopards, komisāre Fenta vaicāja vīram

no «Lokomotīves».

Viņa vārds esot Zīgberts Kalce; to nebūšot grūti pārbaudīt pēc dokumentiem. Turklāt viņš esot students, un viņam esot savs ūķis Hērvarta ielā.

Komisāre strauji piecēlās. — Ja tas ir viss, ko jūs mums gribat pastāstīt, tad nopratināšana pašlaik ir bei

gusies. Jūs abi pagaidām tiekat apcietināti. Un, lai jūs tūlīt zinātu, kas te notiek tālāk, es jūs nodošu slepka

vību izmeklēšanas daļai. Ar jums runās galvenais komisārs Freibergs.

Šie vārdi abus ļoti satrauca. — Kāpēc slepkavību izmeklēšanas daļai? — viņi abi reizē iesaucās.

Par atbildi komisāre Fenta atvēra durvis uz blakusistabu un paaicināja divus plecīgus ierēdņus no policijas uzraudzības dienesta. — Kerstina Zallere un Zīgberts Kalce pagaidām tiek apcietināti. Aizvediet viņus. Pēc

desmit minūtēm lūdzu nogādāt viņus uz nopratināšanu

pie 1. daļas šefa. Paldies.

Neapmierināta ar rezultātu, skaistā Barbara 306. istabā informēja par pirmo nopratināšanu.

— Kaut ko tādu es jau biju iedomājies, — Freibergs secināja. — Bet mēs jau pazīstam spēli ar lielajiem nezināmajiem.

— Jūs te pārāk maigi apejaties ar tādiem tipiem, —

Vilks dusmojās. — Jā, jā, padibenes ir pavisam nelaimīgas būtnes, kas pelnījušas līdzcietību, to es saprotu. Bet tam, kurš ieved kokaīnu kilogramiem, žēlastību nav ko gaidīt. Tūlīt mēs redzēsim, cik stipri patiesībā ir

viņu nervi.

— Lai viņi nāk iekšā, — komisārs noteica. — Mūsu

Kūnerte, kā vienmēr, uzņemsies protokola sastādīšanu.

— Un kā ar ierakstu? — viņa pajautāja.

— Tikai tad, ja tie abi uzstājīgi pieprasīs. Citādi pie

tiks ar stenogrammu, lai Vilkam nav sevi pārāk jāšausta.

Kerstina Zallere izskatījās nomākta, ari ZIgberts Kalce likās satraukts.

Pēc parastajiem paskaidrojumiem komisārs Freibergs uzdeva pirmo jautājumu: — Kur jūs abi bijāt naktī no otrdienas uz trešdienu, kad tika nogalināts Andreass Helmers.

— Par mani jūs jau zināt, — Kerstina klusi atbil

dēja. — Pa nakti biju savā dzīvoklī un no rīta aizgāju uz Andreasa dzīvokli, lai kopīgi mācītos tautsaimniecības pamatus.

— Aizkustinošs stāsts, — nievājoši noteica Vilks. — Jūs sēžat upura istabā, kurš atstiepj kājas Melnajā ielā, un gaidāt, kamēr ierodas policija. Pārāk trūcīgs alibi, cienītā kundze.

— Jūs taču nedomāsiet, ka mēs esam novākuši An-dreasu? — Kerstina Zallere raustītā balsī ieminējās.

— Vai tad šis pieņēmums būtu tik maldīgs? — Freibergs uzdeva pretjautājumu. — Jūs taču beigās iesaistījāties Helmera darījumos! Un, kāda tur ir peļņa, to jūs zināt tikpat labi, cik policija. Gadu pastrādā kā dīleris, un vairāki tūkstoši jau kabatā. Tādēļ vien ir vērts ar nieka šāvienu pakausī izslēgt no spēles nevēlamu konkurentu.

Trauslā meitene acīmredzami sabruka, viņas seja raustījās, un viņa sāka raudāt.

— Ja jūs mums beidzot nepateiksiet taisnību, tad drīz vien stāvēsiet tiesas priekšā par aizdomām slepkavības veikšanā, — Vilks uzkliedza. — Narkotiku ievešana salīdzinājumā ir tīrais nieks.

Freibergs pagrieza galvu. — Un kur jūs bijāt minētajā laikā, Kalces kungs?

— Es... es biju... jā, kur tad es īsti biju? Man vispirms jāpadomā.

— Sasteigt nevajag, — Vilks ņirgājās. — Izmeklēšanas apcietinājumā jums būs daudz laika, lai izdomātu ticamu stāstiņu. — Tad viņš pēkšņi iekliedzās: — Pie velna! Leopard! Jūs nezināt, kur bijāt naktī, kad tika nogalināts jūsu biedrs no «Lokomotīves»? Par kādiem idiotiem jūs mūs uzskatāt?

— Es gaidu jūsu atbildi, — uzsvērti mierīgi ierunājās Freibergs.

— Es biju — nē, savā ūķī es nebiju. Vispirms es biju kino. «Jēru klusēšana». Un tad ar meiteni dzīvoklī. Kaut kur Bonnas ziemeļos. Es viņu pat nepazīstu.

Vilks nogrozīja galvu. — Viņš tiešām cieš no atmiņas zuduma.

— Mēs ieņēmām koksu un bijām diezgan lielā pālī, — Kalce mēģināja skaidrot.

— Un tad jūs bijāt Melnajā ielā? — Freibergs

taujāja.

— Tur es nekad neesmu bijis.

— Un kā jūs varējāt pārņemt Helmera darījumus?

— A — Antverpenē tas bija tikai pakalpojums, kā jau mēs komisāres kundzei teicām.

Freibergs ar plaukstu uzsita pa galdu. — Pietiek šo stulbo atrunu! Jūs Antverpenes dzelzceļa stacijas stāvvietā bijāt norunātajā laikā. Mums ir informācija no Helmera datora, un mēs jums sekojām. Jūs terorizējāt Helmeru, un tad, kad viņš bija pateicis vietu un laiku, viņu nošāvāt, lai pats uzsāktu lielos darījumus. No kurienes jums nauda, kas bija samainītajā somā?

Arvien vairāk samulsušais Kalce saņēma veselu jautājumu birumu. — Vai jūs atņēmāt Helmeram naudu, lai varētu samaksāt par nākamo piegādi? Vai tādēļ jūs nogalinājāt Helmeru? Runājiet taču beidzot!

Vīrietis aizgriezās. — Nē, nē, tā tas nebija! Bet es vairāk neko neteikšu, man vajag advokātu. Bez viņa es neteikšu ne vārda. — Zīgberts Kalce krēslā izskatījās kā nelaimes čupiņa.

— Un jūs, Kerstina Zalleres kundze, kas jums vēl butu sakāms, pirms jūs aizved? — Freibergs mierīgi pajautāja.

— Es braucu kā pavadone, — viņa elsoja. — Es

neko citu nedarīju. Bez koksa ar mani ir cauri. Pēc

Andreasa nāves mans draugs Pantera man neko vairs nedeva. Man vajadzēja kopā ar Zīgbertu braukt uz An-tverpeni, lai kaut ko nopelnītu, viņš teica.

— Nu redzat, — Vilks samierinoši noteica. — Tā jau

mēs tiekam tālāk. Jūs mūsu kolēģei visu pamatīgi izstās

tīsiet, kas notika.

Komisārs piecēlās. — Kalces kungs, jūsu aizturēšanas iepriekšējais iemesls tiek paplašināts ar aizdomām par slepkavību. Jums drīz būs iespēja tikties ar advokātu.

Ar mani jūs varat runāt jebkurā laikā, kad vien gribēsiet kaut ko pastāstīt.

Pēc komandas «Aizvest!» ienāca abi uzraudzības dienesta vīri un ar rokas mājienu uzaicināja Kalci sekot. Viņiem izejot no telpas, noknikšķēja rokudzelži. Kerstina Zallere sarāvās.

— Nē, Zalleres kundzi ne, — Freibergs iesaucās. — Viņa kopā ar Fentas kundzi brīvprātīgi dosies pāri uz 2. daļas un papildinās savus paskaidrojumus.

Kad abas sievietes bija atstājušas telpu, uz brīdi iestājās klusums.

Kūnertes jaunkundze pārlasīja stenogrammu un pielaboja dažas zīmes. Vilks bija piegājis pie loga un skatījās uz Septiņkalni. Neona lampas tumsā izgaismoja

Reinas tilta apveidus, kuri sākās tepat pie policijas Prezidija ēkas.

Vilks apgriezās. — Kādi gan briesmoņi atrodami starp cilvēkiem! Jauni cilvēki riskē ar savu dzīvību, lai dabūtu narkotikas un citus padarītu no tām atkarīgus. Šīs padibenes tad ložņā pa visiem tumšiem kaktiem un publiskajām iestādēm. Skaistās Barbaras darbu es negribētu darīt. Viņas mirušie narkotiku dēļ izskatās daudz sliktāk nekā vairums mušu līķu.

— Un to saki tu! — Freibergs piekrita.

Kunertes jaunkundze nolika malā stenogrammu bloku. — Vai mani supermeņi tiešām ir pārliecināti, ka šis Leopards — vai Kalce, kā viņu tur sauc, — nošāva Helmeru, lai varētu pārņemt viņa darījumus?

Vilks pienāca pie galda un apsēdās. — Es tikai ceru, ka zēns uz visiem laikiem tiks izslēgts no spēles. Helmera nāve un aktivitātes Antverpenē ļoti labi sader kopā.

— Vilk, tu, kas mediji šos zvērus, jau esi gatavs? — «goda komisāre» ķircināja un devās uz otru istabu, lai stenogrammu ievadītu datorā.

— Mums jāatrod ierocis un jārekonstruē notikumu gaita, — Freibergs pārdomāja. — Tad jānoskaidro, vai nauda Antverpenes pirkumam nākusi no Helmera — un, ja ne, tad no kā. Bez Kalces atzīšanās būs grūti tikt tālāk. Arens! Vai tu esi pietiekami palielinājis fotogrāfijas? Uztaisi vēl vienu komplektu, lai Barbara tās var nosūtīt saviem kolēģiem Beļģijā. Tie būs laimīgi, saņemot tādu pierādījumu materiālu.

Arenss, kurš nopratināšanas laikā klusi bija sēdējis aizmugurē, piecēlās. — Tiks tūlīt izdarīts!

Vilks spēlējās ar pildspalvu. — Ja mēs vēl tagad paņemtu visu «Lokomotīves» šķūni, tad pilnībā pietiktu, lai prokurors varētu izvirzīt apsūdzību par slepkavību. Es arī labprāt gribētu redzēt, kas notiek ar elektrošoka speciālista ķirbi, — viņš teica un uzsmaidīja Freibergam.

Iezvanījās telefons. — Jums saruna, — iesaucās Kū-nertes jaunkundze. Viņai joprojām bija problēmas, dienesta lietas kārtojot, uzrunāt uz «tu».

Freibergs pacēla klausuli un oficiāli pieteicās. Taču tūlīt tonis tika mainīts. — Hallo, Angelika! Kāds prieks dzirdēt tavu balsi! Kur tu esi? Ak tā, komisāre sēž Potsdamā pie rakstāmgalda. Nu tad stāsti, kas tevi nodarbina! Pagaidi, Vilks arī ir tepat, es ieslēgšu skaļruni.

Angelika Lete, Stiprā, kā viņu mēdza dēvēt, atspoguļoja savu problēmu. — ... un šis mirušais Bābelsbergas

parkā, ko atrada pavisam netālu no Humbolta tilta, gulēja krūmos pilnīgi kails. Līdz šim mēs viņu neesam spējuši identificēt.

Freibergs paskatījās uz Vilku un jautājoši paraustīja plecus.

— Un kādēļ pie kailā līķa Bābelsbergā tu domā par

Bonnu?

— Jā, kādēļ? — komisāre Lete atkārtoja. — Jo es

steidzamajā ziņojumā izlasīju, ka arī jūs esat vienu atraduši.

— Nē, noteikti ne! Te nu Vīsbādene ir kļūdījusies.

— Diez vai. Jūsu vīrs arī nomira no šāviena pakausī — tāpat kā vīrs Bābelsbergas parkā, kaut arī jūsējais nebija kails.

— Ak tā, tad redz, no kuras puses pūš vējš! Bet te nu mūsējais mirušais nevarēs palīdzēt. Viņš ir iejaukts narkotiku lietā starp Antverpeni un Bonnu. Šonakt mēs

apcietinājām kādu dīleri, uz kuru krīt aizdomas, ka viņš ir nogalinājis Andreasu Helmeru, lai pārņemtu viņa narkotiku biznesu.

— Žēl, bet es vienalga gribētu zināt kalibru. Jums taču šāviņš noteikti ir!

Kamēr Freibergs un Ārenss bija Antverpenē, ar šo lietu bija nodarbojies Vilks. Freibergs pasniedza viņam klausuli. — Hallo, Angelika! Te acīmredzot tika izmantots deviņu milimetru šāviņš ar plakanu galu. Pirmā pārbaude nedeva nekādas norādes, ka ierocis jau iepriekš būtu lietots. Notikuma vietā patronas čaula netika atrasta.

Vilks atdeva klausuli atpakaļ.

— Līdzīga mantiņa ir arī mūsējā līķa smadzenēs, — komisāre skaidroja. — Mums tomēr vajadzētu veikt salīdzināšanu. Es jums aizfaksēšu mūsu līķa fotogrāfijas un šāviņa starta atstātās pēdas. Varbūt tas ļaus noskaidrot, ka veikti identiski šāvieni. Oriģinālu atsūtīšu pēc tam.

— Jā, dari tā, — Freibergs teica, — bet ne uz ko lielu neceri. Es te neredzu nekādu sakaru.

— Labāk nogaidīsim, — Angelika Lete paļāvīgi atbildēja. — Pasveicini Sabīni, Oktopusiju un visus pārējos no 1. daļas. Turieties! Drīz sazvanīsimies!

19

Tūlīt pēc sazvanīšanās ar kolēģi no Potsdamas komisārs Freibergs devās uz pazemes garāžu, lai brauktu mājās. Viņš negribēja likt Sabīnei ilgi gaidīt; atkalredzēšanās svētkus nedrīkstēja apdraudēt. Viņš pasmaidīja, atslēgdams mašīnas durvis, — arī viņa golfs bija sarkanā krāsā. Kad Freibergs jau sēdēja pie stūres un gribēja pagriezt aizdedzes atslēgu, viņš to strauji izrāva un izlēca no mašīnas. Milzu soļiem viņš uzskrēja pa kāpnēm un atrāva komisāres Fentas darba kabineta durvis. Skaistā Barbara un protokolists izbrīnīti atskatījās. Viņiem pretī sēdēja noraudājusies Kerstina Zallere, kura aiz bailēm sarāvās, kad telpā iedrāzās slepkavību izmeklēšanas daļas šefs.

— Barbara, man steidzami jāpiezvana — un bez lieciniekiem. Tu paliec un paklausies!

Komisāre neko nejautāja un aizsūtīja protokolistu un Kerstinu Zalleri uz blakusistabu.

Freibergs jau bija uzgriezis telefona numuru un nospieda skaļruņa pogu.

— Nav laika! — kāds vīrs atsaucās. — Pēc pusstundas, vispirms man jātiek galā ar ziņojumiem!

— Pagaidi, Mauzer! Nenoliec klausuli! Te runā Freibergs! — komisārs kliedza klausulē.

— Kas noticis? Vai ir vēl kādas degošas ziņas? Citādi ļaujiet man strādāt. Man ir noteikts laiks līdz redakcijas slēgšanai! — Mauzers kliedza pretī.

— Nē, papildu informācijas nav. Bet vienalga uzklausi mani, lūdzu! Notikumā ar golfu nedrīkst atspoguļot visus faktus. Tu nedrīksti pieminēt ne abus pasažierus, ne kokaīnu, arī mašīnas krāsu nedrīkst nosaukt. Vēl tiek vāktas ziņas.

— Tas nav iespējams! Kā tu to iedomājies? Tas viss jau ir paredzēts ievadrakstā, un tuvāko minūšu laikā man pa vadiem jānoraida uz redakcijas teksta salikuma datoru.

Freibergs vēlreiz uzsvēra: — Tātad teksts vēl nav noraidīts. Tas tiks izmainīts, vai arī tev būs lielas nepatikšanas.

— Dariet savu darbu, un es darīšu savējo, — reportieris skaļi aizstāvējās.

Freibergs dusmās gāza ar dūri pa galdu. — Mauzer! Teksts tiks mainīts, vai arī mēs vairs neesam draugi. Es runāju nopietni. Ja tu neklausīsi, es tev piesiešu lietu par slepkavības noskaidrošanas traucēšanu.

— Tādā gadījumā manam stāstījumam būs nieka vērtība.

— Dari, kā es lieku, un vēlāk tev būs ļoti laba informācija. Es tādēļ vēlreiz lūdzu — izņem pāris detaļu no teksta. Iztaisi to par gangsteru apcietināšanu. Visas neskaidrības nogrūd uz policiju. Tas nekas, ja mēs parādīsimies sliktā gaismā.

Šī neparastā atzīšanās un slepkavības pieminēšana mainīja Mauzera izturēšanos.

— Vai tam ir kāda saistība ar Helmera slepkavību?

— Jā, bet tagad tu par to neko nedrīksti rakstīt. Tuvāko divdesmit četru stundu laikā mēs zināsim kaut ko vairāk.

— Es to saņemšu ar ekskluzīvām tiesībām?

— Nē, ar ekskluzīvām ne, bet tev būs priekšroka. Vai esam vienojušies?

— Viss skaidrs, komisāra kungs, — Mauzers priecīgi atsaucās, un Freibergs atviegloti uzelpoja. — Es no tā visa uztaisīšu slepkavības lietu. Turklāt man vēl ir in-

tervija ar Eiropas lietu ministra šoferi, kuru nolaupīja, kad šefs bija priekamājā. Jauks atgadījums, īsti vietā augstākās sabiedrības dāmām.

— Es to izlasīšu, bet daudz pamatīgāk es izstudēšu tavu «slepkavības» lietu. Un ak vai, ja tur būs kas tāds, kas apdraudēs izmeklēšanu.

— Nu, nu, bez nepamatotiem draudiem! Dodu savu godavārdu, es piedalos tavā spēlītē. Bet lai tava Kūnerte un brālis Vilks mani neatšuj, kad gribēšu viņiem uzdot jautājumus.

— Sarunāts. Sveiki! — Freibergs uzmanīgi nolika klausuli un ar visdziļākajām jūtām nopūtās: — Paldies Dievam!

Komisāre Fenta ar izbrīnu bija sekojusi sarunai. — Kas tev padomā, Valter?

Freibergs pasmaidīja. — Tev vajadzētu zināt. Rīt ap pulksten divdesmit trijiem es kā Haso ar kokaīna paciņu, kuru tu atņēmi golfa pasažieriem, atrullēšu no Diseldorfas un stacijas stāvvietā gaidīšu Tīģeri. Ja viņš parādīsies, mēs būsim tikuši jau soli tālāk. Paskatīsimies, vai lieta pamazām nesāks virzīties uz priekšu. Un tādēļ, cienītā kolēģe, tev manām drošām rokām būs jāuztic kokaīna paciņa.

— Ko, man tev būs jādod puskilograms kokaīna? Nē, tas neiet krastā! Viņi tevi atkal piedauzīs un visu atņems. Tad ar mums abiem ir cauri. Neraugoties uz mūsu draudzību, Valter, tas nav iespējams! Padomā par iepriekšējo paciņu, kura nav nolikta atpakaļ vietā.

— Tātad tu man paciņu nedosi? — Freibergs vīlies pārjautāja. Te būtu radusies laba izdevība parādīties kā «uzticamam» kurjeram ar īstu preci. Bez tās arī vienošanās ar Mauzeru zaudēja jebkuru jēgu.

— Nu, nu, netēlo apvainoto, — komisāre mēģināja mierināt. — Vēl jau ir arī priekšnieki, kuri var izlemt citādi. Bet es tev izteikšu, cerams, daudz labāku priekšlikumu, kuram mums tomēr būs jādabū atļauja no augšas, un mūsu cēloņu novēršanas un soda izciešanas daļas vadītājs noteikti palīdzēs.

— Un ko tu esi izdomājusi?

— Slepkavības lietā tev ir vismaz viens aizdomās

turamais, un es nedomāju, ka tava uzdošanās par kurjeru tevi satuvinās ar tiem zvēriem. Tu tikai riskē, lai tevi pataisa uz mūžu par kropli. Ir jau pareizi: tu

stacijas stāvvietā spēlēsi piegādātāju, bet mēs uzrīkosim lielas lamatas Tīģerim, Panterai un visiem pārējiem zvēriem. Cēloņu novēršanas un soda izciešanas daļas šefam mēs pieprasīsim speciālo uzdevumu vienību uz «Lokomotīvi» un pietiekami daudz cilvēku apkārtnes pārraudzīšanai un rīcības nodrošināšanai. Ja Tīģeris tiešām uzķersies, lamatas būs ciet. Un tad mēs izārdīsim visu to bodīti.

Freibergs smīnēja. — īsi sakot, mīļā Barbara, slepkavību izmeklēšanas daļas priekšnieks būs ēsma narkotiku daļas labā. Nav slikta ideja. Bet redzi: bez Haso no Diseldorfas nekas nevar notikt.

— Tātad tu piekrīti?

— Tavs plāns ir labs. Vienu gan es gribētu nodrošināt — priekšroka veikt nopratināšanu būs slepkavību izmeklēšanas daļai.

— Sarunāts! Manā ziņā ir sagatavošanās un atbalsts no cēloņu novēršanas un soda izciešanas daļas šefa. Vilks paliek ar mani.

Freibergs viņu jautājoši uzlūkoja.

— Jā, jā, šajos mainītajos apstākļos tu koksu dabūsi laicīgi. Es pati personīgi tev aizvedīšu somu, uz kurieni vien gribēsi, — tā ap pulksten divdesmit vieniem.

— Mēs satiksimies auto stāvvietā kempingā «Pie ozola». Man taču jāierodas no rietumu puses.

— Labi! Tas derēs arī tavas personas apsargāšanai.

Kādu mašīnu tu ņemsi?

— Nevienu no mūsējām. Es iznomāšu Mercedes 230 ar Diseldorfas numuru. Ārenss to nokārtos. Vēl kas: Vilks labprāt gribētu redzēt elektrošoka speciālista galvu. Sagādā viņam šo baudu!

Barbara Fenta iesprauslājās, arī Freibergam bija jā-

smejas.

— Kas ir ar Kerstinu Zalleri?

Komisāre mirkli pārdomāja. — Mēs viņu paturēsim šeit. Viņa gan vairāk ir upuris nekā noziedznieks, bet apcietināšanas orderim ar to pietiek.

— Tas ir labi, ka es sazvanījos ar Mauzeru, — Frei-bergs atvadoties sacīja. — Mēs vienojāmies — viņš pirmais tiks informēts, kad akcija būs galā, ne ātrāk.

Sabīne jau vairāk nekā stundu gulēja gultā un lasīja kādu Rutas Rendelas grāmatu. Vakara lasīšanai viņa

vienmēr iegādājās kabatas formāta grāmatas mīkstiem vākiem — cietie vāki ir pārāk smagi un prasa vairāk rūpības. Sabīne jau sen bija atmetusi komisāra gaidīšanu ilgāk par pusnakti. Šis neparedzētais izbraukums uz An-tverpeni atkal bija viena no tām policijas akcijām, kuras

viņu saniknoja, un viņa sāka nožēlot, ka Valters izvēlējies tieši šo darbu. Ja viņš būtu aizgājis par franču

valodas un vēstures skolotāju uz ģimnāziju, dzīve būtu daudz mierīgāka. Bet nē — neraugoties uz abiem ar izcilību nokārtotajiem eksāmeniem, viņš izvēlas skraidīšanu apkārt pa naktīm. Lai ari kā, bet viņš drīz vien

kļuva par 1. daļas šefu. Sabīne cerēja, ka drīz vien viņš pakāpsies pa karjeras kāpnēm līdz grupas vadītāja

postenim vai vēl augstāk. Tā nebija godkāre, bet gan vēlēšanās, lai viņam nedraud briesmas, kādas ir paš

reizējā darbā.

Sabīne bija iemigusi un nedzirdēja mašīnas troksni, kad ieradās dzīvesbiedrs, par kuru viņa nereti izteicās: «Mans dzīvesbieds.»

Viņa pamodās, kad tika atslēgtas durvis, un pirmais teikums skanēja: — Kas tas tev ir par stulbu darbu! — Un nākamais teikums: — Vai tu vismaz pie

ārsta biji?

Freibergs dziļā krūšu balsī mēģināja pārliecināt: — Viss ir okei, mana palīdze. Man vispirms jāieiet dušā, diena bija nogurdinoša. Mēs no Antverpenes līdz pat Bonnai izsekojām un apcietinājām kādu dīleru pārīti. Skaistā Barbara tagad ir ļoti laimīga.

Sabīne bija pilnīgi pamodusies. — Saki — vai tu

tagad dari arī narkotiku un seksa daļas darbu?

— Ak ko nu, tas viss sakrīt ar Helmera slepkavības lietu. Mums ir aizdomas, ka šis dīleris ir novācis Hel-meru, lai pārņemtu viņa darījumus. Es ceru, ka vairāk

uzzināsim rītdien — ak, tas jau ir šodien —, kad pulksten divdesmit trijos es kā kokaīna piegādātājs ieradīšos stacijas stāvlaukumā.

Sabīne izslējās taisni. — Ko, atkal nakts akcija? O

nē, mīļais! Bēthovena ielā es varēju gulēt daudz labāk: Es tev saku: ja tu tā turpināsi, tad es paredzu mūsu nākotni tumšās krāsās; es to nevaru izturēt!

— Palīdzīt, lūdzu! Saņemies, runa ir par Vāciju! — Freibergs jokoja ceļā uz vannasistabu.

Brīdi vēlāk nomazgājies un smaržojošs pēc šampūna viņš jau atradās gultā, un tad Sabīnei uz kādu brīdi nākotne vairs nerādījās tik drūma.

Kad Sabīne bija atguvusies, viņa murmināja: — Es neesmu dievbijīga, bet dažkārt es lūdzu Dievu, lai ar tevi nekas nenotiek. Bet kas tas ir par...

— Kuš, — Freibergs čukstēja un uzlika rādītājpirkstu uz viņas karstajām lūpām. — Lamāšanās ir grēks.

Viņi gulēja ciešā miegā. Kad radiomodinātājs ieslēdza nervus plosošu mūziku, ikdiena atkal viņus paņēma savā varā.

Freibergs uzklāja galdu, kamēr Sabīne uzkavējās van-nasistabā, dzēšot nakts atstātās pēdas. Šodien jārīkojas īpaši ātri, jo laika ir maz. Taču no kārtīgām brokastīm viņi neatteicās. Sabīne tās sauca par savu pamatnodarbošanos — un tomēr viņa joprojām bija slaida.

— Liec taču malā to stulbo avīzi! Kad mums atkal būs laiks ieskatīties vienam otra acīs?

— Nakts gaismā, tad manas acis ir daudz noslēpumainākas. Pagaidi, man jāzina, ko Mauzers ir uzrakstījis par notikušo uz autostrādes.

Tas bija piektās lappuses ievadraksts. Mauzers bija paveicis brīnumu lietas: fotogrāfijas izvēlējies tā, ka notikušā dramatisms tika atspoguļots pilnībā, taču abus pasažierus nevarēja pazīt. Golfa reģistrācijas numurs bija aizkrāsots, un par auto krāsu nebija jāuztraucas, jo attēls bija melnbalts. Viltīgi izvietotās lamatas, kurās uzķērās nezinošais gangsteru pāris, tika aprakstītas ļoti pamatīgi; notikušā kulminācijas punkts bija bēgšanas mēģinājums un saskriešanās ar «Stop» zīmi. Tālāk Mauzers ar dzēlīgām piezīmēm sūrojās par policijas slepenību. Lasītājiem galu galā ir tiesības uzzināt, vai apcietinātie ir bankas aplaupītāji no Ķelnes.

Freibergs dažas vietas Sabīnei izlasīja priekšā un secināja: — Šis Mauzers ir labākais no žurnālistiem, kādu es pazīstu. Viņš spēj sagrozīt patiesību nemelojot.

— Tās ir tādas kvalitātes, kādu trūkst dažam labam politiķim, — Sabīne komentēja. Viņa piecēlās, lai novāktu traukus. — Bet tagad jāiet, manu nakts strādniek! Augšā! Es nevaru regulāri ierasties ar nokavēšanos tikai tādēļ vien, ka manā dzīvē ir vīrietis, kuram nav sajēgas par noteikto darba laiku.

Valters Freibergs satina avīzi. — Ja tu neiebilsti, es paņemšu līdzi. Tur ir arī intervija ar Briselē nolaupīto Eiropas lietu ministra šoferi. Mauzers man piekodināja to izlasīt.

— Nesatraucies, — Sabīne sacīja. — Es sev nopirkšu «Ekspresi». Tur tavs preses speciālists būs uzrakstījis daudz vairāk divdomību nekā stāstījumā augst-dzimušajai publikai.

Valtiņam nebija nekādu problēmu iet vienā solī ar savu palīdzi, tomēr viņam nācās uzklausīt pārmetumus, ka aptaukojies takšelis pavadā kustas ātrāk nekā viņš.

Sūtot gaisa skūpstu, Sabīne pazuda metro ieejā, bet Valters — mājā, kura visiem zināma kā policijas Prezidijs.

306. istabā smaržoja kafija. Pa ceļam no Godesbergas villas Vilks, kā parasti, bija nopircis visas avīzes, kurām tekstus piegādāja Mauzers. Tās atvērtas gulēja uz sarunu galda.

— Kompānijas pēc es izdzeršu tasi kafijas, kaut arī mēs ar Sabīni pabrokastojām, — Freibergs atbildēja uz «goda komisāres» jautājumu.

Vilks atzinīgi pamāja. — Tas ir labi. Kur mēs 1. daļā liktos, ja katra došanās pilsoniskajā dzīvē novestu pie slikto piemēru sabojāšanas ar labu tradīciju palīdzību. Kūnertīt, kafija ir «primissima» tāpat kā Mauzera raksti. Bet ko viņš tur muld par bankas aplaupītājiem un tik riebīgi izsakās pret valsts kārtības uzturētājiem?

— Es viņu piespiedu tā rīkoties, — Freibergs smīnēdams paskaidroja. — Mēs vēl naktī īsu brīdi skaļi sarunājāmies pa telefonu. Man vajadzēja aizkavēt, lai viņš neizjauc mūsu šīvakara akciju. Mūsu zvēri jau arī lasa avīzes.

— Un Mauzerīts to tik vienkārši norija?

— Tik vienkārši ne. Es dabūju daļēji piekāpties, ka viņam būs priekšroka saņemt informāciju Helmera slepkavības lietā un «brālis Vilks» vai «goda komisāre» viņu neatraidīs. Tagad tas ir jūsu pienākums.

Vilks skaļi iesmējās. — Sitas nolādētais velns vienmēr izsitīs kaut ko ekstrā, būdams tik labs un nespļaudams šķīvī, no kura pašam būs vēlāk jāēd. Vai jūs jau izlasījāt interviju ar Menzi, nolaupīto ministra šoferi? Brīnišķīgi! Šie cilvēki dzīvo bīstamu dzīvi, ja viņu šefi izrāda labvēlību horizontālā darba strādniecēm.

Kūnertes jaunkundze skatījās uz viņu un šūpoja galvu. — Augstā debess, cik bezkaunīgi tu šorīt atkal izsakies! Cilvēks bija publiskajā namā, un pa to laiku viņam nozog mašīnu. Citiem nozog maciņu, un tiem klājas vēl sliktāk. Ministra gadījumā cieš vienīgi nodokļu maksātāji.

— Kas tev gan par sirsniņu! — Vilks zākājās. — Tava vieta nav 1. daļā, bet gan narkotiku un seksa daļā. Es gan negribētu būt pieķēdēts pēc eļļas un gumijas smirdošā pagrabā un gaidīt sitēju maskā.

— Vīrieši pēc dabas ir bailīgi, — Kūnerte auksti secināja. — Vēl kafiju?

— Paldies, man pietiks. Iedod labāk vēl vienu tasi Arensam, lai viņš spēj paciest tik drosmīgu Oktopusiju.

— Vai beļģu kolēģi jau ir atraduši kādas pēdas? — Freibergs interesējās. — Kad gribēju runāt ar Bēremani, viņš bija pie iekšlietu ministra, runa būs bijusi par nolaupīšanu. Varbūt aiz tā slēpjas kas vairāk, nekā zina šoferis. Man Briseles kolēģi tā kā tā jāinformē par mūsu darbībām Beļģijā, tad es droši vien uzzināšu kaut ko vairāk. Arens, vai fotogrāfijas Beļģijai jau ir nodotas 2. daļai?

— Viss nokārtots. Tiks nosūtītas vēl šodien.

— Un kā izskatīsies šovakar pulksten divdesmit trijos stacijas stāvlaukumā? — Vilks norūpējies vaicāja. — Mēs negribētu, ka šefs, atkārtoti rīkodamies viens pats, vēlreiz piedzīvo neveiksmi. Un Ārenss atkal ir dabūjis blondus matus.

— Vairāk viņš šo procedūru neizturēs, tad pauris būs pliks, — Kūnerte bija norūpējusies. — Varbūt šoreiz mums vajadzētu nokrāsot rudu Vilku?

Vilks noliedzoši kratīja galvu. — Nav vajadzīgs! Mēs tevi varam iesaistīt nebalinātu. Tu jau tāpat vai puspasaulē jūties kā mājās, un bail ir tikai vīriešiem.

— Jūs tagad varētu apklust un beigt šo muļķošanos. — Freibergs kļuva enerģisks. — Viss tāpat notiks citādi.

— Un kā, lūdzu? — Vilks pārprasīja. — Kā līdzstrādniekam tomēr gribētos zināt, kādi plāni ir šefam.

— Šonakt būs daudz darba, — Freibergs skaidroja.

— Barbara ilgāk nevar gaidīt. Norunātajā laikā viņa mani izmantos par ēsmu, un, ja viss notiks pēc plāna, tad mēs to plēsoņu baru savāksim un aizklapēsim ciet «Lokomotīvi». Par to parūpēsies īpašo uzdevumu vienība. Pirmtiesības veikt nopratināšanu ir 1. daļai. To visu mēs šonakt izperinājām, — Freibergs noteica, cerēdams uz atbalstu.

— Nu moins! Tas ir labi! — Vilks aiz pārsteiguma

iesaucās. — Skaistā Barbara ir līmenī! Un mēs paņemsim priekšā visus tos leopardus un tīģerus. Tie tiks izspiesti līdz pēdējam. Man pietiek ieraudzīt tavu balto apkaklīti,

un esmu pārliecināts, ka elektrošoka speciālistam būs daudz ko stāstīt. To atstājiet, lūdzu, man.

— Okei! — Freibergs apliecināja. — Bet tikai tad, ja blakus ir Arenss kā liecinieks un Kūnerte kā protokoliste. Viņi man galvos, ka tu vienmēr būsi pieklājīgs un savaldīgs.

— Bet jā! Visi taču zina, cik es spēju būt jauks. —

Vilks atņirdza zobus un saspieda īsos pirkstus tā, ka tie

nokrakšķēja.

Pēc tam kad turpmākā rīcība bija pārrunāta līdz pēdējam sīkumam, Freibergs painteresējās, vai kolēģe Lete jau ir atfaksējusi fotouzņēmumus no Potsdamas.

— Tās visas ir identificēšanas daļā, — Ārenss atbildēja. — Nezināmais mirušais varētu būt no Berlīnes vai no Oderas otra krasta. Pie viņa arī neatrada ieroci tāpat kā pie mūsu Helmera. Bet pēdas uz šāviņa varētu derēt salīdzināšanai.

Freibergs tvēra pēc telefona. Kad kabinetā bija līdzstrādnieki, viņš vienmēr ieslēdza skaļruni.

Identificēšanas daļas šefs sacīja, ka par mirušo personu nekādu ziņu nav. Pēc šāviena pēdu fotouzņēmumu salīdzināšanas var droši apgalvot, ka šāvieni pakausī Bonnā un Potsdamā nav raidīti no viena un tā paša ieroča.

Freibergs pateicās un nolika klausuli. — Tā būtu skaista sagadīšanās, ja līķis Bābelsbergā ļautu pavirzīties uz priekšu mūsu lietā. Es vēl joprojām uzskatu, ka Helmera slepkavība ir saistīta ar šiem kokaīna zvēriem. Taču kā?

— Cerams, ka nākamajā naktī to uzzināsim, — Vilks sacīja. — Tad bestijas būs savaldīti un visu mierīgi pastāstīs. Par to esmu pilnīgi pārliecināts!

20

Policijas Prezidijs darbojās raiti un neuzkrītoši. Pagrabstāvā bija aizpildītas tikai dažas kameras. Augšstāvā aiz sevišķi aizsargātām bruņu durvīm atradās operatīvo pasākumu vadības pults ar daudziem datoriem un monitoriem. Visnotaļ jauni ierēdņi perfekti izgludinātos formas kreklos un rūpīgi uzsietās kaklasaitēs vēroja ekrānus, kaut ko spieda uz tastatūras, zvanīja pa telefoniem, sarunājās pa mikrofoniem ar operatīvajām mašīnām vai apspriedās ar kolēģiem pie citiem galdiņiem. Kaut kur šajā telpā atradās arī CEBI galvenā datu bāze un vadības pults, kas rūpējās, lai neviens zvans un norāde nepazūd bez pēdām. Diena bija mierīga.

Komisārs Freibergs painteresējās, vai nav ienākušas kādas jaunas ziņas par Helmera slepkavību. Bet CEBI neko jaunu nebija saņēmusi. Arī uzraudzības dienests neko citu nevarēja pateikt kā vien to, ka Zīgberts Kalce sēž kamerā un nekustīgi blenž sienā. Pēcpusdienā vizīti bija pieteicis viņa uzaicinātais advokāts.

īsi pirms pusdienām Freibergs lika savienot ar kolēģi Potsdamā, lai paziņotu, ka ne līķi, ne šāviņi Bonnā un Potsdamā nav saistāmi. Angelika Lete to ļoti nožēloja un mierināja sevi ar domu, ka tagad jāpaļaujas uz komisāri Nejaušību. Slepkavības izmeklēšana absolūti nevirzās uz priekšu. Vienīgais pozitīvais, ko varot ziņot, esot diētas panākumi — viņa esot zaudējusi piecus kilogramus.

— Nepārcenties, — Freibergs brīdināja. — Citādi tu drīz vairs nebūsi Stiprā un mums nāksies domāt jaunu iesauku. Bet «Vājā» tev galīgi nepiestāv, kā man šķiet.

Turklāt padomā, ka šādu piespiedu pasākumu rezultātā krūtis var zaudēt formu.

— Vai mēs tagad pāriesim uz seksu pa telefonu? — viņa ķiķinādama pārjautāja. — Priecājies, ka tava Sabīne tādas problēmas nepazīst. Pasveicini viņu no manis! Es vēl arvien atceros savas viesizrādes Bonnā, kad uz grauda tika ņemta «dāma no Potsdamas». — Tādā garā saruna risinājās vēl kādu brīdi.

Kad Freibergs nolika klausuli, pa otru telefonu Kūner-tes jaunkundze pieteica kādu priesteri, kurš vēloties runāt ar kriminālizmeklēšanas galveno komisāru.

— To man Helmera lietā sūta pašas debesis, — Freibergs nomurmināja. — Lūdz, lai ienāk, — viņš skaļi teica, un tas neizklausījās pēc izsmiekla.

Tūlīt atvērās durvis un skals «Hallo!» satricināja sienas. Helmera lieta bija aizmirsta. Abi vīrieši apkampās un tik sparīgi sita viens otram uz pleca, it kā gribētu pārbaudīt otra izturību.

— Hārdij, vecīt! — Freibergs sauca. — Neesam tikušies veselu mūžību. Tu nemaz neesi mainījies, tikai vairāk nobriedis.

— Un ar tavu skolotāja bārdiņu ir cauri pilnīgi un galīgi — vai tas ir Sabīnes nopelns? Cerams, tu taču vēl esi kopā ar viņu? — jautāja Eberhards Folke, liels, slaids un sportiska izskata vīrietis. Vai baltā apkaklīte zem tumšā ielas uzvalka viņu pietiekami aizsargāja no laicīgajiem kārdinājumiem — šo jautājumu Freibergs sev bija uzdevis jau senāk.

Tagad viņš nopētīja savu studiju laika draugu. — Kā iet tavām draudzenēm, es laikam nevaru jautāt, bet manam «studentu palīgspēkam» un man klājas labi. Pagājušajā gadā Sabīne ieguva filoloģijas doktores grādu un strādā universitātes bibliotēkā.

— Vai esat apprecējušies?

— Mēs atrodamies laimīgajā pieļaujamā grēka situācijā. Evaņģēlistiem tas nenākas grūtāk kā tavām avīm, par to tev vajadzētu pārliecināties hic et nunc^24. Vislabāk būs, ja tu atnāksi pie mums ciemos, tas nav tālu no šejienes,

Brentano ielā. Sarkanvīnu tu taču drīksti iedzert?

* ;

Eberhards Folke plati smaidīja. — Protams, jā, ja tas nav iesvētītais vīns. Šodien līdz pulksten astoņpa-dsmitiem es būšu Zinātnes ministrijā, pēc tam man būtu brīvs laiks.

— Nolādēts! O, piedod, — Freibergs vīlies atbildēja. — Tad šodien nesanāks. Mēs uzsākam nopietnu akciju, un tā var ieilgt līdz pat rītam.

— Žēl, bet tajā laikā es jau atkal būšu Ķelnē, lai lidotu uz mākslas vēstures semināru Florencē. Taču atlikts nav zudis.

— Tātad nākamreiz. Vai es tagad tev kaut kā varu palīdzēt? Vai tu te esi privātā jautājumā?

— Ne tikai. Man ir kāda problēma.

— Nu tad klāj vaļā!

— Tu jau laikam zini, ka es pāris gadu biju Spānijā un Francijā, lai iepazītu romāņu baznīcu dārgumus. Tagad esmu zinātniskais līdzstrādnieks Ķelnes Domā. Draudzi es nevēlējos. Esmu vairāk teorijas cilvēks, kaktu priesteris, ja tā var izteikties. Mani vairāk interesē rūpes par mākslu, nevis dvēseli.

— Un ar mākslu ir problēmas?

— Tieši tā! Varbūt tu man varēsi kaut ko ieteikt?

— Nu tad pie lietas! Ja es ko varēšu palīdzēt, tad tas tiks izdarīts.

Eberhards Folke jutās nelāgi, sacīdams: — Kad es pastaigājos pa jūsu gājēju zonu, es atklāju kaut ko tādu, kas man sagādā rūpes un pārdomas un neliekas īsti skaidrs. Bet es nevienu negribu tāpat vien apvainot...

Komisārs Freibergs savā kabinetā jau bija uzklausījis ne vienu vien dīvainu atzīšanos, taču katoļu priestera sacītais bija kas jauns. Viņš bravūrīgi sacīja: — Nu nesaasini situāciju, Hārdij!

— Tātad mana iepriekšējā dzīvokļa tiešā tuvumā atrodas senlaicīgu mākslas priekšmetu tirgotava...

— Jā, es zinu, ar lieliskiem priekšmetiem. Daži no tiem atrodami arī mūsu telpās. Un kas tad ir?

— Cerams, ka tā nav zagta manta? — Hārdijs ieminējās.

— Kāpēc tu tā domā? Veikala īpašniece Larisa Valīna vienmēr ir pārāk uzcirtusies un neatstāj augstākās sabiedrības iespaidu, tomēr pret viņu nav nekādu iebildumu. Citādi par to Prezidijā jau būtu runāts.

Freiberga piezīme padarīja Eberhardu Folki vēl uzmanīgāku. — Es tur skatlogā pamanīju miniatūru svētā vakarēdiena trauku, apmēram četrdesmit centimetrus augstu, tas varētu nākt no baznīcas apzagšanas Minhenē, — viņš vilcinādamies piebilda. — Es nenodarbojos ar sakrālo mākslu tās visplašākajā nozīmē un neizsekoju iekšzemes ziņojumiem par nozagtiem mākslas priekšmetiem. — Viņš aši paskatījās uz Freibergu un turpināja: — Viena eksemplāra apraksts un fotogrāfija, cik es varu spriest, atbilst īstenībai, ko var redzēt tajā veikalā.

— Tu domā, ka šis trauks ir nozagts?

— Es tā domāju. Runa ir par Saules trauka formu, kāda tā bija pazīstamā renesanses laikmetā. Un šis ir īpašs eksemplārs. To lika izveidot kāds mecenāts kā pateicību baznīcai par palīdzību nelaimē. Tas bija kaut kas neparasts, tādēļ atceros aprakstu un ari fotogrāfiju.

Valters Freibergs uzmanīgi uzklausīja draugu. — Tas ir interesanti. Vai tu rakstīsi iesniegumu?

Hārdijs pakratīja galvu. — Drīzāk jau ne. Tādēļ jau es atnācu pie tevis. Es ilgstoši esmu ceļā — kā lai izsekoju lietas attīstībai?

— Tad mēs rīkosimies pavisam citādāk. Es došu ierosmi savam kolēģim no attiecīgās daļas, un viņš ieskatīsies Larisas veikalā. Pirms aizbraukšanas tu vēl parūpēsies par to, lai mēs pēc iespējas ātrāk dabūtu zagto

mantu aprakstu. Varbūt tas jau ir fiksēts aktos? Tad

viss pārējais ir tīrā rutīna. Tev nav jārūpējas ne par

ko. Piekrīti?

Eberhards Folke atviegloti uzelpoja. — Paldies! Ja tev kādreiz vajadzīgs manas baznīcas mierinājums, tu vari paļauties uz mani. Tā, nu man ir jāsteidzas uz Zinātnes ministriju. Mēs vēl tiksimies pēc manas atgriešanās no Florences. Pasveicini Sabīni!

Līdz ar to garīdznieks atvadījās un savas laicīgās problēmas atstāja policijas ziņā.

Vienmēr ir bijušas lietas, kas pēc zināma laika kļuva aktuālas, taču kolēģa vēlēšanās parasti guva priekšroku. Tādēļ jau pusstundu pēc Freiberga zvana Larisas Valī-

nas veikalā ieradās jaunais komisārs Veters. Viņa aktu vākos atradās zagto mākslas priekšmetu apraksti un attēlu kopijas, starp tām arī mazā Saules trauka apraksts.

Veters bez kautrēšanās paņēma rokās kādu lapu un salīdzināja datus ar logā izstādīto eksemplāru.

Te nu nebija nekādu šaubu: Freibergs ir trāpījis

desmitniekā!

Larisa Valīna apmeklētājā saskatīja vienīgi ieinteresētu pircēju un nekādā gadījumā cilvēku no kriminālpolicijas;

viņai līdz šim vēl nebija nācies satikties ar šādiem

speciālistiem, lai gan pamats tam bija pietiekams.

— Labdien, mans kungs, — viņa rutinēti laipni sveicināja. — Kā varu jums palīdzēt?

Komisārs Veters viņai uzsmaidīja. — Jums skatlogā ir dažas ļoti skaistas lietiņas. Mani īpaši interesē mazais Saules trauks.

— Es jums to labprāt tūlīt parādīšu.

Drīz vien mākslas darbs atradās viņa priekšā uz letes. — Ļoti skaists! Cik tas maksā? — viņš bez aplinkiem pajautāja.

Larisa Valīna ieturēja mākslotu pauzi, jo viņai šķita, ka pret maksātnespējīgiem klientiem tieši tā jāizturas, un tad augstprātīgi laipni teica: — Dārglietas vērtība ir ap simt desmit tūkstošiem.

Klients turēja blakus mākslas darba fotogrāfiju, salīdzināja pāris detaļu un vēl aizvien pieklājīgi sacīja: — Šā mākslas darba cena ir pārāk zema. Kriminālpolicija! — Viņš izvilka savu dienesta žetonu un turēja pret dāmu. — Līdz ar to trauka izcelsme ir noskaidrota. Tas ir nozagts kādā baznīcā Minhenē. Un jūs, Valīnas kundze, tagad slēgsiet veikalu un man visu pastāstīsiet, ko zināt par trauka atrašanos šeit. — Uz aizdomu pamata un iebaidīšanas nolūkā komisārs vēl piebilda: — Liekas, jums te ir vēl arī citi dārgumi, kuri atrodas manā sarakstā.

— Es taču tagad darba laikā tā vienkārši nevaru slēgt veikalu! Pēc darba labprāt būšu jūsu rīcībā, — viņa mēģināja rast izeju.

— Pēc darba jūs jau, iespējams, atradīsieties izmeklēšanas arestā, — Veters atbildēja.

Tādi vārdi izsauca asaras. Tās lija bagātīgi un sabojāja perfekto make-up klājumu. Tika izprovocēta līdzjūtība.

Komisārs ļoti labi pārzināja arī šo izmeklēšanas stadiju un palika neiežēlināms.

Mazliet vēlāk durvis rotāja uzraksts «Slēgts uz nenoteiktu laiku».

Jau agrā pēcpusdienā vairāki vīrieši un sievietes savāca daudzos mākslas priekšmetu veikala dārgumus. Tīrīšana notika kā AI Kapones laikos. Viss, kas tika izņemts no plauktiem un skapjiem, drīz atradās neskaitāmos polietilēna lietisko pierādījumu maisos ar attiecīgām uzlīmēm. Kriminālpolicijai bija trāpījies trekns loms.

Larisai Valīnai tika dota iespēja sakravāt koferīti savā mazajā augšstāva dzīvoklī. Vēl nebija pienācis oficiālais veikala slēgšanas laiks, kad izcilā zagto mantu slēpēja tika pārvesta uz policiju un apcietināta. Uzraksts uz durvīm palika.

Kā jau pierasts, ja kāds tiek apvainots zagtu mantu slēpšanā, arī Larisa Valīna teica, ka paļāvusies uz iepriekšējā dārgumu īpašnieka godīgumu un likumīgo mantas iegūšanas veidu. No šīs versijas viņu nenovirzīja pat Vetera uzdotie papildjautājumi. Daudzas lietas viņa esot pieņēmusi, lai izlīdzētu klientiem, kuri kādreiz esot pieredzējuši arī labākus laikus.

— Man taču nav nekādas vajadzības smērēties ar aizdomīgu tipu laupījumu, — viņa aizkaitināta skaidroja. — Ar mākslas darbiem nebūs darījumu, kad netiktu pārdota kāda zagta lietiņa. Kas to var apturēt?

Uz jautājumu, kā ir ar rēķiniem un dokumentāriem pierādījumiem, viņa vaļsirdīgi atzinās: — Ja kāds ir nonācis spiedīgos apstākļos, es taču viņu vēl papildus neapvainošu, likdama aizpildīt kaut kādus dokumentus. Ar maniem klientiem, kuri nāk no labām aprindām, kaut kas tāds nemaz nav iespējams! — Viņa bija pārvarējusi

pirmo šoku un tagad turējās braši.

Komisārs Veters ļāvās Larisas Valīnas vārdu plū

diem. Trofeju daudzums liecināja pret godīgo darījumu sievieti. Un viņa noteikti zināja, ka pierādāmā zagto

mantu glabāšana draud ar cietumsodu līdz desmit gadiem. Tā nāktos zaudēt daudzus skaistus dzīves brī

žus, tātad jācīnās.

— Darījumu lietās ar nelieliem mākslas priekšmetiem es vēl varētu saprast jūsu izturēšanos, — komisārs Ve-ters sacīja. — Bet miniatūro svētā vakarēdiena trauku jums diez vai pār leti pasniedza kāda smalko aprindu dāma, kas nonākusi spiedīgos finansiālos apstākļos. Tātad kā šī lietiņa nokļuva pie jums?

Larisa Valīna svīda, padusēs parādījās sviedru traipi. Viņa ar kabatlakatiņu susināja seju un dekoltē. Atbildi viņa formulēja ļoti piesardzīgi: — Trauks tika likumīgi nopirkts Nirnbergā. Es domāju, ka tas nonāca tirgū tādēļ, ka kādam agrāk bagātam emigrantam no Austrumiem steidzami vajadzēja vācu markas. Lai dabūtu cieto valūtu, viņi pārdod visneiedomājamākās lietas.

— Vai jūs pati personīgi veicāt darījumu?

— Hm, nē, personīgi ne. Man preci piedāvāja Bonnā, un es, protams, pārliecinājos, ka viss ir kārtībā.

— Vai jūs to varat pierādīt dokumentāri?

— Nē — kādēļ gan? Es taču jums jau pārliecinoši paskaidroju, kā veicu darījumus.

Komisārs Veters pamazām kļuva nepacietīgs. — Aiztaupīsim laiku ar jūsu darījumu filosofiju; tā nekam neder. Kas jums piegādāja preci?

— Vīrietis vēlējās palikt nezināms. Tā mēs norunājām, un es tā arī rīkošos.

— Valīnas kundze, vai nu jūs nosauksiet vīrieša vārdu, vai arī mēs pārmeklēsim visu jūsu apkārtni no sākuma līdz beigām, tad mēs arī viņu atradīsim. Tas prasīs vairāk laika, toties jums būs iespēja izmeklēšanas laikā baudīt mūsu kameru komfortu.

Tā nu bija perspektīva, kuru Larisa Valīna vērtēja viszemāk.

Lai izdabūtu savu galvu no cilpas, viņa sacīja: — Trauku man atveda mans saderinātais.

— Ahā! Kā viņu sauc, un kur viņu var satikt?

Viņa pašaizgrābtībā stenēja, pirms deva atbildi: — Viņu sauc Freds Šēbels, viņš ir students un dzīvo savā mazajā darbnīcā pie Reindorfas ostas. Viņš jums arī neko vairāk nevarēs pastāstīt.

— Paldies, — Veters īsi atbildēja. — Nopratināšana ir pabeigta.

— Vai es tagad varu iet?

— Jā, uz Prezidija apakšstāva nodaļu. Kolēģis jūs pavadīs. Tur ir kameras — arī dāmām no labākās sabiedrības. Atsevišķa izvietošana pieder pie servisa pakalpojumiem.

Dažas minūtes vēlāk dienesta mašīna ar komisāru Ve-teru jau bija ceļā, lai saņemtu spīlēs Fredu Šēbelu.

No ārpuses darbnīca atstāja neuzkrītošu iespaidu: maza halle ar piebūvi, kurā droši vien bija birojs un dzīvoklis. Blakus plāksnītei ar uzvārdu atradās šīfera plāksne ar uzrakstu «Pieņemšana pēc vienošanās». Visas durvis bija aizslēgtas. Kad pēc atkārtotas klauvēšanas neviens neatsaucās, komisārs teica: — Mums jātiek

iekšā!

Ar akmeni tika izsista loga rūts mājas otrā pusē un atvērts logs. Pirmais mājā ierāpās komisārs, pēc tam sekoja pārējie. Birojs kalpoja arī kā mašīnu detaļu noliktava. Blakus atradās guļamtelpa ar dīvānu un maza virtuvīte. Viss te izskatījās ļoti haotiski, taču ne panīcis. Likās, ka gultu kāds ir izmantojis, kājgalī mētājās divas saņurcītas segas.

Darbnīca Veteru un viņa kolēģus pārsteidza. Tur rindiņā stāvēja labi kopti senie spēkrati: viens Bugatti, viens Alfu Romeo un viens fords, modelis «T», par kuru tā producents Henrijs Fords reiz teicis, ka Tin Lizzi varot būt jebkurā krāsā — ar nosacījumu, ka tā ir melna.

Blakus šiem veterāniem atradās arī galīgi jauns Mercedes 280 antracīta krāsā. Tas stāvēja nedaudz malā no pacēlāja un izskatījās nevainojami — vismaz ārēji; trūka vienīgi valsts reģistrācijas numura. Tas ātri vien tika atrasts kādā darbarīku kastē rezerves daļu nodalījumā.

No dienesta mašīnas tika pieprasītas ziņas no vadības centra, un pēc desmit minūtēm jau bija skaidrs, ka šī mašīna pirms četrām dienām ir nozagta kādam biznesmenim no Vupertāles.

— Tagad mums ātri jāpazūd. No šī brīža darbnīca

tiks slepus novērota, — komisārs Veters deva rīkojumu.

— Kaut kad jau putniņš atgriezīsies savā ligzdā. Un tad

mēs viņu noķersim!

Virskomisārs Freibergs bija ļoti iepriecināts, kad ko

lēģis pa telefonu detalizēti ziņoja par visu notikušo, turklāt nespēdams vien beigt slavēt veclaicīgās mašīnas.

— Tās man būs jāapskatās, kad noķersim Šēbelu, — Freibergs teica. — Jo sevišķi mani interesē Tin Lizzi. Tā aizsāka konveijeru ēru.

21

Advokāts Papenhorsts bija sens 1. daļas līdzstrādnieku paziņa. Kā aizstāvim viņam sabiedrībā bija laba slava. Prokuratūra un kriminālpolicija viņu tik labi neieredzēja, jo viņam arvien izdevās izmeklēšanas procesa slēptos vājos punktus pārvērst par pluspunktiem aizstāvībai. Kad viņš parādījās kopā ar savu pilnvarotāju, tad bija īpaši jāuzmanās. Komisārs Freibergs centās izvairīties runāt ar viņu bez liecinieku klātbūtnes. Tagad, vēlā pēcpusdienā, Zīgberta Kalces otrā nopratināšana, klāt esot aizstāvim, noritēja ļoti formāli. Bez Freiberga telpā atradās komisāre Fenta un Ārenss. Kūnertes jaunkundze aizpildīja protokolu. Vilks ar savu grūti apvaldāmo mēli arī nevarēja nodarīt ļaunumu, jo viņam bija jārūpējas par lamatu ierīkošanu plēsoņām.

— Vai es drīkstu atteikties no apsūdzētā tiesību skaidrošanas? — komisārs Freibergs pajautāja.

— Jūs drīkstat, — atbildēja advokāts Papenhorsts, un viņa pilnvarotājs padevīgi pamāja ar galvu.

— Kalces kungam ir pierādīta narkotiku nelegāla ievešana, un viņš tiek apvainots Andreasa Helmera slepkavībā, — Freibergs ieskicēja tēmu. — Ja jūsu aizstāvamais nevēlas izmantot savas tiesības klusēt, es lūdzu viņa paskaidrojumus.

— Mans aizstāvamais ir gatavs sniegt paskaidrojumus, — advokāts bez aplinkiem secināja.

— Paldies, — Freibergs sacīja un īsumā atstāstīja izmeklēšanas rezultātus.

— Jūsu interpretācijai par notikušo Antverpenē mēs nepiekrītam, — advokāts tūlīt pārgāja uzbrukumā. — Apvainojumam, ka Kalces kungs esot nogalinājis Andreasu Helmeru, nav nekāda pamata. Mans aizstāvamais to kategoriski noliedz. Trūkst jebkādu pierādījumu. Tas fakts vien, ka Antverpenē ceļojumu somā tika paņemts kokaīns, neļauj secināt, ka par preci samaksāts ar Helmera īpašumā esošu naudu. Te varam atmest apvainojumus par naudas izspiešanu un tai sekojošo slepkavību.

— Mums ir vēl tālejošāki pierādījumi, — Freibergs uz to atbildēja.

— Esmu pati uzmanība. Vai tika atrasts ierocis?

— Nē, vēl ne, bet mēs zinām, ka jūsu aizstāvamais zināja dažus datus, kuri bija nepieciešami vakardienas darījumā ar narkotikām. Tos viņš varēja uzzināt vienīgi no Helmera — vai nu no datora, vai Helmera paša personīgi. Un, ka šie dati bija pareizi, to neviens nevar apstrīdēt. Te es gribētu ieprotokolēt apsūdzētā liecību, nevis aizstāvja interpretāciju. Tātad?

Kalce bikli pieteicās liecināt. No sava advokāta viņam bija vairāk bail nekā no policijas. — Es to visu iepriekš ar Andreasu pārrunāju. Mēs bijām draugi.

— Ļoti pārsteidzoša versija, — Freibergs sacīja. — Vai jūs Helmeru viņa darījumos, teiksim, atbalstījāt?

— To jūs nedrīkstat pārmest, — advokāts Papenhorsts iekliedzās, jo manīja, ka Kalcem draud briesmas apvainot pašam sevi. — Mans aizstāvamais zināja vienīgi par dažiem termiņiem, vairāk neko.

— Jā, — Kalce pārbijies uzņēma pavedienu. — Es zināju tikai par dažiem termiņiem.

— Tad paskaidrojiet, ko jūs tieši zinājāt.

— Noteiktos laikos Andreass bija Antverpenē.

— Nu, to mēs arī zinām. Mūsu speciālisti ātri atšifrēja Helmera primitīvo kodu. Vai jūs strādājāt arī ar datoru?

— Nē, nekad, Andreass pie tā nevienu nepielaida. Mēs vienmēr mutiski vienojāmies, kas man darāms.

— Vai jūs to nepaskaidrotu tuvāk?

No ilglaicīgās pieredzes Freibergs zināja, ka visu, kas var būt izdevīgs aizstāvībai, var nogrūst uz mirušo. To zināja arī advokāts Papenhorsts. Viņš mēģinās visu vainu novelt uz Helmeru. Bet apgalvojumi, ja tiem jābūt ticamiem, jā pamato ar faktiem. Līdz šim no Kalces puses tie bija trūcīgi. Advokāts steidzināja: — Paskaidrojiet par termiņiem!

— Andreasam bieži vien bija vairākas tikšanās vienlaicīgi, un tad... un tad...

— Vai jūs dažreiz gājāt viņa vietā? — Freibergs tūlīt uztvēra.

Tagad Kalce bija sprukās, un arī advokāts tūlīt saprata, ka aizstāvamais var izvēlēties starp diviem ļaunumiem: vai nu apsūdzību par narkotiku izplatīšanu, vai apsūdzību par slepkavību. Labākais būs veidot aizstāvību tā, lai var noņemt apsūdzību par slepkavību. — Atbildiet pēc labākās sirdsapziņas! — viņš tādēļ teica.

— Vai, veicot draudzīgos pakalpojumus, jūs pats varējāt izlemt, kurus termiņus pārņemsiet savā ziņā?

— Īstenībā — nē. Ar citiem darījumiem man nebija nekāda sakara. Es vēl šodien nezinu, par ko bija runa.

— I ii par ko bija runa šajā gadījumā?

Kalce pagriezās. — Es tikai samainīju ceļojumu somu ar kādu pārīti, ar kuru Andreass mani iepazīstināja.

— Tā kā vakar Antverpenē?

— Jā, apmēram divas vai trīs reizes. Andreass mani ar mašīnu aizveda un izlaida vai arī mēs braucām ar vilcienu. Pēc somu apmaiņas es nekad nebraucu atpakaļ kopā ar viņu, vienmēr ar vilcienu. Un somu noliku viņa dzīvoklī.

— Tātad jums bija atslēga?

— Jā, tā man ir vēl tagad. Tā ir lejā pie manām

personīgajām mantām, kuras man atņēma.

— Jūs dzirdējāt, — advokāts sacīja. — Kalces kungs

savu zināšanu un iespēju robežās cenšas palīdzēt izmeklēšanai noskaidrot šo lietu, pat ja viņš — no jūsu

viedokļa skatoties — sevi nedaudz apvaino. — Tie bija mierinājuma vārdi aizstāvamajam, bet ne argumenti policijai.

Tikai tagad vārdu ņēma komisāre Fenta. — Kalces kungs, vai «Lokomotīvē» jūsu iesauka ir Leopards?

— Jā.

— Vai jums ir zināmas tādas iesaukas kā Tīģeris,

Lauva un Pantera, un vai jūs zināt, kam tās ir?

— Jā, arī to.

— Vai jūs zināt, ka «Lokomotīvē» tiek tirgotas nar

kotikas?

Vēl pirms advokāts Papenhorsts paspēja iejaukties, Kalce jau atbildēja: — Bet, protams, to taču te Bonnā zina ikviens!

Advokāta vērtējumā atbilde neizklausījās slikti.

— Kādēļ Helmers dažreiz brauca ar mašīnu, bet dažreiz ne? — komisārs Freibergs turpināja. — To jūs varat izskaidrot?

— Par to es neesmu domājis, — Kalce atbildēja, un

likās, ka pats pabrīnās par šādu atbildi. — Andreass

bija noslēgts un par savām lietām nekad nerunāja. Viņam laikam bija labi situēti vecāki vai paziņas, kas šad tad iedeva mašīnu. Pats viņš mašīnu negribēja pirkt.

Norāde uz vecākiem bija pareiza, kolēģis Peterss to jau bija noskaidrojis. Tēvam Hamburgā bija neliels tirdzniecības uzņēmums. Pēdējā gada laikā viņš dēlam uz laiku bija iedevis firmas mersedesu. Bet, tā kā dēls gāja

savu ceļu un mājās nerādījās, tad attiecības ar vecākiem bija atsalušas.

— Ar kādas markas mašīnām jūsu draugs brauca?

— Tas bija BMW vai arī Mercedes 230.

— Vai Helmers kokaīnu pārvadāja mašīnā?

— Nav ne jausmas, bet es to pieļauju. To dēļ jau viņš vienmēr bija ceļā. — Nevainīgi skatīdamies, Kalce vēl piebilda: — Tā vismaz bija rakstīts avīzē. Kad viņu atrada mirušu, pie viņa taču bija narkotikas!

— Vai viņam bija ierocis?

— Tam es neticu. Braucienos uz ārzemēm tas būtu pārāk bīstami.

— No kurienes tā soma ar naudu, kuru jūs samainījāt Antverpenē?

Kalce jautājoši paskatījās uz advokātu, un tas atbildēja: — Mans aizstāvamais vēlas atturēties no atbildes. Starp citu, vēl nav pierādīts, ka tajā somā tik tiešām bija nauda.

Te nu Papenhorstam bija taisnība. Tomēr tā vienkārši arī nevarēja pieņemt, ka apmainīts tika parasts papīrs. Freibergs manīja, ka šodien tāpat neko vairāk neuzzinās. Turklāt laiks steidzināja. Viņam vēl bija jāsagatavojas vakara akcijai stacijas stāvlaukumā. Nopratināšanu viņš pabeidza ļoti ātri.

— Ja pret manu aizstāvamo tiks pielietota apcietināšana, es pieprasīšu pārbaudes termiņu, — advokāts Papenhorsts teica. — Jau aizturēšanai no tiesiskā viedokļa ir šaubīgs pamatojums.

Freibergu tas neaizskāra. Viņš zināja arī šo spēlīti, kurai vajadzēja iedvest drosmi aizstāvamajam. Advokāts savu pienākumu bija izpildījis un atvadījies atstāja telpu. Uzraudzības dienesta darbinieks Kalci aizveda atpakaļ uz kameru.

— Tālu vis neesam tikuši, — komisāre Fenta apkopoja nopratināšanas rezultātus un saīgusi paskatījās uz kolēģi.

Viņš pasmaidīja. — Tikai mieru! Šonakt «Lokomotīve» būs braukšanas gatavībā, un tad jau redzēsim, kur vedīs ceļojums.

Tikai pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem izdevās sazvanīt Commissaire en Chef Briselē. Pēc tam kad Bēre-manis tika paaugstināts amatā visaugstākajā līmenī, viņa darbu kalendārs bija vēl pilnāks nekā agrāk. Daudz laika neatlika parastajiem jautājumiem par ģimeni un veselību. Freibergs ātri pārgāja pie lietas un ziņoja par Bonnas kriminālpolicijas izbraukumu uz Antverpeni un par Arensa novērojumiem, uzsvērdams, ka no vācu puses nekādas akcijas netika veiktas. Arenss vienīgi fotografēja. Fotogrāfijas esot ceļā uz Beļģiju un varbūt palīdzēs rast pierādījumus.

Bēremanis pats sāka runāt par Eiropas lietu ministra lietu, kura pēc laimīgā kārtā neskartā šofera parādīšanās ir kļuvusi vēl noslēpumaināka.

Atkal un atkal notiekot garas sarunas pie iekšlietu

ministra, bet kriminālpolicija un prokuratūra taustās kā

pa miglu. Varbūt visiem politiskajiem uztraukumiem nav nekādas jēgas, varbūt runa ir par sevišķi pārdrošu au

tomašīnas zādzību vai mēģinājumu kādu politiķi padarīt smieklīgu.

— Mēs te izlasījām interesantu interviju ar šoferi, —

Freibergs sacīja. — Tas, kas notika Briselē, tiešām bija ļoti puicisks gājiens. Vai jums ir kāda nojausma par

noziedzniekiem?

— Mums nav nekā, tikai uztraukums visos politiskajos līmeņos.

— Starp citu, mūsu narkotiku lietā pēdas ved ne vien uz Antverpeni, bet arī uz Briseli. Noslepkavotā Helmera draudzenei, kura viņu gaidīja dzīvoklī, mēs noņēmām atslēgu etviju ar uzrakstu Dépannage Lafite — pagaidi, man vēlreiz jāpaskatās... tātad Dépannage Lafite, Rue de Laeken.

— Hallo! — Bēremanis iesaucās, — Tas ir pavisam

netālu no Le Renard qui rit. Vai tam būtu kāds sakars ar narkotiku dīleriem? Tā būtu pavisam jauna perspektīva!

— Nolaupītais šoferis mūsu Preses Mauzeram ir stāstījis, ka esot bijis pieķēdēts kādā pagrabā, kur odis pēc gumijas un eļļas.

— Helasl Kaut kas jau sakrīt. Šis izteikums mums ir

fiksēts protokolā, bet līdz šim neko neesam uzsākuši.

Varbūt tagad pavīdēs kāds lampas stariņš? — Bēremanis, būdams flāms, labi runāja vāciski, tomēr dažkārt eiforijā izvēlējās nepareizos vārdus.

Tā šī saruna kalpoja ne vien labu attiecību uzturēšanai, bet arī izmeklēšanai. Bēremanis pārlieku pateicās par zvanu un spontāni noteica: — Uz šo Dépannage tūlīt

pat nosūtīšu savus cilvēkus. Ja kaut ko atradīsim, tu to

tūlīt dabūsi zināt.

Kad Freibergs beidza sarunu un nolika klausuli, kabinetā ienāca Kūnertes jaunkundze, lai iesniegtu caurskatīšanai nopratināšanas protokola tīrrakstu. Freibergs, sevī iegrimis, sēdēja pie rakstāmgalda un ar kreisās rokas trim vidējiem pirkstiem braucīja pieri. — «Goda komisā-rīt», — viņš beidzot sacīja, — saruna ar Bēremani man liek domāt, ka Helmera lietā var uzpeldēt tādas sakarības, kādas mums pat sapņos nebūtu rādījušās. Bet vispirms mums jākoncentrējas uz «Lokomotīvi» un tad uz valdības karietēm.

Kūnerte viņu uzlūkoja jautājoši un ar neizpratnes izteiksmi sejā. Kad paskaidrojumi nesekoja, viņa norādīja uz protokolu un jautāja: — Vai Kalcem parakstīt tūlīt vai viņa advokāta klātbūtnē?

— Tikai advokāta klātbūtnē, — Freibergs izlēma, domās kavēdamies kaut kur citur.

22

Centrālās dzelzceļa stacijas pazemes pievadi izrādījās ļoti noderīgi plēsoņu lamatu ierīkošanai. Vairāk jaunu cilvēku nekā parasti klīda pa pazemes ejām un filtrēja apkārtni. Operācijas vadība bija iekārtojusies stacijas ēkas augšējā stāvā, te tika gatavots trieciens «Lokomotīvei». Jau kopš agras pēcpusdienas stāvlaukumā atradās kāda jaunā pāra dzīvojamais automobilis; abi jaunie laiku pa laikam atgriezās no pilsētas ar lielām iepirkumu tūtām. Tās visas nebija pilnas ar pārtikas produktiem; dažās bija paslēpti raidītāji un «Heklera un Koha» firmas automāti. Tas viss bija domāts Freiberga apsardzei, ja lieta nonāks līdz narkotiku nodošanai Tīģerim.

Komisāre Fenta un Vilks vairījās ierasties stacijas teritorijā, jo arī Tīģeris varēja novērot laukumu, lai izvairītos no lamatām. Kriminālisti līdz pat ēkas piebūvei piebrauca slēgtā preču pārvadāšanas mašīnā. Policijas mašīnas — par dažām vairāk nekā parasti — ar raidītāju palīdzību varēja savākt jebkurā vietā minūtes laikā.

Grūtāk bija ar īpašo uzdevumu vienības maskētajiem sagatavošanās darbiem. Tās spēks bija zibenīga ierašanās notikuma vietā. Lai to nodrošinātu, vadība bija izlēmusi «Lokomotīves» tuvumā ierīkot lielāku ceļa remonta laukumu. Nevienam neradīsies aizdomas, ja, beidzoties dienas satiksmes plūsmai, tiks veikti ielas rekonstrukcijas darbi. Lielajā ceļu remonta mašīnā ap pulksten desmitiem atvi-zināsies pati īpašo uzdevumu vienība.

Jau pēcpusdien deviņi vīri un divas sievietes, izlikdamies par klaiņojošiem tūristiem, iepazinās ar apkārtni.

Daži pat «Lokomotīvē» iedzēra alu vai kokakolu un neuzkrītoši pārbaudīja telpas līdz pat tualetēm un durvīm ar uzrakstu «Privāti». Diviem citiem vīriem no īpašo uzdevumu vienības pēc akcijas veikšanas ar taksometru bija jāpiebrauc mājas otrā pusē, lai ietiktu pagrabā, no kura izbēga Freibergs. Viņu bruņojumā bija lauznis un metāla grieznes, lai varētu atlauzt pārseguma plates.

Operācijas vadība un īpašo uzdevumu vienība ātrumā bija sadabūjušas celtnes plānu. Neviens gan droši nevarēja apgalvot, vai pēdējo gadu laikā te nav notikušas kādas izmaiņas, kas neparādās plānā.

Tā nu bija veikti visi sagatavošanās darbi, lai pēc kodētā vārda «Vilciens» piedotu tvaiku «Lokomotīvei».

Ap pulksten deviņiem vakarā atpūtas vietā pie autostrādes kempinga «Pie ozola» Freibergs no kolēģes saņēma oriģinālo kokaīna paciņu un vēlreiz pārrunāja visus nepieciešamos rīcības soļus. Freibergam atkal bija ūsas un ar želeju bagātīgi ieziesti mati. Kad viss bija saskaņots, viņš uzticēja sevi neredzamajiem pavadoņiem no Ķelnes. Mīlas pārītis dzīvojamā automobilī stāvlaukumā bija no Bonnas Prezidija un Freibergam labi pazīstams.

Kā jau bija gaidāms, Ārenss bija noīrējis mersedesu ar Diseldorfas numuru, tā ka Haso varēja ierasties atbilstoši savam stāvoklim. Šoreiz Freibergam kabatā bija dienesta apliecība, ieroča nebija. Viņš nekādā gadījumā nevēlējās ieskatīties savas pistoles stobrā no otra gala, kā jau tas reiz bija gadījies.

īsi pirms vienpadsmitiem Haso no Diseldorfas ieripi-nāja savu mersedesu stacijas stāvlaukumā un apstājās pēdējā rindā. Te bija pietiekami daudz gaismas, lai kolēģi no dzīvojamā automobiļa varētu labi pārskatīt tikšanās vietu. Pirms pasākuma Freibergs bija licis Sabīnei apsiet ap kaklu platu baltu pārsēju. Tam vajadzēja Tīģerim at-

gādināt, ka izdarības pagrabā nav palikušas tīri bez pēdām. Tajā pašā laikā tā bija skaidri redzama pazīšanās zīme kolēģiem, ja apcietināšanas laikā nonāks līdz ķīviņam. — Tad gan saudzējiet vīru ar balto apkaklīti! —

viņš bija lūdzis.

Lai mazliet atbrīvotos un justos nesasaistīti, Freibergs ieslēdza auto radio un ļāvās pusnakts mūzikas valdzinājumam. Tīģeris principa pēc vien neieradīsies laikā; bet ilgāk par trīsdesmit minūtēm viņu te neviens negaidīs.

Bija pagājušas tieši divdesmit trīs minūtes, kad līganā gaitā no Tomasa Manna ielas puses pie mersedesa pienāca Tīģeris, turēdams rokā melnu diplomātu koferīti.

Freibergs atvēra blakussēdētāja durvis, un viņa viesis ievēlās sēdeklī. — Braucam! — viņš teica.

— Hallo, Tīģeri! — Freibergs draudzīgi sveicināja. — Uz kurieni tad ceļosim?

— To es tev pateikšu vēlāk uz ielas.

— Vai tev ir nepieciešamā sīcene taksometram?

Tīģeris apstiprinoši piesita ar roku pie kofera.

— Es gan gribētu redzēt, pirms mēs sākam braukt.

Mana paka ir zem sēdekļa. Vari pārliecināties, — Frei

bergs sacīja.

— To es vēl paspēšu. Bet vispirms tev jāzina, kā es

taisos maksāt.

— Viena no tavām labākajām idejām.

Tiģeris atvēra kofera vāku — un viņa rokā jau bija īsstobra revolveris. — Mans Arminius ir tikpat labs kā skaidrā nauda, — viņš ņirgājās.

Freibergs nedaudz atrāvās atpakaļ. — Es gan biju iedomājies, ka maksāsi cietajā valūtā. Mana prece ir okei, bet bez naudas nav dabūjama. Un, ja tu domā, ka vari mani te novākt un pazust ar visu auto un koksu, — tas neies cauri. Esmu veicis dažus pasākumus. Patausti zem sēdekļa, tad tu zināsi, kā es iedomājos mūsu darījumu.

— Nepļāpā, bet brauc! — Tīģeris noliecās uz priekšu un tēmēja ar ieroci Freiberga vēderā. Viņš uzlika rokas uz stūres un mierīgi nogaidīja. Beidzot Tīģeris no sēdekļa apakšas izvilka paciņu — naudas kaseti, kura ar stipras ķēdes palīdzību bija piestiprināta pie sēdekļa pamatnes. To visu nodrošināja pamatīga piekaramā atslēga.

— Ko tas viss nozīmē? — Tīģeris apmulsis jautāja.

— Novāc stroķi un labi ieklausies: manta ir īsta, un, ja mūsu apmaiņa izdosies perfekti, es tev nosaukšu apslēptās atslēgas vietu.

Tīģeris skaļi iesmējās. — Tu, idiot, domā, ka es stiepšu līdzi koferi, pilnu ar naudu?

— Tad darījuma nebūs, — Freibergs vēsi atteica. — Es ar tevi kopā nebraukšu nevienu metru. An-dreass Helmers arī varbūt uzticējās kādam labam onkulim. Ja tu te nospiedīsi, sacelsi kājās visu pasauli un, pirms tiksi klāt mantai, sen jau būsi savākts. Domāju, ka mums jārīkojas kā godīgiem darījumu cilvēkiem: prece pret naudu.

Tīģeris brīdi pārdomāja. Tad viņš noslēpa revolveri un aizvēra diplomātu. — Tā, mans pēdējais piedāvājums: tu nāc līdzi uz biljarda istabu, un mēs tur veicam darījumu. Pantera nav bīstams, tas vēl joprojām laiza savas brūces. Starp citu, ar galvu nav nekādi joki. — Tīģeris smīnēja. — Nu, vecīt, iedot ar vāku pa ķirbi — skaidrs, ka tas ir mīksts kā plācenis.

Freibergam radās sajūta, ka pirmā barjera ir pārvarēta. Šķita, ka Tīģeris ir ieinteresēts sadarbībā. — Mēs gan nevienojāmies, ka es vēlreiz ieradīšos «Lokomotīvē», — komisārs mēģināja protestēt.

— Tev ar to jātiek galā, ja gribi, lai no mūsu sakariem kaut kas iznāk. Es iešu pa priekšu, tu noņemsi to stulbo ķēdi un sekosi man ar savu paciņu.

Tikai tā un ne citādi. — Tīģeris jau bija ārā, aizsita mašīnas durvis un devās «Lokomotīves» virzienā.

Freibergs sataustīja kasetes atslēgu, kuru bija pielīmējis aiz gāzes pedāļa. Tad viņš atslēdza slēdzeni, izņēma kokaīna paciņu un ielika to ekoloģiski nekaitīgā kokvilnas maisiņā. Divējādu jūtu vadīts, viņš sekoja savam darījumu partnerim.

Dzīvojamā automobilī tika sagatavoti automāti, pa rāciju nodots ziņojums, ka komisārs Freibergs ar kādu vīru ir ceļā uz «Lokomotīvi».

— Kā jūs domājat, — operatīvās grupas vadītājs, skatīdamies pa logu uz stāvlaukumu, jautāja, — cik lielas briesmas draud Freibergam?

— Mazas tās katrā ziņā nav, — virskomisāre Fenta atbildēja. — Mēs zinām, cik brutāli plēsoņas ar viņu apgājās. Bet, ja notiks sarunas par jauniem darījumiem, viss var noritēt ļoti mierīgi. — Viņa paraustīja plecus. — Bet...

— Ja un bet... Mums nav ne mazākās nojausmas, kas var notikt tajā pagrabā. Šie Tīģera zeļļi jau vienreiz ļauni paspēlējās ar manu šefu. Otrreiz tas nedrīkst notikt, — Vilks noteica.

— Freibergs teica, ka viņam vajag laiku, — sacīja operatīvās grupas vadītājs.

— Kam tas vēl? — Vilks īgni iesaucās. — Nāks laiks, nāks nāve. Lai novērstu ļaunāko, mums jārīkojas tūlīt, tiklīdz viņš ieies «Lokomotīvē».

— Efektīvāk būtu pēc preces nodošanas, — domāja Barbara Fenta. — Citādi viņi mums vēsā mierā paskaidros, ka šis uzmācīgais tips pats piesējās un viņiem ar to nav nekāda sakara. Ko tad mēs darīsim?

— Vai ar pusstundu pietiks? — operatīvās grupas vadītājs jautāja.

— Es domāju gan, — komisāre uzskatīja.

— Pārāk ilgi, — Vilks nepacietīgi atbildēja. — Katra minūte ir par ilgu. Rīkojamies, tiklīdz abi aktieri ieiet «Lokomotīvē». Mums taču ir liecinieki no dzīvojamā automobiļa.

— Ar to vien nepietiek. — Tā sacīdama, Barbara Fenta jutās nelāgi, taču viņa domāja arī par sekmīgu akcijas īstenošanu. — Ar tik nepietiekamiem pierādījumiem mēs tiesas priekšā būsim gar zemi un prokurors nebūs kopā ar mums.

Vilks pārskaities smagi soļoja pa telpu. — Un kā mēs te varam tā stāvēt, kad Freibergs var aiziet bojā? Stulbums, es saku. Piecas minūtes, ja vajadzīgs, bet ilgāk es negaidīšu!

— Kriminālizmeklētāja Millera kungs, — operatīvās grupas vadītājs kļuva oficiāls, — atbildība joprojām gulstas uz mani. Ikviens no mums riskē, pildot dienesta uzdevumus.

— O jā, jā, it sevišķi te — vadībā. Es gribu laukā kopā ar īpašo uzdevumu vienību. Te iekšā es droši vien nosprāgšu.

— Jautājums nav apspriežams — jūs paliekat šeit!

Komisāre Fenta juta, ka tagad ir viņas kārta izteikties. — Pirmajās desmit minūtēs nekas daudz nenotiks, — viņa sacīja. — Bet pēc tam...

Arī operatīvās grupas vadītājs saprata, ka nepareiza laika sadale var izšķirt gan panākumus, gan dzīvību un nāvi. Viņš visus pēc kārtas uzlūkoja. — Divpadsmit minūtes pēc tam, kad Freibergs būs iegājis «Lokomotīvē», sāksies operācija «Vilciens».

Neviens nebija īsti apmierināts, taču neviens arī nezināja īsto atrisinājumu.

— Tā kā mūsu cilvēki ir iekšā, es palieku ārā un tūlīt esmu otrā pusē, — Vilks piezīmēja.

— Es arī, — komisāre pievienojās. — Maskēšanās vairs nav vajadzīga.

Operatīvās grupas vadītājs neiebilda.

Ap pusnakti «Lokomotīve» šņāca pa visiem ventiļiem. Tas bija laiks, kad padibenes jau bija uztankojušās un meitenes vaļīgākas un tika perinātas ļaunas idejas. Bet pie galdiņiem stāvēja arī citādāka publika. Te parādījās pat ministriju ierēdņi, lai pēc garajiem dienesta ceļojumiem iedzertu kausu alus.

Kad Freibergs izspraucās cauri drūzmai, Lauva norādīja, lai iet tālāk, un pasauca savā vietā aiz letes kādu no oficiantēm. Tad arī viņš sekoja jaunajam viesim pa

durvīm ar uzrakstu «Privāti — ieeja aizliegta».

— Sveiks, Haso, tev baltais kakla apsējs piestāv lieliski. Izskaties kā priesteris, kurš veic mājas vizītes. Vai varu palīdzēt panest tavu somu?

— To es izlaidīšu no rokām tikai pret skaidru

naudu. Vai jūs atkal gribat man uzbrukt?

Lauva nošņācās. — Tas kaitētu darījumam. Es neatzīstu vardarbīgas metodes. Bet biljarda istabā ir kāds, kurš gribētu mesties tev pie rīkles, ja vien varētu. Pantera ir baigi saskābis.

— Viņam laikam ir galvas sāpes — vismaz es tā ceru.

Lauva klusēdams atvēra priekštelpas trešās durvis, kuras pirmajā viesošanās reizē Freibergs tik tikko bija pamanījis; tās veda uz biljarda istabu. Telpu piepildīja liels ar zaļu drēbi pārvilkts galds, uz kura atradās trīs biljarda bumbiņas un kija.

Tīģeris jau sēdēja vienā no klubkrēsliem. Nedaudz

nomaļus, kur lampa virs spēļu galda tik spoži nespīdēja, uz ādas dīvāna gulēja Pantera. Sasisto galvu rotāja balts apsējs, līdzīgs turbānam.

Ienākot Freibergam, viņš pieslējās. — Tu, nolādētais izdzimteni, vēl uzdrošinies te ienākt?

— Piever žaunas! — Tīģeris viņam uzkliedza. Blakus uz galda pa tvērienam atradās revolveris, diplomāta koferis bija atvērts. — Tagad es runāju ar Haso par lietu. Nu tad dod šurp preci!

Freibergs zināja, ka tagad viņam jāpakārtojas pretējās puses režijai.

Viņš palika stāvot pie biljarda galda, no sava ekoloģiski tīrā maišeļa ar uzrakstu «Dzīvosim veseli kopā ar dabu» izņēma kokaīna paciņu un iedeva Tīģerim. — Su-perkvalitāte, izcili tīra un īpaši bīstama manta. Jāatšķaida divreiz vairāk nekā parastais pulveris.

Tīģeris aptaustīja paciņu, paņēma pildspalvu^ izdūra apvalkā caurumu un nedaudz izspieda pulveri. Viņš to nogaršoja ar mēli, pirms sacīja: — Kokss tas ir noteikti. Es vēl pārbaudīšu pamatīgāk — un sargies, ja būsi iesmērējis mums mēslu. — Viņš pagriezās. — Še, tagad noliec, — viņš teica un padeva paciņu Lauvam, kurš ar to pazuda zem biljarda galda. — Nav labi, ja manta tik vilinoši mētājas uz galda.

— Maksāšana manā ziņā! — pēkšņi atskanēja balss no ādas dīvāna. Pantera sēdēja uz malas un turēja rokā revolveri. — Panāc nu pie manis, Haso zēniņ!

— Tu esi nenormāls? — Tīģeris iekliedzās un mēģināja piecelties no klubkrēsla.

Pantera viņam nikni uzkliedza: — Paliec sēdus un nemaisies manā darījumā ar šito dirsu no Diseldorfas. Tu zini, cik es labi protu šaut.

Lauva uz īsu brīdi pacēla galvu virs galda malas un tulit atkal pazuda.

— Nāc nu šurp lācīti krāgainīti, — Pantera ķēmojās. — Ar šo nazīti es tev mazliet pagraizīšu ādiņu. Bet varbūt tu gribi šāvienu ceļgalā?

Nu komisārs bija sprukās. Viņš cerēja, ka īpašo uzdevumu vienība ilgi nebūs jāgaida; jāiegūst laiks, jāiztur — tā bija vienīgā doma. Viņš it kā starp citu teica: — Ja tu izšausi te pagrabā, tev pašam pārplīsīs bungādiņas. Es tavā vietā labi visu pārdomātu, Pantera, tava galva jau ir

pietiekami cietusi.

Bet Panteru nebija iespējams apvest ap stūri — viņa acīs gailēja patiess naids. — Tu, suns tāds, es tev rā

dīšu! Nāc šurp! Pēc desmit sekundēm tu man gulēsi pie kājām. Sāc skaitīt; viens, divi...

Divpadsmit minūtes bija pagājušas. Sākās akcija «Vilciens».

īpašo uzdevumu vienība kā pāļu dzinēja zveltnis iebruka «Lokomotīvē». Stāvgaldi tika noslaucīti malā un miermīlīgie alus dzērāji sagrūsti čupā. Plīsa glāzes, un apmeklētāji kliedza. Bet mūzika turpināja dārdēt. Kāda sieviete no vienības ar automātu rokā pārlēca pār bāra leti. Viņas pavadonis sekundi vēlāk atradās blakus esošajā biroja telpā. Pārējie sturmēja ieeju pagrabā. — Kur

ir vīrieši? — operācijas vadītājs jautāja.

— Lejā! — nogārdza oficiante, kura stāvēja kā paralizēta. Mājiens ar roku, un grupa apstājās pie durvīm «Privāti — ieeja aizliegta». Pirmais uzmanīgi no

spieda rokturi — durvis nebija aizslēgtas. Atkal mājiens ar roku, un visi bez trokšņa devās lejup pa kāpnēm. Tur lejā vēl neviens neko nezināja par notikumiem augšā šķūnī.

Atmosfēra biljarda istabā bija nokaitēta līdz pēdējam. Freibergs no sirds cerēja, ka tūlīt, tūlīt sāksies dejas ar īpašo uzdevumu vienību.

Tad pagraba telpās atskanēja troksnis. Darbā tika laists lauznis. Tagad varēja dzirdēt arī soļus aiz durvīm. Nākamajā sekundē viss sākās.

Tīģeris instinktīvi ierāvās klubkrēslā un pacēla kājas. Pantera bija pārsteigts, un viņa uzmanību uz brīdi piesaistīja troksnis blakustelpā.

Freibergs reaģēja zibenīgi. Viņš satvēra — tā bija nejaušība — sarkano biljarda bumbiņu un meta. Bumbiņa trāpīja Panteras galvu — katrā ziņā sekundes simtdaļu par vēlu, kā to apliecināja revolvera šāviens. Zem biljarda galda atskanēja kliedziens; pasprukušais šāviens bija trāpījis Lauvam.

Kad atsprāga durvis un telpā iebrāzās īpašo uzdevumu vienība, Freibergs jau bija satvēris kiju un izsita Panterai no rokām ieroci.

Vispārējo troksni un kliedzienus «Policija! Rokas augšā! Nolikt ieročus!» pārspēja Lauvas bļāviens: — Palīgā! Mana kāja!

Kāds vīrs no īpašo uzdevumu vienības jau bija noliecies pie ievainotā un izvilka viņu no biljarda galda apakšas. Kāds cits pa rāciju nesekmīgi mēģināja izsaukt ārstu. — Nolādēts — man jāiet augšā, — viņš sauca un steidzās pa kāpnēm augšup, kur saskrējās ar Vilku un Barbaru Fentu.

— Kas ir ar komisāru Freibergu? — Vilks aizelsies jautāja.

— Ar viņu viss kārtībā! Viens no noziedzniekiem ir ievainots, paša biedrs sašāva. Es izsaukšu ārstu.

īpašo uzdevumu vienība pārmeklēja visas telpas, taču neko aizdomīgu neatrada. Alus pagrabā vēl stāvēja Frei-berga no alus mucām un kastēm celtā torņa paliekas. Smirdēja kā Bavārijas alus dzertuves tualetē. Arī blakus-telpa nebija uzkopta — uz grīdas mētājās radioaparāts un kasetes, lauka telefons liecināja par Panteras mēģinājumiem piespiest Freibergu runāt.

Biljarda istaba izskatījās kā bezgaumīgi iekārtota skatuve. Tīģeris vēl arvien apmulsis sēdēja klubkrēslā; tagad gan ar solīdiem rokudzelžiem. Lauva gulēja uz grīdas un vaidēja. Viņam bija novilktas bikses, lai tiktu pie ievainojuma. Ar nolaistām no asinīm mitrām apakšbiksēm viņš neatstāja varoņa iespaidu. Lode bija trāpījusi vārīgā vietā.

Drosmīgā policiste no īpašo uzdevumu vienības savu automātu bija nodevusi kolēģim un sniedza pirmo palīdzību. Tik tikko pietika ar divām apsēju paciņām, lai apturētu asiņošanu.

— Saviem draugiem tu laikam vienmēr šauj kreisajā ceļgalā? — Freibergs vērsās pie Panteras, kurš, nelāgi iekaustīts, gulēja uz ādas dīvāna.

Pa to laiku ienāca Vilks un Barbara Fenta. — Kur ir kokaīns? — komisāre tūlīt noprasīja.

— Zem biljarda galda, — Freibergs atbildēja. Pirms vēl kāds kolēģis gribēja palīdzēt, viņa jau bija noliekusies zem masīvā galda un tūlīt triumfēdama izvilka paciņu. Freibergs viņai pasvieda maisiņu.

— Cik prātīgs uzraksts šādai cūkkūtij. «Dzīvosim veseli kopā ar dabu». Un kur ir mazā paciņa, kuru viņi tev atņēma aizvakar?

— Nav ne jausmas! —Freibergs apgriezās. — Tīģeri, kur tā manta ir?

Tas klusēja.

Vilks ar kiju rokā pienāca tuvāk un iedūra Tīģerim krūtīs. — Runā nu, citādi pretošanās valsts varai tiks

salauzta ar visiem likumīgajiem līdzekļiem.

Tīģeris pazina ne vien komisāri Fentu no 2. daļas, viņš zināja arī Vilku un arī to, ka ar viņu nav viegli sadzīvot, ja viņš ir nokaitināts. Un tagad viņš izskatījās nokaitināts.

Kija kā šķēps dūrās Tīģera krūtīs, un drīz jau arī

nāca atbilde. — Paciņa ir tur otrā pusē šahtā.

Skaistā Barbara vēlreiz pārmeklēja, un tagad viņas

rokās atkal bija visi izīrētie krājumi. — Tā, draugi, tagad es jūtos daudz labāk. Nopratināšana notiks Prezidija ēkā.

— Bet mēs pirmie, — Freibergs atgādināja.

Vilks nostājās blakus ādas dīvānam un pagrūda Panteru uz malu — ļoti uzmanīgi, jo tas izskatījās šausmīgi ar savu turbānu, pārgriezto seju un arvien vairāk pampstošo zilo aci, pa kuru bija trāpījusi Freiberga mestā bumbiņa.

— Nu jā, — Vilks sarkastiski noteica, — tevi mums īpaši nav jāuzmana. Tu jau tāpat izskaties kā izlaists caur gaļas maļamo mašīnu. Šauj pianistam un trāpa solistam. — Un, uzmetis aci stenošajam Lauvam, viņš turpināja: — No viņa tu vel dabūsi, kad viņš atkal varēs skraidīt. Bet pāris gadu vēl paies, kamēr cilvēce jūs varēs ieraudzīt.

Komisārs Freibergs lika pasniegt lietisko pierādījumu paciņu ar ieroci. — Ja Helmers būs nogalināts ar šo, būsim tikuši krietnu gabalu uz priekšu. Šie trīs vīri pagaidām tiek apcietināti.

— «Lokomotīve» tūlīt tiek slēgta, — komisāre Fenta papildināja.

— ... jo vadība netiek galā ar saviem pienākumiem, — Vilks piemeta savu indes porciju.

Pa šo laiku bija ieradies ārsts un aprūpēja Lauvu, kurš raudādams sūdzējās, kāpēc tieši viņam trāpīts. — Es taču esmu vismiermīlīgākais cilvēks no viņiem visiem. Es ienīstu vardarbību. Nolādēts, kā sāp!

— Gan jau atkal būs labi, — ārsts mierināja un uzlika žņaugu. — Mēs jūs vedīsim uz Traumatoloģisko slimnīcu. — Un, pagriezies pret Freibergu, teica: — Viņš no jums neaizbēgs. Bet kas ir ar to uz dīvāna?

— Vecāks galvas ievainojums no lūkas pārseguma plates, — komisārs atbildēja. — Zilā acs ir svaigs ievainojums no biljarda bumbiņas.

— Ari tam vīram ir jābrauc uz slimnīcu. Galvas ievainojumi jāizmeklē rūpīgāk, — ārsts noteica.

— Tā jau es domāju, — Freibergs sacīja. — Katra gadījumā viens no mūsējiem brauks līdzi. Šis turbāna nēsātājs jau reiz ir šāvis.

— Nelieciet viņu vienā mašīnā ar mani! — Lauva pieprasīja.

— Un citu vēlēšanos tev nav? — Vilks iedzēla. — Varbūt īpašas desiņas killeram un dīlerim, ko? Te nu jums beidzot būs iespēja klupt vienam otra krāgā. Vēlu veiksmi!

23

Arī šī nakts bija īsa. Pēc dramatiskajiem notikumiem «Lokomotīvē» komisārs Freibergs no dzīvokļa vēl piezvanīja Preses Mauzeram un īsos vārdos pārstāstīja notikušo. To viņš bija parādā. No tālākajiem jautājumiem Freibergs atkratījās, teikdams, ka par to atbild narkotiku daļa.

Nopratināšana sākās pulksten desmitos. No aktieriem varēja uzklausīt vienīgi Tīģeri, jo abiem pārējiem ilgāku laiku bus jāuzkavējas slimnīcā.

306. istabā noritēja ierastais rituāls. Kūnertes jaunkundze protokolēja. Vilks kādu brīdi pa logu vēroja Septiņ-kalni un tad apsēdās pie lielā galda blakus Barbarai Fentai. Komisārs Freibergs sēdēja galda galā. No turienes viņš ātri varēja sasniegt telefonu uz sava rakstāmgalda.

Tīģeri atveda policijas uzraudzības dienests, un viņš palika stāvot.

— Sēdieties! — Freibergs sacīja un šķirstīja apcietinātā personas apliecību.

Tīģeris vilcinādamies apsēdās uz tuvākā krēsla.

— Jūs vārds tātad ir Hanno Gerlingens, vecums —

divdesmit deviņi gadi. Tā ir?

— Jā.

— Un jūsu iesauka ir Tīģeris?

— Jā.

— Un Panteras vārds ir Kribelings, un Lauva īste

nībā saucas Lauva. Pareizi?

— Pareizi. No viņa jau arī mēs uzsākām mūsu spēlītes.

— Nu spēlīte ir galā, Gerlingena kungs. Jūs pašlaik esat apcietināts. Es jūs apvainoju narkotiku likuma pārkāpšanā un par neatļautu ieroča glabāšanu. Turklāt es pievēršu jūsu uzmanību tam, ka pēc revolvera krimināl-tehnoloģiskās izmeklēšanas apcietināšanas iemesli var tikt papildināti ar slepkavību. Kā jau jūs zināt, jums kā apsūdzētajam ir tiesības izteikties vai klusēt. Jūsu ziņā tiek atstāta arī advokāta pieaicināšana.

No Tīģera augstprātības un pašpārliecinātības nekas daudz pāri nebija palicis. Nakts akcijas šoks vēl nebija pārgājis.

— Ar Helmera slepkavību man nekā kopīga nav, — viņš ātri atbildēja.

Freibergs bija apmierināts, ka Tīģeris runā par Hel-meru, kaut arī apcietināšana balstījās uz citiem iemesliem.

— Vai Andreass Helmers strādāja jums?

— Protams, bet neaicināts. Viņš bija kārs uz naudu.

— Helmeru nošāva ap pulksten vieniem naktī no otrdienas uz trešdienu. Jus šajā laikā bijāt Melnajā ielā, mums ir neapšaubāma liecinieka liecība.

Likās, ka Tīģeris norij šos vārdus. — Jā, jā, es taču to nenoliedzu. Resnā Gerda jau jums laikam izstāstīja, kāpēc.

Freibergs pamāja. — Jā, izstāstīja. Bet tā vēl nav visa patiesība. Helmers tika nogalināts pavisam tuvu tai vietai, kur lieciniece no jums atvadījās.

— Slepkavību jūs man nevarat piešūt.

— Uzmanīgi, Gerlingena kungs, — Vilks brīdināja. — Mums nepatīk, ja tādi tipini kā jūs rīkojas ar tādiem pašiem līdzekļiem no savas puses.

— Tirdzniecību ar narkotikām jūs taču negribēsiet noliegt? — komisāre Fenta noprasīja.

— Jūs mani iegāzāt.

— Katrā ziņā, — komisāre priecīgi apstiprināja. — Mūsu speciālisti naktī vēl veica izmeklēšanu pagrabā. Tāds biljarda galds ir pārāk dārga mēbele. Līdz šim esam atraduši divus kilogramus kokaīna. Varbūt atradīsim vēl. Gribat par to izteikties?

— Es vairs neteikšu ne vārda.

Komisārs Freibergs atgriezās pie savas tēmas. — Ko jūs zināt par citiem Helmera darījumiem?

— Neko! Par to viņš ar mums nerunāja.

— Bet ar Leopardu gan. Šis Kalces kungs, starp citu, te sēž jau pāris stundu ilgāk nekā jūs.

— Tāpat kā Kerstina Zallere, — komisāre papildināja.

Freibergs smīkņāja. — Tie abi man piegādāja koksu,

kuru no manis gribējāt pirkt par cieto valūtu. Kvalitāte ir tiešām laba.

Tīģeris mēģināja izlocīties. — Es nekad nebūtu šāvis, tas jums man jātic.

— Bet, kā vēlāk pagrabā izrādījās, ierocis bija pielādēts. Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Andreasu Helmeru?

— To es vairs neatceros.

— Kad viņš piegādāja kokaīnu, un cik?

Tīģeris jau gribēja atbildēt, bet tūlīt saknieba lūpas. Pēc dažām sekundēm viņš teica: — Es atsakos atbildēt. Man vispirms jārunā ar advokātu.

— Jūs tātad atsakāties atbildēt uz visām apsūdzībām? — Freibergs pārjautāja.

— Jā!

Komisārs piecēlās. — Tad tūlīt jādodas atpakaļ uz kameru. Jums tiks dota iespēja tikties ar advokātu.

Kad Tīģeris bija aizvests, Vilks saniknots teica: — Vienmēr viens un tas pats. Šie tipini jāpiespiež runāt tūlīt pēc aizturēšanas, kamēr vēl nav atguvušies no pārsteiguma. Vēlāk viņi jau ir atkal zirgā un pieprasa savas tiesības. Žēl, ka es nevarēju puiku sagrābt aiz rīkles — viņš tūlīt pat būtu izkratījis sirdi.

Skaistā Barbara noraidoši pamāja ar roku. — Ar lietiskajiem pierādījumiem bez visas atzīšanās pietiek, lai izdotu pavēli par apcietināšanu un uztaisītu sulīgu apsūdzību, — viņa apmierināti konstatēja. — 1. daļai pienākas sirsnīgs paldies!

— Es gribētu, lai mēs arī tā varētu sacīt, — Frei-bergs skaidroja. — Helmera lietā mēs vēl joprojām mīņājamies uz vietas. Pantera visu noliedz, Tīģeris noliedz, citi nav lietojami. Mums vienkārši trūkst stabili pamatotu pierādījumu. Ja mēs zinātu, ko Helmers darījis un no kurienes nāk nauda, par kuru Leopards iepirkās Antver-penē, tad būtu pavirzījušies tuvāk atrisinājumam.

— Pārāk maigas nopratināšanas metodes, — Vilks kritizēja. — Noziedznieka aizsardzība ir svarīgāka nekā pilsoņu aizsardzība, tas ir tas posts.

Freibergs pamāja.

— Tur tev ir taisnība. Varbūt kārtīga lietas pārdomāšana mūs pavirzīs uz priekšu. Tātad visi pie rakstāmgaldiem. Es negribu, ka mani tagad traucē — arī telefoniski ne.

Zvans no Briseles pienāca pēc stundas.

— Komisāru Bēremani nav iespējams atraidīt, — Kū-nertes jaunkundze atvainojās. — Vai man savienot?

— Jā, nekavējoties!

Freibergam tika piekliegta pilna auss. — Tavs padoms par Depannage Lafite bija zelta vērts, Valter, draudziņ. Mani cilvēki no rīta ieņēma to bodīti. Iekšpusē kāds vīrs sāka briesmīgi šaudīties. Divi no manējiem ir smagi ievainoti.

— Tas jau ir...

— Kā vesternā. Revolvervaronis ir beigts. Tā bija jādara, citas iespējas nebija.

— Tad tā arī bija tā vieta, kur tika ieslēgts ministra šoferis?

— Bez šaubām. Viss, kā teikts: noliktava pagrabā un

ķēde pie sienas. Menzem nebūs nekādu problēmu atpazīt šo vietu. Mēs jau nosūtījām uz Vāciju mašīnu, lai viņu atvestu. Tu taču piekritīsi?

— Protams. Vai ir arī līdzdalībnieki?

Bēremanis nošņācās. — Tiem ir jābūt, bet mums vēl nav pierādījumu. Kā tu zini, mirušie jau nerunā.

— Vai ir kādas norādes uz Helmera lietu?

— Diemžēl ne. Mūsu identificēšanas dienests visu pamatīgi izpēta. Mirušo sauc Koks Hidemā, un darbnīca ir — kā pie jums Vācijā saka — tīrā odziņa. Ar tādiem darbarīkiem ļoti labi var pārfrizēt arī zagtas mašīnas. Gan jau mēs vēl to pierādīsim.

— Zvani man, tiklīdz uzzini kaut ko vairāk, — Frei-

bergs mudināja. — Te ir jābūt kādam kopsakaram ar

mūsu lietu. Atslēgu etviju Melrners nebūs tā vienkārši atradis uz ielas.

— Protams, es tev piezvanīšu. Starp citu, pēc pusstundas mūsu iekšlietu ministrs personīgi atskaitīsies sabiedrībai. Presē valda liels satraukums. Arī televīzija ieradusies. Es gan nedomāju, ka mans ministrs kaut kā īpaši izcels jūsu nopelnus. Varoņiem jānāk no pašu mājām.

Freibergs skaļi iesmējās. — Tas visur ir vienādi! Pateicoties politikai, mūsu pasaule ir tik skaista! — Tad viņš Bēremani informēja par notikušo «Lokomotīvē». — Sis

Helmers, mūsu mirušais, piegādāja ne vien koksu, viņš ir darījis vēl. kaut kādas blēņas.

— Ko nozīmē «darījis blēņas»? Jums nu gan ir valoda, — Bēremanis brīnījās. — Jums būtu jārunā flāmu valodā, tur viss ir skaidri un vienkārši.

— «Darīt blēņas» nozīmē — perināt kaut ko ļaunu.

— «Perināt» — man laikam jāpiesakās kursos par tēmu «Vācu kriminālpolicijas oficiālā sarunvaloda». Ak tu domā, ka Helmeram būs bijusi kāda saistība ar notikušo Briselē?

— Tieši tā! Bet kā? Varbūt Dépannage arī bija narkotiku tranzīta punkts?

— To es nezinu. Divi mirušie nerunā vairāk nekā viens, — Bēremanis lakoniski secināja. — Bet mēs turpināsim pētīt tālāk. Lai tev veicas! Pasveicini Sabīni un savu komandu.

— Paldies — un tu savējos. Nu tad pagaidām, Commissaire en Chef.

Freibergs domīgi nolika klausuli. Tad viņš caur durvīm uzsauca: — Goda komisārīt! Pēc desmit minūtēm visi pie manis! Ir jaunumi no Briseles!

Līdzstrādnieki tik ātri ieradās 306. istabā, it kā jau būtu gaidījuši ielūgumu. Uz galda atradās parastais trauks ar cepumiem, un tasēs smaržoja kafija. Freibergs vēl bija pie skaistās Barbaras, lai informētu arī viņu.

— Mūsu Oktopusija gan rūpējas par pareizo darba atmosfēru, — Vilks atzinīgi secināja.

— Kamēr tu mani nekaitini mana vārda sakarā, tikmēr arī tu drīksti dzert kafiju šefa kabinetā.

Vilks, demonstratīvi mirkšķinādams acis, sāka dziedāt: — Te jābūt kādai gultai, gultai, gultai, kur sēdēt manai...

— Pamēģini tik izrunāt! — viņa pārskaitusies Vilku pārtrauca. — Tu zini, cik es smagi pārdzīvoju mantojumu no savas tantes. Neko citu viņa man neatstāja kā vien šo pretīgo vārdu. Pat tumšmatis «Lokomotīvē» vārdu Hulda pieminēja kā atbaidošu piemēru, kaut arī mani nemaz nepazina. Tas mani tā aizskāra!

Vilks paskatījās uz Ārensu. — Kaut es vienreiz varētu uzzināt, ko tu viņai saki, kad...

Kad atgriezās Freibergs, vieglā apšaude ar vārdiem beidzās. Komisārs apsēdās pie galda un pievilka sev klāt cepumu trauku. — Pardon, es vienkārši nevaru kafiju tik sausu norīt. Bēremanis zvanīja. Briselē ir panākumi. Nolaupīšanas gadījums ir noskaidrots, pateicoties mūsu norādījumam uz Dépannage Lafite. Freibergs plaši atstāstīja telefona sarunu.

— Tātad Briseles specvienība to Hidemā tūlīt novāca? — Vilks pārliecinājās. — Tie ilgi netūļājas. Kā gan būtu izskatījies «Lokomotīvē», ja mūsējie būtu rīkojušies tāpat?

— Katrā gadījumā mūsu pasākumā ir tikai viens neliels upuris kāda pašu muļķa dēļ. Vēlreiz pie lietas: es esmu pārliecinājies, ka Helmeram ir bijusi kāda saistība ar Dépannage. Varbūt automašīnu sakarā, varbūt tā bija dīleru pulcēšanās vieta — vai abi kopā.

— Vai pulveris tur ir atrasts? — Arenss vaicāja.

— Līdz šim ne. Identifikācijas dienests vēl strādā. Bēremanis tūlīt ziņos, ja kas tiks atrasts. Mēs nogaidīsim. Cik tālu krimināltehnoloģiskā ekspertīze īstenībā ir ar revolveri? Ir taču jābūt kādam pieturas punktam, vai tas ir Ilelmera slepkavības ierocis. Un kā ir ar apkārtējiem?

— No izbiedētajiem vecākiem es neko neesmu uzzinājis, — Peterss ziņoja, — un universitātē Helmeru nepazīst. Sekretariātā atrodas vienīgi parastie ziņojumi, un tie neko nedod.

Freibergs skrubināja ceturto vai piekto kēksu un murmināja: — Kā ierēdņiem dīkstāvē mums īstenībā labi maksā, bet es sev netipiski sāku nervozēt.

Kūnertes jaunkundze pielēja kafiju un attaisīja jaunu cepumu paciņu.

Tikko kafija bija ielieta, tā neaicināts un bez klauvēšanas ieradās virskomisārs Ērbahs. Viņam laikam bija kāds īpašs sensors uz tikko vārītu kafiju: viņš vienmēr ieradās īstajā brīdī.

— 1. daļā smaržo tik brīnišķīgi un viesi tiek tā lutināti, — viņš secināja un it kā starp citu nolika uz galda plastikāta tūtu ar pārbaudīto revolveri.

Kūnertes jaunkundze ar skābu ģīmi iegāja priekštelpā, lai atnestu vēl vienu krūzi.

Freibergs nepacietīgi skatījās uz ieroci. — Ko esat

atraduši?

Ērbahs pastūma viņam revolveri tuvāk. — Tu to mantu mierīgi vari ņemt rokās. Mēs visas pēdas esam nodrošinājuši, tāpat veicām arī vairākkārtēju pārbaudes apšaudi. Rezultāts pārliecinošs: nekas! Šis Arminius HW 357 nav slepkavības ierocis Melnajā ielā.

Freibergs pastūma malā kafijas tasīti. — Nolādēts! Par ko mums tas sods?

Vilks paņēma paciņu ar revolveri un nolika uz Frei-

berga rakstāmgalda. — Senāk sliktu ziņu pienesēji tika sodīti ar nāvi, šodien viņus apkalpo kā nezin ko. Ludzu, kafiju!

— Vai šis ierocis jau kādreiz ir lietots, pārkāpjot

likumu? — Freibergs ar cerībām pajautāja.

Ērbahs noliedzoši kratīja galvu. — Nē, ja neņem vērā šāvienu biljarda pagrabā.

— To mēs uzskatām kā pakalpojumu draudzības

vārdā, — Vilks secināja un plati smaidīja. — Kaut

arī Lauvam par to ir citi uzskati.

24

Mazajā darbnīcā pie ostas valdīja klusums. Novērotāji garlaikojās, un no notekūdeņu filtriem nākošās smakas dienestu nepadarīja patīkamāku. Lai noskaidrotu novērošanas rezultātus, komisārs Veters ieradās kā vienkāršs klaidonis. Pēc īsas sarunas ar kolēģi, kurš novēroja no smagās mašīnas, Veters devās aiz mājas un jau otro reizi caur logu ielīda tajā. Kā tāds nakts zaglis viņš bija uzvilcis cimdus, lai nekur neatstātu pirkstu nospiedumus.

Nozagtā mersedesa pārmeklēšana nedeva nekādas norādes uz noziegumu vai noziedznieku. Likās, mašīna te ir nolikta, lai vienkārši paiet zināms laiks vai kamēr tiek uztaisīti jauni dokumenti.

Komisārs sāka izpētīt mēbeles. Kādā atvilktnē viņš atrada veselu fotogrāfiju sēriju no seno spēkratu tikšanās reizēm un izbraukumiem atvaļinājumā. Dažās bildēs varēja vērot arī saderināto jaunkundzi visā tās krāšņumā. Blakus viņai Šēbels peldbiksēs atstāja tāda kuslīša iespaidu, lai arī nemaz nebija tik vājš. Daži uzņēmumi, šķiet, bija uzņemti ar automātisko zibspuldzi un no statīva Larisas dzīvoklī; tie parādīja pārīti dažādās pozās mīlas rotaļu laikā. Viltoti automašīnu dokumenti un norādes, kur Šēbels varētu uzturēties, nebija atrodami.

Veters dažas fotogrāfijas iebāza vējjakas iekškabatā — tas jau nu īsti neatbilda izmeklēšanas tehnikai — un tikpat neuzkrītoši pazuda, lai dotos uz Prezidija ēku un izlemtu, kā rīkoties tālāk. Pārāk ilgai slēptai novērošanai šajā gadījumā nebija nozīmes, bija jāuzsāk papildu mek-

Iešana. Viņš kolēģim smagajā mašīnā veltīja dažus mierinājuma vārdus un solīja drīzu nomaiņu.

Mašīnu Veters bija atstājis Romiešu ielā, kura kādreiz bija romiešu leģiona nometnes centrs. Lielās satiksmes dēļ viņam četrdesmit minūtes nācās braukāt, kamēr atradās brīva stāvvieta pie Prezidija.

Gaitenī Veters satika Ārensu, kurš komisārei Fentai stāstīja par saviem iespaidiem «Lokomotīvē».

— Sveiks, sporta draugs, kā te pie jums iet? Kā dzird, tad pagājušonakt jūs kopā ar īpašo uzdevumu vienību esat uzrīkojuši grandiozu šovu. Vai tas palīdzēja Helmera lietā?

Ārenss atmeta ar roku. — Vienīgi skaistā Barbara ir apmierināta. Mans šefs ir baigi saskābis, jo Tīģera revolveris nav tas ierocis, ar kuru tika likvidēts Helmers. Līdz šim esam darbojušies kā 2. daļas rokaspuiši.

Komisārs Veters uzsita pa krūšu kabatu. — Saki — jūsu papīros nav vēl kāds pazudušais vai nezināms mirušais?

— Kā tu to iedomājies?

— Tāpat vien. Tas Šēbels no remontdarbnīcas pie ostas, tā saucamais Larisas saderinātais, ilgi nerādās mājās. Mūsu cilvēkiem jau kājas nogurušas gaidot. Tādēļ es iedomājos...

Ārenss māja ar galvu. — Mūsu līķi diemžēl ir pārāk reāli. Šaubu gadījumā tu viņus atradīsi pie tiesu mediķiem. Bet mēs varam pārbaudīt. Vai tev ir kādi pieturas punkti, personas apraksts vai kas līdzīgs?

— Jā, kaut kas līdzīgs. Es pret visiem kara mākslas likumiem Šēbela miteklī pievācu pāris' fotogrāfiju un ar to droši vien izsaukšu identificēšanas daļas dusmas. Ēr-bahs ar savējiem mūs tā kā tā uzskata par vandaļiem, kuriem nekas cits nav prātā kā vienīgi nozieguma pēdu iznīcināšana.

— Fotogrāfijas, tu saki? Parādi, es taču esmu speciālists šajā jomā!

— Es zinu. Tev labāk patīk tēmēt ar fotokameru, nevis ar SigSauer.

Veters uzmeta ātru skatienu visapkārt un izvilka no kabatas nozagtās fotogrāfijas; tās ar mīlas rotaļu pozām atradās virspusē.

— Oho! — Ārenss iesaucās. — Abi aktieri izskatās ļoti dzīvi. Padod šurp! — Viņš paņēma rokās vienu fotogrāfiju.

— Tu laikam esi traks uz pornogrāfiju, ko? — Veters uzjautrinājās.

— Nav vajadzības! — Ārenss atteica. — Bet atnāc pie mana šefa!

Veters tvēra pēc fotogrāfijas. — Tu esi traks? Kāpēc? Gribi, lai mani piesit krustā?

— Muļķības! Te nav runa par pornogrāfiju — runa ir par līķiem. Čalis man liekas pazīstams.

Komisārs Freibergs bija ticis galā ar veselu dokumentu kaudzi un beidzot aizpildījis arī ceļojuma uz Antver-peni izdevumu tāmi.

Tad viņš bija parakstījis iesniegumus par apcietināšanas orderu izsniegšanu.

Tiesnesim jābūt labai humora izjūtai, ja viņš spēja pasmieties par iekavās ierakstītajām iesaukām — Tīģeris, Pantera, Lauva un Leopards.

Kūnertes jaunkundze pieķēra sevi, ka, gaidot Ārensu, kurš ciemojās pie skaistās Barbaras 2. daļā, jau otro reizi skatās pulkstenī.

Beidzot viņš pabāza galvu durvīs. — Vai šefs vēl ir te? — viņš pajautāja un palaida pa priekšu komisāru Veteru.

— Savā kabinetā; viņam vajadzēja steidzīgi palikt vienam. Vai jums kādi jaunumi — svarīgi, es domāju?

— Kā to ņem, — Veters atbildēja. — Varbūt mēs atklāsim vēl kādu mirušo, varbūt mums vienkārši ir pāris pikantu fotogrāfiju.

Viena Arensam bija rokā, un viņš to vicināja pa gaisu. «Goda komisāre» viņam to atņēma un kārtīgi aplūkoja. — Kurš kuru tad te ir nobeidzis? Vai varbūt abi ir miruši no spēku izsīkuma? Bet tas taču ir... tas taču ir...

Šajā brīdī pa durvīm iznāca Freibergs ar mūžīgo dokumentu mapīti padusē. — Es tagad iešu, — viņš sacīja. — Sveiks, Veter! Vai sporta draugi vēl vēlas trenēties?

— Šef, — Arenss formāli noteica, — fotogrāfijas.

— Jā — kas ir ar tām? — Freibergs pajautāja, aplūkodams amizanto sēriju. — Veter, tu neatrodies īstajā daļā, narkotikas un sekss ir stāvu zemāk. — Pēkšņi viņš aizturēja elpu. — Bet... nolādēts... Vai tas nav tas plikais no Potsdamas? Tas taču nevar būt! Kur ir komisāres Letes faksi?

Kūnertes jaunkundze pārcilāja dokumentu kaudzi. — Te, lūdzu.

Freibergs turēja uzņēmumus citu blakus citam. — Šaubu nav; tas ir viņš. Veter, vecīt, šo cilvēku kailu atrada Potsda-mā — ar tādu pašu šāvienu pakausī kā Helmeram. Kur tu dabūji bildes?

— Pliks ar pliku saderas, — komisārs mēģināja jokot. — Es joprojām izprotu vienīgi notikušo stacijā. Šis vīrs ir tā saucamais Larisas Valīnas saderinātais. Viņš esot piegādājis to laupījumu, arī miniatūro svētā vakarēdiena trauku. Fotogrāfijas es uzgāju viņa dzīvoklī pie ostas.

— Apsēdīsimies, — Freibergs teica un uzaicināja kolēģus savā kabinetā. Mapīte tika nomesta kaut kur aiz rakstāmgalda. — Visus no 1. daļas, kas vēl ir mājā un kam ir smadzenes, tūlīt pie manis! Jārīkojas ļoti ātri.

— Vilks un Peterss jau ir prom, Zingers saaukstējies un guļ mājās, — Kūnertes jaunkundze ziņoja. — Labākais pārpalikums ir šeit. Es ieslēgšu kafijas automātu. Vai man savienot ar Sabīni?

Freibergs skaļi nostenējās, — O, viņa būs nikna! Pēc tam savieno mani ar kolēģi Leti. Lūdzu, Kūnertīt, tev viņa jāsadabū!

Kamēr komisārs Veters izlika uz galda visas fotogrāfijas, Kūnertes jaunkundze savienoja ar Sabīni. Ar dažiem Freiberga vārdiem pietika, lai garastāvokli nosistu uz nulli, un nemaz nevajadzēja lielu iztēles spēju, lai no sarunas saprastu, ka mājas miers un svētība ir zuduši. — Es tiešām nevaru pateikt, kad tikšu no šejienes ārā, — Freibergs skaidroja. — Man ļoti žēl, palīgspēk, notikumi saasinās. Paliec sveika un neturi uz mani ļaunu prātu!

Pēdējie vārdi izskanēja, kad savienojums jau bija pārtraukts.

Kafija novirzīja domas no mājām, un Freibergs notiesāja vienu kēksa gabaliņu pēc otra. Viņš uzmanīgi nopētīja fotogrāfijas un lūdza Veteru pastāstīt visu par notikušo darbnīcā. — Cik ilgi šis Šēbels jau skaitās pazudis?

Veters paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Mēs tikko uzsākām izmeklēšanu. Iespējams, Larisa Valīna var palīdzēt.

— Un kur mēs viņu varam atrast?

— Lejā pie policijas uzraudzības dienesta.

— Pareizi, jūs jau viņu esat savākuši. Nu brīnišķīgi, tad mēs viņu arī tūlīt dabūsim.

— Žēl, ka Vilka te vairs nav, — «goda komisāre» ar nožēlu secināja. — Šī nopratināšana būtu īsti viņa gaumē — skaistās fotogrāfijas kā izejas punkts.

1. daļas garastāvoklis zibenīgi uzlabojās. Šīs fotogrāfijas iedarbojās kā spēriens, kurš visiem bija vajadzīgs, lai ar prieku maršētu tālāk.

— Nu tad nodarbosimies ar Larisu Valīnu, — Frei-bergs sacīja. — Aiciniet šurp!

Kūnertes jaunkundze pa telefonu nodeva rīkojumu tālāk uzraudzības dienestam.

— Tā dāma ir diezgan augstprātīga, — Veters ieminējās. — Viņa, protams, aiz labas sirds iegādājusies tās lietiņas un tēlojusi cēlu samarieti, lai palīdzētu labākās sabiedrības dāmām tikt ārā no spiedīgas finansiālās situācijas. Viņa tūdaļ kliegs pēc advokāta.

— Savāciet fotogrāfijas! — Freibergs teica un iebāza abu kailo aktieru uzņēmumus zaļos aktu vākos. — Mēs pret šo dāmu būsim ļoti laipni. Vai mums ir pietiekoši daudz papīra kabatlakatiņu?

«Goda komisāre» pamāja.

Pēc desmit minūtēm notika Larisas Valīnas iznāciens. Garās stundas kamerā viņa bija izmantojusi, lai atjaunotu izbojāto grimu un uzvilktu citu blūzīti, kuras dziļais izgriezums ļāva izbaudīt satraucošus skatus. Freibergs bija piecēlies, lai viņu sveicinātu. Viņa nedaudz augstprātīgi pateicās. Tad viņa pamanīja komisāru Veteru. — Šajā sakarā es vairāk neko neteikšu. Turpmāk jums būs darīšana ar manu advokātu. Tas ir absurds — turēt mani aizdomās par zagtas mantas uzglabāšanu. — Viņa paskatījās uz Freibergu. — Vai arī jūs neesat pie manis iepircies?

— Tas tiesa, un vienmēr esmu bijis apmierināts.

— Jūs dzirdat? — viņa triumfēja un pievērsās komisāram Veteram. — Kādēļ jūs atkal liekat vest mani šurp? Tas ir pazemojoši — saķēdētai iet kopā ar policistu.

«Goda komisāre» ar izbrīnu secināja, ka līdz šim te noteicošo toni bija uzdevusi šī apaļīgā dāma. Viņa no-krekšķējās un zīmīgi paskatījās uz šefu.

— Es palūdzu jūs atvest, nevis mans kolēģis Veters, — Freibergs sacīja. — Apsēdieties! Par tiem veikala darījumiem es nemaz negribēju ar jums runāt.

— Nē? Par ko tad?

— Par Šēbela kungu.

Larisa Valīna demonstratīvi sāka virpināt gredzenu kreisās rokas pirkstā. — Šēbela kungs ir mans saderinātais, un man ir visas tiesības atturēties no paskaidrojumiem.

— Bet protams! — komisārs Freibergs draudzīgi atsaucās. — Policija arī zina 52. paragrāfu. Un tomēr es jūs gribētu lūgt mums palīdzēt.

Viņa koķeti iesmējās. — Kā jūs to iedomājaties?

Freibergs atvēra zaļos aktu vākus un pastūma uz viņas pusi vienu no intīmajām fotogrāfijām. — To mēs atradām Šēbela dzīvoklī.

Viņa nebija samulsusi. — Nu un? Es jau teicu, mēs esam saderināti. Vai tas ir viss, ko varat man parādīt? Vai es te esmu nonākusi pie moralizētājiem, vai jums vienkārši skauž?

Kuriertes jaunkundze ar pūlēm apspieda smieklus.

— Ne viens, ne otrs. Jūs esat slepkavību izmeklēšanas daļā, — komisārs Freibergs skarbi un viennozīmīgi paskaidroja.

Par atbildi atskanēja pārsteiguma pilns skaļš kliedziens.

— Bet kādēļ gan?

— Vai jūs zināt, kur pašlaik uzturas jūsu saderinātais Šēbela kungs?

Atbilde sekoja zibenīgi. — Nē, to es nezinu. Mēs viens otram neatskaitāmies, ko darām. Ja runa ir par veclaicīgajām mašīnām, tad Freds varēja klīst apkārt nedēļām ilgi, un es par to neko nezināju.

— Vai viņš varētu būt bijis Berlīnē un Brandenburgas federālajā zemē?

— To es jums nemācēšu pateikt, bet iespējams tas ir. Taču ko visi šie jautājumi nozīmē?

Freibergs uz viņu paskatījās pievērtām acīm. — Aiz tā visa slēpjas slepkavība.

Larisa Valīna sarāvās. — Vai viņš...

— Nē, viņš ne. Man žēl jums to sacīt — viņš ir upuris. Man jūs jālūdz apskatīt arī šo fotogrāfiju, lai jūs viņu varētu identificēt.

Viņa uzmeta īsu skatienu mirušā attēlam un nolieca galvu. — Tas ir viņš. — Tad viņa sabruka un sāka nevaldāmi raudāt. Šīs asaras bija īstas.

Kūnertes jaunkundze viņas priekšā nolika tasi ar kafiju un jaunu papīra kabatlakatiņu paciņu. — Ņemiet — šis ir slikts brīdis.

Freibergs ielika fotogrāfijas zaļajos aktu vākos. — Jums vajadzētu mums palīdzēt atklāt šo drausmīgo noziegumu.

Elsas negribēja mitēties. — Ja es to varētu! Kāpēc viņi nogalināja manu Fredu? Kāpēc?

— Kas ir «viņi»?

— Tie vīrieši, ar kuriem viņš sadarbojās, es domāju. Bet es viņus nepazīstu.

— Vai jūsu saderinātais nevienu vārdā nenosauca?

Larisa Valīna pārdomāja. — Vārdā? Nē, vārdā ne,

bet viņš satikās ar svarīgiem cilvēkiem, un vēl viņš teica, ka pēc tam bagātīgi ripos dolāri. Zināt, — viņa it kā atvainodamās sacīja, — Fredam vienmēr vajadzēja tik daudz naudas tām vecajām mašīnām. Viņš pēc tām bija kā traks!

— Un kādēļ tieši dolāriem vajadzēja ripot, nevis vācu markām vai franču frankiem?

— Tas esot starptautisks uzņēmums, viņš reiz ieminējās. Pagaidiet — Caritas, jā, tā viņš teica.

Freiberga sejā bija izbrīns. — Ko tas nozīmē — Caritas?

— Ak nē, kristiešus nē. Tā apvienība saucās Caritrust vai tamlīdzīgi. Ar tiem viņš gribēja izvērst lielu sadarbību. Bet, vai no tā kas iznāca, es nezinu.

— Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

— Pagājušonedēļ. Laikam trešdien. Bet mēs nerunājām par darījumiem. — Viņa atkal sāka raudāt un tvēra pēc kabatlakatiņiem. — Tas bija ļoti privāti, mēs mīlējāmies.

— Kopš tā brīža jūs viņu vairs neesat redzējusi?

— Nē. Viņš tikai sacīja, ka kādu brīdi būs ārzemēs. Man nevajagot uztraukties, viņš tāpat pa pusei esot čigāns. — Larisa Valīna atkal kratīja galvu. — Noslepkavots — kāpēc? Kāpēc?

Komisārs Freibergs piecēlās. — Valīnas kundze, esmu jums ļoti pateicīgs, ka gribat mums palīdzēt atklāt jūsu saderinātā slepkavību. Diemžēl jums vēl kādu brīdi pie mums jāpaliek, bet tas jau ir cits notikums.

Larisa Valīna pamāja. Kad ienāca uzraugs, viņa it kā meklēdama palīdzību, uzlika savu roku uz viņa rokas un ļāva sevi aizvest atpakaļ uz kameru.

306. istabā kādu brīdi valdīja klusums. Beidzot Kū-nertes jaunkundze noteica: — Laikam jau viņa viņu

mīlēja.

Freibergs nolika aktu vākus ar fotogrāfijām uz sava rakstāmgalda. — Tās es pagaidām atstāšu šeit. Veter! Tagad pie Šēbela darbnīcas jāuzmanās divtik. Liekas, ka kāds tur var parādīties, lai nozagtu mersedesu. Viņš vai viņi vēl nevarētu zināt, ka mirušais jau ir identificēts. Kūnertīt! Dabū šurp Vilku un Petersu. Turklāt man jārunā ar Angeliku Leti — steidzīgi, jau vakardien!

Komisārs Veters arī piecēlās. — Es pazūdu. Vai man vispirms informēt grupas vadītāju un CNSI daļu?

— Jā, lūdzu, — Freibergs apstiprināja. — Mums tāpat ir viens mērķis. Pasaki savējiem, lai uzmanās. Iespējams, mums ir darīšana ar aukstasinīgiem slepkavām.

Kūnertes jaunkundzei nebija viegli atrast Potsdamā komisāri Leti. Visur viņa piezvanīja pāris minūšu par vēlu. Lete bija runājusi ar tiesu medicīnas ekspertiem, tad bija iegriezusies identificēšanas nodaļā, tad zvanījusi uz mājām, taču tur viņas vēl nebija.

— Es viņu nevaru atrast, — čaklā telefoniste sanervozējusies ziņoja.

— Pamēģini piezvanīt uz «Veco Frici», tas ir viņas iemīļotais krodziņš, — Freibergs sacīja. — Uz turieni viņa reiz aizvilka arī mūs ar Ārensu, kad mēs bijām Potsdamā «galvaspilsētas afēras» sakarā.

Nepagāja pat trīs minūtes, un meklēšanai bija rezultāts.

— Angelika — Bonna runā! — Freibergs kliedza klausulē. Viņš dzirdēja pazīstamo troksni fonā un tūlīt iedomājās, kā tur izskatās. Krodziņš droši vien atkal ir pilns, telefons noteikti atrodas blakus traukam ar cieti vārītām olām sālsūdenī, uz galdiem jēla gaļa ar garšvielām uz rupjmaizes.

— Kas ir, Valter? — Stiprā jautāja. — Te nu reiz atkal ir tāds troksnis, ka pats sevi vairs nedzird.

— Aizspied otru ausi, tad būs labāk! Mēs esam identificējuši tavu līķi no Bābelsbergas parka.

Pāris sekunžu bija dzirdams vienigi krodziņa troksnis. Tad lēnām atskanēja jautājums: — Ko jūs esat izdarījuši?

— Identificējām tavu līķi. Mirušo sauc Freds Šēbels, bijušais students, seno spēkratu fans, kuram pieder auto remontdarbnīca un kurš līdzdarbojās uzņēmumā Caritrust.

— Vai tas viss ir pārbaudīts?

— Tā varam uzskatīt. Pēc tavas pa faksu atsūtītās fotogrāfijas viņu atpazina viņa draudzene — šaubu nav. Kolēģis Veters, starp citu, šo dāmu apcietināja sakarā ar zagtu mantu glabāšanu.

— Es domāju, ka vismaz galveno sapratu. Tāds troksnis! Es iešu atpakaļ uz Prezidiju un no turienes tev piezvanīšu.

— Labi! Pamēģini vēl kaut ko uzzināt par Caritrust. Ja līdzstrādnieks tiek nogalināts Potsdamā, tad varbūt tur ir kāds veikals vai pārstāvniecība.

— Pamēģināšu! Tā tik ir lietiņa! Potsdamas līķi tiek identificēti Bonnā! Noziedznieku tu vēl nevari piespēlēt?

— Diemžēl ne. Skaties, lai līķis ātri tiktu nosūtīts uz šejieni, viņš pieder mums. To mēs noliksim pie tiesu mediķiem blakus Helmeram.

— Mēs priecāsimies, ka tiksim no viņa vaļā. Es vēl gribēju uzkost, bet nu man ir zudusi apetīte. Nu tad pagaidām!

Bonnā Arenss un Kūnertes jaunkundze bija dzirdējuši sarunu. Kad klausule bija nolikta, Freibergs viņiem uzsmaidīja. — Stiprajai tas gan bija pārsteigums. Bet mēs vienmēr palīdzam labiem kolēģiem. Tagad uz priekšu, jānoskaidro, kas slēpjas aiz Caritrust. Sāksim ar Tirdzniecības un rūpniecības palātu. Izziņas pa telefonu un... un... un... Jūs jau zināt. Vilkam jāparūpējas, lai izdodas novērošana.

25

Komisārs Freibergs darbus bija sadalījis; tagad viņš domīgs sēdēja pie rakstāmgalda, atbalstījies uz elkoņiem, un ar kreisās rokas trim vidējiem pirkstiem braucīja pieri. Lai arī cik iepriecinoša bija līķa no Potsdamas Bābelsbergas parka identificēšana, toties tagad būs jāatklāj divas slepkavības. Abas reizes šāviens pakausī, tikai no dažādiem ieročiem. Vai te runa ir par vairākiem noziedzniekiem vai par vienu, bet ar diviem ieročiem?

Freibergs nešaubījās, ka Freda Šēbela likvidācija ir saistīta ar viņa darbību Caritrust. Bet kā? Un, ka Hel-inera slepkavība ir saistīta ar viņa kā dīlera aktivitātēm, arī likās ticami. Bet kāpēc? Un kāda loma šajos notikumos ir dižciltīgajām karietēm?

Ja Helmera slepkavība ir saistīta ar narkotikām, Freibergs turpināja analizēt, tad Šēbela nāve varētu tikt saistīta ar baznīcu dārgumu zagšanu. Abas šīs nodarbošanās ir pilnīgi nesavienojamas, bet varbūt Caritrust ir šis vienojošais posms? Car nozīmē «automašīna», tas ir skaidrs, bet Trust varētu būt «uzticība», «kredīts» vai tamlīdzīgi. Bet varbūt šis vārds norāda uz kapitālsabiedrību ar plašu darbības jomu visā pasaulē? Vai varbūt — un to arī nevar neņemt vērā — automafija vienkārši pieņēmusi skanīgu vārdu? Bet varbūt viss ir pilnīgi citādāk un aiz solīdā nosaukuma kāds nezināmais veic savas nāvējošās akcijas.

Freibergs tvēra pēc telefona un zvanīja kolēģim no automašīnu nodaļas. Komisārs Veters viņu jau bija informējis, ka Šēbela darbnīcā pie ostas atrodas zagts Mer-cedes 280, kuram varētu būt kāda loma slepkavībā, ko izmeklē 1. daļa.

Freibergam nevajadzēja garu ievadu, lai pamatotu savu interesi. — Vai jums ir zināma tāda firma Caritrust — un, ja tā, tad kas aiz tās slēpjas?

— Nav dzirdēta, — kolēģis spontāni atbildēja. — Bet es mēģināšu kaut ko uzzināt un atzvanīšu.

— Tas ir ļoti steidzami!

— To es nekad nesapratīšu, — kolēģis noteica. — Jūsu klienti ir klusi kā kaps, bet jums visu vienmēr vajag steidzīgi. Darīšu, ko varēšu, — tev priekšroka.

Lai aprunātos ar «goda komisāri», Freibergs izgāja priekšistabā un apsēdās vienā no krēsliem, kas bija sagrupēti ap mazo galdiņu. Dažam labam noziedzniekam te laiks bija vilcies pārāk lēni. Kūnertes jaunkundze nolika klausuli un noliedzoši kratīja galvu. — Neviens tādu Caritrust nezina — ne Tirdzniecības un rūpniecības kamera, ne citas iestādes. Firmas telefonu arī līdz šim neesmu atradusi. Man šķiet, ka tāda uzņēmuma nemaz nav.

Freibergs paraustīja plecus. — Būtu jau labi: piezvani, aizbrauc, saņem slepkavu un noslēdz lietu. Taču īstenība atkal izskatās savādāk.

Pirmais ieradās Vilks. Sieva bija viņu sagaidījusi jau uz mantotās villas sliekšņa ar ziņu, ka jādodas atpakaļ. Viņa pie tā pa šiem gadiem bija pieradusi. Gari nerunājot, viņa savam Volfgangam — vārdu «Vilks» viņa nespēja izdabūt pār lūpām — bija sagatavojusi pāris sviestmaižu, kuras kopā ar diviem āboliem ielika somā, un ar skūpstu atvadījās no vīra.

Komisārs Freibergs jau kļuva nepacietīgs. Viņš Vilkam parādīja fotogrāfijas, pastāstīja par Potsdamas līķa identificēšanu, par sarunu ar Angeliku un par neveiksmīgajiem mēģinājumiem atrast firmu Caritrust. — Man liekas, ka, iespējams, vēl šonakt kāds mēģinās aizbraukt zagto mersedesu no Šēbela darbnīcas. Mums jārīkojas aktīvi. Parūpējies, lai tiktu nomainīti Vetera cilvēki — no šī brīža tā ir mūsu lieta. Paņem Ārensu un Petersu, bet esiet uzmanīgi. Kam uz sirdsapziņas jau ir divi līķi, tas vairs neceremonēsies. Es vēlreiz piezvanīšu Bēremanim uz Briseli, varbūt viņš kaut ko zinās par Caritrust. Pēc pusstundas arī es būšu klāt. Es ņemšu savu golfu — tas nebūs tik uzkrītoši — un meklēšu brīvu stāvvietu Kuģubūvētavas ielā. Tu jau pazīsti apkārtni.

— Vai varu braukt kopā ar jums? — Kūnertes jaunkundze ar cerībām jautāja.

Freibergs noliedzoši pakratīja galvu. — Sorry — bet tas neies cauri. Būtu labi, ja kāds paliktu birojā.

— Sieviešu liktenis! — viņa lakoniski secināja. — Protams, es uzmanīšu mūsu stalli. Vispirms tātad savienojumu ar Briseli.

Comissaire en Chef vēl bija savā darba kabinetā. — Par tādu uzņēmumu Caritrust es neko neesmu dzirdējis, — uz Freiberga jautājumu atbildēja Bēremanis, — bet to mēs tūlīt pārbaudīsim. Pagaidi pāris sekunžu. — Freibergs dzirdēja, ka fonā sarunājas flāmu valodā. — Mana sekretāre pārbaudīja telefonu grāmatā — Briselē tiešām ir tāda firma. Caritrust- Autoimports — tāds ir pilns nosaukums. Diemžēl neviens neatsaucas, bet tas jau nav nekāds brīnums tik vēlā stundā. Mēs mēģināsim zvanīt vēlreiz agri no rīta. Citādi nekā jauna nav — diemžēl.

— Pagaidām paldies, — Freibergs atbildēja. Tad viņš īsumā pastāstīja par Freda Šēbela identificēšanu un līdzdalību auto zādzībās. — Mēs visu nakti novērosim darbnīcu. Un, ja kāds parādīsies, lai aizbrauktu mersedesu, mēs viņu apcietināsim.

— Varbūt Šēbels ir tas vīrs, kurš kopā ar Koku Hidemā nolaupīja ministra šoferi, — Bēremanis steidzīgi piemetināja.

— Jā, tā tas varētu būt, — Freibergs apstiprināja. — Tagad man jādodas pie saviem darbiniekiem. Sazvanīsimies drīz!

— Atkal nav miera, — «goda komisāre» norūpējusies secināja. — Vai Ārenss ar saviem izmocītajiem matiem jau nav pietiekami izmocījies?

— Es viņu labi uzmanīšu, — Freibergs mēģināja mierināt.

Viņš vēlreiz piegāja pie sava rakstāmgalda, pielādēja SigSauer un ielika plecu siksnas makstī. Šī nakts var būt gara — un bīstama.

26

Bonnas Reinas osta pilsētas ziemeļos nebija osta šī vārda klasiskajā izpratnē, bet gan masu patēriņa preču pārkraušanas vieta. Nosaukums «Tirdzniecības osta» bija precīzs ostas funkciju atspoguļojums. Klaiņojoši kājāmgājēji te iemaldījās reti, nemaz jau nerunājot par tūristiem.

Šēbela darbnīca atradās nedaudz nost no ielas un izskatījās nožēlojami. Tai bija bijuši vairāki īpašnieki, bet neviens nebija kļuvis bagāts. Kā senlaicīgo mašīnu slēptuve tā savas funkcijas vēl izpildīja. Tā nepiesaistīja uzmanību, ja kāds fans vēlā nakts stundā sekoja savam hobijam un krāmējās ap mašīnām. Te savu ārieni un šasijas numuru varēja izmainīt arī dažs labs nozagts autiņš, ja to prasīja darījums ar ārzemēm.

Šajā pusnakts stundā ēka izskatījās pamesta un nedaudz atbaidoša. Aizmugurē slējās veco dzirnavu masīvās noliktavas, pārkraušanas krāni pret naksnīgajām debesīm izskatījās kā milzu taustekļi. Netīrie darbnīcas logi gandrīz nemaz neatstaroja mēness gaismu, un lēzenais darvotais jumts vēl vairāk uzsvēra drūmo noskaņu.

Nekas nenorādīja, ka šonakt te dežurē kriminālpolicija, bet vēlīnajiem dzīrotājiem un mīlniekiem, kas klīda garām vai līda tumšos stūros, visiem kabatā bija dienesta apliecības un pistoles.

Komisārs Freibergs savu golfu atstāja pirms tramvaja galapunkta. Pēc dažām minūtēm viņš jau bija saticis Vilku, kurš viņam izrādīja teritoriju ap darbnīcu un slēpņu atrašanās vietas. Novērotāji sazinājās ar rokas radio-ierīču palīdzību. Ārenss bija noslēpies kaimiņu mājas dārzā tā, lai redzētu logu, pa kuru mājā bija iekļuvis komisārs Veters. Peterss slēpās blakus esošās ogļu noliktavas teritorijā un lamājās par putekļiem. Vilks līdz šim novēroja ieeju darbnīcā un tagad atdeva savu vietu uz pamestas karietes bukas Freibergam. — Es pāriešu uz būvceltnes pagalmu un no turienes pārbaudīšu galvenos vārtus, — viņš sacīja. — Ja mašīna izbrauks no turienes, es sašaušu riepas.

— Pareizi! — Freibergs apstiprināja. — Mēs taču tā vienkārši nenoskatīsimies, ja mūsu acu priekšā tiks aiztransportēta dārga valdības kariete. Cerams, ka visas mūsu aktivitātes nav kaķim zem astes.

— Un ja arī tā būtu, — Vilks mierināja, — tad tāpat mēs šīs virsstundas norakstītu skurstenī. Vismaz šī nakts nav auksta.

Laiks gāja. Ar tramvaju atbrauca pāris pasažieru, un no autostrādes varēja sadzirdēt mašīnu motoru rūkoņu. Uz «Reinas arfas» — tā sauca Frīdriha Eberta tiltu, jo, pateicoties piloniem un tērauda trosēm, tas izskatījās pēc pārdimensionālas arfas, — dzīve nekad nenorima, tomēr Reindorfa bija devusies pie miera.

Ap pulksten diviem parādījās automašīnas starmešu gaisma, un, kaut arī pēdējie dzīrotāji no stūra krodziņa bija aizgājuši jau pirms stundas, te piestāja taksometrs.

Vīrietis tumšā uzvalkā samaksāja, ļāva šoferim pasniegt savu koferi, nogaidīja, kamēr taksometrs aizbrauc, un mērķtiecīgi devās pie darbnīcas dzīvojamās daļas durvīm. Atslēga viņam laikam jau bija rokā. Pāris sekunžu laikā viņš atslēdza durvis un pazuda mājas iekšienē.

Komisārs Freibergs savus novērojumus pa radioierīci nodeva tālāk. — Mājā vīrs ar koferi. Nogaidīt!

Vilks sakārtoja ieroci, taču atstāja nospiestu drošinātāju. Ārenss krūmos palīda vairāk uz priekšu, tā, lai par pāris soļiem varētu sasniegt iesisto logu.

Dzīvojamā daļā valdīja tumsa, gaisma iedegās vienīgi darbnīcā.

Mazie lodziņi bija tik augstu, ka nevarēja redzēt, kas notiek iekšienē. Šad un tad atskanēja trokšņi — te nošķindēja metāls, te ierēcās motors, tad tika aizcirstas mašīnas durvis. Izklausījās, ka svešais darbojas pie kādas mašīnas. Pēc vairākkārtējas motora ierēkšanās iestājās klusums. Tas varēja būt vienīgi Mercedes 280, veco motoru rūkoņa ir savādāka.

Freibergs sazinājās ar Ārensu. — Vai tu vari redzēt, ko tas tur iekšā dara?

— Nē, liekas, ka darbojas ap kādu automašīnu. Es pieiešu un riskēšu ieskatīties pa logu.

— Esi uzmanīgs, tas vīrs noteikti ir bruņots.

— Sapratu!

Pēc pāris sekundēm pieteicās Vilks. — Vīrs mēģina atvērt darbnīcas vārtus. Tie vēl ir slēgti, liekas, ka iestrēguši.

Freibergs apstiprināja ziņojuma saņemšanu. — Paliec turpat. Arenss paskatīsies, kas tur notiek.

Pa blakusielu aizbrauca kāds kabriolets. Visi četri pasažieri, divi vīrieši un divas sievietes, skaļi dziedāja.

Arenss bija pielavījies pie iesistā loga. Viņš to lēnām pacēla un iebāza galvu telpā. Varēja redzēt vienīgi ar rezerves daļām piebāzto mazo biroju. Labajā pusē bija pusatvērtas kādas durvis, tās laikam veda darbnīcā. Pa spraugu telpā iespīdēja gaisma.

Arenss neko neredzēja, viņam vajadzēja tikt vēl tuvāk. Mazliet padomājis, viņš izslēdza savu radioierīci un ielīda pa logu birojā.

Brīdī, kad viņš mēģināja pabīdīt durvis platāk, aizmugurē atskanēja stikla šķindoņa. No ieplēstās rūts šķembām viena bija atlīmējusies no tepes un ar troksni nokritusi uz grīdas.

Vēl pirms Ārenss paspēja noslēpties, atsprāga durvis. Tajās stāvēja vīrs tumšajā uzvalkā ar pistoli rokā. — Rokas augšā! — viņš draudoši sacīja.

Arensam nebija izvēles. Viņš stāvēja kā pārakmeņojies un paklausīja.

Nākamais vīrieša jautājums jāva secināt, ka viņam vispār nenāca ne prātā, ka te varētu būt darīšana ar policiju. — Ko tu te dari — gribi zagt mašīnu?

Arenss izlikās pārbijies un stostījās: — Es gribēju... vecās mašīnas... vienmēr jau...

Tagad viss būs atkarīgs no tā, vai vīrietis noticēs.

Ja viņš tagad meklēs pēc ieroča un vēl atradīs radio-

ierīci, tad būs slikti.

— Tu, sūdabrāli, ja es tevi te nokniebtu, tas izskatītos pēc aizstāvēšanās, — vīrs nošņācās. — Bet tev jā-izmanto sava iespēja. Es negribu smērēt rokas. Attaisi tos nolādētos vārtus. Šitas ķēms mani atstāja kājām gājējos. Man steidzīgi vajadzīgs mans autiņš. Nu, ātri, ātri!

Arensam neiznāca pat paskatīties uz senajiem spēkratiem, pistole atradās tikai metra attālumā no muguras. Viņš zināja, ka vārtu priekšā slēpjas Vilks un viņš mācēja likt lietā savu SigSauer, ja bija jānoķer no

ziedznieks. Arensam nebija nekāda prieka nonākt krustugunīs, tādēļ viņš mierīgi ķērās pie darba. — Bez instrumentiem vārtus nevarēs atvērt. Man vajadzīga stanga vai kāda caurule, — viņš sacīja.

— Tad sameklē, — vīrs teica un pakāpās soli atpa

kaļ. — Bet nenāc man par tuvu, citādi šaušu.

Arenss krāmējās pa dzelžu kaudzi un cerībā, ka viņu ārpusē izdzirdēs, sacīja: — Ar šo te vajadzētu izdoties.

— Nu tad rīkojies! — atskanēja no aizmugures.

Vārtu labā puse laika gaitā bija nosēdusies, augšējās

eņģes izrūsējušas un tik tikko turējās metinājumu vietās. Arenss centimetru pa centimetram bīdīja vārtus vaļā.

Nakts klusumā čīkstoņa atbalsojās divtik skaļi. Pēc kārtīgas pasvīšanas izdevās atvērt abas vārtu puses.

— Nāc atpakaļ! — vīrs sauca no halles dziļuma.

Vilks bija redzējis šo darbošanos un dzirdēja pavēli,

taču nespēja saskatīt, kas atvēra vārtus. — Šef, darbnīcā ir divi vīri, — viņš ziņoja. — Tagad vārti ir vaļā. Es domāju, viņi tūlīt brauks prom.

Freibergs nemierīgi grozījās uz savas karietes bukas. — Bet iegāja tikai viens — vīrs tumšajā uzvalkā. Vilk, viņš taču nebūs saņēmis par ķīlnieku mūsu Arensu?

— Neizskatās pēc ķīlnieka saņemšanas, abi darbojas kopā.

— Arens, tūlīt atsaucies, — Freibergs uzstājīgi runāja mikrofonā. — Arens, tūlīt atsaucies!

Ja Arenss tagad būtu ieslēdzis savu radio uztveršanas režīmā un varētu brīvi runāt, viņš noteikti pieteiktos. Klusēšana bija pietiekami daiļrunīga.

— Vilk! Esi ārkārtīgi uzmanīgs! Man nav skaidrs, kas tur iekšā notiek. Es nokāpšu no bukas un mēģināšu tikt pie vārtu kreisās puses. Tā ka neiešauj man. Šauj tikai tad, kad mašīna jau būs pāris metru nost no mājas.

— Sapratu!

Arensam joprojām rokās bija metāla caurule, un tas bija bīstams ierocis.

— Met prom! — vīrs ar pistoli pavēlēja.

Troksnis bija kā ellē, kad Arenss nometa cauruli un ļāva tai pa grīdu aizripot pie citiem dzelžiem.

— Un tagad tu sēdīsies pie stūres un aizvedīsi mani uz Ķelni. Un padomā par to, ka es sēdēšu blakus un tēmēšu pistoli tavās ribās. Ja tu uzvedīsies labi, es tevi pa ceļam izlaidīšu.

Vīra balsī skanēja izsmiekls. Arenss zināja, ja viņš mēģinās tagad izkāpt, viņa dzīve ilgs tikai pāris sekunžu. Un viņš arī zināja, ka mersedesu tur ārā sagaidīs Vilks un tas ir bīstami šoferim. Bet negaidītā pavēle vadīt mašīnu taču paver arī kādu iespēju. Kā bija rakstīts uz plakāta apmācību centrā? «Inscenēta avārija var glābt dzīvību!» Tas tagad jāpierāda.

— Vispār braukt jau es māku, — Ārenss ieminējās, — tikai vecā mašīna man patiktu labāk.

— Nemuldi! Ieliec manu somu bagāžniekā un rāpies pie stūres!

Vīrs apsēdās blakus un turēja ieroci klēpī. — Nu, brauc!

— Un vārti? Vai tie nav jāaizslēdz?

— Brauc! Šitā būda mani vairs neinteresē!

Arenss iedarbināja motoru un ieslēdza otrajā ātrumā. Tad viņš piedeva gāzi un strauji atlaida sajūgu, tā ka mersedess ar lēcienu rāvās uz priekšu. Tagad viņš stingri satvēra stūri, norāva labo kāju no gāzes pedāļa un no visa spēka nospieda bremzi.

Riepas kauca, un riteņi nobloķējās. Vīrs tumšajā uzvalkā izlidoja no sēdekļa un atsitās pret vējstiklu. Un tomēr vēl atskanēja šāviens. Šāviņš aizlidoja pāris centimetru garām Ārensam.

Komisārs Freibergs ar ieroci rokā izlēca no vārtu aizsega un atrāva blakussēdētāja durvis. Bet no svešinieka briesmas vairs nedraudēja. Arenss ar savu braukšanas mākslu viņam bija iedevis speciālo narkozi.

Bija piesteidzies arī Vilks. — Kāp nu ārā, lielais braukšanas māksliniek! Savam blakussēdētājam tu esi kārtīgi ģīmi pielabojis.

Arenss noskurinājās un atviegloti iesmējās. — Tas stulbenis pat nepiesprādzējās. Un par paātrinājumu un inerces spēku viņš noteikti neko nav zinājis.

Komisārs Freibergs apgāja apkārt mersedesam. — Vai Veters neteica, ka numura zīmes ir noņemtas? Bet šim te ir Potsdamas numurs.

— Tiešām — «P» ir Potsdama, — Ārenss apliecināja.

— Tagad man ir skaidrs, kas tie bija par trokšņiem. Vecais skrūvēja klāt numurus. Un strādā viņš pat ādas cimdos.

— Nu, draugi, ķeramies klāt! — Freibergs teica. — Noliksim viņu uz Šēbela gultas.

Tvēriens nebija no maigajiem, un upuris nāca mazliet pie samaņas. Vīrs stenēja un blisināja acis. — Kas... te... ir? — viņš nomurmināja un aizvēra acis.

— Izskatās pēc aizkautas cūkas vai preparēta briesmoņa no šausmenēm, — Vilks secināja. — Mans kuņģis to nespēj izturēt.

Ārenss devās atpakaļ pie mašīnas durvīm. — Es paņemšu kastīti ar pārsējiem.

— Uzmanīgi pie mašīnas! — Freibergs sauca pakaļ.

— Tur vēl jāstrādā lietisko pierādījumu meklētājiem. —

Tad viņš pārmeklēja vīrieša kabatas. Kabatas portfelī bija daudz naudas: četri tūkstoši vācu mārku, vairāki tūkstoši dolāru un lielas summas franču un beļģu valūtā. Ceļojumu pase bija izsniegta Briselē uz Mareka Lepinska

vārda. Atradums žaketes sānu kabatā Freibergu patiesi iepriecināja: «Intercity» vilciena biļete no Potsdamas līdz Bonnai.

Vilks piegāja pie izlietnes un kādā traukā ielēja aukstu ūdeni. Tad viņš paņēma kabatlakatiņu, samitrināja to un pliķēja vīram pa seju. — Mosties — augšā, augšā!

Pa to laiku bija ieradies arī Peterss no ogļu laukuma.

— Tā nu gan bija netīra vieta! Man jānomazgā rokas.

Kas te notika?

Komisārs Freibergs īsumā pastāstīja. — Mašīnā vēl atrodas pistole, ar kuru šis vīrs gribēja novākt Ārensu.

Pagaidi mašīnā, kamēr ierodas Ērbahs ar savējiem. Līdz tam neko nedrīkst mainīt vai aizskart. — Freibergs iegāja otrā telpā pie telefona. Vispirms tika izsaukts ārsts un tad divas policijas mašīnas, lai norobežotu notikuma vietu. Pēc tam viņš uzgrieza savu numuru. «Goda komisāre» tūlīt atsaucās. — Kūnertlt, pēc nepilnas stundas būsim atpakaļ. Lūdzu, dari visu, lai tajā brīdī es varētu dabūt pie telefona komisāri Leti no Potsdamas. Man vēl būs jāzvana uz Briseli. Šo Lepinski jau sen medī arī Bēremanis.

— Tik vēlu?

— Noteikti! Mūsu draugs būs laimīgs, izdzirdot, ka varam viņam noņemt veselu kaudzi darba.

Pa šo laiku Arenss ar pūlēm bija apstrādājis vira ievainojumus, un Vilks ar riebumu asiņaino kabatlakatiņu iemeta izlietnē. — Augstais Dievs, kā pēdējā laikā izskatās mūsu slepkavas! Viņu galvas ir tādā stāvoklī, ka viņi nespēj pat parunāt. Un Marekam mums būtu tik daudz ko pastāstīt.

Freibergs mēģināja uzdot dažus jautājumus, bet par atbildi saņēma neskaidrus šļupstus. — Tas jau ir numurs tris slimnīcai, — viņš konstatēja un vērsās pie Arensa: — Tu parūpējies, lai viņu apsargā divi uniformās un lai neatkāpjas ne soli. Viņš mums nedrīkst izmukt. Un tad tu man būsi vajadzīgs Prezidijā.

27

Ievainotais bija aizvests, un virskomisārs Ērbahs ar ekspertiem no identificēšanas daļas uzsāka savu darbu Šēbela darbnīcā. Slepkavību izmeklēšanas daļa iekāpa Freiberga sarkanajā golfā, lai atstātu neviesmīlīgo vietu. Peterss palika kā sakarnieks.

Šajā laikā starp dienu un nakti pilsēta bija devusies pie miera. Pilsētas izskatu tagad veidoja tukšās ielas neona spuldzes, nevis mašīnu rindas un cilvēku pūlis. Prezidijs izskatījās kā liels tumšs klucis Konrāda Adenau-era tilta galā. Otrpus Reinai pie horizonta varēja samanīt Septiņkalnes kontūras.

Jau gaitenī pirms 306.istabas varēja sajust kafijas smaržu. «Goda komisāre» zināja, kas uzmundrinās viņas vīriešus, un attiecīgi rīkojās. Bez cepumiem galdā tika likta cietžāvētā desa un kraukšķīgā maize no neaizskaramo rezervju krājumiem. Ja viņa būtu zinājusi, kādās briesmās bija nokļuvis viņas blondais Arenss, sasveicināšanās būtu bijusi vēl sirsnīgāka, taču jau tagad Vilks secināja: — Viņa viņu tūlīt aprīs!

Kunerte zibenīgi apsviedās un parādīja viņam mēli.

— Vai šonakt vēl notiks kāda nopratināšana? — viņa pieklājīgi pajautāja.

— Nē, tam atliks laiks vēlāk, — Freibergs atbildēja un nožāvājās.

— Slepkavniekus mēs nogādājam slimnīcā ar smagām galvas traumām un valodas traucējumiem, — Vilks teica.

— Bet labāk lai tur guļ Mareks Lepinskis, nevis tavs Arenss.

— Kas tad tur notika?

Komisārs Freibergs pastāstīja, cik braši «mūsu Ārenss» apstrādāja slepkavu. «Goda komisārei» ceļgali kļuva mīksti, dzirdot, ka šāviens varēja trāpīt Ārensam.

Bez jebkāda izsmejoša zemteksta Vilks jautāja: — Ārens, ko tu īstenībā biji domājis ar šo manevru?

Arenss viegli paraustīja plecus. — Es neko neredzēju, tādēļ ielīdu mājā. Kad nokrita stikla gabaliņš, izdevīgākā situācijā bija Lepinskis, bet vēlāk es, jo viņš bija tik pārgudrs, ka lika man sēsties pie stūres. Visbīstamākās bija pirmās sekundes, kad, uzsākot braukšanu, viņš tika piespiests pie atzveltnes. Bet tajā brīdi viņš vēl laikam domāja, ka sēž blakus nemākulim. Taču es no kursiem zinu, ka bremzējot inerces spēks virzīs uz priekšu arī ieroci. Mērķēt viņš vairs nevarēja, tikai nospiest mēlīti. Un pats viņš arī labi lidoja uz priekšu.

— Tā var teikt, — Freibergs apstiprināja. — Bet tā tomēr bija liela uzdrošināšanās. Tagad aplūkosim nedaudz tuvāk šī kunga kabatas portfeli.

Lielās naudas summas nonāca lietisko pierādījumu paciņās. Pēc dokumentiem kļuva skaidrs, ka Mareks Lepinskis Briselē pārstāv uzņēmumu Caritrust. Te būs darbs Bēremanim. Starp daudzajiem telefonu numuriem atradās arī kāds ar Potsdamas kodu.

— Tas interesēs Stipro! — Freibergs iesaucās. — Vai varam viņai piezvanīt?

— Jā, viņa gaida zvanu, — Kūnertes jaunkundze apstiprināja.

— Tad dod viņu šurp!

Saruna noritēja bez liekiem izpušķojumiem. Skaļrunī varēja dzirdēt Letes atbildi: — Jūs esat pelnījuši milzīgu uzslavu. Vēl pirms brokastīm mēs jau zināsim, kas slēpjas aiz ši telefona numura un no kurienes šī numura zīme. Kas ir ar ieroci?

— Ierocis vispirms jāizmeklē krimināltehniskajai laboratorijai. Tas vēl ilgs pāris stundu. Šēbela darbnīcā vēl strādā arī lietisko pierādījumu meklētāji. Tiklīdz mums būs kādi rezultāti, mēs tev paziņosim. Sveiki, Angelika!

Pa Commissaire en Chcf telefonu Briselē atsaucās kāda sieviete. Balss bija tik miegaina, ka komisāru Frei-bergu sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Viņš atvainojās un palūdza, vai nevarētu runāt ar vīru. Pēc brīža atsaucās Bēremanis. — O, draugs Valter, cik nogurušam gan ir jābūt, lai varētu gulēt visu cauru nakti?

— Šo jautājumu droši vien uzdeva arī mana kolēģe Potsdamā. Pirms pāris minūtēm es runāju arī ar viņu, un viņa labprāt ļāva sevi traucēt. Bet nu ātri pie lietas.

Freiberga ziņojums bija īss. — Mareks Lepinskis ir vīrs no Caritrust. Caur šo firmu zagtās mašīnas tiek nosūtītas pa visu pasauli. Es pieņemu, ka arī ministra dienesta mašīnas nolaupīšana kopā ar visu šoferi ir viņa roku darbs.

Bēremanis bija pamodies pilnībā. — Laba ziņa vēlā vai — labāk sacīsim — agrā stundā. Šo iestādi mani cilvēki tūlīt pat pārbaudīs. Paldies par traucējumu.

— Atvainojies savai sievai manā vārdā.

— Ir jau labi, viņa ir pieradusi pie naktsmiera traucējumiem. Savam ministram par vācu kolēģu panākumiem izmeklēšanā es ziņošu tikai pēc brokastīm. Paliec sveiks!

Stiprai kafijai ir divējāda iedarbība: tā uz brīdi uzmundrina, bet vēl pēc brīža nogurums ir divtik liels. Kad eiforija bija noplakusi, Freibergs un Arenss izskatījās pelēki un gurdeni. Arī kompaktais Vilks šķita kā pāris mārciņu zaudējis. Vienīgi «goda komisāre» bija mundra kā vienmēr.

— Nav jēgas notikušo pārrunāt vēlreiz, — Freibergs secināja. — Mums vispirms jāsagaida lietišķo pierādījumu meklēšanas daļas un krimināltehniskās laboratorijas pētījumu rezultāti. Cik es pazīstu Ērbahu, tad viņš drīz vien norādīs, ka bez viņa mēs tālāk netiksim. Un, pie velna, viņam būs taisnība.

— Ar uzbrukumu manam Ārensam taču pietiek, lai to

Lepinski iebāztu cietumā, vai ne? — Kūnertes jaunkundze atriebības kāra pajautāja.

— 0 jā, ar to pietiek, — Freibergs domāja un turēja roku mutei priekšā — viņu bija pārņēmis nogurums. — Un, ja mēs vēl pie viņa atrastu ieroci, ar kuru tika nošauts Hel-mers, tad...

Kūnertes jaunkundze pamāja. — ...šis nelietis tiks ietupināts uz visu mūžu. Es viņam novēlu visu to ļaunāko.

Šie vārdi bija īsti Vilka gaumē. — Ar šo nevainīgo vēlēšanos mēs arī varētu beigt sapulci, — viņš skaļi

domāja un skatījās uz šefu.

Komisārs Freibergs piecēlās un deva zīmi pārtraukt sarunas. — Rīt desmitos viss turpinās.

Trīs sievietes atkal atguva savus vīriešus. Valters

Freibergs ielavījās savā dzīvoklī Brentano ielā uz pirkstgaliem, ātri nomazgājās, nolika uz galda zīmīti Sabīnei un kā nevēlams viesis palīda zem segas uz vecās tahtas viesistabā. Mazais ceļojumu modinātājs viņu pamodinās ceturksni pēc deviņiem, «studentu palīgspēks» tad sen jau sēdēs pie sava rakstāmgalda universitātes bibliotēkā. Par laimi, jaunais dzīvoklis atradās tik izdevīgā vietā,

ka, ejot ar kājām, jau pec desmit minūtēm varēja būt Prezidijā.

Vilkam bija jārēķinās ar pusstundas braucienu. Toties viņš ar savu Helgu dzīvoja iespaidīgā villā ar dārzu diplomātu kvartālā Godesbergā. Māja Kroņprinča ielā bija novēlējums no kādas pateicīgas tantes.

Arī šovakar viņu gaidīja kārtīgas vakariņas, bet Vilks izdzēra alus pudeli, iegāja siltā dušā un palīda zem segas.

Viņš uz bridi apskāva Helgu un nomurmināja: — Desmitos Prezidijā. — Pat ja arī viņa būtu vēlējusies kaut ko vairāk — viņš jau bija aizmidzis.

Arenss un viņa Oktopusija, «goda komisāre», kura nekad nevēlējās, lai viņu uzrunā vārdā, pastaigādamies bija nonākuši līdz savai mājai Švalbengartenē. Diena bija prasījusi daudz spēka, taču viņi bija jauni, un prieks par izraušanos no briesmām ļāva izbaudīt mīlu divtik stipri.

Pēc identificēšanas daļas atgriešanās Prezidijā no Šē-bela darbnīcas tika veikti krimināltehnoloģiskie pētījumi. Ieroča un pirkstu nospiedumu uz mersedesa pārbaude turpinājās līdz pat rītam.

Tieši desmitos Freiberga komanda satikās 306. istabā. Visi bija ieinteresēti uzzināt jaunumus no krimināltehnis-kās laboratorijas. Vilka atnestās avīzes bija ievietojušas plašus Mauzera ziņojumus par tīrīšanu «Lokomotīvē». Mareka Lepinska apcietināšana un Ārensa izraisītā «avārija» būs cēloņu novēršanas un soda izciešanas daļas vadītāja preses konferences tēma pulksten vienpadsmitos.

Kā tas bieži gadās, kad tika servēta kafija, klāt bija arī komisārs Ērbahs. Kūnertes jaunkundze jau bija sagatavojusi lieku kafijas tasi, jo šodien viņa ierašanās tika gaidīta. Arī šoreiz viņš ieradās ar plastikāta maisiņu, kurā bija ierocis, un nolika to uz galda.

— Sveiki, draugi, — man ir pāris interesantu lietu, ko jums pastāstīt, — viņš iesaucās. — Ak, paldies par sirsnīgo uzņemšanu 1. daļā. Es tiešām esmu nopelnījis labu kafiju.

— To tu būtu dabūjis arī bez saviem epohālajiem izteicieniem, — Freibergs sacīja. — Bet tagad šurp ar rezultātiem! Vai tā ir tā pistole, ar kuru tika nošauts Helmers?

— Nē! — Ērbahs stīvi atbildēja.

Komisārs Freibergs samulsis uz viņu paskatījās. — O nē, tas nevar būt!

Ērbahs izsaiņoja ieroci. — Tā ir Beretta, 951. modelis, deviņi milimetri. Tas bija itāļu virsnieku standart-ierocis. Šaujamais vairs nav jauns, bet vēl joprojām iedarbīgs.

— Aiztaupi mums šīs detaļas, — kurnēja Vilks. —

Pasaki labāk — kādēļ, nolādēts, tas nav nozieguma

ierocis?

— Tādēļ, ka ar to nav nogalināts Helmers, — Er-

bahs atbildēja.

— Tad es būtu pirmais upuris, — Ārenss secināja.

— Nē!

— Cilvēk mīļais, izsakies taču beidzot skaidri! —

Freibergs uzkliedza kolēģim.

Ērbahs dziļdomīgi smaidīja. — Ar šo ieroci Potsdamā tika nogalināts Freds Šēbels.

Visi ap galdu sēdošie izbrīnīti saskatījās. Tad Freibergs pielēca kājās. — Nu tātad. Ērbah, tavs stils pa

sniegt informāciju pa gabaliņam dažam labam var nepatikt, tomēr tas jau ir kaut kas! Vai tev vēl ir rezervē kāds pārsteigums?

Arī nākamā atbilde bija īsa. — Jā!

— Nu un?

— Vai varu turpināt savā stilā?

— Tūlīt būs kaut kas saldajam ēdienam! — Freibergs iesaucās. — Nu tad klāj vaļā!

— Mersedesā mēs atklājām ne vien Lepinska un Arensa pirkstu nospiedumus, bet arī... nu uzminiet, kā vēl?

— Andreasa Helmera, — Freibergs sacīja.

— Pareizi.

— Ērbah, tu esi dievu sūtnis!

— Lūdzu, bez zaimojošiem izteicieniem! Maniem cilvēkiem tā bija gara nakts. Es arī vēl neesmu bijis mājās.

— Paldies, — Freibergs sacīja. — Tu vienmēr būsi gaidīts uz kafiju.

Ērbahs pagriezās. — Un tad mīļā «goda komisārīte» ari man uzsmaidīs?

— Bet protams! — uzrunātā atbildēja un piedāvāja Ērbaham cepumus.

— Un tagad savieno mani vēlreiz ar Potsdamu, — Freibergs pieprasīja.

Kūnertes jaunkundze telefona numuru jau zināja no galvas un tūlīt pat zvanīja no šefa aparāta. Otrā galā atsaucās komisāre Lete. Freibergs paņēma klausuli un ieslēdza skaļruni.

— Es tieši gribēju tev zvanīt, — Lete iesaucās. — Mēs zinām, kam pieder tas telefona numurs: Adrianam Hiršem no Bābelsbergas. Viņš piegādāja Lepinskim numurus. Un...

— Ļoti jauki, Angelika, bet paklausies, kas jauns

tavā lietā ir pie mums, — Freibergs pārtrauca viņas vārdu plūsmu.

— Ja tu domā...

— Mums jau ir krimināltehnoloģiskās ekspertīzes rezultāti.

— Vai tie ir arī svarīgi mums?

— Es tā domāju, bet spried pati. — Freibergs ieturēja mākslīgu pauzi. — Ar Lepinska deviņu milimetru pistoli Beretta tika nogalināts Freds Šēbels.

— Mūsu vīrs no Bābelsbergas parka? — Aiz pārsteiguma viņas balss kļuva skaļāka. — Valter! Jūs atklājat

mūsu lietas no tāluma! Tā tik ir palīdzība! Vai tas vīrs

ir nogalinājis arī Helmeru?

— Mēs par to esam pārliecināti, pat ja viņš šajā slepkavībā nav izmantojis pistoli Beretta. Vēl ir jābūt otram ierocim. Varbūt Lepinskis kaut ko pastāstīs, kad atgūs runas spējas. Identificēšanas daļa ir skaidri secinājusi, ka Helmers izmantojis zagto mersedesu, ar kuru no Šēbela darbnīcas šonakt gribēja aizbraukt Lepinskis. Pie mums ir kolēģis Ērbahs — tu viņu pazīsti — un liek tevi sveicināt. 1. daļa, starp citu, ari.

— Paldies — un vēlreiz paldies par jūsu...

— Angelika, tu mums kaut ko gribēji ziņot, — Frei-bergs atgādināja, lai novērstu pateicības plūdus.

— Ak, tie jau vairs ir tikai sīkumi. Šis Adrians Hirše noliedz, ka viņš kaut ko zinātu par slepkavību Bābels-bergā. Numura pagādāšana esot bijis draudzīgs pakalpojums kādam paziņam. Tie ir salti meli! Pie viņa mēs vēl atradām tādas lietiņas, kas pilnīgi nesader ar viņa būtību: greznumlietas — dārgakmeņus ar un bez ietvariem. Droši vien mantojums no kādas tantes.

Freibergs iesmējās. — To lai viņš stāsta kādam citam. Mēs to «tanti» pazīstam. Viņu sauc Larisa Valīna, un viņa ir Freda Šēbela draudzene, kurai pieder greznumlietu salons Bonnā. Šēbels viņai piegādāja arī baznīcu dārgumus no Polijas. Šis Adrians Hirše ir mēslos līdz kaklam. Sadod viņam kārtīgu sutu, un viņš tev visu pastāstīs.

— Par to nešaubies. Vēlreiz...

— Paliec sveika! — Freibergs ātri noteica un nolika klausuli. Tad viņš sakrustoja rokas aiz galvas un smaidot uzlūkoja visus klātesošos. — Tagad man šis tas ir skaidrs.

— Vai tu dalīsies ar mums savos atklājumos, vai tā ir vienīgi šefa darīšana? — Vilks pajautāja.

— Nu tad klausieties: lietas struktūra un motīvi ir diezgan skaidri. Andreass Helmers un Freds Šēbels Lēpi nska firmas Caritrust uzdevumā zagtās luksusa mašīnas izvadāja pa visu Eiropu. Bet tad viņi automafijai kļuva pārāk bīstami — Helmers narkotiku dēļ, bet Šēbels

zagto baznīcu dārgumu dēļ. Rezultāts vienāds: abiem

šāviens pakausī.

— Iebildumu nav, jūsu godība, — Vilks noteica.

— Un Eiropas ministra valdības kariete? — Ārenss pajautāja. — Tā ir pazudusi uz visiem laikiem. Kas zina, kam tā tagad kalpo!

Vilks paņēma vienu no avīzēm un norādīja uz kādu rakstu. — Te! Vācu bundestāga budžeta komisija ir noraidījusi papildu līdzekļu piešķiršanu jaunas dienesta automašīnas iegādei. Kā nepārprotami norādījis komisijas priekšsēdētājs, tad ministram, kurš uzturas apšaubāma rakstura iestādēs un pa to laiku ļauj nozagt mašīnu, līdz savu amata pilnvaru darbības beigām būs jāiztiek ar kādu no rezerves mašīnām.

— Te nu knauzeri atkal piegriezuši skrūves! Diezgan skarbi. To var izturēt vienīgi tāds politiķis, kurš spēj tēlot tikumīgo,— Freibergs skaļi prātoja.

— Varbūt drīz vien pirms kabineta sēžu sākuma pie kanclera rezidences piestās kāds dzīvojamais automobilis?

«Goda komisāres» balsī skanēja dziļa līdzjūtība. — Nabaga cilvēks — kā lai viņš tagad pārstāv Vāciju?!

Georgs R. Kristans VALDĪBAS KARIETES

Tulkoja Aldis Misevičs

Redaktore Māra Ņikitina Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Formāts 60x84/16.

Izdevniecība «Gulbis» Ltd, a.k. 428, Rīgā, LV-1001. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0793 Iespiests Talsu tipogrāfijā, Jaunā ielā 17, Talsos, LV-3201.

1

Ļoti jauki, l.ūd/.u, kāpiet iekšā! — angl.

2

Aizveries! Gulēt! — angl.

3

Vicsmll! Pudeli Šandonas vīna, lūdzu, un dažas sviestmaizes. — fr.

4

Jā, protams. — fr.

5

Apkārt pasaulei. — angli

6

\tans lēvs strādāja Subikas līča ostā. — fr.

7

Uz jūsu veselību, Nanita! — fr.

8

Pasūtījums ir saprasts. — fr.

9

Nē, ministra kungs. — fr.

10

Tajā pašā laikā, tajā pašā vietā. — angl.

11

Uz redzēšanos. — angl.

12

liesu policija. — fr.

13

Centrālais atradumu birojs. — fr.

14

Celies! — angl.

15

Rokas! — angl.

16

Gulies! — angl.

17

V;ii jūs mani saprotat? — fr.

18

Vai jūs esat beļģis. — fr.

19

Kas noticis, Žan Lik? — fr.

20

Šeit kāds ir. Mēģini ar viņu runāt. Viņš saka, ka ir vācietis. — fr.

21

Žan Lik, Mcnzcs kungam jāsa/.vanās ar policiju Brisele. — fr.

22

Galvenais komisārs.— fr.

23

Galvenie vainas pierādījumi. — latīņu

24

Uz vietas un tūliņ. — latīņu.

Content

Kristans Georgs R. Valdības karietes

1

2

3

4

5

6

7

8

11

12

13

14

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

1