Lagerlefa Zelma

Vedējs. Izstumtais.(Kopoti raksti 4)

Zelma Lagerlefa

Kopoti raksti Ceturtais sējums

Vedējs. Izstumtais

VEDĒJS

Stāsts

I

Tā bija nabaga vienkārša pestīšanas armijas palīdzības punkta māsa, kas gulēja uz nāves cisām. Viņa bija dabūjusi diloni un spējusi cīnīties pret šo ļauno slimību tikai vienu gadu. Kamēr vien viņas spēki atļāva, viņa bija pildījusi savus pienākumus, bet beidzot tomēr bija spiesta doties uz sanātoriju. Pavadījusi tur vārākus mēnešus un nejuzdama nekāda atvieglojuma, viņa beidzot saprata, ka veltas visas cerības, un lūdza, lai viņu sūta pie viņas mātes, kas dzīvoja savas pašas namiņā kādā priekšpilsētas ielā. Nu viņa gulēja gaidīdama nāvi tai pašā mazā šaurā kabūzītī, kur bija pavadījusi savas bērnības un jaunības dienas.

Noskumusi un baiļu pārņemta viņas māte sēdēja pie slimās gultas, tik rūpīgi un uzmanīgi kopdama savu slimnieci, ka pat neļāva savām bēdām izplūst asarās. Gultas kājgalī klusi raudādama stāvēja viena slimnieces darba biedre. Dziļā mīlestībā viņas acis vērās slimās vaigā, un steidzīgi ar roku viņa noslaucīja savas asaras. Mazā neērtā krēslā, ko slimā sevisķi bija iemīļojusi un pastāvīgi vadājusi līdz visās savās darba vietās, sēdēja kāda liela sieviete, viņas kleitas krūtis bija apzīmētas ar pestīšanas armijas burtiem. Viņai gan piedāvāja citu vietu, bet viņa stūrgalvīgi palika sēdām mazajā neērtajā krēsliņā, it kā tādā kārtā gribēdama slimajai parādīt savu uzmanību.

Šodien vis nebija nekāda parasta diena, bet gan Jaungada vakars. Ārā debesis bija klātas smagiem pelēkiem padebešiem, un sēdot istabā laiks šķita nemīlīgs un dzedrs, bet iznākot ārā tevi negaidot apņēma maigs

un mīlīgs gaiss. Zeme bija bez sniega un gaužām melna. Reta sniega pārsla lēni lidoja zemē, kur uz vietas izkusa. Tā vien likās, ka tūlīt sāks kārtīgi snigt, un tomēr sniegs kā nenāca tā nenāca. Šķiet vējš un sniegs bija vienis prātis, ka nav vērts izšķiest spēkus šai vecajā gadā, kādēļ labāk to saglabāja jaunajam topošam gadam.

Un ar cilvēkiem bija tāpat kā ar laiku. Viņi nekā lāga nespēja uzsākta Ir uz ielas, ir mājās bija apklususi. katra rosība. Pretī mirējas mazajai mājiņai atradās tukšs grunts gabals, kur bija sākuši celt jaunu māju. No rīta puses tur gan bija ieradušies daži strādnieki, ar parasto darba dziesmu pacēluši smago pāļu sitēju un ļāvuši tam krist uz pamata pāļiem. Tomēr ilgi viņi nebija izturējuši, ātri vien paguruši un devušies mājās.

Un gluži tāpat bija ar visām citām lietām. Mājiņai ga^ām bija aizsteigušās dažas sievas groziem rokās, lai nokārtotu savus svētku iepirkumus. Bet arī šī kustība pēc neilga laika jau izbeidzās. Bērnus, kas ielā skraidelēja un rotaļājās, ātri iesauca iekšā, lai ieģērbtu svētku drānās, bet tad viņiem arī nācās palikt istabā. Mājai garām uz pilsētas nomali veda smagos ormaņu zirgus, lai novietotu tos staļļos, dodot tiem veselu atpūtas dienu. Ar laiku rima visi trokšņi un katra kustība, un tiem rimstot arī sirdīs it kā iegulās miers.

Cik labi, ka viņa nomirs svētku dienā, iebilda slimās māte. Drīz vien viņu vairs netraucēs neviens troksnis.

Slimniece jau no paša rīta bija grimusi nesamaņā, un šīs trīs sievietes pie viņas gultas varēja runāt, kas vien tām ienāca prātā, jo slimā viņas nedzirdēja. Un tomēr viegli varēja noprast, ka mirējā norisinājās kādi iekšēji pārdzīvojumi. Priekšpusdienā viņas sejas izteiksme vairākas reizes bija mainījusies. Te viņas vaibsti izteica izbrīnu un baismas, te tie bija tik lūdzoši, te atkal tik moku pilni; nu viņas, sejā jau ilgāku laiku iezīmējās spēcīgas dusmas, kas to vienā un tai pašā laikā ir izdaiļoja, ir padarīja neglītu.

Nabaga mazā mirēja tik ļoti pārvērtās, ka viņas dar-

ba biedre, kas stāvēja gultas kājgalī', noliecās pie otras pestīšanas armijas māsas un čukstēja.*

— Paraug, kapteini Cik skaista tagad izskatās māsa Edite. Viņa līdzinās karalienei.

Lai labāk varētu saredzēt slimnieci, lielā sieviete piecēlās no sava krēsliņa.

Droši vien viņa šo mazo palīdzības punkta māsu- pēdējā laikā allaž bija redzējusi pazemīgi smaidīgu seju, lai cik gurda un slima viņa jutās. Nu mirējas svešādā sejas izteiksme viņu tik ļoti pārsteidza, ka viņa vairs nemaz nesēdās, bet palika stāvot.

Mazā palīdzības punkta māsa nepacietīgi sakustēdamās bija tik augstu saslējusies spilvenos, ka tagad gandrīz it kā sēdēja. Viņas pieri apēnoja neaprakstāms cildenums, un kaut gan viņas mute bija aizvērta, tomēr izskatījās, it kā pār viņas lūpām gribētu plūst soda un nicinājuma pilni vārdi.

Māte pavērsās abās pārsteigtajās sievietēs.

— Arī citas dienas šai pašā laikā viņa it kā aizslīdēja citā pasaulē. Vai taisni šai laikā viņa nemēdza izdarīt savu gājienu?

Palīdzības punkta māsa iemeta acis slimnieces mazā nolietātā pulkstenī, kas Lija nolikts uz galdiņa līdzās gultai,

— Jā, viņa atbildēja, taisni šai laikā viņa mēdza apmeklēt nelaimīgos.

Pēkšņi viņas vārdi pārtrūka un viņa pielika pie acīm mutautiņu. Raudu nomākta viņa nespēja izteikt ne vārda.

Māte saņēma savās rokās slimnieces mazās cietās rokas un tās viegli noglāstīja.

— Viņai laikam nebija, viegli tīrīt šo nelaimīgo netīrās mītnes un censties viņus atgriezt uz tikumības ceļa, mātes balsī ieskanējās apspiesta nepatika. Nav viegli atraisīt domas no pārāk smaga darba. Viņai laikam liekas, ka pēc veca paraduma staigā šo ļaužu vidū.

— Tā var pieķerties tikai laikam par daudz iemīļo-o

tam darbam, pavisam klusu noteica pestīšanas armijas kapteine.

Viņa novēroja, kā savilkās slimās piere un uzacis, un cik dziļas grumbas iegulās viņas pierē, ka virslūpa nicīgi pastiepās. Viņas tikai gaidīja, ka atvērsies acis, lai mestu savus dusmās zibošos skatus.

— Viņa līdzinās soda eņģelim, jūsmīgā balsī ierunājās pestīšanas armijas kapteine.

— Diezin, kas šodien notiek palīdzības punktā? ierunājās slimās biedre un aizspiezdamās garām abām sievietēm, noglāstīja mirējas pieri. Māsai Edītei par viņiem vairāk nav jārūpējas, viņa turpināja vēl reiz noglāstīdama slimās pieri. Māsa Edite viņu labā jau tā darījusi pārāk daudz.

Liekas, šie vārdi atbrīvoja slimo no smagajām vīzijām.. Viņas vaigu bargā sasprindzinātība izzuda. Tur atgriezās maigā gurdā izteiksme, kas to rotāja visu slimības laiku.

Viņa atvēra acis, un ieraudzīdama savu darba biedri, kas bija pār viņu, noliekusies, uzlika savu roku biedres rokai un centās viņu it kā pievilkt sev vēl tuvāk.

Palīdzības punkta māsa tikko nojauta šī vieglā rokas spiediena nozīmi, bet viņa saprata acu lūdzošo izteiksmi un nolieca savu seju gandrīz pie slimās lūpām.

— Dāvids Holms, čukstēja slimā

Palīdzības punkta māsa papurināja galvu. Viņa nebija droša vai dzirdējusi pareizi.

Slimā darīja visu ko spēja, lai viņas biedre viņu sā-prastu. Skaidri, uzsvērdama katru zilbi, viņa nu izrunāja šos vārdus,

— Aiz—sū—ti! pēc Dā—vi—da Hol—ma!

Viņa tik ilgi raudzījās savas darba biedres acīs, līdz bija pārliecināta, ka tā viņu būs sapratusi. Tad mierīgi atgulās^1 un pēc dažām minūtēm, jau atkal it kā bija iegrimusi citā pasaulē, no jauna saskatīdama agrāko vīziju, it kā noraudzīdamās kādā riebīgā ainā, kas viņas dvēselei dusmās un baismās lika nodrebēt.

Palīdzības punkta māsa saslējās^1. Viņa vairs neraudāja. Lielais iekšējais saviļņojums bija nožāvējis viņas asaras.

Viņa vēlas, lai mēs sūtam pēc Dāvida Holma!

Šķita slimās vēlēšanās bija kaut kas drausmīgs. Lielā spēcīgā pestīšanas armijas kapteine likās nu tikpat satraukta kā viņas darba biedre.

— Dāvida Holma? viņa atkārtoja. Tas nav iespējams. Mēs taču nevaram! vest Dāvidu Holmui pie mirējas!

Slimās māte sēdēdama visu laiku bija novērojusi, ka slimās vaibsti atkal it kā atgādināja bargu soģi. Tagad viņa vaicādama pievērsās abām satrauktām sievietēm.

-* Māsa Edīte vēlas, lai mēs aizsūtām pēc Dāvida Holma, paskaidroja kapteine, bet mēs tiešām nezinām, vai tā varētu rīkoties?

Dāvida Holma? nedroši ievaicājās slimās māte. Kas tas par cilvēku?

— Tas ir viens no tiem, kas māsai Edītei palīdzības punktā sagādāja visvairāk rūpju un darba, bet tas Kungs tomēr nav palīdzējis viņai iegūt varu pār šo vīru.

— Varbūt tā ir Dieva griba un nolūks, kaptein, mazliet vilcinādamās ierunājās palīdzības punkta māsa* lai māsa Edite viņu ietekmē šai savā pēdējā brīdī?

Slimās māte negribīgi viņā paraudzījās.

— Mana meita bija jūsu rīcībā, kamēr vien viņā vēl kvēloja dzīvības dizirkstelīte. Atstājiet viņu man šai viņas pēdējā stundā!

Nu tā lieta bija nokārtota. Palīdzības punkta māsa ieņēma savu vietu gultas kājgalī. Pestīšanas armijas kapteine saļima mazajā krēsliņā, noliecās uz priekšu un, iegrima dziļā lūgšanā. Abas sievietes no atsevišķiem vārdiem noprata, ka viņa lūdza, lai jaunā māsa spētu šķirties mierā no šīs pasaules, lai viņu vairs nenospiestu un nenomāktu tās rūpes un pienākumi, kas iederas šai pārbaudījumu, pasaulē.

No viņas dziļās lūgšanas viņu uzmodināja māsa, kas pēkšņi uzlika roku viņas plecam. Kapteine strauji atvēra acis.

Slimā vēl reiz bija nākusi pie samaņas.. Bet nu viņa vairs neizskatījās tik maiga un pazemīga. Viņas pieri it kā vēl apēnoja šie draudīgie dusmu mākoņi.

Palīdzības punkta māsa uz vietas noliecās pie viņas un skaidri sadzirdēja mirējas pārmetošos vārdus.

— Kādēļ māsa Marija nav aizsūtījusi pēc Dāvida Holma?

Bija skaidri nomanāms, ka māsa gribēja celt iebildu mus, bet ielūkodamās slimās acīs viņa uz vietas apklusa.

— Es viņui atvedīšu pie māsas Edites, viņa. sacīja. Tad it kā atvainodamās pagriezās pret slimās māti: Es vēl nekad neesmu noraidījusi, māsas Edites lūgumu un arī šodien to nespēju darīt.

Slimā atviegloti nopūzdamās aizvēra acis, un pālī dzlibas punkta māsa atstāja mazo istabiņu. Tur iestājās dziļš klusums. Pestīšanas armijas kapteine lielās baismās lūdza klusi un dedzīgi. Mirējas krūtis smagi cīnījās pēc elpas, un viņas māte piesēdās gultai tuvāk, it kā vēlēdamās aizsargāt savu nabaga bērnu pret sāpēm un nāvi.

Pēc dažām minūtēm slimā atkal atvēra acis. Viņas acu izteiksme bija tikpat neapmierināta, bet redzot, ka viņas biedre bija pametusi savu vietu, un ka varbūt viņas vēlēšanās tomēr piepildīsies, viņas skats kļuva maigāks. Viņa gan nemēģināja runāt, tomēr vairs nekrita atpakaļ nesamaņā, bet gan visu laiku palika nomodā.

Bija dzirdams, ka atvērās āra durvis, un slimā gandrīz apsēdās gultā sēdus. Tūlīt arī viņas istabas durvīs parādījās palīdzības punkta māsa, tik tikko pavērdama durvis.

— Es baidos ienākt, viņa sacīja. Nesu sev līdz aukstumu. Varbūt kapteine Andersone būs tik laipna un iznāks pie manis uz vienu brītiņu?

Tai pašā mirklī viņa ievēroja, cik gaidu pilna viņai pievērsās slimās skats.

— Es viņu nespēju atrast, viņa paskaidroja. Bet sa tiku Gustavsonu un dažus citus mūsu biedrus, un viņi man apsolīja uzmeklēt Holmu^1. Ja vien būs iespējams, Gustavsons viņu katrā ziņā atvedīs pie māsas Edites.

Viņa vēl nebija pat beigusi runāt, kad slimā aizvēra acis un iegrima atkal tais pašās vīzijās, kas to bija mocījušas visu iepriekšējo laiku.

— Laikam viņa redz Ilolmu, iebilda māsa. Viņas balsī ieskanējās dusmas, bet tad viņa savaldījās. Allelur jā, tā nav nekāda nelaime, ja notiek tā Kunga prāts.

Klusi viņa atkāpās otrā istabā un pestīšanas armijas kapteine viņai sekoja.

Otrā istabā stāvēja viena sieva, kam varbūt pat nebija vēl trīsdesmit gadu, bet viņas seja bija tik pelēka un novītusi, mati tik plāni un stāvs tik liess, ka ļaunāki šai. ziņā nevarēja izskatīties pat sirmgalve, Turklāt viņas apģērbs bija tik noplucis, ka varēja iedomāties, viņa uzvilkusi šīs nožēlojamās skrandas, lai dotos ubagot.

Pestīšanas armijas kapteine lielās bailēs palūkojās sai sievā. Bet visļaunākais pie šīs sievas bija ne skrandas un pāragrais vecums., bet viņas nekustīgie sejas panti, šķita, šī sieva kustējās un gāja, bet pat neapzinājās, kur īsti atrodas. Šķita, viņa bija, pārdzīvojusi tik smagas ciešanas, ka viņas dvēseli it kā bija pārņēmis dziļš lūzums. Šis lūzums kurā katrā mirklī varēja pat izlauzties ārprātā.

— Tā ir Dāvida Holma sieva, sacīja palīdzības punkta māsa. Es viņu atradu tādā stāvoklī, kad ierados viņu mītnē, meklēdama Dāvidu Holmu. Viņš bija izgājis, un šī sieva tur staigātu kā apmāta., nespēdama atbildēt ne vārda, lai ko es viņai vaicāju. Es viņu nedrīkstēju pamest, bet paņēmu sev līdz.

— Vai tā ir Dāvida Holma sieva? izsaucās pestīšanas armijas kapteine. Es viņu noteikti jau esmu; redzējusi, bet nespēju vairs pazīt. Kas gan ar viņu noticis?

— Tas taču skaidri redzams, strauji, it kā nesavaldāmu dusmu pārņemta izsaucās māsa. Vīrs viņu galīgi nomoka.

Pestīšanas armijas kapteine neatlaidīgi vēroja svešo sievieti. Nelaimīgās acis it kā bija izvēlušās no saviem dobumiem, un acu zīlītes stingi raudzījās savā priekšā. Viņa pastāvīgi grieza īkšķus vienu ap otru, un pār viņas lūpām laiku pa laiku izlauzās saraustītas skaņas.

— Ko viņš ar viņu izdarījis? ievaicājās kapteine.

— To es nezinu. Viņa man nespēja atbildēt. Man ierodoties viņa tā sēdēja un kaut ko murmināja. Bērni bija izgājuši un nebija neviena, kas man varētu atbildēt. Augstais Dievs, un tam vajadzēja notikt taisni šodien! Kā lai es viņu tagad apkopju, kur man tikai jādomā par māsu Editi?

— Vīrs laikam viņu dauzījis.

— Noticis laikam kaut kas ļaunāks. Esmu redzējusi vīru piekautas sievas, viņas tādas neizskatās. Nē, noticis kaut kas daudz ļaunāks, šausmas māsas balsī pieauga. Mēs taču no māsas Edītes vaiga nopratām, ka notiek kaut kas šausmīgs.

— Jā! izsaucās pestīšanas armijas kapteine. Tagad mēs saprotam, ka laikam to viņa redzēja. Un paldies Dievam, ka to redzējusi māsa Edite, un tādēļ jūs paspējāt ierasties laikā, māsa Marij! Lai slavēts Dievs! Laikam gan tā bija Dieva griba, lai mēs varētu glābt šīs sievas saprātu.

— Bet ko lai es ar viņu iesāku? Viņa man seko, ja es saņemu viņas roku, bet neatbild ne uz vienu manu jautājumu, Viņas dvēsele ir aizbēgusi. Kā lai mēs to notveram? Varbūt jums vairāk laimēsies, kaptein Ander-son?

Lielā pestīšanas armijas kapteine nu paņēma nabaga sievas roku un runāja ar viņu gan laipnā, gan bargā balsī, bet nelaimīgās sejā neatspoguļojās ne mazākā apziņas ēna.

Šos gaužām veltīgos mēģinājumus pārtrauca mirējas māte, iebāzdama pa durvju spraugu savu galvu.

— Edite kļūst nemierīga, viņa ierunājās, būtu labāk, ja jūs nāktu pie viņas.

Abas pestīšanas^1 armijas locekles steidzās slimnieces istabiņā. Slimā nemierīgi mētājās pa gultu. Bet viņas nemieru, šķiet, drīzāk modināja dvēseles baismas, nevis miesīgas sāpes. Tiklīdz viņa pamanīja savas biedres sar vās vietās, viņa nomierinājās un aizvēra acis.

Pestīšanas armijas kapteine ar zīmēm norādīja, lai māsa paliek pie slimnieces, bet pati gribēja izzagties otrā istabā. Tai pašā mirklī atvērās kabūzīša durvis un uz sliekšņa stāvēja Dāvida Holma sieva.

Viņa aizgāja pie gultas un tur apstājās, viņas skats neapzinīgi maldījās pa istabu, lūpas kaut ko nesakarīgu murmināja, un viņa lauzīja savas sastrādātās rokas, ka kauli vien knikšķēja.

Ilgu laiku, šķita, viņa nesaprata ne nieka, bet pamazām viņas vaibsti it kā atkusa un stingais skats atdzīvojās. Viņa paliecās uz priekšu, visu laiku neatlaidīgi tuvodamās slimniecei.

Tad sievas: vaigs kļuva draudīgs un baisms. Viņas sažņaugtie pirksti atraisījās un plēsīgi saliecās. Abas pestīšanas armijas kareives pielēca kājās, baiļodamās, ka šī sieva metīsies uz mirēju.

Tad nabaga slimniece atvēra acis, palūkojās drausmīgajā, pusārprātīgajā radījumā, piecēlās gultā sēdus un pēkšņi šo nelaimīgo sievu apskāva. Cik vien viņas spēki atļāva, viņa to vilka pie sevis, skūpstīja viņas seju, viņas pieri, viņas vaigus un muti un visu laiku čukstējac

— Ak, nabaga Holma kundze! Nabaga Holma kundze!

Nabaga nelaimīgā sieva it kā gribēja atrauties, bet pēkšņi viņas miesu pārņēma trīsas. Viņa izplūda raudās un saļima ceļos pie slimās gultas, visu laiku piespiedusi savu galvu slimās vaigiem.

— Viņa raud, māsa Marij, viņa raud, čukstēja pestīšanas armijas kapteine. Viņa nekļūs ārprātīga.

Palīdzības punkta māsa ciešāki saspieda rokās savu saraudāto mutautiņu un čukstēja, ar visu varu cenzdamās savaldīties:

— Vienīgi māsa Edite spēj tā kaut ko paveikt. Kas ar mums notiks, tagad, kad viņa mūs pametīs?

Nākošā mirklī viņas uztvēra slimnieces mātes lūdzošo skatu.

— Nu, protams, ierunājās pestīšanas armijas kapteine, mums jādabū šī nelaimīgā prom. Nedrīkst pieļaut, ka vīrs atnākdams, viņu še sastop. Nē. Nē, jūs, māsa Ma-rij, palieciet pie savas draudzenes! viņa turpināja, kad palīdzības punkta māsa gribēja atstāt istabu. Es parūpēšos par to otru.

II

Tai pašā Jaungada vakarā, bet jau vēlā tumšā naktī, trīs vīri sēd pilsētas baznīcas apstādījumos, dzerdami alu un degvīnu. Viņi nometušies novītušā kūlā zem liepām, kuru melnie zari valgi margo. Visu vakaru viņi nosēdējuši vienā alus pagrabā, bet kad tas slēgts, viņi apmetušies šais apstādījumos. Viņi. zina. tīri labi, ka šonakt ir Jaungada nakts, un taisni tādējg*uņi devušies šais baznī> cas apstādījumos. Viņi grib būt tik tuvu baznīcas torņa pulksenim, lai dzirdētu tā sitienus un varētu uzdzert laimes jaunajam gadam.

Viņi sēd tumsā, bet viņus pavisam labi apgaismo tuvējās ielas augstās laternes. Divi no viņiem ir veci un galīgi nogājušies, nelaimīgi lielceļu klaidoņi, kas šai Jaungada naktī iezagušies pilsētā, lai nožūpotu savus saubagota grašus. Trešais ir drusku pāri trīsdesmitiem. Viņš tikpat noplucis kā abi viņa biedri, tomēr viņš ir slaids un labi noaudzis, un, šķiet, viņā vēl slēpjas daudz nesalauzta spēka,

Viņi baidās, ka viņus neierauga policijas kārtībnieks un neaizdzen, un tādēļ viņi cieti saspiežas kopā, lai varētu sarunāties klusā, gandrīz čukstošā balsī. Runā jaunākais, un abi vecākie tik vērīgi viņā klausās, ka jau: labu laiciņu aizmirsuši savas pudeles.

— Man reiz bija kāds biedrs, runā jaunākais, un viņa balss skan nopietni, gandrīz noslēpumaini, kamēr viņa acīs iedzalkstās ļaunas liesmiņas. Šai Jaungada vakarā mana biedra acis izskatījās tik dīvainas. Ne jau tādēļ, ka viņš šai dienā būtu pārbaudījis savus gada rēķinus un juties neapmierināts ar savu peļņu, bet gan tādēļ,, ka bija par Jaungada nakti dzirdējis tik daudzus baismus un bīstamus nostāstus. Es jums apgalvoju, mani kungi, ka šo nakti viņš nosēdēja klusi un rāmi, pat ne-

• Ml N ’

pieskardamies pudelei. Citādi viņš nemaz nebija tik garlaicīgs, bet pierunāt viņu Jaungada naktī uz kādu, pārgalvību būtu bijis tikpat neiespējami, kā jums, iņani kungi, sadzert ar landrātu.

Ak tā, jūs kungi, brīnāties, kādēļ viņš tā,^ baiļojās? Nebija viegla lieta to no viņa uzzināt* reiz vfyš tomēr man to pastāstīja. Bet varbūt, jūs mani kungi, baidāties dzirdēt šo stāstu? Jau tā šais apstādījumos, kur droši vien agrāk bijusi kapsēta, ir tā mazliet baigi, vai nav tā, mani kungi?

Abi klaidoņi apgalvo, ka viņi spoku pavisam nebīsi-tās, un jaunākais turpina.

— Vīrs, par ko es stāstu, bija cēlies no labākiem ļaudīm. Viņš bija pat apmeklējis Upsalas augstskolu, kādēļ, mani kungi, viņš zināja mazliet vairāk nekā mēs. Un vai ziniet, kungi, ka viņš tikai tādēļ Jaungada naktī izturējās tik rātni un nepiedzērās, lai neiejauktos kādā kautiņā vai citādā nelaimē un nenomirtu Jaungada nāktā Viņam bija vienalga, ja viņš nomirst kādā citā reizē, tikai ne Jaungada naktī, jo bija pārliecināts, ka tad viņam nāksies būt par nāves ratu važoni;

— Nāves ratu?' izsaucās abi klaidoņi, un viņu balsīs skaidri sadzirdams vaicājums.

Garais tīksminās, pavairodams abu klausītāju ziņkāri un vēl reiz vaicādams, vai tiešām viņi vēlas dzirdēt šo stāstu šai baigā vietā, bet abi klausītāji sauc, lai tik viņš turpina. '

— Jā, šis mans biedrs apgalvoja, ka esot: tādi veci, veci rati, līdzīgi tiem, kuros zemnieki ved uz tirgu savas preces, bet tikai tā nolietāti, ka nemaz nevar rādīties lielceļā. Šie rati tā apputējuši un notriepti dubļiem, ka pat nevar saskatīt no kā viņi īsti darinātu Ratu ilksis ir salauztas un ratu spieķi tik vaļīgi, ka tie čīkst vien, riteņi nav ieziesti diezin kopš kādiem laikiem, tie tā rīb un čīkst, ka taisni bail metas. Ratu dēļi ir satrūdējuši un sēdeklis saplēsts un nodriskāts un ratu atzveltne pa pusei nolauzta. Šos ratus velk vecs, vienacains, klibs zirgs, viņa krēpes un aste no vecuma gluži nosirmojušas. Zirgs

»Zelma Lagerlela. IV«

tik vājš, ka tā mugurkauls zem ādas izspiežas līdzīgi zāģim^ un saskaitāmas: visas ribas. Viņš ir stīvs un slinks un nepaklausīgs un kustās pat lēnāki, nekā rāpojas mazs bērns. Šā zirga paugas ir tik nolietātas un nodriskātas, pazaudējušas visus savus āķus un satvarus, ka tikai kaut kā turas, savilktas ar vecām auklām un bērza klūdziņām. Tās vairs nerotā neviens misiņa vai sudraba apkalums, tikai pāris netīri un izplūkāti dzīpāru pušķi, kas paugas drīzāk izķēmo nekā grezno. Arī groži šādām paugām īsti piemēroti, jo no tiem pāri palicis tikai mezgls pie mezgla, tik ilgi tie sieti un laboti, ka nekā labāka vairs no tiem nevar iztaisīt.

Mirkli viņš pārtrauc savu stāstu un izstiepj roku pēc degvīna pudeles, varbūt ar nolūku, lai klausītāji spētu tā īsti atjēgties un izprast viņa stāstu.

— Kungiem, viss šis stāsts varbūt nemaz neliekas tik dīvains, viņš no jauna iesāk, bet redziet, lieta tā, ka šo noplukušo pajūgu ar nodriskātiem grožiem un paugām vada viens salīcis braucējs, sēdēdams uz saplīsušā sēdekļa un vadīdams šo veco zirgu. Vedēja lūpas ir zil gan melnas un vaigi pelēki, un viņa acis tik tumšas kā saplēsts spogulis. Viņš ģērbies garā, melnā, notrieptā apmetnī un galvā viņam liela, pār seju uzvilkta kapuce, rokās gapkā-taina, sarūsējusi^1 nodrāzta izkapts. Un redziet, mani kungi, šis vīrs, ķas tur sēd, turēdams rokās saraustītos grožus, nav nekāds parasts važonis, bet gan kalpo vienam bargam kungam, ko sauc nāvi. Dienu un nakti viņam jābraukā apkārt šā bargā kunga uzdevumā. Viņam jābūt klāt pie katra mirēja, jūs saprotiet, mani kungi, un tad viņš nu brauc savos rībošos ratos, cik ātri vien viņa klibais zirgs spēj, soļot.

Stāstītājs mirkli atkal apstājas un mēģina ielūkoties savu klausītāju sejās. Redzēdams, ka viņi klausās tik uzmanīgi, ka labāk nemaz nevar vēlēties, viņš turpina:

— Kungi droši vien, būs redzējuši vienu otru nāves zīmējumu, un tad jūs būsit ievērojuši, ka parasti nāve soļo kājām. Bet tā te jau nav pati nāve, tikai viņas važonis^ Laikam gan tik augsta kundzene, kā pati nāve, grib ievākt tikai to labāko ražu, bet ceļmalas panīkušos stādus un augus ievāc viņas važonis. Bet nu, mani kungi, sāksies šī stāsta visdīvainākā daļa. Jā, lieta tā, ka kaut gan zirgs un pajūgs allaž esot viens un tas pats, tomēr vedējs mainoties. Par nāves važoni kļūstot nozīmēts tas cilvēks, kas izlaiž garu taisni tai veca gada brīdī, kad pulkstenis sitot divpadsmit. Viņa līķi paglabājot līdzīgi visiem citiem, tikai pašam velim jāuzvelkot tumšais apmetnis, jāsaņemot rokās izkapts un visu gadu jābraucot no viena mirēja mājas uz otru, līdz kamēr viņu nākošā Jaungada naktī nomainot kāds cits.

Stāstītājs apklust un dzēlīgiem skatiem raugās savos panīkušos biedros. Viņš ievēro, ka abu biedru skati veltīgi vēršas pret baznīcas torni, lai saskatītu, cik rāda pulkstenis.

— Pulkstenis tikko nosita trīs ceturtdaļas divpadsmit, tādēļ kungiem nav ko bažīties, ka pienācis bīstamais brīdis. Bet varbūt tagad kungi sapratīs, ko tik ļoti baidījās mans bijušais biedrs* Vienīgi to, ka tikai viņš nenomirst Jaungada naktī, kad pulkstenis taisni sit divpadsmit, un ka viņam nav jāuzņemās šī nāves vedēja pienākumi. Man pat liekas, ka viņš visu dienu priekš Jaungada nakts sēdēja un iedomājās, ka dzird šo ratu graboņu un troksni. Bet ziniet, mani kungi, visdīvainākais, kā stāsta, viņš nomiris pērngad taisni Jaungada naktī.

— Vai viņš miris taisni pulksten divpadsmitos?

— Zinu tikai tik daudz, ka viņš nomira Jaungada naktī, bet kādā stundā, to nevarēju izdibināt. Na, varēju jau pareģot, ka viņš nomirs taisni Jaungada naktī, to p&-šu drausmīgo baismu dēļ. Ja jūs, mani kungi, pārņemtu šādas iedomas, ar jums varētu notikt taisni tas pats.

Abi sīkie vīreļi, it kā norunājuši, paķer katrs savu pudeli un iedzer kārtīgu malku. Tad viņi tūļīgi un lēnām mēģina piecelties.

— Nē, bet kungi taču nedomās aiziet no šejienes, iekams pulkstenis nav nositis divpadsmit? ierunājās stār stītājs, nomanīdams, ka abos klausītājos ar savu stāstu iedzinis pamatīgas bailes. Nevaru iedomāties, ka kungi piegriezis kaut mazāko vērību šādai senai teikai? Tas mans biedrs, par ko nupat stāstīju, bija daudz vārāks, ne tik veselīgs un kārtīgs zviedru cilvēks kā mēs citi, Na, iedzersim vēl vienu kārtīgu malku un apsēdīsimies!

Ir taču tik labi, viņš turpana, kad viņi pa jaunu apsēdušies, ka mēs še varam pasēdēt. Tā, še, ir pirmā vieta, kur es šodien varu pabūt tik mierīgi. Lai kur es parādītos, man uzbrūk pestīšanas armijas kareivji, pierunādami mani doties pie māsas Edites, kas guļot uz miršanu. Bet es pateicos. Labprātīgi neies noklausīties šais riebīgos sprediķos.

Abi sīkie vīreļi, kas pēc pēdējiem degvīna malkiem pavisam apdulluši, tagad tomēr saraujas dzirdot māsas Edites vārdu, un viņi vaicā, vai tā esot tā māsa, kas pārlūkojot vietējās pilsētas palīdzības punktu.

— Protams, tā viņa, atbild jaunais vīrs. Visu šo gadu viņa mani pagodinājusi ar sevišķu uzmanību. Ceru, ka viņa nav jūsu tuva paziņa, un jums nenāksies viņas dēļ pārāk noskumt.

Abos klaidoņos laikam iedzirkstījās atmiņa par kādu māsas Edites labdarības darbu. Viņi pavisam noteikti un kā vienā balsī apgalvo, ka pēc viņu domām, ja māsa Edite vēlas kādu satikt, viņam uz vietas jādodas pie viņas, lai kas šis cilvēks būtu.

— Ak tā, tās būtu kungu domas, saka viņu biedrs. Labi, es arī iešu, ja tikai kungi, kas taču mani pazīst tā puslīdz labi, spēj man pateikt, kādis prieks var būt māsai Editei mani satikt.

Abi saules brāļi nemaz necenšas atbildēt. Viņi vienkārši prasa, lai viņš uz vietas dodas ceļā, un kad viņš vēl vienmēr ķircinās un atteicas iet, viņi pēkšņās dusmās izsaucas, ka ja viņš neies labprātīgi, viņi viņu kārtīgi iepērs.

Ar šiem vārdiem viņi pieceļas, atrota piedurknes, lai dotos uzbrukumā.

Viņu pretinieku, kas labi apzinās, ka ir šai pilsētā vislielākais un stiprākais vīrs, pēkšņi pārņem līdzcietība pret šiem sīkajiem vīreļiem.

— Ja nu kungi vēlas šo lietu izlemt šādā ceļā, viņš saka, tad skaidrs, ka esmu katrā laikā gatavs. Bet varu jums apliecināt, ka labāk nokārtotu šo lietu miera ceļā, it īpaši atceroties stāstu, ko nupat pabeidzu.

Apreibušie vīri pat nesajēdz, kas viņus tā satracinājis, bet viņi deg cīņas kārē un savilktām dūrēm metas virsū savam pretniekam. Tas savukārt tā pārliecināts par savu pārspēku, ka pat nedomā piecelties, bet paliek mierīgi sēžot. Viņš tikai izstiepj rokas un atsviež savus uzbrucējus kā kucēnus pa labi un pa kreisi. Bet viņi atgriežas līdzīgi kucēniem, un vienam no viņiem laimējas iespert krietnu belzienu sava pretinieka krūtīs. Tas uz vietas sajūt, ka no viņa rīkles izplūst kaut kas silts, pie>-pildīdams viņa mutii. Zinādams, ka viņam ķerta viena plauša, viņš nu saprot, ka tās būs asinis. Viņš vairs necīnās, bet metas zemē, kamēr pār viņa lūpām plūst vesela asins šalts.

Tā jau pati par sevi diezgan liela nelaime, bet visļaunākais, ka viņa biedri, sajuzdami pār savām rokām siltās asinis un redzēdami, ka viņu pretinieks nokrīt ze^ mē, domā, viņi viņu nogalinājuši un metas bēgt, pamezdami savu biedru. Asiņošana gan pēc brītiņa rimst* bet tiklīdz viņš, mēģina piecelties, asinis plūst pa jaunu.

Nakts gan nav sevišķi silta, bet guļot uz valgās zemes, viņu sāk mocīt saltums. Viņam ienāk prātā, ka viņš galīgi nobeigsies, ja neviens neatnāks un nepalīdzēs vi^ ņam tikt zem pajumta. Viņš guļ gandrīz, pašā pilsētas centrā, un kā jau Jaungada naktī ielas pilnas gājējiem, viņš dzird to soļus apkārtējās ielās, bet neviens gājējiem neiegriežas apstādījumos. Ielas vijas tik tuvu apstādījumiem, ka gulētājs pat sadzird cilvēku balsu čalas, un pēc viņa domām tas tik drausmi, ka viņam nāksies nobeigties, kaut gan cilvēki tik tuvu.

Kādu laiciņu viņš tā guļ, bet saltums viņam vienmēr smagāki griežas kaulos, un sajuzdams, ka trūkst spēka piecelties, viņš nolemj vismaz pamēģināt saukt pēc pa*-līga.

Bet viņu sit jauna nelaime. Taisni tai mirklī, kad viņš mēģina kliegt, torņa pulkstenis sāk sist divpadsmit. Spēcīgās zvanu skaņas plnīgi apslāpē cilvēka balsi, un neviens viņa saucieniem nepiegriež vērību. Vairāk kliegt viņš arī nespēj, jo pēc šīs piepūles asinis; sāk plūst pa jaunu. Asinis plūst tik strauji, ka viņš tikko spēj padomāt, ka tādā kārtā pazaudēs visas asinis, kad tas jau šķiet noticis. „Tas taču nav iespējams, ka es nomiršu taisni tagad, kad pulkstenis sit divpadsmit,“ viņš domā, bet tai pašā mirklī viņam liekas, it kā viņš izdzistu līdzīgi izdegušai svecei. Taisni tai mirklī, kad izskan pēdējais pulksteņa sitiens, pasludinādams Jauna gada atnāk-smi, klaidonis iegrimst tumsā un nesamaņā.

III

Tikko izskanējuši torņa pulksteņa dzidrie sitieni, kad gaisu šķeļ īss un griezīgs svilpiens.

Tas atkārtojas pēc īsiem starpbrīžiem, it kā. no veca pajūga čīkstošiem riteņiem, tomēr šīs skaņas ir daudz, skaudrākas un griezīgākas, kādas spētu rasties no izkaltušiem ratu riteņiem. Šīs skaņas pavada baismas. Tās modina visas iedomājamas mokas un sāpes.

Dieva laime, ka šīs skaņas nedzirdēja tie, kas bija izgājuši, ielās; sagaidīt Jaungadu. Būtu tās bijušas dzirdamas, tad visi līksmie jaunieši, kas klīda pa ielām ap tirgus laukumu un baznīcas apstādījumiem visu cauru nakti, novēlēdami viens otram labu Jaungadu, šos savus laimes vēlējumus pārvērstu vaimanās, baiļodamies posta, kas sagaida viņus un viņu draugus. Būtu tās dzirdamas, tad nelielais pulciņš, kas svinēja Jaungada sagaidi misiones kāpelē un pašlaik uzsāka Jaungada korāli, slavēdams Dievu un viņam pateikdamies, sajustu šīs skaņas kā spalgus un: ņirdzīgus rēcienus, it kā kritušie gari gribētu: iejaukties viņu dziesmā. Būtu šīs skaņas dzirdamas, tad svinīgo dzīru runātājs, kas pacēlis rokās šampānieša glāzi pašlaik gribēja uzsaukt laimes jaunajam gadam, pēkšņi apklustu, lai ieklausītos šais skaņās kā pretīgā pareģojumā un brīdinājumā, vēstīs par visu cerību un ilgu sabrukumu. Būtu tās dzirdamas, tad visi tie, kas šai naktī pavadīja nomodā savās klusajās mājās, pārdomādami savus; pagājušā gada darbus un gaitas, sajustu dziļu izmisumu par savu nespēku un nevarību^1 paturēt skaidras sirdis.

Laime, ka šos svilpienus dzird tikai viens vienīgs cilvēks, un ka tas ir tāds cilvēks; kurā, ja vien tas^1 vēl iespējams, iededzināms nemiers un sirdsapziņas mokas un sevis nicinājums.

IV

Vīrs, kas cietis šo smago noasiņošanu, tagad gu] un cīnās, lai atgūtu samaņu. Viņam šķiet, kaut kas viņu modina, ka pār viņa galvu spalgi brēkdams lidinās kāds putns vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet viņš iegrimis jaukā tīkamā mierā, no kā nespēji viegli izrauties.

Tūlīt viņā mostās pārliecība, ka šis brēcējs nav vis nekāds putns; ka tie ir vecie nāves rati, par kuriem viņš stāstījis abiem klaidoņiem, ka šie rati nu brauc baznīcas^1 apstādījumos un tik šausmīgi čīkst un grab, ka neļauj viņam gulēt. Tomēr gulēdams tā pussamaņā viņš atgaiņā domas, ka tie varētu būt nāves rati. Varbūt tikai tādēļ, ka viņš visu laiku par šiem ratiem domājis, viņam nu liekas, ka tie tur patiesi brauc.

Viņš pa jaunu iekrīt snaudā, bet šis neatlaidīgais spalgais troksnis skan gaisā un nedod viņam miera. Pamazām* viņš sajēdz, ka tas tiešām ir ratu troksnis. Tās vis nav nekādas^1 iedomas, bet tieša īstenība, un nav ne mazāko cerību, ka šis troksnis rimsies.

Un tad viņš nolemj, ka vienīgais glābiņš ir atmosties* Citas izejas nav.(

Viņš uz vietas nomana, ka guļ tai pašā vietā, kur pakrita un ka neviens viņam nav palīdzējis. Nekas nav maL nījies, vienīgi^1 tikai gaisu šķeļ šīs griezīgās skaņas. Skaņas, šķiet, nāk no tālienes, bet ir tik neatlaidīgas un tik griezīgas, ka viņš uz vietas noprot, viņu atmodinājušas šīs skaņas.

Viņš pārdomā, vai ilgi būs nogulējis nemaņā, bet liekas, tā nav. Ļaudis ielās ir tik tuvu, viņš dzird, ka tie viens otram novēl laimīgu Jaungadu un tādēļ noprot, ka nevar būt daudz pāri pusnaktij.

Čīkstoņa skan un skan, un tādēļ, ka viņš nekad nav spējis paciest griezīgās un spalgās skaņas, viņš nolemj, ka vislabākais būs piecelties un doties savu ceļu, lai izh bēgtu šim troksnim. Vismaz viņš var pamēģināt^1. Atmodies viņš nu jūtas pavisam labi. Viņam vairs neliekas, ka krūtīs slēpjas atvērta, Jauna brūce. Ne viņam vairs salst, ne viņš jūtas noguris, viņš vairs nejūt sava ķermeņa, kā jau allaž vesels cilvēks.

Viņš vēl guļ uz to pašu pusi, uz kuņu: pakrita, kad sākās asins izplūdums un tagad grib vispirms pagriezties uz muguras, lai pamēģinātu, cik daudz viņa jūtīgais ķermenis spēj panest. „Nu es pavisam uzmanīgi: atspiedīšos uz elkoņiem,“ viņš nodomā, „apgriezīšos uz otriem sāniem un uz mirkli atkal atlaidīšos.“

Šis vīrs tāpat kā mēs visi paradis, ja domās saka: „nu es^1 darīšu toi un to,“ tad, tas arī tai pašā mirklī jau izdarīts. Bet šoreiz ķermenis brīnišķā kārtā paliek guļot, ne>-izdarīdams ne mazākās kustības. Tas gluži vienkārši guļ pavisam nekustīgs. Vai tiešām iespējams, ka viņš še būtu gulējis tik ilgi un sasalis ledū? Ja nu viņš tā būtu no^ salis, tad taču būtu miris, bet viņš ir dzird, ir redz. Turklāt sala nemaz nav, no koku zariem tek un pil.

Viņu tā nodarbinājušas domas, kas gan tā par dīvainu trieku, kas viņu ķērusi, ka uz mirkli pat aizmirsis šīs mocošās skaņas. Bet te jau viņš tās atkal sadzird. „Jā, Dāvid, nav vairs nozīmes mēģināt izdomāt kā izvairīties šīs skaņas,“ viņš saka, „Mēģini tās panest, cik jau nu labi to varii.“

. Nav viegli vīram, kas nupat juties pilnīgi vesels un spēcīgs, uz reiz tā pacietīgi gulēt un pat nekustēties. Neatlaidīgi viņš mēģina vismaz pakustināt vienu pirkstiņu vai atvērt acu plakstus. Bet tas nav iespējams* Viņš sāk pārdomāt, kā rīkojās; toreiz, kad vēl varēja pakustēties. Viņam šķiet, ka kaut kādā kārtā viņš šo mākslu pēkšņi aizmirsis.

Pa to starpu troksnis tuvojas. Tas vairs nav tik tālu, un gulētājs skaidri dzird, ka tas ceļas no kāda pajūga, kas pavisam lēnām brauc pa Garo ielu uz tirgus pusi. Un nav ne mazāko šaubu, ka tas ir pavisam bēdīgs pajūgs. Tagad ne tikai sadzirdama riteņu graboņa, bet arī koka čīkstoņa un zirga kāju šļācieni pret ielas akmeņiem. Ļaunāki nemaz nevarētu būt, ja tuvotos šie net-laimīgie nāves rati, no kā viņa biedram bija tik liela cieņa.

— Mēs abi, Dāvid,, viņš domā, nekad neesam sevišķi cienījuši policiju, bet ja tā tagad izbeigtu šo jandāliņu, mēs viņai patiesi būtu pateicīgi.

Šis vīrs allaž lepojies ar savu jautro omu, bet nu. viņš sāk baiļoties, ka šī spalgā mūzika, kopā ar visiem šīs nakts notikumiem, viņa, labo omu galīgi iznīcinās. Viņā mostās drausmas iedomas, ka viņu var atrast, pieņemt, ka viņš miris, aizvest, ietīt līķautā un apglabāt. „Tad tev būs jāguļ un jādzird viss, ko saka par tavu nedzīVo miesu, un varbūt tās skaņas nebūs jaukākas par skaņām, ku^ās tu nupat klausies.“

Domājams šie spalgie svilpieni viņu lāgu lāgiem piespiež padomāt par māsu Editi, šai ziņā viņu gan nenospiež nekādas sirdsapziņas mokas,, tomēr it kā pārņem nepatīkama, izjūta, ka kaut kādā ziņā māsa Edite viņu uzvarējusi.

Svilpieni piepilda gaisu un griež ausīs, bet šai vīrā tie nemodina nekādas nožēlas par to netaisnību, ko viņš darījis citiem, vienīgi modina ļaunas atmiņas par visu ļauno un nepatīkamo, ko citi darījuši viņam.

Bet pēkšņii šais smagās sevis nožēlās viņš mirkli uzmanīgi sāk klausīties. Jā, tik tiešām kā viņš dzīvo! Pa*-jūgs; aizbraucis līdz pat Gapās, ielas galam, bet tas nav nogriezies uz tirgus laukuma. Zirgs vairs nevelk šļūkdar mas savas kājas pa nelīdzeniem ielas akmeņiem, bet gan mīda smilšu celiņu. Pajūgs nāk uz viņa pusi., Tas jau iebraucis baznīcas apstādījumos.

Priekā, ka varbūt tomēr nāk glābējs, vīrs mēģina piecelties^ Bet norisinās taisni tas pats kā agrāk. Kustīgas viņā vēl tikai domas. *

Bet par apmierinājumu viņš dzird, ka vecais pajūgs tiešām tuvojas. Ratu koki visu laiku! čīkst, paugas grab, izkaltušie riteņi grab, viss pajūgs liekas tik izburbējis, ka gulētājs baidās, tas sakritīs, iekams būs aizsniedzis viņu.

Pajūgs kustas neticami lēnām, vientulīgais un nespēcīgais gulētājs savā nepacietībā domā, ka pagājis daudz ilgāks laiks, nekā tas patiesībā ir. Viņš nekādi nespēj izskaidrot, kas gan tas varētu būt par pajūgu, kas pašā Jaungada naktī brauc baznīcas apstādījumos. Varbūt kučieris piedzēries, ja brauc pa tādiem ceļiem. Varbūt viņš no tā negūs nekādas palīdzības,

„Tev laupa drosmi šī čīkstoņa, Dāvid,“ viņš domā, „rati, kā tev liekas, nav vis pagriezušies pa citu aleju, bet taisni nāk uz tavu pusi.“

Pajūgs nu atrodas no> gulētāja varbūt tikai dažus soļus, bet viņš nespēji panest šo> šausmīgo čīkstoņu, tā vir ņam laupa katru cerībui „Šovakar tev nelaimējās, Dāvid,“ viņš domā. „Gan tu redzēsi, ka tev tuvojas jauna nelaime. Varbūt tā ir kāda smaga valce, kas tev pārbrauks pāri, vai kaut kas tamlīdzīgs.“

Nākošā mirkli vīrs skaidri redz to, ko viņš še gulēdams gaidījis, un lai gan tā nav vis valce, kas viņu varētu samalt, tad tomēr viņš no bailēm gandrīz vai zaudē prātu.

Arī acis viņš nespēj pakustināt līdzīgi citiem locekļiem un tādēļ redz tikai to, kas atrodas taisni acu priekšā. Tādēļ, ka čīkstošais pajūgs nāk no sāniem, tagad tas pamazām nostājas viss viņa acu priekšā. Vispirms viņš ierauga veca zirga galvu ar sirmām krēpēm un vie^ nu pret viņu pagrieztu aklu aci. Tad iznirst zirga kaulainās krūtis ar stīvu kāju, kļūst redzamas auklām un bērza klūgām savilktas paugas, izpušķotas izplūkātiem netīriem pušķiem., Tad nāk redzams viss nožēlojamais zirgs, visi noplukušie rati ar salauzto atzveltni un vaļējiem līgojošiem riteņiem, tie ilr parasti tirgus rati, bet tā saburbējuši, ka, šķiet, nevar panest ne mazākās kravas.

Sēdeklī sēd važonis:; viņš tik pareizi atbilst apraka stam, ko gulētājs nesen sniedzis par viņu un viņa pajūgu, viss saskan uz mata. Rokās viņš tur grožus vienos mezglos, pār viņa acīm uzvilkta kapuce, sēd viņš salīcis it kā aiz liela noguruma, kam nespēj līdzēt nekāda atpūta.

Kad vīrs^1 pēc smagās noasiņošanas paģība, viņam likās, ka, viņa dvēsele to pamet kā dziestoša liesma. Nu viņš jūt pavisam ko citu, viņam šķiet, ka dvēsele satraukta sitas miesā, kā putns sprostā, nespēdama atrast savu īsto vietu. Varētu domāt, ka visi iepriekšējie notikumi vīrā tiešām būtu modinājuši domas par pārdabīgām lietām, un ja arī tādas viņā tiešām; būtu iedzirkstīj-ušās, tad viņš tām nav piegriezis ne mazāko uzmanību. Redzēdams: nu savu acu priekšā visus tos priekšmetus, par ko stāsta teika, viņš tomēr nespēj ar to samierināties un aizmirst pats savu stāstu:.

„Tas mani patiesi padarīs traku, Dāvid,“ viņš apmulsis domā,. „Nepietiek ar to,, ka mana miesa sabrukusi, bet nu, es zaudēju art saprātu.“

Viņu izglābj tas apstāklis, ka viņš nākošā mirklī ierauga vedēja seju. Zirgs apstājies taisni viņa priekšā, un vedējs saslejas; it kā atmozdamies no dziļa sapņa. Ar gurdu kustību viņš atbīda kapuci un kā kaut ko meklēdams lūkojas apkārt. Gulētāja acis sastopas ar vedēja acīm, un viņš noprot, ka vedējs viņa vecs paziņa.

„Tas taču Georgs,“ viņš domā. „Viņš gan ģērbies visai dīvaini, bet es tomēr viņu pazīstu, es viņu pazīstu.“

— Vai tu man varētu pateikt, Dāvid, kur šis Georgs visu laiku bija pazudis? gulētājs pats piei sevis prāto. Man šķiet, ka mēs viņu neesam satikuši veselu gadu. Bet Georgs ir brīvs vīrs, nav tā kā tu, Dāvid, saistīts pie sievas un bērniem. Viņš droši vien būs devies tālā ceļojumā, varbūt atgriežas no Ziemeļpola. Man šķiet, viņš iz>-skatās tik bāls un nosalis.

Uzmanīgi viņš nu lūkojas vedējā, jo kaut kas viņa sejā šķiet tik svešs; Bet tas tomēr būs Georgs, viņa vecais biedrs un žūpu drauds, citādi nemaz nav iespējams. Gulētājs v.iņu pazīst pēc lielās^1 galvas, ērgļa deguna, kuplajām, melnajām ūsām un smailās bārdiņas. Cilvēks, kam tāds izskats, kādēļ katrs seržants, ja pat ģenerālis viņu varētu apskaust, nemaz nevar cerēt, ka viņu vairs nepazīs vecs draugs.

— Ko tui tur saki, Dāvid, gulētājs turpina. Tu esot dzirdējis, ka Georgs miris kādā Stokholmas slimnīcā taisni pašā Jaungada naktī? Vai tu zibi, ka arī man tā liekas, ka to būtu dzirdējis, bet nav pirmā reize kur mēs abi alojušies. Jo tas taču ir Georgs dzīvs un vesels. Paskaties tikai viņā, tagad, kur viņš pieceļas! Vai varbūt tas nav Georgs, vīrs ar trauslo ķermeni, kas nekādi nesaskan ar viņa kaprāļa, galvu? Jā, ko nu tu teiksi, Dāvid? Vai tu neredzēji, ka viņam izlecot no ratiem, apmetnis pašķīrās un nāca redzami viņa gape saplīsušie svārki, kas pastāvīgi karājās tikpat kā uz pakaramā? Šie svārki kā parasti bija aizpogāti līdz pašam kaklam, Dāvid, un ap kaklu plandēja lielais sarkanais kaklauts, bet no vestes vai krekla nebija ne mazākās zīmes, tagad tāpat kā agrāk.

Triekas ķertais pēkšņi jūtas tik sparīgs. Viņš labprāt smietos, ja vispār būtu spējīgs izdot kaut skaņu.

- Ja mēs abi reiz atkal atdabūsim spēkus, tu un es, Dāvid, gan mēs tad Georgam atmaksāsim šo izrādi. Ar savu jocīgo apģērbu viņš tikpat kā ar dināmitu gandrīz uzspridzināja manu saprātu. Tikai tāds puisis kā Georgs arī var iedomāties tā izģērbties, izmeklēt sev tādu zirgu un ratus un iebraukt baznīcas apstādījumos. Pat tu, Dāvid, nespētu izvest tādu joku. Georgs allaž tevi pārspējis.

Vedējs nu piegājis pie gulētāja, stāv un viņu novēro. Viņa vaigs ir sastindzis un nopietns. Skaidri redzams, viņš pat nenojauš, kas guļ pie viņa kājām.

„Tikai pāris lietas es nekā nespēju izskaidrot,“ domā gulētājs. „Pirmkārt, kā viņš uzzinājis, ka es atrodos še ar saviem biedriem, un devies šurp mani izbiedēt. Otrkārt, kā gan viņš, kas allaž tik bezprātīgi baidījies šo

nāves važoni, uzdrošinājies tagad ieģērbties viņa apģērbā.“

Vedējs nu noliecās pār gulētāju, bet viņa vaiga izteiksme vēl allaž tikpat svešāda.

— Priecīgs viņš nebūs, šis nabadziņš, ja uzzinās, ka viņam nu nāksies atvietot mani, — gulētājs dzird viņu murminām.

Atspiedies pret izkapti, viņš noliecas zemāk un zemāk, un nākošā mirkli jau pazīst savu biedru. Nu viņš noliecas pavisam zemu, nepacietīgi atmet kapuci un lūkojas gulētājam acis.

— O, viņš izbijies izsaucas, še taču guļ Dāvids Ilolms! Es cerēju, ka taisni tas man tiks aiztaupīts.

— Nē, Dāvid, kādēļ man šoreiz nācās atrast tevi, taisni tevi! viņš izsaucās, nomet izkapti un nokrīt ceļos pie gulētāja. Visu šo gadu, viņš dziļā sirsnībā un sarūgtinājumā turpina, es vēlējos, kaut jel man būtu dota iespēja pateikt tev kaut tikai vienu vienīgu vārdu, iekams nav par vēlm Vienreiz man gandrīz bija izdevība to darīt, bet tu nostājies tik noraidoši, ka es nespēju tevi sasniegt. Cerēju, ka varbūt to spēšu izdarīt, kad kļūšu atbrīvots no savas kalpības, bet te nu tu guli. Nu jau par vēlu tev aizrādīt, lai tu piesargies.

Dāvids Holms noklausās viņa vārdos neizsakāmā izbrīnā. „Ko viņš ar to grib sacīt?“ viņš domā. „Viņš jau runā tā, it kā būtu miris. Un kad tad viņš ar mani vēlējās runāt, bet es viņu noraidīju? Bet tiesa!“ viņš pats sevi mierina. „Georgs nemaz citādi nevar runāt, ja nu reiz tā izģērbies.“

— Domā, es nezinu, Dāvid, turpina vedējs balsi, kas trīc no saviļņojuma, ka tu manas vainas dēļ ņēmis šādu galu? Nebūtu es nācis tavā ceļā, tu dzīvotu mierīgu un godīgu dzīvi. Tu un tava sieva būtu strādājuši un sasnieguši labklājību. Abi jūs bijāt jauni un rosīgi, neviens jūs nebūtu varējis traucēt jūsu darbā. Tici man, Dāvid, ka šai bezgala garajā gadā nav pagājusi neviena diena, kur es ar bailēm nebūtu domājis par to, ka aizvilināju tevi no tavas darbīgās dzīves un iemācīju tev savus ļaunos netikumus! Ak, viņš turpina, pārvilkdams ar roku

* pār biedra seju, bīstos, tu esi noklīdis daudz ļaunākos ceļos, nekā man tas zināms! Kā gan citādi ap tavām acīm un muti būtu iezīmētas šīs drausmīgās zīmes?

Dāvida Holma labā oma aptumšojās. „Tagad beidz šo joku, Georg!“ viņš domā. „Labāk aizej, pasauc kādu, kas tev palīdzēs iecelt mani tavos ratos un cik ātri vien iespējams aizvest uz slimnīcu!“

— Noprotu, ka tu jau zini, Dāvid, kāda bijusi mana nodarbība šai gadā, turpina vedējs, zini laikam arī, kas tas par zirgu un ratiem, ar ko es še ieradies. Lieki man būs tev sacīt, ka nu tev manā vietā nāksies ņemt izkapti un grožus. Bet atceries, Dāvid, ka šis lēmums nestāv manā varā. Visā šai šausmu gadā, kas tevi sagaida, tu nedrīksti pielaist domu, ka es esmu brīvs vīrs, ka būtu varējis izvairīties, lai tevi šai naktī nesatiktu! Tici man, ja vien tas stāvētu manā varā, es būtu darījis visu, lai tikai tev nenāktos pārciest to, ko es šai gadā esmu pārcietis!

„Varbūt Georgs patiesi palicis traks,44 nodomā Dāvids Holms. „Citādi viņš taču saprastu, ka mana dzīvība likta uz spēles, ka ne mirkli nedrīkst vilcināties.“

Taisni tai mirklī, kad viņā iedzirkstas šīs domas, vedējs viņā noraugās bezgala skumji.

— Tev, Dāvid, vairs nav ko raizēties, ka tevi neved uz slimnīcu. Ja pie slimnieka ierodos es, tad par vēlu aicināt kādu citu ārstu.

„Man nudien liekas, ka šonakt visi velni un troļļi dzen savu spēli,“ domā Dāvids Holms. „Ja nu beidzot pie manis ieradies viens vīrs, kas man varētu palīdzēt, tad vai nu viņš ir traks, vai arī tik ļauns, ka nemaz nedomā par to, ka vilcinādamies mani galīgi nobeidz.“

— Es vēlētos tev atgādināt kādu notikumu pagājušā vasarā, Dāvid, saka vedējs. Bija svētdienas pēcpusdiena un tu gāji pa kādas platas ielejas lielceļu, visapkārt, lai kur tu pameti skatu, plētās lieli tīrumi un bija redzamas skaistas mājas ar ziedošiem augļu dārziem.

Bija vērsmaina pēcpusdiena kā jau dažreiz pašā vasaras vidū, un, man šķiet, tu pats novēroji, ka biji vie-nlgais radījums, kas kustējās visā šai apkaimē. Govis rāmi gremoja birzīs, baidīdamās pamest ēnainos kokus, un cilvēki vispār nebija redzami. Viņi laikam, vairīdamies īsaules tveici, bija paslēpušies istabās. Vai nav tiesa, Dāvid, tā taču bija?

„Var jau būt,“ nodomā vīrs, „bet esmu tik daudzas reizes gājis gan tveicē, gan salā, ka tiešām visas reizes vairs nespēju atcerēties.“

— Bet toreiz, Dāvid, taisni visdziļākā klusuma brīdī, tu izdzirdi aiz sevis rīboņu. Tu pagriezi galvu, domādams, ka tev seko kāds braucējs, bet nekā nespēji ieraudzīt. Tu vairākas reizes palūkojies ap sevi, domādams, ka kaut ko tik dīvainu vēl neesi pieredzējis. Tu skaidri dzirdēji rīboņu, bet nespēji izprast, no kurienes tā nāk. Bija gaiša diena, visapkārt plašs klajums un tāds klusums, ka šīs skaņas nevarēja rasties no citurienes. Tu nespēji saprast, no kurienes nāca šī riteņu rīboņa, kaut gan nekā nevarēji saredzēt. Bet tu negribēji atzīt, ka še būtu kaut kas pārdabīgs. Būtu tu toreiz ļāvies šādām domām, tad es būtu spējis tev parādīties un tevi brīdināt, iekams nebija par vēlu.

Tagad Dāvids Holms visu labi atcerējās. Viņš atcerējās, ka bija paraudzījies ir aiz sētas žogiem, ir grāvjos, lai noskaidrotu, kas viņam tik neatlaidīgi sekoja. Beidzot viņš pat bija sajutis mazliet bailes un iegriezies vienās zemnieku mājās, lai izbēgtu šo troksni. Vēlāk, kad viņš no turienes iznācis, visur valdījis klusums.

— Tā bija vienīgā reize, kur es tevi visā šai gadā redzēju, turpināja vedējs. Es darīju, ko spēju, lai tu mani ieraudzītu, bet spēju tev pakļaut tikai caur šīm skaņām. Tu gāji kā akls man līdzās.

„Tiesa, tiesa, es tiešām dzirdēju šo rīboņu,“ domā Dāvids Holms. „Bet ko viņš man ar to grib pierādīt? Vai tiešām viņš mani grib piespiest ticēt, ka toreiz braucis man līdzās pa lielceļu? Var jau būt, ka es šo notikumu kādam pastāstīju, un tas savukārt to pastāstījis Georgam.“

Vedējs noliecas vēl vairāk uz priekšu un runā tādā balsī, it kā viņš gribētu apmierināt slimu bērnu:

— Velti tu man pretojies, Dāvid. Būtu veltīgi prasīt, lai tu saproti, kas noticis ar tevi, bet tu zini pārāk labi, ka es, kas te ar tevi runāju, neesmu dzīvs cilvēks. Tu jau agrāk dzirdējis par manu nāvi, bet negribi to saprast. Un ja tu arī nebūtu to dzirdējis, tad taču redzēji mani atbraucam šais ratos, šais ratos, Dāvid, nebrauc neviens dzīvs cilvēks.

Viņš norāda uz, noplukušo' pajūgu, kas stāv alejā.

— Neraugies tikai pajūgā, Dāvid! Paraugies arī kokos aiz tā!

Dāvids Holms seko viņa norādījumam, un tagad pirmo reiz viņam jāpiekrīt, ka viņš stāv kādas neizskaidrojamas parādības priekšā. Viņš cauri vecajiem ratiem redz visus kokus otrpus alejai.

— Manu balsi tu esi dzirdējis daudzas reizes, saka vedējs. Nevar būt, ka tu tagad nemanītu, cik tā svešāda.

Dāvidam Holmam nākas viņam piekrist. Georga balss allaž skanējusi jauki, arī šī vedēja balss skan skaisti, tomēr tik svešādi. Tā ir tik spiedzīga un skanīga un grūti saprotama. Tas bija tas pats spēlmanis, bet tikai instrūments bija cits.

Vedējs izstiepa roku, un Dāvids Holms redz, kā no pielijušiem koku zariem uz vedēja delnas nokrīt mazs dzidrs piliens. Bet roka pilienu neaizkavē, tas izkrīt tai cauri un nokrīt zemē.

Celiņā viņu priekšā guļ mazs nokritis zariņš. Vedējs izduļ- tam cauri savu izkapti un paceļ zaru gaisā. Bet zars nenokrīt zemē pārgriezts vidū pušu, bet gan tāds pat vesels kā bijis.

— Necenties visu to apšaubīt, Dāvid, bet mēģini labāk saprast! Tu mani redzi un domā, ka esmu tas pats vecais, bet šo manu miesu redz vienīgi tie, kas guļ uz nāves cisām vai jau ir miruši. Bet tādēļ tu nedrīksti domāt, ka šis ķermenis nekā nenozīmē. Tā ir manas dvēseles mītne, līdzīgi tavam un citu cilvēku ķermenim. Tev to tikai nevajag iedomāties kā kaut ko cietu vai smagu vai stipru. Iedomājies, ka tas līdzinās attēlam, ko esi redzējis spogulī un centies sev iestāstīt, ka šis attēls izkāpis no spoguļa un var runāt un redzēt un kustēties.

Dāvida Holma domas vairs nepretojās. Nu viņš redz patiesību savu acu priekšā un vairs nemēģina no tās kaut kādā ceļā izbēgt. Ar viņu runā velis, un arī viņa paša miesa ir mirusi. Bet padodamies neizbēgamam, viņš tomēr sajūt, ka viņā mostās neizsakāmas dusmas. „Es negribu būt miris,6' viņš domā, „negribu būt tikai atblāzma un cits nekas. Gribu, lai man būtu dūris, kas spēj sist, un mute, kas var ēst.“ Un niknums viņā saceļas kā tumšs negaisa mākonis, kas ietin viņu sāpēs un mokās, pagaidām mocīdams tikai pašu Holmu, tomēr spējīgs pie pirmā izdevīgā gadījuma izlauzties uz āru.

— Es tev kaut ko gribētu lūgt, Dāvid, tādēļ, ka mēs agrāk pasaulē bijām tik lieli draugi, saka vedējs. Tu zini tikpat labi kā es, ka ikvienam cilvēkam pienāk brīdis, kad viņa miesa ir sabrukusi un nolietāta, kādēļ dvēsele, kas tur mājo, spiesta to pamest. Bet tad dvēseli pārņem šausmas un baismas no tās nezināmās pasaules, saules, kur nu viņai jādodas. Tā līdzinājās mazam bērnam, kas stāv krastmalā, baidīdamies viļņu, kur viņam jādodas. Lai nu dvēselei būtu drosme doties šai nezināmā pasaulē, viņai jādzird kāda balss no mūžības, lai saprastu, ka šis ceļš nav bīstams, un varētu atraisīties no miesas, šāda balss, Dāvid, es esmu bijis visu šo gadu, un tādai tev būs būt nākošā gadā. Un tagad es tevi gribētu lūgt, lai tu nepretotos tam, kas tev nolemts, bet uzņemtos to visā pazemībā, jo pretējā gadījumā tu mums abiem uzvelsi lielas ciešanas.

Izteicis šos vārdus, vedējs noliecās, lai paraudzītos Dāvida Holma acīs. Gandrīz, šķiet, viņu pārņēmušas baismas no visām tām nelaimēm un neveiksmēm, kas to situšas.

— Neaizmirsti, Dāvid, viņš runā vēl pārliecinošākā balsī, ka tu tik un tā to nevari izvairīties. Es gan vēl lāga nezinu visas šīs aizsaules lietu sakarību un apstākļus. Esmu visu laiku atradies tā sakot uz šīs aizsaules

»Zelma Lagerlefa. IV« robežas, bet tikdaudz tomēr esmu nopratis, ka žēlastības še nav. Uzliktais pienākums jāizpilda, vienalga, vai to dari labprātīgi vai nē.

Viņš no jauna paraugās Dāvida Holma acīs, bet viņam pretī dveš vienīgi lielais melnais dusmu mākonis.

— Negribu noliegt, Dāvid, viņš izsaucās, ka tā ir visšausmīgākā nodarbība, kādu vien var iedomāties, sēdēt šais ratos un braukt no sētas uz sētu. Lai kur vedējs iebrauktu, viņu sagaida tikai asaras un vaimanas, viņš redz vienīgi tikai slimību un sabrukumu, brūces un asinis un drausmas ainas. Un varbūt tas vēl nav tas smagākais. Visļaunāki redzēt, ka mirējs mokās, vaimanā, žēlojas un baiļojas to, kas viņu sagaida. Vēl vairāk: es jau tev teicu, ka vedējs atrodas tikai uz robežas. Viņš domā līdzīgi cilvēkiem, ka redz tikai netaisnību, un vilšanos un netaisnu sadalījumu un veltīgas cīņas un nekārtību. Viņš nespēj ieskatīties tik dziļi aizsaulē, lai izprastu, ka visam tam sava jēga un nozīme. Tikai retumis viņš it kā nojauš šo aizsauli, bet visbiežāk viņam jācīnās uz priekšu tumsā un šaubās. Un atceries vēl vienu, Dāvid: vedējs ir notiesāts tikai vienu gadu braukt ar šiem nāves ratiem, bet še laiku nemērī pēc zemes stundām un minūtēm, bet gan rēķinoties ar to, ka viņam allaž jātiek tur, kur viņš nepieciešams, un tādēļ laiks še it kā izstiepjas, kādēļ šis viens gads līdzinās simtiem un tūkstošiem gadu. Un tad vēl kas: kaut gan vedējs zina, ka dara tikai to, kas viņam pavēlēts, tomēr nav aprakstāms, cik ļoti viņš pats sev derdzas, cik ļoti cieš, uzskatīdams sevi sava d$rba dēļ par izstumtu. Bet visļaunākais, visļaunākais, Dāvid, ir tas, ka vedējs savos braucienos bieži uzduras uz tā ļaunuma sekām, ko viņš izdarījis savā zemes dzīvē, un kā gan tas varētu būt citādi--—

Vedēja balss kļuvusi gandrīz kliedzoša, un dziļās baismās viņš lauza rokas. Bet jau nākošā acumirklī viņš laikam nopratis, ka no viņa senā biedra izplūst tikai salts naids un izsmiekls. It kā saldams viņš ietinās savā apmetnī.

— Bet, Dāvid, viņš neatlaidīgi turpina, varu tev tikai

apgalvot, ka lai kāds grūtums tevi sagaidītu, tomēr tev nevajaga pretoties, jo citādi tu mums abiem šo uzdevumu padarīsi vēl jo smagāku. Jo es tevi nevaru pamest šai darbā, bet mans uzdevums tevi mācīt, un baidos, tas būs mans vissmagākais uzdevums. Tu man vari pretoties, cik ilgi vien vēlies. Tu mani vari piespiest palikt pie šīs izkapts nedēļām un mēnešiem, jā, līdz pat nākošā Jaungada naktij. Bet lai gan gads būs notecējis, tomēr es nevarēšu atgūt savu brīvi, iekams neesmu tevi mācījis darīt šo darbu labprātīgi.

Visu laiku runādams vedējs gulējis Dāvida Ilolma priekšā ceļos, un viņa balss ieguvusi spēku, jo viņš runājis dziļi sirsnīgi. Mirkli viņš vēl uzkavējās, novērodams vai viņa vārdi gulētāju ietekmējuši. Bet viņa agrākā biedrā kvēlo vienīgi dziņa pretoties līdz pēdējam. „Var jau būt, ka esmu miris,“ viņš domā, „tur es nekā nevaru darīt, bet nekāda vara mani nepiespiedīs pārņemt nāves ratus un nāves zirgu. Lai viņi man atrod kādu citu darbu. Ar to es negribu nodarboties.“

Vedējs jau grib piecelties, bet tad viņš apdomājas un grib vēl kaut ko piebilst.

— Atceries, Dāvid, ka līdz šim mirklim ar tevi runāja Georgs! Bet nu tev būs darīšana ar vedēju. Tu jau no bērnības dienām atcerēsies, ko īsti ļaudis domā, runādami par to, kas nepazīst žēlastības.

Nākošā mirklī viņš jau piecēlies kājās, uzvilcis kapuci uz pieres un tur rokā izkapti.

— Tu, gūstekni, iznāc no sava cietuma! viņš sauc skaļā un spēcīgā balsī.

Tai pašā mirklī Dāvids Holms pieceļas no zemes. Viņš pats nezina, kā tas noticis, bet nu jau stāv kājās. Viņš grīļojas, viss ap viņu griežas, ir koki, ir baznīcas sienas, bet jau nākošā mirklī viņš atgūst līdzsvaru.

— Paraugies ap sevi, Dāvid Holm! viņam uzsauc spēcīga balss. Samulsis viņš uz vietas paklausa. Viņa priekšā zemē izstiepies guļ kāds vīrs, lieliski noaudzis, bet tērpies netīrās skrandās. Tur viņš guļ, notriepies asinīm un dubļiem, sarkanu pietūkušu seju, kur vairs nemaz nav iespējams saskatīt tas sākotnējo vaibstus, ap viņu vāļājās tukšas pudeles. Attālo laternu trīcošā gaisma met viņa šaurajos acu dobumos ļaunas draudīgas ēnas.

Šī gulošā cilvēka priekšā stāv viņš pats, arī slaids, lieliski noaudzis vīrs. Viņam mugurā tās pašas netīrās skrandas, kurās ģērbies gulētājs. Viņš ir šī gulētāja līdzinieks.

Bet tomēr ne īsts: līdzinieks, jo nav taču it nekasi. Varbūt būtu nepareizi sacīt nekas; drīzāk varētu sacīt attēls, šā otra vīra attēls, kas it kā izkāpis no spoguļa stikla un dzīvo un kustas.

Strauji viņš apgriežas. Tur stāv Georgs, un tagad viņš redz, ka arī viņš ir tikai sava agrākā ķermeņa attēls.

— Tu dvēsele, kas pazaudēji varu pār savu miesu tai pašā mirklī, kad pulkstenis Jaungada naktī sita divpadsmit, tu mani nomainīsi manā darbā, šai jaunajā gadā tev būs atbrīvot dvēseles no zemes pīšļiem.

Dzirdot šos vārdus, Dāvids Holms it kā atgūst apziņu. Ārprātīgās dusmās viņš metas pret vedēju, tver viņa izkapti, lai to salauztu un rauj apmetni, lai to saplēstu.

Tad viņš jūt, ka viņa rokas it kā nospiež uz leju un kājas it kā sasien. Nu viņa rokas sasien neredzamas saites, tāpat arī kājas.

Tad viņu paceļ, pavirši iemet ratu dibenā, kā jau mirušu, un tur nu viņam jāguļ un neviens neraugās kā viņš tur nokritis.

Tai pašā mirklī rati sāk kustēties.

V

Tā ir šaura un gara, bet diezgan plaša telpa kādā priekšpilsētas mājā, šī māja ir tik maza, ka tanī ietilpst tikai šī viena istaba ar nelielu kabūzīti, ko izlietā kā guļamistabu. Istabu apgaismo griestu lampa, tās gaismā redzams, cik istaba mājīga un patīkama. Bet ar to vien nepietiek: telpa pati par sevi ir tik maza un jauka, ka gandrīz ikvienam, kas tanī ienāk, izvilina smaidu. Uz vietas nomanāms, ka šīs istabas iedzīvotāji, uzjautrinājušies, iekārtodami to tā, lai iznāktu it kā vesels dzīvoklis. Ieeja istabā atrodas pie mājas nojumes un pie pašām durvīm atrodas maza plīts, še tādā kārtā būtu virtuve, un tādēļ še savākts viss, kas jau nu iederas virtuvē. Istabas vidus iekārtots kā ēdamistaba, tur atrodas apaļš galds, pāris ozola krēslu, augsts sienas pulkstenis un mazs skapis, kur novietot porcelānu un glāzes. Ēdamistabā, protams, ietilpst arī griestu lampa, kas karājas pār apaļo galdu, bet tā apgaismo ir istabas priekšējo nodalījumu, ir dibentelpu ar sarkankoka dīvānu un galdu, izrakstīto grīdsegu, palmu krāšņajā porcelāna po^ dā, un neskaitāmas ģīmetnes.

Skaidrs, ka ikviens, kas ienāk šai telpā, var iedomāties cik daudz jautrības ierosina šāds istabas iekārtojums. Ja no ielas ienāktu kāds labs draugs, viņu ievestu dziļāk un atvainotos, ka viņam jāsēd vienam, kamēr namamāte rīkojas virtuvē. Pie pusdienas galda, kas atrodas tik tuvu virtuves nodalījumam, ka pat jūtams plīts siltums, viesis daudzas reizes svinīgi izsauktos: - Nē, tagad pazvaniet, lai kalpone ienāk noņemt šķīvjus! Bet ja virtuvē ieraudātos kāds bērns, viņa raudas drīz pārvērstos smieklos, kad viņam uzsauktu, lai taču nekliedz tik skaļi, ka neiztraucē tēvu, kas sēd dibenistabā.

Tādas pārdomas mostas droši vien cilvēkos, kas parastās dienās ienāk šai istabā, bet tādos, kas ienāk šai telpā tūlīt pēc veca gada maiņas, droši vien nemostas tik gaišas un rotaļīgas pārdomas, šie ienācēji ir divi vīri, tik panīkuši un skrandaini, ka viņus viegli varētu noturēt par parastiem lielceļu klaidoņiem, ja viena skrandas nesegtu melns apmetnis, un viņš savā rokā neturētu garu sarūsējušu izkapti. Viņa ģērbs gaužām nepiemērots klaidonim un vēl dīvaināka viņa izturēšanās, jo viņš ienāk istabā nepagriežot atslēgu, pat neatverot kaut drusciņ durvis, bet gan iedams tām taisni cauri, kaut arī durvis ir aizvērtas. Otrs vīrs gan nav greznojies nekādām baigām emblēmām, bet viņš atstāj vēl baigāku iespaidu, jo biedrs viņu kaut kā dīvaini ievelk sev līdz. Kaut arī viņa kājas un rokas saistītas un viņa biedrs viņu ar ārpārtīgu nicinājumu nosviež uz grīdas. Tur nu viņš guļ kā tumšs skrandu un posta iemiesojums, tomēr viņa nikni saviebtā seja un mežonīgās dusmās dzirkstošās acis iedveš baismas.

Abiem vīriem ienākot, istaba nav tukša. Viņi ierauga, ka pie apaļā galda ēdamistabas nodalījumā sēd jauns vīrietis maigiem sejas pantiem un bērnišķīgi skaistu skatu, un drusku vecāka, bet visai trausla un sīka sieviete. Vīrietim mugurā sarkans triko kamzolis, uz kura krūtīm ar gaužām lieliem burtiem izšūts „Pestīšanas armija^44. Sievietes melnajās drānās nav redzamas nekādas nozīmes, bet viņai līdzās uz galda guļ parastā palīdzības punkta māsu cepure un skaidri liecina, ka arī viņa pieder pestīšanas armijai..

Abi šie cilvēki ir dziļi noskumuši. Sieviete, sēdēdama savā krēslā, klusi raud un lāgu lāgiem pieliek pie acīm savu saraudāto un saburzīto mutautiņu. Viņa to dara visai nepacietīgi, it kā asaras viņai traucētu izpildīt kādu citu pienākumu. Arī vīra acis sarkanas un saraudātas, tikai tagad cita klātbūtē viņš nepadodas savām bēdām.

Laiku pa laikam viņi pārmij dažus vārdus un no tiem nomanāms, ka viņu domas nemitīgi traucas pie slimās, kas atrodas otrā istabā, ko viņi uz laiciņu atstājuši, lai slimās māte pabūtu ar viņu divatā. Bet lai cik viņi būtu nodarbināti ar slimnieci, tomēr diezgan savādi, ka neviens no viņiem neievēro abus vīrus, kas ienākuši istabā. Ienācēji gan izturas visai klusi; viens atspiedies pie durvīm, otrs gulēdams savilcies pie viņa kājām, bet tomēr šiem abiem cilvēkiem, kas sēd pie galda, taču vajadzētu pabrīnīties par šiem viesiem, kas tumšā naktī ienākuši caur aizslēgtām durvīm.

Vismaz vīrs, kas guļ uz grīdas, šķiet visai izbrīnījies, ka šie abi cilvēki lāgu lāgiem paveras uz to pusi, kur viņš ar savu biedru atrodas, tomēr it kā viņus pavisam neredz. Viņš pats turpretī redz it visu, un kad viņu nupat veda cauri pilsētai, viss viņam likās tik pazīstams, viss bija tāds, kādu viņš to bija skatījies savām miesīgām acīm, bet viņa neredz neviens. Viņš savās dusmās lolojis cerību izbiedēt savus naidniekus, parādīdamies tiem šādā veidā, bet viņš ievēro, ka nespēj tiem parādīties.

Šai istabā viņš atrodas pirmo reiz, bet viņš pazīst abus cilvēkus, kas sēd pie galda, un tādēļ nemaz nešaubās, kur īsti atrodas. Ja viņa niknumu vispār vēl kaut kas spēj pavairot, tad taisni tas apstāklis, ka tagad viņu pret paša gribu atveda šai istabā, kur viņš visu vakarējo dienu atteicies ierasties.

Pēkšņi pestīšanas armijas kareivis atstumj krēslu un pieceļas.

Tagad jau pāri pusnaktij, viņš saka. Viņa sieva cerēja, ka šai laikā viņš pārnāks. Pamēģināšu iziet turp un vēl reiz viņu uzaicināšu nākt man līdz.

Lēni un negribīgi viņš pieceļas un paņem savu mēteli, kas karājas uz krēsla atzveltnes, gribēdams vilkt mēteli mugurā.

— Es saprotu labi, ka pēc Gustavsona uzskata ir gluži veltīgi iet viņam pakaļ, saka jaunā sieviete visu laiku neatlaidīgi mēģinādama apspiest raudas, bet lai Gustav-sons neaizmirst, ka tas ir pēdējais pakalpojums, ko viņam lūdz māsa Edite.

Pestīšanas armijas kareivis, kas pašlaik grib uzvilkt mēteli, apstājas.

— Māsa Marij, viņš saka, ir jau tiesa, ka tas ir pēdējais pakalpojums, ko es varētu parādīt māsai Editei, un tomēr es vēlos, kaut Dāvids Holms nebūtu pārnācis, un es viņa nevarētu atvest sev līdz. Es jau šodien viņu esmu uzmeklējis vairākas reizes, kā jūs un kapteine An-dersone man pavēlējāt, bet es visu laiku priecājos, ka viņš atteicās nākt man līdz, un ka ne man, ne citam nav izdevies viņu atvest šurp.

Vīrs, kas guļ, saraujas, dzirdēdams minam savu vārdu, un viņa vaigā pavīd ņirdzīgs smīns.

— Tur tam vīram vismaz šķiet vairāk saprāta, nekā visiem citiem, viņš nomurmina.

ao

Palīdzības punkta māsa paveras pestīšanas armijas kareivī un diezgan dzēlīgā balsī, ko asaras šoreiz neapslāpē, saka.*

— Būtu gan labāki, ja Gustavsons šoreiz Dāvidu Holmu uzaicinātu tā, kā viņš nespētu atteikties, bet dotos šurp.

Pestīšanas armijas kareivis iet uz durvju pusi, viņa seja gan izteic paklausību, tomēr tai pašā laikā arī izbrīnu.

— Vai man viņš jāved šurp arī tādā gadījumā, ja būtu galīgi piedzēries? viņš pie durvīm ievaicājas.

— Vediet viņu šurp, Gustavson, dzīvu vai mirušu, es jums jau sacīju. Ļaunākā gadījumā viņš savu dzērumu varēs izgulēt še. Galvenais, lai mēs viņu atrastu.

Pestīšanas armijas kareivis jau uzlicis roku uz durvju kloķa, bet tad pēkšņi pagriežas un dodas atpakaļ pie galda.

— Pēc manām domām tādam cilvēkam kā Dāvidam Holmam gan nenāktos nākt šai istabā, viņš saka, un viņa vaigs uztraukumā pavisam nobālis. Māsa Marija zina tikpat labi kā es, kas viņš par cilvēku. Vai tiešām māsa Marija domā, ka viņš še iederas? Vai tiešām māsa Marija domā, ka viņš iederas tur, un jaunais cilvēks norāda ar roku uz tapētēm segtajām durvīm, kas atrodas telpas dibens nodalījumā.

— Vai es domāju---viņa iesāk, bet jaunais cil

vēks neļauj viņai izrunāt.

— Vai tad māsa Marija nesaprot, ka viņš par mums tikai ņirgāsies? Viņš tikai dižosies kā viena pestīšanas armijas māsa bija viņā tā iemīlējusies, ka nespēja pat nomirt viņa neredzējusi.

Palīdzības punkta māsa paceļ acis un jau grib viņam strauji atbildēt, bet tad sakož lūpas un savaldās.

— Es nespēju panest, ka viņš runās par māsu Editi tad, kad viņa jau būs mirusi! izsaucās pestīšanas armijas kareivis.

Bet nu atskan palīdzības punkta māsas nopietnā un noteiktā atbilde.

— Vai Gustavsons ir tik pārliecināts, ka Dāvids Holms melotu tā sacīdams?

Saistītais tēls pie durvīm saraujas, un šie vārdi viņā pēkšņi modina dziļu prieku. Viņu pašu pārsteidz šīs izjūtas, un viņš paveras Georgā, vai arī tas būtu nomanījis viņa satraukumu. Vedējs stāv tikpat nekustīgi, tomēr Dāvids Holms katrā gadījumā pie sevis nomurmina, ka žēl ka viņš to nav zinājis agrāk, kamēr dzīvoja. Viņš ar to būtu varējis padižoties savu biedru priekšā.

šie vārdi pestīšanas armijas kareivi tā satrauc, ka viņš neviļus ar rokām tver pēc krēsla atzveltnes. Istaba it kā griežas viņa acu priekšā.

— Kādēļ jūs tā runājiet, māsa Marij? viņš vaicā.

Māsa Marija taču negribēs, lai es ticētu-----

Palīdzības punkta māsa jūtas dziļi saviļņota. Viņa sažņaudz rokās mutautiņu, kamēr pār viņas lūpām steidzīgi plūst strauji vārdi, it kā viņa censtos tos izteikt, iekams nav apdomājusies un savaldījusies.

Ko gai lai tad viņa mīlētu? Mēs abi, Gustavson, un visi citi, kas ar viņu iepazinušies, ļāvāmies lai viņa mūs atgriež un iekaro. Mēs viņai nepretojamies līdz pēdējam elpas vilcienam. Mēs viņu neizsmējām un nezaimojām. Mūsu dēļ viņai nenākās ciest ne sirdsapziņas mokas, ne nožēlas. Ne jūs, Gustavson, ne es neesam vainīgi, ka viņa tagad guļ uz nāves cisām.

Šie straujie vārdi it kā nomierināja pestīšanas armijas kareivi.

— Es nedomāju, ka jūs, māsa Marij, runājāt par mīlestību pret grēciniekiem.

To es arī nedaru, Gustavson.

šis noteiktais apgalvojums no jauna modina vienā velī viņam pašam neizprotamu prieka izjūtu. Bet baiļodamies, ka viņa niknums, viņa bezprātīgā dziņa pretoties varētu samazināties, viņš šīs izjūtas uz vietas cenšas apspiest. Viņu vienkārši satrauca šie pārsteigumi, jo biia sagaidījis dzirdēt tikai sprediķus. Viņš nolemj turpmāk uzmanīties vairāk.

Māsa Marija sēdējusi kožļādama lūpas, lai apvaldītu savu saviļņojumu. Nu viņa, šķiet, pēkšņi pieņem kādu lēmumu.

— Nav nekāda nelaime pastāstīt to Gustavsonam, viņa saka. Tagad viss vienalga, jo māsai Editei jāmirst. Ja Gustavsons kādu brītiņu gribētu pasēdēt, es jums paskaidrotu savas domas.

Pestīšanas armijas kareivis novelk svārkus un atkal apsēžas pie galda. Neteikdams ne vāo*da viņš sēd, noraudzīdamies ar savām skaistajām uzticīgajām acīm ilgu pilnu skatu māsā.

— Vispirms es pastāstīšu Gustavsonam, kā mēs abas, māsa Edite un es, pavadījām pirmo Jaungada nakti, viņa saka. Rudenī priekš viena gada, pestīšanas armijas galvenā štābā nolēma ierīkot arī šai pilsētā vienu palīdzības punktu, un mūs abas aizsūtīja šurp to iekārtot. Darba mums bija ārkārtīgi daudz, bet māsas un brāļi mums palīdzēja, cik vien stāvēja viņu spēkos, un Jaungada vakarā mēs bijām jau tik tālu, ka varējām še pārnākt uz dzīvi. Virtuve un guļamtelpas jau bija kārtībā, un mēs bijām cerējušas, ka pašu palīdzības punktu varēsim atvērt Jaungada dienā, bet tas tomēr vēl negāja, tādēļ ka vēl nebija kārtībā sterelizācijas krāsns un mazgājamā istaba.

Sākumā māsa tikko spēj savaldīt asaras, bet jo vairāk viņa nogrimst savā stāstā un attālinās no tagadnes, jo viņas balss skan mierīgāki un gaišāki.

— Tai laikā Gustavsons vēl nebija iestājies pestīšanas armijā, viņa turpina, jo citādi arī Gustavsons būtu piedzīvojis šo priecīgo Jaungada vakaru. Mūs bija apciemojuši daži brāļi un māsas, un mēs viņus savā jaunajā mītnē pacienājām ar tēju. Gustavsons nemaz nespēj iedomāties, cik ļoti māsa Edite priecājās, ka bija panākusi, ka šai pilsētā, kur viņa bija dzimusi un pazina katru trūcīgu cilvēku un viņa vajadzības, atvēra palīdzības punktu. Viņa apstaigāja un ar tādu prieku aplūkoja mūsu segas un matračus, jaunkrāsotās sienas un spožos virtuves traukus, ka mums par viņu gandrīz bija jāsme-jas. Viņa priecājās kā bērns, kā mēdz sacīt. Ūn Gu-stavsons jau pats zina, ja māsa Edite ir līksma, tad viņas līksmība pielīp arī citiem.

— Allelujā, to es zinu, atbildēja pestīšanas armijas kareivis.

— Viņas prieks vilkās tik ilgi, kamēr še bija mūsu biedri, turpināja māsa, bet tikko viņi bija aizgājuši, māsu Editi pārņēma lielas baismas no pasaules ļaunuma, un viņa lūdza mani, lūgt kopā ar viņu Dievu, lai mēs šo ļaunumu spētu pieveikt. Tad mēs nometāmies ceļos un aizlūdzām par mūsu palīdzības punktu, par mums pašām un par visiem tiem, kam gribējām palīdzēt. Un taisni tai mirklī, kad mēs lūgdamās gulējām ceļos, atskanēja durvju zvans.

Mūsu biedri tikko bija aizgājuši. Mēs nospriedām, ka laikam kāds no viņiem kaut ko būs aizmirsis, tomēr drošības labā devāmies abas atvērt durvis. Atvērušas durvis mēs neredzējām mūsu biedrus, bet gan ieraudzījām vienu no tiem cilvēkiem, kam šis palīdzības punkts bija atvērts.

Un varu sacīt Gustavsonam, ka ieraugot viņu vārtos tik skrandainu un lielu un piedzērušos, ka viņš tikko spēja noturēties kājās, viņš man šķita tik drausms, ka mani pārņēma dziļas baismas un es sacīju, ka labāki būtu aizrādīt, ka mūsu palīdzības punkts vēl nav galīgi iekārtots, un šo cilvēku noraidīt. Bet māsa Edite priecājās, ka Dievs viņai sūtījis viesi. Pēc viņas domām Dievs ar to gribēja pierādīt, ka viņš atzīst mūsu darbu, un viņa ļāva vīram ienākt. Viņa viņam piedāvāja vakariņas, bet viņš lādēdamies atbildēja* ka tikai grib izgulēties. Viņš iegāja guļamtelpā un nokrita uz vienas guļas vietas, iepriekš nometis savus svārkus, un nākošā mirklī viņš jau bija aizmidzis.

— Paskat tikai, un es tevi patiesi izbiedējis! nosaka Dāvids Holms pats pie sevis, tomēr pārliecībā, ka šis nekustīgais tēls, kas stāv aiz viņa muguras to dzirdēs un sapratīs, ka viņš allaž vēl tas pats vecais Dāvids Holms. žēl, ka tu mani neredzi manā tagadējā izskatā. Man šķiet, tu no bailēm tad nomirtu.

— Māsa Edi te labprāt vēlējās šim pirmajam viesim, kas ieradās mūsu punktā parādīt sevišķu uzmanību, turpina māsa, un es novēroju, ka viņa jutās vīlusies, kad dzērājs tik ātri aizmiga. Bet nākošā mirklī viņu no jauna pārņēma prieks, jo viņa bija uzmetusi skatu dzērāja svārkiem. Man, Gustavson, patiesi liekas, ka es savā mūžā nebiju redzējusi tik netīru, skrandainu un noplukušu drēbes gabalu. Tas smirdēja pēc netīrumiem un degvīna, jā, tas bija tāds, Gustavson, kā bija pat pretīgi tam tuvoties. Ieraugot, ka māsa Edite piegāja, paņēma šos svārkus un tos aplūkoja, es neko nevarēju darīt, bet mani sagrāba baismas, un es lūdzu, lai viņa atstāj šos svārkus, jo mūsu krāsns un veļas istaba vēl nebija tādā kārtībā, lai šo drēbes gabalu varētu desinficēt.

Bet Gustavsons, sapratis, ka šis vīrs māsai Editei jau no pirmā mirkļa šķita kā Dieva sūtīts, un viņa to izjuta kā jauku uzdevumu izlabot vismaz viņa drēbju gabalu, es viņu no tā nespēju atrunāt. Palīdzēt viņa man neļāva. Es jau biju teikusi, ka varbūt šis drēbes gabals pilns lipīgiem baciļiem. Viņa man pat neatļāva pie-skārties šiem svārkiem. Viņa par mani nesa atbildību, jo es biju viņai padota, un viņai nācās lūkoties, lai es neķertos pie darba, kas varētu kaitēt manai veselībai. Bet viņa pati visu šo Jaungada nakti nosēdēja pie šiem svārkiem tos tīrīdama un lāpīdama.

Pestīšanas armijas kareivis, kas sēd galda otrā pusē, sajūsmā sasit plaukstas.

- Allelujā! viņš saka. Lai slavēts tas Kungs māsas Edites labā! m

— Āmen, āmen! sauc palīdzības punkta māsa, starodama pēkšņā ekstāzē. Slavēts lai tas Kungs māsas Edites labā — to mēs allaž sacīsim kā priekos, tā bēdās. Slavēts Dievs, ka viņa bija tāda un visu nakti nosēdēja lāpīdama šos svārkus, tik laimīga, it kā tas būtu bijis karaļa mētelis.

Viņš, kas agrāk bijis Dāvids Holms, nu domā, kādu dīvainu mieru un atpūtu iedveš domas par šo jauno meiteni, kas klusā naktī šuva un lāpīja nabaga klaidoņa svārkus. Pēc visa cita, kas viņu tik ārkārtīgi uztraucis un saniknojis, šīs domas ir kā kāda dziedinoša veldze. Ja tikai tur, aiz viņa muguras, nestāvētu šis drūmais nekustīgais Georgs, apsargādams katru viņa kustību, viņš labprāt ilgi kavētos šais pārdomās.

— Lai slavēts Dievs, turpina māsa, ka māsa Edite nekad nav nožēlojusi, ka to nakti sēdēja šūdama pogas un lāpīdama skrandas līdz pat pulksten četriem no rīta, nemaz nedomādama par riebīgo smirdoņu un baciļiem, ko ieelpoja! Lai slavēts Dievs, ka viņa nekad nenožēloja, ka šo bargo, salto ziemas nakti pavadīja telpā, kur iespiedās sals, kādēļ istaba bija galīgi izdzisusi, iekams viņa varēja doties pie miera!

— Āmen, āmen! savukārt nosaka pestīšanas armijas kareivis.

— Kad viņa ar savu darbu bija galā, viņa no saltuma bija galīgi sastingusi, saka palīdzības punkta māsa. Es dzirdēkā viņa vairākas stundas nemierīgi grozījās savā gultai iekams bija sasilusi. Viņa tikko bija paspējusi iemigt, kad jau bija laiks piecelties, bet tad es viņu mēģināju pierunāt palikt gultā un ļaut man parūpēties par mūsu viesi, gadījumā, ja viņš pieceltos, iekams viņa bija izgulējusies.

— Māsa Marija viņai allaž bijusi labs draugs, saka pestīšanas armijas kareivis.

— Zinu, ka māsai Editei tas maksāja lielu atteikšanos, viegli pasmaidīdama turpināja palīdzības punkta māsa, bet viņa to darīja manis labā. Bet ilgi viņa nedabūja gulēt, jo kad šis vīrs bija*pādzēris savu kafiju, viņš man vaicāja, vai es esot salāpījusi viņa svārkus, un kad es atbildēju noliedzoši, viņš lūdza, lai pasauc māsu, kas to darījusi.

Viņš nu bija izgulējis savu dzērumu un izturējās pavisam rāmi, un viņa valoda bija savādāka, nekā šie ļaudis mēdz runāt, turklāt zinādama, ka māsai Editei viņa pateicība sagādās lielu prieku, es devos viņu pasaukt. Viņa atnāca un nemaz neizskatījās kā tāda, kas visu nakti negulējusi, bet viņas vaigi viegli sārtojās un savās

līksmās gaidās viņa bija tik skaista, ka vīrs viņu ieraudzīdams jutās visai pārsteigts. Viņš bija palicis stāvam pie durvīm ar tik ļaunu vaigu, ka es baiļojos, viņš piekaus māsu Editi, bet viņai ienākot vīra seja noskaidrojās. „Tas nav bīstami,“ es domāju. „Viņš viņai nedarīs nekā ļauna. Kas gan viņai vēlētos nodarīt ļaunu.“

— Allelujā, allelujā! piekrizdams sauc pestīšanas armijas kareivis.

— Bet viņa vaigs no jauna apmācās, un kad māsa bija viņam piegājusi pavisam tuvu, viņš ar tādu steigu norāva svārkus, ka tikko iešūtās pogas iztrūka. Tad viņš iegrūda rokas salāpītajās kabatās ar tādu spēku, un mēs dzirdējām kā saplīsa vīles, visbeidzot viņš izplēsa svārku oderi un tā nu nokarājās daudz nejaukākās skrandās kā iepriekš, kad viņš pie mums ieradās.

„Redziet, jaunkundz, esmu pieradis, ka mani svārki ir tādi,“ viņš sacīja. „Tas man daudz vieglāki un parocīgāki. Tiešām žēl jaunkundzes lielo pūļu, b^ļ līdzēt es tur nevaru.“

Gulošais velis redz savā priekšā laimē starojošu seju, kas nākošā mirklī apmācās, un viņš gandrīz atzīstas, ka šis muļķīgais zēna joks ir bijis ļauns un nepateicīgs, bet tad viņš atcerās Georgu. „Labi, ka Georgs nu dabū dzirdēt, kāds es īsti esmu, ja viņš to nav zinājis agrāk,“ viņš domā. „Dāvids Holms vis uz reiz tā nepadosies. Viņš ir ļauns un cietsirdīgs, un viņam patīk ķircināt mīkstčauļus.“

— Priekš tam es nebiju iedomājusies paraudzīties kāds īsti izskatījās šis vīfs, turpina māsa. Bet kad nu viņš tur stāvēja un iznīcināja, ko māsa Edite jaukās pārdomās bija salāpījusi, es viņā paraudzījos vērīgāki. Tad es redzēju, ka viņš bija tik slaidi un labi noaudzis vīrs, ka taisni bija jāapbrīno dabas māksla. Turklāt viņš turējās brīvi un vienkārši, viņa galva bija liela un labi veidota, un arī viņa seja laikam kādreiz bija bijusi skaista, lai gan tagad tā bija sarkana un uzpampusi, izplūdušiem vaibstiem, ka grūti bija nojaust kāda tā bijusi agrāk.

Un lai gan viņš rīkojās «tik nekrietni, tai pašā laikā

ļauni un skaļi ņirgādamies, un lai gan viņa acis starp uztūkušajiem sarkanajiem plakstiem ļauni dzaļkstīja, tad tomēr, man šķiet, māsa Edite tikai redzēja kaut ko lielu, kas bija nolemts bajāejai. Redzēju, ka pirmā mirklī viņa atkāpās, it kā dabūjusi sitienu, bet tad viņas acis gaisi un silti iekvēlojās un viņa piegāja klaidonim vēl tuvāk.

Viņa teica tikai vienu, ka iekams viņš aizejot, viņa gribētu lūgt, lai viņš ierodas viņas mājā arī nākošā Jaungada naktī. Un kad vīrs izbrīnā apstājās un viņā noraudzījās, viņa piebilda: „Redziet, es šonakt lūdzu Jē

zu, lai viņš mūsu palīdzības punkta pirmajam viesim dāvātu labu jaunu gadu, un tādēļ pēc gada es jūs gribētu atkal redzēt, lai redzētu, vai Jēzus uzklausījis manu iūgsnu.“

Kad vīrs beidzot saprata, ko māsa Edite domāja, viņš sāka skaļi lādēties. „Jā, to es jums varu apsolīt,“ viņš sacīja. „Es ieradīšos un pierādīšu, ka viņš jūsu čalām nav piegriezis nekādu vērību.“

Viņš, kam šādā veidā tiek atgādināts dotais un galīgi aizmirstais solījums, ko viņš tagad tomēr izpildījis, vienā mirklī jūt sevi tikai kā ieroci kādā spēcīgākā rokā, un nobrīnās, vai tiešām viņa pretestībai nav nekādas nozīmes, bet tad viņš apspiež šīs domas. Viņš negrib padoties. Ja vajadzīgs, viņš cīnīsies līdz pašai pastarai dienai.

Pestīšanas armijas kareivis kļuvis vēl satrauktāks, kamēr māsa Marija viņam stāsta par šo tikšanos Jaungada naktī. Viņš vairs ilgāk nespēj savaldīties, bet pielec kājās.

— Jūs man neesat teikusi šī klaidoņa vārdu, māsa Marij, bet es saprotu, ka tas ir Dāvids Holms.

Palīdzības punkta māsa piekrizdama pamāj ar galvu.

— Bet mans Dievs, mans Dievs, māsa Marij, viņš sauc, izstiepis rokas, kādēļ jūs vēlaties, lai es viņu vedu šurp? Vai varbūt esat ievērojusi, ka viņš būtu labojies kopš tā rīta? šķiet, it kā jūs vēlētos viņu dabūt šurp, lai pierādītu māsai Edītei, ka viņas lūgšanas ir bijušas veltas. Kādēļ jūs vēlaties viņu tik dziļi apbēdināt?

Palīdzības punkta māsa paraugās viņā tik nepacietīgi, ka tas jau līdzinās dusmām.

— Es neesmu beigusi---

Bet pestīšanas armijas kareivis viņu pārtrauc.

— Mums jāpiesargās, māsa Marij, mums jāpiesar-gās atriebības inde. Arī mana grēcīgā cilvēka daba prasa, lai taisni šonakt atsauktu šurp Dāvidu Holmu, parādīt viņam mirstošo māsu un sacīt, ka māsa Edite mirst viņa vainas dēļ. Man liekas, tās jūsu domas, māsa Marij, pateikt Dāvidam Holmam, ka lāpīdama viņa netīros svārkus, ko viņš savā niknumā atkal saplēsa, māsa Edite dabūja ļauno slimību. Esmu dzirdējis jūs sakām, ka kopš viņas Jaungada nakts māsa Edite allaž jutusies slima. Bet mums jāsargās, māsa Marij. Mēs, kas esam dzīvojuši kopā ar māsu Editi, ko vēl tagad redzam savu acu priekšā, mums jāsargās, lai mūsu sirdis nenocietinās.

Palīdzības punkta māsa pārliecās pāri ^galdam un runā, nepaceldama acu, it kā viņas vārdi būtu domāti izrakstītajam galdautam.

Atriebība? viņa saka. Vai tā ir atriebība, parādīt vienam cilvēkam, ka viņam piederējis vislielākais dārgums un ka viņš to zaudējis? Vai arī, ja es lieku ugunī sarūsējušu dzelzi, lai to spodrinātu un atjaunotu — vai tā ir atriebība?

— Taisni to jau es domāju, māsa Marij! tikpat strauji sauc pestīšanas armijas kareivis. Jūs cerējāt atgriezt Dāvidu Holmu, uzveļot viņam sirdsapziņas mokas. Bet vai esat labi pārdomājusi, vai tās nav mūsu pašu atriebības domas, ko mēs esam kopuši un lolojuši? šai ziņā mēs viegli varam aloties, māsa Marij. Viegli varam pievilties.

Mazā bālā palīdzības punkta māsa noraugās pestīšanas armijas kareivī, un viņas acīs staro atteikšanās en-tūziasms. „šovakar es sevi aizmirsusi,“ skaidri saka viņas skats. — šai ziņā mēs viegli varam aloties, viņa atkārto uzsvērdama savus vārdus.

Pestīšanas armijas kareivis tumši pietvīkst. Viņš

mēģina atbildēt, bet vārdi nenāk pār lūpām. Nākošā mirkli viņš noliek galvu uz galda, paslēpj seju rokās un sāk raudāt, dodams vaļu ilgi aizturētām sāpēm.

Palīdzības punkta māsa viņu netraucē, bet pār viņas lūpām plūst klusa lūgšana.

— Ak, Jēzu Kristu, palīdzi mums pārciest šo smago nakti! Dod man spēku, lai varu palīdzēt visiem saviem draugiem, es, kas esmu tā vājākā un gandrīz nekā nesaprotu.

Saistītais gandrīz nebija piegriezis ne mazāko vērību tam apstāklim, ka pielaidis māsai Editei slimību, bet kad jaunais pestīšanas armijas kareivis sāk skaļi raudāt, viņš strauji sakustās. Kāds atklājums viņu dziļi saviļņojis, un šo saviļņojumu viņš vairs necenšas apslēpt no vedēja. Viņam visai tīkami, ka meitene, ko mīlējis sis skaistais zēns, izvēlējusies viņu.

Kad pestīšanas armijas kareivja šņuksti mazliet rimst, māsa Marija beidz lūgt un maigā balsī saka:

Gustavsons tagad pārdomā manus vārdus, ko es sākumā sacīju par māsu Editi un Dāvidu Holmu.

No apslēptās sejas atskan kluss jā, un viss jaunā vīra stāvs notrīs sāpēs.

— Un tas sagādā Gustavsonam smagas sāpes, es to saprotu, viņa saka. Es zinu vēl kādu citu, kas māsu Editi mīl no visas savas sirds, un viņa arī to zināja, un sacīja, ka nespējot to saprast. Pēc viņas domām, ja viņa kādu mīlētu, tam vajadzētu būt daudz cēlākam par viņu, un to pašu taču domās arī Gustavsons. Mēs gan varam atdot savu dzīvi kalpodami nabaga nelaimīgiem, bet mūsu dabīgo cilvēka mīlestību, Gustavson, mēs tādiem cilvēkiem nespējam veltīt. Ja nu es tagad apgalvoju, ka māsa Edite ir citādi radīta, tad pēc Gustavsona domām tas viņu it kā pazemo, un tādēļ Gustavsons cieš tādas sāpes.

Pestīšanas armijas kareivis nekustas, bet guļ, nolicis galvu uz galda malas. Bet neredzamais it kā mēģinājis pienākt viņam tuvāk, lai it kā labāki sadzirdētu, bet Goorgs viņam pavēlējis palikt savā vietā.

»Zelma Lagerlefa. IV«

— Ja tu pakustēsies, Dāvid, tad man tev jāuzliek tik smags sods, par kādu tu pat sapņojis neesi, viņš saka, un Dāvids Holms, kas nu zina, ka vedējs turēs vārdu, paliek nekustīgi savā vietā.

— Allelujā! izsaucās māsa Marija, un viņas sejas izteiksme visai sasprindzināta. Allelujā! Kas gan mēs esam, ka drīkstam viņu nosodīt? Vai tad Gustavsons jau nav ievērojis, ka tās sirdis, kas pārņemtas augstprātības, atdod savu mīlestību šīs pasaules vareniem un spēcīgiem, bet ja kādā sirdi mīt tikai pazemība un žēlsirdība, kam lai tad viņa veltītu savu silto mīlestību, ja ne tiem, kas grimuši cietsirdībā, maldu tekās un gaužām pagrimuši ?

Pie šiem vārdiem pienākusi Dāvida Holma kārta sajust asu nepatiku, „šonakt nu tu gan esi visai savāds,“ viņš pats pie sevis nodomā. „Kāda tev daļa, ko šie cilvēki par tevi saka? Vai tiešām tu biji gaidījis, ka viņi tevi sevišķi novērtēs?“

Pestīšanas armijas kareivis paceļ vaigu un vērīgi noraugās māsā.

— Tas nav vienīgi tikai tas, māsa Marij.

Jā, Gustavson, es saprotu, ko jūs domājiet. Bet Gustavsons nedrīkst aizmirst, māsa Edite sākumā domāja, ka Dāvids Holms nav precējies. Vismaz, viņa pēc

mirkļa vilcināšanās turpina, es domāju--ka citādi

tas nemaz nav domājams, — ka visa viņas mīlestība bija ievirzīta vienīgi uz to, lai viņu atgrieztu. Ja vien viņa būtu dabūjusi noraudzīties, kā viņš stāv pestīšanas armijas tempļa paaugstinājumā un atzīstas, ka kļuvis atpestīts, viņa būtu jutusies pilnīgi laimīga.

Pestīšanas armijas kareivis satvēris māsas Marijas roku, kamēr viņa skats kavējas pie viņas lūpām. Dzirdēdams šos viņas vārdus, viņš atviegloti nopūšas.

— Bet tad tā tomēr nav bijusi tā mīlestība, kādu es domāju, viņš saka.

Palīdzības punkta māsa mazliet sarauj plecus un viņa stūrgalvības dēļ nopūšas.

— Šai lietā māsa Edite man nekad nav kaut ko atzinusies. Var jau būt, ka esmu alojusies.

— Ja māsa Marija nekā tamlīdzīga nav dzirdējusi no pašas māsas Edites mutes, tad esmu pārliecināts, ka jūs esat alojusies, dziļā nopietnībā saka jaunais cilvēks.

Pie durvīm gulošais velis it kā kļūst drūmāks. Viņam netīk, ka runa ņēmusi tādu virzienu.

— Es nesaku, Gustavson, ka māsa Edite pret Dāvidu Holmu juta kaut ko citu kā tikai līdzjūtību, kad viņa viņu ieraudzīja pirmo reiz. Un viņa viņu laikam neiemīlēja arī vēlāk, jo vienā laikā, viņš ļoti bieži krustoja viņas ceļu un kā vien prata izrādīja viņai savu pretestību. Pie mums griezās strādnieku sievas, žēlodamās, ka viņu vīri pametuši savu darbu pēc Dāvida Holma ierašanās šai pilsētā. Mūsu pilsētā tad pieauga nekrietnība, netikumība un ļaunums. Visur, kur vien mēs griezāmies pie šiem postā ierautiem cilvēkiem, mums to apstiprināja. Un mums likās, ka visur mēs izjutām Dāvida Holma ietekmi. Bet taisni pēc māsas Edites dabas tas viņā varēja modināt dziņu iegūt Dāvidu Holmu Dieva lietai. Viņš bija it kā meža zvērs, kam viņa sekoja ar saviem spēcīgiem ieročiem, un jo vairāk viņš viņai pretojās, jo karstāki viņa tam uzbruka, būdama pārliecināta, ka beidzot viņa tomēr uzvarēs, tādēļ ka viņa no viņiem abiem bija tā stiprākā.

— Alleluja! izsaucās pestīšanas armijas kareivis, tāda viņa arī bija, māsa Marij! Vai māsa Marija atceras, ka vienā vakarā jūs ienācāt alus pagrabā, kur jūs abas ar māsu Editi izdalījāt jaunā palīdzības punkta afišas? Tad māsa Edite ieraudzīja, ka pie viena galda sēdēja Dāvids Holms ar kādu jaunu vīrieti, kas noklausījās klaidoņa zaimos un izsmieklā par pestīšanas armijas māsām, un smējās līdz ar Dāvidu Holmu. Māsa Edite ievēroja šo jauno vīru, un viņas sirds kļuva saviļņota, viņa sacīja pāris vārdu, lai viņš neļaujas pavesties. Bet jaunais cilvēks cieta klusu, un tūlīt viņai sekoja. Bet viņš vairs nespēja smieties, kaut gan palika tai pašā sabiedrībā, un viņš piepildīja savu glāzi, bet nespēja to pielikt pie lū-

pām. Dāvida Holms un citi viņu tad izzoboja un sacīja, ka pestīšanas armijas māsas viņu sabiedējušas, bet tā tas nebija, māsa Marij, tā tas nebija, viņu aizkustināja māsas Edites līdzcietība, ka viņa viņu tik laipni brīdināja, šī līdzcietība viņu piespieda atmest biedrus un sekot viņai. Jūs, māsa Marij, ziniet, ka tas ir taisnība, un jūs arī ziniet, kas ir šis vīrs.

— Āmen, āmen, tiesa, es zinu, kas ir šis vīrs, kas kopš tās dienas kļuvis mūsu labākais draugs, saka pestīšanas armijas māsa un laipni pamāj jaunajam pestīšanas armijas kareivim. Negribu noliegt, ka māsa Edite dažreiz uzvarēja Dāvidu Holmu, bet visbiežāki viņa cieta neveiksmi, šai Jaungada naktī viņa saaukstējās un kopš tās dienas staigāja mocīdamās ar kāsu, kas viņu neatstāja ne vienu dienu, neatstāja pat līdz šai dienai. Viņu bija pārņēmusi slimības gurdenums, un varbūt tur meklējama vaina, ka viņai vairs nesekoja viņas agrāko uzvaru mirdza.

Māsa Marij! viņu pārtrauc pestīšanas armijas kareivis. Neviens jūsu vārds neliecina, ka viņa šo cilvēku būtu mīlējusi.

Nē, Gustavsonam taisnība. Sākumā arī tā nebija. Tagad es pateikšu Gustavsonam, kādēļ es nācu uz tādām domām. Mēs pazinām kādu nabaga šuvēju, kas slimoja ar diloni, bet kas cīnījās ko spēja pret šo slimību, bet sevišķi ar taisni pārcilvēcīgiem spēkiem pret tās lipīgumu, tādēļ, ka viņai bija bērns, ko viņa cerēja izsargāt no šīs slimības. Viņa stāstīja, ka vienu dienu, kad viņa ielā sākusi mocīties ar savu kāsu. pie viņas pienācis viens klaidonis un pārmetis, kādēļ viņa tā izvairās spļaut uz ielas. „Man arī dilonis,“ viņš bija sacījis, „un ārsts prasa, lai es uzmanos, bet tas nenotiks. Es kāsēju cilvēkiem taisni sejā, cerēdams arī viņiem pielaist savu slimību. Kādēļ lai viņiem klātos labāk, nekā mums? Taisni to lūk es gribētu zināt.“

Vairāk viņš nekā nebija sacījis, bet šuvēja tik ļoti bija izbijusies, ka visu dienu jutusies slima. Viņa šo cil-

vēku aprakstīja: tas bijis garš virs, labi noaudzis, kaut

gan ģērbies nožēlojamās skrandās. Viņa seju šuvēja lāgā nebija saskatījusi, bet vēl stundām ilgi viņu vajājušas šā vira dzeltenās ļaunās acis, kas kā divas kvēlas švīkas gailējušas starp uztūkušajiem acu plakstiem. Bet vis-< vairāk viņu izbiedējis tas, ka šis vīrs nebijis ne gluži piedzēries, ne arī pagrimis un tomēr tā runājis, kvēlodams tik dzijā naidā pret saviem līdzcilvēkiem.

Nav nemaz jābrīnās, ka māsa Edite pēc šā apraksta uz vietas pazina Dāvidu Holmu, bet mani pārsteidza, ka viņa centās šo vīru aizstāvēt. Viņa gribēja šuvēju pārliecināt, ka viņš tikai jokojies. „Tik daudz jums taču jāsaprot, ka tik spēcīga izskata vīrs nevar būt diloņa slimnieks,“ viņa sacīja. „Es pielaižu, ka viņš tik ļauns un tiešām jūs gribēja iebiedēt, bet tomēr tik negants viņš nebūs, ka gribēs pielaist cilvēkiem tādu slimību. Viņš taču nav nekāds izdzimums?“

Mēs viņai pretojamies; pēc mūsu domām viņš neizlikās ļaunāks nekā patiesi bija, bet māsa Edite viņu tik dedzīgi aizstāvēja, ka pat sadusmojās uz mums. ja domājām tik ļauni par šo cilvēku.

Jau otrreiz vedējs ar zīmēm liek saprast, ka viņš uzmanīgi seko sarunai. Viņš pat noliecās un palūkojās savam biedram sejā.

— Man liekas, ka palīdzības punkta māsai taisnība, Dāvid. Cilvēks, kas atteicās domāt par tevi ļauni, tevi tiešām gaužām mīlējis.

— Var jau būt, Gustavson, ka tas vēl nekā nenozīmēja, turpina palīdzības punkta māsa, un arī tas varbūt nekā nenozīmēja, ko es novēroju pēc dažām dienām. Bet notika, ka vienā vakarā māsa Edite atgriezās mājās visai nospiestā gara stāvoklī un noraizējusies par visām tām neveiksmēm, kas sita viņas nabaga ļaudis, tad pie viņas pienāca Dāvids Holms un sāka ar viņu runāties. Viņš tikai gribot viņai pateikt, vīrs savā ņirdzīgā balsī ierunājās, ka nu viņai sākšoties mierīgākas dienas, jo viņš pametīšot šo pilsētu.

Es biju sagaidījusi, ka šī ziņa iepriecinās māsu Edi-

ti, bet no viņas atbildes nomanīju, ka viņa bija noraizējusies. Viņa viņam pateica taisni acis, ka labāk vēlētos, lai viņš paliek šepat, tad viņa varētu ar viņu turpināt savu cīņu.

Viņš zobgalīgi izteica savu nožēlu, bet viņam pastāvīgi jāklīstot pa visu Zviedriju, meklējot vienu cilvēku, kas viņam katrā ziņā jādabū rokā. Iekams viņš šo personu nedabūšot rokā, viņam nebūšot miera ne dienu, ne nakti.

Un ziniet, Gustavson, māsa Edite tik neapslēptās bailēs vaicāja, kas tā persona tāda esot, ka es jau viņai gandrīz gribēju iečukstēt, lai viņa taču savalda savas jūtas šāda cilvēka priekšā. Bet šis vīrs šķita nekā nemanīja, viņš pavisam mierīgi atbildēja, ka ja vien viņš šo personu atradīšot, tad viņa to katrā ziņā uzzināšot. Viņš cerot, ka tad viņa varēšot priecāties līdz ar viņu, ka nu viņam vairs nenākšoties klīst kā nabaga klaidonim pa visu zemi.

Tad viņš aizgāja, un viņš laikam bija turējis vārdu, jo kādu laiku mēs par viņu nekā nedzirdējām. Es cerēju, ka viņš vairs nekad nenāks mūsu ceļā, jo visur, kur vien viņš parādījās, viņš nesa sev līdz tikai nelaimi. Bet tad notika, ka vienā dienā palīdzības punktā ieradās viena sieva un vaicāja māsai Editei, vai viņa kaut ko nezina par Dāvidu Holmu. Viņa atzinās māsai Editei, ka esot šā cilvēka sieva, bet viņa dzeršanas un ļauno parašu dēļ nav spējusi palikt ar viņu kopā, bet gan viņu pametusi. Viņa bija aizgājusi ar saviem bērniem visā slepenībā un ieradusies mūsu pilsētā, kas atradās tik tālu no viņu agrākās dzīves vietas, ka viņam nekad nebūtu nācis prātā viņu še meklēt. Viņa bija atradusi darbu vienā fabrikā un nopelnīja tik labi, ka varēja uzturēt sevi un savus bērnus, šī sieva bija tik labi ģērbusies, iedvesa uzticību un cieņu, viņa savā darba vietā it kā bija iecelta par jauno strādnieču pārzini, un bija tik labi nopelnījusi, ka spējusi sev iekārtot tīkamu un labi mēbelētu dzīvokli, ar visiem nepieciešamiem mājas piederumiem. Bet agrāk,

kad viņa vēl dzīvojusi kopā ar savu vīru, viņai pat trūcis bērniem barības un viņiem nācies ciest badu.

Bet viņa bija dzirdējusi, ka šai pilsētā redzēts viņas vīrs, un ka palīdzības punkta māsas viņu droši vien pazīšot, tādēļ viņa bija ieradusies uzzināt tuvāk.

Ja Gustavsons pie tās sarunas būtu bijis klāt un visu redzējis un novērojis, Gustavsons to nekad nespētu aizmirst. Kad šī sieva pie mums ieradās un pateica, kas viņa, māsa Edite tik ļoti nobālēja, it kā viņu būtu situsi smaga nelaime, bet drīz viņa savaldījās, un viņas acīs ie-dzirkstējās pārdabīga kvēle, šķiet, viņa pati sevi būtu uzvarējusi, un nekā vairs nevēlējās no šīs pasaules lietām. Un ar Dāvida Holma sievu viņa runāja tik maigi, ka tas taisni aizkustināja līdz asarām. Viņa šai sievai neteica neviena pārmetuma, un tomēr piespieda viņu nožēlot savu soli. Man šķiet, viņa šo sievu pārliecināja uzskatīt sevi par pašas cietsirdības iemiesojumu. Vēl vairāk, Gustavson, viņa pat prata modināt šai sievā mīlestību pret viņas vīru, viņas jaunības mīlestību, ko viņa bija izjutusi, kad šo cilvēku precēja. Viņa prata izvilināt, ka sieva stāstīja un atcerējās savus pirmos laulības gadus, prata viņā iededzināt ilgas pēc vīra. Gustavsonam nemaz nevajag domāt, ka māsa Edite centās apslēpt kāds viņas vīrs tagad kļuvis, bet viņa šai otrā sievā iedvesa tikpat karstu dziņu palīdzēt šim cilvēkam laboties, kādu sajuta pati.

Vedējs pie durvīm noliecas un novēro savu gūstekni, bet tad strauji atliecas, nebilzdams ne vārda, šķiet, viņa agrāko biedru apņem kaut kas tik drūms un drausms, ka pat viņš nespēj to panest. Viņš atslienās pret sienu un uzvelk kapuci dziļi uz acīm, lai izvairītos redzēt savu gūstekni.

- Droši vien pati sieva sajuta sirdsapziņas mokas, jo bija pametusi savu vīru viņa ļaunumam un bojāejai, turpina pestīšanas armijas māsa. Sarunā ar māsu Editi šīs sirdsapziņas mokas pieauga. Bet šai pirmā reizē viņa tomēr negribēja ziņot savam vīram, kur tagad atrodas. Tikai pēc vairākkārtējām garākām sarunām viņa

nāca pie šā lēmuma. Negribu nemaz apgalvot, Gustav-son, ka māsa Edite centās viņu uz to pierunāt, viņa arī šai sievai nedeva nekādas lielas cerības, bet es zinu, viņa vēlējās, lai sieva aicinātu vīru pie sevis. Pēc viņas domām, tas vīru glābtu, un tādēļ viņa necentās ietekmēt sievu, lai to nedarītu. Man jāsaka, ka tas tomēr bija māsas Edites nopelns, ka sieva pieņēma šo lēmumu, man jāsaka, ka viņa savienoja šo vīru ar cilvēku, ko viņš nu iedzina galīgā postā. Es bieži to esmu pārdomājusi un nākusi tikai pie vienas atziņas, ka viņa nekad to nebūtu uzdrošinājusies darīt, ja šo cilvēku nemīlētu.

Palīdzības punkta māsa izteica šos vārdus dziļā pārliecībā, bet šie abi, kas sākumā uztraucās dzirdot par māsas Edites mīlestību, tagad izturējās pavisam rāmi. Pestīšanas armijas kareivis sēdēja mierīgi pie galda, paslēpis seju rokās, un gulošā tēlā pie durvīm no jauna atspoguļojās tas pats negantais naids, kāds viņu bija pārņēmis, kad viņu ievilka šai telpā.

— Neviens no mums nezināja, kurp devies Dāvids Holms, turpina palīdzības punkta māsa, bet māsa Edite caur mūsu biedriem lika viņu uzmeklēt un nodot viņam vēsti, kur atrodas viņa sieva ar bērniem un nebija ilgi jāgaida, kamēr viņš ieradās. Māsa Edite nu aizveda viņu pie sievas, iepriekš parūpējusies, lai viņš dabūtu kārtīgu apģērbu un darbu pie būvdarbiem. Viņa neprasīja it nekādus solījumus un saistības. Viņa zināja, ka šim vīram līdzīgus ļaudis nevar saistīt ar pienākuma saitēm, bet viņa gribēja šo sēklu, kas auga starp nezālēm, pārstādīt labākā zemē, un bija dziļi pārliecināta, ka viņai laimēsies.

Un kas zina, vai māsa Edite nebūtu sasniegusi savu mērķi? Bet tad notika liela nelaime. Māsa Edite saslima ar plaušu karsoni, un kad tas bija pārciests, un mēs jau cerējām, ka viņa izveseļosies, viņa sāka acīm redzot sakrist, kādēļ mums nācās viņu aizsūtīt uz sanātoriju.

Bet kā Dāvids Holms izturējies pret savu sievu, tas man Gustavsonam nemaz nav jāsaka. Gustavsons zina to tikpat labi, kā mēs visi. Mēs vienīgi centāmies, lai mā-

sa Edite to neuzzinātu, jo baiļojamies viņas dēļ. Mēs cerējām, ka viņa nomirs to neuzzinājusi, bet nu es vairs lāga nezinu, vai tas tā tiešām ir. Man šķiet, viņa zina visu.

— Kā gan viņa to būtu dabūjusi zināt?

— Tās saites, kas viņu saista ar Dāvidu Holmu, ir tik spēcīgas, ka man šķiet, viņa visu uzzinājus^1' citādā, ne parastā ceļā. Un taisni tādēļ, ka viņa visu zina, viņa visu dienu neatlaidīgi vēlējās ar viņu runāt. Viņa uzvēlusi Dāvida Holma sievai un bērniem dziļu postu, un viņai atlikušas tikai šis nedaudzās stundas, lai to izlabotu. Bet mēs esam tik gļēvi, ka pat neparūpējamies, lai atvestu šo cilvēku pie viņas!

— Bet ko tas līdzētu? stūrgalvīgi vaicā pestīšanas armijas kareivis. Viņa pat nespēj ar viņu runāt. Jūtas pārāk vāra.

— Es varētu ar viņu runāt māsas Edites vārdā, pārliecināta saka palīdzības punkta māsa. Un šos vārdus viņš uzklausītu, ko viņam saka pie mirējas gultas.

Ko jūs viņam sacītu, māsa Marija? Vai tiešām jūs viņam sacītu, ka m;āsa Edite viņu mīl?

Palīdzības punkta māsa pieceļas. Viņa sakrusto rokas pār krūtīm un stāv augšup paceltu vaigu un aizvērtām acīm.

— Augstais Dievs, viņa lūdz, liec, lai še ierodas Dā

vids Holms, iekams māsa Edite nav mirusi! Labais Dievs, dari tā, lai viņš redz māsas Edites mīlestību, un lai šī mīlestība atkausē viņa sirdi! Labais Dievs, vai gan tā mīlestība tādēļ nav sūtīta viņas dvēselei, lai uzvarētu viņa sirdi? Labais Dievs, dari mani stipru, lai es necenstos viņu saudzēt, bet gan viņas mīlestības spēkā spētu iededzināt šī cilvēka dvēseli! Labais Dievs, liec, lai viņš to sajūt kā maigu vēsmiņu, kā eņģeļa spārnu vēdas, kā sārto rītausmu, kas iedzirkstas austrumos un izklaidē tumsu! Labais Dievs, liec viņam saprast, ka māsa Edite ir mīlējusi tikai viņa dvēseles dzīles, to, ko viņš pats ir mēģinājis apslāpēt un nonāvēt! Labais Dievs---

Palīdzības punkta māsa saraujas un paceļ acis. Pestīšanas armijas kareivis ir piecēlies un uzvelk svārkus.

— Es iešu viņu uzmeklēt, māsa Marij, viņš saka aizsmakušā balsi. Es bez viņa neatgriezīšos.

Bet gulošais tēls pie durvīm nu pagriežas pret vedēju un saka:

— Georg, vai nu nepietiks? Kad es ienācu šai istabā, viņu runas mani sākumā saviļņoja. Tādā kārtā tu varbūt mani būtu spējis pievarēt, bet tev viņus nācās brīdināt. Viņiem nevajadzēja sākt runāt par manu sievu.

Vedējs neatbild, bet ar roku pamāj uz tālāko istabu. Istabas dibenā, caur mazajām aiz tapētēm slēptajām durvīm ienākusi viena veca sieva. Klusiem soļiem viņa pieiet klāt abiem cilvēkiem, kas veduši šo garo sarunu, un trīcošā balsī, kas it kā apliecina viņas vārdu dziļo nozīmi, saka:

— Viņa vaira nevēlas gulēt tur, savā istabiņā. Viņa vēlas, lai viņu iznes še. Laikam gals vairs nav tālu.

VI

Nabaga mazā slimā māsa, kas guļ nāves cisās, jūt, ka ar katru mirkli kļūst nevarīgāka. Sāpes viņu vairs nemoka, bet viņa guļ un cīnās ar nāvi, kā daudzas naktis, sēdēdama pie kāda slimnieka gultas, cīnījusies ar miegu.

— Ak, cik saldi tu mani aicini! Bet tas neiet, ka tu ņēmi, par mani virsroku, viņa tad mēdza sacīt miegam, un ja tad miegs tomēr uz mirkli viņu pievarēja, un viņas plaksti aizvērās, viņa tomēr tūlīt satrūkās un no jauna nodevās savam pienākumam.

Nu viņa jūt, ka kaut kur kādā vēsā telpā ar brīnum svaigu un tīru gaisu, kas būs tik bezgala tīkams viņas slimām’ plaušām, viņai klāj dziļu, platu gultu ar mīkstiem spilveniem, tik viegliem kā rūgstoša mīkla. Viņa zina, ka šo gultu sakārto viņai un viņa alkst iegrimt šai gultā un izgulēt savu bezgalīgo nogurumu, bet viņu nomoka

nojauta, ka tad iegrims tik dziļā miegā, no kura vairs nekad neatmodīsies. Viņa cenšas noraidīt atpūtas kārdinājumu. Vēl nav pienācis viņas atpūtas mirklis.

Kad nu mazā palīdzības punkta māsa paraugās blakus telpā, viņas acīs iegailas pārmetums. Viņa izskatās bargāka kā jebkad.

- Cik gan jūs visi cietsirdīgi, ka negribiet man palīdzēt šai vienā vienīgā lietā, pēc kā es tā cenšos! liekas, viņa žēlotos. Vai gan es, būdama vesela, neesmu nostaigājusi daudzus soļus jums kalpodama, ka jūs pat nevēlaties papūlēties atvest pie manis cilvēku, ko es tik ļoti vēlos satikt?

Lielāko laiku viņa guļ aizvērtām acīm un gaida un tik uzmanīgi klausās, ka pat visniecīgākais troksnis šai mazajā namiņā nepaslīd garām viņas ausīm. Pēkšņi viņai liekas, ka priekšējā istabā ienācis kāds svešnieks, sēd tur un gaida, kamēr viņu ievedīs pie slimnieces. Viņa atver acis un lūdzoši noraugās mātē.

Viņš taču stāv pie virtuves durvīm, vai tiešām miāte viņu nevar ielaist pie manis?

Māte pieceļas, atver tapetēm segtās durvis un paraugās lielajā istabā. Viņa atgriežas purinādama galvu.

— Tur neviena nav, mans bērns, viņa saka, neviena, izņemot māsu Mariju un Gustavsonu.

Tad slimā nopūšas un no jauna aizver acis. Bet vēlreiz viņu pārņem sajūta, ka Dāvids Holms tur sēd pie durvīm un gaida. Ja vien pie gultas atrastos kā parasti viņas drānas, viņa apģērbtos un pati izietu un ar viņu parunātu. Bet drānu tur nav, un turklāt viņa baiļojas, ka māte viņai neļaus piecelties.

Viņa nevar un nevar izgudrot, kā lai tiek priekšējā telpā. Viņa noteikti pārliecināta, ka tur atrodas Dāvids Holmis. Māte tikai negrib atļaut viņai tur iziet. Māte laikam gan domā, ka viņš izskatās drausms, un viņa nevēlas, ka viņas bērns runātu ar tādu cilvēku. Māte laikam domā, ka nav nekādas nozīmes, ka viņa to satiktu. Māte domā, tagad, kur viņa guļ uz nāves cisām, viņai laikam gan vienalga, kas notiek ar Dāvidu Holmu.

Beidzot viņai iekrīt prātā, pēc viņas domām, visai viltīgs plāns. „Es palūgšu, lai māte palūdz biedriem mani iznest lielajā istabā,“ viņa domā. „Teikšu mātei, ka vēlos vēlreiz redzēt šo istabu. Tur mātei nevar būt nekādu iebildumu'.

Viņa izsaka savu vēlēšanos, bet pie sevis gudro, vai varbūt māte nojautusi viņas viltību, jo ceļ daudzus iebildumus.

Vai tad tev še nav labi? viņa vaicā. Visas citas dienas tu taču šai istabā juties tik labi.

Māte nepaceļ ne pirksta, lai izpildītu slimās vēlēšanos, bet mierīgi paliek sēdot. Mazā māsa tagad jūtas gluži kā maza meitenīte, kad viņa mātei kaut ko veltīgi lūdzās. Un gluži kā mazs bērns viņa nu sāk lūgties un tielēties, lai beidzot salauztu mātes pacietību.

— Māt, es tik loti vēlētos iznākt lielajā istabā. Gu^-stavsons un māsa Marija mani tur iznestu, ja tikai māte viņus pasauktu. Mana gulta tur vairs ilgi nestāvēs, māt.

— Gan tu redzēsi, ka tur lielajā istabā tev nemaz nebūs tik labi, saka māte, bet viņa tomēr pieceļas un atgriežas ar abiem draugiem.

Laime, ka māsa guļ mazajā, vieglajā koka gultiņā, kur gulējusi bērnu dienās, kādēļ māsa Marija, Gustav-sons un viņas māte slimo viegli var ienest otrā istabā. Tiklīdz slimā iztikusi pa durvīm, viņa pamet strauju skatu virtuves nodalījumā. Viņa jūtas gaužam pārsteigta, neredzēdama tur Dāvida Holma. Jo bija tik pārliecināta viņu tur ieraudzīt.

Viņa jūtas gaužam vīlusies, un neaplūko vis vērīgāki šo trijos nodalījumos iedalīto telpu, bet nogurusi aizver acis. Tad viņu no jauna pārņem nojauta, ka pie durvīm sēd kāds svešinieks un gaida uz viņu. „Nav iespējams, ka es alotos,“ viņa domā. „Kādam tur jābūt, vai nu tas ir viņš vai kāds cits.“

Viņa par jaunu atver acis un visai vērīgi lūkojas istabā. Tad ar lielām pūlēm saredz, pie durvīm kāds stāv. Stāvs nav skaidri saredzams, tas iezīmējās kā viegla ēna. Viņai pat gribētos sacīt, ka tā ir ēnas ēna.

Māte noliecas pār slimo.

— Vai nu tu jūties labāki šai istaba? viņa vaicā.

Slimā piekrizdama pamāj ar galvu un čukst, ka viņa

nu jūtas tik priecīga. Bet viņa vairs nedomā par istabu, bet visu laiku gulēdama domā par ēnu pie durvīm. „Kas gan tur stāv?“ viņa gudro un domā, lai tas maksātu viņas dzīvību, viņai tas jānoskaidro.

Māsa Marija apstājas tā, ka aizēno durvis, bet slimā ar visu savu gribas spēku viņu tomēr dabū no turienes prom.

Viņi viņas gultu nolikuši tai istabas nodalījumā, ko viņas ar māti mēdz apzīmēt par viesistabu, un šis nodalījums atrodas vistālāk no durvīm. Pagulējusi tur kādu laiciņu, viņa čukst mātei:

— Nu es esmu apskatījusi viesistabu, tagad gribu tikt ēdamistabā.

Slimā novēro, ka māte norūpējusies paraugās viņas draugos, un ka viņi pakrata galvas. Viņa to izskaidro tā, ka viņi bīstas^1 viņu pienest tuvāk tam ēnai līdzīgam, tēlam, kas stāv pie durvīm. Pamazām viņa nojautusi, kas tas par tēlu, bet baiļu viņa nejūt, vienīgi vēlas nākt tam tuvāk.

Viņa lūdzoši raugās mātē un savos draugos, un tie, nesacīdami vairāk ne vārda, viņai paklausa.

Kad nu viņa atrodas nodalījumā, ko agrāk mēdza apzīmēt par ēdamistabu, viņa var skaidrāk saredzēt durvis un saskatīt, ka pie durvīm kavējas kāds tumšs stāvs, turēdams rokās it kā kādus darbarīkus. Tas laikam gan nav Dāvids Holms, bet tomēr viņai visai svarīgi satikt šo tēlu.

Viņai jātiek tam tuvāk, un cenzdamās smaidīt, lai ar to it kā atvainotu savu nemiera, viņa dod zīmi, ka vēlas, lai viņu ienes arī virtuvē. Viņa redz, ka šī viņas vēlēšanās tik dziļi apbēdina māti, ka tā sāk raudāt, un viņas dvēselē ietrīsas nojautas, ka māte tagad viņu atceras kā mazu meitenīti, kas sēd pie plīts uguns atblāzmā un čalo par visiem dienas notikumiem skolā, kamēr māte, stāvēdama pie pavarda, vāra vakariņas. Slimai

šķiet, ka viņas māte tiešām viņu saskata visās vietiņās, un ka māte gandrīz saļimst zem smagās vientulības nojautas, kas pamazām viņu sagrābj. Bet nu viņa nedrīkst domāt par savu māti. Viņa nedrīkst savu uzmanību pievērst kam citam, izņemot to vissvarīgāko, kas viņai jāveic šais īsajos mirkļos, kas viņai atlicis.

Tagad, kad viņa pārnesta vēl tālāk, slimā skaidri var saskatīt neredzamo, kas stāv pie durvīm. Tas ir tumšs stāvs, ģērbies melnā apmetnī, dziļi uz acīm uzvilktu kapuci. Rokās viņam gara izkapts. Viņai ne mirkli nav šaubu, kas tas tāds.

„Tā ir nāve,“ viņa domā. Un viņu pārņem, baismas, jo tā ieradusies par agru. Citādi viņai no nāves nav ne mazāko baismu.

Jo vairāk slimniece tuvojas durvīm, jo vairāk gulošais, saistītais tēls saraujas, it kā vēlēdamies paslēpties, izvairīties slimās uzmanības. Viņš ievēro, ka viņa neatlaidīgi lūkojas uz durvīm un it kā kaut ko tur arī ierauga. Viņš nevēlas, ka slimā ierauga viņu. Tas būtu pārāk smags pazemojums. Viņas skati arī neuztver viņa skatus. Tie vērsti pret kādu citu, un viņš saprot, ja viņa ko redz, tad tas ir Georgs.

Tikko viņa pienākusi viņiem tuvāk, gulošais novēro, ka slimā, viegli pamādama galvu, aicina Georgu sev tuvāk. Georgs vēl ciešāki satinās apmetnī, it kā saldams, un tuvojas slimās gultai. Viņa noraugās viņā maigu, lūdzošu skatienu.

— Tu redzi, ka es tevis nebaidos, viņa tikko dzirdami čukst. Es tev labprāt sekošu, bet vispirms vēlētos lūgt, vai tu man nevari dot laiku līdz rītam, lai es spētu paveikt to lielo uzdevumu, kā dēļ Dievs mani sūtījis pasaulē.

Kamēr viņa runādamās aizņemta ar Georgu, Dāvids Holms pacēlis galvu, lai viņu saskatītu. Viņš nu ievēro, ka viņas dvēseles cēlums piedevis viņai agrāk neredzētu skaistumu; viņas vaigā atspoguļojas kaut kas lepns, cēls, neaizsniedzams, bet tik neatvairāms, ka viņš vairs nespēj domāt nekā cita, ne arī novērst no viņas savas acis.

— Varbūt tu mani nesadzirdi, viņa saka Georgam.

Noliecies man tuvāk! Man ar tevi jārunā, tā, lai citi to nedzirdētu.

Georgs noliecās tik zemu, ka viņa kapuce gandrīz skar mirējas vaigu.

Runā cik klusu vien vēlies! viņš saka. Es tevi dzirdēšu. Nu viņa runā tik klusā čukstošā balsī, ka tie trīs cilvēki, kas stāv pie viņas gultas, pat nenojauš, ka viņa kaut ko saka. Viņu sadzird vienīgi vedējs un otrs velis.

— Nezinu, vai tu nojaut, cik tas man svarīgi, viņa saka Georgam, bet tev man jādod laiks līdz rītam, lai es satiktu vienu cilvēku, ar ko man katrā ziņā jārunā. Tu nemaz nezini, cik nelāgi esmu rīkojusies. Esmu bijusi pārāk patvarīga un neapdomīga. Kā gan es varētu stāties Dieva vaiga priekšā, es, kas esmu bijusi par cēloni lielai nelaimei?

Viņas acis baismās ieplešas, un viņa smagi cīnās pēc elpas, bet tomēr nemaz negaidot atbildi turpina.

Man tev jāsaka, ka vīru, ko es vēlos satikt, es mīlu. Tu taču mani saproti? Man jāsatiek vīrs, ko es mīlu!

— Bet, māsa, saka vedējs, tas vīrs---

Bet viņa nemaz nevēlas dzirdēt viņa atbildi, iekams nav izteikusi visu, kas viņu nospiež, lai spētu šo tēlu aiz-kustināt.

— Tu saproti, ka mani nospiež lielas bēdas, ja stāstu tev tādas lietas. Man nav viegli atzīties, ka es mīlu taisni to vīru. Mani allaž pārņēmis dziļš kauns, domājot, ka esmu tik zemu grimusi un milu cilvēku, kas jau saistīts ar kādu citu. Esmu pret to cīnījusies um pretojusies. Man. likās, ka es, kam vajadzēja būt šo nelaimīgo priekšzīmei un vadonei, esmu ļaunāka par to ļaunāko.

Georga viena roka kā mierinādama pieskaras viņas pierei, tomēr sacīt viņš nesaka ne vārda, bet ļauj viņai turpināt.

— Bet vissmagākais pazemojums nav tas, ka es mīlu precētu vīru. Visļaunākais ir tas, ka šis cilvēks, ko es mīlu ir ļauns un zems. Es pati nezinu, kādēļ sevi aizr

metu tādam nelietim. Esmu cerējusi, esmu ticējusi, ka arī viņā slēpjas kas lab's, bet allaž esmu alojusies. Lai-kaita es pati esmu ļauna sieviete, ka mana sirds varēja tā nomaldīties. Ai, vai tiešām tu nespēj saprast, ka es nespēju aiziet, iekams vēl reiz neesmu mēģinājusi viņu tomēr varbūt labot?

— Tu jau tik daudz reiz esi to mēģinājusi, noraidoši ierunājās Georgs.

Viņa aizvēj* acis un kaut ko pārdomā, bet tomēr drīz tās atkal atveļ*, un viņas vaigs izstaro jaunu pārliecību.

— Tu laikam domā, ka es lūdzu tikai sevis labā, un tu domā, tāpat, kā tie citi, ka man tagad varētu būt vienaldzīgi kā viņam klāsies; es jau tik un tā no tā visa drīz aiziešu. Man kaut kas tev stāstāms, kas notika šodien, lai tu saprastu, ka es lūdzos citu dēļ, lai tu man atļautu vēl mazliet laika.

Viņa aizvēj* acis un runā tālāk, neatvērdama acu.

— Redzi, tas notika priekšpusdienā. Es tagad pati nesaprotu, ka tas varēja notikt, bet es biju pilsētā ar grozu uz rokas, biju nodomājusi aiznest kādam trūcīgam barību. Es stāvēju kādā pagalmā, kur nekad līdz šim vēl nebiju bijusi. Mani ieslēdza augstas mājas, un tās visas izskatījās apkoptas un labā stāvoklī, it kā tanīs dzīvotu turīgi ļaudis. Es pati nezināju, ko es šai vietā meklēju, bet tad ievēroju, ka pie vienas mājas sienas atradās maza būda, kas drīzāk gan bija domāta vistām. Bet nu to bija centušies pārtaisīt cilvēku mītnē. Vietu vietumis tā bija apsista ar dēļiem un papes gabaliem, tur bija ietaisīti pāris greizu lodziņu un jumtā skārda dūmainis.

No skārda caurules plūda tieva dūmu strūkla, un saprazdama, ka šī būdele apdzīvota, es sev sacīju: „Protams, ka es gribēju doties šai mājelē.“

Es uzkāpu uz koka kāpnēm, kas bija tik šauras un stāvas, ka man vēl reiz ienāca prātā, it kā es dotos putna būrī, un tad es uzliku roku durvju kloķiiņ. Juta, ka durvis nebija aizslēgtas un dzirdēdama istabā balsis, es nepieklauvēdama gāju iekšā.

Kad es iegāju istabā, neviens pret mani nepagriezās

un mani neievēroja, un es ievilkos kaktā pie durvīm, par liku tur stāvot, kamēr manis ievajadzēsies. Jo es noteikti zināju, ka biju ieradusies šai mājā kādā sevišķi Svarīgā lietā.

Bet tā stāvēdama es iedomājos, ka esmu ienākusi kādā šķūnī, bet nevis cilvēku mītnē. Šai telpā gandrīz nebija nekādu mēbeļu, pat ne gultas. Vienā kaktā gulēja daži nodriskāti matrači, kas, cik es nopratu, izpildīja guļas vietu. Tur nebija neviena krēsla, vismaz ne viena vesela, ko varētu pārdot, tikai viens vienīgs nekrāsots un neglīts galds.

Tad es pēkšņi pati sev sacīju, ka tagad zinu, kur atrodos. Tur taču istabas vidū stāvēja Dāvida Holma sieva. Viņi acīmredzot pa to laiku, kamēr es atrados sanatorijā, bija mainījuši dzīvokli. Bet kādēļ viņu mītne bija tik nemājīga un nabadzīga? Un kur bija palikušas viņu mēbeles? Kur bija palikusi šī skaistā kumode un šujam-mašīna un--- —

Biju spiesta pārtraukt uzskaitīt visas šīs lietas. Es jau pati vairs nespēju apjēgt kā visa še trūka. Še jau vairs nebija nekā.

„Cik viņa sieva izskatās izmisusi,“ es domāju, „un cik viņa nabadzīgi ģērbusies! Viņa kļuvusi pavisam cita nekā bija pavasarī.“

Es jau gribēju steigties viņai klāt un viņu izvaicāt, bet tad savaldījos, jo istabā atradās divas svešas dāmas, nogrimušas dzīvā sarunā ar Dāvida Holma sievu.

Viņas visas bija tik nopietnas un drī!z vien es saprar tu, ko tas nozīmēja. Viņa runāja par to, ka bērni nododami bērnu patversmē, lai viņus izsargātu no tēva ļaunās slimības.

Nespēju ticēt, ka es būtu dzirdējusi pareizi. „Tas taču nav iespējams, ka Dāvidam Holinam būtu dilonis,“ es domāju. „Zinu, kādreiz biju to dzirdējusi, bet negribēju tam ticēt.“

Vēl vienu lietu es nespēju saprast, viņas visu laiku runāja tikai par diviem bērniem. Cik es atcerējos, tad viņiem bija trīs bērni.

»Zelma Lagerlefa. IV«

Bet man nenācās ilgi gaidīt, iekams uzzināju patiesību. Viena no šīm labdarības dāmām bija novērojusi, ka naf)aga sieva raudāja, un viņa to mierināja, ka bērni tiks tik labi kopti, it kā viņi atrastos turīgā mājā.

„Nepiegriežiet vērību manām asarām, ārsta kundze,“ es dzirdēju sievas balsi. „Es raudātu vēl vairāk, ja nespētu savus bērnus aizsūtīt prom. Mazākais bērns jau atrodas slimnīcā, un redzēdama, ka viņš cieš, es sev sacīju, ja vien man laimētos abus lielākos dabūt prom no mājas, es neteiktu ne vārda, tikai pateiktos Dievam un justos priecīga.“

Dzirdot šos viņas vārdus, es sajutu dziļas baismas. Ko gan Dāvids Holms bija izdarījis ar savu sievu, savu māju un, saviem bērniem? Vai pareizāki — ko biju izdarījusi es? Jo taisni es viņu savedu kopā ar viņa ģimeni.

Tā stāvēdama savā kaktā es sāku raudāt un šņukstēt. Es tikai nespēju saprast, ka šīs citas sievietes mani neievēroja, bet viņas nelikās manis ne zinot.

Es redzēju, ka sieva tuvojās durvīm. „Es iziešu uz ielas un iesaukšu bērnus,“ viņa sacīja. „Viņi būs tepat tuvumā.“

Viņa gāja man tik tuvu garām, ka viņas skrandainais salāpītais ģērbs pieskārās manai rokai. Tad es no metos ceļos, piespiedu svārkus pie savām lūpām, skūpstīju tos un raudāju. Bet es nespēju izteikt ne vārda. Es šai Sievai biju nodarījusi vislielāko netaisnību.

Es tikai brīnījos, ka viņa mani nelikās ne zinis, bet varēju arī saprast, ka viņa negribēja runāt ar cilvēku, kas viņu iegrūdis tādā postā.

Nabaga māte tomēr neatstāja istabu, jo viena dāma ierunājās, ka iekams viņa iesauc bērnus, vēl nokārtojama kāda lieta. Viņa no savas somas izņēma kādu papīru un skaļii izlasīja tā saturu. Tā bija apliecība, ka vecāki uzticēja viņai savus bērnus tik ilgi, kamēr viņu māja bija apdraudēta no šīs lipīgās slimības. Šo papīru vajadzēja parakstīt abiem vecākiem.

Istabas pretējā galā bija kādas durvis. Tagad tās at^ vērās un istabās ienāca Dāvids Holms. Es nekā nevarēju

darīt, bet man bija jādomā, ka viņš stāvējis aiz šīm dur vīm un klausījies, lai īstā mirklī ienāktu istabā. * Viņš bija ģērbies savās vecajās netīrajās skrandās, un viņa acīs gailēja šī ļaunā kvēle. Man bija jāatzīstas, ka viņš tīri apmierināts palūkojās ap sevi, it kā priecādamies; par visu šo postu.

Viņš sāka stāstīt, cik ļoti mīlot savus bērnus, un cik sāpīgi viņam bijis, ka mazāko nācies aizvest uz slimnīcu un tādēļ viņam būtu pārāk smagi atdot arī lielākos.

Abas dāmas viņā gandrīz neklausījās. Viņas tikai aizrādīja, ka viņš savu's bērnus droši vien pazaudēs, ja viņus neaizvedīs no šīs mājas.

Kamēr viņas runājās ar Holrnu, es novērsos un paraudzījos viņa sievā. Viņa bija atkāpusies pie vienas sienas un lūkojās viņā tā, ka laikam nomocīts un piekauts cilvēks raugās savā bendē.

Tikai tagad, es sāku noprast, ka esmu rīkojusies ārkārtīgi nepareizi: Man šķita, ka Dāvidā Holmā laikam slēpās kāds slepens naids pret šo sievu. Ka viņš bija vēlējies nokļūt viņas mājā, ne aiz ilgām, lai būtu kopā ar viņu, bet gan lai viņu mocītu.

Dzirdēju, ka viņš tur stāvēja un stāstīja šīm smalkajām dāmām par savui tēva mīlestību. Viņas atbildēja, ka to viņš varētu: vislabāki pierādīt, izpildīdams ārsta priekšrakstus un sargādamies izplatīt savu slimību. Tādā gadījumā viņas labprāt atļautu, lai bērni paliek mājās.

Bet neviena no viņām nenojauta viņa nolūkus. Tikai es to skaidri noprata „Viņš grib paturēt bērnus,“ es domāju, „viņam vienalga, lai tiem pielīp viņa slimība.“

Arī viņa sieva to bija nopratusi. Neapvaldīti, kā prātu zaudējusi, viņa iekliedzās. „Šis slepkava! Viņš negrib man atļaut aizsūtīt bērnus prom no mājas! Viņš grib, lai bērni paliktu mājās, lai viņš tos varētu aplaist ar nikno slimību, un bērni nomirtu! Viņš ir izrēķinājis, ka tā man vislabāk varēs atriebties!“

Dāvids; Holms novērsās no savas sievas, paraustīdams plecus.

„Tiesa, es negribu parakstīt šo papīru,“ viņš sacīja dāmām.

Abas dāmas nu dedzīgi centās viņu pārliecināt. Sieva viņam uzbruka nikniem vārdiem, un ari abu dāmu' vaigi dusmās sārtojās, un viņas sacīja skarbus vārdus.

Viņš pavisam rāmi viņās noklausījās! un tikai atbildēja, ka nespēj atteikties no saviem bērniem.

Neaprakstāmās baismās es klausījos šai sarunā. Neviena no viņām necieta tādas mokas kā es, jo neviena nemīlēja šo vīru, kas rīkojās tik neģēlīgi. Es stāvēju un cerēju, ka viņas varbūt atradīs īstos vārdus, kas viņu aizkustinās.. Gribēju pati mesties pie viņa. Bet jutos dīvaini saistīta un nevarēju pat pakustēties. „Kāda nozīme viņu pārliecināt un ar viņu ķildoties. Tādu cilvēku tir kai nepieciešams iebiedēt,“ Ne viņa sieva, ne viena no šīm dāmām neminēja Dieva vārdu. Neviens viņu nebrīdināja ar Dieva taisnīgām dusmām. Man likās, ka es savā rokā turu Dieva soda zibeņus, bet nespēju tos mest viņam virsū.

Pēkšņi istabā iestājās klusums. Abas smalkās dāmas piecēlās un gribēja aiziet. Viņas nekā nebija panākušas. Arī sieva to nebija spējusi. Viņa atmeta savu cīņu un bija iegrimusi dziļā izmisumā.

Vēl reiz es ar pārcilvēcīgām pūlēm gribēju sakustēties un runāta Vārdi man dega uz lūpām^1. „Ak tu liekuli!“ es gribēju sacīt. „Tu laikam domā, ka es nezinu ko tu gribii panākt? Es, kam tagad jāmirst, es tevi saukšu Dieva taisnā vaiga priekšā. Apsūdzēšu tevi augstajam soģim, ka tu gribi nogalināt savus bērnus. Es pret tevi liecināšu.“

Bet kad es piecēlos, laii to teiktu, tad vairs nebiju Dāvida ITolma mītnē, bet gulēju nevarīgi savā gultā. Un kopš tā mirkļa esmu neatlaidīgi» saukusi pēc viņa, bet bez panākumiem.

Stāstīdama čukstošā balsī šo savu stāstu, nabaga māsa visu laiku gulējusi aizvērtām acīm. Nu viņa tās plaši atveļ* un neaprakstāmās baismās noraugās Georgā.

— Tu taču neļausi man nomirt, iekams nebūšu ar vi-

ņu runājusi? viņa lūdzās. Padomā par viņa bērniem un sievu!

Gulošais tēls brīnās par Georgu. Viņš taču viņu varētu apmierināt ar vienu vienīgu vārdu, pateikt viņai, ka Dāvids Holms beidzis šo savu spēli un vairs nespēj kaitēt ne savai sievai, ne bērniem, bet Georgs par šo lietu cieš klusu. Tai vietā viņš nabaga māsu: vēl vairāk apbēdina*

— Vai tad tev būtu jel kāda vara pār Dāvidu Holmu? viņš saka. Viņš taču nav tas vīrs, kas ļaujas ietekmēties* Tas, ko tui šodien pieredzējusi, nav nekas cits, ka tikai naids, ko viņš ilgus gadus lolojis savā sirdī un par to priecājies.

— Ak nerunā jel tā, nerunā! viņa sauc.

— Es viņu pazīstu labāk nekā tu, saka vedējs. Es tev pastāstīšu, kas viņu par tādu padarīja.

— Es labprāt tevī! klausīšos, viņa atbild. Būtu: labi, ja es viņu spētu saprast.

— Tad tev man jāseko līdz kādai citai pilsētai, saka vedējs, mēs apstāsimies pie cietuma. Ir vakars, un no cietuma tikko izlaiž kādū vīru, kas tur nosēdējils par dzeršanu kādas dienas četrpadsmit. Pie cietuma vārtiem neviens viņa nesagaida, bet viņš apstājas un uzmanīgi vēro apkārtni, cerībā, ka kāds viņu tomēr sagaidīs, to viņš tik karsti bija vēlējies.

Lieta tā, ka sils vīrs, ko nupat izlaida no cietuma, nupat pārdzīvojis dziļu dvēseles saviļņojumu. Kamēr viņš bijis cietumā, ar viņa jaunāko brāli notikusi nelaime. Dzērumā viņš nogalinājis kādu cilvēku un tādēļ apcietināts* Vecākais brālis nekā par šo lietui nav zinājis, iekams cietuma mācītājs viņu neaizveda slepkavas cellē un neparādīja šo jauno vīru, kas tur sēdēja dzelžos ieslēgtām rokām, jo pie apcietināšanas pretojies. „Vai tu redzi, kas tur sēd?“ vaicāja mācītājs, un vīrs, ieraudzīdams savu jaunāko brāli, kļuva dziļi saviļņots, jo šo brāli viņš visvairāk mīlējis. „Tagad viņam nāksies pavadīt cietumā daudzus gadus,“ sacīja mācītājs, -„bet mēs visi atzīstam, Dāvid Holm, ka šo sodu nāktos izciest tev, jo vienīgi tu

oo

viņu pavedi un iegrūdi' postā, līdz viņš kļuva tāds žūpa* ka vairs pats nezināja, ko darīja.“

Dāvids Holms tikai ar lielām mokām savaldījās līdz nonāca savā cellē, bet tur viņš tik karsti raudāja, kā nebija raudājis kopš bērnu dienām. Un tad viņš sev deva solījumu, ka tagad atgriezies no savām maldu tekām. Agrāk viņš nebija izjutis, ko nozīmē iegrūst postā mīlamu cilvēku^1. Viņa domas no brāļa pievērsās sievai un bērniem, un pēkšņi viņš saprata, cik smaga viņu dzīve. Viņš deva sev solījumu, ka viņiem ne mūžam vairs nenāksies viņa dēļ žēloties. Un tai vakara stundā, kad viņu izlaida no cietuma, viņš ilgojās savas sievas, lai teiktu viņai, ka nodomājis sākt jaunu dzīvi.

Bet viņa viņu nesagaida pie cietuma, un arī ceļā uz mājām viņš viņu nesatiek. Jā, kad viņš pārnāk mājās un pieklauvē pie savām durvīm, sieva neatver viņa priekšā durvis, kā parasti to mēdza darīt, ja viņš bijis prom ilgāku laiku. Viņu pārņem ļauna nojauta, bet viņš tai negrib ticēt. Nav iespējams, ka tas notiktu taisni tagad, kad viņš grib kļūt par citu cilvēku.

Sieva parasti iziedama mēdz paslēpt slēdzeni zem sei-dziņas pie durvīm, un viņš nu noliecas un tiešām atrod slēdzeni. Tad viņš atver durvis un paraugās savā dzīvoklī, un gudro, vai tikai nav apmaldījies, jo viss dzīvoklis gluži tukšs. Jā, nu taisni ne gluži tukšs; vairums mēbeļu vēl stāv savās vietās, bet istabā nav neviena cilvēka.

Tur nav ne malkas, ne ēdiena, logiem trūkst aizkaru. Istabas ir nemājīgas un netīras, liekas tās jau vairākas dienas nebūtu apdzīvotas.

Viņš iegriežas pie saviem kaimiņiem un pavaicā, vai varbūt viņa prombūtnes laikā viņa sieva saslimusi. Viņš cenšas sev iegalvot, ka viņu varēja aizvest uz slimnīcu. „Ak nē, todien, kad! viņa aizvilkās^1 no dzivokļa, viņa bija spirgta un vesela,“ atbild kaimiņi, ,„Bet kur tad viņa aizgāja?“ — „Jā, to nu mēs nezinām.“

Viņš ievēro kaimiņu ziņkārās un zobgalīgās sejas un saprot, ka ir tikai viena iespēja. Laikam gan sieva būs izmantojusi gadījumu, kamēr viņš sēdēja cietumā un pazudusi. Viņa paņēmusi sev līdz bērnus un nepieciešamās lietas, nedevusi viņam par to ne mazāko ziņu, ļāvusi, lai viņš atgriežas' šai tukšajā dzīvoklī. Un viņš, kas domājis atgriezties pie savas sievas ar lielo prieka vēsti! Viņš gandrīz iemācījies no> galvas, ko viņai sacīs. Viņš bija nodomājis viņu mīļi lūgt piedot viņa netikumus. Viņam bijis draugs no smalkākās sabiedrības, bet visai pagrimis. Viņš bija nodomājis šo draugu aizmirst, draugu, kas viņu valdzināja ne tikai ai saviem netikumiem, bet arī tādēļ, ka bija izglītots un daudz ko zināja. Nākošā dienā viņš bija nodomājis doties pie sava vecā meistara un lūgt, lai viņu pieņem atpakaļ vietā. Viņš būtu vergojis savas sievas un bērnu labā, lai viņiem vairs nebūtu jāpiedzīvo ne viena skumja diena, lai viņi varētu staigāt labās un tīrās drānās. Un tagad, kad viņš to visu izdomājis un apņēmies izvest, sieva no viņa aizbēgusi!

Viņu pārņem aukstumi un karstumi, viņš notrīs par sievas bezsirdību. Jā, viņš vēl būtu sapratis, ka viņa varētu viņui pamest, ja tas notiktu atklāti un godīgi. Tādā gadījumā viņam nebūtu ne mazāko tiesību dusmoties, jo viegla dzīve viņai ar viņu nav bijusi. Bet ka viņa slepeni aizgājusi un ļāvusi lai viņš atgriežas šais tukšajās istabās, tas bija cietsirdī'gi. To viņš sievai nekad nevarēs piedot.

Viņš bija nonicināts visu ļaužu acu priekšā. Šai brīdī viņu izsmēja visā iecirknī. Bet viņš sev deva solījumu, ka šie cilvēki beigs smieties. Gan viņš atradīs savu sievu, un tad viņš viņu padarīs tik pat nelaimīgu, cik tagad jutās pats, ja pat divkārši nelaimīgu. Gan viņš viņai mācīs, ko nozīmē nodrebēt līdz pašiem' sirds dziļumiem kā viņš tagad nodrebēja,

Tas bija viņa vienīgais atvieglojums, domāt kā viņš viņu sodīs, kad atradīs. Kopš tās dienas viņš nostaigājis veselus trīs gadus viņu meklēdams un visu laiku glabājis naidu savā sirdī, domādams, ko viņa tam nodarījusi, ka šis viņas solis ir bezgalīgs noziegums. Vientuļš viņš staigājis pa vientuļiem ceļiem, un naids viņa krūtīs laidās

vienmēr dziļākas saknes. Viņš tik ilgi staigāja apkārt un gudroja, ka tikai viņu mocīs, kad viņi atkal būs kopā.

Mazā pestīšanas armijas māsa visu laiku klusēdama, bet dziļi ieinteresēta klausījusies šai stāstā. Nu viņa pārtrauc šī tumšā tēla stāstu, bailīgi izsaukdamās:

— Ak nē, nestāstiet vairāk! Tas tik drausmi. Kā gan lai es atbildu par savu darbu? Ak., ak, kaut jel es viņus nebūtu savedusi kopā! Viņa grēks tad nebūtu tik liels, ja es to nebūtu izdarījusi.

— Nē, vairāk es arī nestāstīšu, saka vedējs. Es tikai gribu, lai tu saprastu, ka ir gluži velti lūgt, lai atlieku savu darbu.

— Ak, bet es vēlos! dziļās baismās viņa sauc. Es nevaru, es nevaru mirt! Dod man tikai vēl dažus mirkļus! Tu taču zini, ka es viņu mīlu. Nekad es viņu neesmu tik dziļi mīlējusi kā šodien.

Velis pie durvīm saraujas. Visu laiku, kamēr vedējs runājies ar māsu Editi, viņš māsu novērojis. Ik vārdu viņš sevī iesūcis, uzņēmis atmiņā katru viņas vaibstu, lai mūžīgi tos atcerētos. Viss, ko viņa sacījusi, pat viņas visskarbākie vārdi, bijuši tik saldi, viņas dziļās baismas un līdzcietība, klausoties Georga stāstā, dziedējušas viņa brūces. Viņš pat nezina kā savas jūtas pret viņu apzīmēt vārdos. Zina tikai vienu, ka no viņas viņš spētu paciest it visu. Viņš zina, ka viņas mīlestība uz viņu, kāds viņš bijis un pat iedzinis viiņu nāvē, ir kaut kas pārcil-vēcīgi cēls. Ikreizes dzirdot sakām, ka māsa Edite viņu mīl, Dāvidu Holmu pārņem jūsma., uz kādu viņš sevi ne mūžam* nebūtu turējis spējīgu. Viņš cenšas pievērst sev vedēja uzmanību, bet vedējs uz viņu pat neraugās. Tad viņš mēģina piecelties, bet saļimst neizsakāmās sāpēs.

Viņš redz, ka māsa nemierīgi un bailīgi sakustas. Lūgšanā viņa izstiepj pret Georgu rokas, bet tā vaigs paliek bargs un nepielūdzams.

— Es tev dotu dažas stundas laika, ja tas tev līdzētu, viņš saka. Bet es zinu, ka tev par šo vīru nav nekādas varas.

Pie šiem vārdiem vedējs noliecas, lai' izteiktu vārdus, kas atbrīvo dvēseli no miesas važām.

Tad šai mirklī pie slimās lien kāds tumšs tēls. Neiz^ sakāmā piepūlē un ciezdams tādas mokas, kādas agrāk pat iedomāties nevarēja, viņš ir sarāvis savas saites, lai nokļūtu pie mirējas. Viņam pašam šķiet, ka tādēļ viņš kļūs mūžīgi notiesāts uz šīm neizsakāmām mokām, bet tomēr māsa Edite nedrīkst velti gaidīt un ilgoties, ja viņš tepat atrodas istabā. Viņš aizzadzies otrpus gultai, kur viņa naidnieks Georgs viņa nespēj ieraudzīt, un ar bezgala piepūli aizsniedz vienu māsas Edites roku.

Lai gan viņam gandrīz nav iespējams paspiest viņas roku, tomēr slimā jūt viņa klātbūtni un strauji pievēršas Dāvidam Holmam. Viņa redz viņu ceļos pie savas gultas, ja pat vairāk, viņa vaigs noliekts pie grīdas, viņš pat neuzdrošinās palūkoties viņas sejā, vienīgi roka, kas satvērusi viņas roku izsaka savu: mīlestību, savu pateicību, savas sirds saviļņojunm

Tad viņas vaigā atplaukst dievišķīgas laimes mirdza. Viņa paraugās savā mātē, savos abos draugos, no kā viņai līdz šim nav bijis laika atvadīties, raugās viņos, lai arī viņi nojaustu viņas dievišķīgo pārdzīvojumu. Ar brL vo roku viņa. norāda uz grīdu, lai arī viņi redzētu un dalītos ar viņu šai nebeidzamā priekā, ka Dāvids Holms pilns nožēlas guļ piē viņas kājām. Bet tai pašā mirklī melnais tēls noliecas pār viņu un saka:

— Tu gūstekne, tu maigā, pamet savu cietumu!

Tad māsa Edite nopūzdamās atkrīt savos spilvenos un izlaiž garu.

Bet tai pašā mirklī Dāvidu Holmu atrauj no mirējas gultas, neredzamās saites no jauna saista viņa rokas, kaut gan viņa kājas nu paliek brīvas, un Georgs ļauni viņam čukst, ka. par šo patvaļību viņu varētu sodīt ar nebeidzamām mokām, bet tikai vecās: draudzības vārdā viņš to nedara.

'— Tagad nāc man līdz, prom no šejienes! viņš turpina. Mums abiem še nav ko darīt. Tie, kas viņu saņems, jau ieradušies.

Bargi un varmācīgi viņš izrauj Dāvidu Holmu no istabas. Bet Dāvidam Holmam liekas, ka istabu pēkšņi piepildītu gaiši tēli. Viņam šķiet, ka šos tēlus satiktu ir uz kāpnēm, ir ielā, bet viņu pašu aizrauj ar tādu ātrumu, ka viņš nekā skaidra nespēj izšķirt.

VII

Dāvids Holms atkal guļ iemests nāves ratu dibenā, viņš nikns ne tikai uz; visu pasauli, bet arī pats uz sevi. Kāds ārprāts viņu nupat bija sagrābis? Kādēļ viņš kā grēcinieks, kas nožēlo savus grēkus, bija meties pie māsas Edītes kājām? Georgs droši vien viņu izsmies. Īstam vīram jānes atbildība par saviem darbiem. Viņš taču pats zina, kādēļ visu to> darījis. Tādēļ jau viņam vēl nav jākrīt ceļos un jāatsakās no sevis paša, ja viena maza meitene saka, ka viņu mīl.

Kas ar viņu bija noticis? Vai tā bija mīlestība? Bet viņš taču miris. Arī viņa bija mirusi. Kas tad tā par tādu mīlestību?

Klibais zirgs atkal sācis kustēties. Tas nu soļo pa ielu, kas ved ārā no pilsētas. Viņi pamet pilsētu. Mājas kļūst retākas, un laternas margo lielā atstatumā viena no otras. Var jau saredzēt pilsētas robežas, kur laternas izbeidzas.

Jo vairāk viņi tuvojas pēdējam laternas stabam, jo dziļāka nožēla pārņem Dāvidu Holmu, viņā mostas neizskaidrojamas baismas, tādēļ, ka viņi nu pametīs šo pilsētu. Viņš jūt, ka nu viņu aizved no tā, ko viņam nekad nenācās pamest.

Tai pašā mirklī, kad izjūt šīs savas baismas, viņš visā ratu troksnī un, čīkstoņā dzird aiz sevis it kā balsis. Viņš noliec galvu: un klausās.

Tur runājās Georgs ar kādu braucēju viņu ratos, ko Dāvids Holms agrāk nav ievērojis.

— Tālāk es vairs nedrīkstu sekot, saka kāda maiga sāpju un skumju pārņemta balss, tā runā tik tikko dzir-

dami. Man viņam būtu tik daudz kas sakāms, bet viņš še guļ nikns un ļauns, un es nevaru viņam ne parādīties, ne ar viņu runāties. Nodod viņam manu sveicienu un pasaki, ka es ieradios viņu satikt, bet šai mirklī mani no viņa atraus, un es vairs nedrīkstēšu viņam parādīties.

— Bet ja viņš nožēlo un labojas? vaicā Georgs.

— Tu taču pats teici, ka viņš nav spējis laboties, sāpēs trīsot atbild balss. Nodod viņam manu sveicienu un pasaki, es cerēju, ka mēs mūžīgi paliksim vienoti, bet no šī mirkļa es viņa vairs neredzēšu.

— Bet ja nu viņš izpērk savus ļaunos darbus? saka Georgs.

— Tu» taču viņu pasveicināsi un teiksi, ka drīkstēju viņam sekot tikai līdz šejienei, žēlabās sauc balss, nodod viņam pēdējās ardievas.

Dāvids Holms piecēlies ratos ceļos. Pie šiem vār^ diem viņš piepūlas un pēkšņi stāv saslējies visā savā augumā. Viņš it kā kaut ko tver, kas izgaist starp viņa saistītām nedrošām rokām. Skaidri viņš to nav varējis izšķirt, bet tomēr nojauš kaut kādu zaigu gaismu, nekad nenojaustu skaistumu:

Viņš grib atsvabināties un sekot šai gaistošai butei, bet viņu nu aizkavē kaut kas valdonīgāks nekā visas saites un važas.

Tā ir mīlestība, garu mīlestība, zemes cilvēku mīlestība ir šās mīlestības vājš atdarinājums, šīs jūtas viņu no jauna tāpat kā pie mirējas gultas sagrābj savā varā. Tās viņu pamazām sakaisējusas, tāpat kā pieaugošās liesmas sakaisē malku. Sākumā šīs liesmas gandrīfe nejūt, bet te viņas laiku, pa laikam pēkšņi iekvēlojas, lai it kā parādītu, ka tūlīt izšausies gaišās liesmās. Tā viegla kvēla liesma iekvēlojusies arī viņā. Pilnīgi’ skaidri šī liesma gan neliesmo, bet tās gaismas pietiek, lai viņš redzētu, ka viņa mīļotā ir tik krāšņa, ka viņam bezspēcīgi jāsaļimst, zinot, ka viņš nedrīkst, negrib un nespēj viņai tuvoties.

VIII

Nāves važonis brauca tikai tālāk tumšajā naktī» Ceļa abās pusēs pacēlās biezs mežs, ceļš bija tik šaurs, ka viņi nevarēja saredizēt pat debesu jumu. Zirgs šķita soļoja vēl gausāk, riteņu čīkstoņa šķita vēl spiedzīgāka, domas vēl skarbāk viļņojās dvēselē, bet bezcerīgā vienmuļība šķita vēl dziļāka nekā kaut kur citur. Tad Georgs pēkšņi savilka grožus un ratu čīkstoņa uz mirkli rima; skaļā dziedošā balsī viņš sauca:

— Kas gan ir visas tās mokas, ko es tagad ciešu, kas gan ir visas tās mokas, kas mani sagaida, salīdzinot ar to, ka nu es zinu to vissvarīgāko? Es tev pateicos Dievs, ka varu pamest zemes dzīves tumsu. Visā savā postā es tevi slavēju un teicu, jo zinu, ka tu man dāvājis mūžīgās dzīvības balvu.

Brauciens no jauna turpinājās, skanēja rīboņa un čīkstoņa, bet vedēja vārdi vēl ilgi atbalsojās Dāvida Holma ausīs. Pirmo reiz viņš izjuta mazliet līdzjūtību ar savu veco biedru. „Viņš ir drošsirdīgs vīrs;“ Dāvids Holms domā. „Viņš nežēlojas, kaut gan viņam nav nekādu izredžu atbrīvoties no sava amata.“

Tas bija garš brauciens, tāds brauciens, kam šķita beigu nebūs.

Kad viņi bija braukuši tik ilgi, ka Dāvidam Holmam likās, viņi bijuši ceļā vismaz kādu dienu, viņi nonāca pie kāda klajuma, kam pāri pacēlās dzidras debesis, taisni pretī sietiņam un kūlējiem atmirdzēja spožs pusmēness.

Klibais zirgs gausiem soļiem vilkās pa klajumu, un kad viņi tam beidzot bija tikuši pāri, Dāvids' Holms paraudzījās mēnesī, lai redzētu, cik augstu tas uzkāpis. Tad viņš ievēroja, ka mēness nemaz vēl nebija kustējies, un sāka par to brīnīties.

Viņi brauca tālāk. Pēc ilgiem starpbrīžiem Dāvids Holms pameta skatu mēnesī, bet novēroja, ka mēness allaž gulēja nekustīgi starp sietiņu un kūlējiem.

Tad viņš pārdomāja, ka, lai gan viņi pēc viņa domām jau brauca apmēram dienas garumu, tomēr nakts vēl nebija mainījusies dienā, diena vakarā, bet vēl allaž valdīja tā pati nebeidzamā nakts.

Viņam nu šķita, ka viņi brauc stundām ilgi, bet pie debesu lielās velves laika rādītāji-spīdekļi nemainīja savas! vietas, bet visu laiku bija pilnīgi nekustīgi.

Viņš jau gandrīz sāka domāt, ka pasaules plūsma apstājas, lai vedējs nokļūtu visās tais vietās, kur viņam jātiek. Baigās trīsās viņš nojauta, ka tas laiks, kas viņam šķita kā dienas un naktis, laikam gan pēc cilvēku aprēķina bija tikai dažas īsas minūtes.

Savā bērnībā viņš bija dzirdējis nostāstu par kādu vīru, kas bija viesojies svētlaimīgo debesu mājokļos. Atgriezies zemes virsū, viņš stāstījis, ka debesu valstībā simts gadi bija aizslīdējuši tikpat ātri kā zemes virsū viena diena.

Bet tam, kas bija nāves ratu važonis, laikam gan viena diena likās tikpat gara kā zemes virsū simts gadi.

No jauna viņā mazliet iekvēlojās līdzjūtība ar Georgu. „Nav nemaz ko brīnīties,“ viņš nodomāja, „ka Ges-orgs ilgojas, lai viņu nomainītu kāds cits» Šis gads viņam, būs bijis gaužām garš gads.“

Kamēr viņi brauca kādā augstā kalnā, viņi ieraudzīja, ka tur kāpa kāds cilvēks, kāpa vēl lēnāki nekā viņi brauca, kādēļ viņi to paspēja panākt.

Tā bija kāda salīkusi un nevarīga vecene, viņa soļoja uz priekšu atspiezdamās uz resnas nūjas, bet par spīti savai nevarībai nesa smagu nastu, kas viņu vilka gandrīz pie zemes.

Likās, it kā šī vecene spētu redzēt nāves ratus, jo viņa pagājās sāņus un mierīgi nogaidīja, kamēr rati piebrauca viņai klāt.

Tad viņa it kā mazliet pasteidzās, lai varētu noturēties ratiem līdzās un novērot, kas tie īsti bija par ratiem un braucējiem.

Gaišajā mēnesnīcā viņa drīz vien novēroja, ka zirgs bijia nabaga vienacains klibiķis, ka pailgas bija savilktas ar bērza klūdziņām un auklām, ka groži bija vienos mezglos, un rati tik veci un nolietāti, ka abi riteņi šķita kuru katru mirkli nomuks no savām asīm.

— Savādi gan, ka cilvēki var braukt šādos ratos un ar šādu zirgu, vecā pie sevis nomurmināja, nemaz nebīdamās, ka braucēji viņu varētu sadzirdēt. Biju domājusi lūgt, lai mani kādu gabaliņu paved, bet šim zirgam jau tā diezgan ko nomocīties, un rati sairtu, ja es tanīs iekāptu.

Bet tikko viņa bija izteikusi šos vārdus, ka Georgs pārliecās pār ratu malu un sāka slavēt savu pajūgu.

— Ak,, viņš sacīja, šis zirgs un šie rati nemaz nav tik slikti kā jūs domājiet. Esmu ar tiem braucis bangainās jūrās, kur bangas bija tik augstas kā mājas un daudzi kuģi tika sadragāti, bet mani ratii neapgāzās.

Vecene jutās mazliet pārsteigta, bet viņa domāja, ka satikusi kādu joku pēteri un nepalika atbildi parādā.

— Var jau būt, ka šis pajūgs vairāk piemērots ban-gainai jūrai, nekā zemes ceļiem, jo še tas patiesi izskatās pavisam bēdīgs.

- Esmu braucis dziļās raktuvēs, pašā zemes iekšienē, turpināja vedējs, bet mans zirgs nav paklupis, esmu braucis degošās pilsētās, kur no visām pusēm kā kvēlošā krāsnī mani apņēma liesmas. Neviens ugunsdzēsējs nav uzdrošinājies doties tik dziļi liesmās, kā šis, mans zirgs.

— Nu jūs, vedēj, tikai zobojaties par vienu vecu sievu, sacīja vecene.

— Lāgiem man bija jādodas visaugstākos kalnos, kur pat takas nebija, turpināja vedējs, bet mans zirgs uzrāpies pa klintīm un devies pāri bezdibeņiem, un arī rati izturējuši, kaut gan daudzās vietās tiem nācās braukt pār asiem šauriem akmens bluķiem. Esmu izbraucis purvus, kur nebija pat tik liela ciņa, lai tur varētu noturēties mazs bērns, mani nav traucējušas sniegkupenas māju augstumā, tādēļ pēc manām domām man nu gan nav iemesla žēloties par šo manu pajūgu.

— Jā, ja nu tiesa, ko jūs stāstiet, tad esmu ar jums vienis prātis, piekrita vecene. Jūs jau pats ari laikam esat īstais dižvīrs, ka jums pieder tik lielisks pajūgs.

— Esmu spēcīgais, kam vara pār cilvēkbērniem, atbildēja vedējs, un viņa balss skanēja dziļi un nopietni. Man ir vara pār viņiem, vienalga vai viņi dzīvo lepnās pilīs vai nožēlojamos pagrabos. Es dodu vergiem brīvību un norauju karaļus no viņu troņiem. Nav tādas pils, ku^as varenos mūļ'us es nespētu pārkāpt. Nav tādas zinātnes, kas spētu aizsprostot manu ceļu. Es situ mierīgos taisni tad, kad viņi sauļojas laimē, es dāvinu mantojumu un bagātību trūcīgiem, kas nīkuši postā.

— Nu, vai tad es neteicu, iesmējās vecene, ka esmu satikusi diženus ļaudis! Bet ja nu tu esi tik varens un tavs pajūgs tik lielisks, varbūt tu man atļausi pabraukt kādu gabaliņu? Es gribēju Jaungada vakarā apmeklēt savu meitu, bet esmu apmaldījusies, man šķiet, ka nāksies nostaigāt visu Jaungada nakti, ja tu man nepalīdzēsi.

— Nē, tos jūs labāk man nelūdziet, sacīja vedējs. La-bāk būs, ja jūs iesit pa lielceļu, nekā brauksit manos

ratos.

— Jā, tur es tev piekrītu, noteica vecene* Bet noteikti liekas, ka tavs zirgs pakluptu, ja es iesēstos tavos ratos. Bet gribu vismaz ratu pakaļā uzlikt savu saini, tik daudz tu man gan varētu palīdzēt.

Vairāk nemaz nevaicādama viņa aši pacēla savu saini un iemeta to ratu dibenā. Bet viņas sainis nokrita zemē, it kā viņa to būtu iesviedusi dūmu vai miglas vālos.

Tai pašā mirklī viņa laikam gan nespēja saredzēt šo pajūgu, jo stāvēja trīsēdama cel maiji, nemaz nemēģināi-dama vairāk runāties ar vedēju.: ‘1: *

Bet šī saruna no jauna modināja Dāvidā

olmā maz-daudz ko viņš tik

reorgs laikam gai unaz nebrīnos,

\

liet līdzjūtību ar Georgu, pārcietis,“ viņš nodomāja, ļoti mainījies.“

i 5' U

IX

Vedējs nu ievedis Dāvidu Holmu istabā ar augstiem, bet aizrestotiem logiem, kailām, gaišām sienām, ko ne-grezno neviena glezna, pie sienām atrodas dažas gultas, bet tikai viena no tām aizņemta. Viņam pretī sitas viegla medikamentu smaka, un pie gultas sēd virs cietuma kalpotāja uzvalkā. Dāvids Holms nu saprot, ka viņi ieradušies cietuma slimnīcā.

Pie griestiem karājas maza spuldze, un tās gaismā Dāvids Holms redz, ka gultā guļ jauneklis, skaistu bet novārgušu seju. Bet tikko viņš uzmetis cietumniekam vienu skatu, ka aizmirst savu nupat izjusto līdzjūtību pret Georgu. Viņš no jauna agrākās dusmās ar mieru mesties uz viņu.

— Kas tev še darāms? viņš sauc. Ja tu tikai aiztiksi viņu, kas tur guļ gultā, tad mēs uz visu mūžu kļūsim naidnieki, tik daudz tev jāzina.

Vedējs palūkojās Dāvidā Holmā drīzāk līdzjūtīgu nekā nosodošu skatu.

— Tagad es saprotu, kas tur guļ, Dāvid. Agrāk es to nezināju.

— Vai nu tu to zināji, vai nezināji Georg, tas vienalga, bet tev tikai jāsaprot —--

Pēkšņi viņš pārtrauc. Georgs māj tik pavēloši ar roku, ka Dāvids Holms uz vietas apklust neizsakāmu šausmu varā.

— Mēs abi zinām tikai vienu, paklausību un padevību, saka vedējs. Ne tu kaut ko drīlksti vēlēties, ne prasīt, vienīgi padevīgi gaidīt paskaidrojumus.

Pie šiem vārdiem Georgs uzvelk acīm kapuci, par zīmi, ka vairāk nevēlas ar viņu runāties, un klusumā, kas valda telpā, Dāvids Holms nomana, ka slimais cietumnieks sācis runāties ar savu kopēju.

— Vai jūs ticat, ka no manis vēl iznāks cilvēks? viņš vārā bet mierīgā un paļāvīgā balsī vaicā.

— Nu, skaidra lieta, laipnā, kaut gan mazliet nedrošo

:;;i balsī atbild cietuma kalpotājs. Holmam tikai vispirms jaizveseļojas un jāatbrīvojas no šī drudža.

— Jūs jau saprotat tīri labi, ka es nedomāju drudzi, atbild slimais. Es tikai gudroju, vai jūs ticat, ka no manis vēl iznāks krietns cilvēks. Tas nemaz neiet tik viegli, ja jau esi sodīts par slepkavību.

.— Gan jau Holmam klāsies labi, ja pēc cietuma ir kur apmesties, atbild viņa kopējs. Holms taču teica, ka vienā vietā viņu sagaidīšot.

Slimnieka sejā atplaukst jauks smaids.

— Ko šovakar par manu slimību sacīja ārsts? viņš vaicā.

- Nav ko baiļoties, nav ko baiļoties, Holm. Ārsts jau pastāvīgi atkārto tikai vienu: „Ja vien es viņu dabūtu prom no šiem cietuma mūkiem, gan tad viņš atkal tiktu uz pekām.“

Cietumnieks piepūš krūtis un ievelk caur zobiem gaisu.

— Prom no šiem mūļiem, ak jā, viņš murmina.

—« Es atkārtoju tikai to, ko saka ārsts, iebilst cietuma kalpotājs, bet Holmam nevajag ņemt viņa vārdus burtiski un aizbēgt no mums, kā Holms to darīja pagājušā gadā. Tik daudz taču Holmam jāsaprot, ka ar to jūs savu laiku tikai pagariniet.

— Jums nav ko bīties. Nu esmu kļuvis gudrāks. Tagad es tikai domāju, ka ātrāk tikt ar šo sodu galā. Un tad es sākšu jaunu dzīvi.

— Jā, tur nu Holmam taisnība, jums sāksies jauna dzīve, piebilst mazliet svinīgā balsī viņa kopējs.

Dāvids Holms pa to laiku nomokās ļaunāk nekā slimnieks.

— Brālis šo slimību dabūjis cietumā, viņš murmina, baismās šūpodams savu ķermeni. Nu viņš ir galīgi beigts, viņš, kas bija tik skaists un līiksms un spēcīgs!

— Vai cietuma sargs varbūt---, turpina slim

nieks, bet tai pašā mirklī nomana, ka viņa kopējs nepacietīgi sakustās. Nu viņš aši vaicā: Varbūt cietuma rēgi āments neatļauj sarunāties?

»Zelma Lagerlefa. IV«

— Nē, šonakt Holms var runāties, cik tik viņam tīk.

— Šonakt---domīgi nosaka slimnieks. Ak tā,

laikam gan tāpēc, ka šonakt ir Jaungada nakts?

— Jā, atbild cietuma kalpotājs, taisni tāpēc, ka nu Holmam sāksies jauns labs gads.

— Šis vīrs tur sēd un zina, ka šonakt viņam jāmirst, savā nespēcībā čukst cietumnieka brālis. Tādēļ izturas pret viņu tik laipni.

— Vai tad cietuma kalpotājs nav nomanījis, turpina cietumnieks, ka es pēc tās bēgšanas esmu mainījies? Kopš tā laika es jums neesmu sagādājis nekādu grūtību, vai nē?

— Kopš viņas dienas' Holms ir kļuvis līdzīgs jēriņam, man nav ko žēloties. Bet tomēr es vēl reiz atkārtoju: Nemēģiniet to atkārtot!

Slimnieks smaida.

— Un vai jūs kādreiz neesat brīnījies, kādēļ esmu tā pārvērties? Varbūt vienkārši domājāt, ka tas tādēļ, ka esmu pēc bēgšanas slimāks?

— Jā, kaut ko tamlīdzīgu mēs patiešām domājām.

— Bet tas nav vis tādēļ, saka slimnieks. Tur pavisam citi iemesli. Agrāk neesmu uzdrošinājies par to runāt, bet šonakt es to gribu jums pastāstīt.

— Bet es nu gan baidos, ka Holms runā pārāk daudz un sevi nogurdina, saka kopējs. Bet ieraudzīdams kā satumst cietumnieka vaigs, viņš laipni turpina: Ne jau tādēļ, ka Holma runas mani nogurdinātu, bet tas nāk par ļaunu pašam Holmam.

— Bet vai jūs še cietumā nebrīnījāties, ka es pats labprātīgi atgriežos? saka slimais. Nevienam nebija ne mazākā nojauta, kur es atrodos, bet es aizgāju pats lens-maņa kantorī un labprātīgi pieteicos. Kā jūs domājat, kādēļ es izturējos tik dīvaini?

— Mēs, protams, bijām, tai pārliecībā, ka Holmam klājies tik grūti, ka atzinis par labāku pieteikties labprātīgi.

— Tiesa, pirmās dienās man klājās visai grūti. Bet es taču biju prom veselas trīs nedēļas. Vai tiešām, jūs vi-

:ii domājāt, ka es dzīvoju šai ziemas saltumā visu to laiku mežā?

- Mēs jau bijām spiesti tā domāt, jo Holms pats to apgalvoja.

Redzams, ka cietumnieks par šiem vārdiem visai uzjautrinās.

— Dažreiz jau cilvēkam nākas augstajai priekšniecībai iestāstīt tādas lietas, lai tiem cilvēkiem, kas viņam palīdzējuši, neceltos nepatikšanas. Jūs taču saprotat, ka tādu atbildību neviens nevar uzņemties. Pret tādiem cilvēkiem, kam bijis drosme pieturēt izbēgušu cietumnieku un pēc iespējas viņam palīdzēt, jāizturās ar vislielāko mīlestību* Šai ziņā jūs man taču piekritīsit.

— Tagad Holms man vaicā vairāk, nekā es spēju atbildēt, tikpat pacietīgi atbild cietuma kalpotājs.

Jaunais slimais vīrs smagi nopūšas.

— Kaut es tikai spētu izturēt, lai varētu tur atgriez»-ties! Šie cilvēki dzīvoja pašā meža malā.

Viņš pēkšņi apstājās un cīnās pēc elpas. Cietuma kalpotājs pamet viņā nemierīgu skatu. Viņš paķer zāļu pudeli, bet redzēdams, ka tā tukša, pieceļas.

— Aiziešu pēc zālēm, viņš saka, atstādams istabu.

Nākošā mirklī viņa vietu gultas malā ieņem vedējs.

Viņš savu izkapti nolicis tā, ka slimnieks to neredz un atsedzis savu vaigu. Dāvids Holms gandrīz vaimanā kā mazs bērns, redzēdams šo briesmīgo tik tuvu savam brālim, bet pats slimnieks neizrāda ne mazākā nemiera. Mocīdamies karstā drudzī, viņš nemaz nav ievērojis, ka viņa gultai līdzās apsēdies cits, bet domā, ka visu laiku tur sēd viņa sargs un kopējs.

—• Tā bija maza būdiņa, viņš saka, cīnīdamies pēc elpas.

— Holmam nemaz tā nav jāmokās, lai to pastāstītu, saka vedējs. Tas, par ko Holms domā, augstajai priekšniecībai sīki zināms, bet mēs tikai izlikāmies, ka nekā nezinātu.

Slimais izbrīnā plaši atver acis.

— Jā, Holms nu manī raugās tādā izbrīnā, saka ve-

dējs, bet pagaidiet tikai! Vai domājiet, ka mēs nezinām, ka vienā jaukā pēcpusdienā vienā mazā būdiņā iezagās kāds vīrs. Būdiņa atradās mežmalā pašā ciema galā, un šis vīrs bija pārliecināts, ka neviena nebūs mājās. Viņš jau ilgu laiku mežā bija uzglūnējis, kad mājasmāte atstās būdiņu, un mājastēvs jau droši vien bija darbā, bet bērnus viņš līdz šim tur nebija pamanījis. Beidzot sieva, paņēmusi piena krūzi aizgāja, un vīrs, kas bija novērojis, kur viņa paglabāja istabas slēdzeni, paņēma to, atslēdza durvis un iezagās istabā.

— Kā tad cietuma kalpotāji to zina? izsaucās slimais un pārsteigumā grib piecelties sēdus.

— Guliet labāk mierīgi, Holm, gaužam labsirdīgā balsī saka vedējs, un nebaidāties savu draugu dēļ. Mēs, cietuma kalpotāji, taču arī esam cilvēki. Tagad es pastāstīšu Holmam ko vēl zinu. Jā, kad nu šis vīrs ienāca istabā, viņš sabijās, jo istaba nebija tukša, kā viņš bija domājis. Tālu pie vienas istabas sienas platā gultā gulēja slims bērns un viņā noraudzījās. Lēnām viņš tuvojās bērnam, bet tad bērns aizvēra acis un gulēja elpu aizturējis, it kā būtu miris.

„Kādēļ tu guli gaišā dienas laikā?“ vaicāja vīrs. „Vai tu esi slims?“ Bet bērns pat nekustējās. „Tev no manis nav ko baidīties.“ sacīja vīrs. „Pasaki man tikai, kā lai dabūju mazliet ēdiena, tad es aši došos prom.“

Bet kad bērns vēl allaž gulēja tik klusi un negribēja viņam atbildēt, svešais izvilka no maisa salmu un kutināja ar to bērna degunu. Bērns nošķaudījās, un tad vīrs sāka smieties. Pa priekšu bērns viņā noraudzījās izbrīnījies, bet tad pats sāka smieties. „Es gribēju izlikties miris,“ bērns sacīja. — „Es jau to redzēju, bet kādēļ tad?“ —„Tu taču laikam būsi dzirdējis, ka, ja satiec mežā lāci,“ sacīja bērns, „tad labāk meties zemē un izliecies miris. Tad lācis aiziet izkārpīt bedri, kur tevi ielikt, un tu pa to laiku vari aizbēgt.“ Vīrs pie šiem vārdiem tumši pietvīka. „Ak tā, un tu domāji, ka es aiziešu izrakt bedri, kur tevi iebāzt?“ viņš sacīja. — „Es rīkojos muļķīgi,“

sacīja bērns, „jo tik un tā nevarēju aizbēgt. Man sāp gurns, kādēļ es nevaru paiet.“

Slimais cietumnieks no brīnumiem nezina ko iesākt.

— Varbūt Holms nevēlas ka es stāstu? vaicā vedējs.

— Ak jā, man tas tīk, man tik ļoti tīk to visu atcerēties. Bet es tikai nespēju saprast---

— Ak, tas nemaz nav tik savādi. Kādreiz bija viens klaidonis, ko sauca Georgu, Holms taču par viņu būs dzirdējis? Viņš savās klaidoņa gaitās bija dzirdējis šo stāstu un pastāstījis to tālāk, līdz tas nonāca arī cietuma sargu ausīs.

Pēc šiem vārdiem mirkli iestājās klusums, bet drīz vien slimais savā vārgā balsī ievaicājās:

— Bet kas notika pēc tam ar šo vīru un šo bērnu?

—■ Jā, vīrs vēl vairākas reizes prasīja ēdienu. „Lār

giem taču gadās, ka jūsu būdiņā ienāk ubagi un lūdz ēdienu?“ viņš sacīja. — „Jā, tas atgadās,“ atbildēja bērns. — „Un māte taču laikam kaut ko viņiem iedod?“ — „Jā, ja viņai kas atrodas mājās viņa tad dod.“ — „Redzi,“ sacīja vīrs, „es jau cita nekā arī negribu. Tavā būdiņā tikai ienācis viens ubags un lūdz drusku maizes. Pasaki man., kur atrodas ēdiens, es ņemšu vienīgi tik daudz, lai varētu remdēt savu izsalkumu!“ Bērns viņā saprātīgi un jautri noraudzījās. „Māte iedomāja šo cietumnieku, kas izbēdzis no cietuma, un viņa ielika visu ēdienu skapī un to aizslēdza.“ — „Bet tu taču redzēji, kur viņa paglabāja slēdzeni, un vari man to pateikt? Citādi man nāksies skapi uzlauzt.“ — „Tas nemaz nebūs tik viegli,“ sacīja bērns. „Mūsu skapim ir stipras atslēgas.“

Vīrs nu staigāja pa istabu, meklēdams slēdzeni. Viņš to izmeklēja ir krāsns ierī, ir galda atvilktnē, bet nespēja to> atrast. Bērns pa to laiku bija piecēlies gultā sēdus un paraudzījās pa logu. „Pa ceļu nāk cilvēki, māte un daudz ļaužu,“ bērns sacīja. — Bēglis ar vienu lēcienu atradās' pie durvīm. — ,,Ja jūs skriesit ārā, tad ieskriesit viņiem taisni rokās,“ sacīja bērns. „Būtu labāk, ja jūs paslēptos mūsu skapī.“ — Vīrs pie durvīm vilcinājās. „Tas jau būtu labi, bet man trūkst slēdzenes.“ — „Bet

man tā ir!“ izsaucās bērns un izstiepa roku ar lielu slēdzeni.

Bēglis paņēma slēdzeni un aizskrēja pie skapja. „Pasvied tagad slēdzeni man!“ izsaucās bērns, kad bēglis bija atvēris durvis, „un aiztaisi durvis no iekšpuses!“ Bēglis paklausīja, un nākošā mirklī viņš atradās ieslēdzies skapī.

Tiesa gan, ka šī bēgļa sirds krūtīs stipri dauzījās, kad viņš tur skapī stāvēdams dzirdēja, kā tuvojas viņa va>-jātāji. Viņš dzirdēja, kā atvērās priekšnama durvis, un istabā ienāca daudz cilvēku. Kāda sievietes balss skaļi spiedza: „Vai še kāds bijis?“ — „Jā,“ sacīja bērns. „Še ienāca viens vīrs, tikko jūs bijāt aizgājusi, māt.“ — „Ak Dievs, ak Dievs!“ kliedza un vaimanāja sieva. „Taisni to jau viņi sacīja, ka redzējuši viņu iznākam' no meža un ieejam mūsu istabā!“

Bēglis domās nolādēja bērnu, kas viņu nodeva. Viltīgais bērns viņu bija noķēris kā žurku slazdā. Viņš jau uzmanīgi gribēja atvērt durvis, lai ar vienu lēcienu izskrietu no istabas un dotos mežā. Tad viņš izdzirda, ka viena balss ievaicājās, kur tad bēglis palicis. „Tagad viņa šai istabā vairs nav,“ sacīja dzidrā bērna balss. „Ieraudzīdams jūs nākam, viņš izbijās.“

„Vai viņš nekā nepaņēma?“ vaicāja māte. — „Nē, viņš gribēja dabūt ēdienu, man nebija ko viņam dot-“ -— „Un viņš tev nekā nedarīja?“ — „Viņš man ar salmu kutināja degunu,“ sacīja bērns, un bēglis dzirdēja, ka visi iesmējās. — „Nē, vai patiešām viņš to darīja?“ sacīja māte un pēc izciestām bailēm smējās' līdz ar citiem.

„Mums še vairs nav ko darīt, nestāvēsim un nelūkosimies sienā, ja bēgļa še vairs nav,“ kāds ierunājās, un tūlīt visi pameta istabu. — „Ak, un jūs tagad paliksit mājās, Līze?“ kāds vaicāja. — „Es šodien vairs Bernharda nepametīšu,“ atbildēja māte.

Bēglis dzirdēja, ka aiztaisīja priekšnama durvis un saprata, istabā palika tikai māte ar bērnu,.. „Diezin, kā nu man klāsies?“ viņš domāja. „Vai lai es palieku še, vai lai mēģinu izkļūt ārā?“ Tai pašā mirklī viņš izdzirda,

ka skapim tuvojas soļi. — „Nebīstaties, jūs, kas stāviet skapī, nāciet ārā, lai es ar jums varu^1 parunāt!“ atskanēja mātes balss. Tai pašā mirklī viņa ielika durvs slēdzeni un atvēra durvis. Vīrs pavisam samulsis iznāca no skapja. — „Tas tur man sacīja, lai es paslēpjoties skapī,“ viņš sacīja, norādīdams uz bērnu.

Zēnu viss šis piedzīvojums tā satrauca, ka viņš smiedamies plaukšķināja rokas. „Viņš tur klusībā gulēdams un prātodams kļūst tik atjautīgs,“ atbildēja māte. „Drīz mēs bez viņa padoma vispār nezināsim ko iesākt.“ — Bēglis noprata, ka šī sieva viņu nenodos, tādēļ, ka bērns viņu bija ņēmis savā gādībā. — „Jā, tur nu jums taisnība,“ viņš sacīja. „Man jāatzīstas, ka es še ienācu, lai dabūtu drusku ēdiena, bet līdz šim tas man nav laimējies. Bērns man pat negribēja dot slēdzeni* Viņš ir daudz spējīgāks, nekā citi, kas var staigāt.“ — Māte saprata ļoti labi, ko bēglis ar šiem glaimiem gribēja panākt, bet tomēr tik labprāt klausījās viņa vārdos. „Nu, tad pirmām kārtām es jums iedošu kaut ko iekost,“ viņa sacīja.

Kamēr bēglis ēda, zēns izprašņāja par viņa bēgšanu. Bēglis visu vaļsirdīgi pastāstīja no paša sākuma līdz galam. Viņš savu bēgšanas plānu nemaz nebija izstrādājis, bet tikai vienkārši izmantojis laimīgu gadījumu, kad strādājis cietuma pagalmā, un cietuma vārti bijuši atvērti., jo pašlaik gaidīja iebraucam pāris ogļu vezumu. Zēns nebeidza vaicāt un gribēja sīki uzzināt, kā viņš iz-zadzies cauri pilsētai un nokļuvis mežā. Pāris reizes vīrs ieminējās, lai zēns rimstas, bet zēns par to negribēja ne dzirdēt. — „Jūs jau šovakar variet še palikt un runāties ar Bernhardu,“ beidzot ieminējās zēna māte. „Laukā visapkārt jūs meklē, kādēļ jūs tik un tā saņems, vienalga vai nu jūs palieciet, vai aizzogaties prom.“

Bēglis vēl sēdēja runādamies ar zēnu, kad ieradās mājastēvs. Istabā valdīja krēsla, un sākumā mājastēvs domāja, ka tur sēd kāds kaimiņš un runājas ar Bernhardu. „Vai tu še sēdi, Pēter, un stāsti Bernhardam pasakas?“ viņš sacīja. — Bērns savā satraukumā atkal iesmējās. „Nē, tēt, tas nav Pēteris, tas kaut kas labāks. Panāciet šurp,

tad tik jūs dzirdēsit!“ — Tēvs piegāja pie zēna gultas, bet tikai kad viņš pielika ausi zēna mutei, zēns viņam pačukstēja. „Tas ir izbēgušais cietumnieks.“ — „Dievs lai pasarg, Bernhard, ko tu runā!“ izsaucās tēvs. — „Jā gan, tas tiesa,“ sacīja puisēns. „Viņš man pastāstīja, kā izzadzies caur cietuma vārtiem., un kā veselas trīs naktis nogulējis meža būdiņā. Es zinu visu.“

Māte steigā bija aizdedzinājusi mazu lampiņu, un tēvs nu paraudzījās bēgli, kas bija aizgājis un apstājies pie durvīm. „Man jādzird, kas te noticis,“ sacīja mājastēvs. Un nu ir sieva ir bērns sāka stāstīt aizgūtnēm.* Būdiņas īpašnieks bija vecāks, prātīgs vīrs. Kamēr viņi stāstīja, viņš visai vērīgi noraudzījās izbēgušā cietumniekā. „Viņš jau izskatās gaužam slims, nabadziņš,“ viņš nodomāja. „Ja viņam, vēl vienu nakti būs jāpavada malkas cirtēju būdiņā, viņš to neizcietīs.“

.„Lielceļos klaiņo daudzi, kas izskatās par jums daudz bīstamāki, bet neviens nedomā viņus apcietināt... viņš ierunājās, kad māte un bērns apklusa. — „Es jau arī nemaz tik bīstams neesmu,“ sacīja bēglis, „bet viens cilvēks mani nokaitināja, kad biju apreibis. — Būdiņas īpašnieks nu nevēlējās, ka viņš zēnam dzirdot par to runā. „Varu iedomāties, kas tad notika,“ viņš noteica pārtraukdams šo sarunu.

Tagad istabiņā iestājās dzi]š klusums. Mājiņas īpašnieks sēdēja nogrimis pārdomās, un pārējie viņā bailīgi noraudzījās. Neviens vairs neuzdrošinājās iebilst kādu vārdu par labu bēglim. Beidzot viņš pievērsās savai sievai. „Nezinu, vai rīkojos pareizi, bet ar mani tas pats, kas ar tevi, ja mūsu zēns viņu iežēlojis, es nespēju viņa izdzīt.“

Viņi nu nolēma, ka bēglis še pavadīs nakti, un nār košā rītā agri aizies. Bet nākošā dienā viņu mocīja tāds drudzis, ka viņš pat nespēja nostāvēt kājās. Tādā kārtā viņi bija spiesti paturēt bēgli savā mājā kādas divas nedējas.

Savādi novērot abus prāļus, kas klausās vedēja stāstā, kad tas kļuvis tik tālu un stāsta kā bēglis palicis

pie šiem zemniekiem, Slimais mieriigi izstiepies savā gultā. Viņa ciešanas šķiet viņu pametušas, un viņš it kā dzīvo laimīgā pagātnē. Otrs klausās aizdomīgi, nojauzdams, ka šis stāsts slēpj sevī lamatas. Lāgu lāgiem viņš mēģina dot brālim zīmi, lai tas nemaz tik mierīgi neklausās, bet nespēj sevi padarīt redzamu.

— Ārstu viņi baiļojās, saukt, turpina vedējs, un airī aptiekā pēc zālēm baiļojās iegriezties. Slimniekam vaja>-dzēja iztikt bez tām. Ja kāds cilvēks tuvojās šai mājiņai ar nodomu tur iegriezties, mājasmāte izgāja ārā, sagaidīja viņu durvju priekšā un stāstīja, ka Bernhards dabūjis tik savādus: izsitumus:. Viņai uzmācās, bailes, ka; tik tā nav skarlatīna, LTn viņa nevar uzņemties uz sevis šo atbildību, ka atļautu kādam ieiet istabā.

Pēc pāris nedēļām, kad bēglis jau tiktāl bija atveseļojies, ka, daudz maz varēja noturēties uz kājām, viņš pats sev sacīja, ka ilgāk tas vairs neiet, ka viņš nedrīkst vairāk apgrūtināt šos laipnos ļaudis, bet nu viņam atkal jādodas tālāk, Viņš vairs ilgāk nedrīkstēja būt par nastu šiem, nabaga cilvēkiem;.

Šai laikā mājiņas iemītnieki sāka ar viņu runāt par viņam, tik smagām un nepatīkamām lietām. Notika, ka vienā vakarā Bernhards ievaicājās, kur viņš domā doties, kad viņus pametīs. „Laikam gan došos atkal mežā,“ viņš bija atbildējis, — „Vai ziniet, nav nekādas nozīmes, ja jūs atkal klīdīsiet meža biezoknī,“ sacīja mājasmāte. „Es jūsu vietā mēģinātu vispirms visu noskaidrot ar tiesas iestādēm, Nav taču nekāda prieka klīst apkārt kā meža zvēram,“ — „Bet nav jau arī nekāda prieka sēdēt cietumā.“ — „Nē, bet ja sods tomēr jāizcieš, tad taču labāk nokārtot to pēc iespējas drīzāk.“ — „Man vairs nebija atlicies ilgi sēdēt, kad es aizbēgu,“ sacīja bēglis, „Bet nu mans sods droši vien būs pagarināts.“ — „Jā, nelaime vien bija, ka jūs izbēgāt,“ sacīja bērna māte. .— „Nē,“ atbildēja bēglis. „Tas bija vislabākais darbs visā manā dzīvē.“

Teikdams to, viņš smaidīdams paraudzījās puisēnā, un puisēns smējās un māja viņam ar galvu. Bēglis mīlēja šo bērnu. Aiziedams no šejienes viņš labprāt paņemtu bērnu savos kamiešos un nestu viņu sev līdz. „Jums nenāksies viegli atkal satikt Bernhardu, ja jūs visu savu mūžu klīdīsit apkārt kā bēglis.“ — „Bet vēl grūtāki tas nāktos, ja es ļautu sevi no jauna ieslodzīt cietumā.“

Mājastēvs sēdēja pie pavarda. Nu viņš iemaisījās sarunā „Mēs jau esam pie jums pieraduši,“ viņš domīgi runāja, „bet mēs vairs nespēsim jūs apslēpt kaimiņu acīm, nu kad jūs sākuši staigāt. Būtu pavisam cita lieta, ja jūs kārtīgi nosēdētu savu soda laiku.“ — Bēglim iedzirkstījās prātā aizdomas. Tādēļ viņš atbildēja: „Esmu tā atspirdzis, ka jau rīt varu doties ceļā.“ — „Tā es to nebiju domājis,“ atbildēja mājiņas saimnieks, „bet ja jūs būtu brīvs vīrs, es jums piedāvātu palikt pie mums un palīdzēt mums apstrādāt mūsu laukus.“

Bēglis zināja gaužām, labi, cik grūti nācās dabūt dar^ bu sodu izcietušam cietumniekam, viņu- šis piedāvājums dziļi aizkustināja, bet tomēr atgriezties cietumā nebija viegla lieta, un viņš sēdēja klusuciezdams.

Šai vakarā puisēns jutās visai vārgs. „Vai labāki nebūtu ja viņu aizvestu uz slimnīcu?“ ievaicājās bēglisi — „Viņš jau tur bijis vairākas reizes, bet ārsti saka, ka labāki nebūs, iekams viņu nevar aizsūtīt uz jūras peldēm, bet kur lai mēs tam ņemam līdzekļus?“ — „Tas laikam tāļš brauciens?“ ievaicājās bēglis. — „Nav jau tikai brauciens vien. Kur lai es ņemu naudu ēdienam un istabai?“ — „Nē, tiešām tas nav iespējams,“ noteica bēglis^1.

Atkal viņš laiciņu sēdēja klusuciezdams, bet domas nemitīgi darbojās un viņam likās, ka varbūt viņš kādreiz varētu sagādāt Bernhardam šo ceļanaudu.

Viņš atkal pievērsās mājiņas īpašniekam un no jauna iesāka risināt agrāko^ sarunu pavedienu. „Nav nemaz tik viegli ņemt savā darbā sodītu noziedznieku.“ — „Gan jau tas ietu,“ atbildēja saimnieks, „bet varbūt jūs esat no tiem, kas nejūtas labi uz laukiem, bet katrā ziņā grib palikt pilsētā?“ — „Sēdēdams savā cietumā, es nekad nedomāju par pilsētu,“ atbildēja bēglis. „Es domāju vienīgi par zaļajiem tīrumiem un mežiem.“

„Kad jūs būsit izcietuši savu sodu, tad izgaisīs dau-

dzas raizes, kas jums tagad nospiež sirdi,“ ierunājās atkal saimnieka — „Jā, taisni manas domas,“ piebilda viņa sieva.

„Kaut tu varētu mums kaut ko padziedāt, Bernhard, bet varbūt šovakar tu^1 nejūties labi?“ — „Ak nē,“ atbildēja puisēns. — „Man noteikti liekas, ka tavam draugam tava dziesma patiktu,“ sacīja māte. Bēgli nu pārņēma baismas, it kā viņu sagaidītu nelaime. Viņš gribēja lūgt, lai puisēns labāk nedzied, bet tas jau bija iesācis.; Viņš dziedāja dzidrā skanīgā balsī, un tikai kad viņš tā dziedāja, tad bija jādomā, ka arī viņš bija gūsteknis uz visu mūžu, kas tāpat ilgojās brīves un kustības.“

Bēglis paslēpa seju rokās, bet caur viņa pirkstiem ritēja asaras. „Es, kas vairs nekā nespēšu sasniegt,“ viņš domāja, „es mēģināšu, vai nespēšu kaut ko darīt, lai atbrīvotu šo bērnu.“

Nākošā dienā viņš atvadījās un aizgāja. Neviens viņam nevaicāja kurp viņš domā doties. Viņi visi trīs tikai noteica: „Tu mums allaž būsi mīļš viesis!“

— Jā, to viņi darīja, izsaucās slimnieks, beidzot pār

traukdams vedēju. Vai cietuma kalpotājs arī zina, ka tas ir bijis mans vienīgais skaistais pārdzīvojums visā manā mūžā. Viņš klusi guļ, kamēr pār viņa vaigiem rit dažas asaras. Priecājos, ka arī jūs ziniet šo stāstu, viņš turpina. Nu es varu ar jums runāt par Bernhardu--—

Man šķiet, it kā es būtu bijis brīvs---Man šķiet, it

kā es būtu bijis pie šī' puisēna---Es patiesi nevarēju

iedomāties, ka šonakt jutīšos tik laimīgs----

Vedējs noliecās pār slimnieku.

— Paklausāties, Holm! viņš saka. Ja nu es varētu tā iekārtot, ka Holms uz vietas varētu doties pie saviem draugiem, kaut gan citādā ceļā, nekā Holms to domājis, ko tad jūs teiktu? Ja nu esi spētu saīsināt garo gaidu gadus un atbrīvotu Holmu jau šinī naktī, ko tad viņš teiktu? Vai Holms būtu ar mieru?

Sacīdams šos vārdus, vedējs pārvilcis savam vaigam kapuci un satvēris izkapti.

Slimnieks gulēdams platām acīm viņā noraugās, un viņa acīs pamazām iedzirkstas ilgas.

— Vai Holms saprot manus vārdus? vaicā vedējs. Vai Holms saprot, ka es varu atdarīt visas cietuma durvis, ka esmu tas, kas spēj Holmu aizvest tik tālu, ka neviens vajātājs viņa neaizsniedz?

— Saprotu, ko- tu domā, čukst slimais. Bet vai tas nebūtu netaisni pret Bernhardu? Tu zini, ka es labprātīgi atgriezos cietumā, lai vēlāk kā brīvs vīrs varētu viņam palīdzēt.

— Tu viņam nesi vislielāko upuri, saka vedējs, un tādē] par algu tavs siodte kļūst saīsināts un tu vari iegūt lielo neatņemamo' brīvību. Tev vairs nav jādomā par šo puisēnu.

— Jā, bet es viņu būtu aizvedis līdz jūrai, saka slimnieks. Atvadīdamies es viņam pačukstēju’, ka atgriezīšos un aizvedīšu viņu pie jūras. Bērnam dotais solījums jāpilda.

— Un tu nevēlies saņemt brīvību, ko es tev tagad piesolu? saka vedējs pieceldamies.

— Ak jā,, ak jā! strauji sauc slimais un satver viņa apmetni. Neaizej no manis! Tu nemaz nezini, cik bezr gala es ilgojos. Ja tikai būtu kāds cilvēks, kas spētu palīdzēt šim puisēnam! Bet viņam nav neviena, izņemot mani.

Bet pēkšņi viņa acīs iekvēlojās prieks un viņš sauc.

— Tur taču sēd mans brālis Dāvids! viņš saka. Tagad, man, vairs nav ko bēdāties. Es varu palūgt viņam paredzēt Bernhardam,

•— Tavs brālis! nicīgi izsaucās: vedējs. Nē, viņam tu nu gan nevari lūgt, lai viņš aizsargā kādu bērnu. Tev vajadzētu tikai zināt, kā viņš izturas pats pret saviem bērniem.

Bet vedējs pārtrauc savus vārdus, jo^ slimnieka gultas malā jau sēd Dāvids Holms, noliecies pār savu brāli, un gatavs ar prieku viņam palīdzēt.

— Dāvidi, saka slimais, redzu zaļas noras un plašu jūru. Tu jau sapratīsi, Dāvid, ka esmu še nodzīvojis pārāk

ilgi., Es nespēju atteikties, ja man piedāvā brīvību un ja es to pieņemdams nenodaru nevienam pārestību. Bet nelaime ar šo bērnu. Tu zini, ko esmu viņam solījis.

-— Vari būt pavisam mierīgs! saka Dāvids Holms trīsošā balsī. Apsolu tev, ka palīdzēšu šiem cilvēkiem un viņu bērnam, kas palīdzējuši tev. Ej vien brīvē! Ej kurp vien vēlies. Pamet mierīgi savu cietumu!

Pie šiem vārdiem^1 slimais atkrīt savos spilvenosi — Nu tu viņam teici nāves vārdus, Dāvid, saka vedējs. Nāc man līdz! Prom no šejienes! Mums laiks doties ceļā. Lai šis atbrīvotais nesastop mūs, kas dzīvojam tumsā un verdzībā.

X

Ja mana balss būtu sadzirdama šai drausmīgajā čīkstoņā un rīboņā, es pateiktos Georgam, ka viņš palīdzējis šiem, diviem, māsai Editei un manam brālim, viņu vissmagākā dzīves mirklī, domā Dāvids Holms. „Es negribu izpildīt viņa vēlēšanos un atbrīvot viņu no šī amata, bet labprāt gribētu viņam parādīt, ka esmu sapratis, cik ļoti viņš palīdzējis šiem diviem.“

Bet Dāvids Holms vēl nav pabeidzis domāt, kad ve^ dējs pievelk grožus un aptur zirgu, it kā viņš būtu sapratis Dāvida Holma domas^

— Esmu gaužām slikts sava darba darītājs, viņš saka. Lāgiem man laimējās kādam palīdzēt, bet vēl biežāki man neveicās. Tos abus bija viegli pārvest dzīves robežai, jo viens no viņiem tik bezgala ilgojās nokļūt debesu, valstībā, bet otru it nekas nesaistīja pie zemes. Vai zini, Dāvid, vedējs pēkšņi sāk runāt senajā biedriskā noskaņā, ka daudzas reizes sēdēdams še savos ratos un klausīdamies, esmu pie sevis nodomājis, ja tikai es spētu atrast uzticamu vēstnesi, tad nosūtītu ļaudīm no sevis sveicienus.

— Es to labi varu saprast, saka Dāvids Holms.

■— Tu jau zini, Dāvid, ka pļāvējs ar prieku ķeras pie nobriedušas druvasi Bet ja pļāvējam nāktos iziet un nopļaut tikai pusgatavu, nenobriedušu labību, viņš šādu

darbu uzskatītu par pārāk nepateicīgu un grūtu. Bet tas saimnieks, kāmi es kalpoju, lāgiem atrod par labu arī šāh du nenobriedušu augli, un ļauj to visu nokārtot nabaga vedējam.

— Jā, tik daudz esmu sapratis, ka tā tam jābūt* atbild Dāvids Holms.

— Ja vien cilvēki zinātu, saka Georgs, cik viegli ir palīdzēt tiem tikt pāri robežai, kas savu darbu beiguši, savus pienākumus pildījuši un kā saites gandrīz jau sarautas, un cik bezgala grūti atbrīvot to, kas nekā vēl nav pa/-beidzis un piepildījis un atstāj aiz. sevis visus, ko< mīl, varbūt viņi tad mēģinātu daudz maz atvieglot vedēja darbu.

— Kā tu to domā, Georg?

— Atceries vienu lietu, Dāvid! Visu to laiku, kamēr mēs esam kopā, tu esi dzirdējis runājām tikai par vienu slimību, un varu tev apgalvot, ka tā tas ir bijis gandrīz visu šo gadu. Šī slimība plosās nenobriedušās druvās, tais druvās, kur man jāpielietā mana izkapts. Pirmā laikā, braukdams savos nāves ratos, es nemitīgi domāju: Ja vien šī slimība izbeigtos, tad arī mans pienākums vairs nebūtu tik smags.

<— Un vai tu to gribētu pateikt cilvēkiem?

Nē, Dāvid. Nu es zinu daudz labāk nekā agrāk, ko visu cilvēki spēj veikt. Viņi droši vien kādreiz ar zinātnes un neatlaidīgas cīņas palīdzību uzvarēs šo naidnieku. Cilvēki nerimsies, kamēr nebūs uzvarējuši ir šo, ir citas smagās slimības, kas viņus nopļauj nelaikā. Nē, tas nav galvenais.

— Bet kā tad cilvēki varētu vedēja darbu atvieglot?

— Cilvēki tik ļoti cenšas uzlabot savu šīs pasaules dzīvi, atbild Georgs, ka es ticu, pienāks diena, kad trūkums un žūpība un viss šis posts^1, kas saīsina viņu dzīvi, izzudīs; bet nav teikts, ka tādēļ vedēja darbs kļūs vieglāks.

— Bet ko tad tu viņiem gribētu sacīt, Georg?

— Drīz ausīs Jaungada rīts, Dāvid, un ja nu cilvēki tagad atmodīsies, tad viņi pirmām kārtām domās par jauno gadu un visu ko viņi vēlētos un cerē, ka jaunais gads to atnesīs, un tad viņi sāk domāt par visu savu nākotni. Bet es tad gribētu nodot viņiem savus sveicienus un sacīt, lai viņi: nevēlas mīlestību vai panākumus, bagātību un varu, pat ne veselību. Es vēlētos, lai viņi saņem savas rokas un viņu domas vēršas tikai vienā vienīgā lūgšanā: Dievs, palīdzi nobriest manai dvēselei, iekams tai jāšķiras!

XI

Divas sievas sēd nogrimušas sarunā, kas vilkušies jau vairākas stundas. Šo sarunu pārtrauca tikai īsu brīdi, kamēr viņas abas devās pēcpusdienas dievkalpojumā pestīšanas armijas templī, bet tad šīs sarunas atkal turpinās. Viena sieva visu laiku centusies otrā modināt drosmi un mieru, bet tomēr tā vien šķiet, ka viņa no sava mērķa vēl pārāk, tālu,

— Vai ziniet, Holma kundze, viņa turpina viņu mierināt un uzmundrināt, lai cik dīvaini tas izklausās, bet man tomēr tā vien, liekas, ka sākot no šīs dienas jums klāsies labāk. Man šķiet, ka nu viņš izdarījis to visļaunāko. Tas laikam bija tas, ko viņš bija apņēmies jums atriebties, tādēļ, ka jūs viņu toreiz tā pametāt. Bet ir viena lieta, cietsirdīgi apgalvot, ka bērnus nedrīkst vest prom no mājas, un otra staigāt visu laiku lolojot savās krūtīs šīs slepkavības domas un dienu no dienas tās arī izvest. Man šķiet, ka to neviens cilvēks nespētu izturēt.

—- Cik laipni, ka kapteine cenšas mani: mierināt, sah ka sieva. Bet nomanāms, ka pie sevis viņa nodomā, ja arī pestīšanas armijas kapteine nezina neviena cilvēka, kas tādas domas spētu ilgi sevī nest,, tad viņa pati nu gan zina vienu tādu.

Pestīšanas armijas kapteine izskatās tā, it kā jau būtu izsmēlusi visus savus spēkus, bet pēkšņi viņa nolemj darīt vēl vienu mēģinājumu.

— Holma kundzei jāņem: vērā viena lieta. Nemāku sacīt, vai tas bija liels grēks, kad Ilolma kundze priekš dažiem gadiem pameta savu vīru, bet tik daudz nu gan

es saprotu, ka tā bija liela nevērība. Jūs viņu toreiz pametāt pilnīgi likteņa varā. Un uz ļaunajām sekām nenācās ilgi gaidīt. Bet šogad^1 Holma kundze centusies savu kļūdu izlabot. Tagad Holma kundze rīkojusies pēc Dieva prāta, un tādēļ es ticu, ka nu jums sāksies labākas dienas. Tā bija stipra vētra, kas sāka trakot un uz reiz to tā vis nevarēja apturēt, bet Holma kundze un māsa Edi te tomēr uzsākušas lielu un labu darbu, un gan šis darbs nesīs savus augļus,

Kad pestīšanas armijas kapteine izteic šos vārdus, viņa. vairs nav viena, ar Holma kundzi. Istabā ienākuši Dāvids Holms un Georgs, vai pareizāki sakot viņu veļi un apstājušies pie durvīm.

Dāvids Iiolms vairs nav saistīts, brīvas ir viņa rokas un kājas. Labprātīgi viņš seko vedējam, bet redzēdams, kur tas viņu ieved, viņu pārņem no jauna pretīgums. Še taču neviens nemirst. Kādēļ gan viņu no jauna piespiež redzēt savu sievu un savu māju?

Viņš taisni domā griezties pie Georga ar dusmīgu jautājumu, bet tas viņu ar zīmi piespiež klusēt,

Dāvida Holma sieva paceļ galvu, it kā otras dziļā pārliecība viņai būtu iedvesusi spēkusu

— Ak, ja tikai es spētu ticēt, ka tas patiesība! viņa nopūšas.

i— Tā ir patiesība, saka sludinātāja un viņai uzsmaida. Jau rīt še iestāsies pārmaiņa. Gan Holma kundze redzēs, ka jaunais gads jums atnesīs palīdzību.

— Jaunais gads, atkārto! sieva. Jā, tiesa, ir taču Jaungada nakts, es to gandrīz biju aizmirsusi. Diezin cik varētu būt pulkstenis, kā kapteinei Andersonei šķiet?

- Mēs jau ilgu laiku esam Jaungadā, atbild kapteine, palūkodamās savā pulkstenī. Ir jau bez ceturkšņa divi.

— Bet tad, kaptein Anderson, nesēdiet vairs ilgāk pie manis, saka sieva. Jums taču jādodas mājās un jāliekas gulēti, Es nu jūtos tik mierīga.

Pestīšanas' armijas kapteine viņā vērīgi noraugās.

— Nu ar to> mieru tā ir,, kā ir, viņa nosaka.

— Kapteine manis dēļ var justies gluži mierīga, saka

Holma sieva. Zinu, ka šonakt esmu runājusi daudzus ļaunus vārdus, bet tagad tas jau pāri,

— Vai Holma, kundzei nu liekas, ka jūs visu variet nodot tā Kunga rokās, lai viņš visu vada, uz to labāko? vaicā sludinātāja,.

c— Jā, atbild sieva, nu es to varu,

— Vismīļāk es būtu palikusi līdz rītam,, bet nomanu, ka Holma kundze labāk vēlas, lai es aizeju.

— Bija tik labi, ka kapteinis pie manis uzkavējās, bet esmu pārliecināta, ka drīz, viņš ieradīsies, un tad, es labāk vēlētos būt vienai.

Viņas abas iziet,, pārmīdamas vēl dažusi vārdus, Dār vidis Holms noprot, ka viņa siieva iet, lai atvērtu pestīšanas armijas kapteinei vārtus.

— Dāvid, saka vedējs, nu tu viņu dzirdēji? Vai tu ievēro, ka, cilvēki zina it visu, kas viņiem jāzina. Viņiem tikai nepieciešams drošinājums, lai viņos rastos griba lar bi un ilgi dzīvot.

Tikko viņš izteicis šos vārdus, istabā atgriežas sieva. Redzams, ka viņa nodomājusi turēt doto vārdu un likties pie miera,; Viņa apsēžas krēslā, noliecas un cenšas atraisīt kurpju auklas.

Kamēr viņa, tā noliekusies, pēkšņi pie durvīm skaļi pieklauvē, un viņa paceļ galvu un klausās.

— Laikam, viņš? viņa saka. Jā, droši vien pārnācis vīrs.

Viņa aizskrien pie loga un cenšas kaut ko saskatīt tumšajā ielā. Tā viņa elpu aizturējusi paliek pie loga dažas minūtes. Kad viņa atkal pagriežas istabā, viņas vaigs dīvaini mainījies. Tas kļuvis gaužām pelēks. Ir acis, ir lūpas, visa seja it kā pelniem nokaisīta. Viņas kustības kļuvušas gļēvas un nedrošas un viņas lūpas klusi kaut ko murmina.

— Es to' nespēju panest, viņa čukst, es to nespēju panest.

— Es paļaušos uz, Dievu, viņa saka, apstādamās istabas vidū. Viņi saka, lai es paļaujos uz Dievu. Varbūt viņi domā, ka es viņa neesmu lūgusi; un piesaukusi. Ko

»Zelma Lagerlefa. IV«

lai es daru, ko lai iesāku, lai Dievs man sūtītu savu palīdzību?

Viņa neraud', bet visa viņas runa ir viena nebeidzama vaimana. Viņu pārņem tāds izmisums, ka viņa acīmredzot vairs nespēj valdīt par saviem darbiem.

Dāvids Holms noliecās un paraugās sievas acīs, un pēkšņi notrīs Jaunās aizdomās.

Sieva neiet ārā atvērt, bet viņa šļūcošiem soļiem pie-steidzās pie bērnu gultas, kur guļ abi viņas bērni.

—« Tiešām žēl, viņa pār bērniem noliekusies saka, viņi tik skaisti.

Viņa apsēžas gultai līdzās uz grīdas un te lūkojās vienā, te otrā bērnā.

— Bet man jādodas prom, un es nespēju viņus pamest.

Neveikli un nepieradusi viņa nopaijā bērnu galviņas.

— Jūs nedrīkstiet man dusmot, tādēļ, ka to daru. Tā nav mana vaina.

Kamēr viņa tā sēd un paijā bērnus, pie vārtiem no jauna skan klaudzieni. Viņa saraujas un sasprindzināti klausās, līdz beidzot noprot, ka tas nav bijis viņas vīrs. Tad viņa steidzīgi pieceļas.

Man jāpasteidzas, viņa noslēpumainā balsī iečukst bērniem. To es drīz vien paveikšu, ja tikai nepārnāk viņš un mani neiztraucē.

Viņa tomēr nekā neuzsāk, bet staigā šurp un turp pa istabu.

— Kaut kas man saka, lai nogaidu līdz rītam, bet kāda gan tam nozīme? Rīt būs tāda pat diena kā allaž. Kādēļ gan lai viņš rīt būtu maigāks nekā šodien?

Dāvids Holms nu iedomājās šo mirušo, kas guļ baznīcas apstādījumos un ko drīz vien kā nekam citam nederīgu apbedīs zemē. Viņš gandrīz sāk vēlēties, lai sieva kaut kādā ziņā uzzinātu, ka viņa dēļ vairs nav jābaiļojas.

Atkal dzirdams viegls troksnis. Mājā atvepas un aizdarās durvis, un sieva nodreb un sev atgādina, ka viņai kaut kas bijis nodomā. Klusi vaimanādama viņa pieiet pie plīts un iekup uguni.,

— Nav nelaime, ja viņš ienāk un redz, ka es iekuru

uguni, viņa it kā atbild kādai iekšējai balsij, kas klusi taisa iebildumus. Man taču būs tiesība Jaungada rītā uzvārīt sev kafiju, lai neaizmigtu gaidīdama savu vīru;

Dzirdēdams šos vāsdus Dāvids Holms jūt lielu atvieglojumu. Viņš sāk gudrot, kādš nolūks gan bijis Geoi> gam atvedot viņu šurp; Še taču neviens nemirsi. Še nav neviena slimnieka.

Vedējs stāv nekustīgi uzmaucis kapuci dziļi uz acīm. Viņš tik dziļi sevī noslēdzies, ka Dāvids Holms saprot, ir velti apgrūtināt viņu ar kaut kādiem vaicājumiem.

„Viņš laikam vēlas, lai es pēdējo reiz redzētu savējos,“ Dāvids Holms nodomā. „Varbūt es vairs ne mūžam, nenākšu viņu tuvumā.“

— Nevaru sacīt, ka tas mani apbēdinātu, viņš ierunājās pirmā mirklī un domā, ka viņa sirdī ir vieta tikai naidam, un tomēr viņš aiziet istabas kaktā, kur guļ abi bērni. Stāvēdams un noraudzīdamies savos bērnos, viņš atceras, ka viņa brālis tik ļoti mīlēja kādu puisēnu, ka tā dēļ brīvprātīgi atgriezās cietumā, un viņš gandrīz sajūt nožēlu, ka nespēj tā mīlēt savus bērnus.

„Kaut tomēr viņiem klātos labi!“ viņš pēkšņi maigumā domā „Rīt viņi pricāsies, uzzinādami, ka mani viņiem vairs nav jābīstasi“

„Diezin, kādi cilvēki no viņiem iznāks,“ viņš domā ar tik dzīvu interesi, kādu agrāk nekad pret saviem bērniem nav sajutis, un pēkšņi viņā iedzirkstas baismas, ka bērni kļūs līdzīgi viņam. „Jo es esmu bijis gaužām, nelaimīgs cilvēks,,“ viņš saka.

„Es nezinu,“ viņš turpina, „kādēļ gan jau agrāk par viņiem neinteresējos^1. Ja vien būtu iespējams atgriezties pasaulē, es labprāt gribētu atgriezties pie viņiem un uz\-audzināt viņus par krietniem cilvēkiem.“

Viņš apstājas un pārbauda savu sirdi.

— Dīvaini, ka arī pret sievu es vairs nejūtu nekāda naida, viņš čuksti^ Vēlētos, kaut viņa pēc visām šīm smagām! ciešanām kļūtu laimīga. Ja vien man būtu iespējams, es^1 parūpētos, lai viņa atdabū savas agrākās mēbeles un svētdienās iet baznīcā ģērbusies smalkās drānās.

Bet nu^1 jau' viņai klāsies labi, tagad, kad es vairs nestā-vēsu viņas ceļā. Man šķiet, ka Georgs mani tādēļ atvedis šurp, lai es justos apmierināts, ka esmu pieskaitīts aizgājējiem.

Tai mirklī viņš pēkšņi satrūkstas. Viņš bijis tik dziļi nogrimis savās domās, ka nav ievērojis, kā dara viņa sieva. Bet taisni nu viņš baismās viegli iekliedzās.

—■ Ūdens vārās, tas vārās, drīz viss būs gatavs! Nu tam jānotiek, citas izejas nav.

Viņa noņem no plaukta pie plīts kādu kārbu un no tās ieber ūdenī kafiju. Tad viņa izņem no ņiebura pie krūtīm papīrā ietītu baltu pulveri un arī to ieber ūdenī.

Dāvids Holms stāvēdams blenž sievā un nespēj saprast, ko īsti viņa dara.

— Gan tu redzēsi, Dāvid, ka ar to pietiks, viņa saka pagriezdamās, it kā nojaustu, ka istabā atrodas viņas vīrs. Ar to pietiks ir bērniem, ir man pašai.. Es taču nevaru vairāk paciest, noskatīdamās* ka mani bērni izdilst. Ja vien tu paliktu tur, ārā, vēl pāris stundas, tad atgriezdamies tu redzēsi, ka noticis tas, ko tu visu laiku vēlējies.

Vīrs vairs nestāv un necieš klusu. Viņš aizsteidzies pie vedēja.

Georg! viņš sauc. Ak Dievs, Georg, vai tu nedzirdi?

— Jā, Dāvid, saka vedējs. Tādēļ es še stāvu. Man taču jābūt klāt pie šā notikuma. Viņa grib paņemt bērnus sev līdz.

►— Bet tas nedrīkst notikt, Georg! Tas taču vairs nav vajadzīgs. Vai tu viņai nevari ļaut uzzināt, ka vairs tas nav vajadzīgs?

- Es nevaru piespiest, lai viņa mani dzirdētu^ Viņa atrodas no manis vēl pārāk tālu.

Bet vai tu nevari) kādu atsaukt, Georg, kādu, kas viņai pateiktu, ka vairs tas nav vajadzīgs?

— Tu prasi neiespējamas lietas, Dāvid. Man nav varas pār dzīviem cilvēkiem!

Bet Dāvids Holms neļaujas iebaidīties, viņš nometas ceļos vedēja priekšā.

- Atceries, ka agrāk pasaulē tu biji mans draugs un biedrs, un neļauj tam notikt! Neļauj man to piedzīvot! Neļauj, ka šie nabaga nevainīgie bērni mirst!

Viņš paraugās Georga sejā, kā gaidīdams atbildi, bet vedējs tikai purina galvu.

— Es darīšu visu, ko vien spēju te vils labā, Georg, Es noraidīju tavu priekšlikumu uzņemties tavu amatu, tagad es to uzņemos ar prieku, ja vien man nav jāpiedzīvo šis briesmīgais notikums. Viņi abi vēl tik mazi, un es pašlaik stāvēju un vēlējos, kaut dzīvotu un varētu no viņiem iztaisīt krietnus cilvēkusi Un viņa, viņa šonakt tik apmāta. Viņa pati nezina, ko dara. Apžēlojies par viņu, Georg!

(Kad vedējs vēl atlaiž stāv tik pat nekustīgi un bargi, Dāvids Holms it kā no viņa novēršas.

— Esmu tik vientuļš, tik, bezgala vientuļš, viņš saka. Nezinu, pie kā lai griežos. Nezinu vai lai; lūdzu Dievu vai Jēzu Kristu. Esmu tikko ienācis aizsaulē. Kam, še pieder vara? Kas man pateiks, pie kā lai griežos ar savu lūgšanu?

Ak, es nabaga grēcīgs cilvēks, es lūdzu Viņu, kas ir Kungs pār dzīvību un nāvi. Neesmu tāds, kas mierīgi varētu nostāties Tavā priekšā ar savu lūgšanu. Esmu grēkojis pret visiem Taviem, baušļiem un man uzliktiem pienākumiem, Bet ļauj man nogrimt visdziļākā tumsā! Lai no manis nekas nepaliek pāri! Dari ar mani ko gribi, tikai saudzē šīs trīs dzīvības!

Viņš apklust un it kā gaida, atbildii. Bet nedzird nekā cita, kā vienīgi savu sievu, kas klusi ar sevi runājas.

— Nu tas jau izkusis un savārījies, tagad tam; tikai kādu laiciņu jāatdziesL

Tad Georgs noliecās pie Dāvida Holma, viņa kapuce vairs nesedz viņa vaigu un tur atplaukst smaids.

— Dāvid, viņš saka, ja tu runā nopietni, tad varbūt ir vēli viens ceļš, kas sniedz glābiņu. Tev pašam, Dāvid, jādara sievai zināms, ka viņai tevis dēļ vairs nav ko baiļoties.

•— Bet viņa mani nedzirdēs, Georg. Vai varbūt tomēr?

-— Nē, tādu nē, kāds tu tagad esi. Tev jāatgriežas tai Dāvidā Holmā, kas guļ baznīcas apstādījumos. Vai tu to spēsi?

Dāvids Holms baismās nodreb. Cilvēka dzīve viņam nu šķiet drausma un, nospiedoša, Ja nu viņš atkal kļūs cilvēks, vai viņa dvēseles jaunie asni nenomirs? Viņa laime gaida to citā pasaulē. Bet tomēr viņš ne mirkli nevilcinās.

— Ja tikai es varu, ja esmu brīvs---Es domāju,

ka man nākas--—

—• Jā, tev taisnība, saka Georgs, un viņa vaigs burvīgi staro. Tēv šai gadā nāktos kļūt par nāves važoni, ja tikai kāds cits tavā vietā neuzņēmās šo amatu.

— Kāds cits? vaicā Dāvids Holms. Kas gan gribēs uzupurēties tāda nabaga labā?

— Dāvid, saka Georgs, tu zini, ka ir viens vīrs, kas ne mūžam nebeigs sērot, ka pavedis tevi uz neceļiem. Varbūt šis vīrs nu uzņemtos šo amatu tavā vietā, laimīgs, ka viņam tevis dēļ vairs nenāktos sērot.

Nedodams Dāvidam Ilolmam laika atbildēt, viņš noliecās un raugās viņā burvīgi mirdzošām acītm.

— Vecais draugs, Dāvid Holm, dari šo darbu cik labi vien vari! Es palikšu, kamēr tu atgriezīsies. Daudz laika tev nav dots.

— Bet tu, Georg---

Vedējs viņu pārtrauc ar savu valdonīgo rokas mājienu, ko Dāvids Holms jau mācījies paklausīt. Tai pašā mirklī viņš pārvelk acīm kapuci un skaļā dziedošā balsī saka:

— Tu, gūstekni, atgriezies atkal savā cietumā!

XII

Dāvids Holms atspiedās uz elkoņiem un paraudzījās ap sevi. Visas laternas bija izdzēstas, bet laiks bija noskaidrojies, un pie debesīm mirdzēja mēness. Viņam nemaz nenācās grūti pārliecināties, ka vēl vienmēr gulēja baznīcas apstādījumu nodzeltējušā kūlā, ko aizēnoja liepu tumšie zari«

Ne mirkli neapdomādamies viņš centās piecelties. Viņš jutās bezgala gurds, miesa aukstumā bija gandrīz sastingusi, galva griezās, tomēr viņam laimējās piecelties. Tad viņš sāka soļot, bet jutās tik vājš, ka gandrīz pakrita un bija spiests atbalstīties pret vienu koku.

„Es nespēšu,“ viņš domāja, .„nespēšu laikā tur ierasties.“ Nevienu mirkli viņš neiedomājās, ka viss, ko nupat pārdzīvojis nebūtu īstenība. Dzīvi un skaidri; viņš vēl izjuta visus nakts notikumus.

„Manā mājā ir nāves vedējs,“ viņš domājau „Man jā-pasteidzas.“

Viņš atstāja koku, kas viņam sniedza atbalstu, un pagājās dažus; soļus, bet jutās tik neizsakāmi vārs, ka saļima ceļos.

Bet šai pamestības mirklī, viņš pēkšņi juta, ka kāds pieskārās viņa pierei. Viņš pats neapzinājās, vai tā bija roka, vai lūpas, vai varbūt tikai vieglas drānas’ pieskāriens. Tomēr ar to pietika, lai viņš izjustu dziļu svētlaimi.

— Viņa atgriezusies pie manis! viņš gavilēja. Viņa atkal atrodas manā tuvumā. Viņa mani aizsargā.

Jūsmā viņš izstiepa rokas, laimīgs, ka mīļotās būtos mīlestība viņu ieslēdza, laimīgs, ka mīlestība uz šo būti pildīja viņa sirdi* arī vēl tagad, kad viņš bija atgriezies zemes dzīvē.

Klusajā naktī viņš aiz sevis izdzirda soļus. Tur gāja kāda maza sieviete, viņas vaigs bija slēpts zem pestīšanas armijas formas lielās cepures.

'— Māsa Marij! viņš sauca, kad sieviete viņam gribēja steigties gaļām. Māsa Marij, palīdziet man!

Pestīšanas armijas māsa laikam gan pazina viņa balsi. Viņa satrūkās, bet tad steidzās tālāk, nepiegriezdama viņam nekādu vērību:

— Māsa Marij, es neesmu piedzēries;. Esmu slims: Palīdziet man, lai es nokļūstu mājās!

Viņa laikam gan neticēja Dāvida Holma vārdiem, tomēr neteikdama ne vārda, piesteidzās pie viņa, palīdzēja viņam piecelties un ļāva, lai^1 viņš soļodams atbalstītos pret viņas roku.

Viņš tā tad atkal devās mājup, bet cik šoreiz tas. vilkās gausi! Varbūt jau tagad» būs par vēlu. Viņš pēkšņi apstājās.

— Māsa Marij, jūs man parādītu lielu: palīdzību, ja

steigtos ātrāk mājās un pateiktu manai sievai---

-— Vai lai, es steidzos jūsu mājās un saku sievai^ ka jūs atgriežaties kā parasti piedzēries? Pie tā jau viņa pieradusi.

Viņš sakoda zobus un klusēdams devās uz priekšu, cenzdamies cik spēdams soļot ātrāki, bet viņa miesa, ko sals bija sastindzinājis, negribēja viņam klausīt.

Viņš vēl reiz izmēģinājās pierunāt māsu Mariju pasteigties, lai ātrāk par viņu. nokļūtu viņa mājā.

— Es gulēju un sapņoju, viņš sacīja. Redzēju, ka nomira māsa Edite. Redzēju māsu Mariju pie viņas nāves

gultas---Redzēju arī savējos. Mana sieva šonakt

i'r kā apmāta. Es jums vēl, reiz atkārtoju, māsa Marij, ka ja jūs nepasteigsaties, viņa kaut ko izdarīs.

Viņa runa bija vāra un saraustīta. Māsa Marija viņam pat neatbildēja. Viņai vēl allaž likās, ka Dāvids Ilolms ir piedzēries.

Bet tomēr viņa viņam uzticīgi palīdzēja tikt uz priekšu. Viņš saprata, ka viņai nenācās viegli palīdzēt cilvēkam, ko uzskatīja par māsas Edites nāves cēloni.

Kamēr Dāvids Holms soļoja tālāk, viņu sagrāba jaunas baismas. Kā gan viņa sieva, tur, mājās; viņam lai tic viņa, kas savu vīru tik gaužām baiļojas, ja pat māsa Marija---

Beidzot viņi apstājās pie viņa mājas vārtiem, un pestīšanas armijas māsa palīdzēja viņam atvērt vārtusi

— Tagad^1 Holms iztiks bez manis, viņa sacīja gribēdama aiziet.

•— Māsa Marija būtu visai laipna, ja uzsauktu manai sievai, lai viņa nāk un palīdz man kļūt istabā.

Pestīšanas armijas māsa paraustīja plecus.

— Vai ziniet, Holm, varbūt citā naktī es ar jums tiešām vairāk nodarbotos, bet šonakt man nav ne mazākās patikas. Tagad pietiks.

Viņas balss izgaisa šņukstā, un viņa steidzās prom.

Kamēr Dāvidš Holms mocījās uzkāpt pa stāvajām kāpnēm, viņam visu laiku likās, ka nonāks par vēlu Un galvenām kārtām, kā lai viņš pārliecina savu sievu, ka tā viņam noticētu?

Un kad viņš pārpūlē un baismās gandrīz, saļima uz kāpnēm, tad no jauna izjuta šo vieglo glāstu pār pieri. „Viņa ir man tuvu,“ viņš domāja. „Viņa mani pasargā.“ Un tad viņam radās spēki uzkāpt līdz dzīvoklim.

Taisni tai brīdī, kad viņš atvēra durvis* viņa priekšā stāvēja sieva, it kā viņa būtu piesteigusies aizslēgt durvis, lai Holms netiek iekšā. Redzēdama, ka viņa nokavējusi, sieva; atkāpās pie plīts un apstājās tur ar muguru pret plīti, it kā cenzdamās kaut ko paslēpt un aizsargāt. Viņas sejas panti bija tikpat sastinguši, kā tad, kad vijņš viņu, pameta, un Holms pie sevis sacīja:

- Viņa to vēl nav izdarījusi. Esmu ieradies laikā,.

Viņš izstiepa savu roku uz to pusi, kur nupat bija stāvējis: Georgs, un viņam likās, kāds paspieda viņa roku.

— Paldies! viņš pavisam klusu izsaucās, un pēkšņi viņa acis aizmiglojās.

Viņš aizstreipuļoja tālāk un sabruka vienā krēslā. Viņš ievēroja kā sievas skats viņu pavadīja ar tādu iizr teiksmi, it kā istabā būtu ienācis meža zvērs^1. „Arī viņa domā, ka esmu piedzēries,“ viņš pie sevis nodomāja.

Viņu no jauna pārņēma dziļa bezcerība* tādēļ, ka jutās tik gurds un nespēja atpūsties. Otrā istabā atradās gulta, un viņš neizsakāmi ilgojās aiziet, apgulties un izt-stiept gurdos locekļus, bet nedrīkstēja to darīt. Tiklīdz viņš pagriezīs muguru, viņa sieva izdarīs to, ko bija nodomājusi. Viņam bija jāpaliek augšā un viņa jāuzmana.

— Māsa Edite ir mirusi, viņš mēģināja ierunāties, un es biju pie viņas. Devu viņai solījumu* ka būšu labs pret

tevi un bērniem. Rīt tu viņus varēsi nosūtīt uz bērnu patversmi.

— Kādēļ tu melo? ievaicājās sievai Še bija Gustav*-sons un pateica kaptenei Andersonei, ka māsa Edite mirusi. Viņš sacīja, ka tu tur neesi bijis,

Dāvids Holms pavisam sabruka krēslā un pats sev par lielu izbrīnu sāka raudāt. Viņš raudāja, ka bija atgriezies^1 veltīgi šo stulbo domu, šo aizvērto acu pasaulē. Viņš raudāja, apzinādamies savu nespēku salauzt šos mūrus, ko pats ar saviem ļauniem darbiem bija ap sevi cēlis. Viņa asaras ritēja aiz bezgala ilgām savienoties uz vietas ar dvēseli, kas^1 bija ap viņu, bet ko viņš tomēr nespēja aizsniegt.

Kamēr viņa ķermenis raustījās dziļās elsās, viņš izdzirda savas sievas balsi:

— Viņš raud? viņa pati pie sevis sacīja, un viņas balsī skanēja neaprakstāma izbrīna,. Un pēc kāda laiciņa viņa pa jaunu atkārtoja: Viņš raud! Viņa atstāja plīti un vilcinādamās tuvojās vīram.

— Tu raudi, Dāvid? viņa vaicāja.

Viņš palūkojās viņā asarām slacītu seju.

— Es gribu laboties, viņš sacīja sakodis zobus, kādēļ gandrīz likās, ka viņš dusmotos. Gribu kļūt par krietnu cilvēku, bet neviens man netic. Kā gan lai es neraudu?

— Redzi, Dāvid, nav viegli tev ticēt, sieva vēl vienmēr vilcinādamās sacīja. Bet tagad, kad tu raudi, es tev ticu. Nu es tev ticu.

It kā gribēdama pierādīt, ka viņa tiešām' tic, sieva apsēdās zemē pie viņa kājām un atspieda galvu pret viņa ceļiem.

Laiciņu viņa sēdēja pavisam klusi, bet tad pati sāka šņukstēt.

Vīrs sarāvās.

— Arī tu raudi?

— Es citādi nevaru. Es nekļūšu laimīga, iekams nebūšu izraudājusi visas sāpes, kas sakrājušās manā sirdī.

Tai pašā mirklī Dāvids Holms no jauna sajuta pie

savas pieres šo vēso pieskārienu). Viņa asaras rima un pārvērtās iekšķējā noslēpumainā smaida.

Viņš bija veicis pirmo uzdevumu, kas viņam šai naktī bija uzlikts. Vēl viņam nāeās palīdzēt tam puisēnam, ko mīlēja viņa brālis. Viņam atlika pierādīt tādiem cilvēk kiem, kā māsai Marijai, ka māsa Edite nebija alojusies dāvādama viņam savu mīlestību. Viņam nācās celt no jauna savu sabrukušo māju. Viņam nācās nodot cilvēkiem vedēja vēlējumu^1. Un tad, kad viss tas būs paveikts, viņš varēs doties pēc savas mīļotās, pēc kā tik bezgala ilgojās«

Viņš tur sēdēja un jutās tik bezgala vecs. Viņš bija kļuvis pacietīgs un padevīgs, kādi mēdz būt veci ļaudis. Viņš neuzdrošinājās ne cerēt, ne kaut ko> vēlēties, bet tikai salika rokas un čukstēja vedēja Jaungada lūgšanu:

„Dievs palīdzi nobriest manai dvēselei, iekams tai jāšķiras no miesas!“

IZSTUMTAIS

Stāsts

Pirmā daļa GRIMSALA

Priekš dažiem gadiem rietumu šērās, Grimsalā, dzīvoja kāds precēts pāris. Abi viņi bija visai atšķirīgi.

Vīrs, kas bija apmēram piecpadsmit gadus vecāks par savu sievu, allaž bija bijis neglīts, tūļīgs un gauss, un uz vecuma dienām nekļuva labāks, viņa sieva turpretī allaž bija bijusi glīta un veikla, un viņas mazā sejiņa bija tik labi saglabājusies, ka viņa savos piecdesmit gados izskatījās gandrīz tikpat labi kā divdesmit gadu vecumā.

Abi šie precētie ļaudis kādā skaistā vasaras vakarā sēdēja uz liela akmens bluķa, kas gulēja taisni viņu mājas priekšā, un mierīgi runājās. Vīrs, kas mīlēja klausīties pats savā balsī un labi izvēlētos vārdos, tagad plaši un gari izrunājās par kādu nupat laikrakstā lasītu rakstu. Sieva viņā noklausījās ne visai uzmanīgi.

„Ak šis Juels, šis Juels,“ viņa domāja, „kā gan viņš no šāda laikraksta prot smelties tik daudz gudrības! Viņam patiesi gaužām gudra galva. Tikai žēl, ka viņš šo savu gudrību neizmanto ne manā, ne savā, bet vienīgi citu cilvēku/ labā.“

Kamēr viņa tā domāja, viņas skati slīdēja pār dzīvojamo ēku, kas bija īsti liela, bet tā sakritusi, ka to nemaz nevarēja apdzīvot, kādēļ viņiem nācās mitināties mazā namiņā, ko šīs mājas agrākie īpašnieki, kas visi bez izņēmuma bija bijuši jūras kapteiņi, lietāja kā virtuvi un pieliekamo kambari.

„Ja Juels vismaz būtu interesējies par jūru un kļu-

vis kapteinis, līdzīgi savam tēvam un vectēvam!44 sieva domāja. „Tad viņam droši vien būtu savi ietaupījumi, un mēs mierīgu sirdi varētu raudzīties nākotnē. Bet viņš allaž tikai interesējās par zemturību. Un tādēļ arī mums nu tā ir kā ir.44

Kamēr vien vīrs runāja, sieva nepiecēlās no savas vietas, bet viņas galviņa, kas kustējās tik viegli, it kā sēdētu uz putna kakla, pagriezās tā, ka viņa varēja saredzēt nelielos tīrumu gabaliņus un kartupeļu lauku, kas gulēja līdzīgi mazām saliņām starp Grimsalas varenajām klintīm.

Visus šos mazos zemes gabaliņus apstrādāja vīrs, gandrīz varētu pat sacīt, ka viņš tos še it kā bija atnesis. Viņš uz Grimsalu bija atvedis neskaitāmas zemes un mēslu kravas, tai dziļā pārliecībā, ka kādreiz tas viņa pūles bagātīgi atalgos.

„Cik gan pūļu viņam nav maksājuši šie zemes gabaliņi,“ domāja sieva. „Bet pietiek, ja ap Vasarsvētkiem sāk trakot ziemeļu vētras, lai iznīcinātu visus sējumus. Nē, ja cilvēki dzīvo līdzīgi mums, tad pats par sevi saprotams, ka viņiem sava pārtika jādabū no jūras.“

Atkal viņa pagrieza savu mazo galvu. Starp dzīvojamo ēku un mazo namiņu viņai pretī margoja plašā jūra.

— Jā, lūk, jūra, viņa nopūtās. Tas pavisam kas cits. Tur cilvēks var braukt un rīkoties un nopelnīt naudu. Būtu es vīrietis, tad noteikti būtu devusies jūrā. Ne mūžam es nepieķertos zemkopībai. Kas gan notiks ar mums, kas esam jau kļuvuši veci un nespējam par sevi rūpēties? Neviens no mūsu bērniem negrib palikt mājās un palīdzēt mums šai smagajā darbā, un to no viņiem nemaz nevar prasīt.

Laikam gan viņa šos pēdējos vārdus izrunāja skaļi, jo vīrs, kas visu laiku bija nopūlējies, stāstīdams viņai par šausmām un briesmām, ko pārdzīvojusi kāda nupat mājās atgriezusies angļu ziemeļpola ekspedīcija, pēkšņi pārtrauca savus vārdus.

— Tu droši vien manī neklausies, viņš sacīja. Bez

šaubām tā nebija pirmā reize, kur viņš runāja kurlām ausim, jo virs neizrādīja ne mazāko izbrīnu vai sašutumu.

Protama lieta, ka es klausos, aplgalvoja sieva. Es pašlaik sēžu un domāju, tu runā tik labi, ka varētu staigāt apkārt sprediķodams.

— Es nu gan nezinu, ko lai atbildu uz šādu uzslavu, skumji pasmaidīdams atbildēja vīrs. Ja nu man nelaimējas saistīt šī viena klausītāja uzmanību, kā gan tad klātos ar veselu ļaužu baru.

— Bet es taču tevī klausījos! izsaucās sieva, pavisam sašutusi. Es taču dzirdēju, ka viņi jau pašā pirmā ziemā cietuši kuģa avariju un bijuši spiesti uzcelt sev māju no sniega, ka šai mājā viņiem nācies pavadīt vēl otru gadu un ka beidzot viņiem galīgi pietrūcis pārtikas, un viņi bijuši spiesti grauzt ādas.

Viņa izskatījās īsti saniknota, un asās līnijas ap muti, kas liecināja, ka viņa viegli krita nelāgā omā, kļuva jo redzamākas.

— Es tikai gudroju, Talij, kā gan tas būtu, ja šo izsalkušo aukstuma varā pamesto cilvēku vidū atrastos kāds tavs tuvinieks, iebilda vīrs.

Sieva viņam uzmeta strauju skatu. Vai gan Juels šos vārdus neizrunāja ar sevišķu uzsvaru? Bet vīrs sēdēja, stingi lūkodamies savā priekšā, un viņa vecās asar rotās acis bija bez izteiksmes.

— Jā, ja nu cilvēks sēdētu un domātu tikai par tiem, kam dzīvē klājas ļauni, tad jau dzīvē vairs nepieredzētu nevienu līksmu brīdi, viņa noteica. Un šos ļaudis beidzot taču izglāba.

Jā, piekrita vīrs, viens kuģis devās viņus meklēt, nu viņi beidzot atgriezušies Anglijā.

— Un tagad viņus sagaida vienīgi slava un gods un laime, nobeidza sieva.

Viņa nespēja saprast, kas tur tik daudz ko bēdāties, bet vīrs tādā pat skumjā balsī turpināja:

šonakt es sapņoju par mūsu dēlu Svenu, viņš sacīja. Man likās, ka viņš pienāca pie manas gultas un sacīja, ka esmu izturējies pret viņu ļoti netaisni. Agrāk

»Zelma Lagerle'a. IV«

es parasti nemēdzu sapņot tādus pareģošanas sapņus, un arī tagad nē. Bet tomēr diezgan dīvaini, ka taisni šodien lasu šai laikrakstā viņa vārdu.

Viņš šos vārdus izteica pavisam vienaldzīgā balsī, it kā tas skārtu vienīgi viņu, bet no šī mirkļa viņam vairs nebija jābaidās, ka sieva viņā neklausīsies. Viņa pienāca vīram pavisam tuvu un apbēra viņu jautājumiem. — Kur bija iespiests šis vārds? Ko viņš īsti bija sapņojis? Vai tiešām tur bija minēts viņu Svens? Viņas balss kļuva spiedzīga, degungals piesarka un acis asaroja.

Viņa tā nebūtu uztraukusies, ja runātu par viņas citiem bērniem, bet ar šo Svenu bija tā, ka viņa un Juels bērnu deviņu gadu vecumā bija atdevuši vienam angļu laulātam pārim, kas bija apbraukājis viņu šēras ar savu luksus jachtu. Svešnieki bija taisni iemīlējušies mazajā zēnā. Ja tikai viņi dabūtu zēnu, tad solījās izaudzināt viņu kundziski un padarīt par savu mantinieku.

Mazajam Grimsalas zēnam nu pavērās lielas izredzes. Trūcīgie vecāki bija atzinuši, ka zēna labā viņiem no tā jāatsakās. Ja viņš paliktu pie saviem vecākiem, tad, protams, paliktu arī viņu kārtā. Un viņam bija tik gudra galva. Vecāki jau allaž bija pārrunājuši, ka no zēna iznāktu kas sevišķs, ja vien viņš dabūtu labāku izglītību.

Nu jau bija pagājuši deviņpadsmit gadu, kopš viņi bija atdevuši zēnu, un visu šo laiku viņi no zēna nebija saņēmuši nekādu ziņu. Nebija saņēmuši ne vēstules, ne sveicienus. Viņi par zēnu zināja tikpat maz, kā ja viņš gulētu jūras dzelmē.

— Palūk, ierunājās vīrs, pasniegdams sievai laikrakstu. Lasi šo vārdu starp izglābtajiem vīriem! Palūk: Svens E. Springfields.

— Jā, redzu. Svens E. Springfields, tā tur rakstīts.

Tas var nozīmēt vienīgi Svenu Elversonu Spring-

fieldu, atbildēja vīrs. Tas ir viņa vārds, mans un viņa audžu vecāku uzvārds. Citādi tas nevar būt.

Sieva piespieda laikrakstu pie krūtīm. Tai mirklī

viņai likās, ka šds dēls, ko viņa pati labprātīgi bija atdevusi, viņai tomēr bija mīļāks par visiem citiem bērniem.

— Kādēļ tu man tūlīt neteici, ka Svens piedalījās šai ekspedīcijā? viņa pārmeta vīram. Es taču ne visai uzmanīgi klausījos. Nu tev jāstāsta viss no gala.

Vīrs likās mazliet pārsteigts. Viņš bija domājis izstāstīt sievai visu šo notikumu, iekams viņa uzzināja, ka tur piedalījies arī viņu dēls. Tad tas būtu bijis vieglāki. Viņš būtu redzējis, kā sieva uz šiem notikumiem reaģē, un tad rīkotos saskaņā ar sievas omu.

Bet nu viņš izstāstīja sievai visu, ko viņa vēlējās zināt. Paskaidroja pat, ko nozīmē astoņdesmitais platuma grāds. Sievu nu sagrāba godkāre, un viņa vaicāja, vai viņas dēls ar saviem biedriem nav nokļuvis tālāk par visiem citiem pētniekiem. Un no kā viņi pārtikuši, kad viņu kuģis ar visu pārtiku bija nogrimis? Vairākas reizes viņa prasīja, lai pastāsta, kā glābšanas komanda viņus šovasar bija atradusi Melviles salā pusdzīvus, badā pamirušus.

— Un viņam nācies pārciest tik lielas briesmas ! viņa izsaucās. Nē, vecākiem, nekad nenāktos atdot savus bērnus.

— Bet nu viņa laime nodrošināta, viņa apmierinājusies izsaucās. Nu viņu apbērs ar zvaigznēm un ordeņiem.

Drīz vien viņa sāka gudrot, kā viņas dēlu saņēmuši Anglijā.

Miljoniem ļaužu sagaidīja šos ziemeļpola pētniekus, sacīja Juels.

Viņš jutās augstākā mērā nemierīgs un nomocīts. Visa viņu nākotne atkarājās no tā, vai viņš pareizi pratīs izvēlēties savus vārdus.

— Laimīgs, kas šai sagaidīšanā varēja piedalīties! sauca sieva. Kaut es būtu stāvējusi tikai ielas stūrī un nolūkojusies, kā viņš paiet man garām!

Tev nu gan nevajadzētu stāvēt ielas stūrī, iebilda vīrs. Laikrakstā stāv, ka vecāku radinieku rīcībā bija nodota atsevišķa laiva.

Sievas vaigs pēkšņi apmācās.

— Ak Juel! viņa sauca. Būtu veltīgi, ja mēs tur atrastos. Ne tu, ne es netiktu šai laivā. V i ņ a to nebūtu pielaidusi.

Ar „viņu“ Elversona māte apzīmēja šo angļu kundzi, kas bija aizvedusi viņas dēlu. Viņa nespēja piedot šai sievai, ika tā nebija atļāvusi viņas dēlam rakstīt sa-viem vecākiem. Savās domās viņa šo sievu bija padarījusi par īsto briesmoni.

— O, es nu gan esmu pārliecināts, atbildēja vīrs, ka arī mēs būtu drīkstējuši piedalīties un apsveikt savu dēlu.

Patiesībā viņš priecājās, ka sievu valdzināja šādi sīkumi. Viņam bija nepieciešams laiks, lai izvēlētos pareizos vārdus un varētu pastāstīt smago notikumu pareizā veidā.

— No tā atkarajas visa mūsu nākotne, viņš nemitīgi pie sevis atkārtoja, cenzdamies iededzināt savas gausās domas.

— Tās tikai tavas iedomas! spītīgi izsaucās sieva, atmezdama galvu. Ja viņa visus šos gadus nav ļāvusi zēnam atrakstīt mums kaut vienu vārdu! Un viņam pašam priekš mums arī nav sirds. Aizbraucot no mums viņam bija deviņi gadi, un tik daudz saprāta jau viņam tad bija, lai vēlāk būtu varējis mums atrakstīt viņai nezinot. Bet viņa laikam gan iestāstījusi zēnam, ka mēs esam pārāk vienkārši ļaudis un viņam nepiederas ar mums saieties.

Viss viņas prieks bija izgaisis, šīs domas, kas visus šos gadus viņu 'tā bija nomocījušas, uzbruka nu viņai ar visu savu spēku.

— Jā, man tev jāpiekrīt, sacīja vīrs, man tev jāpiekrīt, ka tas patiesi dīvaini, ka Svens visus šos gadus mums nav rakstījis ne vienu vienīgu reizīti. Un ļoti iespējams, ka tur vainojami audžu vecāki. Kaut ko tādu es šodien dzirdēju baznīcā.

Sieva sēdēja klusuciezdama. Viņa bija tā sašutusi, ka nespēja pat parunāt.

„Ak, cik gan tas smagi!44 nopūtās virs. „Ja viņai uznāk tāda oma, tad visam beigas.44

— Baznīckungs saņēmis no Anglijas ziņas, vīrs sacīja. Nu viņš atkal runāja par to, par ko nemaz negribēja runāt, jo vispirms bija gribējis sievu tam sagatavot, bet citas izejas vairs neredzēja. — Baznīckungs mani iesauca savā mājā. Viņš man arī iedeva šo laikrakstu.

— Baznīckungs!

— Jā, viņš gribēja ar mani parunāt par Svenu.

— Ak jā! Man vienalga. Par tādu dēlu es vairs nedomāju.

Vīrs vairs nekā neatbildēja, un iestājās ilgs klusums. Pēkšņi sieva it kā eksplodēja.

Tu nu gan esi visbriesmīgākais cilvēks, ka tā proti sakurināt nabaga sievas ziņkāri. Ko tad mācītājs bija uzzināj is ?

Kaut ko par Svenu. Mācītājs pats ieradīsies pie mums šovakar, lai to pastāstītu.

Nu sieva pielēca kājās.

— Pats mācītājs? viņa vaicāja. Bet ak tu pasaulīt! Un to tu man saki tikai tagad!

Viņa jau taisījās doties istabā, lai paraudzītos, vai viss tur spodrs un kārtīgs. Bet pēkšņi viņa apstājās.

— Kādēļ mācītājs še ieradīsies? Laikam gan noticis kas traks?

Skarbi viņa lūkojās vīrā, it kā gribēdama iespiesties viņa smadzenēs un izlasīt viņa domas.

— Varbūt Svens gulēdams tur sniegā un grauzdams ādas, kļuvis maigāks? Varbūt viņš vēlas ierasties pie mums sērst? Bet vienu es tev teikšu, tagad es sacīšu nē. Ja mēs viņam nebijām labi diezgan agrāk, tad tādi arī tagad neesam.

— Es domāju, būtu labāki, ja tu nepārsteigtos, viņu brīdināja vīrs. Sevī viņš sāka dusmoties uz savu nesavaldīgo sievu, kas visu uzņēma tādā kārtā, pavisam citādi, kā viņš pats.

Sieva pilnīgi aizmirsa savu nodomu uzpost istabu.

Vira pēdējie vārdi varēja nozīmēt tikai to, ka viņai taisnība.

— Vai tu zini kādas ziņas saņēmis mācītājs?

— Jā, pa daļai.

— Vai viņš tevi lūdza pastāstīt man, kas rakstīts avīzē ?

Nē, man šķiet, mācītāja nodoms bija pašam tev visu pastāstīt.

— Bet man likās, ka labāk būtu tevi uz to mazliet sagatavot.

— Jā, atbildēja sieva, labi, ka man bija laiks sagatavoties! Citādi es pirmā uztraukumā būtu saukusi: esi sveicināts un labdien. Un vēlāk pati uz sevi būtu dusmojusies.

Vīrs juta, ka viņā modās dusmas. — „Viņa grib izpostīt visu mūsu nākotni,“ viņš domāja. „Gudrāka viņa nekļūst, bet gan ar katru mīļu gadu muļķīgāka un muļķīgāka.“

— Man šķiet, ka mācītājs priecāsies, ja tu par Svenu vairs nedomā. Tad viņam būs vieglāki pastāstīt to,

kas stāstāms’.

Būs vieglāki? izsaucās sieva gandrīz vēl skarbāki. Ko tu ar to gribi sacīt?

Jā, tā vien liekas, ka ar Svenu būtu notikusi nelaime. šā atgriešanās Londonā notikusi pagājušā svētdienā, un to svētījuši visai svinīgi. Svētku izrādes turpinājušies arī vēl pirmdienā, bet tad uzreiz viss pārtraukts. Par ziemeļpola pētniekiem izplatījušās ļaunas baumas.

Sievas vaigs sastinga.

Vai tiešām man nāksies dzirdēt, ka viņš rīkojies netaisni? sakozdama zobus, viņa attrauca.

— Pilsētā noņēma visus karogus un ziedu vītnes, atcēla visas godības. Pirmdienā viņi pat nevarēja parādīties ielās, jo viņus nemitīgi ielenca ļaužu bari, otrdienā šie paši ļaudis viņus mīdītu kājām un piekautu.

Elversona māte pacēla galvu.

Ko tu saki! viņa izsaucās. Varbūt būtu bijis labāki, ja viņš būtu turējies pie saviem īstajiem vecākiem.

— Tev nu jāzina, turpināja vīrs daudz spēcīgākā balsī, ka tādas lietas tur, ziemeļos, nenotiek pirmo reiz. Viņi bija līdz nāvei izsalkuši, pilnīgi zaudējuši saprātu un nezināja ko darīja. Viens no viņiem izmisumā pārgriezis sev kaklu. Un tad...

— Jā, viņu laikam apēda, noteica sieva.

Salta un mierīga viņa tur stāvēja. Izjuta vienīgi i>ezgalīgumu, rūgtumu un pretīgumu.

— Viņi nebija saprātīgāki par tiem, kas sēd vājprātīgo namā, turpināja vīrs. Bet šai laikrakstā stāv, ka viņi nav ēduši vairāk kā tikai vienu roku. Vairāk pat viņi nav spējuši.

— Un Svens arī piedalījies?

— Ja notiek tādas lietas, tad paši cilvēki lūkojas, lai piedalītos visi bez izņēmuma. Viņu līdzīgi visiem citiem piespieda apēst vienu kumosu. Bet vairāk arī nē.

Un tagad, ierunājās sieva neizsakāmi nicinošā balsī, nu es zinu, ko mācītājs man grib teikt. Nu viņai Svens vairs nav labs diezgan, nu viņa laikam lūgusi mācītāju, lai pierunā mūs uzņemt Svenu. Vai tā nav?

— Tas vislabākais, kas vien varēja notikt, iebilda

vīrs.

— Bet es saku nē! sauca sieva. Es saku nē. Tādēļ mēs viņu vēl nepieņemsim, ja viņam citur vairs nav kur palikt. Viņš bija aizmirsis savus vecākus, kad viņam klājās labi. Lai viņš nemaz neiedomājas, ka nu mēs viņu uzņemsim. Mēs esam veci un nabagi. Bet mēs tomēr nepieņemsim dēlu, kas izturējies tā, ka citi cilvēki viņu pat nevēlas redzēt.

Vīrs nikni un nepacietīgi viņā palūkojās. Viņš bija vecs un nespēcīgs, un visaugstākā laime būtu, ja mājās tagad ierastos spēcīgs darba spējīgs dēls. Sievas pretīgums viņam šķita bērnišķīgs un nepamatots. Viņa šķita tik stūrgalvīga un ļauna. — „Pagaidi tikai!“ viņš domāja. „Gan tu uzzināsi vēstis, kas tevi iepriecinās.“

Tā ir, kā es sacīju, viņš noteiktā balsī turpināja.

Mācītājam nenāksies grūti tev pastāstīt, kas bija rakstīts šai vēstulē.

— Vai tad tā nav kā es domāju? vaicāja sieva, un nomanot vīra dusmas un sašutumu, viņas balss vairs nebija tik skarba.

Vīrs no jauna viņā negribīgi palūkojās.

— Vai tu vēlies, lai es tev pastāstu mācītājam uzlikto pienākumu jeb gaidīsi viņu pašu atbraucam?

Viņš pat nenogaidīja sievas atbildi, tik nepacietīgs viņš jutās nosodīt sievas nežēlību.

— Viņa audžu vecāki dzīvo Londonā, un Svens bija atgriezies pie viņiem. Bet kad izplatījās ļaunās baumas par Ziemeļpola pētniekiem, viņa audžu tēvs iesūtīja viņa istabā laikrakstu ar šo rakstu, līdz ar pielādētu revolveri.

— Bet audžu nāte? Viņai tas bija zināms? izsaucās sieva.

— Viņa to zināja.

— Un tad?

— Tad notika, kā viņi vēlējās.

Jā, sacīja vīrs, nu tu zini, ko mācītājs tev gribēja

teikt.

— Viņa, sacīja nabaga māte, viņa, kas šo dēlu gan nav dzemdējusi, tomēr pie kuras viņš nodzīvojis veselus septiņpadsmit gadus, viņa dzina dēlu nāvē, kaut gan viņš nekā ļauna nebija darījis.

Pēc tam viņa strauji pievērsās vīram.

— Tu melo! Tas nav tiesa!

— Priekš kāda brīža es būtu sacījis to pašu. Nebūtu ticējis, ka viena sieva var būt tik cietsirdīga, bet dzirdot tavus vārdus, es tam sāku ticēt.

Bet viņam jau nebija vienīgi šie audžu vecāki. Viņam taču bijām arī mēs.

Viņš droši vien domāja, ka mēs rīkosimies tāpat kā šie audžu vecāki, un šai ziņā viņš nemaz nealojās.

Sieva aizgāja un apsēdās uz lielā akmens bluķa. Asaras ritēja pār viņas vaigiem.

Svens ir miris! viņa sacīja. Svens ir miris! Viņš

nonāca pie mātes ar akmens sirdi un tādēļ viņam bija jāmirst.

Viņa tikai raudāja un vaimanāja.

— Ak Dievs, kādēļ gan mēs viņu atdevām? Iedomājies, ka viņa ne par šo, ne par to viņu aizsūtīja nāvē! To darīt viņu taču piespieda šie citi!

— Apmierinies mazliet, sacīja vīrs. Mācītājs ieradies. Viņš pašlaik piesien laivu.

— Saki viņam, ka es zinu it visu ! Viņš var uz vietas braukt atpakaļ.

— Bet tas nu gan neiet, ja viņš uzņēmies šīs pūles atirties: pie mums.

Juelsi viņu pameta. Viņš bija prom tikai dažas minūtes, tad viņš atgriezās mācītāja un viena jauna cilvēka pavadībā.

Baznīckungs devās pie raudošās sievas.

- Juiels saka, ka viņš jums visu izstāstījis, Elverso-na māt, viņš sacīja. Jūs jau zināt, ka jūsu dēls Svens izdarījis kādu gaužām peļamu lietu, un ka viņa audžu vecāki viņu aizsūtījuši prom.

Sieva bija piecēlusies, lai palocītos mācītāja priekšā. Viņa vēl turēja priekšauta stūri pie acīm, bet lai cik noraudājusies viņa bija, tomēr pamanīja svešnieku.

— Tas ir Svens, kāda balss viņai iečukstēja. Tas ir Svens.

Viņā drūzmējās tūkstoš domu. Viņa nu saprata, ka Juels, dusmās par viņas cietsirdīgo valodu, bija melojis. Viņa arī iedomājās, ka nekad nespēs aizmirst to pretīguma sajūtu, kas viņu pārņēma, dzirdot, ka viņas dēls ēdis cilvēka gaļu. Viņa domāja, ka viņi abi ar Juelu šo dēlu nu varēs paturēt pie sevis. Neviens viņu nevēlēsies pieņemt savā darbā. Bet šai domu jūklī viņa tomēr ievēroja, cik noliesējusi un bāla izskatījās dēla seja, kā viņa acis lūdzās līdzjūtības, un viņas sirdi pārņēma liels žēlsirdības un mīlestības vilnis.

„Ak šis Juels, šis Juels!“ viņa nodomāja. „Cik gan viņš dīvains. Viņš prata man parādīt mani pašu. Nu es noprotu, ka kaut gan šis zēns ir bijis no mums prom

veselus septiņpadsmit gadus, kaut gan viņš mūs bija aizmirsis, kaut gan atgriezies ar nevisai lielu godu, tomēr es varu viņu tikai mīlēt.“

Neatbildēdama mācītājam, viņa, vira bailīgo skatu pavadīta, devās pie dēla un apsveica viņu mājās.

— Man liekas, ka tevi tādēļ situsi šī smagā nelaime, viņa maigā balsī sacīja, lai mēs ar Juelu tevi no jauna atdabūtu.

BAZNĪCĀ

Svens Elversons, ko abi Grimsalas vecie apsveica kā savu dēlu, sēdēja Apluma baznīcā un pateicās Dievam, ka beidzot bija atradis vietu, kur viņā nenoraudzījās ar pretīgumu un riebumu.

Šai vientuļajā, nabadzīgajā, kalnainā salā ar tās diviem iedzīvotājiem, viņam nebija jābaidās, ka ieraudzīs riebumā savilktas lūpas. Tēvs bija vecs, viņš vispār vairs neizjuta riebuma, jo bija zaudējis patikas vai nepatikas spēcīgās izjūtas. Māte gan bija saglabājusi visu savu jūtīgumu, bet viņa savu dēlu mīlēja.

Baznīca, kur sēdēja Svens Elversons, bija veca koka ēka, tās griestus greznoja liela pastarās tiesas glezna. Tiklīdz vīrs pacēla acis, viņa skats nevilšus apstājās pie liela melna ņirdzīga velna, kas piekūra uguni zem kāda liela grāpja, kura dzeltenā šķidrumā vārījās bars grēcinieku. Svens Elversons atcerējās šo velnu, ko bija redzējis pēdējo reizi kopš septiņpadsmit gadiem. Viņu padarīja neaizmirstamu tā lielā, garā, klucī iespīlētā aste, ar ko viņš nemitīgi apmaisīja savu lielā vara katla saturu.

Bērnībā Svens bieži bija iedomājies šo veiklo pavāru, kas vienā un tai pašā laikā prata piekurt uguni un apmaisīt virumu. Tagad viņā kvēloja tikai viena doma: ..Ja visi šie cilvēki, kas ik svētdienu sēd baznīcā un noraugās šai jautrajā elles pavārā, uzzinātu, ka viņu vidū sēd cilvēks, kas tiešām nogaršojis cilvēka gaļu, viņi neizturētu, ka es sēdu ar viņiem šai baznīcā.“

„Man šķiet,“ viņš pie sevis nodomāja, „civilizētā pasaule nespēj izdarīt tikai šo vienu vienīgo lietu. Viņi nogalina, pārkāpj laulību, zog, ir nežēlīgi, krāpj, izdara varmācības, nodevību, spiego. Viss tas notiek diendienā. Dažiem varbūt tas ir pretīgi, tomēr darīts tas tiek. Bet šī civilizētā pasaule vairs nepiekopj vienu vienīgu pirmatnējo cilvēku grēku. To nepiekopj tādēļ, ka tas modina riebumu. Bet es šo grēku esmu izdarījis. Mani nicina vairāk nekā pašu velnu.“

Visā baznīcā, izņemot Svena Elversona vecākus, šo notikumu zināja viens vienīgs cilvēks — mācītājs. Bet baznīckungs pagājušā svētdienā sirsnīgi bija uzņēmis Svenu Elversonu, sapratis viņu, runājis ar viņa tēvu, aizvedis viņu uz Grimsalu, priecājies, ka māte viņu sirsnīgi saņēma, un atzina par pareizu viņa nodomu palikt pie saviem vecākiem. Katrā gadījumā viņš bija izrādījies par augstsirdīgu un iecietīgu vīru.

Bet tagad, šai svētdienā, kad mācītājs ienāca baznīcā un pamanīja starp citiem banīcēniem Svenu Elversonu, vīru no Melviļas salas sniegiem, viņš sajuta kaklā neizsakāmu pretīgumu.

Viņš bija viņam palīdzējis un viņu atbalstījis, bija juties laimīgs, ka varēja savienot dēlu ar saviem vecākiem, pagādāt nabaga cilvēkam, kas jau tā bezgala cietis, mājokli, kur apmesties, jo citādi šis nelaimīgais varbūt būtu izdarījis pašnāvību. Bet viņš nebija iedomājies, ka redzēs šo cilvēku baznīcā.

„Savā namā,“ viņš domāja, „savā namā es ne mirkli nešaubīdamies uzņemtu šo cilvēku, bet redzēt viņu baznīcā es nespēju. Viņš taču nogaršojis cilvēka gaļu. Izdarījis pretīgu, pagānisku darbu. Tik daudz taču viņam nācās saprast, ka to es nespēju panest.“

Nākošā mirklī viņš domās pats sevi nosodīja, nosauca sevi par bezsirdi, iedomājās, ka Jēzus aicināja pie sevis visus grēciniekus, mēģināja uzsildīt savu līdzjūtību, iedomādamies šī grēcinieka maigo un patīkamo seju, un viņš patiešām savaldījās un neaizsūtīja baznīcas kalpu, kā to sākumā bija domājis, lai izraidītu šo vīru no baz-

rūcas, viņš turpināja savu dievkalpojumu, noturēja sprediķi kā parasti, tomēr nespēja atbrīvoties no pretīguma sajūtas.

Vārdi it kā auga viņa mutē. Lāgu lāgiem viņam nār cās apstāties un it kā ko sagremot un norīt, lai varētu turpināt savu sprediķi. Viņš pat it kā uz savas mēles izjuta cilvēka gaļas garšu. Redzēja ainu, kā izbadējušais bars uzbrūk pašnāvniekam.

Visu to viņš nebūtu izjutis, ja šis vīrs nebūtu ieradies baznīcā, bet nu tas viņu pārņēma, un viņš jutās pavisam nespēcīgs un šo jūtoņu varā.

Dusmās viņš pats pret sevi savilka dūres, pagriezās kancelē tā, lai neredzētu Svenu Elversonu, turpinādams savu sprediķi un beidzot piespieda arī savām domām tam sekot, un viņam jau šķita, ka atbrīvojies no šīs nospiedošās sajūtas.

Bet notika, ka viņa sprediķis skāra nepieciešamības melus.

Tas viņa domas pievērsa Grimsalai un tiem meliem, ar ko Juels Elversons bija piespiedis sievu parādīt viņas īstās izjūtas. Mācītājs bieži mēdza pastāstīt sīkus gadījumus no pašas dzīves, lai labāk apgaismotu savus vārdus. šos notikumus viņš iepriekš parasti nemēdza uzrakstīt, bet stāstīja tos, ja pašam uz to bija patika un kas iekrita prātā. Nu viņam ienāca prātā, ka iepriekšējās svētdienas^1 notikums Grimsalā būtu šai ziņā visai gaišs piemērs.

Iepriekš viņš par to nemaz nebija domājis, bet tagad ar visu savu runātāja dedzību metās uz šo notikumu.

Runājis tā kādu laiciņu, viņš sajuta it kā iekšēju brīdinājumu. „Varbūt man nav tiesības atstāstīt šo notikumu visas draudzes priekšā,“ viņš domāja. Bet patiesībā neviens nebija lūdzis to noklusēt. Viņš tomēr jutās diezgan nelāgi, mēģināja šo notikumu sagrozīt, tomēr viss nāca dienas gaismā. Viņš mēģināja visu uzmanību pievērst nepieciešamības meliem, bet to nespēja, turpretī visvairāk apgaismoja to, ko viņam būtu nācies noklusēt, un tādēļ nu visa draudze uzzināja šo notikumu.

Bet lai gan viņš kaunējās pats par sevi, tomēr tai pašā laikā viņu sagrāba nesavaldāms prieks, ka nu samin šo netīro garu, kas uzdrošinājies nākt viņa baznīcā. „Tu riebīgais tārps,44 viņš domāja, „kādēļ tev bija jānāk manā Dievnamā?“

Visu laiku viņš bija centies apvaldīt pieaugušo riebumu. Bet tagad tas viņu valdonīgi bijatsagrābis.

Visu nākošo dienu mācītājs jutās ar sevi nemierā. Viņš nebija rīkojies kā cilvēks, kas prot sevi savaldīt, bet gan kā bērns, kā mežonis, kas vadās no saviem instinktiem.

Viņš savādi izdomājās, kā lai notikušo padara par nenotikušu, bet nespēja it nekā izdomāt. Viņam jānogaida izdevīgs gadījums. Jo vairāk tagad šo lietu aizkārs, jo ļaunāka tā kļūs.

Bet kas par spēku, kas par drausmu spēku piemīt riebumam, ja tas tā spēj sagrābt savā varā tādu vīru kā šo mācītāju, taisni tai mirklī, kad viņš stāvēja sludinādams Dieva vārdus kancelē, kristīgas draudzes priekšā!

Tai mirklī, kad mācītājs nokāpa no kanceles, Grirn-salas ļaudis bija atstājuši baznīcu.

Laimīgi tikuši ārā, viņi mirkli apstājās pie baznīcas durvīm un palūkojās apkārt.

Ap baznīcu plētās Buhuslēnē tik reti sastopams plats un vienmērīgs līdzenums. Pārāk liels jau nu tas nebija, bet arī tik mazs nē. Tas nebija tik liels, kā to nevarētu pārredzēt no vienas malas līdz otrai un neredzēt, kas notiek kaimiņu sētās, bet tas bija diezgan liels, lai tur varētu novietoties ir baznīca, ir mācītājmuiža, ir pāris duču zemnieku māju.

Visu šo līdzenumu ieslēdza pelēkas klinšu sienas, šīs klintis nebija ne pārāk augstas, ne pārāk zemas. Tās nebija tik augstas, ka pāri tām nespētu pacelties ziemeļi un rietumi, bet arī ne tik zemas, lai neaizsegtu skatu uz otru pusi, ir uz kalniem, ir klintīm».

Līdzenumā viļņojās viena druva pēc otras. Tās nebija ne lielas, ne mazas. Taisni tādas, kādas iederās turīgās zemnieku mājās. Bet starp druvām margoja sar-

kanas un zilas un baltas ēkas. Ari tās bija pareizā lielumā. Tās nebija pārāk greznas, lai apēnotu kaimiņu ēkas, bet arī nekādas nabadzīgas būdiņas, kas tikai vēl vairāk izceļ lielās mājas un padara tās augstprātīgas.

Nevar arī sacīt, ka veģetācija še būtu pārāk krāšņa, jo kalnus nerotāja meži un līdzenumu birzi, pat ceļmalās trūka ēnaino aleju. Tomēr būtu nepareizi apgalvot, ka šis līdzenums bija neauglīgs, jo tur rudens krāšņumā viļņojās labības, zirņu, āboliņa, timotēja un cūku pupu lauki.

Un taisni pašā līdzenuma vidū gulēja baznīca, no kuras viņi tā sakot nupat bija izdzīti. Tā bija senlaicīgā koka baznīca, un nevarēja apgalvot, ka tā būtu neglīta, jo tās mazais tornis bija smails un stāvs un it kā cēla domas debesīs, tomēr apgalvot, ka baznīca būtu taisni skaista, arī nevarēja, jo tās korpuss bija tumšs un zems un it kā nospieda dvēseli atpakaļ pie pasaulīgām lietām.

Un, kamēr šie trīs stāvēja pie baznīcas durvīm, pa akmens valni, kas ieslēdza baznīcu, pastaigājās pelēki-raibs kaķis. Tas bija skaists kustonis, biezu mirdzošu spalvu un maigām, tīkamām kustībām.

Bet laiciņu tanī noraudzījušies, viņi atzina, ka kaķa mīkstās kustības zem mirdzošās spalvas bija tik pretīgas. Viņiem netika kaķa klusā gaita, ne viņa zaļgani zaigaino acu aizplīvurotais un neizteiksmīgais skats. Viņiem derdzās kaķa ārējais rotaļīgums, maigums un liš-ķīgums, kamēr viņš sevī domāja vienīgi tikai par slepkavību un laupījumu.

Un kaķis viņu acīs pieauga un pletās, līdz bija tik liels, ka aizsedza visu baznīcas valni. Visu laiku, pieaugdams, viņš mala un ņurrāja, rotaļīgi un tīksmi kustēdamies un šķita viņiem) pretīgāks un pretīgāks.

Un viņi redzēja, ka šis kaķis bija riebuma iemiesojums, kas nu bija modināts un pieaugs un pārņems visu šo līdzenumu, un ka nekur citur tas nerastu tik auglīgu zemi, ka taisni vidēji lielā, vidēji auglīgā, šaurajā un noslēgtajā līdzenumā.

Natālija Elversona māte pievērsās baznīcai, nokasī-

ja ar nagu pāris šķilas no sarkani krāsotās sienas un ielika tās savā dziesmu grāmatā.

— Jā, viņa sacīja, šai baznīcā mani kā nedēļas vecu bērnu kristīja, kā piecpadsmit gadu vecu jaunavu iesvētīja, še mani salaulāja un no šīs baznīcas mani laikam arī izvedīs uz kapsētu, bet līdz tam laikam man vairs še nav ko meklēt, iekams nebūs nomazgāts tas kauns, ko par mani šodien izgāza.

DĒLS UN VECĀKI

Jo vairāk abi vecie Grimsalas apdzīvotāji iepazinās ar savu dēlu, jo vairāk viņi par viņu brīnījās.

— Gribu tikai sacīt vienu, Juel, iebilda sieva, ja es būtu uzaudzināta kundziski un pēkšņi būtu piespiesta atmest visas šīs kundziskās parašas, ja man būtu jāēd mūsu vienkāršais ēdiens, pēc tam kad būtu pieradusi pie daudz labāka, ja man ik dienas nāktos tev palīdzēt tīrumā un nebūtu laika palasīt kādu grāmatu, ja man būtu ņemta iespēja runāties ar izglītotiem ļaudīm, bet nāktos samierināties ar diviem tādiem muļķa veciem ūpjiem kā mēs abi, es mūžu dienu staigātu saīgusi un pikta, un man liekas, ar tevi notiktu tāpat.

Juels labprāt piekrita, ka patiesi viņš tad kristu šādā kārdinājumā.

— Bet paraugies tikai mūsu Svenā! turpināja sieva, šķiet, it kā viss tas viņa nepavisam neskārtu. Ne viņš skumst par zaudēto bagātību, ne draugiem, vai ko citu. Viņš nepavisam nesērojas par savu vienmuļo dzīvi. Viņš še "staigā smiedamies, čalo ar mani, prāto ar tevi, nemaz neilgodamies pēc citas sabiedrības. Katru mīļu dienu viņš tik līksms, tik pazemīgs un maigs kā pats Dieva jēriņš. Tikai viena lieta bojā viņa labo omu.

— Es nu gan viņa tādēļ nevērtēju zemāk, ka viņš šai ziņā viegli ievainojamļs. Godu zaudēt taču vissmagākā lieta.

Jā, es jau arī to saprotu, sacīja sieva. Protams,

tas tik briesmīgi, ka ļaudis nevar pie viņa pierast, ka viņš nevar ieiet ne pastā, ne veikalā, lai kāds tur nesarauktu degunu vai nesviestu viņam sejā zaimus. Bet es, es esmu dziļi pārliecināta, ka viņš šo kumosu nav ēdis. Svens ir pārāks par visiem citiem mūsu bērniem tikpat kā saule pārāka par mēnesi, un pēc manām domām viņš velti raizējas. Jaunais Juels varbūt gan būtu varējis izdarīt šo grēka darbu, bet Svens nekad.

Un to viņa nemitīgi atkārtoja katru mīļu dienu. Satikusi vīru divatā, viņa nespēja viņam paiet garām necildinājusi dēla.

Tu nemaz nesaproti, Juel, viņa mēdza sacīt, cik viņš savāds. Man nu gan liekas, tev to vajadzētu novērot pie manis. Vai tad tu neesi novērojis, ka es mazgājos un sukājos, ka tīru istabu, slauku un beržu un spodrinu? Bet varbūt tu domā, to daru tevis dēļ?

— Nē, tu jau allaž esi bijusi visai tīrīga, sacīja Juels, kas labprāt mīlēja pie katra izdevīga gadījuma pateikt ļaudīm laipnības.

Bet tas vēl nav viss, atbildēja sieva, es vairs nekad nedusmojos. Esmu kļuvusi tik mīksta kā dūniņa. Vai tu jel kad esi redzējis tik jauku smaidu kā Svenam? Ja citi cilvēki savelk lūpas smaidā, es priecājos, bet kad pasmaida Svens, man liekas, pietiktu viena vārda, un es mestos kaila jūrā, ja viņš to vēlētos.

Vīrs smējās.

— Nezinu, kādēļ lai Svens prasītu no tevis tādas lietas, viņš noteica. Bet tomēr tavos vārdos slēpjas zināma patiesība. Man gandrīz gribētos ticēt, ka mūsu dēls ir viens no šiem akmeņiem, kas guļ krastmalā viļņu apskalots. Katrs viļņu trieciens viņu vairāk un vairāk nogludina, un drīz viņš būs tik smalks, ka tur vairs nebūs nemazākās grambiņas.

Patiesībā dēls viņu valdzināja tikpat dzīvi, kā viņa sievu. Bet viņš netikai priecājās par savu dēlu, bet arī baiļojās viņa dēļ. Viņa dēls šķita padevās šim spiedienam, ko ļaudis vērsa pret viņu un jo dienas jo vairāk vairījās cilvēku. Viņš vairs nemaz negribēja atstāt

Grimsalu. Bet arī še, ja vien viņš to vēlētos, viņš varētu satikt cilvēkus. Juels veselus trīsdesmit gadus bija bijis apriņķa tiesas loceklis un šai garajā laikā bija iepazinies ar likumiem un rīkojumiem. Ļaudis pastāvīgi viņu uzmeklēja, lūgdami, lai viņš palīdz sastādīt līgumus, mantas sarakstus un mantojuma dalījumus un testāmentus. Taisni otrādi, tiklīdz pie viņu salas piebrauca kāda laiva, viņš pazuda salas visattālākā stūrī.

— Ko citu lai viņš dara? atbildēja sieva, kad vīrs viņai izteica savas bažas. Pirmām kārtām viņš vēl nav pieradis pie zviedru valodas, otrkārt, ļaudis jau viņu vairās, it kā viņš būtu rijīga haizivs.

Juels atmeta galvu, dziļi ievilka elpu un izrunāja vārdus, kuru dziļumu sieva nemaz īsti nespēja izprast.

Ja Dievs mani būtu gribējis radīt par spēlmani, tad man taču nepieciešams instruments.

— Jā, tiesa gan, atbildēja māte, bet ko tu ar to gribi sacīt ?

— Jā nu nolemts, kā man tas šķiet, lai Svens būtu ļaudīm par priekšzīmi, tad viņš nevar palikt šai salā un dzīvot kā vientulis.

Sieva paraudzījās vīrā, un viņas acis silti staroja.

— Tu jau. pats arī visu savu mūžu pavadījis Grimsa-lā, un tomēr ļaudīm nekad nenācās grūti tevi še atrast un apgrūtināt ar visdažādākiem jautājumiem.

Vīrs vairīdamies pacēla rokas.

Kas gan esmu es, salīdzinot ar Svenu? Jaunībā man nebija iespējas kaut ko mācīties. Bet Svens uzsāka īstā laikā. Nekas viņam nevar stāties ceļā.

— Vienīgi tā viena lieta.

— Jā, protams, protams.

— Un tā viņam seko, lai kur viņš pagrieztos. Tā guļ it visur kā paslēpies kaķis, lai pēkšņi lektu viņam pie rīkles.

— Jā, sacīja Juels, tā lūk tā vislielākā nelaime. Un padarīts ir padarīts. Un nav tāda brīnuma, kas aizkavētu šo kaķi mesties Svenam virsū.

— Bet neaizmirsti, Juel, nebūtu notikusi šī nelaime,

•Zelma Lagerlefa. IV<

viņš nekad neatgrieztas pie mums. Kaut gan es ticu, ka viņš ir nevainīgs, viņa vēl piebilda.

Allaž viņa atgriezās pie šā jautājuma. Viņa jutās tik laimīga par dēla atgriešanos, ka nemaz nespēja saprast, kādēļ dēls un Juels šim notikumam piegrieza tik lielu vērību.

Neliecies par viņiem ne zinis, viņa sacīja dēlam. Viņi ir muļķi. Tu par viņiem esi daudz labāks. Tas vīrs, kas šinīs dienās tik nejauki par tevi ņirgājās, ir vekseļu viltotājs. Nedomā, ka viņš var lielīties ar savu godu.

Bet ar laiku viņai tomēr nācās atzīt, ka Juelam taisnība, un viņu dēls drīz vien pilnīgi bēgs no cilvēkiem. Ar to vien vēl nepietika. Viņš izturējās tik pazemīgi, ka gandrīz kļuva smieklīgs. It kā vēlējās savā postā izdzēst sevi no zemes virsus.

„Nē, tā tas nevar iet,“ viņa domāja. „Jānotiek pārmaiņai. Dievs mūs taču nebūs pilnīgi atmetis.“

Apluma draudzē, pie kuras piederēja arī Grimsala, ietilpa ne tikai baznīcas līdzenums, kas gulēja cietzemē, bet arī vairāki duči jūrā izkaisītu kalnu pauguru un šēru, turklāt vēl Knapefjorda zvejnieku ciems, kas ar saviem zvejas un laivu šķūņiem, garajām laipām, ostas ēku, savām peldiestādēm, laivām un bākām plētās ir sauszemē, ir jūrā.

Še savā laivā mēdza atbraukt Elversona māte, atvezdama gan olas, gan sviestu un pārdodama tās mājasmātēm, kas jau gadiem ilgi pie viņas iepirkās un labi pārzināja viņas apstākļus. Viņa nu mēģināja cildināt savu dēlu, apgalvodama, ka viņš nekā ļauna nav darījis.

Bet drīz vien viņa novēroja, ka tās bija veltas pūles. Viņa gan nedzirdēja neviena nelaipna vārda, bet viņā vienkārši neklausījās, kā to dara, ja prātīgs cilvēks sāk melst kādas blēņas.

Ak šīs liekules! izsaucās Tālijas māte, atgriezdamās mājās. Viņu sirdis tā pieblīvētas ar ticību un taisnīgumu, ka žēlsirdībai tur vairs nav vietas.

Arī Juelam nelaimējās labāk.

Kad ļaudis pie viņa ieradās savās darīšanās, viņš

mēdza iebilst, ka paliek jau par vecu šādiem uzdevumiem, un kā tos drīz varēs pārņemt viņa dēls Svens. Bet neviens viņa nesaprata. Ir zvejnieki, ir zemnieki, ar ko viņš runājās, bija tikpat kurli kā šīs Knapefjorda bargās kapteiņu kundzes.

Ziemassvētku vakarā Juels ar Tāliju un dēlu sēdēja Grimsalas šaurajās istabās un runājās par nākotni.

Paklausies, māt, ieteicās Svens, kas šai vakarā šķita sevišķi līksms un laimīgs, vai tev neliekas, ka_šī virtuve ir tik salta un tumša? Ko tu teiktu, ja mēs pārvilktos lielajā ēkā?

Dievs lai mūs pasargā! viņa izsaucās. Tur taču nav ne griestu, ne grīdas.

— Bet mēs tos ieliksim, atbildēja dēls. Es aplūkoju iestabas sienas, tās ir pavisam veselas. Šai mājā ir gaišas un jaukas istabas ar skatu uz jūru. žēl, ka šis vecais kapteiņu nams galīgi sabrūk.

Viņa tēvs un māte šai ziņā bija vienis prātis, bet izbūvei bija nepieciešama nauda.

Dēls nu viņiem paskaidroja, ka nauda viņam ir. šo naudu viņš nebija saņēmis no saviem audžu vecākiem, bet pats to godīgi nopelnījis. Kad viņš devies savā ziemeļpola braucienā, viņam bija apsolītas tūkstoš mārciņas, ja viņš atgriezīsies mājās. Šīs tūkstoš mārciņas viņš bija saņēmis.

Tad viņa tēvs, vecais Juels, kas pats pat nevienu sekundi nebija sajutis pret savu dēlu kaut mazāko riebumu, it kā redzēja, ka visi šie vecie jūras kapteiņi, kas agrāk apdzīvoja Grimsalu, aiz pretīguma apgriezās savos kapos.

Tikai ne ar to naudu! viņš izdvesa. Es labprāt vēlētos šo māju izlabot, bet tikai ne ar to naudu.

Māte un dēls palūkojās viņā izbrīnās pilniem skatiem. Bet viņi abi uz vietas noprata, ko tēvs domāja un vairāk šo jautājumu necilāja.

Tēvs nu sēdēja un domāja par šiem vecajiem kapteiņiem ar vējā aprautām sejām, darvas notrieptām rokām, vīriem, kas labprāt mīlēja izdzert, kas bija labsirdīgi un

jautri, ne visai izvēlīgi savos vārdos, tāpat ari savos draugos. Viņa senči droši vien nebija labāki, bet viņš, lūk, sacīja savam dēlam, ka dēls nav cienīgs ievilkties savu senču namā. Viņš bija sacījis dēlam, ka tā nauda, ko dēls nopelnījis uz jūras riskēdams ar savu dzīvību, uz tās pašas jūras, kur bija braukājuši viņa sentēvi un nopelnījuši savu uzturu, nebija laba diezgan, lai atjaunotu viņu namu.

Šai vakarā Svena Elversona vaigu apgaroja maigs, pazemīgs, visu piedodošs smaids. šis smaids jau agrāk bieži bija atplaucis viņa vaigā, kad viņu pašu mocīja pretīgums, atplaucis un izgaisis. Tagad, kad tēvs izrādīja, ka viņš spēja sajust pret savu dēlu to pašu, ko visi citi cilvēki, šis smaids tur it kā palika uz visiem laikiem.

Tēvs, novērojis šo smaidu, kas vairs negribēja izgaist, piecēlās, teikdams dažus laipnus vārdus, tā gribēdams dzēst apvainojumu.

Dēla atbilde bija tikpat laipna, bet smaids viņa sejā neizdzisa.

Tēvs dusmojās pats uz sevi, jo bija uzplēsis šo brūci. Viņš saprata, ka dēls šo lietu bija noklusējis, lai pastāstītu par to taisni Ziemassvētku vakarā. Drīz vien tēvu pārņēma tāds kauns, ka viņš vairs nespēja nosēdēt istabā, bet gan uzlika cepuri un devās ārā tumšajā vakarā. Varbūt tad māte varēs dēlam pastāstīt tēva dziļākās jūtas pret viņu.

Bet tikko Juels bija atstājis istabu, ka tur iebruka septiņi mežonīgi, piedzērušies puiši.

Viņi apgalvoja, ka gribot paņemt līdz Svenu Elver-sonu padzīrot. Taisni tādēļ viņi še bija ieradušies.

Aplūkodama vērīgāki šos puišus, Elversona māte redzēja, ka tie bija šīs apkaimes mežonīgākie, brutālākie vīri un lielākie žūpas. Aiz šiem puišiem, kā slēpdamies stāvēja viņas pašas dēls, kas kalpoja vienā Knapefjorda veikalā.

Viņa novērsa savus skatus no šiem apreibušiem, streipuļojošiem vīriem, kuru sejas tik muļķīgi smaidīja un paraudzījās dēlā, ko šie žūpas gribēja nonicināt un tiesāt.

Svens bija slaids un smalks, viņa acis bija pašauras, to skats bija tik glāsains, viņa rokas bija baltas un tīras. Viņa drānas bija tīras un labi pašūtas, vaigs gludi noskūts. Ne viņš dzēra, ne smēķēja, ne spļaudījās, pār viņa lūpām neatskanēja neviens rupjš vārds. Tie, kas bija ieradušies mocīt šo nomocīto cilvēku, nemaz, nedusmojās par viņa labāko izglītību, par agrāk dzīvoto bagāto un baudpilno dzīvi, par viņa asāko saprātu. Nē, viņi ieradās tikai šā riebuma dēļ, jo uzskatīja Svenu kā tārpu, ko viņi var mīdīt kājām, atzina viņu par riebīgu krupi, kam nav vietas kristīgā mājā.

Kad svešie vīri iebruka istabā, Svena Elversona vaigā atspoguļojās dziļas šausmas un it kā nespēks. Viņš gan nepaģība, bet nespēja pakustēties. Viņā ietrīsējās dziļa nojauta, ka viņa dzīvei pienācis gals. šie cilvēki bija uzsūtīti, lai viņu mocītu. Bija veltīgi viņiem pretoties. Nebija nozīmes cīnīties šās dzīves dēļ, kāda tā nu viņam bija izveidojusies.

šīs pašas dienas priekšpusdienā viens no šiem puišiem ceļā bija atradis sasalušu odzi. Viņš to bija paņēmis līdz, lai parādītu saviem biedriem.

— Tā jau izskatās tīri aptītlīga, viens bija ieteicies.

— Jā, žēl, ka neviens nevēlas to nogaršot.

Ja nu mēs pavaicātu Grimisalas Svenam Elverso-nam, šim cilvēkēdājam.

Viņam nu gah šī odze garšotu.

Un tādā kārtā viņos bija radušās domas aizbraukt uz Grimsalu. Viņi tumši nojauta, ka tik grēcīgs vīrs kā Svens Elversons nedrīkst mierīgi svētīt Ziemassvētkus, ka viņam jācieš mokas un zaimi.

Viņi bija paņēmuši sev līdz Svena brāli, lai tas parādītu šai tumšajā vakarā ceļu uz Grimsalu, un brālis bija devies šai braucienā ar diezgan lielu patiku. Viņš gan nebija tā apreibis kā tie citi, bet sajuta to pašu riebumu, ko viņi pret savu brāli. Viņu ķircināja šā brāļa dēļ, meta viņam sejā rupjības, un viņš pats sev vaicāja, ar kādām tiesībām šis brālis bija ieradies, lai uzveltu saviem brāļiem tikai nepatikšanas. Viņš stāvēja paslēpies aiz citu

platajām mugurām un ņirgājies, iedomādamies, kas nu notiks.

— Juel, Jaunais Juel! viņam uzsauca māte. Ko viņi nodomāj uši darīt ar Svenu ?

Jaunais Juels uz vietas atbildēja, jo bija radis paklausīt šai balsij.

— Viņi grib piespiest Svenu apēst čūsku.

Šausmas, kas bija sagrābušas Svenu Elversonu, pieauga. Viņš jau it kā redzēja visu, kas nu notiks. Šie puiši pavēlēs viņam ēst čūsku, viņš atteiksies. Tad viņi viņu sitis, spers viņu kājām. Bet viņš tomēr atteiksies. Nebija tādas varas, kas viņu nu piespiestu ēst kaut ko pretīgu, un šie vīri viņu nomocīs līdz nāvei.

Bet viņam vēl atlika daži mirkļi. Vēl nebija pienācis tas brīdis, ka viņam jādodas līdz šiem vīriem.

Puisis, kas priekšpusdienā bija atradis čūsku, izvilka nu no savas kabatas šo garo spīdīgo rāpuli. Viņš stāvēja šūpodamies uz vienas kājas un bāza čūsku Tālijas mātei zem deguna.

Viņam tā garšos labi, viņš sacīja.

— Ak jūs, jūs jau esat necilvēki! izsaucās māte. Vai tiešām jūs domājiet, ka es atļaušu savam dēlam, kas par jums daudz labāks, iet jums līdz?

Viss bars sāka skaļi smieties.

— Viņam nemaz nebūs jānāk tālāk, kā līdz mūsu laivai, tur mēs viņam šo čūsku izcepsim.

Nespēks, kas bija sagrābis Svenu Elversonu, it kā izzuda.

— Drīz būs pienākusi tā stunda, viņš pats pie sevis sacīja, šovakar visam būs gals. Man nav ko nožēlot.

Māte pameta uz viņiļ acis, un redzēja, kā viņš tur sēdēja un viņa lūpās rotājās šis skņmjais visupiedodošais smaids. Viņa vaigā nebija manāmas ne dusmas, ne pretestība, vienīgi tikai pazemība, un maigas, padevīgas skumjas.

— Bet tev taču nenāks prātā iet viņiem līdz? viņa uzsauca dēlam. Vai tu arī zini, kas tas par cilvēku, kas tur čūsku? Tas ir Aitu salas Olavs, vainīgs bērna slepkavībā.

Viņš pameta savu sarunāto meiču, taisni tad, kad viņai bija visnepieciešamāks.

Puiši smējās locīdamies.

— Nemaz nebaidāties sava dēla dēļ, Tālijas māt! izsaucās Aitu salas Olavs. Viņš dabūs šim cepetim klāt sāli un piparu, cik tik vēlēsies. Un tādēļ, ka viņš ēdīs čūsku, ļaunāks viņš nepaliks nekā bijis.

— Un tas tur! sauca māte, norādīdama uz visgarāko un neglītāko vīru, tas ir Zvejnieku kalna Korficons. Viņš savā mūžā darījis daudz ļauna, starp citu, lai saņemtu apdrošināšanas prēmiju, aizdedzinājis kūti, pilnu dzīviem lopiem.

Nē, tagad pasteidzies, manu zēn! Liec cepuri galvā un nāc mums līdz! izsaucās Korficons, uzlikdams savu roku uz Svena Elversona kamiešiem.

Bet Tālijas māte steidzīgi turpināja:

— Un tas tur ir Strēmisundas Bertils. Ja tu vēlies dzirdēt viņa visļaunāko darbu, tad zini, ka viņš nomērdējis badā savu vecmāmuļu. Viņa pat nenodzīvoja divus mēnešus, kopš atdeva viņam savu būdiņu. Un tas tur, pašā kaktā, ir Igenesas Tūrsons, kas visu mūžu apzadzis citu tīklus, un tie abi, galīgi apdzērušies, ir Rasmusens un Iljelmfelts. Viņi nodzer visu savu peļņu un mērdē badā savas sievas un bērnus.

Viņas balss bija kļuvusi kliedzoša, dusmās un baismās viņa trīsēja. Viņas niknums dažus mirkļus tā pārsteidza vīrus, ka viņi rima ņirgāties.

- Un vai zini, kas stāv tur vistālāk, aizslēpies aiz citiem? spiedzīgā balsī turpināja māte. Tas ir tavs brālis, Jaunais Juels. Viņš gan nav nodarījis cita ļaunuma, kā vienīgi ļāvis taviem vecākiem še šērā gandrīz panīkt badā. Esmu pie viņa griezusies ar viskarstākām lūgšanām, lai viņš nāk mājās mums palīdzēt, bet viss bijis velti.

Un tagad, Sven, zinādams, kas tie par ļaudīm, tu taču viņiem nesekosi?

Taisni, kad viņa izteica šos vārdus, Svens Elversons piecēlās, tikpat maigs un padevīgs kā agrāk, ar mieru panest mokas un pazemojumus.

Viss bars atkal iesmējās.

— Tu labi dari, ka nāc mums līdz labprātīgi, ierunājās Olavs, kas acīmredzot bija šīs bandas vadonis. Viens pats tu taču nevari pretoties septiņiem stipriem vīriem.

Bet Tālijas māte nebija tas cilvēks, kas ļaus savam dēlam iet šim baram līdz, neizlietodama visu savu pretestību. Aši viņa saķēra čūsku, izrāva to no Olava rokām, iesvieda otrā istabā un aizstājās durvīm priekšā.

Tai pašā mirklī atvērās āra durvis un istabā iesteidzās Juels.

— Kas še notiek? viņš vaicāja. Ko jūs še trokšņojiet? Kurp jūs gribiet vest Svenu?

Viņš redzēja, ka pāris puišu metās pie Tālijas mātes, gribēdami viņu aizdabūt no durvīm, un kā divi citi uz ūka rokas Svena Elversona kamiešiem, stumdami viņu sev pa priekšu.

Ne mirkli nevilcinādamies sirmgalvis metās šai barā.

— Laižiet viņu vaļā! Neaizkariet Svenu! viņš sauca.

Tad Svens Elversons pēkšņi sajuta, ka nespēks viņu

pamet. „Nu pienācis īstais laiks, tagad par tevi cīnās tavs tēvs un tava māte/4 kāda iekšēja balss viņam uzsauca.

Jaunais Juel! viņš uzsauca brālim, kas vēl allaž slēpās aiz šī trokšņainā bara. Atver durvis!

Un kad Jaunais Juels, kas bija radis visām pavēlēm šai mājā paklausīt, atrāva durvis līdz galam vaļā, Svens saķēra Aitu salas Olavu ap viduci, pacēla viņu no grīdas un izsvieda ārā.

Zvejnieku kalna Korficons metās nu Svenam virsū, lai nogāztu viņu gar zemi, bet tai pašā mirklī sajuta, ka viņu sagrāba divas spēcīgas rokas, paķēra, pacēla gaisā un izsvieda priekšnamā, kur jau gulēja viens biedrs.

Kad tas bija noticis, Jaunais Juels pieskrēja un apstājās savam brālim līdzās.

Cīņa turpinājās vēl dažus mirkļus, bet tad vecā virtuve bija iztīrīta no naidniekiem.

Jaunais Juels izgāja un aizslēdza aiz viņiem priekš-

nama durvis. Tad viņš piegāja brālim un diezgan svinīgi sniedza roku.

Kad tevi vilki, kā tu to izdarīji? viņš izsaucās patiesā apbrīnā. Tev man jāiemāca šis paņēmiens.

Vecākā brāļa seja cīņā bija pietvīkusi, pazemīgais smaids bija nozudis.

— Tici man, ka arī šie citi vīri tevi apbrīnos! izsaucās Jaunais Juels. Bet ja tu tāds stiprinieks, kādēļ tu visu laiku nekurnēdams panesi visus šos pazemojumus?

Tad Svens Elversons vēl reiz zaudēja pašsavaldību. Viņš saļima krēslā, paslēpdams seju rokās.

Kādēļ gan lai es sevi aizstāvētu, ja pats sevi nicinātu daudz karstāk nekā tu vai kāds cits to dara? Ja pats pret sevi sajūtu daudz lielāku riebumu, nekā kāds no jums. Vēl lielāku pretīgumu, vēl lielāku riebumu. Neviens no jums nespēj tik skaidri to sajust, ko es esmu izdarījis, pret ko esmu nogrēkojies. Es nīstu pats sevi. Sajūtu pret sevi riebumu. Kāda nozīme tad apklusināt pāris apreibušu neliešu?

MOTORJACHTA NAJADA

Y\ * \ / •€> jļ

Dažas dienas pēc Ziemassvētkiem Grimsalā ieradās Jaunais Juels un Aitu salas Olava vārdā vaicāja, vai Svens Elversons nevēlas piedalīties siļķu zvejā ar viņu motor-jachtu Najada, kas piederēja šai zvejnieku kopai.

— Viņš saka, ka šaubās, vai kāda cita laiva tevi pieņems savā darbā, sacīja Jaunais Juels, bet tādēļ, ka tu esi mans brālis, es tevi brīdinu. Tie nav nekādi krietni vīri, kas dodas zvejā kopā ar Olavu.

Māte uz vietas noteica, ka nevarot būt ne runas, lai Svens brauktu kopā ar tādiem salašņām, bet tēvs domāja citādi.

Nemaz nebūtu tik ļauni, ja Svens iemācītos mūsu zvejas paņēmienus, viņš sacīja. Un kā jau Jaunais Juels teica, tev nebūs viegli atrast vietu kādā citā laivā.

— Bet tā taču nevar būt tava nopietnība, Juel! iz-

saucās sieva. Kas zina, kādi viņiem nodomi, ja aicina sev līdz Svenu? Droši vien viņi būs izdomājuši kādu jaunu nekrietnu pazemojumu.

— Es tikai gribēju sacīt, iebilda Juels, ka žēl, ja Svens nevar braukt līdz zvejā.

Bet tad Svens Elversons atcerējās tēva vārdus Ziemassvētku vakarā, un viņā iezagās aizdomas, ka tēvs varbūt vienkārši vēlas dabūt viņu prom) no mājas.

Nodod Olavam manus sveicienus un pateicies par piedāvājumu, viņš sacīja brālim. Priecājos, ka viņš mani grib ņemt līdz zvejā. Tiklīdz paspēšu, es steigšos uz Aitu salu.

Būtu labi, ja tu brauktu tūlīt, kopā ar mani, sacīja Jaunais Juels, tad tu varētu iegādāties manā veikalā visas zvejas lietas. Šorīt pienākusi tēlegramma, ka Smēgenā ču-mot no siļķēm. Rīt visi zvejnieki dosies turp.

Nu sākās liela rosība, bet drīz vien abi brāļi bija aizbraukuši, un Juels ar Tāliju bija palikuši vieni.

Pagāja pāris nedēļas un no Svena nepienāca nekādu ziņu, bet tad vienā svētdienā Grimsalā ieradās Jaunais Juels.

Tāli ja nu uz vietas gribēja zināt, ko šie Aitu salas vīri izdarījuši ar Svenu, varbūt viņi viņu nogalinājuši?

Esmu dzirdējis vienīgi to, atbildēja Jaunais Juels, ka ļaudis runā, agrāk uz Najadas bijis viens bērna slepkavības dalībnieks, viens, kas nomērdējis badā savu vecmāmuļu, viens, kas pielaidis mājai uguni, viens, 'kas savā dzīvē nekā cita nebija darījis, ka vienīgi apzadzis citu ļaužu tīklus un divi nelabojami žūpas, bet nu viņi vēl dabūjuši vienu cilvēkēdāju, nu viņu skaits esot pilns, vairāk neliešu vienā laivā nemaz nevarot vēlēties. Bet no Svena paša neesmu saņēmis nekādu ziņu, un zinu tikai to, ka viņam un viņa biedriem klājas labi.

Tu runā tādas blēņas, izsaucās Tālijas māte. Viņa izskatījās sapīkusi, tomēr varēja nomanīt, ka priecājās, ka nekas ļaunāks nebija noticis. Atceries vienu, manu zēn, tiklīdz tu kaut ko uzzini par Svenu, tā atbrauc mums

to pastāstīt! Tādā kārtā tu mums ar tēvu izdarīsi vislielāko pakalpojumu.

Pēc četrpadsmit dienām Grimsalā atkal ieradās Juels.

— Jā, varu jums pateikt tikai vienu, māt, neviens cilvēks netic, ka Najadas viri izturēs ilgāk kopā ar Svenu. Jo ļaudis melš, ka tā visnetīrākā, nejaukākā un smirdošākā šēru jachta pamazām kļūstot spodra un tīra, ka motors vairs neniķojoties taisni tad, kad tam jādarbojas, ka buru drasas, ko viņi lāgiem uzvilka, lai laivu dzītu vējš, esot izlāpītas un izlabotas, ka izbālējušo vimpeļu atvieto jauns un svaigi krāsots, ka vārda plāksnīte apzeltīta un tur skaistiem burtiem pilnīgi iegravēts Najadas vārds, ka kuģa ļaudis sāk ēst kārtīgu ēdienu un kā kuģa virtuvē spodri margo visi trauki. Redzi, māt, ļaudis domā, ka Najadas ļaudis gan varētu paciest savā vidū cilvēkēdāju, bet tīrus traukus diezin vai viņi spēšot paciest.

— Ej nu, man liekas, tu mani vienkārši izzobo, sacīja māte, bet dēls skaidri nomanīja, ka viņu šīs ziņas ielīksmoja. Un atceries, tiklīdz tu kaut ko uzzini par tavu brāli Svenu, ierodies mums to paziņot! Jo viņš nekā ļauna nav darījis, un mums jāraugās, lai viņu neierautu postā.

Bet tiem, kas dzīvo Grimsalā, jāmācās pacietība. Tāli jas mātei atkal nācās gaidīt veselas četrpadsmit dienas, iekams ieradās jaunais Juels ar ziņām no Svena Elversona.

Viņu pašu es gan vēl neesmu saticis, viņš sacīja, bet esmu dzirdējis runājam, ka Najadas ļaudis nu vairs īgi neizturēs ar Svenu Elversonu. Jo stāsta, ka Olavs, kas skaitās jachtas vadītājs, tagad prasa, lai viņa ļaudis laikā ierodas uz jachtas, ka nu viņam jau vairākas reizes laimējies izbraukt reizē ar citiem zvejniekiem un iegūt labu lomu. Un neviens nespēj ticēt, ka Aitu salas Olavs un Zvejas kalna Korficons un Strēmzunda Bertils un Ig- nēsa Tūrsons un Rasmusens un Hjelmfelts izturēs, ka tīkli ir veseli un kārtīgi un nav sapuvuši un nepārplīst, ka vads pilns ar zivīm, ka vīri vairs nav piedzērušies un ievelk laivā visu pilno vadu un sāk pelsīt^naudu. Jo ar cilvēkēdāju viņi vēl varētu saprasties tīri labi, bet braukt　 spodrā laivā, kārtīgi zvejot un nopelnīt smuku naudiņu, to neviens no viņiem visu savu mūžu nav varējis izturēt.

Tālijas māte viņu norāja, ka viņš tikai niekojas un neprot runāt prātīgi, bet tomēr šis ziņas viņu iepriecināja.

— Gan tu redzēsi, ka viss izies labi, viņa sacīja. Ak šis Juels, šis Juels! Jā, es nerunāju par tevi, bet gan par tēvu. Viņš ir Buhuslēnes gudrākais vīrs. Viņš zināja, ko darīja, sūtīdams Svenu pie cilvēkiem.

Pēc pāris nedēļām Jaunais Juels atkal ieradās ar jaunām ziņām.

— Svenu pašu es gan vēl neesmu saticis, viņš runāja kā iepriekš, jo šoreiz siļķes uzturas tālu ziemeļos, bet esmu dzirdējis ļaudis runājam, ja nu Aitu salas Olavs ļaujas pierunāties un par nopelnīto naudu izlabo savu mājeli, ja Zvejas kalna Korficons savu naudu, tiklīdz to saņem, nogulda bankā, ja Bertils nopērk savai sievai jaunu kleitu, un Tūrsons iegādājas sev jaunu buru laivu, ja Rasmusens un Hjelmfelts pērk bērniem un sievām ēdienu, tad ar Na-jadas ļaudīm vairs nav labi. Neviens nebrīnījās, ja viņi runāja, ka viņu starpā esot cilvēkēdājs, bet kad viņi sāk runāt par spodru laivu un kārtīgu zveju, un spēj dzīvot kā visi citi kārtīgi ļaudis, to ļaudis patiesi nespēj aptvert.

Tu nu gan sarunā vislielākās ģeķības, uzsaucās Tālijas māte dēlam, bet viņa bija ārkārtīgi apmierināta un apgalvoja, ka ticot, nu viss beigšoties par labu Svenam, un ļaudis viņu cietīšot savā vidū.

Šis pretīgums pret viņu cilvēkos ir tik iesakņojies un sens, ieteicās Juels, ka mēs nemaz nevaram gaidīt, lai tas tik ātri izzustu. Es tikai varu priecāties, ja viņš spēj tā savaldīties, ka šis riebums neuzvar viņu pašu.

Pēc pāris nedēļām Grimsalā atgriezās abi brāļi. Ienākdami istabā, viņi izskatījās pavisam nospiesti.

Ne Tālijas māte, ne Juels nevaicāja Svenam ne vārda, bet māte tā iekārtoja, ka viņa drīz vien palika ar Jauno Juelu divatā.

Kas tad īsti noticis? viņa vaicāja.

— Jā, atbildēja Jaunais Juels dusmīgi, ko tas līdz, ja

Olavs un Korficons un visi citi Najadas ļaudis grib laboties un turēt spodru savu jachtu, kārtīgi zvejot un neizšķiest savu peļņu, ja viņi nevar parādīties pie savu māju durvīm, nesatikdami raudošas sievas. Ko lai viņi iesāk, ja viņu sievas apgalvo, labāk lai viņi vedot savu agrāko palaidnīgo dzīvi, nekā saejoties ar tādu grēcinieku kā Svenu? Kad viņas apgalvo, ka jūt pret Svenu tādu pretīgumu, ka pamazām tas pāriet arī uz viņu vīriem, kas ikdienas atrodas kopā ar Svenu. Ja viņas nepriecājās par uzlabotām mājām, spodru laivu, jaunām drānām, ēdienu, mājas rīkiem, godu un panākumiem un laimi, ja viņas ar mieru visu to upurēt, lai tikai izvairītos šo riebuma sajūtu. Ja nu tas tā, tad Najadas vīri ir spiesti lūgt Svenu atstāt viņu jachtu un ieteikt viņam palikt Grimsalā, kur viņš neviena cilvēka nesatiek un neviena netraucē.

SKOLAS NAMS

Tai pašā pavasarī, īsi pēc dēla atgriešanās no siļķu zvejas, Aplumas baznīckungs griezās pie vecā Juela Elver-sona ar priekšlikumu, vai viņš neuzņemtos uzcelt jaunu skolas ēku.

Juels jau agrāk šai draudzē bija cēlis dažas ēkas un šos darbus izvedis tik lēti, ka pats gandrīz nekā nebija pelnījis. Laikam gan tādēļ arī tagad pie viņa griezās ar šo priekšlikumu, kaut gan daudzi viņu varēja atzīt par vecu šim uzdevumam.

Tiklīdz Tālijas māte par to uzzināja, viņa noteikti paskaidroja, ka vīrs vairs nedrīkst uzņemties tik atbildīgu darbu, un vīrs viņai arī sevišķi nepretojās. Bet viņš tomēr aizrādīja, cik smagi draudze sajutīs sveša uzņēmēja izdevumus. Turklāt viņš paskaidroja, ka labprāt būtu piedalījies jaunā skolas nama celšanā, jo bērniem līdz šim nācies apmierināties ar šo tumšo caurvēj aino ligzdu.

— Tev būtu vajadzējis redzēt skolas nama zīmējumus, viņš iebilda Tālijas mātei. Cik gan tagad viss labi un ērti izplānots! Mūsu jaunībā mēs tādas lietas nepazinām.

— Tevi šis skolas nams gaužām saista, sacīja sieva. Diezin, vai tikai tu jau nebūsi devis savu piekrišanu.

Vecais izskatījās pavisam samulsis.

- Es to nebūtu darījis, ja man mājās nebūtu pieaudzis dēls, viņš sacīja.

— Bet vispirms tev nu gan nācās pavaicāt viņam, sacīja sieva, nevarēdama vien nobrīnīties par vīra uzņēmību. Dēls jau vairākas dienas bija staigājis apkārt tik nospiests un drūms, ka likās pilnīgi neiespējams viņu ieraut kādā darbā.

— Nedomāju, ka Svenam nāktos nožēlot, ja viņš piedalītos šai būvuzņēmumā, ierunājās Juels. Nevienam, kam pašam pieder mājas, nav par ļaunu, ja kaut ko zina par pamata likšanu un būvkoku apstrādāšanu. Bet ja nu dēls man negribēs palīdzēt, tad, protams, man nāksies atteikt.

To tu varētu darīt uz vietas, sacīja sieva.

Viņa gudroja, kā gan Juels pierunās dēlu uzņemties darbus pašā draudzes vidū. Viņa bija pārliecināta, ka tur pretīgums pret Svenu bija daudz dziļāks kā citur.

Dēls bija klāt pie viņu sarunas, bet līdzšim viņš bija cietis klusu. Tomēr viņš saprata gaužām labi tēva nolūku. Tēva vienīgā dziņa un vēlēšanās bija ievest dēlu starp cilvēkiem. Ja arī viņam nelaimējās ar šo zvejas braucienu, tēvs tomēr apgalvoja, ka viņa panākumi bijuši lielāki, nekā viņš to cerējis. Viņš vis jaukākiem vārdiem cildināja dēlu. * Nu dēls gribēja tāpat kā agrāk pēc iespējas vairīties cilvēku, bet viņam tā vien likās, ka tēvs to neatļaus, kamēr pats vēl reiz nebūs pārliecinājies, ka cilvēki nespēja aizmirst ar Svenu saistīto riebumu.

Man šķiet, ka tēvam nevajadzētu atteikties no šā uzdevuma, dēls sacīja. Es tēvam palīdzēšu, cik vien stāvēs manos spēkos.

Juelu šī atbilde ļoti apmierināja. Jau tai pašā dienr; viņš paņēma dēlu līdz pie koktirgotāja, galdniekiem, akmeņkaļiem un pamata licējiem.

Svens gandrīz pret paša gribu nu aizrāvās no šā uzdevuma, un tēvs viņam drīz vien nodeva visu vadību. Vi-

ņam nācās ir uzmanīt darbus, ir noteikt, kā lai šo māju ceļ. Grimsala guļ diezgan tālu šērās, un Svens Elversons nu negribēja veltīgi tērēt laiku, braukādams tēvam līdz un atpakaļ, bet palika draudzes līdzenumā, kamēr darbi nebūs pabeigti. Arī Juelu šķita drīz vien nogurdināja še nemitīgie braucieni uz Aplumu. Vairākas nedēļas viņš palika Grimsalā, un ļāva dēlam pašam rūpēties par visiem celtniecības darbiem.

Ja viņš reizēm arī aizbrauca uz turieni, tad allaž atgriezās visai apmierināts. Ik reizes sieva baiļodamās vaicāja, vai viņš nav novērojis nemieru draudzē, tādēļ, ka šie darbi uzticēti Svenam, bet Juels viņai varēja vēstīt vienīgi labas ziņas.

Vakar es satiku Israelu Jensonu, pašvaldības priekšsēdi, vīrs sacīja, es viņam pavaicāju, ko viņš domā par šo skolas nama celšanu. „Negribu noliegt, Juel,“ viņš sacīja, „ka sākumā mēs bijām diezgan noraizējušies, kad jūs atļāvāt dēlam vadīt visus šos darbus. Bet nu man liekas, ka ir skolas padome, ir draudzes pašvaldība, ir visas citas iestādes sargāsies padzīt Svenu no šī darba. Jo kad nu draudzes vadošās personas redz, ka viņš akmens pamata vietā, kā tas bija paredzēts zīmējumā, liek marmora pamatus, vai neapmierinās ar planku sienām, kā to bija paredzējis architekts, bet ceļ šīs sienas no tēstiem baļķiem, tad atliek tikai šo pretīgumu paslēpt kabatā un ļaut runāt saprātam.

Māte nu sāka nojaust, ka Juels bija uzņēmies šos darbus vienīgi tādēļ, lai ļautu dēlam pierādīt savas spējas un iegūt draugus. Protams, šis nodoms bija labs, tam viņam pati piekrita, tomēr bija daudz neuzticīgāka kā agrāk un nemaz negribēja ticēt, ka viņiem laimēsies.

Nākošā reizē, kad Juels atgriezās no sauszemes, viņa uz vietas vaicāja, vai Svens vēl tur varēja izturēt, un vai ļaudis pārāk uzbāzīgi viņam neparādīja savu riebumu.

Negribu tev teikt, ko es pats šai lietā domāju, sacīja Juels, jo maniem vārdiem tu varbūt neticētu, bet & tagad teikšu tev vārdu pa vārdam, ko man vakar pēcpus-

dienā sacīja Gunnars Markusons, kas dzīvo līdzās būvlaukumam :

„Nevaru sacīt nekā cita, Juel, ka Svenam Elversonam pārņemot būvdarbus, draudzē radās nemiers,“ viņš man sacīja. „Bet nu man gan liekas, ka mēs, draudzes nodokļu maksātāji, apvaldīsim savas jūtas, ja tas skar tādu labdari kā Svenu Elversonu. Nu viņš apšuj māju ar smalki nostrādātiem dēļiem, kaut gan bija paredzēts to apšūt ar neēvelētiem. Viņš ir nodomājis māju nokrāsot eļļas krāsā, kaut gan pēc priekšraksta pietiktu ar parastu sarkanu krāsu. Jumtu viņš sedz ar dakstiņiem, kaut gan archi-tekts bija domājis papes segumu. Nama priekšā viņš ceļ akmens kāpnes, lai gan bija domātas cementa. Jūsu dēls šo darbu tiešām grib padarīt labāku par labu, un turklāt viņš neņems dārgāk par šiem darbiem, nekā ja būtu tos izvedis pēc priekšraksta.“

Tālijas māte bija ļoti apmierināta ar dzirdēto, ka dēls tik lieliski veic savus darbus, tomēr dziļi sevī izjuta, ka riebums pret viņas dēlu tik ātri neizzudīs.

Juels tagad aizbrauca uz draudzi tikai septembra mēnesī. Viņš palika prom vairākas dienas un atgriezās kopā ar dēlu, pastāstīdams, ka visi darbi pabeigti. Skolas nams jau bija pieņemts un komitejas vīri nespēja vien izr-teikt savu uzslavu.

Sieva viņiem piekrita, ka viss tas jau jauki un labi. Viņai likās, dēls izskatījās pēc tāda, kas izlaists no cietuma un saprata, viņš cer, ka atdabūjis mazliet godu un labu slavu.

Viņa arī negribēja aptumšot dēla prieku, bet, palikusi ar Juelu divatā, vaicāja, vai tiešām visā Aplumā nebija neviena, kas būtu licis Svenam manīt, ka viņš šādam darbam nebija labs diezgan.

Neviens nevar zināt to, kas apslēpts, sacīja Juels, bet es tev tomēr pastāstīšu, ko man vakarvakarā sacīja skolotājs, kad es ar viņu runājos pēc mājas iesvētīšanas.

„Nekad nevar paļauties uz cilvēku pateicību,“ viņš sacīja. „Bet būtu es to bērnu tēvs, kas tagad mācīsies jaunajā skolas namā, es nu gan nerādītu īgnu seju šī nama

cēlājam. Patiešām, ja apskati, cik jauki viņš iekārtojis skolas istabas, cik skaistas krāsas izvēlējies, cik labus solus un skaidras logu rūtis, tad taisni jābrlnās. Un ja nu aplūko visus amatniecības istabas iekārtojumus un skolas virtuvi, ievēro vingrošanas aparātus un apkures ierīci un daudz ko citu, tad tiešām jānāk pie slēdziena, ka sī nama cēlējs ir bijis īsts bērnu draugs. Man šķiet, ka daudzi vēlētos pa jaunu kļūt bērni, lai varētu mācīties Svena El-versona celtā skolā.“

Dzirdēdama šos vārdus, Tālijas māte jutās vairāk nekā apmierināta un priecājās, ka visas viņas bažas bijušas veltas.

PAUGURI

Svens Elversons, aizbraucis uz Gēteborgu, samaksāt skolas namam piegādātos materiālus, atgriezās ar vilcienu līdz Aplumai tuvākai stacijai, bet tur izrādījās, ka viņa pasūtītais vedējs nebija atbraucis.

Līdz Aplumai bija jūdzes divas, un Svens Elversons pašlaik stāvēja mazajā stacijā, prātodams, kā lai nokļūst mājās, kad pie stacijas ēkas piebrauca neliels pajūgs ar diviem zirgiem. Tas bija Apluma viesnīcas pajūgs, un apjautājoties Svens Elversons uzzināja, ka to pasūtījis Aplumas baznīcas mācītājs, kas šinīs dienās Norlandē bija salaulājies ar kādu prāvesta meitu.

Svens Elversons gaidīja zirgus no tās pašas viesnīcas, bet bija redzams, ka viņa pasūtījums laikam gan nebija nodots, un tādēļ viņam velti gaidīt vedēju. Vedējs nu pats piedāvāja, ka palūgs mācītājam, lai viņš atļautu Svenam Elversonam sēdēt līdzās vedējam uz bukas, tomēr Svens Elversons negribēja ar savu lūgumu uzmākties un šo priekšlikumu noraidīja.

Kamēr viņi vēl tā runājās, no stacijas iznāca mācītājs ar savu jauno sievu.

Tas bija skaists pāris. Mācītājs, kam bija drusku pāri trīsdesmitiem, bija vidēja auguma, spēcīgiem locekļiem un krāšņi veidotu galvu. Viņa pilnbārda bija melna

»Zelma Lagerlefa. IV«

un cirtaina, piere plata un skaista, labi zīmēti sejas panti, svaiga ādas krāsa un balti zobi. Neviena jauna meiča nevarēja sev vēlēties labāka vīra, kas viņu aizsargātu un glabātu, strādātu viņas labā un sagādātu viņai labu stāvokli. Jaunā sieva savukārt bija pārlieku skaista. Svenam El-versonam bija jādomā par lielo angļu gleznotāju gleznotiem skaistajiem sieviešu tipiem ar šiem slaidajiem, lokaniem augumiem, ieslīpiem pleciem, mazliet noliektu galvu, krāšņiem matiem, kas jauki apēnoja seju, ar taisnajām uzacīm, sārti bālajiem vaigiem un sapņainu it kā pret debesīm vērstu starojošo acu skatu.

Laiciņu viņus abus novērojis, Svens Elversons pārsteigumā nomanīja, ka visa vīra pievilcība it kā bija izgaisusi. Sievas smalkās un neparasti maigās krāsas un līnijas vīru it kā padarīja rupju un vienkāršu, pat gandrīz neglītu. Svens Elversons nu cerēja, ka viņā taču laikam pret mācītāju nekvēloja apslēpts naids, no tās reizes baznīcā, un ka ne tādēļ viņam mācītājs likās nepiemērots tik smalkam un trauslam radījumam, kāda bija jaunā sieva.

Jaunajam pārim tuvojoties, Svens Elversons aizgāja no ratiem, tomēr viņš sadzirdēja, ka vedējs viņa vietā lūdza, vai nevarētu pavest arī Svenu Elversonu, un mācītājs uz vietas pienāca pie Svena un piedāvāja viņam vietu uz bukas.

Patiesībā baznīckungs allaž bija izturējies laipni pret Svenu Elversonu, un pēdējais tagad, sēdēdams mācītāja ratos uz bukas, centās aizdzīt iepriekšējo iespaidu. „Es alojos, kā to bieži mēdzu darīt,“ viņš pie sevis domāja. „Man taču jāatzīstas, ka seņ neesmu redzējis divus tik pilnīgi laimīgus cilvēkus. Un tam viņiem iemesla diezgan. Vīrs tagad sēdēdams droši vien domā, kā pārvērtīsies dzīve mazajā mācītāja namā Aplumas līdzenumā, kad tur ieradīsies jaunā sieva, piepildīdama namu ar savu līksmi un jautrību, un viņa savukārt sapņo par to, cik pievilcīgu padarīs sava vīra māju, lai viņš to ne mūžam nepamestu, lai aizbraucis darīšanās allaž ilgotos būt jau mājās.

Svens Elversons tā bija nogrimis šais pārdomās, ka

viņu taisni pārsteidza jaunās sievas mazliet gurdā un nepacietīgā balss:

— Vai tad tie ne mūžam nebeigsies ?

„Kas tas varētu būt, ko jaunā sieva vēlas, lai tas izbeigtos? Kas gan viņu šādā dienā spēj padarīt īgnu?“

Svens Elversons paraudzījās ap sevi. Pēkšņi viņš sa-prajtai. Tas nevarēja būt nekas cits, kā kalnu pauguri.

Patiesībā rati brauca pa diezgan dīvainu apvidu.

Par kalnainu apvidu to nevarētu saukt, jo trūka klinšu un kalnu grēdu, bet ari par līdzenumu nē, jo visur bija izkaisīti lielāki un mazāki pauguri. Vietumis tie vijās tik biezi, ka ceļš starp tiem bija pavisam šaurs, bet vietumis tā izkaisīti, ka pa starpām plētās tīrumi un mājas. Tie bija izkaisīti pa labi un pa kreisi, priekšā un aiz muguras, un Svenam Elversonam nācās piekrist jaunajai kundzei, ka šiem pauguriem tiešām nebija gala. Ceļš visu laiku vijās starp šiem pauguriem, bet nekad neuzvijās tik augstu, lai atklātos plašāks skats. Lai cik ilgi viņi brauca, viņiem pretī rēgojās paugurs aiz paugura. Daži no tiem bija klāti ar retu zāli, daži pavisam kaili, daži turpretī ar viršiem un sīkiem krūmājiem, tā bija vienīgā dažādība.

Lāgiem starp pauguriem it kā kļuva gaišāks un varēja domāt, ka aiz tiem ieraudzīs plašāku līdzenumu. Bet nebija vēl pabeidzis šīs domas, kad jau jauns paugurs aizsedza skatu.

„Norlandē, protams, tā neizskatās,“ nodomāja Svens Elversons. „Es tiešām būtu vēlējies, lai šie neglītie un drūmie pauguri nebūtu bijuši pirmie, ko jaunā skaistā sieva ieraudzīja Buhuslēnē.“

Tai pašā mirklī viņš dzirdēja, ka jaunā sieva sacīja vīram, viņa šais pauguros jūtoties, it kā apmaldījusies vistumšākā mežā.

Vienā vietā ganījās pulciņš aitu, otrā dažas govis un trešajā pāris bērnu lasīja ogas. Nu jaunā sieva apgalvoja, ka labi esot redzēt šos dzīvos radījumus, jo citādi viņa nemaz nejustos kā kristīgā zemē.

— Bet Sigrun! ierunājās vīrs. Vai tad tu nemaz nedomā, ka tā ir mana Buhuslēnē, un ka es še/mīlu katru akmeni un katru viršu pauguru? Ko tu teiktu, ja es tur, Nordlandē, būtu sācis žēloties par tumšajiem priežu un egļu siliem?

Šie vārdi viņu dziļi ietekmēja. Sākumā jaunā sieva diezgan ilgi cieta klusu. Tad asarām aizplīvurotā balsī kaut ko sāka čukstēt, un Svens Elversons saprata, viņa lūdza savam vīram piedošanu, jo bija runājusi tik nejauki par Buhuslēni.

— Citādi es tāda nemaz neesmu, viņa sacīja. Nezinu, kas ar mani šodien noticis.

Katru vārdu viņa izrunāja tik burvīgā, nopietnā un patiesā tik tikko manāmi rotaļīgā balsī. „Mans Dievs,“ domāja Svens Elversons, „es vismaz viņu nemaz nevēlētos citādu. Vai tas nav skaisti, ka viņa baidas no visa, kas neglīts ?“

Kādu laiciņu valdīja klusums, bet tad jaunā sieva no jauna iesāka runāt mazliet trīsošā balsī:

— Es saprotu, Edvard, ka tevi nomoku, bet nespēju apspiest bailes. Kādu laiciņu es mēģināju viena pati tās aizdzīt, bet bez panākumiem. Bet tad es iedomājos, ka nu man vairs nenāksies vienai cīnīties, nu man esi tu, kas palīdzēsi manā nevarībā.

Viņas balss nu skanēja tik maigi un lūdzoši, ka Svens Elversons taisni kaunējās sēdēt ratos un to visu dzirdēt. Viņš nepavisam nebija cienīgs uzzināt jaunās sievas jūtas un domas.

Jaunā sieva mēģināja izskaidrot vīram, ka viņai patiesi bail. Viņai liekoties, it kā viņa šos paugurus jau reiz kaut kur būtu redzējusi. It kā viņu še būtu vajājis kāds asinskārs cilvēks. Vai arī it kā viņu še kādreiz kāds vajās, un viņai šausmās nāksies slēpties šais dīvainos pauguros. Vai varbūt taisni tagad kāds viņiem no šiem pauguriem uzglūnēja. Viņa it kā sajuta tuvumā kaut ko drausmu. Viņai gribētos pamest šos ratus un aizbēgt.

No viņas balss bija dzirdams, ka viņu mocīja lielākas bailes, nekā viņa gribēja atzīties, un ka tas bija dziļa nopietnība. Tomēr Svens Elversons savā vietā sēdēdams nevarēja noturēties nepasmaidījis, un arī vīrs nespēja saprast, ka viņa no nekā varēja tā nobīties un mēģināja ar viņu jokot.

Bet jaunā sieva viņa jokus uzņēma nelaipni. Viņa gluži neapvaldīti paskaidroja, ja arī Apluma ir tik noslēgta un dzedra, viņa nespēs tur palikt.

— Turklāt tas tik neprātīgi un riebīgi, ka es tev to saku taisni šodien, viņa sacīja. Bet braukdama es visu laiku tikai to vien domāju, ja nu arī Aplumā nav nekā skaista, ja nav nekāda tāda, kas man varētu palīdzēt, tad mani arī tur vajās šīs pašas baismas. Ik dienu man būs jādomā, ka mani sagaida kas ļauns.

Svens Elversons nu iedomājās Aplumas baznīcas līdzenumu, kur aiz baznīcas gulēja mācītāja māja taisni visdziļākā iedobumā, to tur bija cēluši aiz tīrās godprātības un cieņas, lai tā gulētu mierīgi un aizsargāti. Viņš prātoja, vai mācītāja kundzi apmierinās vidēji lielie tīrumi, kalnu aizsargvalnis, ierobežotais pārskats, sarkanās un zilās un baltās ēkas, kokiem nabagais līdzenums.

„Viņam tur, ratos, tagad nemaz nav tik viegli,“ nodomāja Svens Elversons. „Es patiesi nezinātu, kā apmierināt šo sievu. Bet viņš viņu pazīst un viņu mīl. Tā pavisam cita lieta.“

Baznīckungs laikam gan bija tais pašās domās. Laiciņu viņš sēdēja pavisam klusu, nogrimis pārdomās.

— Pastāstīšu tev kādu sapni, ko sapņoju pērnziem. Toreiz tas sapnis mani iepriecināja, un varbūt, ka arī tevi tas ietekmēs.

Jā, man likās, ka es brauktu pa kādu lielceļu, kas veda uz tavām dzimtām mājām Stenbrūtreskā. Bija uz pavasara pusi, koki un zeme bija kaili, un ceļš dubļains. Tilti bija izburbējuši, un zirgs tā panīcis, ka tikko spēja pavilkt kājas.

No ziemeļiem pūta griezīgs salts vējš, un viss bija tik pelēks un nejauks, un šīs nedaudzās sētas ceļmalā man likās tik nabadzīgas un neglītas, visa apkaime šķita tik nemīlīga un nospiedoša.

Bet tad beidzot es uzbraucu kalniņā un no turienes redzēju upi un Stenbrūtreskas baznīcu un mācītāja muižu,

un tai pašā mirklī viss it kā pārvērtās. Gaiss kļuva silts, zeme zaļa, birzi šķita pārklāti ar iesārtu šķidrautu, ceļš bija ciets un labs, viss šķita tik skaists un laipns un mājīgs, pat zirgs ieguva jaunus spēkus un sāka rikšot.

Bet visdīvainākais bija tas, ka es jutu, šis siltums un pavasaris strāvo no manis. Agrāk tas tur nebija bijis, bet tagad iekvēlojās kā uz burvja mājienu, tiklīdz es ieraudzīju tavu māju. Un toreiz man sapnī tas nemaz nelikās tik savādi. Tā tam vajadzēja būt.

Kad mācītājs bija ticis tik tālu ar savu stāstu, viņš uz mirkli apstājās, un tad Svens Elversons dzirdēja, viņa sieva pillnīgi citā balsī ievaicājās, kas noticis tālāk.

— Vairāk nekā nebija, atbildēja mācītājs, jo šis siltums manā sirdī bija tik spēcīgs, ka es no tā atmodos. Izteicis šos vārdus, viņš pa jaunu apklusa.

Bet nu šie mīlestības pilnie vārdi, šī mazā skaistuma mirdza sajūsmināja jauno sievu, un Svens Elversons dzirdēja, ka viņa saviļņojumā trīsošā balsī čukstēja savam vīram:

— Un tu domā, ja vien manā sirdī kvēlotu tāds pat siltums, tad es ieraudzītu skaistumu tavā mājā un tavā zemē, jā, pat šais šausmīgajos pauguros.

Tad viņas balss it kā līksmi gavilēja.

— Manis dēļ tev nav ko baiļoties, viņa sacīja. Es vairs neredzu nekā tāda, kas mani biedētu. Jūtu taisni tāpat, kā tu izjuti tai sapnī.

„Palūk tikai,“ nodomāja Svens Elversons, „cik maz var spriest no pirmā mirkļa. Viņa tiešām nevarēja iegūt labāku vīru kā baznīckungu Rhongi. Viņam sirds un galva īstā vietā. Kas gan viņai būtu varējis atbildēt skaistāki?“

JŪRA

Jaunais pāris bija atgriezies mājās otrdienā. Sestdienā tai pašā nedēļā Svens Elversons aizgāja uz mācītājmuižu, lai nodotu baznīckungam dažus skolas nama dokumentus. Viņš bija devies tieši pa kāpnēm augšā un ie-

gājis mācītāja darbistabā, bet tur pie pašām durvīm apstājies.

Bija darbdiena, un kaut arī Svens Elversons še bija ieradies diezgan vēlu, tomēr bija dziļi pārliecināts, ka atradīs mācītāju sēdot pie sava rakstāmgalda, bet nu mācītāju nemanīja ne pie rakstāmgalda, ne kaut kur istabā. Tomēr uz rakstāmgalda gulēja atvērtas biezās grāmatas, kas darba laikā mācītājam allaž bija pie rokas, spalva bija atbalstīta pret tintnīcu, kādēļ skaidri bija nomanāms, ka mācītājs nevarēja būt nekur tālu.

Svens Elversons, kas pēc iespējas izvairījās nākt ļaudīm acīs, arī tagad nedevās cauri istabai uz virtuvi pavaicāt, vai mācītājs ir mājās, neuzmeklēja arī mācītāju viņa skaistajās istabās. Viņš nodomāja, ka nedara nekā ļauna, ja paliek pie durvīm un uzgaida.

Bet tikko viņš tā apstājās pie durvīm, nākošā mirklī blakus istabā atskanēja cilvēku balsis, un tādēļ, ka durvis bija tikai pievērtas, Svens Elversons sadzirdēja katru vārdu.

— Vai zini, Sigrun, viņš dzirdēja mācītāja līksmo un bezrūpīgo balsi, šinī laikā mēdz pienākt pasts, bet es negribu iet tam pakaļ, tādēļ ka vēl nav beidzies mans darba laiks.

— Dārgais, tikpat līksmi un bezrūpīgi atbildēja jaunā sieva, tas jau lieliski! Māline taisni dosies uz veikalu. Tad viņa pie tās pašas reizes var paņemt arī laikrakstus.

„Ak tā, tad tikai tādēļ mācītājs pametis savu darbistabu), lai dotu šo rīkojumu,“ nodomāja Svens Elversons, pieņemdams, ka tagad, kur šis jautājums noskaidrots, mācītājs nāks savā darbistabā.

Bet no blakusistabas vēl allaž atskanēja mācītāja balss.

— Bet, Sigrun, viņš vaicāja, vai tiešām tev nebūtu patikas aiziet pašai? Tagad, pēcpusdienā, laiks tik jauks, un ceļš arī izžuvis pēc visa tā lietus, kas nerimās kopš mūsu atbraukšanas. Patiesi, nebūtu par ļaunu, ja tu mazliet izietu svaigā gaisā.

151

\

šie vārdi skanēja maigi un laipni, vienīgi kā labs padoms, un jaunā sieva atbildēja tikpat laipni.

— Es tik labprāt aizietu atnest tev laikrakstus, Ed-vard, bet tu taču redzi, ka visa istaba piemētāta logu aizkariem. Es nevaru iet, iekams neesmu tos uzkārusi.

„Nu taču šis jautājums būs izsmelts,“ domāja Svens Elversons. Bet tai pašā laikā viņš ievēroja, ka mācītāja balss, kas parasti taču bija vīrišķīga un skanīga, tagad kopā ar sievas maigi klusināto balsi zaudēja savu skanī-gumu un gandrīz šķita vienkārša un brutāla.

Bet viņa cerības neizpildījās, mācītājs, šķita, negrabēja šo jautājumu tā atstāt.

Varbūt, ka Stenbrūtreskas princesei nepieklājas aiziet man pēc laikrakstiem? viņš vaicāja, šis vaicājums bija gan izteikts kā joks, tomēr pēc balss varēja noprast, ka mācītājs bija sadusmots, tādēļ, ka jaunā sieva negribēja izpildīt viņa vēlēšanos.

— Nē, Edvard, tā nu vis nav.

— Jeb varbūt še Aplumā ir tik nejauki un garlaicīgi?

Viņas augstībai nav nekāda prieka pastaigāties, ja visapkārt neredz muižu un fabriku? Varbūt man jāliek, lai piebrauc kariete, lai —

Edvard! viņa sauca.

— Jā, es jau zinu, ka Stenbrūtreskai nekas nevar līdzināties, pikti iesmējās vīrs. Bet domāju, ka tu varbūt tomēr pagodināsi mīt kājām Aplumas zemi.

— Ne jau tādēļ, Edvard. Es nevaru iet ārā.

— Tu nevari? ievaicājās vīrs un izlikās neizsakāmi izbrīnījies.

Viens teikums bija sekojis otram tik strauji, ka Svens Elversons stāvēja pavisam pārsteigts. „Varbūt to nu gan man nenāktos dzirdēt,“ viņš nodomāja. Viņš pagrabināja durvju kloķi, atvēra un aizvēra durvis, nokāsējās un cilāja kājas pret grīdu, lai laulātie ļaudis viņu ievērotu, bet tie nelikās traucēties un saruna turpinājās.

— Nē, es nevaru! vēlreiz izsaucās jaunā sieva. Kaut kas šai apkaimē mani nospiež un it kā atņem elpu. Tās nav ilgas pēc mājām, tas ir pavisam kas cits. Es jūtos

jautra un laimīga, kamēr palieku istabās, bet tiklīdz es izeju ārā, man uzbrūk šis sajūtas.

Viņa runāja strauji un aizraudamās, it kā ar mokām izrunādama vārdus.

— Bet, Sigrun! sacīja mācītājs. Kas ar tevi notiek? Es taču negribēju tevi sāpināt.

— Es neesmu augstprātīga, viņa sauca. Pavaicā vien manā dzimtenē, tur tev visi pateiks, ka es nekad neesmu bijusi augstprātīga! Un arī šī neglītā apkārtne nav vainīga, ka es nevaru iet ārā. Tas ir pavisam kas cits. Kaut es pati saprastu, kas tas ir!

Klausies, Sigrun, sacīja vīrs, tagad tev man jāpaskaidro, kā tu to īsti domā. Mums pie šīs lietas jāķeras ar vislielāko nopietnību.

Svens Elversons patiesi nezināja, ko lai īsti iesāk. Vai viņš jau nebija dzirdējis pārāk daudz, lai tagad ietu un sevi pieteiktu? Viņš tomēr aizgāja līdz priekšnama durvīm, bet tur apstājās un griezās atpakaļ. Viņš allaž nezināja kā īsti izturēties. Viņš bija visnevarīgākais cilvēks, kam trūka vismazākās pašpaļāvības.

— Es to negribēju tev stāstīt, ierunājās sieva, un viņas balss no jauna kļuva nepacietīga un nesavaldīga, jo patiesībā tas taču nav nekas. Tas tikai man uzbrūk, tiklīdz es aizeju tālāk par mācītājmāju. Tas nav nekas tāds, ko es varētu saredzēt jeb sadzirdēt, bet manī tikai rodas tādas sajūtas, it kā es būtu nožēlojama. Man kļūst sevis žēl, ka še nu man vajadzēs nodzīvot visu savu mūžu un projām es netikšu. Tā laikam jūtas nolādēts cilvēks, es tad domāju. Tas nav nekas cits, kā vienīgi izjūta, ka tu esi spiests pastāvīgi palikt vienā un tai pašā vietā, šai šaurā, noslēgtā, vienmuļā, skumjā vietā.

„Esmu pārliecināts, ka viņa to saka vienīgi ar nolūku, lai dzirdētu tādus pat skaistus vārdus, kā toreiz, braucot mājās no stacijas,“ nodomāja Svens Elversons. „Un baznīckungam netrūkst ne sirsnības, ne saprāta, gan viņš viņu atkal iepriecinās. Tas ies tik viegli kā rotaļa.“

— Ai, kaut jel še vismaz būtu viens vienīgs brīvs skats! Ja es tikai nedzīvotu šādā bedrē, ja mani neieslēgtu no visām pusēm šie mūri! Bet laikam gan man vajadzēja nokļūt še par sodu kādam izdarītam ļaunumam. Vai tiešām tu nevari nekā pasacīt tāda, kas man līdzētu ?

„Nu esmu pārliecināts, ka dzirdēšu kaut ko ļoti skaistu,“ nodomāja Svens Elversons. „Būs tik jauki dzirdēt, kā viņš viņai šoreiz palīdzēs.“

Patiesībā Svenam Elversonam nemaz nelikās tik garlaicīgi še stāvēt. Bija tik tīkami dzirdēt jaunās sievas maigo balsi. Un no baznīckunga viņš tagad sagaidīja spēcīgus un skaistus vārdus.

— Lāgu lāgiem es jau mēģināju iziet pastaigāties, jaunā sieva turpināja, bet es to nespēju. Tu pat nespēji to iedomāties. Es it kā nosmoku. Man aizraujas elpa. Un tad es izplūstu asarās.

— Paklausies, Sigrun! sacīja mācītājs. Te taču nekā nav. Mēs taču nekā neredzam. Tās tikai tavas iedomas.

— Jā, viņa sacīja, še slēpjas kas ļauns. Kaut kas, kas mani nīst, un grib nolaupīt man manu laimi. Vai tu zini, ko es mēdzu darīt? Es tad aizeju un apstājos pie šīs vājās gleznas, kas attēlo Stenbrūtresku, un ko man iedāvāja mana māsīca, kas pati šo ainavu gleznoja, toreiz šī glezna man šķita tik vāja, ka es par to tikai smējos. Bet ja es tagad kādu laiciņu nostāvu pie šīs gleznas un noraugos upē un prāvesta mājā un lielajās liepās pie vārtiem, tad liekas, es iegūstu spēku dzīvot.

— Es baidos, Sigrun, ka tevī sāk perināties kāda fiksa ideja, sacīja vīrs, un tagad Svens Elversons nomanīja, ka mācītājs sāka runāt savā valdonīgā sprediķotā ja balsī. Pēc mana uzskata šādas idejas apkarojamas pašā sākumā. Man pat liekas, ka taisni jāprasa, lai tu u<z vietas ietu pēc laikrakstiem.

Bet, viņa izsaucās, es nevaru! Es tiešām nevaru!

Svens Elversons ļoti labi sajuta, ka vīrs gribēja palīdzēt savai sievai. Bet Elversons bija sagaidījis, ka viņš izvēlēsies citas metodes. Kaut gan varbūt taisni šī bija tā pareizākā. Viņš pats tiešām nebūtu zinājis, kā šai gadījumā izturēties.

— Paklausies manī, Sigrun, turpināja mācītājs. Tu

pati droši vien sapratīsi, ka ar šādām lietām nevar jokot. Jācenšas tām spītēt. Tu esi sveika un vesela. Tu taču nesāksi sev nopietnībā iestāstīt, ka nevari aiziet šo mazo ceļa gabaliņu. Esmu spiests to katrā gadījumā no tevis prasīt, Sigrun, mūsu kopējās laimes labā, jo tai jāvelkas ne tikai dažus īsus medus mēnešus, bet visu mūžu.

— Es iešu vēlāk, viņa runāja lūdzošā un izmisušā balsī, bet vai tu mani no tā neatbrīvosi šodien? Es mēģināšu to darīt pēc dažām dienām. Jau rīt pat es to mēģināšu.

Svens Elversons vēl mirkli kavējās, lai dzirdētu, vai viņa dabūs šo atļauju. Bet kad baznīckungs noteikti prasīja, lai viņa jau šodien to dara, tad Svens Elversons darīja to, ko viņam jau sen nācās darīt, bet kas viņam viņa paša nedrošības dēļ nebija ienācis prātā. Viņš pavisam uzmanīgi atvēra durvis un izzagās ārā. Viņš gāja visai lēnām, kamēr nebija ticis garām baznīcai, bet tiklīdz viņš vairs neredzēja mācītāja māju, tā sāka skriet.

Un kad nu jaunā mācītāja kundze lēnītiņām nāca pa ceļu, un viņas skropstīs vēl margoja asaras pēc smagās sarunas ar mācītāju, pie kam viņa pati gandrīz gāja kā nesamaņā, grīļodamās un apstādamās, it kā nupat būtu pametusi smagu slimības gultu, tad viņai nemaz nebija jāiet daudz soļu, iekams viņai pretī nāca kāds jauns vīrietis.

Viņš viņu pasveicināja un iebilda pāris vārdus, ka tas esot viņš, kas otrdien drīkstējis braukt viņu ratos.

Mācītāja kundze neatbildēja. Viņa tikai blenza viņā, nesaprazdama, ko viņš īsti runā. Viņš kaut ko stāstīja, ka bijis nupat veikalā, un tik daudz viņa noprata, ka tirgotājs lūdzis viņu paņemt mācītāja laikrakstus. Viņš runāja bikli un tik nedroši, ka mācītāja kundzei grūti būtu nācies viņu saprast, ja arī viņa pati nebūtu bijusi tik apjukusi.

Viņš viņai pasniedza laikrakstu, viņa to arī saņēma, bet gāja tikai tālāk, it kā nespēdama aptvert, ka nu viņai rokā tas, pēc kā bija sūtīta.

Tad svešnieks viņai sekoja, un ieteicās, ja viņa gri-

bētu pastaigāties, tad viņai jāiet uz citu pusi. Lai nu viņa atvaino, viņš tūkstoškārt lūdz piedošanu, ka uzdrošinās viņu uzrunāt, bet tādēļ, ka viņa šai apkaimē sveš-niece, viņš viņai ieteiktu tik jaukā vakarā kā šovakar aiziet paraudzīties jūrā.

Un visā šai sajukumā un šausmās, kur jaunā sieviete it kā nosmaka, kur viņai pietrūka elpas, viņa dzirdēja, ka svešnieks kaut ko ieteicās par jūru, tad viņa apstājās un paraudzījās svešniekā.

— Vai tad še tuvumā atrodas jūra? viņa vaicāja.

Protams, ka še ir jūra, viņš atbildēja. Ja vien viņa viņam parādītu to godu, ja nekaunētos un paliktu viņa sabiedrībā, tad viņi drīz vien nonāktu pie jūras.

Viņš iegriezās vienā mazā taciņā, kas izlocījās taisni pa kreisi, un viņa tam sekoja. Viņa ievēroja, ka sveš-nieks, spriežot pēc apģērba, varēja būt labāks strādnieks, un viņa seja bija laipna un valdzinoša, kaut gan izturēšanās bija gandrīz smieklīgi pazemīga. Viņa ne mirkli nevilcinādamās viņam sekoja.

Vakars, šķita, kļūs gaužām jauks. Debesu mala sārtojās dīvaini skaistā krāsā. Mācītāja kundzei likās, ka gaiss ap viņu dabūja krāsu un it kā kļuva redzams. Viņai likās, to piebērtu mazas, sārtas rožlapiņas, kas lidoja lejup kā sniega pārslas, viss klajums ap viņu sārtojās kā bikla līgava.

Un pienākot kreisajai kalna sienai, jaunā sieviete redzēja, tā nebija noslēgta, kā tas viņai licies. To gan veidoja milzīgi klinšu bluķi, bet tie nebija sablīvēti cieti kopā, vairākās vietās bija brīvas ejas.

Un jaunais strādnieks viņu ieveda starp klintīm, kur viņa ievēroja baltu smilti un gliemežvākus.

Pēc tam, kad viņa bija nogriezusies gar vienu klints krauju, viņai nācās apstāties un dziļi atvilkt elpu.

Viņas priekšā plētās liels plašums. Tur līgojās sārtā gaisa jūj’a, tur viļņoja plašā, baltā ūdens jūra, nekas tur nenoslēdza tāli. Līdz pat saulei, kas pašlaik rietumos iegrima jūrā, plētās brīvs un plašs klajums.

Pie viņas kājām plētās tikai šaura baltas smilts strē-

mele un kuģu piestātnes zemais akmens tilts, un tālāk jūrā, dažas tumšas šēru muguras, kas pacēlās no perlamutrā mirdzošā ūdens.

Un tai mirkli, kad viņa ieraudzīja jūru, jaunā sieviete saprata, ka ir glābta. Jo kur lai gan citur viņa vēlētos dzīvot, ja ne vietā, ko viņa var novērot ikdienas?

Kādēļ gan neviens viņai par to nebija stāstījis? Viņa apsēdās uz kāda akmens un ilgu laiku noraudzījās jūrā. Uzsūca sevī gaismu. Ļāva skatiem klīst pa plašo tāli, tie varēja tiekties cik tālu vien vēlējās, it kā no šaura sprosta izlaisti putni.

Un viņa pateicās Dievam par savām mājām, un tādēļ, ka to tuvumā atradās šī varenā, plašā, svaigā jūra.

Viņa laikam gan sēdēja pārāk ilgi klusēdama, jo kad beidzot pacēla acis, jaunais strādnieks bija aizgājis.

Taisnību sakot, viņa ar to bija apmierināta. Gan jau viņa tam pateiksies kādu citu reizi, šoreiz viņa priecājās, ka varēja pabūt viena.

Viņa jutās spēcīga un viņā kvēloja jaunas cerības. Nu viņa varēs cīnīties un pretoties tam bīstamam un nospiedošam, kas it kā ietina šo līdzenumu.

Pēkšņi viņa atcerējās savu vīru, un ka viņš varētu kļūt nemierīgs. Viņa piecēlās, lai dotos mājās un teiktu viņam, ka nu jūtas izārstēta. Un viņa gribēja pateikties vīram par tā bardzību, un ka viņš drošsirdīgi viņu sūtīja pretī viņas naidniekam.

BRAUCIENS AR BURU LAIVU

Bija svētdienas priekšpusdiena oktobra beigās. No dienvidiem, no zemēm, kur vēl mitinājās siltums, kur vēl ziedēja rozes un sita jaunus pumpurus, kur tikko bija ievākta vīnogu raža, un pirmā ogu sula rūga zemnieku lielajās mucās, pūta smags vējš.

Smagais dienvidus vējš it kā atnesa sev līdz nemierīgas un baigas skaņas. Jo ilgāk tanīs noklausījās, jo mulsāks jutās, it kā tur kāds svešnieks runātu nepazīstamā

valodā. Nemaz nevarēja izprast, par ko tas īsti gribēja stāstīt, vai tie bija kādi lieli noslēpumi, jeb vai tas vienkārši gribēja pačukstēt par visām tām nodzeltējušām lapām, nokritušiem tauriņu spārniņiem, tukšajām putnu ligzdām, kam viņš traucies garām.

Šai svētdienā Svens Elversons buru laiviņā bija aizvedis savu tēvu līdz mazajai ostai pie Aplumas baznīcas klintīm, un tēvs bija devies baznīcā noklausīties dievkalpojuma Bet dēls viņu nepavadīja līdzenumā, viņš bija izmeklējis sev vietu starp krasta klintīm, šo klinti viņš pazina kopš zēna gadiem un bieži zēna gados bija gulējis šai zaļajā viršu gultā.

Tas bija jaukākais laiks, ko Svens Elversons pārlaida, kopš bija atgriezies tēva mājā. No viņa sejas gandrīz bija nozudis šis pazemīgais un padevīgais smaids, un smagās sāpes, kas plosīja viņa dvēseli, gandrīz bija rimušas.

Kamēr viņš tur gulēja uz klints un klausījās vēja sanoņā, prātodams-, ko gan vējš viņam grib stāstīt, lūkodamies tai pašā laikā plašajā jūj-ā, kas varena un tukša gulēja viņa priekšā, viņš pēkšņi atcerējās kādu ainu, ko bija pieredzējis gulēdams tādā pat klints nokarē pie plašas atklātas jūj*as.

Viņu bija nogurdinājusi spēcīgā saules mirdza viļņos, un viņš* uz mirkli bija aizvēris acis un ilgi gulējis pavisam klusu* Bet kad viņš pēc tam atvēris acis un lūkojies jūrā, viņš savā priekšā bija ieraudzījis jūras vāravu.

Tas* bija bijis tikai viens īss mirklis. Nara uz vietas pazuda, tiklīdz viņa skats to ieraudzīja, bija kā viegla balta migliņa aizlīgojusies pār plašo ūdens virsmu.

Bet tomēr viņš viņu bija redzējis, un tādēļ juties bezgala laimīgs un līksms, juties pagodināts un mīlēts, jo bija redzējis, kaut arī tikai vienu mirkli, vienu no šiem skaistajiem dabas radījumiem, kas piepilda gaisu un jūru, un parasti tik ārkārtīgi vairās cilvēku skatus.

Viņš bija bijis pārliecināts, ka ūdens virsmā bija rotaļājies vesels bars nāru, bet tikko viņš atvēris acis, tās bija izgaisušas. Tikai tā viena vienīgā nebija paspējusi laikā izzust.

Un to viņš ne mūžam nespēja aizmirst, allaž sēdēdams vientulībā pie vientuļas jūras, kur nebija redzams neviena kuģa, viņš aizvēra acis un kādu laiciņu tā klusi gulēja, lai nāras iedomātos, ka viņš ir aizmidzis un uzdrošinātos parādīties virs ūdens. Bet nekad viņam vairs nebija laimējies saskatīt kādu nāru, izņemot to vienu vienīgu reizi.

Arī šodien viņš to izmēģināja, kaut gan neloloja nekādas lielas cerības, bet kad viņam likās, ka jau diezgan ilgi tā būs gulējis un atvēra acis, tad) jutās pavisam, pārsteigts, jo, lai gan viļņos nebija redzams pusjaunavas, pus-zivs tēls, toties uz augstā akmens, kas gulēja pašā jūras malā, sēdēja viena jauna sievietei. Un tā sēdēdama savās gaišajās drānās, vijīgi savilkušies uz akmens, viņa tikpat labi varēja būt iznirusi no jūras, kā nākusi no zemesi.

Bet tomēr drīz vien varēja novērot, ka sieviete, kas sēdēja uz šā akmens nu gan nebija bezrūpīgais dabas gars. Lāgu lāgiem viņa ar mutautiņu izslaucīja acis, kādēļ viegli varēja redzēt, ka viņa bija nabaga cilvēkbērns, kas izjuta sāpes un, lēja asaras.

Svens Elversons sēdēja, noraudzījās viņā un gudroja, kādas bēdas gan nospiež šo jauno sievu. Viņš labprāt būtu vēlējies uzzināt, vai tie atkal bija daži nejauki pa*-kalni un klintis, kas viņā iedvesa, baismas, ka viņa pat nevarēja doties baznīcā, bet sēdēja krastmalā raudādama.

Viņš redzēja kā viņas trauslais augums trīsēja elsās, un pēc visas ķermeņa izteiksmes varēja nomanīt, cik smaga nasta viņu nospieda. Viņš saprata, ka viņa bija devusies pie jūras, lai gūtu mierinājumu, tādēļ ka viņai nebija neviena cita pie kā griezties, bet šoreiz jūra viņai ne>-bija spējusi līdzēt.

Pēc mirkļa jaunā sieviete, kas^1 sēdēja uz akmens, izr dzirda aiz sevis vieglu trokšņu Viņa redzēja, ka no klints norāpās viens jauns vīrs, un viņai šķita, tas bija tas pats strādnieks, kas priekš dažām nedēļām viņai bija parādījis jūru Un viņa steidzīgi izslaucīja acis un de»-vās viņam klāt pateikties.

— Es redzēju jūs še sēdām, sacīja jaunais strādnieks,

un tad uzdrošinājos jums tuvoties. Pie kuģa laipām stāv piesieta mana laiva. Kaut gan laiva gaužām vienkārša, tomēr tā īsti. vieglai buru laiva un varbūt es uzdrošinātos jūs mazliet pavizināt?

Vienā citā dienā viņa droši vien nebūtu pieņēmusi viņa piedāvājumu. Bet taisni šoreiz, viņa bija tik. pateicīga par katru vismazāko uzmanību, ka nevarēja viņam atteikti. Tāpat viņa nevēlējās, lai šis jaunais: strādnieks, kas^1 izskatījās tik pazemīgs un labsirdīgs, iedomātos, ka viņa noraidīja viņa piedāvājumu vienkāršās nekrāsotās, vaļējās zvejas laivas dēļ, vai arī tādēļ, ka viņš pats bija tik vienkārš darba cilvēks, ģērbies rupjos svārkos, lielos jūrnieka zābakos^1 un jūrnieka cepurē, kas viņam visai piestāvēja un bija veidota pēc senu jūras karaļu tērauda bruņu cepures.

Un tad viņi devās jūrā, puisis uzvilka lielo buru, un dienvidus vējš to piepūta un salieca laivu uz vieniem sārņiem», Puisis spēcīgi vadīja stūri un grieza laivu tieši uz rietumiem, un viņi aizlidoja no jomas lielā plašajā jūrā.

Jaunā mācītāja kundze kā jau teikts nepavisam nedevās šai braucienā, sagaidīdama kaut kādu prieku», Viņa nespēja ticēt, ka šaii pasaulē kas varētu izklaidēt viņas smagās bēdas.

Bet pēc kāda laiciņa, viņa nekā nevarēja darīt, ka viņas asinis sāka pulsēt straujāki un viņai uzveltā nasta šķita daudz vieglāka.

Diena bija tik dzidra, tikai pāris mazi mākonīši peldēja pie debesīm,.

Bet lai cik dzidra bija šī diena, tomēr gaisā uz sausr zemes bija diezgan, valgmes, kas salauza gaismas starus un ietina visas kailās un sausās šēras un kalnus pelēki violetā, iesārtā vai zilganpelēkā gaismā.

Un šīs maigās dūmakas bija diezgan, lai it kā palie*-linātu un paceltu šēras un kalnus, kādēļ zemās, pelēkā akmens klints valdonīgi un vareni un majestātiski pacē*-lās no ūdens.

Tās pietika, lai visas aizas liktos dziļas un tumšas un visas nokares drausmas un baigas, lai atzīmētu vi-

sus attālumus, aiz, vienas kalnu šķautnes bija redzama nākošā šķautne, allaž maigākā un smalkākā krāsu tonī, līdz beidzot tās pieņēma debesu zilgmes krāsas^1.,

Un vēl pēc kāda laiciņa jaunās sievas acu izteiksme kļuva tik klusa un bijīga un vaicājoša, un viņa nolika klēpī savas saliktās rokas, it kā klusi pielūgdama visu šo krāšņumu, kas viņu apņēma.

Un kādu laiciņu viņu pārņēma tā viena vienīga sai-jūta, ka viņa iepazinusies ar Dieva brīnumiem. Nu viņa no visas tiesas iepazinās ar jūru. Agrāk viņa pat nebija nojautusi, ko nozīmēja pieiet jūrai tik tuvu, izjust viņas šalkas savās ausīs, raudzīties jūras mainīgā vaigā, pieglausties tās viļņu krūtīm, un izjust kā jūra viņu ieaijā mierā.

Svens Elversons pagrieza stūri, un viņi devās pret ziemeļiem starp šērām. Nu viņa brauca garām stāvām kraujām, redzēja zem vecajiem smagu sarkanbrūnu augļu pilniem bumbierkokiem' sarkanās zvejnieku mazās mājiņas, starp klinšu kraujām redzēja mazas zaļas noriņas, tik svaigas un spilgti zaļas kā visjaukākā ziedonī.

Viņš brauca no jomas uz jomu. Viņi satika baltus tvaikoņus un smagas piekrautas laivas un vieglas jachtas, kas kā viegli rotaļīgi tauriņi traucās pār ūdens virsmu.

Bet Svens Elversons brīnījās par jūru, un šērām, un laivām, un zvejnieku būdiņām, un norām, un bumbierko-kiem, Jo katru dienu tie vis nebija tik krāšņi un bagāti un skaisti. Viņš priecājās, ka jaunā sieva tos nu redzēja svētku drānās.

Laikam gan tie zināja, cik ļoti šī jaunā sieva mīlēja skaistumu.

Un ar pašu Svenu Elversonu bija tāpat kā ar jūru un šērām. Viņš šoreiz bija pavisam citāds un veiklāks nekā parasti.

Abi viņi sākumā runāja par laiku un skaistumu, kas viņus ieslēdza, un viņš viņai nosauca šēru un klinšu vārdus, kam viņi brauca garām. Bet pamazām viņu saruna nogriezās citā virzienā, un viņi runāja par visdažādā-

»Zelma Lagerlefa. IV«

kiem jautājumiem, par senām un jaunam parādībām, it kā būtu veci draugi.

Viņš nometa savu parasto pazemību un biklumu un runāja brīvi un dabīgi, un viņa viņu apbrīnoja un domāja, kā šādi jaunekļi, kas uzaug šērās, bet agri aizklīst pasaulē, redz svešas zemes un tautas, iegūst pavisam citu izglītību, nekā tiet, kas visu savu mūžu pavada uz, viena zemes stūrīša.

Viņai modās^1 pret viņu dziļa uzticība* jo viņš bija kautrs un smalks un gudrs, un viņa vēlējās, kaut pazītu viņu labāki un zinātu, kas viņš, un kaut viņa savam vīram tā visu spētu izvaicāt, jautāt par visām tām lietām, ko ar savu saprātu nespēja, aptvert.

Bet Svenā Elversonā runājoties ar viņu modās karsta vēlēšanās, pastāstīt šai nevainīgai butei, kam grēks bija svešs, savu noziegumu.

Viņš iedomājās, ka visi tie cilvēki, kas līdz šim viņu bija nosodījuši un uz: viņa ļaunojošies, visi paši labi pazina ir grēku* ir netikumus. Visi viņi kādreiz būs mēslojuši, krāpuši, melsuši, zaguši, bijuši augstprātīgi, nežēlīgi, sliņķi kārīgi, atriebīgi, vai ļauni.

Bet šī jaunā mācītāja meita bija nodzīvojusi klusi un aizsargāti savas dienas. Viņu neaptraipīja nekādas kaislības vai iekāres:., Viņa vēl īsti nepazina ne savu, ne citu grēcīgo miesu. Viņā laikam, ne reiz nebija iekvēlojusies ļauna doma* viņa nevienam cilvēkam nebūs gribējusi kaitēt.

Viņš gan nevarēja sagaidīt no viņas nekādu sevišķi maigu spriedumu, jo viņa bija pārāk jūtīga* nekā ne*-prata savaldīt riebumu, ja kaut kas viņā to modināja. Un tomēr viņš tagad gribēja dzirdēt viņas spriedumu. Viņa būs viņa augstākais soģis. Viņš nevarēja griezties pie karaļa pēc taisnīga sprieduma* bet varēja griezties pie viņas.

Tomēr būdams gaužām kautrs un nedrošs, viņš ilgi cīnījās pret šo savu vēlēšanos, un tā sēdēdams un sevī šaubīdamies, viņš pēkšņi novēroja, ka jaunā kundze bija

apklususi. Šķita, viņa labprāt kaut ko būtu teikusi, bet tas nebija tik viegli izdarāms.

Beidzot viņa tomēr tika ar servi galā un noteikti piegriezās taisni šim. jautājumam,

— Jūs laikam, gan redzējāt, ka es, sēdu un raudu, viņa sacīja, kad atnācāt pie manis krastmalā.

— Jā, viņš atbildēja* taisni to nu es nevaru noliegt

- Jā, nebija jau nekādas lielas bēdas, viņa sacīja, Par iemeslu tam bija tikai kāda vēstule, ko* es nupat sar ņēmu. Vēstule bija no kādas manas draudzenes, bagātas saimnieka meitas, kas nesen, apprecējās ar tik labu, un turīgu uin ievērojamu vīru, ka es un visi cilvēki, cerēja, viņa būs ārkārtīgi laimīga.

- Un tagad laikam šīs cerības piepildījušās? sacīja Svens Elversons, uzlikdams abas rokas stūrei, paliecies uz priekšu un izrādīdams visdziļāko interesi par šo viņas labo draudzeni.,

— Nē, viņa atbildēja, un lūkojās jūrā, it kā izvairīdamās viņa skata. Viņa nav kļuvusi laimīga. Viņa raksta, ka vīrs pastāvīgi ar viņu nemierā. Un viņa nespēj saprast, kādēļ tas tā. Viņa vaicā man, vai varbūt es nevarētu, viņai sniegt kādu izskaidrojumu. Bet es to nevaru* es tik labprāt, vēlētos viņai palīdzēt, bet arī šai ziņā nekā nesaprotu, it nekā. Jūs jau variet iedomāties, ka tas mani skumdina. Tādēļ es arī raudāju.

— Es jūs tik labi saprotu, sacīja Svens Elversonsi Bet vai nebūtu labi, ja jūs pavaicātu mācītājam? Viņam tik liela pieredze.

Viņa notvīka un uzmeta viņam strauju skatu, it kā viņā būtu iekvēlojusies neuzticība. Bet redzēdama, ka viņa skats vaļsirdīgs un gaišs, neslēpdams sevī nekādas blakus domas, viņā noraudzījās, viņa turpināja:

— Ma,n šķiet viņam nepatiks, ja es vaicāšu padomu manam vīram. Galvenām kārtām viņš esot saīdzis* ja viņi bijuši kādās godībās un atgriežas mājās. Tad viņš pat negribot ar viņu; runāt. Un lai ko viņa sacītu, viņš atbildot tikai nicīgi vai nelaipni.

— Bet vai jūs esat pārliecināta, ka tomēr jaunās sievas rīcībā nevar kaut kas slēpties; ko vīrs atzīst par nepiederīgu? ievaicājās Svens Elversons.

— Nē, dedzīgi ierunājās jaunā kundze, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā tas nav. Viņi abi taču gaužām nopietni cilvēki, un tais godībās, kur viņi ierodas, viss norit klusi un godīgi, ne tur pārāk trakulīgi dejo,, ne ved izlaidīgas rotaļas. Un tomēr mana draudzene arī to pārdomājusi, vai varbūt viņas vīram viņa neliekas pārāk strauja un jautra, kādēļ pēdējo reiz, kad viņi bijuši godb bās, viņa visu laiku sēdējusi kopā ar vecajām saimniecēm, un runājusi tikai prātīgas lietas. Un tikai, kad pienācis pats saimnieks un gribējis viņai parādīt savu: dārzu, viņa pametusi šīs vecās kundzes. Un saimnieks bijis vecāks vīrs viņš runājis tikai par augļu kokiem, un puķēm, un piezīmējis, ka šai apvidū vispār pārāk, maz dārzu. Un viņa kļuvusi tik ieinteresēta un šai ziņā viņam pilnīgi piekritusi un vaicājusi, vai pēc viņa domām, arī viņa nevarētu savās mājās iekārtot mazu augļu koku dārzu. Un tad saimnieks viņai apsolījis aizsūtīt visus savus ļaudis; kas prata apkopt dārzu, lai viņi jau šai rudenī viņai izraktu augļu dārzu, bet pavasarī viņš viņai aizsūtīšot ir augļu kokus, ir ogulājus. Bet vakarā, kad viņi atgriezušies mājup, un viņa gribējusi iepriecināt savu vīru ar šīm jaunajām ziņām, viņa ievērojusi, ka vīrs klausoties viņas stāstā tik cieši sažņaudzis pātagas kātu, ka viņa pirkstu kauliņi kļuvuši balti, un kad zirgs braukdams nu kalna paklupis, viņš tam cirtis sitienu pēc sitiena. Bet sievai viņš atbildējis, ka viņa mājas paliks tādas; kādas tās bi-jušas viņa priekšgājēju laikā* un ka tur viņš neatļaus nekādus jaunievedumusL Un viņš viņu lūdzis, lai viņa turpmāk nekad netaisa šādus lēmumus; iepriekš nepavaicājot viņam. Un viņa man raksta, ka viss tas viņu tā izbiedējis; ka viņa, pat nezinājusi, ko atbildēt. Viņa tikai salikusi rokas un lūgusi Dievu, lai tas^1 viņai norāda, ko tas viss nozīmē.

Jaunā sieva visu laiku runāja gaužām uzmanīgi, rūpīgi savus vārdus pārbaudīdama, un Svens Elversons viņā klausījās ar pieaugošu interesi. Un viņam bija jādomā,

ka šā vecā saimnieka apraksts tik visai sakritis ar kādu Apluma draudzes muižas īpašnieku, kā muiža atradās aiz Apluma jomas. Muižu ieslēdza liels dārzs, un droši vien muižas īpašnieks būs pie sevis ielūdzis jauno mācītāja pāri. Bet šīs pārdomas viņš noklusēja.

— Viņa laikam gan ir ļoti skaista, šī zemnieku meiča, viņš tikai iebilda.

Jaunā sieva no jauna viņam uzmeta vērīgu un slepenu skatu.

— Jā, man liekas' gan, ka ļaudis runā, viņa izskatoties īfetii glīta, viņa nevērīgi izmeta. Bet kāds viņai no tam prieks, ja vīrs tomēr atrod pie viņas tik daudzas kļūdas un par katru viņas rīcību taisa piezīmes? Ja nu liekas, it kā viņa nekad vairs nevarēs izvest savu gribu, un lai ko viņa darītu, viss' ir nepareizi. Ja nu viņa nekad nevarēs iemācīties ko' drīkst un ko nedrīkst

Svens Elversons pašlaik kāda stipra vēja brāziena dēļ bija nodarbināts ar bupui Viņš tik ātri nepaspēja atbildēt, un tādēļ viņa turpināja.

— Agrāk, kamēr dzīvoja savu vecāku mājās, viņa nekad nedzirdēja pārmetumusi Tur viņa visiem allaž izdarīja pa prātam. Viņu uzstādīja par piemēru mazajām māsām, un kad viņa pameta vecāku mājas, visi žēlojās, ka nu mājās trūkšot jautrības. Tagad to visu; pārdomājot, viņai, pašai pie sevis jāsmejas, jo nu, kur viņai pašai sava māja, viņa neder vairs nekam, viņu rāj vai nu viņa ko dara, vai nedara vai kaut ko saka vai nesaka.

„Mans Dievs ko lai es viņai atbildu,“ domāja Svens Elversons. „Viņa ir vientuļa un viņai nav neviena, kam uzticēties, viņa jutās^1 sveša un nevarīga. Un viņai nepie-ciešams izrunāties par savu nelaimi. Viņa domā, tas viņu nomierinās, ja varēs izkratīt savu sirdi,“

Viņš tikai piezīmēja, ka Rhonges kundze acīmredzot esot visai pieķērusies savai bērnības draudzenei.

— Es viņai labprāt palīdzētu, sacīja jaunā sieva* un asaras no jauna mirdzēja viņas acīs, tādēļ, ka zinu, viņa ir labs un godīgs cilvēks. Viņa, labprāt apmeklē vecus un trūcīgus ļaudis* cenzdamās viņus kaut kā iepriecināt* bet

tagad viņa arī to vairs nedrīkst, un tas viņai; šķiet tas visļaunākais. Baznīcā viņa nedrīkst sēdēt atsevišķā solā, kas pieder viņu mājai, lai gan viņa tik labprāt tur sēdētu, jo šis sols atrodas korī, uz neliela paaugstinājuma un no turienes viņa var redzēt visu draudzi,.

Un Svens Elversons iedomājās šo nelielo solu Aplama baznīcā, kas bija paredzēts mācītāju kundzēm, un tiešām atradās nelielā paaugstinājumā, kādēļ no tā labi varēja pārredzēt visu draudzi. ,,Bet es viņai nevaru sacīt, ka viņas vīrs ir greizsirdīgs,“ viņš nodomāja „Tas viņu sāpinātu. Varbūt tas pāries, labāk, ja viņa to neuzzina.“ Viņš pagrieza stūri un devās uz māju pusi. Jaunajai sievai būs labāk,, ja vīrs, pārnākdams no dievkalpojuma atradīs viņu mājās:

Un skumjās, ka nespēj viņai līdzēt, viņš, lai tomēr varbūt novirzītu viņas domas uz citu, norādīja uz kādu ieapaļu kalnu rietumos.

— Tā ir Grimsala. Tur dzīvo cilvēks, ko sauc Svenu Elversonu. Jūs laikam gan būsit par viņu jau dzirdējusi?

Viņa piekrizdama māja ar galvu.

Jā, esmu dzirdējusi visu šo notikumu.

Viņa jau gribēja izbeigt šo sarunu, bet tad iebilda pāris vārdu, kas galīgi iznīcināja to vieglo laimes sajūtu, ko viņš bija izjutis šai priekšpusdienā.

— Jūs taču laikam jau zināsit, ka viņa celtais skolas nams vakar nodedzis?

— Nodedzis? viņš izsaucās un savās bailēs palaida stūri, ka vējš iekrita burās un gandrīz apgāza laivu.

r Jā, tas nodega līdz pašiem pamatiem, vislielākā mierā atbildēja mācītāja kundze, un tas^1 bija labi.

Svens Elversons centās ievirzīt laivu pareizā gaitā. Pa to laiku viņš zobus sakodis izdvesa:

Kādēļ jūs sakāt, ka labi, ja skolas nams nodega? Esmu dzirdējis, ka Apluma iedzīvotāji bija apmierināti ar šo skolu.

— Es to arī dzirdēju, bet ko tas viss līdzēja, ja bērni tomēr negribēja apmeklēt šo skolu?

— Bērni negribēja apmeklēt šo skolu? viņš pavisam

nevarīgi izsaucās. Neesmu bijis sauszemē, kopš skola sākās, tādēļ arī nekā par to neesmu dzirdējis'.

Viņa nu ievēroja, ka viņš uztraucās par viņas vārdiem, un tādēļ pastāstīja, ka bērni jau no paša sākuma negribējuši apmeklēt šo skolu. Viņi bija dzirdējuši, ka šo skolu cēlis cilvēkēdājs, un baidījās, ka zaudēs dvēseles ^vētlaiļmību:, ja sēd namā, kur ož pēc kristīgu cilvēku asinīm.

To stāstīdama jaunā sieva sāka brīnīties* ka jaunais cilvēks kļuva tik kluss, it kā apdullis, ka viņa skats it kā vērsās uz iekšu, un viņa lūpās atplauka tik pazemīgs un izmocīts smaids.

Bet lai vēl vairāk apgaismotu savu stāstu, viņa piebilda,, ka skolas vadītājs un it sevišķi mazbērnu skolotāja darījuši ko spējuši. Viņi ar bērniem bija runājuši laipni un saprātīgi, aizrādījuši, cik labi šī jaunā skola iekārtota; ka viss. izdomāts, Lai bērniem būtu ērti un labi Bet bērni nav gribējuši viņos pat klausīties, bet visu laiku palikuši pie sava: ka māju cēlis grēcīgs cilvēks un ka: tādēļ tā bija apgānīta.

Vienu daļu bērnu mācības stundās bija pārņēmusi raudu lēkme; Citi iedomājās, ka redz parādības, un baismas un riebums pieaudzis ar katru jaunu dienu. Beidzot vecāki tikko spējuši pierunāt bērnus apmeklēt skolu. Sāka baiļoties, ka satrauktākie bērni beidzot nezaudē sar prātu.

Svens Elversons sēdēja stingi lūkodamies savā priekšā. — „Nu es saņēmu viņas spriedumu, kā to biju vēlējies,“ viņš domāja. „Viņa mani notiesā līdzīgi visiem citiem.“

Viņa paskaidroja nu tuvāki, ka tikai domādama par bērniem, bija sacījusi, ka labi jā šī skola nodega. Pats ugunsgrēks bija nelaimīga nejaušība. Sieva, kas apkopa skolu,, sestdienas vakarā bija nejauši apgāzusi petrolejas lampu:. Uguns izplatījusies zibensātrumā, un iekams sieva bija, paspējusi atsaukt palīgus, visa māja jau stāvēja liesmās,.

— Jā, nu Svens Elversons dabūjis savu sodu ir no cil-

vēkiem, ir Dieva, sacīja vīrs, kas vadīja laivas stūri. Tagad var sacīt, ka Dievs negribēja pieļaut, lai tik necienīgs cilvēks celtu skolas namu.

— Jā, gandrī'z varētu tā domāt... iesāka jaunā sievas bet pēkšņi sevi pārtrauca. Viņā pēkšņi modās nojauta, ka šis cilvēks, kā sabiedrībā viņa bija pavadījusi vairāk kā divas stundas, laikam gan būs Svens Elversons.

Vai tad viņa jau toreiz braukdama no stacijas nebija dzirdējusi minami šo vārdu, kaut arī toreiz tam nepiegrieza nekādu vērību?

Un ja nu viņa tagad paraudzījās viņā vērīgāki? Viņu bija maldinājušas viņa vienkāršās strādnieka drānas, bet pats vīrs taču bija izglītots cilvēks. Un tad šī svešādā izruna, par ko viņa visu laiku brīnījās! Tās laikam bija paliekas no viņa angliskās audzināšanas».

Viņš sēdēja nodūris acis, un viņa lūkojās šai pazemīgajā smaidā, kas rotājās ap viņa muti un jutās bezgala nelaimīga, ka bija padziļinājusi to pretīguma un nicinājuma nastu, kas jau tā nospieda šo vīru.

„Vai lai tiešāmi es atgriežos mājās, ar nepatīkamo sajūtu, ka pret savu gribu esmu apvainojusi šo nabadzi-ņu?“ viņa domāja. „Tad man būs vēl vairāk ko raizēties, nekā šorīt, kad es devos pie jūras. Stāsta, ka viņš bijis apdāvināts jauns zinātnieks,“ viņa turpināja risināt savu domu, „un ka zaudējis it visu. Viņš skolas namam upurēja savu naudu un darbu, lai atgūtu līdzcilvēku cieņu. Tas viņam nu būs smags sitiens. Man tā nevajadzēja runāt.“

Visu laiku, kamēr viņi atgriezās mājup, laivā valdīja klusums. Neviens no- viņiem nepūlējās uzsākt sarunu.

Kad viņi bija aizsnieguši akmens tiltu zem klintīm, un viņš piecēlās, lai palīdzētu viņai izkāpt no laivas, viņa pēkšņi satvēra viņa roku.

— Piedodiet man! viņa sacīja. Es nezināju, ka tas bijāt jūs.

Viņa noliecās un pieskārās ar lūpām viņa pierei, ko atsedza ādas cepures atloks.

— Ko jūs darāt? viņš izsaucās sašutis, it kā viņa viņam būtu iekodusi.

— Es gribu, lai jūls saprastu, ka es nejūtu pret jums to, ko visi citii, viņa atbildēja.

Tad viņa izlēca no laivas uz akmens tilta un nepagriezdamās aizsoļoja pa balto smilšu strēmeli, pazuzdama klintīs.

Bet tālu viņa nebija tikusi, kad pie viņas piesteidzās Svens Elversons, uzlikdams roku uz viņas kamiešiem, un tādā kārtā piespiezdams viņu apstāties.

— Pateicos un lai Dievs jūs svētī! viņš sacīja dobjā aizlauztā balsī. Bet atceraties, ka jūs ne mūžam vairs nedrīkstiet tā kaut ko darīt, un tāpat nedrīkstiet to stāstīt savam vīram! Citādi viņš aiz greizsirdības jūs var nogalināt

Svens Elversons atstāja jauno sievu, un viņa soļoja caur tīrumiem, kamēr viņas ausīs skanēja viņa pēdējie vārdi.

Greizsirdīgs! Vai tas varēja būt tiesai, ka viņas vīrs bija greizsirdīgs?

„Ak ko nu!“ viņa domāja. „Tas jau gluži neiespēs jams. Viņam taču jāzina, ka es viņam piederu ar visu savu dvēseli, ar visām manām domām un jūtām.“

Tas viņai šķita tik netaisni, tik apvainojoši, ka viņas acis no jauna pildījās asarām^1.

— Dievs vien to zina kā tas ir ar šo Svenu Elversonu, viņa pie sevis prātoja. Lai gan daudzi pret viņu sajūt riebumu, tomēr visi apgalvo, ka viņš ir labs cilvēks. Bet varbūt viņš nemaz nav tik nevainīgs. Kā gan Edvards varētu būt uz manis greizsirdīgs? Un to viņš būs izperinājis savā galvā, kamēr es sēdēju ar viņu runādamās.

Es vēlētos, kaut viņš būtu še, lai es varētu viņam, par teikt patiesību, viņa turpināja. Un patiesībā ir tā, ka Edvards mani vairs nemīl. Tā ir viņa un mana nelaime. Bet greizsirdīgs viņš nav. Ak, uz kā gan viņš, tik cildens

cilvēks, varētui būt greizsirdīgs? Un šis puisis iedomājās, ka viņš pat varētu būt greizsirdīgs' uz. viņu!

Edvards mani vairs nemīl! viņa atkārtoja. Viņš tur nav vainīgs, ka mani vairs nemīl, bet viņš nevar beigt ticēt manai mīlestībai un uz mani paļauties. Tas būtu netaisni, tas būtu īlsredzīgi, tas būtu gandrīz smieklīgi.

Kad^1 viņa atgriezās mājās un ienāca priekšnamā, istabene viņu sagaidīja pavisam satraukta* Baznīckungs bija atgriezies no baznīcas un neatrazdams kundzi mājās, gaužām izbijies: Viņš viņu meklējis it visur, bijis pat pie

jūras. Jā, nu viņš sēdot savā istabā. Labāki būtu, ja kundze uz vietas ietu pie viņa.

Viņa atvēra darbistabas durvis. Vai viņas vīrs bija slims? Tur šis lielais spēcīgais vīrs sēdēja paslēpis galvu rokās, lēni šūpodams savu ķermeni un klusi vaidēdams.

Kad Sigruna ienāca un izbrīnījusies vaicāja, kas viņam kaiš, viņš pacēla seju un bija tā pārvērties, ka sieva viņu tikko pazina. Visa seja bija it kā sarukusi un tik sīciņa, acis bija bālais un stiklainas, melnā bārda izspūrusi nokarājās gar vaigiem. Viņa ne mūžam nebūtu ticējusi, ka cilvēks tik īsā laikā tā var pārvērsties.

Platām acīm viņš viņā paraudzījās, it kā viņas vairs nepazīdams. Tad viņš ar roku pārvilka sejai. Viņš centās savaldīties, lai atgūtu sevi, būtu no jauna allaž tik uzmanīgais, cienīgais un pašpaļāvīgais vīrs. Bet viņš nespēja savaldīties, saviļņojums no jauna viņu turēja savā gūstā un no acīm plūda asaras.

Viņš izstiepa roku pēc sievas, un ne vārda neteikdams pievilka viņu sev klāt; Ne viņš viņu paijāja, ne skūpstīja, tikai piespieda galvu viņas krūtīm un karsti raudāja.

Viņa nebeidza vaicāt, kas gan viņu tā nomoka, bet pagāja ilgs laiks, iekams viņš to spēja pastāstīt.

Un visa nelaime bija tā, ka pārnācis no baznīcas viņš nebija atradis Sigrunu, izmeklējis viņu visā apkārtnē un beidzot pat pie jūras, un nespēdams viņu atrast, domājis, ka viņa viņu pametusi un aizbēgusi.

Viņa nespēja apvaldīt īsus uzvaras un apmierinājuma pilnus smieklus.

— Tu nekad nedrīksti mani pamest, viņš sacīja. Tagad tev man jādod solījums, ka tu mani nekad nepametīsi. Tev man jāsola, ka allaž pateiksi, kur es tevi varu atrast, jo citādi, tu jau pati redzi, ka es zaudēju, saprātu.

Viņa viņam; apsolīja it visu, ko tikai viņš vēlējās. Viņa solīja,, ka izņemot^1 nāvi, viņus nekas nespēs šķirti

Tad viņa palika pie vīra un tik ilgi glāstīja viņa matus, kamēr viņš atkal izskatījās kā cilvēks. Un viņas sirds bija tik viegla, tādēļ, ka bija saņēmusi sava vīra mīlestības pierādījumu. Bet tai pašā laikā viņa jutās mazliet sabaidīta un nemierīga, jo tādu mīlestību viņa nespēja saprast. Tā viņai bija pārāk kvēla un mežonīga*

Viņa vaicājai, kā gan vīram varēja ienākt prātā, ka viņa viņu pamestu, un tad viņš atzinās, ka viņa par vīru daudz labāka, Viņa bija it kā no kādas citas pasaules. Viņa gluži neapzinīgi bija laba. Un viņu pastāvīgi no-mocot domas, ka sieva viņu varētu pamest. Viņš nebija viņas cienīgs.

Bet viņa pretojās, ka tas nav tiesa. Ka tā viņš nemaz nevar domāti. V ieti īgi; viņa mīlestība viņu cēla augšup, kā mīlestība to allaž dara. Tāpat viņa bija radījusi savā sirdī viņam, altāpu.

Viņa vairs nejutās; nelaimīga un nevarīga, kā tas bija no rīta, bet nu viņas sirdī iedēgās pret vīru baismas. Par savu braucienu ar Svenu Elversonu viņa neminēja ne vārda.

Pa to laiku Svens Elversons ar .savu tēvu atgriezās mājās. Juels tagad vadīja stūri, un dēls, izmantodams šo gadījumuĻ ērti izstiepies gulēja laivā.

Juels viņam pastāstīja par ugunsgrēku, ko bija uzzinājis; pie baznīcas. Sēdēdams pie stūres viņš izskatījās tik vecs un salīcis un nevarīgs. Viņš domāja, ka pēc šās nelaimes dēlam noslēgti visi ceļL

Svens Elversons gulēja un paijāja savu pieri. Lāgiem viņš tai pārvilka tikai vienu pirkstu* bet tad visu savu smalko' šauro roku.

Sirdī viņš' juta tādu vieglumu un brīvību. Viņa domas bija tik skaidras un loģiskas. Viņa priekšā atvērās visi ceļi.

— Tēvs, viņš pēc laiciņa klusuciešanas’ izsaucās, man liekas visspēcīgākās jūtas ir riebums. Tās uzvar it visus. Neviens nespēj tām pretoties. To jau nāktos zināt pašā sākumā. Cilvēks, kas cīnīsies pret riebumu allaž par zaudēs.

Tēvs paraustīja plecus. Viņš kaut ko norūca, bet viņa vārdus aprija viļņu šalkas^1 un vēja zūzoņa.

Svens Elversons vēl allaž gulēja un nodevās pārdomām, Kad viņa dvēsele pēc kāda laiciņa uztvēra skaidras uin loģiskas izjūtas, viņš skaļā balsī uzsauca tēvam:

— Bet riebums nav nekas ļauns. Tas ir tikai brīdinātājs un sargs. Un cilvēks, kas spēj izlietāt šo riebumu, pārvērzdams to labā, tāds cilvēks tiešām spēj būt visai noderīgs.

Vecais pacēla acis. Viņa vecajās ūdeņainās acīs iekvēlojās kādā dzirksts, un, viņš atlieca mazliet savu sar liekto muguru.

Tad dēls pielēca kājās, pārgāja pāri visai laivai un apsēdās līdzās tēvam,

— Es šodien kaut ko piedzīvoju, viņš sacīja, kaut ko tādu, kas man palīdzēja. Skolas nodegšana mani vairs neapbēdina. Tagad man jādomā par kaut ko citu.

Tad viņš atkal aizgāja un apsēdās laivas otrā galā, klausījās dienvidus vēja smagajās šalkās, raudzījās šēru mainīgajās krāsās un ar savu smalko šauro roku glaudīja savu pieri.

ĻAUNĀKS PAR ĻAUNO

Apsūdzētais, Jūlijs Mārtiņš Lamprekts, gulēja Knape-fjorda izmeklēšanas cietuma cellē uz lāvu un blenza pelēkajā krēslā, kas viņu ieslēdza.

Tagad, tāpat kā daudzas iepriekšējās reizes kopš savas apcietināšanas, viņš gulēja un pats sev apgalvoja, ka ir nevainīgs un viņam nav ko atzīties.

„Ja es tiešām būtu vainīgs un būtu iedauzījis šo nabaga veču galvas kausus,“ viņš domāja, atcerēdamies pats savus izteicienus šīs priekšpusdienas nopratināšanā, tad es, protams, to nenoliegtu. Jo es zinu, mēdz sacīt: aci pret aci un zobu pret zobu. Un ka taisnība uzvarēs. Ka labāk saņemt savu sodu šai pasaulē, nekā nākošā, kur būs bezgala raudāšana un zobu trīcēšana.“

Apsūdzētais bija apmēram gadus četrdesmit piecus un, gulēdams tur savā lāvā, līdzinājās milzimi Viņa mati bija cirtaini un gaišdzelteni kā mazam bērnam, viņa vaigi bija baltsārti kā jauneklim. Ūsas bija gaišas un neparasti garas. Seja vispār bija skaista un labi veidota. Vienīgi acis, kaut gan arī skaistas, tomēr atstāja nepatīkamu iespaidu ar šo savu te spītīgi stingo, te šaudīgo skatu

„Visi cilvēki nav vienādi,“ domāja apsūdzētais. „Ar tiesnesi un zvērinātiem jārunā pavisam citādi, jāpiemēro pavisam, citāda patiesība, jo īsta patiesība viņu sirdis neaizsniegtu, viņiem, patiesība it kā jāiztulko.“

Un kamēr viņš tur tā gulēja un pats sev iestāstīja, ka nav nekāds slepkava, viņš it kā no jauna redzēja, ka kādā vēlā ziemas vakarā, nosalis un izsalcis un ģērbies vienās skrandās, iezagās vientuļā mazā, klintīs un neauglīgos kalnos paslēptā būdiņā. Durvis aiz paraduma stāvēja ner aizslēgtas, un viņš atcerējās kādu izbijušos skatu abi ver cīši viņā paraudzījās un cik steidzīgi viņi traucās aizr grūzt galda atvilktni- 'Viņš runājās laipni, ēda viņu mab tīti, sildījās pie viņu pavarda, neizrādīdams ne mazāko baismu, tomēr visu laiku nojauta, ka vecīši bija visai ner apmierināti ar viņa apciemojumu un vēlējās, kaut viņš atrastos no viņiem tūkstošiem jūdžu tālu.

„Ja tu cilvēks esi izlaists cietumnieks^ kas- bijis notiesāts uz visu mūžu, bet ar labu uzvešanos nopelnījis, ka šo sodu samazina uz divdesmit gadiem,“ domāja apsūdzētais un jau atkal sevī atkārtoja tos pašus izteicienus, ko dienā bija teicis tiesnešiem,“ tad cilvēki tevi viegli turēs aizdomās. Un citādi nemaz nevar būt. Arī tu pats pielaistu to pašu kļūdu.“

Tai pašā laikā viņš it kā no jauna redzēja, kā šai var

karā viņš un abi vecīši devās pie miera, katrs savā kaktā; vecie savā gultā, bet viņš uz grīdas nomestā salmu maisā. Pavardā vēl kādu laiciņu dega uguns, un viņš it skaidri saredzēja abu sirmgalvju baltās galvas, vienu otrai līdzās uz« spilvena. Viņa paša guļas vieta bija cieta un neērta,, viņš sala un bija saīdzis, ka šie abi vecīši tur gulēja un nenovīdēja viņam, pat naktsmājas. Uz malkas bluķa gulēja cirvis, ar ko sirmgalvis bija sacirtis dažus žagarus, ko pabāzt zem katla. Ceļinieks gulēdams prātoja, diezini vai cirvis ar nolūku bija tā pamests, ka tā asmens margoja liesmās, lai to viegli varētu ieraudzīt un satvert?

Viņam uzmācās snaudiens, bet viņš baiļojās iemigt. Ja viņš iemigs, šie abi veči var ar viņu diezin ko izdarīt. Vecais par spīti saviem« septiņdesmit gadiem vēl bija visai možs., Turklāt viņi bija divi pret vienus

-— Patiesībā jau nu gan vajadzētu būt tā, ka to, kam aiz muguras^1 divdesmit gadu spaidu darbi, vajadzētu mazāk turēt aizdomās, nekā tādu; kas šo postu nepazīst, apsūdzētais pie sevis murmināja un atkal atcerējās dažus pamācošus un nosodošus vārdus, ko viņš šodien bija teicis jaunajam, tiesnesim, kas viņu nopratināja. Bet mēs visi zinām, ka tā nu tas nav, vismaz neviens pēc šī likuma nerīkojas.

Atcerēdamies šos^1 savus skaistos vārdus, apsūdzētais tai pašā laikā it kā redzēja sevi guļam mazajā būdiņā un cenšamies sadzirdēt vecīšu čukstus. Vecis kaut ko neatlaidīgi prasīja, bet vecā viņam nepiekrita. „Lai viņš pa-priekšu iemieg!“ viņš dzirdēja sirmgalves balsi. Ceļinieks, gulēdams savās cietajās cisās jutās gaužām nelāgi. Bija skaidrs; ka vecajiem« mājās bija nauda, un viņi baiļojās, svešais varētu to nozagt^ Taisni neticami, cik daudz briesmu uzglūn nabaga ceļiniekam.

Viņš izliekās, ka būtu aizmidzis, saldi krāca, lai no vērotu, ko veči iesāks. Cits nekas nenotika, vienīgi vecā skaļā balsī noskaitīja lūgšanu. Pēc viņa domām tā bija viszemākā izlikšanās, jo viņš taču skaidri zināja, kas večiem bija nomodā. Viņš taču redzēja, ka pēdējās liesmās

mirdzēja cirvja asmens:, sagatavots savam darbam. Viņš saprata, ka vecie tikai nogaidīja, kamēr viņš iegrims miegā.

„Bet,“ nodomāja apsūdzētais, „tādas lietas tiesnesis nekad nespēj saprast Viņš negrib ne dzirdēt šādu: pašaiz-stāvēšanos, it sevišķi, ja esi nabaga ceļinieks, kas bez ieročiem un aizsarga ienācis svešā mājā*. Bet es nu gan šo rīcību, nesaucu par slepkavību. Ja es pats nebūtu piecēlies un, iedauzījis viņu skaustus, viņi to būtu darījuši ar mani. Es neticu, k^ viņi būtu iemiguši, kaut gan viņi gulēja pavisam klusi un nekustējās. Viņi tikai izlikās: Ja es būtu ļāvies kārdinājumam un patiesi aizmidzis, gan tad jūs redzētu, kas būtu noticis. Hop, viņi būtu izlēkuši» no gultas un ķēruši cirvi Nav nekādai liela māksla šādā mežonīgā vientuļā vietā aprakt vieņtt līķi. Tas gandrīz netaisni uzlikt cilvēkiem tādu kārdinājumu.“

Ikreiz, pārdzīvodams no jauna šīs slepkavības nakts notikumus, apsūdzētais vienmēr vairāk pārliecinājās, ka rīkojies tikai pašaizsardzības dzīts.

Sākumā viņš nemaz nebija domājis, ka viņu apcietinās. Pa daļai tādēļ, ka šī būda, kur abi vecie gulēja ar cirvja brūci galvas kausā, gulēja ļoti tālu no lielceļa, un apsūdzētais bija, cerējis, ka nokļūs drošībā iekams kaut kas nāks dienas gaismā. Pa daļai arī tādēļ, ka visu laiku jutās nevainīgs un domāja, ka viņu sargās augstākais soģis. Jo' šis augstākais soģis bija citāds, nekā zemākais', pasaulīgais. Tas saprata nabaga cilvēkuļ, kas nokļuvis likstā. Ar šo augstāko soģi, tā sakot, varēja runāt sar prātīgi.

Augstākais soģis viņam varēja vienīgi pārmest — to viņš pats labprāt atzinās — pāris nepieciešamības melus, ko bija pielaidis pie pirmās izmeklēšanas, stāstīdams, kur pavadījis slepkavības nakti un nākošās dienas pēc šī novilkuma. Bet lai cik patiess viņš vēlējās būt, un lai cik ļoti mīlēja patiesību, tomēr pēc viņa uzskata šai gadījumā šie, sīkie meli bija attaisnojami. Jo ja reiz vienu vīru, pretēji visai taisnībai un pieklājībai, ^apcietināja vienīgi tādēļ, ka viņš jau bijis agrāk sodīts un varbūt arī

vēl tādēļ, ka pie viņa atrada noslepkavoto krājkases grāmatiņu, tad skaidrs, ka viņš bija spiests mazliet novirzīties no patiesības. Viņš tādā gadījumā arī bija spiests paskaidrot, ka šo krājkases grāmatiņu nozadzis vienam dzelzceļa līdzbraucējam. Viņš nemaz nebija centies apgalvot, ka to saņēmis godīga ceļā, bet atzinies, ka to nozadzis. Un kur viņa līdzbraucējs bija dabūjis šo grāmatiņu, to nu gan viņš nevarēja zināt. Tas pārāk daudz prar sīts, lai viņš zinātu sava līdzbraucēja ceļus un neceļus.

Apsūdzētais pastāvīgi atkārtoja šo savu, stāstu un ar katru jaunu reizi jutās nevainīgāks. Pēc kāda laiciņa, kad atdarījās durvis, un viņa cellē cietumsarga un kāda labāka jauna strādnieka drānās ģērbta cilvēka pavadīts, ienāca tiesnesis, kas priekšpusdienā viņu nopratināja, apsūdzētais bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš tikai ar sevišķu žēlastību izglābsies no nāves.

Gūsteknis uz vietas piecēlās no savas lāvas un ieņēma pieklājīgu nogaidošu stāvokli. Viņš, kā jau solījies savam cietuma mācītājam, allaž gribēja izturēties pieklājīgi un pierādīt, ka netikai bija taisnības draugs, bet gan arī tās kalps.

— Gribēju jums pateikt, ierunājās jaunais tiesnesis, ka rīt jūsu lietā pasludinās spriedumu; Un tādēļ es vēl reiz gribēju atgādināt, lai jūs ar patiesu nožēlu un atzīšanos atvieglotu jūsu sirdsapziņu un varbūt iegūtu vieglāku sodu.

Apsūdzētais, noklausījies šos tiesneša vārdus, enerģiski sapurināja galvu. Lai gan šos vārdus uzņēma pavisam nopietni un saprotoši,

— Es tīrUJabii saprotu, ka tiesneša kungs atrodas grūtā stāvolm, viņš sacīja. Es pats esmu mācījies mīlēt patiesību, kas ir visu pamatu pamats, uz kā mēs visi- varam paļauties; Un saprotu, ka viegli jums nav. Jūs negribiet notiesāt nevainīgu un palaist brīvē noziedznieku.

Sacīdams šos vārdus, viņš novēroja, ka tiesnesis pāris reizes māja ar roku, lai viņš cieš klusu, bet šo mājienu likās nemanām. Ja cilvēks nosēdējis cietumā divdesmit gadus; tad viņš arī daudz, ko pieredzējis un varbūt viņam

\

sakāma viena otra lieta, kas tīri derīga tadam jaunam tiesnesim, kas varbūt pirmo reiz piedalās tiesas sēdē.

Viņi ļāva gūsteknim izrunāt, tad tiesnesis tikpat mierīgi sacīja:

— Lamprēktam nenākas viegli atbildēt vienkārši un skaidri. Tādēļ es uzrakstīju trīs jautājumus, uz kuriem jums tikai jāatbild. Tiesnesis nu paņēma kādu papīru un to nolasījis sniedza gūsteknim.

„Vai apakšā parakstījies, Jūlijs Mārtiņš Lamprekts ' atzīstas, ka viņš naktī uz trīspadsmito februāri 1909. gadā ar cirvi nogalinājis Jonasu Mikaelsonu?

Vai; apakšā parakstījies, Jūlijs Mārtiņš Lamprekts atzīstas!, ka viņam bija zināms, ka šiem abiem precētiem ļaudīm piederēja krājkases grāmatiņa par noguldītām divi simts kronām un ka vēlēdamies iegūt šo grāmatiņu, viņš izdarījis slepkavību?“

Tiesnesis nolika, šo papīru uz galda.

— Lamprektam nu šī lieta jāpārdomā, viņš sacīja. Lamprekts jau pats zina, ka viņam nav nekādu izredžu kļūt attaisnotam, bet labprātīga atzīšanās varētu mīkstināt spriedumu. Še būs šis papīrs, un es likšu jums iesūtīt tinti un spalvu.

Apsūdzētais jutās dziļi aizvainots, ka tiesnesis kritizēja viņa izteiksmes veidu, viņš galīgi zaudēja savu labo omu. Viņa skats bija kļuvis stings un tukšs.

— Lamprekts saprata manus vārdus? vaicāja tiesnesis. Lamprekts saprata, ka viņam jāatbild uz šiem trim jautājumiem, un ka uz galda jau guļ spalva un tinte?

Apsūdzētais ievilka gaisu. Viņš jutās j5k aizvainots, ka ilgāk vairs nespēja uzvesties tik pieklļ^i. Viņš uzspļāva papīram. Pēc tam devās pie lāvas, metās tur guļus un aizvēra, acis.

— Lamprektam tūlīt ienesīs citu papīru, tikpat mierīgi sacīja tiesnesis. Lamprektam paliek stunda laika. Tik ilgi es palikšu tiesas namā, lai sagaidītu jūsu atbildi. Lamprektam visai tīk izvairīties un vilcināties. Bet es tikai gribētu vērst Lamprekta uzmanību uz to apstākli, ka šādai izvairei vairs nav laika.

Apsūdzētais atbildēja ar lāstu.

Tūlīt pēc tam viņš dzirdēja, ka atvērās durvis un bija pārliecināts, ka viņa apmeklētāji aizgājusi. Viņš pat nepapūlējās atvērt acis un palūkoties!.

Viņš jutās kā uzvarētājs;. „Šis zēns nu gan neuzdrošināsies taisīt bargu spriedumu,“ viņš domāja. „Viņš to neuzdrošināsies, ja es savu vainu noteikti noliegšu. Un uz šiem uzrakstītiem jautājumiem es pat neatbildēšu. Kāda tam vispār nozīme?“

Tā, gulēdams izstiepies uz savas lāvas, viņš redzēja iepriekšējās ainas, klusi it kā runājās ar tiesnesi un prokuroru, pats arvien vairāk gūdams pārliecību par savu nevainību, noteikti; ticēdams, ka abi šīs būdiņas iemītr nieki bieži ievilināja slazdos nabaga ceļiniekus, ka uz viņu sirdsapziņas’ gulēja vairāku ceļa gājēju dzīvības.

Tai. pašā laikā viņam glaimoja, ka tiesnesis pats ieradies pie viņa un mēģinājis pierunāt viņu atzīties. Tas pierādīja, ka viņu uzskatīja par ievērojamu un bīstamu cilvēku, ko ne labprāt gribētu izlaist no cietuma.

„Paskat’ tikai,“ viņš sacīja pietūkdams. „Tagad es zinu savu stāvokli. Cilvēki visā zemē baiļojas, ka slepkavu nevarēs notiesāt.. To jau skaidri liecināja milzīgais cilvēku pieplūdums priekšpusdienas tiesas sēdē. Varu iedomāties, ka laikraksti izpūš šo lietu. Varu iedomāties arī tiesneša stāvokli. Jā, es skaidri, noprotu, ko tas viss nozīmē. Mani labprāt gribētu notiesāt, bet trūkst pietiekošu pierādījumu. Viņi grib no manis izvilināt atzīšanos, lai, varētu mani, notiesāt. To jau visi zina, ka nevienu apsūdzēto' nevar notiesāt, ja viņš savu vainu noliedz un ja tfģķst skaidru pierādījumu.“

Viņš jutās tik droši, ka pat sāka svilpot.

Var jau būt, galu galā pat izrādīsies, ka, šis smagais pārbaudījums viņam nācis tikai par labu. „Pēc šī notikuma,“ viņš domāja, „ja tu iegriezies vientuļā būdā, tu vairs neapmierināsies ar dažiem kartupeļiem un no grāpja dibena izkasītām biezputras atliekām. Tagad pietiks pateikt tikai savu vārdu, Jūlijs Mārtiņš Lamprekts, un ļaudis sapratīs, ko tev celt priekšā. Tūlīt uz plīts pa-

\

rādīsies pannas un katliņi, un tev galdā cels* visu to labāko, kas atrodams mājā. Tagad tev vairs nenāksies gir lēt uz veca salmu maisa kaktā. Tagad gultā izstiepsies; viesis, ceļinieks, bet mājinieki; varēs gulēt piebūvēs, vai kur nu viņiem patiks.“

Bet. apsūdzēto no jauna iztraucēja viņu domu gaitā. Viņš izdzirda, ka viņam, līdzās ierunājās kāda maiga un pazemīga balss:

— Jau pagājušas piecas minūtes no noteiktā laika.

Viņš atvēra acis. Cellē, līdzās viņam, stāvēja šis jaunais strādnieka drānās ģērbies vīrs. Rokās viņš turēja pulksteni un runādams norādīja uz pulksteņa rādītāju.

Ko jūs še darāt? Kas jūs tāds? kliedza apsūdzētais, dusmās, ka nav viens. Viņš taču laikam gan nebūs runājies ar sevi skaļā balsī?

— Ak, neesmu nekas ievērojams, sacīja strādnieki drānās ģērbies vīrietis. Mani sauc Svenu Eilversonu un esmu Grimsalas Juela Elversona dēls,. Bet man ienāca prātā, ka jūs varētu aizsnausties vai. aizmirsties savās domās un nokavētu atzīties, iekams noliktais laiks notecējis, tādēļ es lūdzu tiesnešiem, lai atļauj man palikt pie jums.

Jūlijam Mārtiņam Lamprektam šis vītrs nebija nepatīkams. Viņa smaids, viņa runa, visa viņa izturēšanās bija gaužām, pazemīga. Šai vīrā bija izskausta katra patmīlība, katra pašapzinība, katra, paštaisnība. „Tas ir laikam viens no tiem, kas staigā apkārt darīdami labu,“ nodomāja apsūdzētais. „Nu ar mani viņš nu gan nekurp netiks.“ *

•—'Jūs gluži velti kaut vienu mirkli iedomājaties, ka es varbūt parakstīšu tur to papīru! viņš izsaucās.,

— 0, nesakiet vismaz pašā sākumā tik noteikti nē! sacīja Svens Elversons, labsirdīgi un draudzīgi un pazeL mīgi lūkodamies apsūdzētā. Jūs, kam jau agrāk bijusi darīšana ar tiesu, sapratīsiet tīri labi, ka ja jūs savu vainu noliegsit, jūs nevarēs notiesāt, bet; pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvos^1. Bet iekams jūs šo> jautājumu izlemjiet, es gribētu jums tikai aizrādīt, ka dažas personas ir ar mieru samaksāt jums pieci tūkstoš kronas, ja jūs savā no*-ziegumā atzīstaties. Ir pamats ticēt, ka jūs labprāt iegūtu šīs pieci tūkstoš kronas, kaut gan pats tās nevarēsit i zilie tāt.

Apsūdzētais juta, ka visu viņa miesu pārņēma spēcīgas trīsas.. Bet tai pašā laikā viņš nesavaldījās un savilka seju grimasē: Bet tad viņš šo savu vājumu apvaldīja.

— Kad tevi vilki, ko jūs tur runājat? viņš izsaucāsi

— Jā, atbildēja Svens Elversons, taisnība, ka mēs jums gribam dot šo summu, ja jūs atzīstaties. Jūs saprotiet, ka mums no svara, lai jūs atzītosL Visa apkaime, ja pat visa Zviedrija baiļu pārņemta. Mēs esam visi vienis prātis un nevēlāmies^ lai jūs staigātu brīvē pa lielceļiem un meklētu naktsmājas pie vientuļiem cilvēkiem. Nē, mēs to nevēlamies. Tas jums būtu pārāk liels kārdinājums. Mēs gribam tādu vīru kā jūs ieslēgt cietumā uz visu mūžu. Citādi mēs jums negribam nodarīt nekāda ļaunuma, negribam pieskarties' ne jūsu dzīvībai, ne jūsu locekļiem, vienīgi, vēlamies jūs ieslēgt cietumā. Es un daudzi citi noklausījāmies jūsu runā, kad jūs nopratināja. Jūs jau tieši neesit nekāds ļauns cilvēks, bet jūs padodaties savām iedomām, viegli padodaties bailēm, un domājiet, ka visi cilvēki jums bīstami. Un ja jūs tā labi padomāsit, tad atzīsit, ka jums pašiem labāk būt cietumā. Tur jūs jūtaties drošībā un jums nav jābaidās par savu dzīvību, Tādēļ pēc manām domām ir jums, ir visiem citiem būtu labāki, ja jūs pieņemtu šīs pieci tūkstoš kronas un brīvprātīgi atzītos.

— Es to dfedarīšu arī par simts tūkstoš kronām! izsaucās apsūdzētais.

Runādamies Svens Elversons bija pienācis apsūdzētam. tuvāk un visbeidzot apsēdās uz viņa gultas malas.

— Nesakiet vis tā! iebilda Svens Elversons, uzlikdams roku uz apsūdzētā piedurknes un to viegli paijādams. Nesakiet vis tā, pieci tūkstoš kronas ir laba summiņa, un pilnīgi pietiekoša tam nolūkam, kam jūs viņu izlietotu! Vairāk, naudas nāktu par ļaunu tam,, kam tā

nodomāta, un mazāk nepietiktu. Pieci tūkstoš kronas taisni īstā summa;,

— Es jūs nespēju saprast, ierunājās apsūdzētais. Ka jūs domājiet, kam man šī nauda vajadzīga? Kā jūs domājiet, kam lai es viņu atdodu?

— Pateicos par jūsu vaicājumu! atbildēja Svens Elversons. Taisni par to ar jums gribēju runāt. Pēdējā laikā par jums daudz rakstīts laikrakstos, tādē] jūs paši sar pratīsit, ka tur arī minēts; lai kur jūs ierastos, jūs allaž mēdziet apvaicāties' par savu meitu- Jūs esat bijis precējies, iekams izdarījāt savu pirmo slepkavību priekš divdesmit diviem gadiem, un tikko jūs iznācāt no> cietuma, uz vietas; mēģinājāt uzzināt par savu sievu* bet viņa jau bija mirusi Jums ir arī meita, kam tagad vajadzētu būt drusku pāri divdesmitiem, bet neviens nezina par viņu; kaut ko vairāk, ka vienīgi to, viņa, ir dzīva,, Bet neviens nevarēja jums pateikt, kur viņa atrodasi Un tā jūs apstaigājāt visu zemi, meklēdami savu, meitu Ienācis kādā mājā, jūs uz, vietas vaicājāt, vai kāds nepazīst Jūliju Lamprekti. Un man, mazliet samulsis ierunājās Svens Elversons, man tasi šķita tik aizkustinoši. Jūsos slēpjas noteikti kas labs, ja tā meklējiet savu meitu,.

— Bet Dieva vārdā, vaicāja apsūdzētais; kāda man daļa ar jums? Kādēļ jūs še sēdiet un kādēļ ar mani tā runājiet? Labāk, sakiet, ko jūs no manis gribiet!

Vēl reiz jums pateicos! ierunājās Svens Elversons vismaigākā balsī, it kā baidīdamies modināt apsūdzētā nepatiku,. Uz, šiem jautājumiem es jums labprāt atbildēt šui Es kā jau sacīju dzīvoju Grimsalā, un tā guļ tālu jūrā, tādēļ man jūsu; dēļ nebūtu ko baiļoties, jo jūs jau klejojat tikai pa. sauszemi. Bet man ir veca māte, kas mēdz nosapņot patiesību,, un trīspadsmitā februārī šai ziemā viņa man lūdza, aizbraukt uz cietzemi un apciemot pāris mūsu radniekus, kas dzīvoja vientuļā mājiņā starp pakaL-niem, tālu no lielceļa un kaimiņiem'. Viņa par tiem, bija sapņojusi ļaunu, sapni, un tādēļ būtu labāki^1 viņus apcie^ mot un redzēt, kā viņiem klājasi Es darīju, kā viņa man lūdza. Un tādā kārtā biju pirmais, kas ieraudzīja jūsu

tās nakts noziegumu, Nevaru noliegt, ka tas bija drausmīgs skats, un kopš tās stundas es vēlējos, kaut jūs nestaigātu apkārt brīva. Tādēļ es arī salasīju šo summu. Es jums nevēlu nekā ļauna, to jau es jums sacīju. Es tikai vēlētos, kaut jūs uz. visu mūžu ieslēgtu cietumā.

Tā runādams viņš apsēdās vēl tuvāk apsūdzētam, mēģinādams laipni, noglaudīt viņa piedurkni. Viņš droši vien gribēja pierādīt, ka personīgi nejūt riebuma pret Jūliju Mārtiņu Lamp rēktu., Ja Lamprekts būtu bijis no sprosta izlauzies lauva, A^ņa kopējs censtos to gluži tādā pat veidā ievilināt aiz. dzelzs restēm.

Būtu nepareizi apgalvot, ka apsūdzētais viņā neno-raudzījās ar nemieru, Visi cilvēki apsūdzētā iedvesa nemieru, tiesnesis, tiesas vīri, cietuma sargs, lensmanis un liecinieki, bet viņš nu nekā nevarēja darīt, ka šis Svens Elversons viņam likās diezgan miermīlīgs, jā, pat mazliet smieklīgs. — „Tas ir viens no tiem, kas staigā apkārt darīdami labu,“ viņš vēl reiz pie sevis nodomāja. „Tas ir cilvēku draugs.“

Man šķiet, ka es tā puslīdz jūs sāku saprast, sacīja apsūdzētais. Uzzinādams, ka es staigāju apkārt meklēdams savu meitu, jūs nodomājāt, ka ar viņas palīdzību mani no. jauna varētu ievilināt cietumā;

Viņš ņirgājās Svenam Elversonam tieši acīs. Lauva gribēja paturēt savu brīvību, viņu nevaldzināja mazais izliktais gaļas kumoss.

— Pateicos! sacīja Svens Elversons, un viņa sejā at-plaiksnīja vispazemīgākais smaids. Šie vārdi mani noved taisni pie tā, ko es jums gribēju sacīt. Redziet, pagājušā vasarā es šai apkaimē cēlu vienu māju. Ne jau sev, bet citiem. Es pasūtīju akmeņus no vienas akmeņlauztuves, Knapefjorda zvejniekciema tuvumā, taisni kur mēs tagad atrodamies. Tādā kārtā es mazliet iepazinos ar cilvēkiem, kas strādāja šai lauztuvē. Viņu starpā dzīvoja viena jauna sieva, ko sauca Jūliju Lamprekti, Šis vārds bija tik neparasts, un tiklīdz es izlasīju laikrakstā jūsu vārdu, tā atcerējos šo sievu.

Apsūdzētais piecēlās. Viņu no jauna kratīja saltas

tirpas. Seja raustījās, acis mirkšķināja. Bija skaidrs, ka meitas vārds viņu satrauca, kaut gan līdz šim viņš bija staigājis viņu meklēdams vienīgi cerībā, ka varbūt viņai klājas labi, un viņa varēs tēvam piedāvāt pajumti.

Nekautrēdamies viņš aizbīdīja Svenu Elversonu un nostājās istabas vidū.

— Vai viņa ir še? viņš sacīja. Es viņu vēlos redzēt.

Viņš runāja kā vīrs, kas ne mirkli nešaubās, ka viņa

vēlēšanos paklausīs, bet Svens Elversons uzdrošinājās viņam pretoties.

— Jūs viņu redzēsit. Jūs varēsit sēdēt un ar viņu runāties, kā tagad runājaties ar mani, pazemīgi un laipni, tomēr visai noteikti, atbildēja Svens Elversons. Bet vispirms jums jānokārto viena lieta. Jums jāparaksta šie jautājumi. Jā, jums droši vien liekas, ka esam nežēlīgi, jo gribam izšķirt tēvu un meitu, bet mums šie jūsu paraksti nepieciešami.

Apsūdzētais dusmās pietvīka. Viņš nebija paradis, ka viņam atteic pavisam nevainīgu lūgumu. Kopš viņa apcietināšanas visi bija pret viņu izturējušies ar vislielāko uzmanību, lai tikai viņu nesakaitinātu, it kā gribēdami, lai viņš justos labi šai savā sprostā un izteiktu atzīšanos, kas viņu uz visiem laikiem saistītu aiz restēm. Viņā radās vēlēšanās mesties uz Svena Elversona, un viņu krietni piekaut, bet viņš tomēr savaldījās. Viņš metās uz vēdera uz savas lāvas, kādēļ viņa seja bija apslēpta. Viņš pats nojauta, ka viņa sejas panti visu laiku raustījās. Nespēja pat saprast, kādēļ tās tā, bet tomēr centās apslēpt savu saviļņojumu, domādams, ka tā būs gudrāk.

— Esmu jums pateicīgs, esmu gaužām pateicīgs* ka jūs pārdomājiet šo priekšlikumu, iebilda viesis. Jums jār zina, ka Jūlijai Lamprektai neklājas visai labi. Māti viņa zaudēja agrā bērnībā. Varētu gandrīz sacīt, ka viņa uzauga ielā. Šai apkaimē viņa ieradās kopā ar kādu akmeņlauztuves strādnieku. Viņi gan nebija precēti, bet pie strādniekiem tā nav tik neparasta lieta un vēlāk viņi apprecās, tādēļ šim apstāklim neviens nepiegrieza sevišķu vērību. Un Jūlija ir laba sieviete. Ir daudzas^1 par

viņu ļaunākas. Bet kops dažām dienām, kad vīrs uzzināja, ka jūs esat viņas tēvs, viņš Jūliju pameta. Viņa apgalvoja, ka jūt pret viņu riebumu, un nu viņa palikusi gluži vientuļa. Viņa ir skaista sieviete, līdzīga jums, gaišiem matiem; gan jau kāds viņu paņems, bet labi tas tomēr nebūs. Būtu viņai turpretī pieci tūkstoš kronu, viņa varētu nopirkt sev mazu mājiņu un kārtīgi apprecēties. Pieci, tūkstoš kronas šim. nolūkam taisni pietiekoši. Vairāk naudas nāktu par ļaunu un mazāk, nepietiktu. Jā, nu jūs zināt, kā mēs šo lietu izdomājām. Tiklīdz jūs būsit parakstījis šos jautājumus, jūs varēsit satikt Jūliju un ielikt šo naudu viņas rokās. Tas būtu skaisti. Viņa saprastu, ka viņai ir tēvs. Viņa saprastu, lai ko jūs būtu izdarījis, tomēr jums krūtīs mājo tēva sirds.

Apsūdzētais ilgu laiku neatbildēja. Viņš svaidījās pa savu lāvu un klusi vaidēja. Kaut kas viņā tiešām sauca pēc meitas. Viņa bija gaišmate, viņa bija skaista, viņa līdzinājās savam tēvam. Un varbūt viņa sēdēja ejā pie šīm durvīm gaidīdama.

Pēkšņi viņš piecēlās sēdus, atsvieda matus no pieres un noteikti paraudzījās Svenā Elversonā.

Vai jūs man variet pateikt, kādēļ lai es parakstu šo papīru? Rīt jau mani tik un tā atbrīvos.

— Jā, ļoti iespējams, ka jās attaisnos šai slepkavībā, bet tad paliek tā lieta ar krājkases grāmatiņu. Un katrā gadījumā uz, vietas jūs neatbrīvos. Paies varbūt vairāk gadi iekams šī lieta būs izstaigājusi visas instances, un jūs kļūsit brīvs. Un kas pa to laiku notiks ar Jūliju? Varbūt viņa aizies galīgā postā. Nav viegli būt jūsu meitai. Baidos, ka viņa sāks iet no rokas rokā. Pieci tūkstoši viņai būtu liels atbalsts. Dodiet tos viņai tagad, un jums būs kāds jauks darbs ko atcerēties visu savu mūžu! Ar šo darbu jūs izpirktu savus grēkus. Laikrakstos par jums iespiestu cildinošus rakstus.

Apsūdzētais piecēlās.

— Ciešiet klusu! viņš šņāca. Jūs jau tā runājiet, ka cilvēkam galva sāk griezties.

Viņa viesis uz vietas apklusa.

Apsūdzētais stāvēja un pārbaudīja savu dvēseli. Vi.ņ> meklēja tur pēc šās mīlestības uz savu meitu, kas pēc ļaužu domām tur slēpās. Un šī mīlestība nu būtu valdziņš, kas viņu vadītu. Viņi prasīja, lai viņš upurētu vi> su savu atlikušo dzīvi savai meitai. Viņš, kam vienīgā manta bija viņa brīvība, lai to upurētu savas meitas labā! Savas mīlestības dēļ! Bet vai viņā tiešām bija šī mīlestība? Tagad tā sevī meklēdams, viņš nekā nevarēja atrast. Jā, varbūt mazdrusciņ, bet tas bija tik nenozī-* mīgi. Upurēt, upurēt,! Nemaz nav tik viegli nest upu> rus. Šis pļāpa gribēja viņu uz visu mūžu ieslēgt cietumā un padarīt nekaitīgu, bet vai v i ņ š pats kaut ko gribētu upurēt šās lietas labā?

— Darīšu* kā jūs vēlaties, sacīja apsūdzētais. Es atbildēšu uz šiem trim, jautājumiem. Bet tikai ar vienu noteikumu. Nebūtu ļauni, ja Jūlija dabūtu naudu. Bet vai ar naudu viņai būs līdzēts? Būtu labāk, ja, viņa dabūtu labu vīru. Ja jūs man apsoliet, ka precēsit Jūliju, tad šo papīru parakstīšu.

Svens Elversons izskatījās tiešām pārsteigts.

■— Es vaicāju, vai jūs gribiet precēt manu meitu? zobgalīgi vaicāja apsūdzētais. Ko jūs uz to atbildēsit? Jūs prasiet, lai es meitas labā kļūstu nelaimīgs, bet pats jūs nekā nevēlaties darīt.

- Bet viņa ir jūsu meita. Jūs viņu laidis pasaulē, aizstāvējās Svens Elversons. Es ar viņu tik tikko pārmijis dažus vārdus.

Nu tad no šīs atbildes nekas neiznāks, atbildēja apsūdzētais. Jūs esat tik savāds. Es jūs labprāt vēlētos par savu znotu, apsūdzētais smējās pilnā kaklā.

Svens Elversons aizklāja seju rokām. Pāris reizes viņš smagi uzelpoja. ,,Es saprotu,“ viņš domāja „Tam, kas vēlas iegūt pār citiem varu, jābūt gatavam ļauties sevi sist krustā. Ar sīkāku upuri nepietiek.“

Ilgi un vērīgi viņš noraudzījās vīrā savā priekšā.

„Viņš grib izlocīties,“ Svens Elversons nodomāja. „Viņš visu smagumu grib uzvelt man. Viņš ir pārlieei-

nāts, ka es sacīšu nē. Bet es to nedarīšu. Esmu viņu ier-dzinis spraugā, un tur es viņu sagūstīšu.“

— Notiks, kā jūs vēlaties, viņš strupi noteica. Ja jūsu meita būs ar mieru, es viņu precēšu. Tikai parakstāties!

Apsūdzētais vilcinājās.

— Pateicos jums Jūlijas vārdā, viņš sacīja. Bet kā lai zinu, ka jūs turēsit savu vārdu?

— Taisni tā, atbildēja Svens Elversons,. Šo vaicājumu es sagaidīju, un tas mani iepriecina^ Ja jūs visu labi apdomāsit, tad sapratīsit, ka šādās vietās vienmēr sie>-nām ir ausis. Mums ir liecinieki, ka esmu apsolījies precēt Jūliju Lamprekti, ja vien viņa ar mieru mani ņemt. Es nevaru izvairīties. Ja vien esmu godīgs vīrs, tad izvairīties nevaru. Sēžaties pie galda un rakstiet!

Apsūdzētais patiešām apsēdās pie galda. Viņš saķēra spalvu, iemērca to tintē un ievaidējās.

Sēdēdams tā ar spalvu rokās, viņš no jauna, meklēja sevī pēc šīs mīlestības uz savu meitu. Varbūt šīl mīIeosti ba bija viņa sirdī, kad viņš cerēja dabūt pie meitas pārjumti, bet tagad, kad prasīja, lai šās mīlestības labā viņš upurētu savu brīvību, tās tur vairs nebija.

Viņš vilka spalvu uz augšu un leju. Vilka to pavisam greizi. Vairākas reizes iemērca to tintē, un notraipīja ar tinti papīru, bet beidzot viņš bija galā.

-— Es jums neesmu solījis ko citu, kā vienīgi atbildēt uz šiem jautājumiem, viņš sacīja Svenam Elversonam.

Svens Elversons nu paņēma papīru un izlasīja, ka uz visiem trim tiesneša jautājumiem bija atbildēts ar neveiklu nē. Apakšā stāvēja Jūlijs Mārtiņš Lamprekts un vēl vesels teikums: „Būtu es bijis vainīgs, tad atzītos, bet tāds es neesmu.“

- Jā, par šo atbildi jūs tās pieci tūkstoši kronas nesaņemsit, pavisam rāmi ierunājās Svens Elversons.

— Jā, to es zinu, atbildēja apsūdzētais, bet Jūlija darbus vīru. Jums es cita neesmu solījis, kā vienīgi atbildēt uz jautājumiem, ja jūs preciet manu meitu. Atbildi es esmu uzrakstījis. Es kļūšu brīvs un esmu savai meitai pagādājis labu vīru.

Uzvaras lepnumā viņš pietūka.

Svens Elversons dusmās pietvīka. Viņa pazemība viņu pameta. Nu viņš pret apsūdzēto vairs neizturējās tik pieklājīgi..

Viņš vēl reiz noliecās pār papīru un to pārlūkoja.

— Jā, taisni to jau es varēju sagaidīt, viņš sacīja. Man vajadzēja saprast, kāds jūs nelietis. Es taču redzēju kā jūs bijāt sakropļojuši šos vecīšus. Kādēļ jūs viņiem izdūrāt acis? viņš strauji ievaicājās.

— Es viņiem izdūris acis! izsaucās apsūdzētais. Tas nav tiesa. To būs izdarījis kāds cits. Kad' es viņus pametu...

Viņš apklusa, nobāla kā līķis un streipuļodams atspiedās pie sienas.

— Pateicos! sausi noteica Svens Elversons. Es jau zināju, kā jūs pievārēt. Bet es gaidīju līdz pēdējam mirklim. Gribēju jums sniegt labākus noteikumus.

Nākošā mirklī slepkava gulēja viņa priekšā ceļos.

—• Es nekā neesmu, sacījis. Nekā neesmu sacījis, viņš vaimanāja. Lai tas paliek neteikts! Jūs mani pievīlāt.

Viņš bija tik nelaimīgs, nožēlojams un satriekts. Viņš bija zaudējis savas iedomu bruņas, visi viņa atvainojumi un izvairīšanās bija veltas.

— Jūs taču ziniet, ka še atrodas liecinieki, sacīja Svens Elversons, Es jūs jau brīdināju.

— Ļaujiet man vēl reiz parakstīties! Dodiet man citu papīru! Es atzīšos. Jūs visu uzzināsit. Es gribu par līdzēt Jūlijai.

Svens Elversons ierunājās mazliet skaļākā balsī.

— Šo papīru es saplēsīšu. Drīz mēs dabūsim citu. Ja jūs uz jaunā papīra kārtīgi parakstīsaties, tad ceru, ka sienas jūsu pirmo darbu nebūs dzirdējušas. Sāksim no tā brīža, kad jūs apsēdāties, lai parakstītu, šo papīru. Laiks vēl nav notecējis. Jums, Jūlij Mārtiņ Lamprekt, ir vēl laika vaļsirdīgi atzīties.

Slepkava pēc kāda laiciņa sēdēja nopratināšanas istar bā pretī tiesnesim. Viņa izskats bija mainījies, viņš kaut

kā līdzinājās kārtīgi apkoptam un nomazgātam cilvēkam, kaut gan pie viņa nekāda ārēja tīrīšana nebija izvesta. Bet viņš bija atzinies. Viņš ne tikai' uz papīra bija uz abiem pirmiem punktiem atbildējis ar jā, un uz pēdējo ar nē, bet arī mutiski visu sīki izstāstījis. Bet nu viņš bija bezgala noguris, viņam nācās pasniegt krēslu, lai viņš ne-saijimtu uz grīdas. Bet tai pašā laikā viņš izskatījās laimīgs un apmierināts. Šai, mirklī viņā nebija naida ne pret vienu cilvēku*. Viņš bija nomazgāts, atbrīvots no grēka,. Tik labi viņš nebija juties kopš tās reizes, kad pirmo reiz gāja pie dievgalda.

Cellē atradās ne tikai tiesnesis, bet arī cietuma sargs, lensmanis, tiesas sulainis, Svens Elversons un Jūlija Lam-prektei. Cietumnieks mīlēja visus šos cilvēkus, bet viskarstāk savu meitu, kupai viņš priekš dažiem, mirkļiem bija pasniedzis pieci tūkstoš kronas;. Viņš apbrīnoja savas meitas izskatu. Viņa bija skaista gaišmate, cirtainiem matiem un izskatījās tik bikla un kautra. Viņš vēl nebija paspējis parunāt ar viņu, divatā, bet tiesas vīri bija apsolījuši, ka viņa, varēs, palikt tēva cellē, cik ilgi vien viņš to vēlēsies.

Lāgiem cietumnieks pameta acis tai vīrā, kas viņu bija piespiedis atzīties, un viņam nācās atzīties, ka sajuta ar šo vīru līdzcietību.

Jau viņu uzskatot, kā viņš tur stāvēja salīcis; pie sienas, nodurtām acīm, drūmi savilktu pieri, cietumnieku pārņēma līdzjūtība. Slepkavam likās, ka viņš šo vīru izprot labāk par visiem citiem. Viņš, slepkava, varēja atzīties savā noziegumā un to izpirkt, bet šis vīrs mūžam nespēja dzēst šo kauna traipu, kas; viņam pielipa.

Slepkava bija redzējis, ka tiesnesis un visi pārējie tiesas vīri bija spieduši Svenam Elversonam roku un viņam pateikušies. Sevišķi siltu pateicību bija izrādījis tiesnesis. Viņš jutās apmierināts, ka nu viņam nenāksies taisīt spriedumu lietā, kupā viņš nebija skaidri pārliecināts*

Bet Svens Elversons bija izskatījies tikpat drūms un pazemīgs. Viņa pazemība it kā vēl pavairojās. Viņš izskatījās tā, it kā pats sevi nevarētu paciest.

īss

Kad cellē ieveda Jūliju Lamprekti, un viņai nodevu tos piecus tūkstošus, Svens Elversons bija piegājis pie viņas un atzinies, ka devis viņas tēvam solījumu viņu precēt* Bet Jūlija Lamprekte skaidri un gaiši šo piedāvājumu bija noraidījusi. Ar tādu vīru viņa neprecēsies. Skaidri un gaiši viņa bija pateikusi viņam savas^1 domas šai lietā.

Svens Elversons šo noraidījumu bija uzņēmis ļoti smagi. Šķita, tas viņu galīgi satriektu... Ne vārda neteikdams viņš bija atkāpies, atspiedies pie celles sienas un palicis tur stāvam;. Cietumnieks: juta, ka viņš atriebts.

Viņa meita, ko viņš šodien redzēja pirmo' reiz, bija atriebusies vīram, kas bija uzvarējis viņas tēvu. Viņš juta, ka viņi bija vienas asins, u,n viņš mīlēja savu meitu.

Ne jiau tādēļ, ka viņš nožēlotu savu atzīšanos. Viņš nu jutās viegls, skaidrs, laimīgs, cienīts, gandrīz kā gluži godīgs cilvēks. Viņš bija dabūjis redzēt savu meitu, ko tagad mīlēs visu mūžu, un kas mīlēs arī viņu, tādēļ ka viņš viņas labā bija upurējis savu brīvību;.

Slepkava savās domās it kā izlaida patieso atzīšanos. To it kā izdzēsa no savas atmiņas, Viņš bija tāds cilvēks, kam bija nepieciešams sevi redzēt labā gaismā. Viņš ja.u savā prātā savirknēja skaistu, aizkustinošu stāstu, ka vienīgi šīs meitas dēļ viņš bija atzinies un piesaucis Dieva un cilvēku žēlastību. Kamēr vien viņš dzīvos, viņš nebeigs vīt šo stāstu, un viņš pats tam ticēs, un tas palīdzēs viņam saglabāt pašcieņu šais smagajos un garajos gados, kas nu viņu sagaidīja.

Otra daļa LOTE HĒDMANE

Vilcienā, kas 1915. gada septembra beigās vienā dienā traucās no Nordlandes uz zemes dienvidiem, trešās klases kupejā sēdēja viena jauna sieviete, ģērbusies visai tīrīgi, bet vienkāršā melnā kleitā un cepurē bez jebkādiem izgreznojumiem. Viņa runājās ar saviem līdzbraucējiem. Viņa labprāt runāja skaļā balsī, un tādēļ, ka viņas balss jau pēc dabas bija mazliet spiedzīga, tā skanēja visā kupejā. Drīz vien visi uzzināja, ka tas bija viņas pirmais brauciens pa dzelzceļu. Šī brīnišķā sajūta doties pasaulē un satikt savā ceļā svešus laipnus cilvēkus, jauno sievieti it kā eksaltēja. Tagad izlauzās uz āru gadiem, apspiestās izjūt as. Viņa runāja nepārtraukti un visu laiku tikai pati ar sevi. Viņa centās izmantot gadījumu, lai pastāstītu visiem, kas viņa tāda un kādu brīnišķīļgu vēsti nes.

— Esmu vienkārša sieviete, kas izņemot bībeli nekā cita neesmu lasījusi, viņa sacīja. Manu galvu: nenospiež zinību smagums. Mana galva nav sajukusi no< viltus mācībām. Līdzinos neaprakstītai lapai. Līdzinos baltai lapai, kur pats Dievs raksta savas domas. Esmu dzimusi tālu ziemeļos, Laplandē, dzīvoju vienā komūnā, eju ikdienas fabrikā, esmu vientuļa un nabaga, man nav ne vīra, ne bērnu:. Neviens cilvēks neraizējas, vai esm.u dzīva, vai mirusi, un ja saslimstu, neviens mani neapmeklē un tur mājās nav neviena ar ko es varētu pārrunāt man tik svarīgos jautājumus. Es saprotu, ka ļaudis aiz muguras par mani zobojas, un es kļūstu bikla un baidos rādīties starp cilvēkiem.

Kāda laipna kundze, kas sēdēja viņai pretī un pirmā ielaidās^1 ar viņu sarunā, tagad nomierinādama uzlika, savu roku u;z viņas ceļa, bet svešniece i:t kā iekšējas: dziņas dzflta turpināja:

— Un allaž nāve mani vajājusi kā traks vilks. Neskaitāmas reizes tā man uzbrukusi. Nāve mani gribēja jau paņemt, iekams es vēl nebiju atstājusi mātes miesas. Viņa uzsūtīja vienu, vājprātīgu, kas: līdz, nāvei izbiedēja manu māti, kādēļ es piedzimu par ātru un biju tik sīciņa un vārga. Un vienreiz, viņa mani gribēja noslīcināt, un vienreiz, mežā gandrīz uzgāza man virsū koku, un vienreiz, man ogas lasot, nāve lika čūskai iedzelt man kājā, un vienreiz viņa mani nosvieda no mājas stalažām. Un ar slimībām viņa mani pastāvīgi nomocījusi.

Tagad viņā klausījās ne tikai šī laipnā kundze. Vi-; • ņas runā ar lielu uzmanību, klausījās arī viens zemnieks ar savu, sievu, kas sēdēja tai, pašā kupejā., Viņas balss noskaņa un vārdu sakopojums^1 atgādināja misiones mu priekšnesumus, un zemnieki klausījās sievietē gandrīz bijīgi.

— Un savos jaunības gados es izstiepu savas rokas uz to Kuņģu, turpināja sieviete, kurai varēja būt augstākais divdesmit seši vai septiņi gadi. Un es viņam vaicāju, kādēļ viņš deva nāvei, tiesības mani vajāt ar brūcēm un slimībām, bet pēdējā laikā es vairs to nevaicāju, Esmu sapratusi, ka tas ļaunais mēģināja mani nogalināt, tādēļ ka ar manu muti gribēja runāt pats Dievs, ar manu muti gribēja runāt pats Dievs un novilkt ļaunā ro»-bežas.

Mirkli viņa ievilka elpu un paraudzījās ap sevi, bet novērodama savos līdzbraucējos vienīgi laipnu uzmanību un bijību, viņa turpināja:

— Un esmu prātojusi, kādēļ man jādzīvo tik tālu ziemeļos, un kādēļ man mūžīgi jāmin viena un tā pati ciema iela, kādēļ es ne mūžam nespēju redzēt pasaules godību. Kādēļ mans saprāts tik vājš, un es neprotu iekārtoties labāki, un kādēļ citu ļaužu izpriecas man nesagādā ne mazākā prieka? Kādēļ fabrikas nodaļas priekš-

nieks ne reizi man. nepasaka laipna vārda, lai kā eis censtos? Kādēļ man tik grūti dabūt pienu un kādēļ man jādzīvo tādā istabā, kurā cits neviens nevēlas dzīvot.

Bet tagad es vairāk nebrīnos, jo zinu, tā bijusi Dieva griba, lai ap mani, būtu vientulība un trūkums. Man jā-priecājās, ka Viņš mani nav sūtījis mežā vai kalnos, ka man nav jādzīvo lapu būdā un jāstaigā apkārt a;r briežu bariem. Man jāpriecājās, ka viņš man tomēr atļauj dzīvot ciemā, kur taču atrodas cilvēki.

Jaunās sievas runā tagad klausījās ne tikai šie trīs cilvēki. Daži, kas sēdēja tālāk, bija piecēlušies, lai viņu sadzirdētu skaidrāk.

— Ko viņa tur runā? ļaudis murmināja. Kas tur tā kliedz, ka skan pa visu vagonu? Varbūt kāda pestīšanas armijas locekle?

i— Jo Dievs grib manas domas saistīt tikai pie sevis, turpināja melni ģērbtā sieviete. Viņš vēlas, lai es visu iztulkoju, ,lai iztulkoju Dāniēlu un Ecekielu un mācos gudrību no Jāņa parādīšanas grāmatas. Un vakaros, kad citi dodas uz deju un izpriecām, Lote Hēdmane sēd pie savas bībeles, viņa sēd un cenšas iztulkot Dieva prātu, tad viņa nojauš skaidrību lietās, ko neviens visā pasaulē nevar izdibināt.

Visu vagonu pāršalc izbrīnās šalkas, un jaunā sieviete to nevar neievērot. Ievērība, ko viņa modina, viņu vēl vairāk spārno. Pat ja viņa to> vēlētos, viņa nevar nobeigt, iekams nav pabeigusi iesākto teikumu. Viņas tik ilgi slēgtās lūpas nu kustas vai nu ar vai pret viņas gribu.

— Un ziemas naktīs, kad pulkstenis nosit divpad^-smit, un ikviens cilvēks visā Zviedrijā devies pie miera, un visas spuldzes izdzēstas, lielā baltā zeme ietīta dziļā miegā, tad es sēdu vientuļa savā istabā, kas tik nelāga, ka neviens cits tur nedzīvotu un es redzu, kā Dieva pirksts norāda uz svēto* rakstu vārdiem un runām. Un Dievs man parāda, kas notiks ar visiem citiem, ar tiem, kas šai ziemas naktī mierīgi dus. Dievs to rāda man, tik zemai un atstumtai, bet nevis vareniem un gudriem un mācītiem.

Viņas balss kļuva vēl spiedzīgāka. Laipnā kundze no jauna uzlika savu roku viņas ceļgaliem. Konduktors, kas apstaigāja vagonus, apstājās, klausīdamies vai kādam braucējam nav uzbrukusi ārprāta lēkme.

— Un visas šās parādības: es aprakstīju skaidri un gaiši, savu vēstuli apzīmogoju un nosūtīju to karalim, Uz vareno Stokholmas pili aizgāja vienkāršās Stenbrūtreskas fabrikas strādnieces vēstule, tās vienkāršās sievas vēstule, ko zēni ielās izsmej un nonicina, kam viņi seko kā neganti lapu suņi, dzīdami vilku mātes pēdas.

Un daudzas dienas es ^ gaidīju atbildi no karaļa, bet atbilde nenāca. Un es savu vēstuli pārrakstīju un iesūtīju to laikrakstiem, bet laikraksti to negribēja iespiest un atsūtīja man atpakaļ,.

Un mani pārņēma dziļas baismas, jo mana vēstule gaužām svarīga. Jo es zinu, kad beigsies lielais pasaules kaps, ka pēc šā kapa sekos dabas katastrofas, bet pēc šīm lielajām dabas katastrofām iestāsies jaukā tūkstošgadējā miera valstība. Un es zinu* ka viena trešdaļa cilvēku aizies bojā lielajā kapā, viena trešdaļa lielajās dabas katastrofās un tikai pārējie piedzīvos tā Kunga tūkstošga-dējo miera valstību.

Šie, ar lielu spēku un aizrautību teiktie vārdi daudzus klausītājus skāra kā salts tērauds. Viņus sagrāba saltas baismas trīsas. Priekš dažiem gadiem, šādu dīvainu runu būtu uzņēmuši ar izsmieklu, bet tagad ļaudis dzīvoja pasaules kapa drausmās noskaņās. Cilvēkus bija pārņēmušas baismas un gaidas. Nevienu dienu nevarēja pavadīt mierīgi, kas zina, ko tie krievi tur, Iiaparandas tuvumā, gatavoja.

— Par šīm un daudz citām lietām ir rakstīts šai manā vēstulē karalim. Un es viņam rakstīju un aizrādīju, kas viņam darāms, lai viņš pats un daudzi zviedru ļaudis izr vairītos briesmu, kas tuvojas; un kā viņi var iegūt tiesības piedzīvot tā Kunga tūkstošgadējo miera valstību.

Esmu lūgusi Dievu, lai viņš man palīdz un norāda, kā lai šī mana vēstule nāk pasaulē, ja neviens cits man negrib palīdzēt. Un Dievs man pavēlēja un noteica, kas

•Zelma Lagerlefa. IV«

man darāms, jo iekams mana vēstule iet pasaulē, man jāizpērk viens grēks, ko esmu noziegusies. Un tādēļ, lai izr pirktu šo savu grēku, es dodos uz, zemes dienvidiem.

Sasprindzinātība kupejā bija neizsakāma, Šī sieviete apgalvoja, ka zinot to, ko visi vēlējās zināt: kad beigsies karš. Atskanēja kāda balss no tālākās kupejas. „Kad tad beigsies karš?“ Šai balsij pievienojās daudzas citas. „Kad tas beigsies? Vai jūs to zināt, tad sakiet jel mums!“

Pēkšņi šķita paredzams gals šiem, drausmīgi moco-šiem jautājumiem^1, kas nospieda visu cilvēci. Varbūt atkal reiz, drīz pienāks laiks, kad tumsa lielajā pasaulē izbeigsies, kad atkal varēs domāt par citām lietām, ne tikai par karu, kad dienu un nakti vairs nomocīs domas par skumjām vecām sievām, šausmu pārņemtiem bēgļiem, vārgiem gūstekņiem.

Zemnieki domāja, ka nu pienāks dienas, un viņiem vairs nevajadzēs sūtīt savus dēlus un kalpus neutralitā-tes aizsargu kalpībā. Sīktirgotāji, kas kara sākumā bija spīdoši pelnījuši, bet nu jau cieta preču trūkumu, strādnieki, kas juta tuvojamies draudīgo dārdzības pieaugumu un pārtikas vielu trūkumu, visi viņi vaicāja kā vienā balsī:

■— Kad beigsies kapš? Kad beigsies šis posts?

Stenbrūtreskas gaišreģe, šķiet, šādu virzienu nebija gaidījusi,

•— Es to norādīju savā vēstulē, viņa sauca. Tas tiks zināms, kad es būšu izpirkusi savu grēku, un Dievs atļaus manai vēstulei iet pasaulē.

Šāda atbilde stipri mazināja braucēju interesi. Šī sieviete nezināja vairāk par visiem citiem,. Daudzi atgriezās un apsēdās savās vietās.

Viņas runas beigas, šos nedaudzos vārdus, ko viņa vēl runāja, nu uzklausīja vienīgi laipnā kundze, ar ko viņa bija uzsākusi savu sarunu.

Un man atliek laika rakstīt vienīgi naktīs, sacīja jaunā strādniece, naktīs, kad es beigusi savu darbu un mani pirksti kļuvuši stingi un gurdi, turklāt zviedru valoda man diezgan sveša. Tā ir tik atšķirīga no tās, ko mēs runājam tur savā ciemā. Šī rakstīšana mani tik ļoti nogurdina.

Un es dzīvoju lielā postā, viņa turpināja. Esmu nabaga un slima un vientuļa;, dzīvoju; istabā, kurā neviens cits nedzīvotu un nomocos baismās par visu to, kas nāks.

Viņa pati bija ievērojusi, ka laipnās kundzes interese bija zudusi. Viņas balss, nu; skanēja tik klusi, un viņas vaigs šķita tik sapņains. Beidzot viņa runāja tik čukstošā balsī, un viņas; acu plaksti bija aizvērti. Viņas vārdus varēja saprast vienīgi, tie, kas sēdēja viņai pavisam tuvu.

»— Bet es lūdzu Dievu, lai viņš pasargātu manu dzīvību un ļautu man ieiet šai skaidro ļaužu barā. Es Viņu lūdzu, lai viņš pieskaita mani šai pēdējai trešdaļai un ļauj man ieiet šai tūkstošgadējā miera valstībā, lai es, kas esmu nozīmēta ciest zaimus un izsmieklu, bet tomēr sludināt šīs tūkstošgadējās valstības atnāksmi, varētu arī ieiet šai miera valstībā, kļūtu pieskaitīta šiem izredzētiem un redzētu kā šai zemē staro taisnība.

SKAISTĀ MŪZIKA

Garais ziemeļu vilciens nemitīgi ripoja tālāk no stacijas uz staciju. Pamazām izkāpa visi Lotes Hēd'manes līdzbraucēji, vispirms zemnieku pāris, tad arī laipnā kundze, kas bija ierosinājusi Lotes Hēdmanes runu. Kad laipnā kundze bija izkāpusi, kupejā ienāca kāds vīrs, kas visai līdzinājās sektantu sprediķotājam, un ieņēma ērto stūra vietu, Viņš jau bija sēdējis agrāk šai vagonā, tikai gaužām, neērtā vietā.

Vīrs uz vietas iesāka runāties ar Loti Hēdmani. Viņš ievaicājās, vai viņa redzējusi parādības jau priekš pasaules kara, jeb vai tikai kara laikā. Viņa balss bija maiga, klusināta un ļoti simpātiskā, ļoti patīkama, viņš likās visai ieinteresēts, tomēr neizrādīja ne šaubu, ne arī tieši ka visam tam ticētu. Citiem cilvēkiem viņa izteiksmes veids šķita nepatīkami pazemīgs, bet Lotei Ilēdmanei bija tik tīkami, ja viņu šis cilvēks uzrunāja tik godbijīgi, tagad, kur viņa pirmo reiz svešiem ļaudīm bija atklājusi savu cildenumu.

-— Es ļoti priecātos, ja jūs man kaut ko pastāstītu par savām parādībām, sacīja vīrsi Nezinu, vai drīkstu to prasīt, jo^1 esmu jums pavisam, svešs cilvēks, tomēr ticiet man, ka tas mani ļoti pagodinātu.

Tik laipniem vārdiem! jaunā sieviete nespēja pretoties, un viņa iesāka stāstīt par to pirmo reizi, kad pieredzējusi tik brīnišķīgas lietas:. Bet nu viņa runāja daudz, mierīgāki kā iepriekš. Protams, ka viņa sāka runāt skaļākā balsī, un, protams, ka ap viņu arī tagad salasījās vairāk klausītāju, bet vīrs, kas nu sēdēja pie viņas, viņu kaut kā mierīgi ietekmēja un neapzinīgi klusināja viņas satraukumu.

— Man toreiz, bija tikai četrpadsmit gadu, un es tikko kā biju atspirgusi no smagas slimības, ko mana vajātāja nāve man bija uzsūtījusi, jutos visai vārga, šķita ka mana miesa novītīs un sakritīs. Bet toreiz es nedzīvoju viena kā tagad, bet gan kopā ar saviem vecākiem* Viņi gan bija nabaga zemnieki, bet tomēr ņēma vērā manu vārgumu un nesūtīja mani kalpot svešiem, ļaudīm. Māte no manis arī prasīja tikai tādus sīkus pakalpojumus, aizsūtīja mani vienā otrā vietā un lika katru dienu lasīt viņai priekšā vienu nodaļu no bībeles.

Tai laikā Stenbrūtreskā vēl nebija ierīkota zāģētava, arī kastu fabrikas nebija, nebija ari strādnieku dzīvokļu, toreiz tur vēl nebija vesels miestiņš:. Gar visu upes krastmalu, kur mēs dzīvojām, bija izkaisītas tikai dažas sīk-saimniecības. Baznīca un mācītāja muiža un lielākās saimniecības atradās otrā krastā, tāpat kā vēl šo bal-tudien*

Bija svētdienas vakars, un māte man lika pārbraukt ar laivu pāri upei, aiznest mācītāja mājas iemītniekiem pienu, jo vasarā visas govis bija aizdzītas kalnu ganībās, visā ciemā trūka piena, un mācītāja māja ņēma pienu no mums.

Tiklīdz es iesēdos laivā un īros upei pāri, laiva slima

dēja loti viegli. Šķita, ka mūsu smagā ozola kluča laiva būtu apmainīta ar vieglu šauru bērza laiviņu, šķita, ūdens būtu pārvērties smalkā glumā eļļā, it kā airi būtu pļuvuši viegli kā putnu spārni. Visapkārt man valdīja pilnīgs klusums., Nebija dzirdama ne duļju čīkstoņa, ne ūdens šļaksti, nedz, mazākais troksnītis no krastmalas. Neskanēja neviens govju zvaniņš. Upmalā nečaloja ne zēni, ne meitenes, un bezdelīgas, kas dzīvoja krasta iežos un parasti tur lidinājās apkārt, šoreiz bija pazudušas, nemaz nevarēja just, ka viņas vispār še dzīvotu.

Un kad es biju pārbraukusi upei, paņēmusi piena pudeli un devos uz. mācītāja māju, man nemaz nebija grūti iet, kaut gan kalniņš bija stāvs un saule dedzināja man tieši acīs. Saulei trūka kvēles un piena pudelei smaguma.

Es pie sevis nodomāju, ka mani laikam gan sirsnīgi gaida,, un Ka mani kaut kādā ziņā še sagaida kas jauks, jo agrāk man nekad nebija bijis tik viegli kāpt mācītāja mājas kalniņā.

Un ienākusi virtuvē, es atradu to tukšu un klusu, tur nebija neviena cilvēka, kas mani sagaidītu un saņemtu pienu, kādēļ es apstājos pie durvīm un gaidīju.

Tikko es ienācu virtuvē, mājas otrā stāvā sāka, spēlēt, un skaņas bija dzirdamas tik, skaidri, ka man likās tās skanētu^1 šepat virtuvē;. Tās bija tik skaistas, es priecājos, ka istabene un saimniece bija izgājušas, un es varēju palikt un klausīties mūzikas skaņās. Es nemaz, negribu steigties prom. Būtu varējusi tā nostāvēt visu cauru nakti un tomēr nejustos saīgusi.

Līdz šim es biju dzirdējusi spēlējam vienīgi rokas plēšiņas un Stenbrūtreskas baznīcas vecās ērģeles, un es nevarēju izgudrot, kas tas varēja būt par instrumentu. Arī melodijas man bija pavisam svešas. Tie bija gāju vilkti toņi, līdzīgi vēja šalkām, to skaņas bija, tik daudzveidīgas un skaidras, ka man šķita tās, šalkdamas gājām, nopaijāja manus vaigus.

Un tā stāvot un klausoties mani pārņēma skaistas, krāšņas iedomas. Es domāju, ka esmu atraisījusies no zemes. Domāju, ka traucos debesīs.

Bet tad virtuvē ienāca cilvēki, un skaistā mūzika iz^ beidzās.

Kad saimniecības vadītāja bija iztukšojusi pudeli, viņa uzlika galdā ēdienu un lūdza mani iekost. Viņa sacīja, ka šodien mācītāja mājās svinējuši bēres.. Bija mirusi vecā kundze, mācītāja māte, un bēru viesi piedalīju-siesi pusdienās. Viņa man došot nogaršot godību ēdienu.

Un kad nu viņa izturējās pret mani tik laipni un mīļi, es saņēmu, drosmi un vaicāju» kas tik jauki spēlējis tur augšā, otrā stāvāi.

Bet saimniecības vadītāja no izbrīna nespēja pat atbildēt»

Ko tu saki, bērns? Vai tiešām tu butu dzirdējusi mūziku; otrā stāvā? Klavieres stāv augšējā stāva otrā galā, virtuvē tās nav sadzirdamas» Un tik daudz jau tu pati sapratīsi, ka neviens nespēlēs taisni tai dienā, kad apbeda veco kundzi.

Pēc šiem, viņas vārdiem virtuvē iestājās klusums^ Es zināju; ko esmu dzirdējusi, bet negribēju ar viņu ķildoties.

Saimniecības vadītāja it kā kaut ko apdomājās, un sāka mani pamācīt.

„Taisni virs virtuves atrodas vecās kundzes istaba,“ viņa sacīja, „un tā būtu vispēdējā vieta, kur šodien kāds iedomātos spēlēt.“

Man acīs saskrēja asaras, jo sapratu, viņa domā, ka esmu melojusi. Vismīļāk es būtu aizskrējusi, bet tas negāja, iekams nebiju apēdusi man nolikto ēdienu.

Bet variet iedomāties, ka es tur sēdēdama vēlējos, kaut būtu tūkstoš jūdžu tālumā., Pēkšņi atvērās durvis un mācītājs pabāzis galvu vaicāja, vai viņas nav dzirdēr jušas, ka nozvanīts uz vakara lūgsnu.

Tad saimniecības vadītāja samulsa un sāka atvainoties.

„Še sēd Lote Lēdmane. Viņa mūs tā pārsteidza, ka mēs visu aizmirsām. Viņa apgalvo, ka ienākot priekš kāda laiciņa virtuvē, dzirdējusi augšā spēlējot, bet mēs nesaprotam, ko viņa stāsta, jo taču zinām, ka bēru dienā še neviens nav spēlējis.“

Un es, nabadzīte, tādā kārtā nezināju vairs ko iesākt. Es noliku nazi un dakšiņas, atbīdīju šķīvi un biju ar mieru aizbēgt,

„Ak, ja tas tiešām tā,“ sacīja mācītājs, „tad mums visiem jāpateicās Dievam,, Tā ir liela žēlastība. Es jau zināju, ka mana dārgā māte man dos kādu zīmi, ja vien tas stāvēs viņas spēkos. Viņa nevarēja aiziet no mums uz mūžību nedevusi mums jel vismazāko zīmi, kas būtu man ceļa rādītāja šais tumšajos un nedrošajos laikos.“

Un viņš pienāca man klāt un uzlika rokas manai galvai.

„Ak, tad tu esi viena no izredzētām,“ viņš sacīja. „Tu esi tā, kas nodos mirušo sveicienus dzīvajiem. Jā, varbūt ka kādreiz pats; Dievs runās caur tavu muti.“

Vairāk viņš nekā nesacīja. Viņš tikai pagrieza manu seju uz augšu un ielūkojās man dziļi acīs, tad viņš smagi nopūtās un aizgāja.

Bet iroties pāri upei mājup, es visu laiku pārdomāju, kas ar mani noticis. Un man likās, ka esmu kaut kā pārvērtusies un nekad vairs nebūšu tāda kā agrāk.

Tā bija pirmā reize, kad es piedzīvoju tik dīvainas lietas, kad uzzināju, ka esmu Dieva izredzēta un redzēšu un dzirdēšu lietas, kas slēptas gudriem, un mācītiem ļaudīm.

Kopš šās dienas es domāju, ka kļūšu tā Kunga pra-viete, par kādiem biju lasījusi svētajos rakstos. Man likās, ka es tagad runāšu vārdus, kas būs mūžīgi kā debesis un zeme. Es domāju, ka esmu paaugstināta starp cilvēkiem, un man pat prātā neienāca, ka būšu vienīgi vienkārša kastu, fabrikas strādniece.

IESVĒTĀMĀS MĀCĪBĀS BIEDRE

Svešais vīrs pateicās sirsnīgi Lotei Hēdmanei par šo stāstu.

— Esmu vairāk nekā priecīgs, ka taisni šodien iekāpu .šai vilcienā, viņš sacīja. Ak, kaut jel šo debesu mūziku dzirdētu biežāki. Tad šai pasaulē daudz kas kļūtu citādi.

Izteicis šīs domas, viņš mazliet ievilkās savā stūrī, Viņš pārvilka cepuri sejai, bet Lote Hēdmane bija pārliecināta, ka viņš to nedarīja, lai varētu nosnausties, bet gan lai pārdomātu dzirdēto.

Pēc dažiem mirkļiem viņā modās spēcīga vēlēšanās runāties vēl ar šo vīru. „Tev ar šo vīru jāparunā par Sigrunu. Tev jādzird viņa domas par tavu ceļojumu,“ viņa sajuta sevī noteikti šādus uzmudinājumus. „Bet. kādēļ gan lai es runāju par Sigrunu ar mums abām pilnīgi svešu cilvēku?“ viņa mēģināja noraidīt šīs iedomas^1. Tomēr nākošā mirklī viņā atkal kvēloja šī vēlēšanās. „Runā ar viņu par Sigrunu! Paraugies viņā, tagad, kur viņa cepure noslīdējusi no* sejas. Tas ir labs cilvēks, kas daudz ko pārcietis. Viņa sirds ir pazemīga. Lai viņš savā ceļā satiktu visgrēcīgāko un paklīdušāko cilvēku* tomēr uzskatītu to labāku par sevi. Ar šo vīru tu vari runāt par visu. Runā ar viņu par Sigrunu!

Nē, Lote Hēdman, esi uzmanīga! Nu tu vairs neesi savās mājās, Stenbrūtreskā, kur tu pazīsti katru cilvēku. Kā gan tu vari zināt, cik šis vīrs labs? Varbūt viņš tur sēd un sevī par tevi zobojās.“

Vilciens ripoja un ripoja. No stacijas uz staciju. Cilvēki nāca un, gāja. Pie kādas lielas stacijas, kur krusto;-jāļS vairākas dzelzceļu līnijas, gandrīz visi trešās klases pasažieri atstāja šo vagonu, tur palika tikai Lote Hēdmane ujn, šis svešnieks.

Tikko viņi palika vieni, vīrs uzlika cepuri uz ceļiem, apsēdās taisnāki un sāka runāties.

Viņš bija laipns, gudrs, līksms un galvēnām kārtām pazemīgs un maigs. Taisni šī maiguma dēļ neviens cilvēks nevarēja ar viņu runāties ilgāk par piecām minūtēm, nesajuzdams dziņu viņam uzticēt visas savas rūpes.

„Sis cilvēks sapratīs manas vājības,“ nodomāja visi, kas viņu satika, „Būtu labi ar viņu izrunāties. Viņš sapratīs, cik smagi man klājas.“

Nebija ilgi jāgaida,, ka Lote Hēdmane pārtrauca b*i-runu par fabriku un strādnieku apstākļiem Stenbrūtreskā.

— Es gribētu palūgt jūsu padomu vienā lietā, viņa ierunājās. Mani nospiež rūpes» un jūs zināt, ka esmu pavisam vientuļa un man nav a.r ko apspriesties.

— Nesakiet, ka gribiet dzirdēt manu padomu! atbildēja vīrs. Tādu es jums droši vien nespēšu sniegt. Bet tomēr pastāstīt, kas nospiež jūsu sirdi! Jūs runājiet tik jauki, urn ceļš tik gaļšw Es ar šo vilcienu braukšu līdz pašai Dālandei. Tikai pēc pāris dienām es būšu mājās.

— Jā, lieta tā, ka reiz, es iedraudzējos ar vienu Sten*: brūtreskas prāvesta meitu, sacīja Lote Hēdmane. Mēs reizē apmeklējām iesvētāmās mācības,

Viņas balss aizrāvās, un acis asaroja.

— Nekad es neviena cilvēka tā neesmu mīlējusi kā viņu, viņa brītiņu cīnījusies ar savu saviļņojumu turpināja.

Vīrs sēdēja pavisam rāmi, ne viņš mēģināja viņai piepalīdzēt, ne viņu steidzināja. Drīzāk viņš izskatījās pārsteigts»

— Man jums jāpastāsta, kā viņa pirmo reiz ar mani sāka runāt, lai jūs spētu izprast, kas viņa par cilvēku.

— Dariet to! viņš sacīja. Tas būs tas labākais. Nemaz nesteidzaties! Mums priekšā vesela diena,

— Jā, tai laikā, kad mēs apmeklējām šīs iesvētāmās mācības, vienā brīvstundā mēs kādi divpadsmit bērni bijām salasījušies vienā kapsētas stūrī un pārrunājām kādu katechisma gabalu» Un, es atceros, viens zēns apgalvoja, ka Dievs mīlot visus cilvēkus, citādi nemaz nevarot būt. Viņš taču mūs esot radījis, tādēļ viņam jāesot ar mums mierā.

Lieta tā, ka mēs, kas tur stāvējām šai stūrī un runājāmies, bijām tie nabadzīgākie un jaunākie iesvētāmie bērni. Citi, kas bija par mums labāki un smalkāki, pulciņos pastaigājās pa kapsētas valni, lāgiem viņi salasījās ap vecāko prāvesta meitu, kas arī šai gadā apmeklēja iesvētāmās mācības. Viņa bija skaista, tik valdzinoša un pievilcīga. Nebija gandrīz iespējams novērst no viņas acu'.

Bet mēs, jūs saprotiet, tie, kas nespējām iedomāties, ka prāvesta meita varētu ar mums draudzēties, mēs stāvējām kaktiņā un sevi mierinādami runājām par kate-chismuu

„Ja mēs būtu līdzīgi viņai,“ es ieteicos, „tad Dievs droši vien būtu ar mums apmierināts.“

Es, protams, domāju prāvesta meitu, un uz reiz, mēs visi pagriezāmies un lūkojāmies uz viņas pusi.

Viņai bija skaisti, mīksti,, brūni mati, kas viegli cirtojās ap d’eniņiem un mīkstos viļņos krita pār galvu u,n pakausi. Viņas seja, bija iegarena., ar šauriem vaigiem un garām skropstām un iegarenām acīm, kas līdzinājās dziļai akai'.; Viiņa it kā bija, veidota no cita smalkāka materiāla nekā mēs citi. Viņa līdzinājās caurspīdīgai ogaii. Viņa bija diezgan gara un staigāja noliekusi galvu uz vienu pusi, un pēc mūsu domām taisni tas tik labi piederēja visai viņas: butei.

Vīrs, kas^1 sēdēja, klausīdamies viņas stāstā, pēkšņi noliecās un paslēpa seju, rokās. Viņš savā priekšā redzēja tik karsti mī]oto seju. Viņš to redzēja tādu, kāda tā izskatījās toreiz braucot pa jūru un redzot apkārtnes mainīgo skaistumu; Tik neizsakāmi jauns un pārpilns vaicā jum ui tas bija,.

— Viņu sauca Sigrunu, stāstīja Lote Hēdmane', un tas bija neparasts vārds, bet viņā bija daudz kas neparasts.

Taisni tai dienā, kad es tā viņā lūkojos, kā viņa tur stāvēja saules apmirdzēta, esi sapratu, kādēļ nebija iespējams novērst no viņas skatu.

Tiesa gan, viņai, līdzīgi mums citiem, bija cilvēcīgs izskats. Viņai, bija acis un deguns un mute, un viņa bija dzimusi Sten.br ūtreskas prāvesta mājā, un viņas vecāki bija līdzīgi visiem citiem cilvēkiem. Bet cilvēku ar gaišredzīgām acīm, tas nespēja pievilt. Jo Sigruna nebija līdzīga, parastiem cilvēkiem, viņa bija no citas pasaules.

Vīrs, kas vēl allaž sēdēja paslēpis seju rokās, neapzinīgi pamāja ar galvu. Tas bija pareizais vārds. No citas pasaules, apmaldījies gājuputns, kas bija nošķīries no sar viena biedriem un iejaucies svešu putnu barā.

— Jo ir citas pasaules, turpināja Lote Hēdmane. Citas pasaules, ko mēs miesīgām acīm, neredzam. Un vienai šādai pasaulei piederēja Sigruna. Bet jūs laikam gan nespējiet saprast manus vārdus?

—« Jā, atbildēja vīrs, es jūs saprotu. Es pats reiz esmu redfzējis cilvēku, kas nebija no šīs pasaules. Man vismaz, liekas, kas es jūs saprotu, viņš piebilda, it kā vēl reiz gribēdams viņui pārliecināt.

— Un es iezagos vienā zvana torņa kaktā, turpināja Lote Hēdmane savu stāstu, aizklādama ar rokām acis. Man vajadzēja pārdomāt, ko tas lai nozīmē, ka Sigruna nebija parasts cilvēks.

Vai Sigruna, ja viņa ir no citas pasaules, neredzētu, ka esmu izredzēta, un ka Dievs runās caur manu muti? Vai tad viņa, jel reiz nepateiktu, man kaut vienu vārdti? Vai tiešām tā, kas nelīdzinājās citiem, nespētu saredzēt vairāk par viņiem un 'labāk atšķirt?

Bet mani drīz vien iztraucēja no manām domām. Visi šie bērni, šie divpadsmit nabadziņi, kas neuzdrošinājās pievienoties prāvesta meitai, atnāca pie manis.

„Še raudādama sēd Lote Hēdmane, tādēļ, ka Sigruna negrib viņu ievērot,“ ierunājās viens.

„Tev taču jāsaprot, Lote, ka Sigruna nevar biedroties ar tādu meiteni kā tevi,“ kāds cits mēģināja mani vest pie saprāta.

„Iedomājies tikai, kādi izskatās tavi mati! Tie jau stāv ap tavu galvu kā pakulu kodēja.“

Klusi sēdēdama es viņos noklausījos. „Ja tikai, tas vien mūsi šķirtu,“ es domāju. „Bet visļaunākais, ka Sigruna ir no citas pasaules.“

„Un tavs augums tik savāds un sarucis,“ sacīja mani biedri. „Tavas drānas tev nekad nesēd kārtīgi mugurā, kā citiem bērniem. Un tavs skats tik dzēlīgs, un tava balss tik spiedzīga.“

Pirmāk es gan neraudāju, bet nu man acīs tiešām saskrēja asaras, tādēļ, ka tie citi mani mierinādami tomēr bija tik nežēlīgi un cietsirdīgi

Bet tad uz: reiz man likās, ka ap mani līgojās silta maiga gaisma. Tas bija taisni tā, kā ziemas dienā istabā iespīdot saules^1 staram.

Mīksta vēsa roka atvilka manas rokas no sejas, un pacēlusi acis es ieraudzīju Sigrunu, kas stāvēja manā priekšā, man uzsmaidīdama un vaicāja, vai es būtu ar mieru, pēcpusdienā, kad beigsies stundas, pārvest viņu savā laivā otrpus upej.

Un kaut gan es zināju, ka citi bērni būs pastāstījuši Sigruna,i, ka es, biju, slimīga un nabaga, un kaut gan es zināju, ka viņa aiz tīrās žēlsirdības lūdza viņu uzņemt manā laivā, tomēr es izjūtu neizsakāmu svētlaimi. Jūs to nespējiet saprast, kāda laime mani pārņēma un cik karsti es Sigrunu iemīļoju kopš tā mirkļa.

„Un cik karsti es Sigrunu: iemīļoju kopš tā mirkļa,“ klausītājs pie sevis atkārtoja un it kā izjuta uz savas pieres vieglu pieskārienu un sadzirdēja vieglus gaišus smieklus. „Kaut gan es zināju^ ka viņa to darīja aiz tīrās žēlsirdības,“ viņš pie sevis čukstēja, „kaut gan es pilnīgi sapratu, ka tas notika tikai aiz žēlsirdības.“

— Sigrun, viņš gandrīz dzirdami čukstēja, kādēļ tu šodien pie manis atgriezies tādā veidā? Cerēju, ka esmu tevi; atgrūdis uz visiem laikiem. Kādēļ tu atgriezies?

— Bet pēcpusdenā, kad^1 mēs braucām laivā, turpināja Lote Hēdmane, Sigruma man vaicāja, vai tā bijusi es, kas prāvesta, mājās bēru dienā dzirdējusi šo skaisto mūziku, un viņa vēlējās, lai es viņai visu vēl, reiz pastāstītu. Viņa uzzināja ne tikai to. Es viņai pastāstīju visu, ko biju redzējusi un dzirdējusi, un es viņaii neslēpu* bet atzinos, ka ticu, Dievs mani izredzējis par savu pravieti un dāvājis man gaišredzes spējas. Un viņa mani neizzoboja. Tikai pavisam pazemīgi ierunājās, ka tādas lietas viņa nekad nespēj redzēt, bet viņas karstākā vēlēšanās kļūt par žēlsirdīgo māsu. Tomēr nevis būt parasto slimnieku kopējai, bet gaū kopt mēra slimniekus un spitālīgos. Un ja tas nebūtu iespējams* tad viņa vēlētos kopt idiotus, vai mācīt aklos lasīt un kurlos dizirdēt. Viņa atzinās, ka viņai sagādājot visdziļākās bēdas apziņa, ka viņas vecāki laikam viņai neļaušot nodoties tādām lietām.

Es vēl šodien atceros, sacīja Lote Hēdmane, cik viņa bija skaista to stāstīdama*

Vīrs, kas sēdēja viņai pretī, mirkti pacēla, savas acis un tās staroja.

— Jūs ar savu; stāstu mani gaužām ieprieciniet, viņš sacīja. Jūsi pa;t nevariet iedomāties kādu prieku man sa-gādlājat.

— Cik jūs laipni tā runādami, atbildēja Lote Hēdmane. Biju pārliecināta, ka esmu jūs pagalam nogurdi-nāj usi.

— Jūs nedrīkstiet tā domāt, sacīja vīrs. Ja jūs nebeigtu man stāstīt par šo Stenbrūtreskas prāvesta meitu visu laiku, kamēr vien mēs brauksim kopā, es arī nejustu garlaicību. Cik es noprotu, pēc šā pirmā brauciena ar laivu jūs ar viņu kļuvāt labas draudzenes?

— Jā, atbildēja Lote Hēdmane, skaidrs, ka mēs kļuvām labas draudzenes. Kamēr vien turpinājās iesvētāmās mācības, mēs gandrīz ik vakaru vizinājāmies ar laivu, jo Sigrunai visai patika sēdēt laivā un bez kaut kāda mērķa slīdēt gar upes krastiem. Viņa nemīlēja ne tvaikoņus, ne dzelzceļus, viņa arī nemīlēja braukt ar zirgiem, bet vismīļāk vizinājās laivā. Bet viskarstāk viņa ilgojās nokļūt pie lielās jūras.

Vīrs, kas sēdēja viņai pretī, no jauna bija nodūris galvu un aizklājis rokām seju. „Protams,“ viņš domāja, „viņa karsti bija ilgojusies redzēt jūru, to viņa man atzinās. Viņā šī vēlēšanās bija kvēlojusi jau kopš piecpadsmit gadu vecuma. Bet šo viņas vēlēšanos piepildīju es. Es tomēr savā dzīvē esmu izdarījis kaut ko labu.“

Lote Hēdmane, kaut gan nedzirdēdama jsava ceļa biedra pamudinājumus, tomēr turpināja savu stāstu.

— Es domāju, ka līdz ar iesvētāmās mācības izbeigšanos, izbeigsies arī mūsu draudzība, bet Sigruna vēlāk visu vasaru ik vakarus ieradās upmalā, kur es viņu sagaidīju ar laivu, un tad mēs vizinājāmies stundām ilgi.

Tas turpinājās vairākas vasaras, un tas bija laimīgākais laiks visā manā mūžā.

Vīrs, kas sēdēja viņai pretī, dziļi nopūtās.

„Kādēļ tu pie manis atgriezies, Sigrun?“ viņš čukstēja. „Kādēļ tu atgriezies tik jauna, tik laba, tik skaista, tik nepiedzīvojusi un neskārta? Esmu mēģinājis tevi iedomāties kā māti ar bērnu, kā vecāku sievu, kā padevīgu un mīlošu sievu. Kādēļ tu atgriezies savā jaunības krāšņumā?“

— Jā, nu jūs dzirdēsit, kā ar šo draudzību izgāja, sacīja Lote Hēdmane.

Jā, kad šī draudzība jau bija vilkušies četrus gadus, es kādā pavasara pēcpusdienā, sēdēdama pie austru-mu loga, ieraudzīju savā priekšā paceļamies lielu sarkanu zemnieku māju. Manu acu priekšā iznira viena mājas daļa pēc otras, un es gudroju, kas gan tā varētu būt par māju, un kādēļ šo krāšņo ēku cēla taisni šovakar.

Bija jau novakare un metās krēsla. Tēvs un māte priekšpusdienā bija bijuši baznīcā un tagad sēdēja katrs savā pusē pavardam, sūkdami kaļķīti un tērzēdami. Bet es sēdēju pie loga, raudzīdamās šais mājās, kas pacēlās pret vakara debesīm.

Tā bija divstāvu sarkani krāsota dzīvojamā ēka un atradās augstā pakalnā, bet kalna nogāzē auga daudzas vecas ābeles, vienā pusē ābeļdārzam stiepās laidars un kūtis, bet otrā pusē — stallis un brūzis un liels akmens pagrabs, uz pagraba jumta bija uzcelta maza vientuļa būdiņa.

Līdzās pagrabam pacēlās kāds koks, kam es nezināju nosaukuma. Tas bija zarains, resnu stumbri un plaši izplestiem zariem, tas izskatījās simtgadējs un šķita tik bargs un draudīgs.

Vecāki sēdēja klusēdami pie pavarda. Viņi tikai it kā kopīgi kaut ko pārdomāja. Viņi tik un tā juta viens otra tuvumu.

„Ak, tas nu gan dziļi apbēdinās mūsu Loti,“ sacīja māte. Un tēvs pat nepavaicādams, ko viņa īsti domā, atbildēja, ka tiesai gan. Jo viņš, protams, bija domājis to pašu ko māte.

Bet es pie sevis nodomāju, ka viņi nezina ko runā, jo kādēļ gan lai es bēdātos, ja varēju priecāties par tik daudzām parādībām un man vienai dzirdamām balsīm?

Un lielās mājas vēl visu laiku tik skaidri tur pacēlās manu acu priekšā. Man likās, es kuru katru mirkli varētu ieiet pa sētas vārtiņiem un doties istabās. Es pat varēju saskatīt darbarīkus, kas gulēja virtuves pusē, un spaini līdzās akai, un suņu būdu un dūju mājiņu, un es sapratu, ka tās ir ievērojamas mājas, kur viss tik lieliski bija iekārtots, bet šais mājās tomēr slēpās kaut kas senlaicīgs un pirmatnējs.

Tās gulēja pavisam klusi un rāmi un it kā pamestas. Nebija manāmi ne cilvēki, ne kustoņi.

Tad es kaut ko ieraudzīju, kas mani ārkārtīgi pārsteidza. Mājas no tīrumiem noslēdza akmens valnis, un taisni pašā vaļņa vidū es ieraudzīju vārtus. Viens vārtu stabs bija taisns un pareizs, bet otrs pelēks un gandrīz sapuvis, tas gandrīz būtu sabrucis, ja to nesaturētu daudzi balsti.

Tiklīdz es ieraudzīju šo veco stabu, mani pārņēma saltas tirpas un baismas, un es labāk vairs nekā nebūtu vēlējusies redzēt.

Es aizspiedu ar rokām acis un pagriezos ar seju istabā, bet mājas neizgaisa. Nākošā reizē, kad es atkal pametu acis caur logu, mājas stāvēja kā stāvējušas, un tās bija tik skaistas un krāšņas uzskatīt. Sārti tās margoja pret augstienēm, kas pacēlās aiz tām. Un tas, kas šīs mājas redzētu patiesībā, domātu, ka tur dzīvo bagāti un vareni ļaudis. Viss tur bija vislabākā kārtībā, izņemot šo sakritušo stabu.

Un es mēģināju to neievērot, jo tas manī modināja tādas baismas, bet tai mirklī, kad es no tā novērsu savus skatus, es tomēr pagalmā ieraudzīju vienu cilvēku. Tā bija veca sieva, kas sēdēja būdiņā virs pagraba un noraudzījās sabrukušajā vārtu stabā.

Sieva bija veca, bet viņas seja bija skarba un skaista un mati sirmi, tos slēpa pavisam savāda aube. Sieva sēdēja pavisam rāmi, sakrustojusi rokas pār krūtīm un nenolaida acu no vārtu staba. Viņa sēdēja kā pārakmeņojusies un to novēroja.

šī sieva iedvesa manī vēl lielākas baismas, nekā vārtu stabs, un es novērsos un gribēju viņu aizmirst, domādama par Sigrunu.

Es domāju, cik labas draudzenes mēs bijušas un vēl allaž esam. Nekas nevarēja mūs šķirt. Pagājušā ziemā Sigruna bija aizbraukusi dienvidos viesos pie saviem radiem un tur palikusi vairākus mēnešus, bet viņai atgriežoties mēs bijām tikpat lielas draudzenes kā iepriekš.

Parasti man pietika iedomāties Sigrunu, kad visas baigās parādības izzuda, bet šoreiz tas nelīdzēja. Kad es atkal pavēros logā, mājas stāvēja kā stāvējušas, un vecā sieva sēdēja kā sēdējusi, neatlaidīgi blenzdama vārtu stabā.

Un tēvs un māte, kas sēdēja pie pavarda, turpināja savu iepriekšējo sarunu.

„Jā, Lotei tas būs smags sitiens,“ sacīja māte. „Bet viņa ir jauna, un jaunībā visu viegli aizmirst.“

„Jā, kamēr cilvēks ir jauns, viņš visu viegli panes,“ piebilda tēvs.

Un tad viņi nopūtās un ievilka dziļus dūmus no savām pīpēm.

Tad mani pārņēma smagas domas. Es sāku ticēt, ka vecākiem taisnība. Droši vien man uzbruks kas smags.

Tad es vēl reiz izmēģināju. Es domāju kāda izskatījās Sigruna, kad viņa priekš pāris mēnešiem man pastāstīja, ka esot saderinājusies ar kādu mācītāju, ko satikusi pie saviem radiem.

Viņa jutusies tik laimīga, ka viņas līgavainis ir mācītājs. Tas bija tik piemērots vīrs mācītāja meitai. Un iedomājaties tikai, viņš jau par spīti saviem jaunajiem gadiem bija baznīckungs un apkopa pats savu draudzi! šī draudze gan nebija liela, bet ilgi viņš tur nepaliks. Viņš bija tik apdāvināts, ka katrā ziņā iegūs bīskapa krēslu.

% Katrā gadījumā bija labi, ka viņam jau bija pašam sava māja, un uz rudens pusi viņi varēs salaulāties.

Sākumā es visai brīnījos, jo viņa taču allaž bija apgalvojusi, ka katrā ziņā grib kļūt žēlsirdīgā māsa, bet viņa man paskaidroja, ka tas esot gandrīz tas pats, kā kļūt par mācītāja sievu. Jā, tas esot gandrīz vēl lielāks uzdevums, jo nu viņai būšot vesela draudze, kam palīdzēt.

Es visu to iedomāju un apmierināta paraudzījos pa logu. Bet nu bija vēl ļaunāki. Vecā sieva bija piecēlusies un mūsu skati satikās. Es viņas acīs ieraudzīju tumšas dusmas un naidu, viņas kaulainā roka draudoši pacēlās pret mani, kamēr otra norādīja uz vārtu stabu. Bija tā, it kā viņa gribētu sacīt, ja es aiztikšu šo stabu, man klāsies ļauni.

Viņa izskatījās drausma un mani biedēja, bet tai pašā laikā bija tik neticami veca un nevarīga, ka es aiz līdzcietības būtu varējusi raudāt.

Bet taisni tai mirklī, kad viņa pacēla savu roku, viss izzuda. Viss, ir mājas, ir vecā, ir vārtu stabs. Un es tiešām jutu dziļu atvieglojumu.

Kādēļ gan lai es baiļotos, ja Sigrunu uz dažām dienām apmeklējis viņas līgavainis? Vai kādēļ gan jābaiļojas tēvam un mātei, ja viņi šodien šo līgavaini redzējuši baznīcā?

Beidzot no upmalas krastiem iznira divas galvas. Es sajutu tādu prieku, ka uz vietas uzsaucu vecākiem:

„Man nudien liekas, ka Sigruna grib māTTT5ārādīt savu līgavaini. Nāciet apskatīties, vai tie nav viņi, kas nāk no upmalas?“

Tad māte steidzīgi noglabāja savu pīpi, sakārtoja krēslus un uzslaucīja pāris ūdens pilienu, kas bija nopilējuši uz grīdas.

Bet tēvs pienāca un apstājās man līdzās pie loga, un mēs abi lūkojamies ārā. Tagad es pirmo reiz ieraudzīju līgavaini, kā viņš tur nāca ar līgavu zem rokas. Sevišķi garš viņš nebija, bet spēcīgiem locekļiem, labi noaudzis un plecīgs. Un viņa galva bija tik skaista un labi veido-

»Zelma Lagerlefa. IV«

14 209

ta. Es viņā neredzēju nekādu kļūdu, varbūt vienīgi to, ka viņš bija īsredzīgs un valkāja brilles.

Ienākdami istabā, viņi izskatījās tik lepni un laimīgi. Un arī es biju tik priecīga par Sigrunas līgavaini, un ka viņi iedomājušies mani apciemot. Viņš izskatījās tāds, kas visās likstās un rūpēs spēs rūpēties par savu sievu. Tik ilgi, kamēr Sigrunai līdzās būs tāds atbalsts, viņa nejutīs nelaimi un bēdas.

Līgavainis ļoti laipni sasveicinājās ar tēvu un māti. Bet pienācis man klāt, viņš mazliet pamirkšķināja savas īsredzīgās acis un ierunājās it kā jokodamies. „Ak tā,“ viņš sacīja, „tā nu ir Stenbrūtreskas lielā gaišreģe. Es baidos no viņas. Viņa taču var redzēt cilvēkam cauri un cauri. Un iedomājies, ja nu es viņai nepatīku!“

Un viņš smējās, un Sigruna viņam piebalsoja, arī tēvs savilka lūpas smaidā.

Un man likās, es viņa acīs esmu tikai jocīga un par mani var vienīgi pazoboties.

Vispirms mana seja tumši pietvīka. Tad jutu, ka it kā sastingu un kļuvu tik cieta. Un es nevarēju saprast, kā gan kāds cilvēks varēja tik atklāti izrunāties par manām vissvētākām pieredzēm. Un kā gan Sigruna varēja stāstīt to savam līgavainim, ko es viņai vienīgai uzticēju?

Lotes Hēdmanes balss atkal kļuva skarba un spiedzīga, kāda tā bija, kad viņa runāja par savu vientuļo dzīvi. Viņu pārņēma dziļas sāpes.

Vīrs, kas sēdēja viņai pretī, paraudzījās viņā skumji smaidīdams.

— To taču jums vajadzēja zināt, ka Sigruna ir taisni tāda, viņš sacīja. Viņa atdevās savam līgavainim ar visu savu dvēseli, visām savām domām un visu, ko bija pieredzējusi.

— Jā, tā jau laikam bija, sacīja gaišreģe, bet man tas šķita tik smagi. Māte centās atbildēt manā vietā, jo viņa saprata, ka es nespēju atbildēt.

„šai nabaga meitenei ir tāda muļķe māte,“ viņa sacīja. „Bet Dievs ir sadzirdējis manas lūgšanas. Viņš man dāvājis meitu, kas redz un saprot vairāk nekā citi cilvēki.“

Pēc manām domām māte bija tiešām drosmīga. Es būtu varējusi mesties viņas priekšā ceļos un viņai pateikties, bet ari viņa apklusa, kad viņu ķēra skarbais skats no briļļotām acīm, un mācītājs iesāka runāt dobjā un valdonīgā balsī, it kā viņš stāvētu kancelē.

„Mums kristīgiem cilvēkiem jābūt visai uzmanīgiem,“ viņš sacīja, „lai mēs nekristu atpakaļ pagānismā. Jo cilvēks, kas grib iespiesties pārdabīgās lietās, it kā iet pats savus ceļus, bet nevis tos, ko viņam nozīmējis Jēzus Kristus. Tāds cilvēks rada pats sev dievus, un varbūt padara sevi pašu par Dievu.“

Tādā veidā viņš sprediķoja ilgu laiku. Un neviens visā istabā neuzdrošinājās iebilst kaut vārdu. Un kur nu palika viss tas, ko es biju redzējusi un dzirdējusi? Tas it kā bija izgaisis tai mirklī, kad mūsu istabā ieradās šis vīrs. Un man nācās sēdēt klusu un klausīties, kā viņš vecāku un Sigrunas klātbūtnē mani norāj.

Es paraudzījos Sigrunā un redzēju, ka viņa skatās savā līgavainī, un viņas vaigs staroja un bija tik pazemīgs. Un es redzēju, ka viņu aplaimoja līgavaiņa centieni mani uzvest uz pareizā ceļa. Viņai nu tāpat kā viņas līgavainim likās, ka viss tas noslēpumainais, par ko mēs tik daudz bijām runājušas, ir bīstams un kaitīgs. Viņš runāja tikai manis labā, un man neatlika nekas cits, kā atgriezties no maniem ļauniem ceļiem un kļūt līdzīgai visiem citiem.

Es sajutu dziļas sāpes. Drīzāk es būtu vēlējusies nomirt, nekā še sēdēt un redzēt, kā Sigruna mani bija aizliegusi.

Vīra galva vēl reiz pacēlās.

— Tas bija tik skaisti, ka viņai pašai vairs nebija savu domu, bet viņa it kā domāja vienu domu ar savu mīļo, viņš sacīja. Taisni tas pie viņas tas jaukākais.

Lote Hēdmane turpināja savu stāstu, neievērojot viņa piezīmi.

— Saderinātie palika pie mums diezgan ilgi. Un viņi nerunājās tikai ar mani, bet ari ar tēvu un māti. Visi līgavaiņa vārdi šķita tik saprātīgi un laipni, un viņš zināja, ko darīja. Kad viņš atmeta šo sprediķotāja balsi, viņa balss skanēja tik gaiši un jautri. Nemaz nebija grūti saprast, ka Sigruna viņu tā mīlēja.

Kāmēr vien līgavainis atradās mūsu istabā, es neteicu ne vārda, un Sigruna lāgiem manī pameta izbrīnās pilnu skatu un beidzot ievaicājās, vai es nejūtos vesela. Bet es tikai papurināju galvu. Sigruna nespēja saprast, ka arī es nejūtos laimīga.

Kad viņi beidzot aizgāja, es jutu lielu atvieglojumu. Bet tad notika, ka Sagruna bija aizmirsusi savus cimdus, un atgriezās pēc tiem viena pati.

Vīra sejā, kas sēdēja runātājai pretī un klausījās, parādījās sāpes. „Kādas tev tiesības sēdēt še un noklausīties šais nostāstos par Sigrunu?“ viņš sev sacīja. „Piesargies! Piesargies! Atgriezīsies tavas ilgas, atgriezīsies tavas skumjas, pa jaunu atmodīsies mīlestība. Būs tāpat kā priekš sešiem gadiem, kad tu sēdēji uz klints un sapņoji mīlas sapņus. Diendienā tā tu sēdēji un sapņoji par viņu.“

- Un tad Sigruna izmantoja gadījumu un vaicāja, turpināja Lote Hēdmane, vai viņas līgavainis neesot krāšņs un ievērojams. Un kad es vēl allaž klusēju, viņas pacietība izbeidzās.

„Kas ar tevi īsti noticis?“ viņa vaicāja. „Kādēļ tu esi tik klusa un tik īgna? Man šķita, tev bija tik derīgi sarunāties ar mācītāju. Un mans līgavainis tik karsti vēlējās ar tevi runāt. Esmu viņam tik daudz par tevi stāstījusi, stāstījusi, kāda tu savādoniece. Ko lai viņš tagad par tevi domā?“

Es sēdēju pavisam klusi kamēr Sigruna aizgāja pie durvīm, bet tad es metos viņai pakaļ.

„Ak, nepreci viņu, Sigrun!“ es iesaucos. „Viņš tevi padarīs nelaimīgu.“ Bet kad Sigruna izbrīnījusies manī palūkojās, es savās bailēs iebildu: „Viņš sadragās

tavu dvēseli tāpat kā sadragājis manu.“

Tad Sigruna saslējās.

„Tagad tu esi ļauna,“ viņa sacīja. „Vai tiešām tu uzdrošinies sacīt tik ļaunus vārdus, vienīgi tādēļ, ka viņš tev sacīja nepatīkamas lietas?“

Un tad viņa aizgāja.

Es priecājos, ka tēvs un māte neteica ne vārda, ne lai mani mierinātu, vai kaut ko izskaidrotu. Iegāju mū su mazā ledus saltajā virtuvē izraudāties. Es raudāju stundām ilgi. Apraudāju mūsu skaisto draudzību, apraudāju manu nolaupīto dvēseli, kas nekad vairs pie manis neatgriezīsies un lūdzu Dievu baismās par dzirdētiem zaimiem. Pirmo reiz savā mūžā es izbaudīju zaimu rūgtumu.

Lote Hēdmane runāja daudz klusākā balsī, ne kā tad, kad stāstīja par savu vēstuli karalim un par tūkstoš-gadējo miera valstību. Viņas sejā atspoguļojās dziļas sāpes. Vēl šodien viņa izjuta šo zaimu rūgtumu.

HONGERI

Ak, cik gan laimīga jutās Lote Hēdmane, ka varēja runāties! Cik jauki bija stāstīt par Sigrunu! Kā viņa nopūlējās cenzdamās runāt Augšzviedrijas izloksnē! Kā viņa centās runāt tikpat svinīgi it kā lasītu no dziesmu grāmatas! Cik pateicīga jutās pret šo klausītāju, kas vēl allaž rāmi viņā noklausījās, viņa pacietība bija neizsīkstoša!

— Man jums jāpastāsta vēl tikai viena lieta, lai jūs man varētu dot savu padomu, viņa sacīja.

— Esat gluži mierīga. Stāstiet tā, kā tas jums labāki tīk. Laika mums ir diezgan.

Lote Hēdmane uz vietas atkal sāka stāstīt.

— Jā, tas notika tā paša gada rudenī, viņa iesāka. Bija uznākusi spēcīga lietus gāze, un mēs, tēvs, māte un es, bijām spiesti paslēpties istabā, lai galīgi neizmirktu.

Bet tikko mēs bijām iekšā, ka no ārpuses strauji atrāva istabas durvis un iekšā ieskrēja divi lieli spēcīgi vīri. Viņi pieklājīgi lūdza, vai drīkst palikt mūsu istabā, iekams nav pārgājusi lietus gāze. Tēvs viņus sirsnīgi apsveica, un māte un es pasniedzām viņiem krēslus.

Viens no viņiem bija visai valodīgs un izvaicāja tēvu, vai viņi nevarētu dabūt darbu pie jaunceļamās zāģētavas, ko nupat sāka celt Stenbrūtreskā. Bet otrs bija gaužām kluss, viņš tikai sēdēja un blenza pa austrumu logu.

Un taisni pret šo logu spēcīgi sitās lietus. Lietus tik spēcīgi tecēja gar logu rūtīm, ka caur tām tikko varēja kaut ko saredzēt.

Es gudroju, ko viņš tur tik neatlaidīgi blenž. Tik-daudz es nopratu, ka viņš redz kaut ko vairāk kā lietus pilienus un krusas graudus.

Un es piegāju, apsēdos savā parastā vietā Un arī lūkojos pa logu.

Bet varēja caur to saredzēt vienīgi pelēkās piebūves un ūdeni, kas tecēja no visiem jumtiem. Ārā bija tik apmācies un pelēks, ka tikko varēja saredzēt upmalu. Tur lietus šķita tik biezs kā pelēks plīvuris.

Es iedomājos, ka pie šā loga esmu nosēdējusi daudzas mijkrēšļa stundas, bet tumsa mani netraucēja redzēt, ka esmu tur sēdējusi sniegputeņa laikā, bet sniega pārslas mani netraucēja redzēt. Es pa šo logu biju redzējusi joņojam garām lielus tvaikoņus un dzelzceļu vilcienus, biju redzējusi karaļus iejājam skaistās pilsētās, biju redzējusi kāzinieku gājienus, manu acu priekšā tur bija dejojuši un rotaļojušies eņģeļi.

Bet ko tas līdzēja, ka es nu sēdēju pie šā austrumu loga? Man bija izrautas manas gaišredzīgās acis, es redzēju vienīgi piebūvju ēkas, un mājas un lietus gāzes. Mani vairs neaizsniedza vēstis, brīdinājumi, vai parādības.

Un pret pelēko padebešu sienu es it kā saskatīju sarkanas mājas un lielus mežus, bet tas bija tik neskaidri un tumši.

Un es mēģināju priecāties, ka esmu tagad līdzīga visiem citiem cilvēkiem, bet savu nabadzību es izjutu vēl smagāki, kopš vairs nespēju saskatīt pārdabīgas lietas.

Man bija zudis viss dzīvo tprieks. Es līdzinājos cilvēkam, kas visu laiku bija sēdējis pie bagātīgi klāta kāzu galda, bet kam tagad nepiederēja pat tikdaudz, lai remdinātu savu izsalkumu.

Un nebija vairs neviena, kas mani spētu mierināt, jo Sigruna šinīs dienās bija apprecējusies un aizbraukusi līdzi savam vīram uz Buhuslēnes Aplumas draudzi. Viņa man vaicāja, vai es nevēlos braukt viņai līdz un palīdzēt viņas jaunajā mājā, jo kādreiz mēs tā bijām norunājušas. Bet es viņai atbildēju, ka labāk palikšu Sten-brūtreskā pie saviem vecākiem. Jo es nevēlējos braukt līdz Sigrunai. Viņa bija tik ļoti mainījusies, kopš dzirdēja mani runājam tik ļauni par viņas līgavaini, un viņa man arī vairs nelikās kā apmaldījies putns, bet gan kā cilvēks, kas jūtas labi šai pasaulē.

Un taisni tad, kad man uzmācās visdrūmākās domas, es izdzirdu klusus soļus, un nerunīgais svešinieks pienāca, nostājās man līdzās, lūkodamies caur logu.

„Kas par dīvainu logu,“ viņš ierunājās pieskārda-mies manai rokai, it kā aicinādams mani paskatīties ārā. „Es prātoju, vai jūs redziet to pašu, ko es?“

„Es nekā nevaru saredzēt,“ es atbildēju. „Bet kādēļ jūs apgalvojiet, ka šis logs tik dīvains?“

„Tas taču dīvaini,“ viņš atbildēja, „ja es caur būdiņas logu Stenbrūtreskā varu saredzēt Hongeru mājas Dālandē.“

„Vai tās ir tās mājas, kas atrodas kalnā, kura nogāzē aug vecās ābeles?“ es ievaicājos. „Vai tur atrodas pagrabs, kā jumtā uzcelta maza būdiņa, vai tur atrodas vārti ar vecu satrunējušu vārtu stabu, vai šai būdiņā sēd viena veca sieva lūkodamās pa būdiņas logu?“

„Jā,“ viņš atbildēja un paliecās, lai labāk varētu saredzēt. „Tā ir. Pie būdiņas loga sēd viena veca sieva. Viss saskan uz mata.“

„Un vai viņa nesēd un neblenž vārtu stabā? Vai tā neizliekas, it kā viņa no šī staba nevarētu novērst ne acu ?“

„Jā gan,“ viņš sacīja, dziļi atvilkdams elpu. „Jā gan, viņa tur sēd un pierauga, ka nesakrīt šis vārtu stabs. Viņai tas jādara līdz pat pasaules galam.“

Un es ievēroju, cik ļoti redzētais viņu nomocīja. Viņa pieri sedza lielas sviedru lāses, un viņš bija bāls kā līķis un tikko varēja parunāt.

Tad viņš novērsās no loga, strauji manī paraudzīdamies. „Bet jūs taču teicāt, ka nekā nevarat saredzēt!“

„šodien es neredzu nekā,“ es atbildēju. „Bet reiz, pavasarī, es šīs mājas tik skaidri saredzēju.“

Tad es ievēroju, ka ir tēvs, ir māte, ir otrs svešnieks bija pienākuši pie loga, stāvēja mums aiz muguras un klausījās.

„Mūsu dzimtā ir bijuši daudzi gaišreģi,“ klusā balsī sacīja otrs vīrs manam tēvam, „bet tikai šodien uzzināju, ka arī mans brālis ir gaišreģis.“

Bet vīrs, kas runājās ar mani, atkal pievērsās logam un tai pašā mirklī izbījies atkāpās.

„Nu viņa paraudzījās manī!“ viņš sauca. „Nu ar mani beigas.“

Un tas izskatījās tik jocīgi, ka tik spēcīgs un liels vīrs tā varēja nobīties. Bet mana māte, kas parasti viegli smējās, šoreiz nepasmaidīja.

„Padziedāsim kādu korāli,“ es iečukstēju mātei. Un mēs sākām dziedāt pirmo korāli, kas mums iekrita prātā.

Un kamēr mēs vēl dziedājām, lietus rima. Pelēkais mākonis kā biezs mūris vairs neaizsedza upes krastus, un mūsu kambarītī iespīdēja saules stars.

Viņš, kas bija redzējis parādības, apsēdās vienā krēslā, rokām aizsedzis seju. Ne viņš drīkstēja pacelt acu, ne pakustēties.

Bet tagad, kad laiks bija noskaidrojies, brālis mēģināja viņu apmierināt.

„Nāc iesim, Jon!“ viņš sacīja. „Laiks ir atkal jauks un mēs varam doties tālāk. Paraugies vien, gan tu redzēsi, ka viss izgaisīs.“

Bet Jons sēdēja, vēl vienmēr paslēpis seju rokās un ar elkoni noraidīja brāli.

„Nē, Anders,“ viņš sacīja. „Ļauj man palikt! Es neuzdrošinos doties tālāk.“

Tad Anders galvu grozīdams palūkojās mūsos.

„Nav nemaz ko brīnīties, ja viņu pārņēmušas baismas,“ viņš sacīja. „Jo tas, ko viņš nupat redzēja, ir kādreiz bijis patiesība, un no tām mājām, ko viņš minēja, cēlies mūsu vectēva tēvs.“

„Viņš šīs mājas laikam sauca Hongeri,“ es mēģināju ierunāties, jo visi citi klusēja.

„Jā,“ viņš atbildēja, „tās sauc Hongeri, un tās atrodas Dālandē, un mūs, kas no šīm mājām cēlušies, sauc Hongeru milžus. Mēs esam lielāki par citiem cilvēkiem, un ļaudis runā, ka labāk mūs neaizkaitināt, bet es nu gan neesmu ievērojis citu savādību mūsu dzimtā, kā vienīgi to — visi mēs beidzam ar pašnāvību. To izdarīja mans tēvs, to darījis viņa tēvs un tēva tēvs.“

Pēc šiem vārdiem istabā no jauna iestājās klusums. Mūs visus sagrāba saltas tirpas, un mēs nespējām ne parunāt, ne pakustēties. Bet svešniekam laikam likās, ja jau nu viņš sacījis tik daudz, tad viņam jāturpina.

„Jā, tas ir gaužām sens stāsts,“ viņš sacīja. „Agrākos laikos Hongeros dzīvojuši bagāti un vareni vīri, viņi ne viena priekšā nav liekušies, un pastāvīgi ķildojušies ar mācītājiem. Viens no viņiem aiz greizsirdības nogalinājis vienu mācītāju. Bet kas šai slepkavībā bijis vainīgs, nekad nav nācis dienas gaismā, šis grēks nav ticis izpirkts, un kopš tā laika visiem Hongeru vīriem bijis jāmirst varmācīgā nāvē, vai nu no paša vai cita rokas.“ „Bet,“ ierunājās mana māte, „tas taču nav iespējams. Nevainīgiem cilvēkiem taču nebūs jācieš citu vainas dēļ.“

„Ak,“ ierunājās šis vīrs, „to mēs bieži vien pieredzam. Nav tik viegli to izskaidrot. Bet Hongeros bija dzīvojusi sieva, kas bijusi šī mācītāja slepkavas māte. Stāsta, ka viņa visu zinājusi, palīdzējusi dēlam apglabāt līķi zem vārtu staba, un ilgi vēl pēc šī dēla nāves, viņa uzmanījusi šo stabu, lai to nenoplēš, vai neapmaina ar kādu citu. Viņa pārvilkusies kādā kabūzītī, kas atradies vārtu tuvumā un dienu un nakti uzmanījusi šo stabu, un cilvēki melš, ka to viņa darot vēl šo baltudien. Tagad Hon-geri vairs nepieder mūsu dzimtai, un viņu milži izkaisīti pa visiem vējiem, bet visi, kas piederot šai dzimtai, varot redzēt šo sievu. Pēc ļaužu nostāstiem, šī sieva mūs visus uzmanot, ka neviens nedrīkst izvairīties šai smagā grēka izpirkšanā.“

Bet mana māte bija pavisam satraukta.

„Tas tā nevar turpināties,“ viņa sacīja. „Jums taču kaut kas jādara, lai to izbeigtu?“

„Tiesa gan,“ sacīja vīrs. „Vairāki jau to mēģinājuši. Divi no mūsu dzimtas izdomājuši, ka nebūtu par ļaunu, ja viņi kļūtu mācītāji. Tomēr nezinu, vai vecmātei tas paticis. Viens no viņiem miris jaunības dienās, bet viens gan dzīvojot vēl tagad.“

Un mani pārņēma dziļas baismas, un pārdomādama visu, kas noticis, es jau zināju, kādu atbildi saņemšu uz savu vaicājumu.

„Un viņu sauc Rhongi?“ es vaicāju.

„Bet, bērns, kas tev nāk prātā?“ sauca mana māte.

Vīrs uz vietas man atbildēja.

„Jā, tas tiesa. Viņš sevi sauc Rhongi. Tas ir vienkāršs Hongeru sagrozījums. Viņš ir Buhuslēnes Aplu-ma draudzes mācītājs, un kā stāsta, nupat apprecējis Stenbrūtreskas prāvesta meitu.“

Vīrs, kas sēdēja viņai pretī, strauji sakustējās.

— Jā, es nemaz negribu sacīt, turpināja Lote Hēd-

mane, ka šādiem seniem nostāstiem piegriežama pārāk liela vērība. Bet var jau būt, ka sava patiesība tur tomēr slēpjas, un varbūt es rīkojos nepareizi, ka uzzinādama šo stāstu, nesekoju Sigrunai uz Buhuslēni. Varbūt tādēļ man nekas vairs neveicas. Es gan esmu atdabūjusi savas gaišreģes spējas, bet neviens vairs manī neklausās. Varbūt tas tādēļ, ka nepildīju savu pienākumu pret Si-grunu. Un ja nu es tagad rīkojos pareizi, ka----—

Viņa pēkšņi pārtrauca savu runu. Viņas kustīgā seja pēkšņi it kā sastinga.

— Es kaut ko redzu. Redzu plašus sniega klajumus.

Ir ļoti gaišs. Tur atrodas viena telts, melna telts un garas ragavas...

Taisni tai mirklī vilciens ieripoja vienā stacijā. Lotes Hēdmanes ceļabiedrs stauji piecēlās, lai paņemtu savu bagāžu.

Lote Hēdmane to neievēroja. Viņu nodarbināja parādības.

Kad vīrs bija izkāpis no vilciena un devās uz stacijas pusi, viņš izdzirda, ka Lote sauca viņa vārdu, tomēr neapgriezās, bet devās strauji tālāk.

Lote Hēdmane ar visu spēku rāva ādas siksnu, lai attaisītu logu, bet kad tas viņai beidzot laimējās, vīrs jau bija pazudis.

SATIKŠANĀS

Pēc dienām divām Lote Hēdmane sēdēja kādos ratos un kratīdamās brauca pa akmeņaino Algerēdas apriņķa lielceļu, šis apriņķis atrodas Buhuslēnes austrumos, tālu no jūras, gandrīz pie pašas Dālandes robežas.

„Dievs lai mums stāv klāt,“ viņa lūkodamās apkārt pie sevis noteica, „še jau ir ļaunāk kā pašā Laplandē. Visu savu mūžu neesmu redzējusi tik kailu klinšāju. Kā gan cilvēki var dzīvot šādā postažā un iegūt sev pārtiku?44

Viņa tiešām brauca cauri platām zemām kalnu grēdām. Vietumis šo klajumu sedza kadiķi un virši, sīki krūmāji un sūnas, bet visur rēgojās akmeņi.

Jo vairāk viņa vēroja ainavu, jo drūmāka kļuva.

„Kā gan Sigrunai un viņas vīram ienācis prātā, pār-vilkties šādā apvidū?44 viņa prātoja. „Agrāk viņiem klājies pavisam labi. Tur tuvumā bijusi jūra, draudze bijusi turīga un visapkārt bijuši cilvēku mājokļi. Kādēļ gan viņi pārvilkušies šādā tuksnesī?“

Šis akmeņainais apvidus šķita viņai tikpat bezcerīgs, kā viņas pašas dzīve.

„Še zeme nespēj sniegt uztura ne mācītājam, ne citiem. Jā, man vienkārši nāksies griezties atpakaļ, jo viņi nevarēs mani uzņemt.44

Nu viņai iekrita prātā, ka rīkojusies diezgan neapdomīgi dodamās pie savas bijušās biedrenes Sigrunas Rhon-ges, nemaz nezinādama, vai viņu^1 gaida, vai pēc viņas ilgojas. Viņai vismaz ar Sigrunas vecākiem vajadzēja aizsūtīt viņai sveicienus, vai kaut kādā veidā paziņot savu ierašanos.

..Ak tu augstais Dievs!“ viņa domāja, sēdēdama vedēja ratos. „Kopš Sigruna priekš sešiem gadiem aizbrauca no Stenbrūtreskas, es par viņu nezinu nenieka. Pirmā laikā viņa man gan atrakstīja pāris vēstules, un tai vasarā, kad viesojās mājā, es viņu gan redzēju pāris reiz, bet neviena no mums nedarīja ne nieka, lai atsvaidzinātu mūsu draudzību.“

Es gan nedrīkstu aizmirst tās skaistās vēstules, ko saņēmu no viņas, kad viņai piedzima meitiņa. Tās mani ļoti iepriecināja. Sigruna pat pēlējās, lai es braucu pie viņas un palīdzu^1 kopt viņas mazo meitiņu. Bet es nevarēju pamest savus vecākus, turklāt man nebija ne mazākās patikas. Man šķita tik smagi ieņemt pie Sigrunas kalpones vietu, arī viņas vīra es baiļojos. Tomēr es to vēlāk gaužām nožēloju, jo kad nomira viņas meitiņa, man tā vien likās, būtu es aizbraukusi un palīdzējusi Sigrunai viņu kopt, varbūt maziņā būtu dzīvojusi. Un varbūt Sigruna domā tāpat. Kopš tā laika neesmu no viņas dzirdējusi neviena vārda.“

Viņa jutās pavisam nospiesta. Viss šis viņas brauciens būs laikam bijis velts.

„Lai notiek kas notikdams,“ viņa pati sevi centās mierināt. „Ik dienas es dzirdēju balsis un uzmudinājumus, kas man pavēlēja braukt. Man manos prātojumos vairs nav nekāda miera. Pirmām kārtām Sigruna, man it kā kāds teica, ja es sāku gudrot par karu un tūkstošgadē jo valstību. Un kad nu tēvs un māte bija miruši, bet brālis pārņēmis mūsu mājiņu, atstādams man riebīgo pagraba kabūzīti, kādēļ gan lai es nedotos ceļā, paraudzīt, kā klājas Sigrunai un vai es viņai neesmu nepieciešama? Sapurinies, Lote Hēdman! Vismaz tu tagad kaut ko redzēsi no pasaules. Tu savu naudu neesi velti izsviedusi.“

Taisni, kad viņa tādā kārtā centās sevi uzmundrināt, vedējs ar pātagu norādīja uz baznīcas torni, kas pacēlās no koku pudura.

— Lūk, tur jau ari baznīca! viņš sacīja. Drīz, mēs būsim galā.

Tūlīt arī ceļš sāka slīdēt lejup kādā šaurā ieleja; 'Jur bija redzama līkloču’ vīdamās upe, mājas, tīrumi, koku puduri un neliela balta baznīciņa.

Bet iekams viņi bija nobraukuši ielejā, vedējs vēl reiz parādīja ar pātagu.

Man nudien liekas, ka mums pretī pa ceļu nāk Mācītāja kundze.

Izdzirdot šos vārdus, Lotes krūtis sažņaudzās, un viņa tikko spēja elpot. Visa viņas drosme izgaisa.

„Ak, kādēļ gan es tik neapdomīgi devos ceļā?“ viņa domāja. „Sigruna mani varbūt nemaz vairs neatceras. Kādēļ es metos šai dēkā? Vai tiešām tikai tādēļ, lai kļūtu izzobota un apsmieta?“

Kad nu vedējs, domādams, ka viņa laikam gan ir mācītāja jaunā kalpone, pavaicāja, vai lai aptur zirgu, lai viņa varētu apsveikt savu jauno kundzi, Lote Hēdmane pavisam samulsa.

„Augstais Dievs!“ viņa nopūtās. „Mana vienīgā vēlēšanās griezties atpakaļ.“

Kad nu Sigruna atradās no viņas tikai dažus soļus, viņas baismas vairs nebija panesamas. Viņa vairs neticēja balsīm un uzmudinājumiem. Viņa izstiepa roku un satvēra grožus.

„Dieva dēļ griežiet atpakaļ?“ viņa sauca. „Es nebraukšu tālāk. Esmu uz nepareiza ceļa.“

Bet viņi jau bija tik tuvu, ka Sigruna izdzirda viņu vārdus un apstājās. Un ieraudzīdama svešnieci, kas vedējam gribēja atņemt grožus, viņas, nopietnajā sejā atplauka viegls smaids.

Bet nākošā mirklī viņa piespieda roku krūtīm, smaids izdzisa lūpās, un viņa steidzās pie braucējas.

— Vai tu tā esi, Lote, vai tiešām tā esi tu? viņa izsaucās un viņas acīs pamirdzēja asaras.

Bet Lote, ieraudzīdama, ka Sigruna raud, bija pārliecināta, ka Sigruna raud par savu mirušo meitiņu, kas mira tādēļ, ka Lote nebija ieradusies viņu kopt.

Viņa izlēca no ratiem un gribēja mesties pie Sigru-nas ceļos, izlūdzoties piedošanu.

Bet Sigruna viņu uztvēra savās skavās, teikdama, ka jūtas tik laimīga, tik priecīga viņu redzot.

Un tagad Lote Hēdmane noprata, ka Sigruna raudāja aiz prieka.

Arī viņa pati izjuta dziļu prieku un nodomāja, ka šis ir vislielākais pārdzīvojums viņas mūžā. Bet tai pašā laikā viņa domāja: „Laikam gan Sigruna gaužām nelaimīga! Citādi nu gan viņa tā nepriecātos redzēt savu nabadzīgo iesvētāmo dienu draudzeni.“

MĀCĪTĀJA MĀJA

Tas notika kādā novembra vakarā, kad dienas tik īsas un naktis šķiet nebeidzamas.

Visā līdzenumā ap Algerēdas mācītāja mājām valdīja klusums, un tāds pat klusums valdīja arī mācītāja mājās. Zirgi bija atgriezušies no darba un ievesti stallī. Govis izslauktas, un vistas saliktas laktās.

Brūža namā, vai pareizāki sakot, mazajā brūža mājas kambarītī, šai klusajā vakarā sēdēja Lote Hēdmane, nododamās savām parādībām un aplēsēm. Viņas priekšā gulēja bībele, spalva un tinte, un viņa pētīja savu iemīļoto Jāņa parādīšanas grāmatu.

Lielās dzīvojamās ēkas plītī tai laikā uguns jau bija izdzisusi, virēja un istabene sēdēja savā istabā pie šujam-mašīnas un prātoja, kā izlabot kādu blūzi, ko šuvēja bija sabojājusi, bet kalpa istabā uz sola gulēja izstiepies puisis, gaidīdams vakariņas.

Mācītājs sēdēja savā darbistabā, ne pie rakstāmgalda, bet gan šūpuļkrēslā, kas stāvēja vienā istabas kaktā. Viņam līdzās dega lampa, un viņš lasīja kādu laikrakstu. Paceldams acis, viņš varēja ieskatīties otrā istabā, kur viņa sieva bija apsēdusies uz ķeblīša pie kamīna. Viņa bija atspiedusi zodu rokās un raudzījās uguns liesmās.

Sigrunai līdzās sēdēja slimais apriņķa tiesnesis, ko mācītājs bija uzņēmis pie sevis pansijā, lai šis mazais ienākums daudzmaz atvieglotu viņu smago trūkumu, kas viņus nospieda kopš bija pārvilkušies šai panīkušajā kalnāju pastorātā. Tiesnesim bija apmēram piecdesmit gadu, un viņš visu savu dzīvi bija pavadījis vienās izpriecās. Tagad viņš bija nolikts zem aizbildniecības un atsūtīts šai vientuļā vietā, lai neizšķiestu to mazumiņu naudas un veselības, kas viņam vēl bija palicis.

Varēja nomanīt ka tiesnesi kādreiz laikam gan bija ķērusi viegla trieka, jo viņa sejas kreisā puse bija mazliet greiza un plaksts smagi gulās pār kreiso aci, bet tomēr viņš vēl allaž bija skaists vīrs un turējās stalti. Viņš bija visai sabiedrisks, daudz ceļojis, intelliģents un prata ar saviem stāstiem valdzināt.

Viņš bija pievilcis savu atzveltnes krēslu pie kamīna un stāstīja Sigrunai, kā izskatās plašajā pasaulē, ko viņa nekad nebija redzējusi un arī nekad neredzēs, dzīvodama aprakta šai mazajā nabadzīgajā zviedru pastorātā.

Sigruna bija nogrimusi pati savās domās un nemierīgajos sapņos, ļaudamās šiem runu plūdiem. Viņa gan vēlējās, kaut varētu sekot viņa stāstam. Tas izklaidētu viņas pašas baigās vēlēšanās, bet to nespēja.

Mācītājs savā istabā laiku pa laikam pacēla galvu un viņus novēroja. Ieklausīdamies viņš saprata, ka tiesnesis stāstīja par lielajām pilsētām, kur tagad plosījās karš. Un viņš pie sevis nodomāja, ka Sigruna tiešām visai pacietīga, ja spēj noklausīties šai garajā stāstā.

Ārā, brūža namā, pie Lotes Hēdmanes, lopu meita bija izskalojusi piena traukus ar siltu ūdeni un pabeigusi visus savus darbus. Tagad brūža namā nevienam vairs nebija ko darīt, tādēļ Lote iznesa tur savu galdiņu, lampu un bībeli. Lielajai krāsnij ar vareniem iemūrētiem katliem Lote aizvilka rožainos priekškarus, kas nu noslēpa visu šo melno un piekvēpušo krāsni, kādēļ brūzis nu gandrīz līdzinājās lielai istabai.

Viņa iznesa no sava kabūzīša ērto pīto krēslu un nolika vēl otru tādu līdzās galdam. Jo Lote bija ieradusi, ka šais garajos vakaros pie viņas bieži ieradās Sigruna. Lāgiem pie viņas iegriezās arī tiesnesis un centās viņu ierosināt pastāstīt par Sigrunu, lāgiem pat ieradās pats mācītājs, jokojās ar viņu un vaicāja, vai viņa esot izdibinājusi šos septiņus zīmogus un brīnišķīgās" tūkstošgadē-jās valstības atnākšanu.

Mācītāja pāris bija piedāvājis Lotei Hēdmanei palikt pie viņiem, piepalīdzēt saimniecībā, apkopt vistas un māju sīklopus, bet tad viņai esot jāapmierinās ar kabūzīti brūža namā. Viņa šo piedāvājumu labprāt pieņēma. Sigruna pati bija iztapsējusi un izgreznojusi aizkariem viņas mazo kambarīti un iedevusi viņai jaukas mēbeles. Turklāt Lote bija izsūtījusi no Stenbrūtreskas savu mājas iekārtu, viņa pati vārīja sev ēdienu, kādēļ nebija atkarīga no mājas iedzīvotājiem, un vakaros viņas rīcībā bija viss lielais brūzis. Lote jutās tā, it kā viņai nu būtu vesels salons.

Apmēram tai pašā laikā, kad Lote no sava kabūzīša pārvilkās brūža telpā, kalps iegāja virtuvē kaut ko pavaicāt. Virtuvē nu bija ienākusi arī lopu meita. Ļaudis nu sāka melst par saviem kungiem un gudroja, vai mācītājs neievēro, ka pansionārs iemīlējies viņa sievā.

— Stāsta, viņš agrāk bijis tik greizsirdīgs, stāstīja lopu meita, ka taisni tādēļ pārvilcies uz mūsu vientuļo apgabalu, lai viņa sieva nesatiktu neviena cilvēka. Bet par tiesneša mīlestību viņš neuztraucas.

— Pēc viņa domām laikam tur nav nekā bīstama, ieteicās puisis. Tāds vecs, triekas ķerts vīrs!

Viesistabā pie kamīna vēl vienmēr sēdēja tiesnesis. Bet nu viņš bija apklusis, atsēdies dziļāki savā krēslā un nodevās pārdomām.

Viņš zināja, ka Sigruna neklausījās viņa stāstos. Kāda sarunas viela viņu varētu valdzināt?

Viņš viņai bija stāstījis par dzīvi lielajā pasaulē, un cik lielu lomu tur spēlēja skaistās sievietes. Viņš bija sa-

cījis, ka vienīgi sieviešu dēļ ir vērts dzīvot. Stāstīja, ka skaistums, iemiesots jaunas sievas tēlā, padarot vīrus labsirdīgus un pazemīgus. Viņš bija sacījis, ka tam, kam dota šī lielā skaistuma dāvana, vajadzētu to uzskatīt par savu pienākumu doties cilvēkos, lai viņus labotu, samierinātu ar dzīvi un dziedinātu viņu brūces.

īstenībā viņš nebija pārliecināts, vai Sigruji; dzirdēja kādu vārdu no viņa runas.

Daudz vieglāk viņam izdevās saistīt mācītāja kundzes uzmanību viņas vīra klātbūtnē. Tad viņš it /kā runāja tikai ar viru.

Un viņam šķita, ka kundze bija spiesta salīdzināt viņus abus, pieredzēm bagāto lielās pasaules vīru un vienkāršo lauku mācītāju, viru, kas bija daudz ko piedzīvojis un saticis savā mūžā ievērojamas personības, un tādu, kas sevi apraka tuksnesi, kas nenodevās zinībām, nekā nesasniedza, bet pamazām pārvērtās vienkāršā lauku baznīcas kapiānā.

Viņš zināja, ka mācītājs viņu nicināja. Mācītājs ar viņu bieži izturējās necienīgi un neiecietīgi. Bet viņš to pacietīgi panesa, labi zinādams, ka nekas vīru sievas acīs tā nevarēja pazemot, ka takta trūkums un nesmalkjūtlba.

Nosēdējis klusuciezdams dažas minūtes, tiesnesis sāka runāt par pasaules karam tik tuvo tēmatu, Sarkano krustu, stāstīja par tā ierosinātāju, organizāciju, stāstīja par drošsirdīgajām žēlsirdīgām māsām.

Viņš uz vietas ievēroja, ka šī saruna valdzināja skaistās sievas uzmanību, ka viņa izrāvās no savām domām un sāka viņā klausīties.

Notika, ka tai pašā mirklī, kad tiesnesis sāka runāt par Sarkano krustu, Lote Hēdmane pacēla acis no bībe-les. Viņas domas bija tik nemierīgas un viņa nespēja iedziļināties bībelē. „Diezin, vai Sigruna vairāk nemīl sava vīra,“ viņa domāja. „Viņa gandrīz nekad par viņu nerunā. Kalpotāji stāsta, ka viņš viņu nomocot ar savu greizsirdību. Bet šai ziņā viņš viņai nodara lielu netaisnību. Ja viņa nemīl sava vīra, tad nemīl arī neviena cita.“

»Zelma Lagerlefa. IV«

Lotes rūpju nomāktā sejā atplauka viegls smaids.

„Un šis vecais slimais pansionārs ari cenšas iekarot viņas uzmanību!“ viņa nodomāja. „Bet tā nav nekāda nelaime, jo šo cilvēku neviens neievēro.“

„Tiešām nelaime būt tik skaistai kā Sigruna,“ viņa pie sevis sprieda. „Tava dzīve daudz mierīgāka, Lote.“

Viņa mēģināja iedziļināties blbelē un centās vairāk nedomāt par Sigrunu.

Nevar taču būt, ka viņai draud kāda nelaime, tādēļ, ka es jūtu tādu nemieru, viņa pie sevis murmināja.

Baznīckungs vēl allaž sēdēja savā krēslā lasīdams. Lāgu lāgiem viņš gan bija uzmetis acis abiem, kas sēdēja pie kamīna, bet tad par viņiem vairāk neinteresējās, tāpat, kā abi tērzētāji nemaz nedomāja par to, ka viņš tur sēd viņus novērodams. Bet pēkšņi mācītājs ievēroja kādu pārmaiņu. Bija grūti sakāms, kā tā izteicās. Varbūt, ka runātāja balss bija kļuvusi skanīgāka un siltāka, varbūt jaunā sieva bija ieņēmusi citu stāvokli. Baznīckungs piecēlās, nolika laikrakstu un paliecies uz priekšu sasprindzināti viņus novēroja.

Svešais vīrs runāja tālāk par žēlsirdīgām māsām un viņu lielo mīlestības darbu karā. Kādu laiciņu runājis, viņš novēroja, ka pār jaunās sievas vaigiem ritēja asara un iekrita viņas klēpī, zaigoja tur kādu mirklīti, tad izzuda, bet tai sekoja asara pēc asaras.

Ilgu laiku viņš stāstīja, nelikdamies manām viņas uztraukumu, bet pēkšņi noliecās tik tālu, ka gandrīz aizkāra jauno sievu.

— Palūk, to jūs vēlaties! Taisni to jūs ilgojaties, viņš sacīja. Jūs vēlētos būt tur, karā.

Viņa sažņaudza abas rokas un izstiepa pret viņu.

Kā lai es to neilgojos ar visu savu dvēseli? viņa izsaucās. Vai tas nav briesmīgi, dzīvot še, staigāt apkārt nekā nedarot?

— Bet jūs sevi galīgi nomocītu.

— Tas nemaz nebūtu netaisni, izsaucās jaunā sieva, turēdama savas sažņaugtās rokas pret runātāju. Vai es nevarētu atbrīvoties uz kādu īsu laiku? Es taču arī esmu

cilvēks. Vienreiz man taču vajadzētu atļaut noteikt pašai par sevi.

Slimais virs satvēra viņas rokas un pievilka sev klāt.

Protams, ka jums ir tiesība uz dzīvi, jums tāpat kā mums citiem.

Tai mirkli viņi izdzirda aiz sevis soļus, pagriezušies ieraudzīja durvīs kādu mežonīgu seju un šausmās iekliedzās. Baznīckungs skrēja viņiem klāt, tik ārkārtīgi satraukts, ka nebija ne mazākās iespējas kaut ko izskaidrot.

Tiesnesis šķita galīgi zaudēja pašsavaldību. Viņš ievilkās bailīgi savā krēslā, bet Sigruna metās pretī vīram, lai viņu aizkavētu.

- Pasteidzaties, skrieniet prom! viņa sauca, un tai mirklī pansionārs pielēca kājās un devās uz durvīm. Jaunā sieva mirkli mēģināja aizturēt savu vīru.

Bet, Edvard, kas tev noticis? Kas tev ienācis prātā? viņa vaicāja.

Viņš neatbildēja, bet viņu spēcīgi atgrūda. Viņa pakrita uz grīdas, atsitās pret galda malu un palika tur guļam. Vairāk par viņu nerūpēdamies, baznīckungs sekoja bēglim, priekšnamā, lejā pa kāpnēm, prom pagalmā.

Lote Hēdmane, sēdēdama pie savas bībeles, pēkšņi dzirdēja saucienus, durvju klaudzoņu un skrejošu kāju troksni. Viņa strauji piecēlās, atvēra brūža durvis un paraudzījās ārā. Viņai garām pāri pagalmam paskrēja divi vīri un pazuda nakts tumsā.

Kamēr Lote stāvēja atvērtajās durvīs, klausīdamās aizskrejošo soļos, arī puisis un meitas bija izdzirdušas troksni un pielēkuši kājās. Viņi nu redzēja, ka virtuvē grīļodamās ienāca mājasmāte, viņas drānas un mati bija nekārtībā un pie deniņiem asiņaina brūce. Kad viņi visi gribēja steigties viņai klāt, viņa nepacietīgi atgaiņājās rokām.

— Par mani nerūpējaties! viņa sauca. Dzenaties pakaļ Edvardam un tam otram! Sekojiet viņiem, un pielūkojiet, lai viņi viens otru nenosit!

Bet kad ļaudis neziņā stāvēja viņā noraudzīdamies, viņa nepacietīgi iekliedzās:

— Nestāviet un neblenžiet manī! Sekojiet viņiem, lai viņi viens otru nenosit!

Tad puisis devās ārā, un spēcīgā govju meita viņam sekoja, bet virtuvene un istabene steidzās pie mājasmātes.

Viņai pasniedza krēslu un lūdzās, lai viņa apsēžas, jo viņa tikko noturējās kājās, grīļodamās tā, it kā virtuves grīda zem viņas līgotos.

Viņas spēki bija galā, un viņa sāka žēloties līdzīgi mazam bērnam.

— Palīdziet man nokļūt līdz Lotei Hēdmanei! viņa sacīja. Palīdziet man nokļūt līdz Lotei Hēdmanei!

Abas kalpones tad viņu paņēma zem rokas un aizveda pāri pagalmam uz brūža namu.

Lote Hēdmane, stāvēdama brūža durvīs, ieraudzīja viņas nākam un steidzās pretī, ieveda Sigrunu iekšā un apsēdināja viņu pītā krēslā, kas jau visu laiku tur bija nolikts viņu sagaidot.

Es nekā ļauna neesmu darījusi, Lote, izsaucās Sigruna. Es nekā netaisna neesmu darījusi. Mēs tikai sēdējām un runājāmies. Viņš sēdēja otrā istabā un tad metās mums virsū.

Tai mirklī viņa nobāla un gandrīz paģība, Lote uzr-šļakstīja viņai mazliet ūdeni, un tad viņa atguva samaņu.

Lote nu pasteidzās nomazgāt viņas brūci un redzēja, ka tā nav ne liela, ne bīstama, bet viņu izbiedēja Sigru-nas gandrīz nesakarīgā runa. Viņa runāja nemitīgi, bet visu laiku atkārtoja vienu un to pašu. Viņas balss bija spiedzīga un skarba, nemaz nelīdzinājās viņas agrākai maigajai balsij.

Skaidri bija noprotams, ka viņa mēģināja izstāstīt Lotei visu notikumu, bet spēja atkārtot vienu un to pašu teikumu.

— Es nekā ļauna neesmu darījusi. Mēs tikai sēdējām un runājāmies. Viņš sēdēja otrā istabā un tad metās mums virsū.

Viņa trīsēja un drebēja un noraudzījās visos plaši atplestām izbiedētām acīm.

— Es nekā ļauna neesmu darījusi. Mēs tikai sēdējām un runājāmies. Viņš sēdēja otrā istabā un tad metās mums virsū.

— Ak, zinu labi, Sigrun, ka tu nekā ļauna neesi darījusi, sacīja Lote, saukdama viņu kā senās dienās uz tu.

— Tu saproti, Lote, no jauna iesāka Sigruna. Es nekā...

Lote mēģināja viņu pārtraukt.

Baidos, ka tu nesaslimsti, Sigrun, viņa sacīja. Mēs palūgsim Māliņai, lai viņa uztaisa tev gultu, ka tu vari doties pie miera.

Pie šiem Lotes vārdiem Sigruna pēkšņi sauca.

— Nē, tikai ne tur! Es ne mūžam vairs neatgriezīšos pie viņa, noteiktā un skaidrā balsī paskaidroja jaunā kundze.

— Bet, mans mīļais eņģei! sacīja Lote. To taču tu nedomā.

— Gribu gulēt še, Lote, viņa atbildēja. Gribu gulēt tavā gultā. Jūtu, ka saslimšu. Gribu gulēt tur, kur jūtos droša.

Un tūlīt viņa iesāka pa jaunu:

— Es nekā ļauna neesmu darījusi. Mēs tikai sēdējām un runājāmies. Viņš sēdēja otrā istabā un tad mietās mums virsū.

Viņa noraudzījās viņā savām laipnajām acīm, it kā brīnīdamās, kādēļ viņas ieinteresētas viņā neklausās.

Lote nu gari apspriedās ar abām kalponēm. Pēc viņu domām labākais būtu ļaut izbiedētai mājasmātei izvest savu gribu. Istabene aizsteidzās dzīvojamā mājā un atnesa spilvenus, palagus un segas. Sigruna sāka steidzīgi izģērbties. Viņas tikko spēja uzklāt gultu, kad Sigruna jau bija ar mieru doties pie miera.

Kāpdama gultā, viņa kliedza tik skaļā balsī, ka tas bija sadzirdams pat pagalmā:

— Es nekā ļauna neesmu darījusi. Mēs tikai sēdējām

un runājamies. Viņš sēdēja otrā istabā un tad metās mums virsū.

Beidzot tikusi gultā, viņa valdonīgā balsi pavēlēja Lotei:

Tu neiesi gulēt, Lote. Tu sēdēsi tur ārā pie galda un lasīsi savu bībeli. Un tu nedrīksti atļaut nevienam, ka mani no šejienes aizved.

Un tā arī palika, Lote apsēdās pie galda, lai lasītu bībeli, bet virēja un istabene aizgāja dzīvojamā mājā, lai apskatītos, kas notiek tur.

Drīz viena no viņām atgriezās un paskaidroja, ka nekas bīstams laikam gan nav noticis. Tiesnesis izbēdzis, baznīckungs viņu dzenājot iekritis dīķī, laikam gan salauzis sev kāju. Tā jau arī bija nelaime, tomēr ne tik liela, kādu varēja sagaidīt.

Sigruna vairākas reizes atkārtoja savu paskaidrojumu, bet kad Lote viņai apgalvoja, ka nekas nav noticis, viņa šķita iekrita dziļā miegā.

SAGATAVOŠANĀS

Ļaudis, kas šādā vai tādā ceļā būs uzzinājuši par nožēlojamo notikumu, kas pēc kādas nedēļas notika Algerē-das mācītāja mājā, labprāt šai lietā vainos Loti Hēd-mani.

„Ja pie jaunās mācītāja kundzes nebūtu atradusies šis pārspīlētais radījums, kas ar savām parādībām sagrozīja jaunajai kundzei galvu, tad nekāda nelaime nebūtu notikusi,“ viņi saka.

Bet viņi nodara Lotei Hēdmanei netaisnību. Visu savu mūžu viņa nav bijusi tik rāma un apvaldīta, ka taisni tanīs dienās. Viņas pārdabīgie draugi atstāja viņu neziņā, kādēļ viņai nebija ne mazākās nojautas, kas notiks.

Viegli var saprast, ka pirmo nakti, kad viņa sēdēja nomodā pie Sigrunas gultas, viņu pārņēma liels nemiers un baismas. „Kā gan tas beigsies?“ viņa pati sev nemi-

230

,ļ

tīgi vaicāja. „Kā lai šie divi cilvēki sāk dzīvi kopā pa jaunu? Sigruna galīgi izbiedēta, un viņš laikam pavisam zaudējis saprātu un izturējies kā mežonis.“

„Bet tā bija tikai greizsirdība,“ viņa pati sevi mēģināja mierināt. „Un kaut gan Sigruna viņu drusku bīstas, tomēr skaidri nomanāms, ka viņa viņu mīl. Ja tikai viņos vēl kvēlo mīlestība, tā viņus savedīs kopā.“

Ap pulksten vieniem naktī Sigruna atvēra acis, izbrīnījusies apsēdās gultā un aplūkoja neparasto apkārtni. Sākumā viņa šķita mazliet apmulsusi, bet drīz vien savaldījās un pilnīgi mierīgā balsī uzsauca Lotei:

— Nu tu vari iet gulēt, Lote. Bet tu nedrīksti nodzēst lampu un noģērbties. Tev jābūt gatavai mani katrā mirklī aizstāvēt.

Tad viņa atlaidās spilvenos un pa jaunu aizmiga. „Viņu vēl nomāc baismas, bet viņa atkal nākusi pie pilna saprāta,“ nodomāja Lote Hēdmane. „Paldies Dievam! Rīt Sigruna būs pilnīgi vesela.“

Viņa rīkojās, kā viņai bija pavēlēts. Apgulās nelielā izvelkāmā dīvānā un nogulēja līdz pulksten septiņiem no rīta, tad piecēlās un gribēja doties kūtī apkopt savus sīklopus. Bet tiklīdz Lote atvēra durvis, Sigruna viņu sauca atpakaļ.

Viņa raudāja un trīsēja, tādēļ, ka Lote gribējusi viņu pamest. Viņa atkal bija gaužām saviļņota, un nespēja aptvert Lotes apgalvojumu, ka baznīckungs ir ievainojies un nespēj kustēties.

Lotei neatlika nekas cits, ka apstāties pie loga un lūkoties pelēkajā rudens rītā, līdz ieraudzīs lopu meitu. Tad viņai nācās to pasaukt brūzī un paskaidrot, ka kundze jūtas vēl visai vārga, kādēļ viņai jāuzņemas Lotes pienākumi, jo Lote nevar pamest slimnieci.

Lopu meita viņai pastāstīja jaunās vēstis. Tiesnesis nebija atgriezies. Viņš bija apmeties pie baznīcas sarga, kas dzīvoja dienvidos netālu no mācītāja mājām. Tur viņš palicis pa nakti, un tagad rītā ieradies baznīcas kalpa puisis pēc viņa lietām.

Neviens tādēļ nebēdājās. Visi mājas iemītnieki priecājās, ka beidzot šis cilvēks prom no mājas.

Ar mācītāju tiešām bija ļauni. Viņš pats bija pārliecināts, ka kāja būs lauzta. Viņi bija tēlefonējuši ārstam, un ārsts bija apsolījies ierasties pēcpusdienā.

— Tā iet, ja cilvēki neprot savaldīties, noteica lopu meita. Mēs visi zinājām, ka pansionārs bija iemīlējies mūsu kundzē, bet tad jābūt pavisam trakam, lai ticētu, ka kundze varēja iemīlēties šādā vecā slimā vīrā.

Lote Hēdmane turpretī nebija sevišķi apbēdināta par šo kājas lauzumu. Baznīckungs nu būs piespiests palikt gultā. Sigrunai būs laika diezgan apspiest savas baismas. Pēc Lotes domām tas bija Dieva žēlastības pierādījums.

- Paldies Dievam! viņa nopūtās. Nu viss būs labi. Varbūt, kad viss tas būs pārciests, viņi kļūs laimīgāki nekā bija.

Vēlāk pie viņām atzagās draudzes vecākā zēns ar kādu vēstuli, bet Lote aizsūtīja viņu prom ar visu šo vēstuli.

Citādi visa diena pagāja klusi un mierīgi. Sigruna nepiecēlās, bet gulēja stundu pēc stundas. Negulēja tikai viņa viena, šķita, visa māja būtu iegrimusi snaudā.

— Šodien te valda tāds klusums, ka cilvēku taisni sāk nomākt bailes, ierunājās istabene un virēja, kad viņaVat-nāca brūzī pavaicāt, kā klājas mājasmātei, šķiet, it kā kāds gulētu uz nāves gultas.

Baznīckungs lika atsaukt Loti, lai pavaicātu, kā jūtas viņa sieva. Lote iegāja pie viņa un pastāstīja visu patiesību, ka Sigruna vēl vienmēr gulēja, ka drudzis viņu nemocīja, un par mazo brūci pierē neesot vērts pat runāt.

Bet kad viņš ieteicās, lai Sigruna pārvelkoties galvenajā mājā, Lote šo priekšlikumu noteikti noraidīja. Būs labāki, ja Sigruna paliks kur bija. Viņa vēl allaž bija tik satraukta un izbijusies.

— Viņa laikam gan baiļojās manis, sacīja vīrs.

Viņa seja izteica dziļas ciešanas. Viņam sāpēja ne

tikai salauztā kāja.

— Protams, 'ka viņa atgriezīsies, ja tikai atgūs spēkus, strauji ierunājās Lote.

Slimais nopūtās.

Ne mūžam viņa vairs pie manis neatgriezīsies, ne mūžam. Viņai ne mūžam nebūs drosmes atgriezties.

Lote Hēdmane nemaz nebija gaidījusi, ka sajutīs līdzcietību ar vīru, kas bija sadragājis viņas skaistos jaunības sapņus. Bet nu viņa tomēr centās viņu mierināt.

— Ak, gan jau laime atgriezīsies šai mājā, viņa sacīja.

Viņai tiešām ne prātā nenāca izšķirt vīru un sievu. Tai vietā viņa darīja, cik stāvēja viņas spēkos, lai viņus samierinātu un savienotu.

Kad uz vakara pusi ieradās ārsts, viņš par kundzi sacīja to pašu, ko Lote,, ka viņai klājas pavisam labi, lai tikai viņai ļauj apmierināties. Viņas nervi bija sabeigti, un tagad iestājusies it kā krize.

Lai viņi izturas pret kundzi saudzīgi. Viņai nedrīkstēja runāt pretī, viņu nedrīkstēja uztraukt. Nevajag viņu censties pierunāt darīt kaut ko, kas viņai netīk.

— Es šo gadījumu tā īsti vēl neizprotu, sacīja ārsts. Var jau būt arī citādi. Varbūt Rhonges kundze dabūjusi kādu lipīgu slimību, kas tagad viņā guļ apslēpta, lai pēkšņi smagā formā izlauztos uz āru. Par to viņš pats vēl nebija skaidrībā.

Vēlāk Lotei šie ārsta vārdi, ko dzirdēja vairāki mājinieki, ļoti piepalīdzēja. Tad viņi par tiem brīnījās, un domāja, ka šos vārdus ārsts bijis spiests sacīt uz kāda norādījuma no augšienes.

Tādā kārtā pagāja vesela nedēļa. Ikdienas brūzī at-zagās kāds vēstnesis no baznīcas kalpa mājas, bet neviens viņa neuzklausīja, un viņam nācās atgriezties bez panākumiem. Ik dienas baznīckungs sauca pie sevis Leti, un viņai nācās visu sīki izstāstīt. Sigruna gulēja vēl allaž visas cauras dienas.

Kad Lote pārdomāja šo dziļo miegu, viņa pie sevis noteica: „Viņa sevī nojauš, ka viņu kaut kas sagaida. Tā-

dēļ jūtas tik gurda un vārga. Viņa guļ, lai smeltos spēkus.“

Ari tais mirkļos, kad jaunā kundze bija nomodā, viņa gulēja rāmi un klusi.

Tad viņa bieži savilka pieri un lāgiem pamāja ar galvu, it kā pati sev atbildēdama. Lote noprata, ka viņa tur gulēja un taisīja visādus nākotnes plānus, bet Lote par tiem nekā vēl nenojauta.

Vienu dienu Sigruna palūdza, lai Lote aiziet uz viņas māju un paņem no viņas kumodes septiņsimts kronas.

- Tā pieder man, viņa sacīja. Es šo naudu esmu sakrājusi, no manu vecāku dzimšanas dienas dāvanām. Tu sapratīsi, ka es par šo naudu baiļojos, ja tā tur guļ vaļēja šai pamestajā mājā.

Lote viņai piekrita, un aizgāja pēc naudas.

Citreiz Sigruna gribēja ko palasīt, un Lote viņai atnesa laikraktsu. Sigruna nu ilgu laiku uzmanīgi pētīja vilcienu un tvaikoņu sarakstu. Tad viņa nolika laikrakstu. Lote šim gadījumam nepiegrieza sevišķu vērību. Vēlāk gan viņa to atcerējās.

Pa to laiku bija iestājusies īsta ziema. Sevišķi salts gan nebija, bet bija uzsnidzis sniegs, un visa zeme bija balta. Bija pat iestājies kamanu ceļš.

Šķiet, šis baltais plašums aiz loga, atgādinādams viņas dzimteni, it kā iedvesa Sigrunā jaunu dzīvību. Pirmā dienā, kad sāka snigt, viņa piecēlās un sāka apģērbties.

Tu dari pareizi, mans eņģeļi, ieteicās Lote Hēd-mane. Ja tu mēģināsi pamest gultu, tavi spēki drīzāk atgriezīsies. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka līdz Ziemassvētkiem tu pilnīgi atveseļojusies.

Jaunā sieviete pēkšņi apstājās ģērbties.

— Vai drīz būs Ziemassvētki? viņa vaicāja. Es to pavisam biju aizmirsusi, šķita, šis svinīgs svētku atgādinājums viņu nepatīkami satrauca. Ja es kaut ko gribu darīt, tad man tas jādara priekš Ziemassvētkiem, viņa pie sevis nomurmināja. Man tas jānokārto priekš Ziemassvētkiem.

Lote Hēdmane dzirdēdama šos vārdus, nodomāja, ka Sigruna laikam gan runā par kādu svētku dāvanu.

Vienā vakarā Lote Hēdmane pastāstīja Sigrunai par vīru, ko bija satikusi vilcienā. Lote aprakstīja viņa ārieni, viņa maigo, patīkamo balsi, viņa pazemību.

Viņš pret mani izturējās gaužām laipni, Lote sacīja, bet taisni tai mirklī, kad es ieraudzīju vienu parādību, viņš mani pameta.

— Kas tā bija par parādību? vaicāja Sigruna.

— Tas bija tālajos ziemeļos. Es redzēju garas kamanas, ledus laukus un tumšu telti.

Sigruna sēdēja klusuciezdama un mēģināja noskaidrot savas atmiņas.

— Vai zini, Lote, tu tiešām esi savāda, viņa pēc mirkļa iebilda. Tas nevar būt neviens cits, ka Svens El-versons, ko tu esi satikusi. Viņš taisni līdzinās tavam aprakstam, un tikai viņš varēja aizbēgt, kad tu sāki runāt par ledus laukiem un polārbraucieniem.

— Kas šis Svens Elversons ir par cilvēku? vaicāja Lote.

Sigruna nu it kā pamodās no savas vienaldzības un pastāstīja mazliet par Svena Elversona pagātni.

Es tiešām vēlētos zināt, kur viņš tagad atrodas, viņa beidzot iebilda. Viņš bija ļoti labs cilvēks, bet gaužām nelaimīgs. Man šķiet, viņš sevi uzskatīja tik necienīgu, tik pazemotu, ka uzņēmās nokārtot tādas lietas, kas citiem bija par pazemojumu. Vienreiz viņš ļāvās ieslēgties kādā cietuma cellē kopā ar vienu slepkavu, lai izvilinātu šim slepkavam atzīšanos. Viņš apprecēja vienu pamatskolas skolotāju, visneglītāko sievieti pasaulē. Laikam gan tur arī bija vainīga viņa lielā pazemība. Toreiz, kad mēs dzīvojām Aplumā, par viņu runāja visi cilvēki, bet viņš pameta šo apvidu agrāk nekā mēs.

Lote Hēdmane nu atcerējās sava ceļa biedra maigo balsi un to lielo paļāvību, kādu viņa bija sajutusi pret šo cilvēku.

Tici man, ka Dievam savi nodomi ar šo vīru, viņa sacīja. Kaut es to būtu zinājusi toreiz, kad viņu satiku!

— Es vēlētos, kaut zinātu, kur viņš atrodas, atkārtoja Sigruna. Pie viņa mēdza griezties visi nelaimīgie un postā grimušie. Kopš viņš pameta Aplumu, par viņu nekas nav dzirdēts. Viņš laikam gan būs apslēpies kādā vietā, kur neviens nekā nezināja par viņa pagātni.

Tai vakarā, kad viņas runāja par Svenu Elversonu, Sigruna atkal bija piecēlusies un apģērbusies. Viņa pat bija iznākusi brūža telpā. Lote bija tur iznesusi pītos krēslus un galdu, milzīgo krāsni paslēpa rožainie aizkari. Istabene viņām abām bija sagatavojusi tēju un uzkožamos. Brūzī tiešām bija visai mājīgi.

Bet kad istabene ievaicājās, vai kundze, juzdamās tik spirgta, nepārnāks uz lielo dzīvojamo māju, Sigruna atbildēja:

— Es tiešām nezinu, kas ar mani notiek, Mālin. Man šķiet, ka es pavisam nopietni saslimšu, šovakar man sāp ir kaklst ir galva. Visa mana miesa klāta sarkaniem plankumiem. Baidos, ka dabūšu kādu izsitumu slimību.

„Kādēļ gan viņa tā saka?“ nodomāja Lote. „Viņa taču pavisam vesela. Viņas miesā nav ne mazāko izsitumu.“

Bet tad Lote nodomāja, ka viņas draudzene negribēja dzirdēt par Ziemassvētku svinēšanu savā namā. „Kā gan tas beigsies?“ domāja Lote, no jauna nemiera pārņemta. „Vai tiešām viņa nekad nerimsies baiļoties sava vīra? Ak, tā jau ar viņu bijis allaž. Ja viņa kādu cilvēku sākusi baiļoties, tad šīs sajūtas vairs nespēj izmest no galvas.“

„Ja tikai padomā, ka viņa, kas tik ļoti mīl kopt slimniekus, neiet mājās kopt savu vīru, ka viņa pat nepavaicā par viņa veselību. Tās pavisam ļaunas zīmes.“

Viņa sēdēja novērodama savu draudzeni. Sigruna izlikās tik vāra un gurda, kā parasti vairākas dienas gultā pavadījis cilvēks.

„Kādēļ gan viņu vajā tik drausmīgs liktenis?“ domāja Lote. „Kādēļ gan viņai, visskaidrākai un nevainīgākai, visņēlākai un skaistākai sievietei jāpavada savas dienas šai šaurajā piebūves telpā?“

Tiešām brūža kailās baļķu sienas, rupjo planku grīda

un apkvēpušie griesti, patiesi nekā nesaskanēja ar jaunās mācītāja kundzes izsmalcināto skaistumu.

„Man patiešām gaužām žēl viņu abu,“ nodomāja Lote. „Ari viņam nav jautri tā guļot, mocoties savās sāpēs un ilgojoties pēc savas sievas.“

Viss gaiss bija skumju piesātināts. Pēc kāda mirkļa Lote ievēroja, ka Sigruna aizklāja seju rokām un lēnām šūpoja savu ķermeni.

— Būtu es mirusi! viņa vaimanāja. Tas būtu tas labākais. Kaut jel es varētu nomirt!

Paliekot ilgāki še brūzī, tu jutīsies nemājīgi un garlaicīgi, strauji ierunājās Lote. Es domāju, ka rīt mēs jau pārvilksimies dzīvojamā mājā.

Sigruna satrūkās. Viņas vaigs nobālēja.

— Ko tu runā? Ko tu saki? Vai tiešām viņš tevi piekukuļojis?

— Tu patiesi esi pavisam jukusi, Sigrun!

— Jā, tas tiesa Lote. Esmu jukusi, no baismām esmu pavisam apmāta. Ai, tu nezini, ko esmu izcietusi.

Viņa sāka stāstīt. Daudz viņa nestāstīja, tikai tik daudz, lai Lote saprastu viņas stāvokli.

- Kā lai es spēju atgriezties šais šausmās? viņa sacīja.

— Bet tas jau tikai pierāda, ka viņš tevi mīl, Sigrun.

— Es viņu mīlu, Lote. Ne mūžam, dzirdi, ne mūžam, es viņam pat domās neesmu bijusi neuzticīga, bet viņš nekad nav uz mani paļāvies. Tas mani vissmagāki ievaino.

Lote Hēdmane nu ierunājās, ka greizsirdība moca jaunībā. Tā pazudīšot pati no sevis, kad viņi palikšot vecāki.

— Nē, atbildēja Sigruna, manā vīrā tā neizzudīs. Tā ir iedzimtība, visi viņa ģimenē cietuši ar šo slimību. Domā, viņš man jau daudz reiz nav solījis to izravēt no savas sirds? Bet ko tas viss līdzējis? Mēs pārvilkamies šai vientuļajā apvidū, lai viņš gūtu mieru. Tagad tu pati redzi, cik maz mēs šai ziņā ieguvuši. Tu laikam domā, ka man viņa nav žēl? Neviens nezina labāki par mani, cik

I

ļoti tas viņu nomoka. Un viņš pagrimst, Lote, viņš vairs tik labi nesprediķo, viņš zaudējis visas garīgās intereses. Man viņa gaužām žēl.

Bet man žēl arī sevis. Esmu iebaidīta. Viņš tik daudzas reizes manī iedzinis baismas, ka esmu zaudējusi visu savu drosmi. Tu vari uzlikt man važas, un ievilkt mani viņa mājā. Bet tu mani nespēj saprast.

Bet ja nu tu nevari atgriezties pie viņa, ierunājās Lote, ko tu domā iesākt?

Jaunā sieva piecēlās.

- Iesim labāk pie miera, Lote, viņa rūgti iesmiedamās noteica. Pulkstenis jau drīz būs vienpadsmit, un tev rīt agri jāceļas pabarot savus lopus.

BĒGŠANA

Nākošā dienā Sigruna palika gultā. Viņa sacīja, ka viņai sāpot kakls. Pie viņas drīkstēja ieiet vienīgi Lote. Viņa lūdza Loti, lai sagatavo viņas vīru, ka viņai laikam gan ilgi nāksies palikt gultā.

Viņa arī visu dienu pavadīja gultā. Tikai, kad vakariņas jau bija paēstas un mājas ļaudis devušies pie miera, viņa piecēlās, apģērbās un iznāca pie Lotes brūža telpā.

— Vai nu tu jūties labāki?

Viņa viegli pasmaidīja.

— Jā, Lote, daudz labāki.

Lote bija pavadījusi vienu smagu dienu. Viņai sāka uzaust gaisma, ka Sigruna bija nodomājusi pamest savu māju. Un viņa pie sevis prātoja, kā lai novērš šo smago nelaimi.

— Esmu pārdomājusi vienu lietu, Sigruna, pēc manām domām, tev nāktos Ziemassvētkus svētīt Stenbrū-treskā. Tas būtu daudz labāki un piemērotāki, nekā palikt še brūzī.

Sigrunai šis priekšlikums nemaz nebija tik nepatīkams. Sākumā viņa to gan noraidīja, bet kad Lote sāka

runāt par jaukajiem Ziemassvētkiem prāvesta namā, likās, Sigruna tiešām šo priekšlikumu sāka pārdomāt.

Arī šovakar viņas palika ilgi augšā. Sigruna it kā sēdēja kaut ko pārdomādama un nevarēja īsti tikt ar to skaidrībā, bet Lote baiļojās viņu traucēt.

Kad pulkstenis rādīja dažas minūtes pēc vienpadsmitiem, kāds atrāva brūža durvis, un iekšā iestreipuļoja viena sieviete, pagājās pāris soļus, tad saļima ceļos, izstiepdama rokas.

Vai še ir kāds cilvēks, kas man grib palīdzēt! viņa sauca. Esmu tik slima. Esmu tik slima. Mana miesa it kā deg.

Sigrunas gurdums un nespēks uz vietas izgaisa. Nākošā mirklī viņa jau atradās pie svešnieces. Viņa piecēla slimo, ka tā stāvēja kājās, aplika viņai roku to atbalstīdama.

— Nāciet man līdz! viņa runāja maigā balsī. Nāciet man līdz pie gaismas, lai varu redzēt, kas jums īsti kaiš!

Sieva stāvēja trīsēdama drudzī. Viņa pat nespēja pacelt kāju, tikai lēni šļūca uz priekšu. Viņa būtu pakritusi, ja Sigruna viņu neatbalstītu.

Kad Sigruna slimo bija pievedusi lampai, viņa redzēja, ka svešnieces seja uzpampusi un sakropļota līdz nepazīšanai. Visa tā bija klāta bieziem tumšiem plankumiem! Tādas bija arī viņas rokas.

— Lote! trīsošā balsī iesaucās Sigruna. Kas tā par slimību?

Bet Lotei nemaz nenācās atbildēt. Sigruna jau pati saprata kas tā par slimību.

Viņa arī zināja, cik bīstami pieskārties šai slimniecei, bet tomēr noteikti sāka noraut slimai drānas, un kamēr Lote Hēdmane sagatavoja gultu, uzklādama tīrus vēsus palagus, lai atveldzētu šo karstuma un sāpju pārņemto miesu, Sigruna svešniecei uzvilka tīru veļu, un drīz vien svešā kungstēdama un vaidēdama gulēja vēsajā gultā.

Tad viņa apsēdās pie slimnieces gultas, izteikdama savu līdzjūtību, kamēr slimniece vaidēja un nemierīgi

grozījās. Sigruna mēģināja slimniecei pasniegt ūdeni, bet slimā pat nevarēja norit. Sigruna tad atgriezās pie Lotes, un viņas sēdēja sadevušās rokās un gaužām klusas šās drausmās slimības priekšā.

Pēc kāda laiciņa slimā elpoja vieglāki. Viņām likās, ka svešā kļūst mierīgāka, ka viņas sāpes mazinās.

Bet vēl pēc kāda laiciņa slimā palika pavisam klusa un nekustīga. Viņas nemierīgie elpojieni rima.

Abas draudzenes piecēlās, nolika mirušo labāki gultā, un tad baismās no mirušās drausmi sakropļotās sejas, piespiedās cieši viena otrai.

„Pēc dažām dienām es arī izskatīšos līdzīga šai mirušai,44 domāja ir Lote, ir Sigruna. „Neviens mani vairs nepazīs. Neviens nevarēs iedomāties, ka tā esmu es.44

--— Diezin, kas viņa tāda? čukstošā balsī ierunājās

Lote, un Sigruna tikpat klusā balsī atbildēja, ka viņa laikam gan esot kāda nabaga klaidone.

— Viņas drānas nebija tieši sliktas, bet gaužām novalkātas, sacīja Sigruna. Viņas kurpes ir slapjas un nomīdītas. Laikam gan viņa nostaigājusi lielu gabalu. Slimība viņai būs uzbrukusi ceļā. Un tā viņa nesamaņā būs klīdusi šai vientuļajā apvidū. Laikam gan gaisma mūsu logā viņai norādīja ceļu pie mums.

Un atkal"viņas sēdēja klusuciezdamas un lūkojās mirušā. Tad Sigrunā it kā pamodās šīs drausmās domas.

„Kaut tā būtu es, kas tur guļ,“ viņa domāja. „Kādēļ gan es nevarētu tā nokārtot, lai tā it kā būtu es?“ viņa risināja tālāk savu domu.

Šķita, it kā Lote Hēdmane būtu sadzirdējusi viņas domas. Viņa pagriezās un baismu pārņemta raudzījās Sigrunā.

Neviens viņas nepazīst, ieteicās Sigruna pavisam noteiktā un skaļā balsī. Neviens nezina no kurienes viņa* atnākusi. Neviens viņas nav redzējis ienākam brūzī. Viņa ir nabaga klaidone, bez mājas un piederīgiem.

Lote sēdēja pavisam klusi. Viņa negribēja izteikt savas aizdomas. Ja Sigruna par to nedomāja, tad labāk klusēt. Sigruna turpretī turpināja.

— Tu taču saproti, Lote, ka tās ir bakas. Tagad mi-rusē guļ manā gultā, tādēļ ir gultu, ir visu māju nāksies izkvēpināt. Mēs vairs nevarēsim še palikt. Mums nāksies pārvilkties dzīvojamā ēkā. Un var notikt, ka esmu dabūjusi šo slimību un no tās nomiršu, tad jau viss būtu labi, bet var būt, ka es tomēr dzīvoju, un man nāksies ciest tālāk šo posta dzīvi.

Bet pēc visām nelaimēm, ko jūs abi esat pārcietuši, tagad viss būs labāki, dedzīgi runāja Lote. Tavs vīrs sapratīs, ka izturējies pret tevi netaisni. Tagad viņš būs pret tevi labāks.

Sigruna piecēlās, paņēma lampu un iznesa to brūža telpā.

— Netraucēsim viņas mieru, viņa sacīja.

Jums priekšā vēl daudz jauku gadu, Lote turpināja. Uz vecuma dienām jūs kļūsit mierīgāki. Un tavs vīrs taču tik krāšņs un krietns un izcils cilvēks.

Sigruna stāvēja lampas gaismā, un Lote nevarēja vien par viņu nobrīnīties, šais pāris minūtēs viņa bija atdabūjusi savu agrāko skaistumu, un tas vēl nebija viss. Viņu it kā apstaroja cildenums un spēks un vara. Neapzinīgi Lote nojauta, ka Sigruna bija pārāka par visiem citiem cilvēkiem, ka viņu nācās aizsargāt un mīlēt vairāk par visiem citiem.

Lote, sacīja Sigruna, tu taču saproti, ka tādēļ tev bija jābrauc uz šejieni? Tev bija jādodas ceļā, palīdzēt man izvest šo plānu.

šādu valodu Lote saprata ļoti labi, tomēr tik ātri viņa negribēja padoties.

— Bet tik pat labi iespējams, ka man bija jādodas šurp, mans eņģei, lai tevi aizkavētu to izvest, viņa iebilda.

Sigruna nu novilka Loti vienā atzveltnes krēslā, kamēr pati nometās viņas priekšā ceļos, paņēma viņas rokas un runāja tik pārliecinoši un noteikti.

— Kādreiz es devu Edvardam solījumu, ka mūs var šķirt vienīgi nāve. Tādēļ es viņa agrāk neesmu atstājusi. Un visu nedēļu esmu lūgusi Dievu, lai labāk nomirtu, nekā man nāktos lauzt doto solījumu. Kaut gan es sava

»Zelma Lagerlefa. IV«

vīra tik gaužām baiļojos, un jūtu, ka man no viņa labāk aiziet, tomēr šā solījuma dēļ es to nedarīju. Tu mani saproti, Lote.

Lote negribīgi pamāja ar galvu.

— Un nu, Lote, Dievs uzklausījis manas lūgšanas. Viņš pie manis atsūtījis nāvi. Tādā kārtā es varu aiziet, nelaužot doto vārdu. Kā gan tu nesaproti, Lote, ka tā ir Dieva griba!

— Es par to vairs nekā negribu dzirdēt, Sigrun, sacīja Lote, gribēdama piecelties no krēsla, bet Sigruna viņu aizkavēja.

Pats Dievs man sūtījis palīgu, Lote, viņa sacīja. Šādā kārtā es varu aiziet nepadarot Edvardu nelaimīgu. Jā, nemaz negribu sacīt, ka viņš par mani dažus gadus nesērotos, bet šais sērās trūktu rūgtuma un aizvainojuma. Bet ja es no Edvarda aizbēgtu? Domā, viņš ar to samierinātos? Viņš mani meklētu, un mani atradis varbūt nogalinātu. Vai ja es no viņa šķirtos? Viņš līdz nāvei noraizētos. Bet ja es aizietu no dzīves... Tad viņš ciestu tikai skumjas. Uz nāvi viņam nebūtu greizsirdības. Vai tiešām tu, Lote, negribi saprast, ka tas patiesi būtu tas labākais?

Viņam, varbūt, atbildēja Lote, bet tev?

— Man, atbildēja jaunā sieva, un viņas vaigs staroja it kā debesu atblāzmā, viss, kas nāk viņam par labu, ir labi arī man.

— Viņam vislabākais, būtu tevi paturēt, sacīja Lote, ietiepīgi.

— Bet taisni to es nespēju, izmisumā runāja Sigruna. Tu nemaz nespēj iedomāties, ko tas nozīmē, ja tevi pastāvīgi apsargā, ka tu nevienu mirkli nejūties brīva. Tu nezini, ko nozīmē visas šīs šausmīgās scēnas un izrunāšanās, šie solījumi laboties, ko tomēr nekad nepildi, nejaukā oma un ķildas. Tu nezini, ko nozīmē pastāvīgi staigāt baismās, ka notiks kaut kas drausmīgs. Tu nezini, ko nozīmē pastāvīgi melot un izrunāties, kaut gan esi rīkojusies tikai taisnīgi un pareizi. Tu nezini, ko tas viss nozīmē, jo citādi tu nemēģinātu mani pierunāt še palikt.

Nē, atbildēja Lote Hēdmane, nē, manu eņģei. Es tiešām nezināju, ka tev klājies tik ļauni. Agrāk tu man par to nekā nestāstīji. Bet vai tiešām nav nekādas citas izejas?

Jaunā sieva piecēlās. Noteikti un nopietni uzsvērdama savus vārdus viņa sacīja:

— Ir viena izeja. To man norādījis pats Dievs. Bet Lote Hēdmane negrib man atļaut to izlietot.

Nav aprakstāms Sigrunas gandrīz pārdabīgais skaistums, kad viņa sacīja šos vārdus. Viņa izstaroja it kā kādu burvību, un pati to skaidri nojauta, nekad viņa to nebūtu tā centusies izlietot kā taisni šai naktī.

— Negribu darīt kaut ko netaisnu, Lote, viņa sacīja. Gribu doties karā un palīdzēt ievainotiem. Es to allaž tik karsti esmu ilgojusies. Es taisni kaunos staigāt še apkārt tik lieka un nederīga. Tu zini, ka visu savu mūžu esmu ilgojusies pēc šāda darba. Dievs man šoreiz palīdzējis, Lote. Kādēļ gan tu negribi man palīdzēt?

Ko lai nabaga Lote Hēdmane būtu iesākusi? Nekad viņa Sigrunu nebija mīlējusi tik karsti kā šonakt. Viņa vēl nepretojās, atcerēdamās, ka Sigrunas vīrs cēlies no dzimtas, kur visi beidz dzīvi ar pašnāvību. Varbūt zaudēdams savu sievu viņš nogalināsies. Lai nu kā, tomēr stāstīt par to viņa Sigrunai neuzdrošinājās. Viņa baiļojās, ka to zinādama Sigruna vīru vēl vairāk baiļosies.

Bet tev taču paliek tavi vecāki, tas bija vienīgais, ko viņa vēl attapās pateikt.

Esmu varbūt jau baku ķerta, Sigruna iebilda, tādēļ mājās doties es nevaru.

Viņa piegāja pie Lotes un pa jaunu viņu apsēdināja pītajā krēslā.

— Lote, esmu tik nelaimīga, viņa sacīja. Visas manas dienas paiet vienās mokās. Vai tiekam man tā nāksies ciest visu savu mūžu?

Bet, Sigrun, kā gan tu mums visiem gribi nodarīt tādas bēdas?

Bēdas, sacīja Sigruna, bēdas? Kas tās īsti ir. Bēdāties par mirušu? Kāds sīkums! Daudz smagāki ir

bēdāties par dzīvu cilvēku. Esmu spiesta to darīt Ed-varda labā, Lote. Vai tu neatceries, kas viņš bija par cilvēku, kad es viņu satiku? Viņš bija apvaldīts, laimīgs, centās vienmēr tālāk. Viņš bija labs mācītājs, draudze viņu mīļoja. Bet tagad — vai tad tu neredzi, cik ļoti viņš ir mainījies? Šai nabadzībā un vientulībā viņš pagrims. Man no viņa jātiek prom, Lote. Ja es nomirtu, viņš pārceltos uz citu draudzi. Viņš kļūtu tas, kam bija" izredzēts, iekams nelaimīgā kārtā nesatika mani.

— Tu man ne mūžam nespēsi ieskaidrot, ka tev tiešām jādara šis drausmīgais darbs.

Sigruna paraustīja plecus.

— Nemaz negribu apgalvot, ka daru to vienīgi viņa dēļ. Daru to tādēļ, ka jūtos nelaimīga un gribu šai nelaimei darīt galu. Ak Lote! Ja nu es patiesi nevaru nomirt! Zinu, tas būtu tas labākais. Bet otrs labākais ceļš — ka es pazūdu. Citādi es aiziešu bojā, kļūšu ārprātīga, varbūt jau tāda esmu.

Bet tu gribi mani pierunāt, iekārtot tā, ka es tevi ne mūžam vairs neredzu? savā izmisumā ierunājās Lote. Viņa nebija domājusi runāt par sevi, bet viņai nācās izlietot visus līdzekļus.

— Kādēļ lai tu mani nevarētu satikt pēc dažiem gadiem? atbildēja Sigruna. Paklausies, kā es to visu izdomājusi! Pirmās jūdzes es nostaigāšu kājām, kamēr nonākšu apvidū, kur mani nepazīst. Tur es paņemšu vedēju līdz nākošai stacijai. Aizbraukšu ar vilcienu līdz Gēteborgai un no turienes došos uz Ameriku. Amerikā es ierakstīšos žēlsirdīgās māsās, un ar tām kopā došos kara laukā. Tu redzi, tas nemaz nav nekas neiespējams. Un kad būs pagājuši daži gadi, es tev aizrakstīšu un tu dosies pie manis.

Nemēģini mani iekārdināt, sacīja Lote. Es nepratīšu tā izmeloties.

Sigruna neizsakāmi sarūgtinātā balsī atbildēja:

— Man nācās melot ik katru dienu, kopš esmu apprecējusies.

Lote Hēdmane jutās pavisam salauzta. Viņa izjuta bezgalīgu līdzjūtību. „Lai notiek kā viņa vēlas!“ viņa pie sevis nodomāja. No otras puses viņu Sigrunas drausmie nodomi tā nospieda, ka viņa sāka raudāt.

— Dievs man gribēja palīdzēt, bet Lote Hēdmane nē, sacīja Sigruna.

— Bet, Sigrun! izsaucās Lote, noslaucīdama asaras, vai tiešām tu gribi mani piespiest, lai es tev palīdzu iedzīt sevi postā? Tu esi nodomājusi izvest tik drausmu lietu, ka to iedomājot vien, mani pārņem šausmas. Tu savu vārdu gribi izdzēst starp dzīvajiem. Tu gribi doties pasaulē bez draugiem, bez vecākiem, pat nevarēdama paskaidrot no kurienes tu. Ja tev laimējas, tevi tomēr sagaida posts, bet ja nelaimējas — kauns un negods.

Visi šie vārdi bija velti runāti. Jaunā sieva savu nodomu neatmeta. Bet viņa vairs necentās lūgt un pierunāt savu draudzeni.

— Atceries vienu, Lote Hēdman, ja tu man šoreiz nepalīdzēsi, tad rīt es došos pie tā cilvēka, kas uz mani gaida pie draudzes vecākā.

— To tu ne mūžam nedarīsi! izsaucās Lote.

— Esmu gatava uz visu, lai tikai man nebūtu jāatgriežas agrākā dzīvē.

Iekams Lote paspēja atbildēt, viņas iztraucēja.

Bija dzirdams, ka brūzim kāds tuvojās smagiem, uzmanīgiem soļiem. Soļi nerimās pie ieejas, bet skanēja ap visu māju. Tad tie pamazām izgaisa.

Sigruna deva Lotei zīmi, tā piesteidzās pie loga, pacēla aizkarus un paraudzījās sniega apgaismotajā naktī.

— Tas bija mājas kalps, viņa sacīja.

Skaistā sieva saslējās. Viņas uzacis savilkās, galva stalti pacēlās, un viņas acis it kā meta draudīgus skatus, kādam, kas nebija viņu tuvumā.

— Tā viņš katru nakti ložņājis, kopš es še pārvilkos. To viņam būs pavēlējis viņa saimnieks. Viņš staigā apkārt mani uzraudzīdams. Viņš izspiego, vai man nav kāds mīļākais.

Lote vairs neatbildēja ne vārda, viņa jau sāka padoties.

Tu domā, Lote, ka Edvards mainīsies. Te nu tu redzi! Vai viņam tagad pret mani ir vairāk uzticības? Viņš pat uzdod savam kalpam mani izspiegot.

Viņa sāka runāt skaļāki. Vīra apvainojošā neuzticība bija ievainojusi viņu līdz sirds dziļumiem.

„Viņu starpā nekad vairs nebūs labi,44 nodomāja Lote. „Man šķiet, ka viņš nonāvējis viņas mīlestību. Varbūt tiešām labāk, ja viņa aiziet.44

Taisni tas piespieda Loti Hēdmani padoties. Pēkšņa pārliecība, ka Sigrunas mīlestība uz vīru bija dzisusi, vai taisījās izdzist, kaut gan viņa pati to negribēja atzīt, vai varbūt to pat neapzinājās.

Viņa vairs nepretojās. Viņa gan neteica, ka piekrīt Sigrunas plānam, bet arī nepretojās.

Tagad viņas steidzīgi sāka gatavoties. Sigruna novilka savus gredzenus un aizņēmās Lotes nonēsātās drānas. Kādā Lotes rokas somā viņa ielika mazliet veļas un tās septiņsimts kronas. Lotei viņai nācās aizdot arī savu mēteli un galvas lakatu. Še vajadzēja palikt visām Sigrunas drānām. Gandrīz jau saģērbusies, viņa apstājās Lotes Hēdmanes priekšā.

— Tik daudz tev taču jāsaprot, Lote, ka tā ir Dieva roka. Nebaiļojies vairāk ne manis, ne sevis dēļ!

Viņas attapība un drosme bija taisni apbrīnojamas. Pie viņas nevarēja nomanīt ne mazāko baismu vai šaubu.

Bet kad nu viss bija nokārtots, viņa tomēr pārlaida smagu brīdi.

— Es pametu aiz sevis tik daudz, kas man visai dārgs, viņa sacīja. No viņas acīm plūda asaras, un šķita tikai tagad viņai skaidrs šis svarīgais solis, ko uzņēmušie*.

ICa vairs ne mūžam neredzēšu šo mazo Stenbrū-treftkas gleznu, kas mani tik bieži mierinājusi. Neuzdrošina ņrinl icv līdz arī medaljonu ar savas meitiņas ģīmetni.

Pēc manām domām to nu gan tu drīksti ņemt, sacīja Lote. Bet tu taču neesi spiesta doties prom, viņa piebilda.

— Un vēl, Lote, tu zini, kuru govi es gaužām mīlēju. Ja tev tā iznāk, tad pasvied viņai sauju labāka siena.

Viņa devās uz durvīm.

— Un tad neaizmirsti, Lote, ja uzzied mana Ziemassvētku roze, noliec to uz Edvarda rakstāmgalda!

Tad viņa pirmo un pēdējo reiz noskūpstīja Loti Hēd-mani un devās prom.

Nevarēja būt pagājušas vairāk kā piecpadsmit minūtes kopš Sigrunas aiziešanas, kad Lote Hēdmane atkal pie brūža izdzirda soļus. Tie bija viegli un uzmanīgi soļi, nemaz nelīdzinājās mājas kalpa smagajiem soļiem, un tos izdzirdusi Lote nodomāja: „Kāda laime! Slavēts lai tas Kungs! Sigruna atgriežas.“

Bet tikko viņa bija atvilkusi bultu un atvērusi durvis, kad viņas priekšā stāvēja kāds svešnieks. Var iedomāties, kā nabaga Lote izbijās. Savā mūžā viņa nebija j jutusies tik noziedzīgā un līdzvainīgā noziegumā.

„Ak Lote, Lote!“ viņa nodomāja. „Nu jau sākas.“

Vīram bija galvā liela netīra platmale, un viņš bija slikti ģērbies. Viņa varēja iedomāties, tas bija kāds klaidonis.

Ai, nenāciet iekšā! viņa izsaucās un aizstājās durvīm priekšā. Mums mājās plosās bakas. Tur iekšā guļ viens līķis.

Bet vīrs neaizbēga, kā Lote to bija cerējusi. Viņš palika durvīs un mēģināja ielūkoties brūzī.

Iekams Lote viņu spēja aizkavēt, viņš viņu pabīdīja sāņus, ar pāris soļiem atradās pie kambara durvīm un V noraudzījās mirušā.

Bet Lote viņam nedeva laika ilgām pārdomām. Viņa skrēja viņam pakaļ, uzlika rokas viņa kamiešiem, atvilka viņu brūža telpā un aizcirta kambara durvis.

Vīrs nepretojās. Viņš domāja, ka Lote viņu gribēja aizsargāt no bīstamās slimības.

— Man tā nav bīstama, viņš sacīja. Esmu jau droši vien saķēris šo slimību, ja tas tā lemts. Viņa, kas tur guļ, ir mana sieva. Viņa saslima kopš pāris dienām, un šorīt drudža murgos no manis aizbēga.

Bija skaidrs, ka viņš runāja patiesību, un ka Sigru-nas plāns bija iznīcināts. Lotei šķita par viņu sagāztos brūža griesti.

— Kas jūs esat? viņa vaicāja.

— Es šai mācītāja mājā nemaz neesmu tāds sveš-nieks, klusā un rāmā balsī runāja vīrs. Esmu nažu tri-nējs, un priekš kādām dienām astoņām biju jūsu mājās un asināju nažus un dzirkles. Braukāju no mājas uz māju ar savu tecilu un visiem piederumiem un man nav nevienas istabas, kur novietot slimnieci. Kad Ruta saslima, es gribēju viņu aizvest uz slimnīcu, bet šis nabaga meitietis aizskrēja no manis. Visu cauru dienu esmu braukājis apkārt viņu meklēdams. Brīnos, kad viņa paspēja pie jums ierasties.

Pār Loti nesagruva tikai griesti. Ap viņu sabruka ir sienas, ir grīda, uz kuras viņa stāvēja. Tomēr visā savā mulsumā, viņa mēģināja glābt Sigrunu.

— Tur gultā neguļ vis jūsu sieva, viņa sacīja, bet mana dārgā kundze.

— Ai, ierunājās nažu trinējs, vai skaistā mācītāja kundze ir mirusi? Vai tiešām viņai bija jāmirst, še, brūzī ?

— Viņa pati tā vēlējās, atbildēja Lote Hēdmane.

— Jā, atvainojos, ka esmu tā iebrucis jūsu mājā, atbildēja vīrs. Man tad mana Ruta jāmeklē citur.

Viņš bija mazs, melnīgsnējs, kalsens vīrs. Vienu plecu viņš nēsāja uzrāvis, un tas viņam piedeva īgnu un neapmierinātu izskatu. Lote atcerējās tīri labi, ka toreiz asinādams še nažus, viņš bija izturējies trokšņaini un nepieklājīgi. Tagad nāves un slimības tuvumā viņš bija rāms un pazemīgs.

Lotei par lielu prieku viņš tiešām tuvojās durvīm, bet tad pēkšņi apstājās. Taisni viņa ceļā gulēja pāris slapju, nomītu kurpju.

— Jā, bet tās taču Rutas kurpes ! viņš izsaucās. Ko tas lai nozīmē?

Tagad Lotes izdoma izbeidzās. Viņa nezināja vairs cita padoma, kā izstāstīt visu patiesību.

Sigruna jau bija paspējusi aiziet garām Algerēdas baznīcai un kapsētai un atradās uz mazās upes tilta, kad viņai aiz muguras atskanēja Lotes Hēdmanes balss.

Tūlīt pie viņas apstājās vienas ragavas, no tām izlēca Lote un pastāstīja, kas noticis. Viņa vēl piebilda, ka nažu trinējs solījies klusēt.

Nažu trinējs sēdēja uz ragavu malas, tāds pat saīdzis un pikts, tomēr viņa balss skanēja rāmi un apvaldīti.

— Redziet, es nekādi nevaru samierināties, ka Rutu neapbedīs zem viņas vārda, viņš sacīja. Bet citādi es turēšu savu solījumu. Mācītāja kundze var sēsties manās ragavās, es viņu atvedīšu atpakaļ, un neviens nekā neuzzinās. Būšu kluss kā mūris.

Sigruna piegāja pie svešā. Ap galvu viņa bija apsējusi melnu lakatu, tagad viņa to atvilka.

— Vai tikai tādēļ man jāatgriežas manā postā? viņa vaicāja.

Vīrs kļuva nemierīgs. Viņš uzmeta viņai ātru skatu un tad novērsās.

— Viņa ir mirusi. Kas par to zem kāda vārda viņu apbedī? sacīja Sigruna izmisumā trīsošā balsī.

— Pēc manām domām, tas nav sirsnīgi pret Rutu, ietiepīgi turpināja vīrs.

— Nē, sacīja Sigruna. Tas nav taisnīgi, zinu. Bet nedomājiet, ka es pēc visa, kas noticis, atgriezīšos mājās. To es nedarīšu.

Viņa norādīja ar roku uz melno upi sniegainos krastos.

— Es došos turp, viņa sacīja.

Noteikta un valdonīga viņa tur stāvēja. No viņas dziļi nopietnā vaiga, vīrs noprata, ka viņa runā patiesību.

Viņš novērsās, it kā baiļodamies viņā lūkoties.

— Jā, es jau gan saprotu, ka Rutu apglabās daudz greznāki un tamlīdzīgi, viņš sacīja. Un mani tas arī visai neskar, jo viņa nebija tieši mana sieva, kaut gan pāris mēnešu bija braukājusi kopā ar mani. Bet tomēr liekas...

Lote iekliedzās. Sigruna bija pametusi braucēju. Viņa jau bija pārliekusies pār tilta margām.

- Ak, Dieva dēļ! izsaucās nažu trinējs, uzskriedams uz tilta. Nedariet sev nekā ļauna! Notiks kā jūs vēlaties.

— Atceraties, ka es vairs neatgriezīšos savā mājā! sacīja Sigruna.

— To jums arī nevajadzēs darīt. Es cietīšu klusu.

— Sigruna šonakt tik savāda, nodomāja Lote. Neviens viņai nespēj pretoties. Viņa ar mums var darīt, kas viņai tīk.

Tas bija tiesa. Mazais īgnais vīrelis nezināja, cik labi vien izturēties pret mācītāja kundzi.

— Šonakt es nebraucu savā parastā pajūgā, viņš sacīja. Es šorīt aizņēmos vienas ragavas, lai spētu izsekot Rutai. Bet taisni tādēļ es jūs droši varu kādu gabalu pavest. Tam, kas pieradis sēdēt siltās istabās, nebūs viegli brist pa sniegainu lielceļu.

GARĀ DIENA

Diena, kas bija sākusies ar Sigrunas bēgšanu no viņas mājas, daudziem kļuva visai smaga un nopietna diena, tik gara diena, kurai it kā nebija beigu.

Tāda tā kļuva Lotei Hēdmanei, kas apmēram pulksten trijos atgriezās brūzī, kur viss bija tādā pat kārtībā, kā viņa to pameta. Lote nu centās sagatavoties gaidāmiem notikumiem. Viņa salasīja visas mirušās drānas, iemeta tās lielajā krāsnī, uzmeta tur vēl krietnu malkas klēpi un tad visu sadedzināja. Pēc tam viņa izslaucīja pelnus no krāsns, aizvilka tai priekšā rožainos aizkarus, lai viss izskatītos kā bijis vakarvakarā.

Trīsēdama un drebēdama viņa iegāja ari brūža kambarītī pie mirušās. Parasti viņa mirušus nebaiļojās, bet pret šo sievu viņai likās, ka abas ar Sigrunu izturējušās netaisni, un tādēļ viņa baismā trīsēdama tuvojās Hķim. Tomēr viņa paņēma palagu, pārsedza to mirušai, tapiļ-nīgi apslēpdama līķi, pēc tam noskaitīja vairākas lūģy

šanas. (llšlfl'lGfl ° B

Skaitīdama līgšanas viņa sajuta lielu atvieglojumu. Viņā modās dziļa pārliecība, ka mirusē nav viņas un Sigru-nas naidniece, bet gan viņas palīdze uri sabiedrotā, ko viņai nekādā gadījumā nav jābīstas.

Lote mēģināja arī pārdomāt, ko sacīt mājastēvam un mājiniekiem. Viņa atcerējās, ka neviens no tiem Sigrunu vakar nebija redzējis visu dienu. Tādēļ viņa mierīgi varēja teikt, ka slimība jau sākusi plosīties pagājušā naktī. Sigruna nebija vēlējusies, ka viņas dēļ izsauc ārstu, — bijusi pārliecināta, ka šie izsitumi pavisam nevainīgi. Tālāk — jā, ko lai viņa vēl saka?

Lote nemierīgi staigāja pa istabu. Bet drīz vien jutās tik gurda un nevarīga, ka bija spiesta apsēsties pītajā krēslā. Bet arī tur viņa ilgi nespēja nosēdēt. Viņa piecēlās, aizgāja un atspiedās pie sienas. Visbeidzot viņa saļima uz grīdas, turpat līdzās mirušās gultai un palika tur sēdot.

„Man nāktos uzmeklēt baznīckungu,“ viņa domāja. „Man vajadzētu pamodināt kalpotājus.“ Bet ne viņa darīja vienu, ne otru. Viņa tikai sēdēja un pati pie sevis atkārtoja visus nodomātos paskaidrojumus, tos visādi iz

grozīdama.

„šādā vai tādā ceļā visu tomēr atklās,“ viņa domāja. „Ir Sigruna, ir es kļūsim nelaimīgas un nonicinātas. Cik gan drausmi sēdēt un to sagaidīt.“

īsu mirkli viņa tomēr piedzīvoja lielo atvieglojumu, ka viņas gars it kā atraisījās no savām rūpēm un raizēm.

Kamēr viņa tā baismu pārņemta sēdēja pie mirušās gultas, viņas dvēsele atraisījās no miesas un aizlidoja pasaules izplatījumā.

Drīz vien viņas dvēsele šūpojās tādos augstumos, ka

Lote Hēdmane varēja saskatīt visu lietu sakarību. Nu viņa kā parasti vairs neredzēja tikai vienu daļu no tām', bet visu to apjomu. Viņa nu redzēja ne tikai upju un strautu īsu gabalu, bet varēja pārredzēt straumes plūsmu no avota līdz pat upes grīvai. Viņa redzēja ne tikai vienu mazu meža daļiņu, bet visu vareno silu. Viņa varēja pārredzēt visas garās kalnu grēdas. Viņas acu priekšā izplētās lieli klajumi, un zemes ainava iezīmējās pret vizošo jūras virsmu.

Pēc Lotes domām tā bija skaista un cildena ainava, bet pie tās viņas dvēsele neapstājās, tā cēlās vēl augstāk.

Pēc dažiem mirkļiem tā jau bija pacēlusies tai izplatījumā, no kā varēja pārredzēt cilvēku likteņu sakarību. Lote nu varēja izsekot cilvēku gaitām caur pasaules ieleju. Tas vilkās, kā Lotei likās, tikai dažas sekundes. Viņa redzēja, kā tie ienāca dzīvē, nostaigāja savu īso ceļu, un tad atkal nozuda nezināmā. Viņa redzēja savu draudzeni Sigrunu viņas ceļā, redzēja šo viņai nozīmēto ceļu, un visus tos, kas krustoja viņas ceļu.

Viņa redzēja arī šīs mirušās sievas noieto ceļu. šis ceļš bija tumšs un smags un nabadzīgs, un Lote redzēja, ka tas jau izgaisa, tomēr tas neizgaisa vis tumsā, bet gan mirdzošā gaismā.

šā ceļa galā mirusē vēl mirkli apstājās un paraudzījās atpakaļ, un viņas noietais ceļš nu pārvērtās gaismas strēlē, un Lote redzēja, kā līksmoja mirušās gars.

Mirusē norādīja Lotei Sigrunas un kādu citu ceļu, kas to krustoja.

— Redzi, viņa sacīja, nu, caur manu nāvi piepildās tas, ko es dzīvē tik karsti vēlējos !

Izteikusi šos vārdus^1, mirusē izgaisa tādā spožā dzidrumā, ka Lotes dvēsele lielās mirdzas apžilbināta nespēja tur sekot, bet palika ārpusē.

Tai pašā mirklī viņas dvēsele atgriezās miesā, un kādu laiciņu Lote vairs nejuta baismu, bet gan domāja, ka noticis tas, kam jānotiek, ka citādi nemaz nevarēja būt.

šo savu mieru viņa saglabāja, kamēr atvērās brūža

durvis, un kāda balss ievaicājās, vai Lotei zināms, ka pulkstenis jau rāda pusastoņi.

Tad Lote Hēdmane gribēja piecelties, bet viņas miers bija izgaisis. Viņa iedomāja tās grūtības, kas viņu sagaida, un viņa nespēja piecelties, bet palika sēdām uz grīdas.

Durvis aizvērās, istabā neviens neienāca un kādu laiciņu atkal visapkārt valdīja miers.

„Drīz vien visu atklās,“ domāja Lote. „Citādi tas nemaz nevar būt.“

Un smagi viņu nospieda viss negods, kas tagad gulsies pār viņu un Sigrunu.

Pēc kāda mirkļa brūzī ienāca kalpone. Viņa uz paplātes nesa savai kundzei brokastis.

Viņa redzēja, ka lampa bija izdegusi un dakts kūpēja, visa brūža telpa bija tumša un piekvēpusi. Viņa sauca, bet neviens neatsaucās, tad viņa saprata, ka laikam noticis kas drausmīgs. Viņa nolika paplāti, uzrāva sērkociņu un ieraudzīja, ka Lote sēdēja sabrukusi pie gultas uz grīdas, bet gulētāja bija pārsegta ar palagu, it kā viņa būtu mirusi. Viņa piegāja tuvāk, pacēla palagu stūri un ieraudzīja divas uztūkušas rokas.

Tad Lote it kā atmodās.

— Piesargies! Tās ir bakas.

Meiča palaida palaga stūri un dažus soļus atkāpās.

Tad viņa steidzās prom pastāstīt šo notikumu, pastāstīja to mājastēvam un visiem mājiniekiem.

Loti Hēdmani, ko šoreiz aizsargāja drausmīgā slimība, neviens netraucēja un gandrīz nekā nevaicāja.

Viņi aizsūtīja pēc draudzes vecākā, kas bija spēcīgs un saprātīgs vīrs, un tas nu visu nokārtoja, cik jau labi prazdams.

Lipīgās slimības dēļ, viņš pavēlēja, lai Lote Hēdmane paliek brūzī, un lai ne ar vienu nesatiekas. Pat ja pēc viņas aizsūtītu baznīckungs, viņa nedrīkst paklausīt viņa aicinājumu.

Viņi abi kopā ar Loti ielika mirušo šķirstā. Tad mirušo aizveda un steidzīgi apbedīja.

Neviens nekā nevaicāja, neviens nekā nepētīja. Visa mācītāja māja uz kādu laiku bija pilnīgi noslēgta no visas apkārtnes. Nevienam pat neienāca prātā iedomāties, ka mācītāja kundze, būdama dzīva, uzdotos par mirušu, tas bija pat neiedomājami.

Laikam šo slimību būs ievazājis no Norvēģijas šis nažu trinējs, kas braukāja apkārt no mājas uz māju, ļaudis sprieda. Arī viņa sieva saslimusi un drudža murgos no viņa aizbēgusi.

Visi atcerējās ārsta izteicienus.

Mācītāja kundze šo slimību jau ilgi sevī būs nēsājusi, visi sprieda.

Lotes Hēdmanes mūža visgarākā un smagākā diena gāja uz beigām, bet neviens nekā nebija atklājis.

Sigruna lāgu lāgiem pameta acis vedējā, kas sēdēja ragavu malā. Bija vēl tumša nakts, un Sigruna tikai ar pūlēm varēja saskatīt šī auguma līnijas: plato platmali, uzrauto plecu, strupo degunu un dusmīgi sakniebtu muti.

„Man līdzās nesēd cilvēks,“ viņa domāja, „tā ir nāve. Redzu, ka zem mēteļa paslēpta tās izkapts.“

„Tā tas patiesi ir,“ viņa pie sevis murmināja. „Kad viņa ieradās, es viņu uz vietas nepazinu, bet tagad to skaidri pazīstu. Un kas cits tas varētu būt. Esmu tagad viņas varā. Nāve ieradusies pēc manis, lai aizvestu mani savā valstībā.“

Viņi brauca pāri augstiem, vientuļiem, baltu sniegu segtiem kalnājiem. Reti atsevišķi panīkuši koki un krūmi vēl vairāk pasvītroja šī apvidus nabadzību.

„Tā ir nāves valstība,“ Sigruna domāja.

Viņa, kas nupat bija bijusi tik strauja, tik valdonīga, tik uzņēmīga, pēkšņi it kā grima lielā mierā. Viņu vairs nekas nenomocīja, visas vēlēšanās un cerības bija izgaisušas.

Varbūt ir bīstami izvēlēties nāvi par savu sabiedroto. Varbūt tā to ņem gaužām nopietni.

Sigrunai tiešām likās, ka ar viņu notiek pārvērtības.

Viena pēc otras saira visas tās saites, kas viņu saistīja ar agrāko dzīvi.

Agrāk visas viņas domas piepildīja mīlestība uz vīru, viņas laulības raizes un skumjas. Nu tas viss izgaisa un pazuda. Tās vietā radās liels tukšums, tomēr viņa nesajuta ne rūgtuma, ne nemiera.

„Tā laikam jūt visi mirušie,“ viņa domāja. „Tādā kārtā viņi atbrīvojas no visa pasaulīgā. Viņi vairs nejūt ne skumju, ne mīlestību.“

Nu uz reiz bija izgaisušas visas sīkās palaidnības, ko viņa bērnībā bija palaidusi un allaž tādēļ kaunējusies, visas sīkās nepatikšanas, kas viņu allaž bija nomocījušas, visi sīki pazemojumi, ko viņa nekad nespēja aizmirst, viss tas bija izgaisis. Viņu tas viss vairs neskārs.

Iedomājoties savus vecākus un to atbalstu, ko viņi viņai allaž bija snieguši, viņa saprata, ka šis atbalsts kļuvis lieks. Ap viņu viss bija gluži citāds, viņa bija nonākusi kādā jaunā pasaulē. „Še viņi mani nespēj aizsniegt,“ viņa domāja. „Līdz šim mani vecāki centušies man palīdzēt, cik vien stāvēja viņu spēkos. Nu esmu no viņiem šķirta. Esmu iebraukusi nāves valstībā.“

Viņa līdzinājās vīteņaugam, ko daudzas maides bija saturējušas. Nu it kā izvilka vienu maidi pēc otras. Drīz vien viss augs gulēs zemē.

„Laikam tā jūtas cilvēks, kad viņam jāmirst,“ domāja Sigruna. „Ne tu jūti grūtumu, ne smagumu, tevi tikai pārņem liels miers.“

Pamazām atausa gaisma. Vīrs, kas sēdēja ragavu malā, bija parasti īgns nelaipns klaidonis. Ainava bija akmeņaina, nabadzīga, bet pilnīgi pasaulīga, un arī pati Sigruna no jauna atgriezās dzīvē, kas bargi prasīja drosmi un lielu gribas spēku...

Zirgs nebija atpūties visu nakti, un tādēļ brauciens vilkās visai gausi. Viņiem nācās zirgu kādas mazas būdiņas aizvējā vairākas stundas pūtināt un paēdināt, lai viņš iegūtu jaunus spēkus. Beidzot viņi tuvojās kādam ciemam, kur atradās viesnīca.

Kad nu viņu ceļojums tuvojās beigām, nažu trinējs sāka ar Sigrunu runāties.

— Tāds nažu trinējs, kas apbraukā visu zemi, piedzīvo daudz dīvainas lietas, viņš sacīja. Bet varu apgalvot, ka mani šīs nakts piedzīvojumi pārspēj visu.

Vai tiešām jūs to sakiet. Sigruna pagriezās pret sīko melnīgsnējo vīreli un viņam laipni uzsmaidīja.

— Varu apzvērēt, ka kaut ko tik brīnišķīgu savu mūžu neesmu piedzīvojis. Nespēju pats saprast, kādēļ kļuvu tik mīkstčaulīgs un jums palīdzēju. Pats nesaprotu, kas ar mani notika.

— Nē, arī es to visu nespēju aptvert, atbildēja Sigruna. Bet viens ir skaidrs, jums nekad nenāksies nožēlot šo savu darbu.

— Na, to nu nekad tik droši nevar zināt, atbildēja vīrs. Bet pēc visa, kas noticis, es tomēr gribētu zināt, ko jūs iesāksiet tālāk.

— Es došos uz Ameriku, atbildēja Sigruna.

— Bet tas maksā naudu, iebilda vedējs.

— Jūs taču neiedomāsaties, ka es došos tādā tālā ceļā bez naudas, atbildēja Sigruna.

Izdzirdis šo atbildi, nažu trinējs nolika grožus, piegāja pie zirga, un aptaustīja paugas.

— Es jau, tā sakot, esmu brīvs cilvēks, viņš pēc brītiņa iebilda. Varbūt būtu labāki, ja mēs pabrauktu garām šai viesnīcai, kur jūs tomēr var pazīt. Pavedīšu jūs vēl pāris jūdzes tālāk.

Sigruna pati visu laiku bija bažījusies, ka viņu šai viesnīcā varētu pazīt. Tādēļ šis piedāvājums bija visai tīkams.

Jā, esmu nu reiz tāds cilvēks, ka visu, ko es daru, gribu padarīt kārtīgi, ierunājās vedējs, iekāpis ragavās.

Tomēr šis ceļa gabals vilkās visai gausi. Zirgam drīz vien pa jaunu bija jāļauj atpūsties un iekost. Drīz izrādījās, ka arī sniega šai apgabalā bija gaužām maz. Ceļš bija tik nelāgs, ka viņiem abiem lielus gabalus nācās noiet kājām.

Bet laiks gāja. Pulkstenis jau bija gandrīz divpadsmit, kad viņi ieraudzīja nākošo iebraucamo vietu.

Bet taisni, kad viņi jau bija tikuši tik tālu, ka varēja saredzēt iebraucamās vietas piebūves, viņiem pret! brauca kāds piena vedējs.

— Piesargies, Gustavson! viņš uzsauca nažu trinē-jam. Nupat iebraucamai vietai zvanījuši pa tālruni, lai no jums piesargās. Jūs izvazājot ļauno slimību, šonakt ar bakām mirusi Algerēdas mācītāja kundze, un ļaudis apgalvo, ka tu ar savu sievu šo slimību ievazājis no Norvēģijas.

Nu viņi no jauna apturēja zirgu, no jauna pārsprieda. Viņi nolēma labāk apgriezties. Neviens no viņiem negribēja doties šai bīstamā iebraucamā vietā.

Nažu trinējs; nu ieteica doties uz austrumiem, uz Dā-landi.

— Arī no turienes iet dzelzceļš uz Gēteborgu, viņš sacīja. Un tur jūs neviens nepazīs.

Tad viņi nogriezās pa kādu ceļu, kas gāja uz austrumiem un atkal viņiem nācās braukt pa šo kailo vientulīgo kalnāju. Ceļš še gan bija mazliet labāks, bet nabaga zirdziņš bija galīgi nokausēts. Kad viņš bija atpūties un trešo reiz paēdis, tad arī viņa auzu tarba bija iztukšota.

Nažu trinējs izvilka maizi un sviestu un iekoda. Sigrunai nebija nekā, bet viņa nesajuta izsalkuma.

Vēlāk, atcerēdamās šo dienu, viņa pati par sevi brīnījās.

„Dīvaini. Es biju tik mierīga, nekā nesajutu. Nejutu ne nemiera, ne noguruma, ne izsalkuma. Visu laiku biju pārliecināta, viss notiks tā, kā tam jānotiek. Savā ziņā es biju pagurusi, bet tai pašā laikā tomēr stipra un izturīga. Droši vien kaut kas atradās man tuvumā, kas man palīdzēja.“

Kamēr viņi lēnītiņām devās kalnā, Sigruna ievaicājās,

— Vai jūs šorīt neteicāt, ka mirusē neesot bijusi jūsu sieva?

»Zelma Lagerlefa. IV«

— Protams, ka es to sacīju un tas tiesa. Viņai bija labs virs un laba māja, bet viņa tomēr labāk sekoja man.

Sigruna vaicāja tālāk, ne jau tādēļ, ka šī lieta viņu interesētu, šodien viņu šai pasaulē nekas neinteresēja, bet vienīgi, lai nebūtu tik garlaicīgi.

— Tad viņa jūs laikam vairāk mīlēja nekā savu vīru?

— Nemāku lāga sacīt. Viņa bija precēta ar kādu, ko sauc Svenu Elversonu. Nezinu, vai jūs par viņu kaut ko dzirdējusi?

Sigruna piekrizdama pamāja ar galvu.

— Sākumā es domāju, ka viņa laikam būs pagurusi šīs, jums jau zināmās, lietas dēļ. Vēlāk es sapratu, ka viņa vīru pametusi tādēļ, ka bijusi pārliecināta, viņš viņu nemīlējis.

— Viņa bija tik neglīta, ieteicās Sigruna. Viņš viņu precēja aiz tīrās līdzcietības.

— Jā, viņa bija neglīta, bet tomēr labs cilvēks, sacīja nažu trinējs. Viņa bija no tām sievietēm, kas mīlamā cilvēka dēļ gatavas uz visu.

Par spīti lielajai vienaldzībai Sigrunu šie vārdi tomēr nepatīkami aizkāra. Viņa vairs tālāk nekā nevaicāja par šo sievu.

— Vai jūs ziniet, kur tagad atrodas Svens Elver-sons?

— Viņš dzīvo Dālandē kādās mājās, ko sauc Hongeri. Agrāk tās bijušas bagātas mājas, bet tur notikušas tik daudzas nelaimes, ka neviens tur vairs nevēlējās dzīvot, tādēļ šīs mājas bija pavisam pamestas. Svens Elversons tās nopirka par smiekla naudu. Tagad, pēc sievas aiziešanas, viņš tur dzīvo ar saviem vecākiem, cik vien spēdams viņš palīdz gan trūcīgiem ļaudīm, gan nabaga bērniem.

Laikam gan šai dienā nažu trinējs, tāpat kā Sigruna, bija padots kādai svešai ietekmei. Viņš, kas parasti braukāja apkārt lādēdamies un ķildodamies kā īstais nemiera gars, šodien bija tik rāms un padevīgs un runāja par saviem līdzcilvēkiem tikai labu.

Kad viņi atkal sāka braukt, Sigruna sēdēja ragavās,

bet vedējs, kā parasts, uz ragavu malas, un viņa kājas karājās ārpusē, pēkšņi viņš izkrita no ragavām.

Zirgs uz vietas apstājās. Vīrs piecēlās un apsēdās pa jaunu ragavu malā. Tomēr drīz vien atkal izvēlās ārā.

— Nezinu, kas ar mani noticis, viņš sacīja, man taisni galva griežas.

Sigruna tagad pierunāja, lai viņš sēžas ragavās viņai līdzās, un vīrs to tiešām darīja. Bet pēc kāda laiciņa viņš pazaudēja grožus.

— Laikam gan es būšu saslimis, viņš ierunājās pavisam satriekts. Mani būs ķēris Rutas liktenis.

Bet Sigruna centās viņu mierināt.

— Jūs visu nakti neesat gulējis. Apsēžaties ragavās labāki un nosnaužaties. Es pa to laiku pabraukšu.

No jauna viņa it kā juta kādu svešādu varu. „Viņš nav vis slims, bet gan gaužām noguris. Paskat, viņš jau guļ!“ šķita kāds viņai čukstētu ausīs.

Kad viņa kādu gabalu pabrauca, zirgs pēkšņi apstājās un negribēja iet tālāk.

Sigruna sapurināja gulošā braucēja roku.

— Varbūt jums zināma tuvumā kāda vieta, kur mēs varētu atpūsties? Zirgs vairs nespēj iet tālāk un drīz iestāsies tumsa.

Vīrs samiegojies un it kā neziņā viņā palūkojās.

— Vai jūs domājiet, ka būšu dabūjis bakas? viņš vaicāja.

— Nē, jūs tikai moka miegs, atbildēja Sigruna.

— Un tomēr tās būs bakas! izsaucās vīrs.

Pēc tam viņš, saņemdams visus spēkus, saslējās.

— Neatliek nekas cits, viņš ierunājās. Kādu pus-jūdzi no šejienes atrodas tā saucamā „Klaidoņu viesnīca“. Mums jācenšas nokļūt turp.

— Mums jātiek zem jumta, atbildēja Sigruna.

— Jā, cits nekas neatliek! izsaucās vīrs. Lai gan es ne labprāt būtu vēlējies tur rādīties. — Tagad esam pārbraukuši robežu, viņš turpināja, atrodamies Dālandē, tiklīdz būsim tikuši nākošā kalnā, tad dosimies ielejā. Krustceļā pagriežiet pa kreisi un brauciet pirmajās mājās, ko ieraudzīsit!

Kad Sigruna pamazām bija uzbraukusi kalnā, viņa nokrēslī savā priekšā ieraudzīja plašu ainavu. Rāma un skaista, bagāta ezeriem un mežiem apaugušām augstienēm, tā iezīmējās pret sniega valgmes piesātināto gaisu. Krāšņā ainava Sigrunu it kā atsvaidzināja, viņa pamudināja zirgu, drīz piebrauca pie krustceļa un nogriezās pa kreisi.

Aiz pakalniem šī ainava no jauna vairākas reizes pavīdēja viņas acu priekšā, tomēr visa apkārtne bija īsti vientulīga. Beidzot Sigruna taisni savā priekšā ieraudzīja kādas mājas. Dzīvojamā māja bija liela, drīzāk atgādināja kungu māju, bet visas citas ēkas bija sīciņas, tikpat kā kāda nabadzīgā sīksaimniecībā.

Viņa no jauna pamodināja vedēju.

— Vai nu mēs esam pie mērķa?

— Jā, viņš atbildēja, izberzēdams miegu no acīm. Mēs esam Hongeros. Ne mūžam nebūtu domājis, ka man nāksies vēl reiz iegriezties šais mājās.

— Bet... izsaucās Sigruna, juzdamās kā slīkonis, kad tam pār galvu sasitas viļņu bangas. Vai tad Hongeros nedzīvo Svens Elversons?

— Jā, atbildēja nažu trinējs, es gan negribēju še iegriezties, bet citas izejas nav.

— Bet ja nu viņš vaicā, ko jūs izdarījis ar viņa sievu?

— Gan jau es ko izdomāšu.

— Kādēļ viņam vajadzēja dzīvot taisni še? izmisumā iesaucās Sigruna.

Jā, viņš šo vietu izvēlējies tādēļ, ka tā atrodas tik vientuļa un tālu no citām mājām. Parastie ļaudis še nenāk, bet viņa mājās allaž iegriežas klaidoņi un nabaga ceļinieki.

Sigruna nu nobrauca no kalna. Viņas izmisums gandrīz uz vietas izgaisa. Viņa sajuta dziļu vienaldzību, un kaut kas viņai iečukstēja, ka nav ko baiļoties. Gan viss būs labi.

Taisni pie māju iebraucamā ceļa atradās neliela sarkana ēka.

— Tas ir še, sacīja vīrs. še jūs variet ieiet.

Viņš it kā nokratīja miegu.

— Es aizbraukšu zirgu pagalmā un ievedīšu to stallī, viņš sacīja. Jūs tikmēr ejiet iekšā. Redzu, ka tur neviena nav. Slēdzene atrodas zem sliekšņa.

Sigruna nu ienāca mazā namiņā, kas bija sadalīts divās daļās^1. Ejai abās pusēs atradās pa istabai. Abas tās bija vienādi iekārtotas un iemēbelētas. Istabas sienas bija pilnīgi kailas, tur atradās pie sienas piestiprināta gulta ar salmu maisu, plīts, smags liels galds un daži smagi krēsli. Tur bija spainis ar ūdeni un malka, bet trūka spilvenu un palagu, trūka vāramo trauku un šķīvju, dvieļu un mazgājamās bļodas, vārdu sakot tādu lietu, ko varēja aiznest. Vienā istabā atradās milzīgs skapis, bet slēdzene bija izņemta.

Istabas nebija sevišķi aukstas, priekšpusdienā te droši vien bija kurināts, tās bija tīras un uzkoptas.

„Mēģināšu iekurt uguni,44 nodomāja Sigruna.

Kamēr viņa noņēmās kurdama uguni, istabā ienāca nažu trinējs. Viņš tikko spēja noturēties kājās. Ne vārda neteikdams viņš iekrita vienā gultā un aizmiga.

„Nedomāju, ka viņš slims,44 domāja Sigruna. „Gan viņš atspirgs, ja vien šonakt kārtīgi izgulēsies. Nav nozīmes saukt pēc palīga.44

Viņa iekūra uguni arī otrā istabā, apsēdās pie pavarda un pārdomāja savus nākotnes plānus. Pēkšņi viņa jutās tik gurda, ka gandrīz nogāzās no krēsla un turklāt sajuta arī izsalkumu.

— Man gan vajadzēja iedomāties paņemt līdz pāris sviestmaizes, viņa murmināja, tad atcerējās savu ceļa somu. Kur tā palikusi? Istabā tās nebija. Viņa laikam gan to būs aizmirsusi ragavās.

Viņa uz vietas izsteidzās ārā. Ragavas atradās pie pašas mājiņas, un ragavās tiešām gulēja viņas soma. Viņa paņēma somu, lai dotos istabā, bet tad tumsā ierunājās kāda balss.

— Vai tu tā esi, Rut?

Ātri bija satumsis. Sigruna ar pūlēm pamanīja kādu garu salīkušu vīru, kas lēnām viņai tuvojās.

— Nenāciet man tuvu! viņa izsaucās. Mēs esam bīstami.

Jā, es jau to zinu, atbildēja vīrs. Mums to paziņoja pa tālruni. Bet mēs nu gan nedomājām, ka jūs ie-griezīsaties mūsu mājās. Jā, jā, izsalcis suns atgriežas savā būdā.

„Tas jau Juels Elversons, Svena Elversona tēvs,“ nodomāja Sigruna. „Viņš kļuvis tik vecs, ka pieņem mani par sava dēla sievu.“

— Svena šodien nav mājās, Juels svinīgā balsī turpināja. Bet es un Tāli ja izturēsimies pret tevi tā, kā būtu izturējies Svens, ja tu nelaimīga un apdraudēta atgrieztos mājās, še būs skapja slēdzene. Tu zini, tur atrodas viss, kas tev nepieciešams. Ēdienu mēs jums aiznesīsim un noliksim pie durvīm.

Viņš pasniedza Sigrunai nelielu slēdzieni, un viņa to ne vārda neteikdama saņēma. Vecais vīrs šķiet nekādu atbildi arī negaidīja.

— Še neviens uz tevi netur ļauna prāta, Rut, viņš sacīja. Mēs saprotam, kādēļ tu mūs pameti. Iekārtojies, cik jau labi vari un saldu dusu!

Viņš devās prom, un Sigruna steidzās istabā. Skapī viņa atrada spilvenus un palagus, visu nepieciešamo. Drīz vien viņai atnesa ēdienu.

Sigruna daļu ēdiena ienesa arī nažu trinēja istabā, tad rūpīgi noslēdza savas durvis, paēda un devās pie miera.

„Pāris stundas man jānoguļas,“ viņa domāja. „Tad es došos savā ceļā. Man jātiek prom no šejienes, iekams mani neviens nav pazinis.“

Vēl šī doma nebija izdomāta, kad viņa jau aizmiga.

RĪTS

Sigrunai atmostoties, nabadzīgajā kabūzītī, kur viņa gulēja, iespīdēja viegli iesārtā ziemas saule. Sigruna bija gulējusi ne tikai pāris stundas, bet visu nakti. Viņa steL dzīgi piecēlās, lai paspētu žigli sakārtot istabu un tad doties tālāk.

Miegs viņu bija stiprinājis, viņa jutās spēcīga un uzr-ņēmīga un nenožēloja sperto soli. Vienīgi baiļojās, ka kāds viņu še varētu ieraudzīt, Ja vien viņai laimētos aiziet no Hongeriem, iekams viņu nav pazinuši, tad, pēc viņas domām, briesmas bija pāri.

Pie durvīm viņa atkal atrada paplāti ar ēdienu un dažas rakstu rindiņas:

„Mēs saprotam, ka tu gribi palikt pie mums, jo nažu trinējs jau aizbraucis. Nešaubies, ka mēs tevi sirsnīgi uzņemsim!“

Sigruna nu iegāja otrā kabūzītī un redzēja, ka nažu trinējs bija pazudis. Tas viņai nekādas rūpes nesagādāja. Viņa tagad jutās tik spēcīga un daudz mīļāk gāja kājām, nekā brauca kopā ar šo cilvēku. Viņai tikai jātiek līdz kādam ciemam, kur varētu paņemt kārtīgu vedēju. Tuvākā dzelzceļa stacija laikam gan nebūs visai tālu, un vakarā viņa jau būs Gēteborgā.

Viņa apsēja ap galvu melno lakatu, uzvilka Lotes Hēdmanes mēteli, paņēma rokas somu un jau gribēja iet.

Tomēr, iekams devās ceļā, viņa attaisīja somu, lai palūkotos, vai tur atrodas nauda un visas citas lietas. Bet pēkšņi viņa šausmās iekliedzās. Viņas septiņi simts kronas bija nozudušas.

Viņa vēl pārmeklēja kleitas un mēteļa kabatas. Nauda bija nozudusi.

Nu viņa saprata, ka nauda nozagta. To būs paņēmis nažu trinējs pa to laiku, kamēr viņas soma gulēja aizmirsta ragavās.

Kājas viņai ļodzījās, un viņa bija spiesta apsēsties. Tas bija briesmīgs sitiens. Nu viņa vairs nevarēja braukt uz Ameriku. Visi ceļi bija noslēgti. Ak, augstais Dievs!

Viņa atspieda galvu pret galdu un mēģināja visu pārdomāt. Jā, viņa vakar savam ceļa biedram bija izteikusies, ka viņai ir nauda. Varbūt viņš visu dienu bija vienīgi gudrojis, kā šo naudu nozagt. Visā savā nogurumā un miegainībā, viņš šo domu nebija atmetis.

Viņš bija iznīcinājis viņas dzīvi.

— Cik grūti klājas cietsirdīgajā pasaulē vientuļam un nabagam, viņa domāja. Cik gan pasaule ir ļauna!

Viņu nesagrāba vis nožēlas. Drīzāk viņa saprata, ka ceļš uz sprausto mērķi bija noslēgts.

„Es gan varētu staigāt kā lielceļu ubadze,“ viņa domāja. „Bet kāda tam nozīme? Es taču ne tādēļ pametu savu māju, lai kļūtu dēkaine.“ ,

Bet arī mājās atgriezties viņai šķita neiespējams. Vai tiešām lai viņa atzīstas savam vīram, ka uzdevusies par mirušu, vēlēdamās viņu pamest? Tas nebija iespējams, par to ir domāt nedrīkstēja.

Viņa zināja, ka acumirklī atrodas pie labiem cilvēkiem. Vai lai viņa lūdz viņiem palīdzību? Bet tad jau viņai nāktos atzīt savu mānīšanos un negodu. Un šie taisnīgie cilvēki uzskatītu par savu pienākumu paziņot viņas vīram, ka viņa dzīvo.

„Manas acis mani vakar nevīla,“ viņa nodomāja. „Ragavās man līdzās tiešām sēdēja nāve. Nāve nevienam nedāvās brīvību, kas atdevies viņas varā.“

„Bet nāve ir tomēr maiga,“ viņa risināja tālāk savu domu. „Viņa visai maigi atraisīja saites, kas mani saistīja pie zemes. Kādēļ gan lai es tai neuzticētos?“

Tomēr Sigruna nosēdēja pārdomās pie galda kādu stundu. Viņa mēģināja samierināties ar domām par nāvi.

— Gan jau Dievs man parādīs žēlsirdību, viņa sacīja. Dievs zina visu. Viņš zina, ka es nevienam negribēju kaitēt. Viņš arī zina, ka tā ir mana vienīgā izeja.

Tai mirklī kāds ienāca istabā, bet viņa palika nekustīgi sēdot. Viņai tagad bija pilnīgi vienalga, kas viņu ierauga. Viņas" lēmums bija skaidrs, viņa zināja savu ceļu.

Viņa vēl gulēja, nolikusi galvu uz galda un aizsegusi seju rokām, kādēļ neredzēja ienācēju. Tomēr no nācēja soļiem noprata, ka tas bija jauns vīrietis.

„Tas ir laikam Svens Elversons,“ viņa domāja.

Viņa dzirdēja, ka ienācējs viņai tuvojās, bet tad atrāvās. Viņš aizgāja pie plīts, iekūra uguni un tad atgriezās pie galda.

— Vai tiešām tas tevi tik smagi nospiež, Ruta, viņš sacīja. Varbūt labāk atsūtīšu pie tevīm kādu no bērniem? Vai tiešām tevi nekas nesaista pie šīs mājas, lai tu mierīgi varētu atgriezties?

Pie šiem vārdiem Sigruna pacēla galvu un stingu un izmisuma pilnu skatu noraudzījās runātājā.

— Es neesmu tā, par ko jūs mani pieņemiet, viņa sacīja. Esmu Sigruna Rhonge, Algerēdas baznīckunga sieva.

Elversons atkāpās. Bet viņš bija pieradis tā sevi savaldīt, lai ko uzzinātu, ka pat neiekliedzās. Viņš tikai dziļi nobāla. Viņa apmulsums tomēr bija pārāk liels, un šā apmulsuma varā viņš pat sāka domāt skaļi.

— Sigruna Rhonge ir mirusi, viņš sacīja. Viņa nomira vakarnakti. Dzirdēdams par viņas nāvi, es devos uz Algerēdu, lai redzētu viņu pēdējo reiz, bet biju ieradies par vēlu. Viņa jau bija apbedīta.

Sigruna nekustīgi viņā nolūkojās. Viņu saviļņoja Svena Elversona dziļās skumjās teiktie vārdi. Viņa bija pārliecināta, ka pats Svens Elversons gan nemanīja, ka runājis skaļā balsī.

— Jā, kaut tiešām tas tā būtu! viņa it kā atbildēja viņa domām. Kaut Sigruna Rhonge tiešām būtu mirusi un apbedī La!

— Sigruna Rhonge ir mirusi, viņš vienmuļi un dobji atkārtoja, it kā īsti nespēdams citu aptvert. Viņu es šai pasaulē vairs neredzēšu.

— Jā, Sigruna piekrita. Arī es to varu apgalvot: Sigruna Rhonge ir mirusi. Bet es, nelaimīgais radījums, es dzīvoju.

Bet kāda jūtoņa, kas visu aptvēra daudz ātrāk nekā

skaidrais prāts, nu saviļņoja viņa sirdi. Viņa vaigus atgriezās sārtums, un acis iedzirkstljās.

Viņš pienāca pie Sigrunas, satvēra viņas roku un to mirkli paturēja. Otra roka viegli un žigli noglāstīja viņas vaigu. Varētu sacīt, viņš it kā gribēja sevi pārliecināt, ka viņam tiešām darīšana ar dzīvu cilvēku.

— Jūs esat dzīva! viņa balss ieskanējās kā gaviles, bet tad kļuva dobja un maiga. Jūs sēdāt manā istabā! Kā lai es to visu saprotu?

Svena Elversona izturēšanās Sigrunu pārsteidza, bet tai pašā laikā it kā viņai iedvesa drosmi, šis cilvēks vismaz viņas nelaimi neuzņēma ar saltu vienaldzību.

— Vārdi, ko jūs šorīt bijāt rakstījuši savai sievai, viņa drebošā balsī ierunājās, bija tiešām skaisti. Allaž esmu par jums dzirdējusi vienīgi tikai labu. Vai jūs gribiet man palīdzēt? Esmu iestigusi visdziļākā postā.

No viņas acīm plūda asaras. Viņa jutās tik izmisusi, palīgs viņai bija tik nepieciešams, ka viņa metās ceļos Svena Elversona priekšā.

Mirkli viņš vilcinājās, iekams viņu pacēla. Tai vietā viņš uzlika abas rokas viņas kamiešiem, noliecās tik zemu, ka viņa seja gandrīz skāra Sigrunas vaigu.

— Vai jūs man nepastāstīsit, kā tas viss notika?

— Kādreiz, kad es atrados visdziļākā postā, jūs man palīdzējāt. Ticiet man, ka es to vēlētos atalgot tūkstoškārtīgi, ja vien tas būtu manos spēkos.

Bet izteicis šos vārdus, viņš pēkšņi apklusa. Viņš pameta Sigrunu, paņēma krēslu, pievilka to pie galda un apsēdās.

Sigruna stāvēja viņam līdzās un vilcinādamās iesāka:

— Man būtu daudz ko stāstīt. Nemaz nezinu, no kuras vietas iesākt. Viņa gandrīz atkal izplūda raudās, bet tad tomēr savaldījās. Mēs ar vīru savā laulībā neesam bijuši laimīgi, viņa piebilda.

Svens Elversons gandrīz bija aizmirsis, ka sēd, kamēr Sigruna stāv kājās, bet tik daudz gan noprata, ka viņai nepieciešams atbalsts, lai viņa varētu turpināt savu stāstu.

— Mana sieva arī nebija laimīga, viņš sacīja.

Viņš atspieda elkoņus uz galda un apslēpa seju rokās, aizklādams acis.

Sigruna nu saprata, ka viņš gribēja viņu iedrošināt turpināt savu stāstu.

— Ļaudis droši vien par mums daudz runāja, viņa sacīja. Ja jūs vakar bijāt Algerēdā, tad laikam ar! dzirdējāt par mūsu pansionāru...

— Ak jā, viņš atbildēja, es dzirdēju vēl daudz ko vairāk. Bet neviens nerunāja par jums ļauni. Visu sejās es redzēju sēras un vienīgi sēras.

Viņš šos vārdus izrunāja gandrīz šņukstēdams. No jauna viņu sagrāba dziļās sāpes. Grūti viņam nācās runāt ar Sigrunu tādā mierīgā balsī, jo vienīgā viņa vēlēšanās bija ielikt savu galvu viņas klēpī un stāstīt par smagajām sāpēm, kas viņu vakar visu dienu bija plosījušas, kā arī par tām mokām, ko izcieta, ka viņa vecāki šorīt pastāstīja, ka atgriezusies viņa sieva, taisni tagad, kad viņa sirds spēja skumt tikai par vienu citu.

— Un neviens nešaubījās, ka esmu mirusi? vaicāja Sigruna.

— Nē, neviens nešaubījās, ka taisni jūs esat mirusi no bakām.

Sigruna tad strauji satvēra Svena Elversona roku.

— Un jūs nezināt, kas bija mirusē. Tā laikam bija...

Viņa pārtrauca savus vārdus un nespēja parunāt.

— Vai tā bija mana sieva? viņš vaicāja.

— Jā, viņa atbildēja, man liekas... tai vajadzēja būt jūsu sievai.

Viņš neatbildēja ne vārda, bet piecēlās un pagājās dažus soļus.

Tagad Sigruna saļima krēslā. „Nāve,46 viņa domāja, „nāve mani negrib atlaist. Kad es lūdzu Svenam Elver-sonam viņa palīdzību, es biju aizmirsusi, ka mirusē ir viņa sieva.64

Viņa sēdēja klusi raudādama un burzīdama rokās mutautiņu. Viņu no jauna apņēma šī dīvainā stindzinošā nāves sajūta.

Bet jau pēc dažām minūtēm viņa sēdēja pie galda saslējusies.

— Tagad jūs man visu pastāstīsit!

Viņa paklausīja. Svens Elversons nu uzzināja visu, kas noticis kopš tā brīža, kad brūzī ienākusi viņa sieva, līdz šim acumirklim.

Viņš klausījās dziļā saviļņojumā, izjuta smagas skumjas par to izmisuma pilno soli, ko bija spērusi Sig-runa, un visu to postu, kas bija pār viņu nācis. Viņš saprata labāk par Sigrunu, ka viņa bija aiz sevis noslēgusi visas dzīves iespējas. Ka ja viņa vēlējās palikt šai pasaulē, tad bija sev uzvēlusi mūžīgu nemieru, mūžīgas baismas, mūžīgu nožēlu, mūžīgu negodu.

Bet visās šais skumjās un dziļā līdzcietībā viņš nespēja sevī apspiest kādu gaviļu pilnu balsi, kas nemitīgi atkārtoja: „Viņa tomēr dzīvo, un viņa ieradusies pie tevis. Viņa sēd tev līdzās un runā. Visam citam nav nekādas nozīmes, ja tikai viņa dzīvo!“

Sigruna jau sen bija pabeigusi savu stāstu, un Svens Elversons sēdēja pārdomās, ko lai viņai saka un ko lai iesāk. Bet viņam tā klusējot, Sigruna saprata, ka Svens Elversons viņu vienīgi varēja sūtīt atpakaļ pie viņas vīra. „Šis vīrs nekad neļausies pierunāties rīkoties netaisni,“ viņa domāja.

„Viss ir bijis velts,“ viņa pie sevis noteica. „Nav nekādas izejas. Nāve negrib mani atlaist.“

Drosmīgi viņa raudzījās acīs savam liktenim. Viņa necentās ietekmēt Svenu Elversonu, minot savu lēmumu.

— Tas bija garš stāsts, viņš sacīja, un pats izbrīnījies juta, ka runāja ar Sigrunu taisni tādā pat balsī kā ar citiem, kas meklēja viņa palīgu. Bet viens man ir skaidrs. Jūs nedrīkstiet doties pasaulē un iznēsāt šo drausmo slimību. Pagaidām jums jāpaliek Hongeros.

Viņa paraudzījās Svenā Elversonā. Tas viss bija tik vienkārši. To viņa nemaz nebija iedomājusies. Viņai bija lemts dzīvot vēl dažas dienas. Viņa atvairīja pagaidām no sevis domas par nāvi.

— Pie manis atrodas vienīgi mani vecāki, viņš sa-

clja. Nedomāju, ka viņi bitos šo slimību. Jā, tiesa, mūsu mājā dzīvo arī daži sveši bērni. Viņus es aizvedīšu uz ciemu. Un šo mītni mēs uz kādu laiku noslēgsim. Jums jāpārvelkas dzīvojamā mājā un jāiekārtojas kādā viesistabā.

— Un vēlāk? viņa mēģināja runāt drošā balsī.

Viņš nodūra galvu un nogrima pārdomās. Mīlēdams

šo sievu, viņš it kā lasīja viņas domas un zināja, ka viņa atbilde viņai nozīmēja nāvi vai dzīvību.

Viņš spēja tikai atbildēt:

— To atstāsim Dieva rokā.

„Negribu viņu dzīt izmisumā, viņš domāja. Bet varbūt viņas pašas jūtoņas var mainīties. Varbūt viņā no jauna iedegas mīlestība pret vīru. Esmu par to pārliecināts. Gan viss būs labi.“

Viņa saprata, ka izšķirošais mirklis tikai mazliet atvirzīts, bet tomēr atviegloti nopūtās.

— Es domāju tā, viņš sacīja. Nav labi melot un kaut ko noslēpt. Labi -tas nav. Bet tomēr nav labi vienu cilvēku līdz nāvei nomocīt. Nē, tas arī nav labi. Un sirds var mainīties. Vai pareizāki sakot, tā var sevi atgūt. Tad viss tas, kas tagad šķiet tik smags, nokārtosies pats no sevis. Vai tiešām tam nevarētu ticēt?

Sigruna strauji papurināja galvu, tomēr nebilda ne vārda.

— Ak jā, pieņemsim, viņš sacīja, pieņemsim. Un nu jūs man atļausit pastāstīt visu maniem vecākiem? Viņi nav tie cilvēki, kas runātu vairāk nekā drīkst. Un neņemsim visu to tik smagi un skumji. Domāsim, ka viss būs atkal labi.

Sigrunai likās, it kā viņš tur sēdētu un čalotu ar viņu kā ar mazu bērnu. Citreiz šāda izturēšanās viņu kaitinātu, bet šoreiz tā bija tik tīkama un nortiierinošā. Viņai šķita, šis vīrs uzņēmies visas viņas rūpes un bēdas un nes tās viņas vietā.

Trešā daļa

SĒRAS

Tā bija Sigrunas māte Stenbrūtreskas vecā prāve-stiene. 1916. gada maija sākumā viņa viesojās pie saviem Buhuslēnes radiem, un būdama Algerēdas tuvumā, nolēma apciemot arī savu ziņotu un palūkoties kā viņam klājas.

Atbraukusi mazajās nabadzīgajās mācītāja mājās, viņa redzēja, ka baznīckungs bija pieņēmis pie sevis savu veco māti, kas nu vadīja viņa saimniecību. Viņa māte bija vienkāršs un patiess cilvēks, kāda nabaga loča atraitne, kas bija nomocījusies un nopūlējusies, lai tikai viņas dēls izmācītos par mācītāju. Prāvestiene nomanīja* vecā sieva bija lepna un laimīga, ka nu varēja dzīvot pie sava dēla un vadīt viņa saimniecību. Sigrunas māte viņu tik labi saprata. Tādēļ nespēja ļaunoties.

Bet tādēļ, ka nabadzīgā pastorāta ienākumi bija tik visai niecīgi, vecā kundze izmēģinājās ar pansionāriem. Viņa bija uzņēmusi savā mājā divas jaunas meičas, kas svaigajā Algerēdas kalnu gaisā cerēja uzlabot savas vājās plaušas.

Sākumā šie jaunie radījumi mazliet baiļojās drūmo nerunīgo mājastēvu, kas staigāja sērodams par savu sievu, bet kad ieradās vecā prāvesta kundze, viņu baismas jau bija izgaisušas. Vecā dāma jutās visai pārsteigta. Viņa bija iedomājusies, ka ieradīsies skumju un bēdu pilnā mājā, bet tai vietā še skanēja smiekli un joki un jautrība.

Tā viņai bija viena gāju pēcpusdiena. Vecajai kundzei likās, ka viņa zaudēs pacietību. Lai kur viņa gāja, visur viņai acu priekšā rēgojās mirušās meitas tēls, un

viņa nevarēja vien nobrīnīties par savu znotu, kas spēja paciest šo izlaisto meiteņu jokus, kas tik nepārprotami centās viņam izpatikt, un būtu viņš agrākais, tas viņu vienīgi kaitinātu un uztrauktu.

Bet mācītājs vairs nebija agrākais, to skaidri, un gaiši varēja nomanīt. Viņš bija kļuvis pavisam cits cilvēks.

Viņa smiekli bija skaļi un mazliet spiedzīgi, un viņš tik dīvainā kārtā centās plātīties savas sievas mātes priekšā ar savu cēlumu.

Agrāk viņa izturēšanās bija visai cienīga un nopietna. Pavadot viņa sabiedrībā pāris minūtes, bija skaidrs, ka viņš ir mācītājs, bet tagad šī cieņas pi'lnā izturēšanās bija zudusi. Agrāk likās, viņš gaidīja, lai ļaudis paši noprastu kāds viņš apdāvināts un ievērodams vīts. . Nu viņš pats par to runāja.

Viņš stāstīja par saviem skolas gadiem, cik vieglii nolicis mācītāja eksāmenu, cik daudz ievērojamu, un brīnišķīgu darbu paveicis savās draudzēs; viņš runāja un runāja, un, šķita, viņa runai nebūs gala.

Un abas meičas izbrīnā sasita rokas un skaidri un gaiši izrādīja viņam savu jūsmu.

Šķita, viņam tīk, ka sievas māte redz, cik ļoti šīs meičas par viņu jūsmoja, un ka viņš varēja darīt ar viņām ko vēlējās. Viņš līdzinājās cilvēkam, kas cietis smagu neveiksmi un tagad katrā ziņā grib gūt gandarījumu,.

Viņš nekādā ziņā neparādīja šīm jaunajām meičām savu uzmanību, drīzāk katrs viņa vārds izteica nicinājumu. Bet tomēr viņš nevēlējās viņas atstāt. Viņš gan runāja, ka viņu gaida darbs, tomēr negribēja pamest šo sabiedrību. Sākumā prāvestiene jutās noskumusi, jo viņai šķita, znots jau aizmirsis Sigrunu. Bet pamazām viņu pārņēma citas baismas. Viņa sāka nojaust, ka viņas znots tik gaužām sēro par Sigrunu, ka pamazām aiziet bojā-

Beidzot, kad jau bija visai vēls, un viņa gatavojās teikt znotam ar labunakti un doties pie miera, jo palika še pa nakti, viņa nespēja atturēties neaizrādījusi baznīckungam, ka saprot — viņš drīz apprecēsies pa jaunu, tomēr lūdza viņui uzmanīties un, neapmierināties ar pirmo, kas gadās ceļā.

Tad viņš lūdza vienīgi tikai savu sievas māti, lai pavada viņu tā istabā.

Nu viņš vecajai kundzei parādīja, ka šai istabā bija savācis visas Sigrunas lietas, ir tās, ko viņa bija atvedusi no vecāku mājām, ir tās, ko bija ieguvusi pēc savām laulībām'.

Sienas greznoja viņas ģīmetne dažādos lielumos, un viņas grāmatas gulēja plauktos visredzamākā vietā.

Vienu grāmatu prāvesta kundze pazina tik labi, tā bija maza lūgšanas grāmata, ko Sigruna bija dabūjusi savā iesvētāmās mācības laikā. Tā grāmata gulēja līdzās mācītāja gultai.

— Šo grāmatu es lasu katru vakaru^1, sacīja mācītājs, šo un nevienu citu.

Viņš atvēra kādu senlaicīgu rakstāmgaldu. Tur viņš bija paglabājis pāris ziloņkaula lietiņu, ko Sigruna bija dabūjusi bērnībā, Kā glāstīdams viņš tās pielika pie vaiga.

— Šīs lietiņas' viņa mīlēja, viņš. sacīja. Vienīgi manas rokas tos drīkst aizkārt. Citi cilvēki to visu pat nedrīkst redzēt.

Viņš rādīja prāvesta kundzei mazo Stenbrūtreskas gleznu, kas Sigrunai bieži bija sniegusi mierinājumu. Tā bija ietīta vairākkārtīgi zīda papīrā un turklāt vēl vienā drānas gabalā un apglabāta kā visdārgākā manta dziļi atvilktnē.

— Ticiet man, sievas māt, ka nevienas citas acis to nedlrīkat redzēt kā vienīgi manas, viņš sacīja.

Viņš rādīja prāvesta kundzei mazu galdautiņu, ko Sigruna viņam bija izšuvusi.

— Tas guļ uz šā galdiņa tādēļ, ka pati Sigruna to tur uzklāja, bet ja spīd saule, es tam pārsedzu citu galdautu. Sievas māte taču redz, ka tas nav izbalējis?

Sigruna viņam bija darinājusi vienu šūpuļkrēsla spilvenu, un tam pāris vietās bija atirušas bārkstis. Viņš pats tās bija mēģinājis piešūt lieliem rupjiem dūrieniem.

Viņš rādīja prāvesta kundzei, cik šie dūriena neglīti, bet kam lai viņš šo darbu būtu uzticējis?

Prāvesta kundze piedāvājās paņemt šo spilvenu līdz savā istabā un kārtīgi izlabot. To viņš nevarēja viņai atteikt, tomēr vairākas reizes pagrozīja spilvenu, iekams to atdeva sievas mātei.

Bet viņam visdārgākās lietas, abus Sigrunas laulājamos gredzenus un vēl kādu gredzenu, arī dažas rotaslietas viņš bija ielicis dzeltenā ādas maciņā.

—. Dienās es to nesu savā vestes kabatā, bet naktīs palieku zem spilvena. Es no tiem nešķiros ne dienā, ne naktī.

Un prāvesta kundzes sirdī iekvēlojās dzija līdzcietība. Viņa redzēja, ka sēras šo vīru galīgi nobeidz. Viņa saprata, ka viņš gribēja savaldīties, būdams starp cilvēkiem, bet tas viņam- nācās tik grūti, un tādēļ viņa izturēšanās bija tik mākslota.

Tad viņa apsēdās vienā dīvānā un, pamāja ar roku, lai viņš sēd viņai līdzās.

— Nāc un apsēdies man līdzās, viņa maigā mātes balsī sacīja, un atvieglo savu sirdi!

Tad viņš pēkšņi izplūda asarās.

— Ak es nezinu, es tiešām nezinu, viņš? izsaucās, kas ar mani notiks. Kopš Sigruna mani pametusi, es vairs nespēju dzīvot.

— Viņa mani atstāja, viņš turpināja, bet es nespēju sajust, ka viņa būtu mirusi. Man tā vien liekas, it kā viņa mani būtu pametusi tādēļ, ka manis baiļojās.

Es nespēju viņu darīt laimīgu, bet iemesls tas, ka es viņu pārāk mīlēju. Gribēju lai viņa pieder vienīgi tikai man. Un es laupīju viņas brīvību, it kā viņu ieslēdzu. Tagad es mocos pārmetumos, ka manis dēļ viņai nācies tā ciest. Būtu es zinājis, ka viņa mani tik drīz pametīs, tad būtu savaldījies. Kāda nozīme, ja tas mani galīgi sabeigtu, ja vien viņa šai īsajā dzīvē būtu kļuvusi laimīga!

Dzirdu, visi saka, viņa mirusi no bakām. Bet es nespēju ticēt, ka tas tā bijis. Neuzdrošinos sev vaicāt, kā bija, kad viņa pameta šo māju. Baidos, uzzināšu, viņa

»Zelma Lagerlefa. IV« nomira tādēļ, ka es viņu biju padarījis tik nelaimīgu, un viņa nespēja pie manis palikt.

Prāvesta kundze sēdēja klusuciezdama un ļāva mācītājam sūroties. Viņu mācītāja vārdi nepārsteidza, jo viņa bija veca un zināja, ka nekad neviens cilvēks nav stāvējis pie mīļotas būtnes kapa, nemocīdamies nožēlā un pašpārmetumos.

VĒSTULE NO HONGERIEM

Pēc dažām dienām vienā priekšpusdienā baznīckunga darbistabā ienāca Lote Hēdmane.

Viņai rokā bija vēstule, un viņa stingu skatu lūlgtfās savā priekšā, viņas mati pēc iespējas bija gludi sasukāti, un viņas pieri apstaroja tāda skaidrība, it kā pati debesu mirdza būtu izlijusi pār Loti Hēdmani.

Baznīckungs jutās izbrīnījies^ ka Lote Hēdmane ienāca tik mierīga un apvaldīta, jo kopš viņas nakts viņa allaž bijusi tik savāda un apmulsusi. Miera viņai nebija, un bieži viņa pati ar sevi skaļi runājāst Ļaudīm likās, viņa redz parādības, un tie, kas daudz maz ieklausījās viņas runā, noprata, viņa runāja par lielo pasaules sabrukumu un jātnieku uz sarkanā zirga, par drausmām zīmēm un nezvēriem un visas šīs pasaules bojā eju.

Cik, vien spēdama, viņa vairījās cilvēkus, bet it sevišķi mājastēvu. Neskaitāmas reizes viņš bija novērojis, ka Lote meta līkumus, lai tikai viņa izvairītos.

Viņas mati bija, izpūruši, viņas acis mežonīgi valbījās, viņas drānas bija bijušas nolaistas, un savus darbus viņa pavisam bija aizmirsusi.

Ja viņas ceļā gadījās šīs jaunās meitenes, viņa tām uzsauca bargus vārdus no svētiem rakstiem, kas gandrīz izklausījās kā draudi.

Mācītāja māte bija ieteikusi, lai Loti sūta uz viņas dzimteni, bet mācītājs saprata, ka Loti Hēdmani nomocīja bēdas par Sigrunu, kādēļ ņēma viņu savā aizsardzībā un ļāva viņai palikt savā namā.

Šai dienā ieraudzīdams viņas pārvērtību, viņš pats pie sevis sacīja: „Redzu, ka nu viņas bēdas izbeigušās. Tagad šai namā par Sigrunu sēro vienīgi tikai es pats.“

Bet Lote lūdza lai mācītājs viņu uzklausās pacietīgi, jo viņai daudz kas sakāms.

Mācītājam; par lielu izbrīnu, jo Lote izturējās gaužām svinīgi un nopietni, viņa iesāka stāstīt viņam vienu teikui

— Kādreiz bija vienas mājas, kur dzīvoja godīgi ļaudis, bet līdzās tām atradās kalns, kur dzīvoja milži. Vienreiz zemniece bija iegājusi milžu akmens istabā, lai palī-dlzētui vienai milža sievai radībās. Bet mazgājot bērnu, mazais viņai vienā acī bija ietašķījis ūdeni, un šī^1 acs kļuva redzīga un varēja novērot visu, redzēt, kā šie pazemes gari rīkojās viņas sētā. Bieži viņa tos pārsteidza, gan zogot ēdienu, gan izliekot cilvēkiem cilpas, bet nevienam viņa to nestāstīja.

Tad notikās, ka viņa aizbrauca uz rudens tirgu un staigājot starp izstādītām precēm satika savu kaimiņu milzL Viņa aizmirsās un to sveicināja. „Labdien, kaimiņ!“ viņa sacīja pasniegdama miizlim roku. „Kādu skaistu vadmalu jūs nopirkuši.“-—„Jā,“ atbildēja milzis, „turklāt īsti: lēti. Šī vadmalas gabala dēļ sāka plūkties divi zemnieki, un kamēr viņi plūcās, es paķēru vadmalu un aizgāju.“

Tad viņi vēl kādu laiciņu mierīgi patērzēja, bet beidzot milzis iesaucās: „Bet kā tas nākās, kaimiņmat, ka jūs mani redzat?“ — „Jā,“ viņa atbildēja, „kad es pēdējo reiz biju jūsu istabā, man acī ietasķījās ūdens piliens, un kopš tā laika es jūs redzu, vai nu jums tīk vai nē.“ — „Vai patiesi! Kuņā aci?“ — „Kreisajā,“ atbildēja zemniece. Tai pašā mirklī milzis izstiepa roku un pārvilka sievas acij. Viņš izrāva visu aci.. No tās vairs nepalika ne zīmes. Kopš tā laika viņa vairs neredzēja brīnišķīgas lietas.

Taisni tāpat baznīckungs rīkojās ar mani, pirmo reiz, kad mēs satikāmies, spiedzīgā un skaļā balsī teica Lote. Baznīckungs izrāva manu redzīgo aci. Kopš tās dienas vasa mana dzīve bijusi viens vienīgs sajukums. Es gan

JtgL.

redzu, bet nesaredzu skaidri, dzirdu, bet neskaidri, man vairs neveicās; un neviens negrib manī klausīties. Esmu nabaga un man nav savas mājas, visu mūžu^1 es palikšu tikai nabaga strādniece.

Baznīckungs rāmi viņā noklausījās un vienu mirkli, kad Lote apklusa, lai atvilktu elpu, viņš bez mazākām dusmām iebilda:

— Turpini, Lote. Tu droši vien neesi nākusi šodien pie manis, lai runātu vienīgi par šīm senajām lietām,.

— Nē, atbildēja Lote. Es tikai gribēju to atgādināt baznīckungam, tādēļ ka arī es esmu pret baznīckungu smagi nogrēkojusi. Dažreiz nemaz nav pa,r ļaunu atgādināt vecus parādus. Man tik un tā būs nepieciešama jūsu žēlsirdība un piedošana.

Vīrs viņas priekšā papurināja galvu.

— Nesaprotu; ko Lote grib sacīt.

Bet Lote nesamulsusi atbildēja:

— Es toties zinu labāki, un tā nav nekāda viegla atzīšanās, bet iekams es nonāku pie tās, man baznīckungam vēl kas sakāms.

— Nepiederu tiem cilvēkiem, kas skraida apkārt tenr kodāmi, viņa sacīja, pat Sigrunai neesmu stāstījusi par Homgeru mājām. Zināju visu šo stāstu, par nogalināto mācītāju un vārtu stabu un veco sievu pagraba namiņā un lāstu, kas gulstas pār Hongeriem. Bieži esmu domājusi, vai vīrs, kas zināja, ka nācis no šīls spēcīgās un mežonīgās dzimtas, ar ko ikvienam grūti nācies sadzīvot, kas turklāt zināja, kāda nāve viņu sagaida, rīkojies par reizi, ņemdams sev par sievu nevainīgu un biklu meiteni, kas līdzinājās uzplaukušam pumpuram un nespēja aptvert tumšās varas, kas: mājoja šai vīrā.

— Lote Hēdman!

Baznīckunga balss vēl allaž skanēja diezgan, rāmi. Viņš tikai ar šo saucienu it kā brīdināja Loti neiet par tālu.

— Ļaujiet man turpināt* mācītāj, Lote lūdzās. Es to neteicu kā pārmetumu, tikai gribēju atgādināt, ka vainu nes abas puses, jo* mūsu, Sigrunas un mana vaina, ir tik smaga, ka jūsu svaru kausos jāieliek daudz žēlsirdības un piedošanas, lai tie līdzsvarotos.

Tagad man atliek tikai pastāstīt, kā Sigruna no jums aizgāja. To es daru uz viņas pašas vēlēšanos. Šodien es no viņas saņēmu vēstuli, un viņa man raksta, lai to daru. Tas mani atbrīvo no smagā pazemojuma un meliem, un es atkal spēšu raudzīties ļaudīm acīs.

Tādēļ ka šos vārdus sacīja Lote Hēdmane, tad baznīckungam tie nelikās tik savādi. Viņš domāja, ka nu uzzinās, Sigruna nav vis mirusi no bakām, bet laupījusi pati sev dzīvību, un Lotei laikam liekas, ka, viņa it kā dabūjusi norādījumu to- visu pastāstīt Sigrunas vīram.

Bet turpinot savu stāstu, Lote Hēdmane vienmēr vairāk zaudēja drosmi, jo ievēroja, ka vīrs, kam viņa to stāstīja, satumsa, kā satumst debesis priekš negaisa. No visām pusēm cēlāsi padebeši. Viņu apņēma drausms saltums un drausms tumšums. Beidzot viņa gandrīz nespēja parunāt.

Tomēr ar visām grūtībām viņai laimējās^1 pastāstīt, ka saņēmusi ziņas no Sigrunas, un ka viņa pēc ierašanās Hongeros saslimusi ar bakām: Slimība nav bijusi bīstama, bet diezgan ilgstoša.

Visā savā slimības laikā un arī vēlāk viņa palikusi pie Hongeru labsirdīgajiem saimniekiem. Pasaulē uz savu roku viņa bijusi vienu vienīgu dienu, bet šīs dienas piedzīvojumi viņu tā izbiedējuši, ka nekas vairs nav varējis viņu: piespiest pamest savus draugus un viņu aizsargu un doties svešumā.

Bet daiļrunīgie vārdi, ko Lote bija domājusi sacīt par savu izmisumu un kaunu, un prieku, ka Sigruna tomēr mainījusi savus uzskatus un vēlās atgriezties mājās, par lika neizteikti.

Viņa tikai nolika baznīckunga priekšā šodien saņemto vēstuli, kas bija apzīmēta ar 15. maiju 1916. gada datumu, Hongeros un kur bija tikai nedaudzas rindiņas:

„Lote, aizej, pie Edvarda un izstāsti viņam visu.

Lūdz viņam atbraukt uz Hongeriem man pakaļ,

ja viņš atzīst mani par cienīgu būt vēl turpmāk viņa sievai!“

Vēstulē bija ielikta maza aploksnīte ar uzrakstu: Baznīckungam. Viņš to atplēsa un ieraudzīja vienu vienīgu vārdu: „Piedod.!“

Izlasījis^1 šo vārdu baznīckungs sāka skaļi: un griezīgi smieties. Šie' smiekli, līdzinājās pirrnai vētras brāzmai, kas salauž mākoņus, izklaidē tos uz visām pusēm, lai varētu uzsākt savu mežonīgo deju.

— Lote var tēlēfonēt Sigrunai un pateikt, ka es aizbraukšu pēc viņas rīt, sacīja baznīckungs. Šodien man jāpiedalās skolas eksāmenos.

Lote darīja kā viņai lika. Un pēc pulksten divpadsmitiem baznīckungs aizbrauca Viņš devās tālā braucienā uz kādu attālu skola Bet nonācis līdz krustceļam, nenogriezās pa to ceļu, kas veda uz, šo skolu. Viņš brauca uz austrumiemi pret Dālandes robežām, brauca uz Hon-geriem.

HONGERU MILŽI

Ai, nemaz nav nepieciešams ticēt, ka še darbojās pār-dabīgi spēki. Bet tas, kas; pie savas auss lāgiem sadzirdējis dārgo aizgājēju čukstus, vai arī nojautis, ka smagajos nemiera brīžos, kad sirds šķiet salūzīs, viņa dvēselē ieviļņojušās klusas maigas domas, vai arī grimdams gurduma miglā, jutis, it kā maigas rokas vadītu viņa spailvu, tam grūti nāksies noliegt, ka šai dienā ap nelaimīgo braucēju, kas lēnām brauca pa plašajiem vientuļajiem! kalnājiem, pulcējās neredzami gari.

Jo kaut gan viņš jutās bezgala nonicināts, atmests, pazemots, ievainots un pievilts, un viņa domas labprāt kavējās pie atriebības un soda,, tad tomēr tās allaž it kā valdonīgi aicināja un saistīja kaut kas cits.

Tās valdzināja Hongeri, nekad neredzētās senču mājas, kas ar savām sarkanajām: ēkām atradās augstā priedēm apaugušā kalnājā, no kurienes atvērās ainava ar desmit pakalniem, desmit augstām kalnu šķautnēm* dle-smit mirdzošiem ezeriem, desmit draudzēm, bet tikko desmit saimniecībām.

Viņam senās Hongeru mājas ar šo vārtu stabu, āboļu dārzu un pagraba namiņu nebija parādījušās, kā tās mēdzot rādīties citiem viņa dzimtas locekļiem.

Bet; šo māju burvību arī viņš bija izjutis. Domās viņš nu atgriezās savā jaunībā, kad’ bija staigājis^1 apkārt sapņodams, ka viņš salauzīs šo burvību un atbrīvos Honge^-rus no lāsta. Viņš atcerējās, ka bija domājis, ja nu šis lāsts gulās uz viņa dzimtu par mācītāja noslepkavošanu, tad šo lāstu varēs dzēst Hongeru dzimtas mācītais un svēts vīrs.

Vēlāk jaunekļa un vīra gados viņš šīs domas bija aizmirsis, tomēr savā ziņā tās bija nozīmējušas viņa, d'zīves ceļu.

Kad' viņš bija nodevies savām: studijām, un viņa ceji tik viegli pašķīrušies, viņš vairs neticēja, ka viņa dzimtas vīrus sagaida nelaime. Visa nelaime slēpās viņu drūmos neapvaldītos raksturosi un tumšās baismās pazaudēt to, kas viņiem pieder. Gudrs un apvaldīts vīrs par pašnāvību nedomās. „Taisni es viņiem pierādīšu, ka Hongeru Rhonge var nomirt tādā pat dabīgā nāvē, kā visi citi cilvēki,“ viņš lāgiem domāja. „Un varbūt tādā kārtā es tomēr iznīcināšu šo veco māņticību.“

Viņam patiesi bija laimējies pārvarēt visus jaunības kārdinājumus, viņš bija vedis apvaldītu un nevainojamu dzīvi, izņemot attiecībās ar savu sievuu

Tā sēdēdams savos ratos, viņš pēkšņi it kā iztrūkās no miega. Dažus mirkļus viņš bija aizmirsis savu nelaimi, bet tagad iedomājot sievu, viņa posts nostājās viņa acu priekšā visā savā nejēdzībā. Taisni tādēļ, ka viņš bija mācītājs un gribēja vest nevainojamu dzīvi, viņš izjuta visu to negodu, tenkas; un zaimus, kasi tagad viņam sekos kā dzelžainas pātagas^1. „Būtu bijis labāk, ja viņa nebūtu atgriezusies,“ viņš savā niknumā domāja. „Viņa manu dzīvi tur manā draudzē padarījusi neiespējamu. Man šķiet, ka mums atkal nāksies doties uz citurieni“

Bet diezgan savādi, viņa domas tomēr drīz novērsās no sievas un no jauna bija nodarbinātas ar šo veco savādo dzimtas māju.

Par Hongeriem viņam bija stāstījis viņa tēvs, un viņš bija stāstījis daudz ko vairāk, ne tikai par šo slepkavību un sodu.

Viņš bija teicis dēlam, ka nevienam nav zināms no kurienes cēlušies Hongeru ļaudis. Novadā, kur atradās šīs mājas, pēkšņi bija uzklīduši pieci brāļi, visi lieli, spēcīgi, skaisti; bet nezināmu ļaužu, no nezināmas zemes un runājuši svešu valodūl Visi bija ticējuši, ka viņi cēlušies no milža un kalnu apburtās sievas un patiesi viņu drosme un viltība, viņu dīvainības un neapvaldītais raksturs, bet galvenā kārtā lielā laime, kas viņus pavadīja, kādēļ viņi, viegli ieguva pasaulīgo mantu un īpašumus* šīs dlomas vēli vairāk apstiprināja.

Šie vīri, kas sākumā bija ieradušies šai apvidū kā vienkārši algādži īsā laikā bija ieguvuši Hongerus par savu īlpašumu, kur apmetās vecākais brālis, kamēr citi četri katrs sev bija ieguvis mājas.

Domas par vecākiem viņu it kā veldzēja. Viņa vecāki nebija līdzinājušies citiem zemniekiem. Viņi bija mīlējuši krāšņi ģērbties un viņu gaita bija stalta. Viņi vjegli būtu tikuši par kungiem, bet nekad pēc tā necentās. Šai pēcpusdienā viņam bija nepieciešams kaut kā spēcināt savu pašapziņu, un tādēļ viņš it kā izjuta gandarījumu^1, apzinādamies, ka pieder bagātai un apdāvinātai. dzimtai.

Ja visu tā labi apsver, viņš varbūt ir īsts savas dzimtas dēls. Lote Hēdmane viņu bija salīdzinājusi ar milzi un atgādinājusi viņiam, ka viņš pieder mežonīgai dzimtāk

Viņš atcerējās to vakaru, kad bija trencis šo tiesnesi, laikam gan viņā toreiz iekvēlojās šo veco^1 milžu mežonīgās asinis.

Domās viņš no jauna bija pievērsies savai sievai un mājai. No jauna viņa sirdi pārņēma smagas sāpes. Viņš atcerējās, ka visu pavasari bija staigājis apkārt, mocīdamies skumjās un sirdsapziņas pārmetumos. Bet lai cik smagas bija šīs ciešanas, vēl smagāki bija uzzināt, ka Si-

gruna viņu bez kaut kāda dziļa pamata aukstasinīgi nosodījusi uz šīm mokām. Nē, viss ļaunākais un smagākais bija, ka viņa bija sevi, pazemojusi uz tik riebīgu viltību, ka bija atbrīvojusies tik drausmā kārtā, uzticējusies^1 tādam nožēlojamam klaidonim un visbeidzot iekritusi tāda vīra rokās kā Svens Elversons, ko mācītājs reiz pats bija izdzinis no savas baznīcas: Lielāks negods vairs nevienu nevarēja sist.

„Viņa nokļuvusi pie īstā,“ mācītājs domāja. „Viņa, kas sevi uzdevusies par'mirušu, un viņš no cilvēkiem, iz* stumtais, kas pat neuzdrošinās rādīties cilvēku sabiedrībā“

Bet vjņa domas vēl reiz novērsās no šīm briesmīgajām sāpēm, atgriezdamās pie senču mājām.

Lielajos, kailajos klajumos, kur viņš tagad brauca, pūta ass un griezīgs rietumvējš, spēcīgais jūras vējš. „Še augšā ir stipri salts,“ mācītājs domāja, droši vien otrpus kalniem būs labāk. Hongeros, kas atrodas austrumu kalnu nogāzes aizvējā, droši vien būs silts un pavasarīgs.“

Tā viņa, domas atkal bija pie sentēviem^

Visi viņi kaut kādi atšķīrušies no savas apkārtnes.

Viens no viņiem ārkārtīgi bijis pieķēries savam' zir-gam* un reti kad gājis kājām. Ir savus darbus, ir izpriecas viņš veicis zirga mugurā, līdz beidzot kādā svētdienā ar visu zirgu iejājis baznīcā un prasījis, lai viņu šādā kārtā pieņem pie svētā vakarēdiena.

Iedomājot šo komisko skatu, baznīckunga sejā atplauka viegls smaids. Agrāk viņš bieži uzjautrinājās, iedomādamies sevi šai lomā. Tomēr viņš nekad nebija tin cējis, ka tas varētu būt patiesība un uzskatījis to tikai kā traku izdomu:

Šis zirga mīļotājs reiz saķildojies ar savu sievu. „Lāgiem jāpielieto arī saprāts, u;n mēs nevaram allaž paļauties tikai uz saviem, spēkiem,“ sieva ieteikusies. Bet vīrs bija sadusmojies, saķēris viņu un uzsēdinājs uz griestu sijas. „Mans spēks tevi uzsēdināja tur augšā,“ sacījis vīrs. „Pamēģini nu ar sava saprāta palīgu nokļūt lejā!“

Seno Hongeras milžu sievām droši vien nav bijušas

vieglas dienas. Viņi ir bijuši, varmācīgi un grezsirdīgi, un spītīgi. Viņi bijuši bez mēra spēcīgi un strādīgi, bet tai pašā laikā visai mīlējuši rupjus jokus, kas drīzāk varēja apbēdināt nekā uzjautrināt.

Viens no viņiem, bija ieņēmis galvā, ka viņam no visām lietām jābūt veselam pārim. Istabā nedrīkstēja stāvēt viens sienas pulkstenis, tur bija jābūt diviem.. Vienai istabai nedrīkstēja būt tikai viens logs. tur bija jābūt vai nu diviem, vai četriem, vai, sešiem. Divi. dūmaiņi, divas durvis, divas kūtis, divi šķūņi. Mājās nekad nedrīkstēja līgt vienu puisi vai meitu, bet allaž divus vai četrus, To jau nu varētu arī uzskatīt par tīri nevainīgu ie-domu, bet viņš ar šo iedomu gandrīz pilnīgi izpostīja Hongerus, pārbūvēdams tos un ievezdams šīs pā^u pārmaiņas.

Laidarā viņam vajadzēja atrasties tikpat daudz vēršu kā govju, viņš prasīja, lai sieva viņam dzemdē vienu zēnu un, vienu meiteni* zēnu un meiteni pareizā kārtībā. Ja nu sieva viņa vēlēšanos neizpildīja, tad ar viņu vis new varēja jokot.

Baznīckungs no jauna, pasmaidīja. Nē, Hongeru saimniecēm ne vienmēr bija, vieglas dienas.

Viens no viņiem pastāvīgi dziedājis. Dziedādams viņš atbraucis uz baznīcu, dziedādams no tās aizbraucis, dziedot atbildējis uz vaicājumiem, dziedādams apgulies un dziedādams piecēlies.

Bet par spīti savām dziesmām viņš tomēr bijis netaisns un cietsirdīgs vīrs, un taisni, ar viņu notikusi šī nelaime. Viņš gribējis^1 piekrāpt sava brāļa sievu mantošanas lietā, šo- lietu bija atklājusi viņa. paša sieva, aizgājusi pie mācītāja un lūgusi, lai mācītājs atnāk Hongeros un pārrunā ar viņas vīru šo> lietu. Bet Hongeru saimnieks bija savu sievu pārpratis, viņu pārņēmusi greizsirdības lēkme, pavadīdams mācītāju mājās, viņš viņam uz^ brucis un to nogalinājis.

Tiesa, ko viņš nupat bija teicis, ka Hongeru sievām ne vienmēr bija. vieglas dienas.

Tomēr neviena šo seno milžu sieva nebija uzdevusies par mirušu, lai tādā kārtā atbrīvotos no saviem vīriem.

Viņš īsi un skarbi iesmējās. Tiešām: varēja domāt, ka viņš no visiem: šiem' vīriem būtu tas ļaunākais. Citādi taču laikam viņa sieva nebūtu bijusi spiesta ķerties pie tik drausma līdzekļa.

Un ko tad viņa viņam varēja pārmest? Vienīgi pārliecīgu mīlestību. Cita nekā viņš no viņas nebija prasījis, vienīgi lai viņa piederētu tikai viņam, viņam vienīgam.

Bet ja nu tāda prasība būtu bijusi pārāk smaga? Ja nu tā būtu bijusi grūtāki izpildāma,, nekā šo sentēvu mežonīgās iedomas? Vai viens cilvēks drīkst prasīt, lai otrs viņam piederētu absolūti? Ne tikai ar savu mīlestību* bet ar visu, visu sirdi un dvēseli?1

Baznīckungs nu iedomājās, ka Sigruna viņam allaž likusies tik atšķirīga no visiem citiem^1, cilvēkiem, it kā viņai būtu sava īpatnēja pasaule, kurai viņa tomēr ne^ kad nedrīkstēja nodoties.

Un Sigrunas īstā daba bija žēlsirdība, to mācītājs zināja* Darīt labus darbus, uzupurēties citu labā, kopt slimniekus, to prasījusi viņas daba, bet viņš tam allaž bija pretojies. Viņš to nespējis paciest* Viņš gribēja, lai viņa viņam piederētu pilnīgi, viņš nespēja dalīties.

Un notikušais, kas viņam likās tik pretīgs un drausms — vai varbūt vienīgi tāds iznākums nebija paredzams? Saliekta tērauda atspere uz vietas bija izālējusies taisna, tiklīdz spiediens bija samazinājies.

„Sigruna ir pati žēlsirdība,“ viņš domāja. „Tas ir viņas dzīves uzdevumsi Taisni to man nācās saprast.“

Šī pēkšņa savas pašas vainas apziņa viņu it kā atveldzēja. Sigruna nu viņam vairāk nelikās tik bezgala dziļi grimusi, tik cietsirdīga un nejūtīga.“

Viņš šo domu visādi apgaismoja. „Skaidrs,“ viņš pie sevis noteica, „taisni: tādēļ mēs nekad nebijām laimīgi. Es viņai neļāvu sekot savas dabas saucieniem.“

Bet pēkšņi viņam atkal uzbruka asas sāpes. „Šis Svens Elversons, viņš viņai labāk piemērots nekā es. Arī

viņš nododas žēlsirdības darbam. Tādēļ Sigruna pie viņa palikušā“

Līdz šim viņš nebija sajutis greizsirdību domājot par Svenu; Elversonu. „Sigruna zina, ko viņš izdarījis,“ viņš pie sevis noteica „Viņa nevar viņu mīlēt,“

Nu viņam viss likās daudz aizdomīgāks. Kādēļ Svens Elversons tūlīt viņam nebija ziņojis, ka Sigruna ieradu-sies Hongeros? Varbūt viņš Sigrunu mīlēja un gribēja viņu paturēt pie sevis?

Bet šais dusmās viņā iekvēlojās kāda doma, kas it kā šūpojās šai vientulīgajā klajumā un atveldzēja nelaimīgā braucēja dvēseli līdzīgi vēsam vasaras lietum.

„Vai tev ir kāda tiesība sagaidīt palīgu no Svena El-versona?“ sacīja šī doma.

Un baznīckungs atcerējās; ka viņš bija sadragājis Svena Elversona, dzīvi un notiesājis viņu uz mūžīgu postu.

Bet viņa paša vainas apziņa dīvainā kārtā mazināja viņa dusmas par citu noziegumiem pret viņu pašu. Šīs domas bija kā vēss dizēriens drudža murgos.

Tās modināja viņā pazemību un savaldību.

Viņš vairs nespēja justies kā soģis un atriebējs* kura pusē visa taisnība

Viņš gan nedomāja piedot, bet visu pamatīgi, pārbaudīt un apgaismot, iekams teiks savu spriedumu.

VĀRTU STABS

Braucējs pievilka grožus un apturēja zirga Saulrieta mirdzā viņa priekšā gulēja Hongeri..

Pirmā mirklī viņš gandrīz šaubījās vai atbraucis īstā vietā Aprakstos viņš allaž bija dzirdējis, ka Hongeri ir lielas mājas ar daudzām piebūvēm. Še turpretī pati dzīvojamā ēka gan bija liela, bet visas citas piebūves diezgan sīkas.

Bet āboļu dārzs še bija. Nokalnā starp mazajām ēkām auga augstas simtgadējas^1 ābeles, kas pašlaik līgojās krāšņos ziedos, pārvērzdamas visu pagalmu viegli viļņainā baltā un rožainā ziedu jūrā.

Tur stāvēja ar! vecais ozols, tas gan vēl nebija salapojis; tomēr viņa vecie krevejainie zari bija segti maigiem pumpuriem un drīz leposies maigām lapām.

Skatam atvērās ainava. Burvīgi skaista un; smalki zīmēta ainava. Desmit kalnu nokares, desmit ezeri tagad saulrietā greznojās visdažādākās krāsās, tur viens kalns zaigoja viegli gaišs, bet otrs draudīgi melns, viens ezers vizēja kā tērauds, kamēr nākošā kalna egles zaigoja zeltā.

Nebija domājams, ka cilvēki, kas visu savu mūžu redz šo skaisto ainavu, varētu palikt cieti un rupji mežoņi, ka viņu domas varētu; kavēties vienīgi: pie mantas un varas. Šai apkārtnes' skaistumā mācītājs it kā rada izb skaidrojumu, ka viņa sentēvi mīlēja krāšņumu* bija līksmi un augstsirdīgi.

Labu laiciņu viņš sēdēja nolūkodamies šai ainavā, bet beidzot tomēr izlēca no ratiem un iebrauca zirgu un ratus tuvējā mežā. Še viņš piesēja zirgu pie viena koka, nolika zirga priekšā barības tarbu un lēniem soliem devās šais mājās.

Nonācis tik tālu, ka jau labi varēja pārredzēt ēkas, mācītājs ievēroja, ka šai maigā gaišajā ziedoņa vakarā pie galda zem lielā ozola sēdēja viens vīrs un viena sieva. Vīrs skajā balsī kaut ko lasīja un sieviete nodarbojās ar rokdarbuL Viņi nācēju vēl nebija pamanījuši.

Viņš apstājās, taisīja līkumu, apiedams vienu mazo ēciņu un tuvojās viņiem no otras puses. Pāvi sami tuvu laukumam, kur sēdēja šie abi cilvēki, auga biezs eglīšu žogs. Mācītājs nu uzmanīgiem soļiem piezagās šim žo-garm Pienācis tik tuvu, ka skaidri varēja sadzirdēt lar sītāja balsi, mācītājs nogulās zemē, pašķīra dažus zarus, lai varētu saredzēt šos abus cilvēkus.

Ne mirkli viņš neizjuta sirdsapziņas pārmetumus, ka grib viņus noklausīties. „Mana un Sigrunas nākotne likta uz spēles,“ viņš domāja. „Nepieciešams, ka es uzzinu patiesību, lai tas notiktu kādā ceļā.“

Sākumā viņš gan tikai varēja noklausīties kādu Snoilska dzeju. Tā bija neliela poēma par kādu kara

gūstekni, kas beidzot ticis atbrīvots un pēc gapa uti grūta ceļa, beidzot vienā tumšā vakarā atrodas pie nabadzīgas būdiņas, kur priekš daudziem gadiem pameta savu sievu. Bet palūkodamies caur logu, viņš ierauga, pie sievas sāniem: citu vīru Viņš saprot, ka sieva domājusi viņu esam mirušu, un tad aiziet tumšā naktī, lai nesagādātu savai sievai raizes. Bet iekams dodas ceļā, viņš pie durvju kloķa piestiprina mazu ādas maciņu, kur glabājis visus savus grašus, atstādams tos kā dāvanu šai na-badzīgai mājiņai.

Svens Elversons šo dzeju par mīlestību, kas prot nest upurus, lasīja visai skaisti, bet baznīckungs tikai dzirdēja vārdus, nemaz neaptverdams to saturu. Viņa dvēseli pilnīgi valdzināja viņa sieva.

Sigruna sēdēja tā, ka viņš nespēja saredzēt viņas seju. Bet viņš tomēr redzēja viņas augumu. Viņš pazina viņas matus, skaisto kakla izliekumu, katra viņas roku kustība bija viņam tik pazīstama.

„Viņa dzīvo!“ viņš pie sevis čukstēja un salika rokas. „Patiešām viņa ir dzīva.“

Aizkustinājumā viņa sirds gandrīz izkusa. Viņš gan nebija domājis, ka tāda būs viņu atkalredzēšanās. Viņš vairs nejuta dusmu, negribēja viņu sodīt par visām tām ciešanām, ko Sigruna viņam bija sagādājusi, viņš negribēja vairs ar viņu runāt par to negodu, ko viņa sev bija uzvēlusi, asarām acīs viņš vienīgi gribēja pateikties Dievam, ka viņa ir dzīva un vēlas atgriezties pie sava vīra.

Viņš aizsedza rokām seju un domāja, kas gan no viņa būtu iznācis, ja Sigruna patiesi būtu mirusi. Vecs vientuļš naida pilns vīrs, kas mokās un bezcerībā vilktu savu dzīvi, kā vienīgā interese būtu paglabāt savas atmiņas, vīrs, kas meklētu citu sievu sabiedrību vienīgi lai viņas zaimotu, tādēļ ka tās nelīdzinās tai vienai vienīgāk Viņš pat nespēja saskatīt šā bezdibeņa dzīles, kurās būtu nogrimis.

Braukdams šurp viņš savā izmisumā bija pat vēlējies, kaut Sigruna labāk nebūtu viņam, sūtījusi šo vēsti.

Negudra uin nežēlīga vēlēšanās! Kā gan viņam varēja ienākt prātā tāda vēlēšanās?

No jauna visas šīs domas kā viesulis saviļņoja viņa dvēselL Šai dunoņā bija dzirdamas abu cilvēku balsis.

Pirmā sajūsmā viņš jau gribēja doties pie viņiem, steigties pie Sigrunas. Bet tad savaldījās:. „Nē,“ viņš domāja. „Mūsu starpā vairs nedrīkst būt ne šaubu^ ne aizdomu. Mūsu laimes labā man jāpaliek vēl še.“

— Šovakar vairs nelasīsim, sacīja Sigruna, kad Svens Elversons bija beidzis šo dzeju. Man jums kas stāstāms.

Un klausītājs aiz egļu žoga dzirdēja Sigrunas dzīvības pilno balsL Tā bija tikpat maiga kā agrāk, dobja un aizkustinoša ar šo mazo tik tikko manāmo šļupstoņu.

Svens Elversons pacēla galvu un viņu uzlūkoja. Bazr nīckungs uz vietas ievēroja, ka viņš bija ļoti mainījies. Līdzīgi citiem vīriem viņš nesa augstu savu galvu, un viss viņā liecināja izglītota cilvēka brīvu, nepiespiestu izturēšanos. Senāk viņam tik raksturīgais sektantu spre-diķotāja tonis, pārspīlētā pazemība bija izzudusi.

— Jā, taisnību sakot, tiešām grēks, ka šādā vakarā sēdi noliecies pār grāmatu, atbildēja Svens Elversons. Būs daudz jaukāk patērzēt.

Sigruna mazliet vilcinājās uzsākt sarunu. Viņa salocīja savu rokdarbu, un tikai, kad tas bija pabeigts, noteiktā balsī ierunājās:

-— Tagad tas padarīts, ELversona kungs.

— Kas tad? viņš pavisam bezrūpīgi ievaicājās. Vai jūsu darbs?

— Nē, bet tas, ko jūs man lūdzāt ikdienas, kamēr vien es atrodos zem jūsu pajumta, tagad tas padarīts.

— Vai jūs---

Saviļņojumā viņš bija piecēlies un nepabeidza savu domu.

Bet Sigruna, skaidrā, noteiktā balsī, kur pat nebija sadzirdāmas ne mazākās trīsas, atteica;

— Es aizrakstīju Lotei Hēdmanei un lūdzu visu izstāstīt Edvardam. Šai mirklī viņš jau zina, ka esmu dzīva. Rīt viņš atbrauks pēc manis.

— Viņš atbrauks še? vaicāja Svens Elversons, un viņa balss vairs neskanēja gaiši un dzidri. Tā bija tik klusa un vāra.

— Jā, atbildēja Sigruna. Es viņu lūdzu ierasties še, Hongeros. Vēlāk es jums pateikšu* kādēļ to darīju. Tagad es vispirms vēlos zināt, vai jūs priecājaties.

Baznīckungam šķita, ka vīrs taisni viņa acu priekšā pārmainījās. Viņš it kā sabruka un ap viņa lūpām atkal gaiši iezīmējās šis padevīgais smaids. Nupat tik līksmās acis drūmi lūkojās uz zemi. Rokas ļengani nokarājās gar sāniem- Nu viņš kā senāk tik nepatīkami pazemīgi, atbildēja Sigrunai.

— Protams, ka es priecājos, Rhonges kundze, viņš sacīja. Bet jūs esat pārāk laipna, pasvītrodama it kā tas būtu mans darbs. Es taču zinu; vai pareizāki sakot, esmu sapratis, ka kopš pārgājis jūsu pirmais uztraukums, nav pagājusi neviena diena, kur jus nebūtu nožēlojusi savu soli un nebūtu ilgojusies pēc savām mājām. Bet varbūt jūs gribējāt sacīt, ka esmu jums iedvēsis drosmi spītēt sava vīra dusmām un pasaules cietsirdīgajam spriedu^ mam. Tikai šai vienā ziņā es varētu lepoties.

Vīrs, kas aiz žoga klausījās, uzņēma šos vārdus ne tikai ar ausīm, bet ar visu savu dvēseli. „Kur te slēpjas taisnība un kur meli?“ viņš gudroja. „Lai Dievs man palīdzētu saskatīt tikai patiesību!“

Sigrunas seju viņš nespēja saskatīt, bet viņam likās, ka Sigruna viegli paraustīja plecus.

— Nē, protams. Citā ziņā man jūsu palīdzības nemaz nevajadzēja.

— Man būs patīkami atcerēties, ka tas tiešām tā, maigā balsī atbildēja Svens Elversons. Jūs jau tūlīt sapratāt lielo netaisnību, ko bijāt izdarījuši pret savu vīru. Nemaz nebija iedomājams, ka jūs būtu varējusi nosodīt uz mūža vientulību un skumjām cilvēku, kas jūs tik bez<-gala mīl. Esmu pārliecināts, dziļi un noteikti pārliecināts, ka jūs šo soli,, būtu spērusi jau daudz agrāk, ja nebūtu saslimusi. Agrāk jums trūka spēka, lai panestu visu šo saviļņojumu un ļaužu ļaunās mēles. Un es būtu

pēdējais, kas taisītu jums pārmetumus, ka esat vilcinājusies. Es zinu labi, ko tas nozīmē justies no saviem līdzr cilvēkiem izstumtam un atmestam.

Sigruna viegli sakustējās, kā izrādīdama nepacietību. Kad viņa atbildēja, viņas balsī skanēja tikko manāms izr smiekls:

— Jā, taisni to jau zināju, Elversona kungs^1, ka jūs šīs ziņas iepriecinās. Bet tādēļ, ka mēs runājamies vienatnē pēdējo reiz, tad gribu jums pastāstīt, ka tas nav tikai jūsu nopelns, ka es atgriežos pie sava vīra. Daudz šai ziņā man palīdzējusi arī jūsu sieva, varbūt pat vair rāk nekā jūs. Man šķiet, viņa pratusi bezgalīgi mīlēt, turpināja Sigruna maigā balsī. No viņas es esmu mēģinājusi mācīties mīlēt.

Svena Elversona seja aptumšojās.

— Viņa bija laba sieviete, viņš atbildēja pavisam vienkārši bez parastās daudzvārdības. Mēs viņu ļoti ieredzējām, kamēr viņa dzīvoja pie mums.

—• Tālijas māte man šo un to par viņu pastāstīja, sacīja Sigruna. Viņa ieradusies pie jums Grimsalā, dienā pēc skolas nama nodegšanas. Viņa jums gribējusi pat-teikt, ka ir viņa, ir skolotājs darījuši, visu, kas stāvējis viņu spēkos, lai bērni jaunajā skolas namā justos labt Viņa centusies jūs pārliecināt neņemt šo nelaimi tik ļoti pie sirds. Ar šo darbu jūs tomēr sev ieguvuši draugus, Ļaudis sākuši saprast, cik jūs vērtīgs cilvēks.

Svens Elversons kaut kā padevīgi pamāja ai" roku, it kā gribēdams sacīt, ka nevēlas to visu vairs dzirdēt, bet Sigruna turpināja.

— Es jūsu sievu tiku redzējusi Api urnā, un cik atceros, viņa tiešām bija gaužām neglīta. Varbūt par iemeslu bija tas, varbūt arī kas cits, bet Tālijas māte stāstīja, ka jūs pret viņu izturējies tik skarbi, kā gandrīz ne pret vienu cilvēku. Ja nu es lūgtu jūsu roku,“ jūs viņai zobgalīgi uzsaucis, „tad tik es redzētu, cik augstu jūs mani novērtējat.“ Pie šiem vārdiem viņa nav ne nobālusi, ne nosarkusi, viņas vaigs tikai, kļuvis pelnu pelēks un viņa uz vietas piecēlusies. „Jūs tikai jokojiet, bet nedomājiet

»Zelma Lagerlefa. IV«

nopietni,“ viņa atbildējusi. „Ja jūs vēl reiz to atkārtotu visā nopietnībā, tā būtu mana mūža Laimīgākā diena.“ Pēc šiem viņas vārdiem jūs bijis dziļi aizkustināts, un pēc dažiem gadiem jūs patiesi viņu apprecējis, jo šī viņas atbilde norādījusi, ka viņa ir augstsirdīga un laba sieva.“

.— Jā, tiesa, viņa bija ir augstsirdīga, ir labsirdīga, atbildēja Svens Elversons, Negribu to viņai noliegt. Vai tas nebija brīnišķīgi, ka viņa bija ar mieru *precēt tādu cilvēku.

— Tālijas māte man stāstījusi, ka taisni viņa jums ieteikusi pārcelties uz Hongeriem. Viņa pazinusi šīs mājas, un zinājusi, ka tās atrodas visai, vientuļā vietā, un ka iūs tās: dabūsit par smiekla naudu. Viņa ap jums ienesa mieru, rūpējās par jūsu labklājību, man šķiet, viņa pat pārdevusi mežu* lai jums būtu līdzekļi dzīvei, viņa iekārtoja jūsu māju tā, lai tā daudz maz atbilstu jūsu audzināšanai un paradumiem, viņa uzņēma visus, kam bija nepieciešama palīdzība, un ko. jūs atvedāt mājās, kamēr jums laimējās viņiem atrast kādu nodarbošanos. Vai tiešām. jūs nespējiet ticēt, ka tā sieva jūs mīlēja?

— Nē, atbildēja Svens Elversons, man šķiet, ka viņa mēģināja mani iemīļot. Viņa centās pārvarēt to, kas manu klātbūtni padarīja; tik smagi panesamu, bet beidzot tomēr neizturēja un aizbrauca līdz Gustavsonam.

— Tā tasi nebija, pavisam ar’ nē! strauji ierunājās Sigruna. Tādēļ viņa nesekoja Gustavsonam. Bet viņa zināja, ka jūs mīlat kādu citu. Kaut kādā veidā jūs sevi bijāt nodevis. Uz jūsu galda allaž gul kāds dzeju krājums. Tālijas māte stāsta, ka jūs pastāvīgi lasot šo dzeju grāmatu, bet tikai vieinu vienīgu dzeju, islandiešu Bjarnl Torarensena mīlestības dziesmu.

Svens Elversons pielēca kājās. Viņš ķēra ar roku pie sirds.

— Ko jūs gribiet sacīt? un viņa balss skanēja gandrīz draudīgi.

Sigruna pacēla roku.

— Gribu ar jums runāt par jūsu sievu, viņa. atbildēja, Rīt manis vairs še nebūs, viņa jau maigāki piebilda.

Un vēl reiz viņš padevīgi un pazemīgi apsēdās. Bet viņa acīs bija zaudējušas savu parasto mirdzu. Nopietni un biargii tās noraudzījās Sigrunā.

Vīrs, kas aiz žoga klausījās, lielā sasprindzinātībā paliecās uz, priekšu. Viņš gan pazina Sigrunas balsi, bet daudz kas viņas būtē viņam nu šķita tik, svešāds. Viņā nu bija jūtams rāms miers, nobriedušas sievas miers, kas agrāk viņai trūka. „Viņa daudz ko> pārcietusi, kopš mēs pēdējo reiz redzējāmies,“ viņš nodomāja. „Nekad agrāk viņai nebija tāda spēka valdīt pār cilvēku ar ko runā. Nu viņai neviens nespēji pretoties.“

— Pieņemsim, turpināja Sigruna, ka jūsu sieva^1 pērnruden skaidrāki) kā jebkad agrāk ievēroja, ka jūs viņas nemīlat! Varbūt jūs lasījāt biežāk šo dzeju. Ko gan es zinu? Un viņa no jums aizgāja, bet aizgāja tā, lai jūs varētu ticēt, ka pameta jūs aiz, mīlestības pret citu, tādā kārtā atvieglodama jūsu dzīvi. Tādēļ viņa sekoja nažu trinējam. Esmu par to runājusi ar jūsu -māti, un viņa pilnīgi piekrīt man. Arī nažu trinējs man teica to pašu;“ „Viņa nāca, pie manis tādēļ, ka Svens Elversens viņas nemīlēja,“ viņš sacīja.

Svens Elversons kā atgaiņādamies pacēla rokas.

— Kādēļ man tas viss jādzird? viņš sacīja. Vai tiešām: jūs domājiet, ka to uzzinādams es kļūšu, laimīgāks?

— Jā, atbildēja Sigruna, ir labi zināt, ka tevi karsti

mīlējis viens labs cilvēks. Ir labi, ja jums nav jādomā, ka jūsu sieva, izlikusies vai bijusi nepastāvīga. Saprotiet: viņa līdzinājās šim kara vīram, par ko mēs nupat

lasījām,. Viņa manī mācījusi mīlēt, turpināja Sigruna. Ka mīlestība var kļūt augstāka par saprātu, ka tā tik pilnīgi var piepildīt dvēseli, ka paša miesu it kā vairs nejūti.

Viņa piecēlās un nostājās aiz Svena Elversona krēslai. Pie kam viņa pagriezās tā, ka viņas vīrs nu redzēja viņas seju, un viņš gandrīz apmulsis atkāpās, jo Sigru-nas daiļos, vaibstus šai mirklī apstaroja pārdabīgs skaistums.

Nu viņa runāja visai strauji, attīstīdama savas domas un nenogaidīdama atbildes.

— Šo dzeju, ko parasti mēdzat lasīt, Elversona kungs, sauc „Dziesma Sigrunai“. Un vai nu šā vārda, vai kāda cita iemesla dēļ, jūsu sievai šķita, ka viņa zina, ko jūs mīlat.

Svens ELversons gribēja runāt, kaut ko apgalvot vai paskaidrot, bet Sigruna viņu aizkavēja.

— Man jāizrunā, lai» jūs^1 saprastu, kā jūsu. sieva prata mīlēt ir dzīvē, ir nāvēt Mēģiniet viņu iedomāties kā dvēseli, līdz pašām nezināmām dzīlēm mīlas pārpilnu dvēseli, un ka šī dvēsele nolemj sevi upurēt mīļotā cilvēka labā! Ka šī dvēsele redz ceļus un līdzekļus, ko cits pat nespētu iedomāties, ka tā pilnīgi paņem cita cilvēka gribu, valda un vada, iečukst tam domas, diktē vārdus, piespiež, lai viss iet pēc viņas vēlēšanās.

Svens Elversoms papurināja galvu. Maigā, bet pilnīgi noraidošā balsī viņš sacīja:

— To var sacīt tikai par Loti Hēdmani.

— Jā, atbildēja Sigruna, es zinu, ka runāju par Loti Hēdmani. Un negribu arī noliegt, ka taisni viņa mani mācījusi ticēt mirušo varai. Bet kā gan jūs zināt, ka viņai nav taisnība? .— Kāda zvaigzne gan atvadīja mirēju taisni pie manis? No kurienes radās šīs domas, kas sagūstīja mani savā varā? Jūs zināt, cik esmu bailīga un jūtīga. Tiesa, gulēdama es domāju pamest savu vīru, bet kādēļ gan lai es būtu rīkojusies tādā veidā? Man bija citas izejas. Bet kopš tā mirkļa, kad jūsu sieva gulēja mirusi manā gultā, es vairs nespēju ne iedomāties, ne redzēt citas izejas. Kādēļ arī Lote Hēdmane šim, plānam nepretojās? Kādēļ nažu trinējs ieradās tikai tad, kad es jau biju aizgājusi? Kādēļ taisni tai dienā viņš bija tik rāms un padevīgs? Kādēļ mūs neviens nepanāca? Kādēļ viņš nozaga manu naudu? Kādēļ neviens mūsu plānu neizjauca? Mani plāni gan nebija visai nopietni pārdomāti. Kādēļ gan viss tas, Elversona kungs, ja ne citādi, kā sieva, kas jūs mīlēja, savā bezgalīgajā, nebeidzamā, varenā mīlestībā bija nolēmusi atvest pie jums sievieti, ko jūs mīlat?

Viņa bija runājusi dedzīgi, apgaroti, pilnīgi tā brīnuma varā, kuru šķita aptvērusi. Bet viņa balsī nebija nojaušama ne mazākā kaislība. Klausītājs aiz žoga to skaidri novēroja, Sigruna runāja ar vīru, kas viņu mīlēja, pilnā pārliecībā, ka šis vīrs saprata — Sigruna viņa nemīl.

Ari Svens Elversons to izjuta. Viņa balss no saviļņojuma bija pavisam aizplīvurota, bet tur neieskanējās kaislība.

— Pieņemsim, ka tā ir! Bet tagad labāk runāsim par Loti Hēdmani, ja jūs to vēlaties! Bet ja nu mirušās dvēsele jūs atsūtīja šurp, vai tikpat labi tas nevarēja būt ar nolūku mani mocīt un sodīt? Viņa taču zināja, ka mana mīla tikai pieaugs, tāpat kā jūs mani nekad nemīlēsat.

— Jā, atbildēja Sigruna, tādā pat dīvainā iedvesmā, it kā viņa runātos ar citas pasaules būti, protams, ka viņa to zināja. Un viņa arī zināja, ja jūs kaut kas neaizsargātu pret katru citu mīlestību, izņemot viņas, jūs man nebūtu atļāvis tik ilgi palikt Hongeros. Bet varbūt viņa domāja, ka jūsu dzīvei tomēr sniegs zināmu saldmi apziņa, ka jūs mani mācījāt kā jādzīva Vai nav tiesa, ari tas varēja būt viņas nolūks? Vēlāk, kad jūs kļūsit vecs, kad visas šīs kvēlās un karstās jūtas pārvērtīsies pelnos, jūs par šo ziemu Hongeros domāsit kā par jūsu dzīves vislaimīgāko posmu.

Svens Elversons noliedzoši papurināja galvu.

— Tagad vēl nē, viņa sacīja, bet vēlāk, līdz pat jūsu mūža pēdējam mirklim. Redzat, man šķiet, ka mani pirmītējie vārdi būs pareizi, ka viņas nolūks bija, lai jūs mani iemācītu dzīvot. Kas gan es biju, kad priekš dažiem mēnešiem ierados pie jums? Ļauna es nebiju, vēlēr ju visiem labu, bet es biju bailīga, es gan mēģināju rīkoties pareizi, bet tam visam bija tikai gadījuma raksturs. Manai dzīvei trūka plāna. Es vēl nezināju, ka ik katros apstākļos cilvēks var palikt labs, patiess, uzticīgs un žēlsirdīgs. Taisni to esmu pie jums mācījusies — ienīst visu, kas apgāna dvēseli. Taisni šo mācību es gribu paņemt līdz savas mājās un pie sava vīra. Viņš redzēs, ka esmu kļuvusi citāda un man vairāk uzticēsies^ Nu mēs

kļūsim laimīgi un par šo laimi mums nāksies pateikties jums. Un jūs domāsit par mums un priecājaties.

Svens Elversons satvēra vienu viņas roku, nolieca pār to savu seju un raudāja.

— Rīt, kad šeit ieradīsies Edvards, viņa sacīja, es to visu pastāstīšu viņam, un viņš jūs sapratīs un jums pateiksies.

Svens Elversons nu šausmās saslējās.

—'Vai arī viņš...

— Jā, viņa sacīja, es viņam pateikšu, ka jūs mani mīlat, un viņš arī uzzinās, cik dziļi jūs mīlēja aizgājēja. Gribu viņam pastāstīt it visu. Jūs taču sapratīsit, ka mūsu starpā vairs nedrīkst būt nekā neizteikta, nekādu noslēpumu. Viņš uzzinās, kā esmu izpratusi mīlestības noslēpumu. Teikšu viņam, ka mīlestība neprasa: solījumus un noteikumus, ka viņai pašai ir savi likumi. Ka tā rēķinājās tikai ar vienu, tikai, ar mīlamo cilvēku. Mīlēdams vari aiziet no mīdāmā cilvēka, ja redzi, ka tas viņam nāk par atvieglojumu. Visu to es gribu pastāstīt Edvardam še Hongeros, viņa senču mājās, kur daba reizē. tik maiga un varena. Arī Edvards spēj būt ir maigs, ir spēcīgs^1.

Vīrs, kas klausījās, pēkšņi sakustējās. Viņš kaunējās, ka noklausījās šo divu cilvēku sarunu. Viņš jau gribēja doties pie viņiem un vaļsirdīgi izrunāties ar Sigrunu un vīru, kas viņu mīlēja, un ko viņa mēģināja mierināt un drošināt, nu, kad viņu pametis.

Bet kad nui viņš lūkojās kā lai aiziet pie šiem diviem cilvēkiem, tad ievēroja, ka taisni viņa priekšā no akmens vaļņa pacēlās vecs vārtu stabs.

Otrā pusē nebija ne vārtu, ne staba. Vientuļš, satrunējis un sakritis tas tur stāvēja, balstīdamies uz daudziem balstiem, lai nesabruktu.

Baznīckungs satrūkās. Viņš šo stabu agrāk nebija ievērojis, bet viņa uzmanība vispār bija bijusi vērsta uz citu. Vispirms viņam likās, ka tās ir tikai iedomas, ka tāda staba patiesībā tur nemaz nav, bet tad viņš domāja, ka varbūt tiešām to centušies saglabāt kā kādu retumu.

Bet novērodams šo stabu, viņš bija palaidis garām izr devīgo mirkli.

Abu šo cilvēku saruna bija mainījusies. Sigruna bija sākusi runāt par kaut ko citu.

—• Vai iespējams, ka jūs nemaz nezināt, kā tas viss notika? Tālijas māte man stāstīja, ka jūs gulējis drudža murgos, un nekā vairs neatceraties?

Svens Elversons sēdēja klusuciezdams.

— Saprotu, ka jums ne visai tīk, ka es pieskaros^1 šii tēmatam, sacīja Sigruna, bet es tik labprāt vēlētos jums par to parunāt. Atceraties, ka rīt manis še vair^Ņ nebūs!

— Protams, ka es to darīju, atbildēja Svens Elversons, bet biju tik slims, ka nekā nesajēdzu* Vēlāk no ci- "/ tiem uzzināju, ka viņi to bija darījuši, tad es viņiem, ieteicu pārmetumus. Tad viņi man atbildējā, man neešc^ tiesība viņiem, kaut ko pārmest. Es pats to darījis. Un tad es atcerējos, ka: viņi mani piespieda...

Šos vārdus viņš izrunāja ar lielām mokāmi. Vārdi it kā dega uz viņa lūpām. Viņš pat nespēja šo teikumu pabeigt.

— Jūs tikai iedomājaties, ka to atceraties, sacīja Sigruna. Jūs taču pats saprotiet, nav iespējams, ka jūs to būtu darījis. Drīzāk, tad jūs būtu nomiris!

-— Es to darīju, viņš atbildēja. Nedomājiet, ka tas bija citādi!

—- Jā, atbildēja Sigruna, es tomēr domāju citādi. Un es gribu* lai jūs to zinātu. Visu šo laiku, ko esmu pavadījusi jūsu pajumtē, es biju pārliecināta,, ka tas nav tiesa. Neviens, kas jūs pazīst, tam neticēs*

Svens Elversons noliecās un atkal satvēra viņas roku. Dziļi vienkārši un dziļi nopietni viņš sacīja:

— Saprotu, ka jūs šovakar izturējāties pret mani gaužām labi,. Ne mūžam nespēšu jums par šo mirkli diezgan pateikties.

Sigruna saprata viņa domas un vairāk necentās pie-skārties šim smagajam jautājumam.

— Bet jūs taču nevariet aizliegt man pateikties par

šiem Hongeros pavadītiem mēnešiem? Allaž es šo vietu iedomāšu kā īsto žēlsirdības vietu. Es vēlētos iekārtot savu māju pēc jūsu mājas parauga.

— Atstāsim to līdz ritam, viņš lūdzās.

Tad viņa piecēlās.

■— Neaizejiet! Tas ir pēdējais vakars.

— Palasiet tad vēl kādu Snoilska dzeju!

Viņš atvēra grāmatu, bet tūlīt to aizvēra.

—• Ir jau par tumšu.

— Palasiet kaut ko no galvas! Nolasiet man Bjarni Torarensena „Dziesmu par Sigrunu“! Bieži jums to gribēju lūgt, bet nekad neuzdrošinājos.

Svens Elversons it kā noraidīdams pacēla roku,

— Rīt manīs še vairs nebūs, viņa atgādināja, un viņas balss bija neatvairāma.

Viņš tiešām sāka lasīt islandiešu dzejnieka kaislīgo lūgumu, lai mīļā viņa nepamet, pat ja viņa nomirtu un aizietu debesu gaišajos mājokļos. „Nedomā, ka es nevēr lētos skūpstīt^ nedzīvu līgavu!“ viņš lasīja. „Nedomā, ka nevēlētos apskaut bālo un līķautā tīto tēlu!“

Teikdams dziesmu, viņš bija novērsis savu vaigu no Sigrunas, saliecies uz priekšu, viņš stingi raudzījās tālē.

Bet jūtas, ko viņš bija spējis apvaldīt iepriekšējā sarunā, jūtas, ko nebija spējušas atraisīt mīļotās sievietes klātbūtne, pavasara maigais vakars, nu atraisīja mežonīgā, varenā mīlas kvēle, kas pulsēja šai dziesmā. Nu viņa balsī skanēja visa šī apslēptā kaisle.

— Vai gan vasaras saule tikpat karsti neskūpsta sniegotās kalnu virsotnes kā sārtāko no rozēm? Vai gan baltā līlija nav visu puķu karaliene? lasīja Svens Elversons, un viņa balss trīsēja mīlas neprātā, kas viņā trar koja.

Sigruna dažus mirkļus sasprindzināti klausījās. Tad viņa pēkšņi novērsās, lai lasītājs nesaredzētu viņas vaigu.

Tai vietā viņas vaigs nu bija pagriezts pret klausītāju, un viņš redzēja, ka arī viņas vaibstus pārvērta kaislība, ka arī viņa vairs nespēja apvaldīt kvēlās jūtas. Viņas acis sāpēs aizvērās, viņa lauzīja rokas, un viņas lūpas klusi vaimanāja. Viņš nesadzirdēja vārdus, bet no lūpu kustībām tos it kā nolasīja.-

— Ak, un ne mūžam, ne mūžam, es to nedrīkstu vH-ņam sacīt!

-— Nāc pie manis rudenī, kad vētra kuļ naktsmelnas bangas! kaislīgā balsī lasīja Svens Elversons. — Nāc pie manis pusnaktī, kad, mēness paslēpjas aiz tumšajiem mākoņiem!

Vīru, kas stāvēja aiz žoga, pārņēma saltas tirpas. Viņš redzēja, ka Sigruna bezgala ilgās pacēla rokas. Redzēja, kā lūpas klusi atkal un atkal vaimanāja,

— Ak, un ne mūžam, ne mūžam, es to nedrīkstu viņam sacīt!

—* Piekļaujies ar savām saltajām krūtīm manai sirdij, lasīja Svens Elversons aizlauztā balsī, paliec pie manas sirds tik ilgi, tu nāves līgava, kamēr būsi atraisījusi manu dvēseli no miesas važām!

Baznīckungs novērsa acis no sievas un paraudzījās vārtu stabā. Viņam nu likās, ka šis stabs tikai vienīgi tādēļ tur bija saglabājies, lai viņam atgādinātu, ka viņš piederēja dzimtai, kais necieta netaisnību un prata atriebties.

Kad dzeja bija beigta, abi- sēdētāji pie galda klusēja. Tad Sigruna strauji piecēlās un devās mājā. Svens Elversons gāja pretējā virzienā, cauri žogam, garām vārtu stsr bam, līdz mazam mirdzošam dīķim, tā malā viņš apstājās un raudzījās ūdenī. Viņš bija pagājis garām baznīckungam apmēram triju soļu atstatumā, bet nebija viņa ievērojis.

Un baznīckungs juta, ka vīram, ko mīlēja Sigruna, jāmirst.

To viegli varēja izvest. Viņam tikai bija jāaizzogas viņam klāt un jāiegrūž viņš dīķī. Viņam bija tāda sajūta, ka šis cilvēks pat nemēģinās pretoties. Nāvi viņš saņemtu kā dārgu viešņu.

Pagāja pāris bīstamu acumirkļu. Tad mācītājā ie-dzirkstījās kvēla doma, kas viņu izglāba. Droši vien šī

doma jau agrāk bija gulējusi viņa dvēseles dziļajā zemapziņā, bet tikai nu tā uzpeldēja apziņā.

„Reiz savā baznīcā tu šo vīru izstūmi no cilvēku sabiedrības, tādēļ, ka viņš bija noziedzies pret mirušu un nu tu gri;bi noziegties pret dzīvu cilvēk u.“

Šī doma viņu savaldīja šai smagajā brīdī. Vai gan dzīvība nebija tūkstoškārt vairāk saudzējama nekā nār ve? Kā gan viņš, kas nevēlējās redzēt Svenu Elversonu savā baznīcā, varēja būt tāds mežonis, ka nu juta vēlēšanos izdzēst cilvēka dzīvību, šķirt dvēseli no miesas, izdarīt darbu kā būtību viņš pats nespēja aptvert, kā sekas varēja būt bezgalīgas pat pašā mūžībā?

Kad viņš no jauna uzmeta skatu dīķim, Svens Elver-sons bija pazudis.

Bet arī vārtu stabs bija pazudis. Mācītājam vēlāk šķita, ka viņš cīnīdamies pats ar savu kārdinājumu, bija piegājis stabam un to ar visiem tā balstiem apgāzis un ka stabs sakritis, bijis tik satrunējis un sapelējis* ka bez skaņas sakritis, pamezdams pēc sevis tikai vieglus pīšļus.

Bet gluži pārliecināts viņš nebija. Viņam arī likās, ka šis stabs bija pacēlies viņa paša dvēselē, ka tā bijusi viņa varmācīgā savtīgā mežoņa daba ar visiem tās iedzimto tikumu, aizspriedumu un patmīlības balstiem, kas tagad sabrukusi.

Jo ka tas tiešām tā bija, to viņš dziļi saviļņots un priecīgi aizkustināts izjuta. To viņš saprata no maigo domu viļņiem, kas nu plūda caur viņa dvēseli.

To viņš saprata no dziļās mīlestības, kas bija spējīga atteikties un tagad pārņēma viņa dvēseli.

To viņš saprata no tās līksmes, kas pildīja viņa sirdi, tādēļ, ka viņš bija mācītājs. Viņš pārdomāja savu dzīvi, domāja, ka vienā un tai pašā laikā bija zemes augļu audzētājs un dvēseļu kopējs, mājastēvs un draudzes gans, kungs un saimnieks un visu labdaru kalps un, ti-

kai tagad viņam šķita, kā īsti spēj mīlēt šo viscēlāko un lielāko un laimes pilnāko amatu.

Braukdams vientuļš šai gaišajā vasaras naktī pāri vientulīgiem kailiem, neglītiem kalnājiem uz savu nabadzīgo māju viņš jutās laimīgs.

Un izbrīnījies viņš domāja par brīnumu, kas viņu bija atpestījis, jo tā nebija viņa mīlestība un viņa darbs, bet gan domas par dzīves cildenumu un svētumu, šīs domas viņā pamazām bija dzinušas savus asnus Svena El-versona nelaimīgā likteņa ietekmētas, un nu tās kvēloja viņā tik noteiktas un skaidras un nobriedušas.

Nākošā rītā, iznākdama pagalmā, Sigruna ievēroja, ka viņi vakar uz dārza galda bija aizmirsuši Snoilska dzeju grāmatu, un viņa gāja to paņemt

Bet paņēmusi grāmatu rokās, viņa sajuta, ka tās lapu starpā kas guļ, aplūkodama, kas tas īsti ir, viņa ieraudzīja mazu dzeltenu ādas maciņu.

Maciņš bija ielikts taisni tai lappusē, kur bija iespiesta dziesma par kara gūstekni, maciņā atradās viņas abi laulības gredzeni, vēl viens Edvarda dāvātais gredzens un dažas sīkas rotaslietas.

Izbrīnījusies viņa sāka pārdomāt šo gadījumu un pamazām visu saprata. Dziļi saviļņota viņa sāka raudāt Tā viņu atrada Svens Elversons.

Viņa vilcinājās atbildēt uz viņa nemierīgajiem vaicājumiem. Beidzot viņa šņukstēdama sacīja:

■— Šonakt še bijis Edvards, viņš ir dzirdējis visu mūsu sarunu. Viņš ir sapratis, ka es tevi mīlu un atstājis man šo muciņu.

— Mani mīli? sauca Svens Elversons. Mani mīli?

— Jā, atbildēja Sigruna, Edvards to redzējis, bet viņš man nedusmo. Dārgais, viņš nebrauks man pakaļ. Viņš vēlas, lai es palieku še un kļūstu tava.

Vēlāk pēcpusdienā Hongeros atbrauca Lote Hēdma-ne un baznīckunga vārdā vaicāja kā Sigruna labāk vēlas nokārtot savu šķiršanos.

Viņai bija daudz, ko stāstīt. Starp citu viņa arī pastāstīja, ka pagājušā naktī redzējusi pēdējo reiz Honge-ru-s visā senlaicīgā krāšņumā. Viņa bija redzējusi seno Hongeru saimnieci sēdām viņas kabūzītī, redzējusi vārtu stabu un visu citu.

Bet pēkšņi viņa bija redzējusi, ka vecā paceļ rokas pret debesīm, un viņas seja priekā staro.

Un viņa bija dzirdējusi balsi:

— Hongeru milži ir atbrīvoti no viņu lāsta.

Un tai pašā mirklī vecā sardze un vecais stabs, ēka pēc ēkas, sabrukusi, un Lote Hēdmane sapratusi, ka beidzot šī dzimta bija atpestīta no lāsta un viņa nekad vairs neredzēs šīs mājas.

JAUNAIS JUELS

Ikviens zinās, cik dīvaini dažreiz ir ar cilvēka domām. Šķiet, it kā kāda neredzama roka tās izsētu pār zemi. Un tu cilvēks staigā un jūties līksms un lepns, ka esi atradis kaut ko tik retu un skaistu, līdz nomani, ka šīs domas' tai pašā laikā uzliesmojušas simtiem citu smadzenēs.

Tā tas bija arī ar baznīckunga Rhonges domām par dzīvības svētumu. Viņš nebija vienīgais, kurā šīs domas bija iekvēlojušās...

Bija jūnijs, laiks, kad Buhuslēnē, vai pareizāki sakot piejūras novados un Buhuslēnes šērās sagaidīja sveš-niekus.

Šo svešnieku saņemšana allaž ierosināja lielu steigu un trauksmi. Zvejnieki nokrāsoja savas laivas un mājas, iztīrīja istabas, apkopa savus apstādījumus, izkurināja savas pirtis un iztīrīja savus peldbaseinus. Bet nu ari ieradās vilcieni, pilni ar viesiem^1 no visām zemes malām. Ieradās kropļi un pārpūlējušies, veseli bari bērnu un ve-

sēli bari sirmgalvju, tādi, kas meklēja mieru un tādi, kas alka izpriecu. Šķita, it kā visa Zviedrija dotos uz šīm saltajām šērām un bangaino rietumjūru.

Bet visus tos viesus, ko viņi gatavojās saņemt, gaidīja no austrumiem no zemes vidienas. Noi rietumiem, no jūras, viesus negaidīja. Tādēļ arī viņiem par godu nekā neuzsāka. No tās puses nebija saņemti nekādi, pasūtījumi, ne kādi ziņojumi.

Bet ja nu tomēr no rietumiem ieradās viesi, tad viņus, protams, nevarēja saņemt tik svinīgi, kā zemes vidienas viesus. Šie viesi ienesa vienīgi sajukumu, rūpes un nospiestību, bet nevis līksmi.

Kad 1916. gada jūnijā viena nedēļa jau bija pagājusi, Svenam Elversonam šo vietu dēļ nācās aizbraukt uz Ap-ļumu. Viņa brālis Jaunais Juels, kas bija devies jūrnieka gaitās un apbraukāja Holandi, bija atgaiezies mājās no brauciena uz Knapefjordu gaužām slims un apjucis, jo savā braucienā bija sadūries ar šiem negaidītiem viesiem jūrā, nu viņš sacīja savai jaunajai sievai, ka viņam katrā ziņā jārunā ar brāli Svenu.

Atbraucis pie Jaunā Juela Svens Elversons atrada viņu nemitīgi staigājam mazajā istabiņā līdzās virtuvei, kur jaunais pāris bija novietojis visas savas smalkākās mēbeles un parasti šo istabu nelietoja. Jaunais Juels bija bāls un noguris, bet nevar sacīt, ka taisni slims. Viņa acu plaksti bija iekaisuši un šķita aiz noguruma tūlīt aizvērsies, bet ne viņš varēja gulēt, ne sēdēt.

— Kā tev klājas, Jaunais Juel? vaicāja Svens Elversons.

Jaunais Juels neatbildēja brālim un vispār likās, ka viņa nemaz nebūtu pamanījis. Nemitīgi viņš turpināja savu gaitu, visu laiku vicinādams rokas.

— Lūk, visļaunākais ar šīm kaijām, viņš sacīja.

— Ja mēs kaut kā varētu viņu pierunāt apgulties, čukstēja sieva, bet viņš neuzdrošinās apgulties, neuzdrošinās aizvērt acis. Viņš tikai iet un iet.

— Lūk, visļaunākais ar šīm kaijām, sacīja Jaunais Juels un vēl reiz pavicināja rokas.

— Jaunais Juel, sacīja Svens Elversons un mēģināja runāties par vecām lietām, lai aizvairītu viņu no domām, kas viņu tā nomocīja. Vai atceries, ka tu reiz kopā ar Najadas ļaudīm atbrauci pie manis Grimsalā, lai pier spiestu mani ēst odzi?

Un tiešām Jaunais Juels pēkšņi apstājās.

— Vai tiešām, tu tas, Sven? viņš vaicāja, un no viņa g-urdām, acīm sāka ritēt asaras. Cik labi, ka tu ieradies, nu es varēšu tev lūgt piedošanu, iekams kļūstu pavisam traks.

—< Nerunā tā, sacīja Svens Elversons.

Bet nu Jaunais Juels sāka stāstīt, ka viņš dienā pēc lielās Ziemeļjūras kaujas bija braucis gar Skagenu. un ieraudzījis jūrā peldam neskaitāmus līķus.

Viņi nebija peldējuši gareniski ūdenī, bet viņu korķu vestes tos bija turējušas stateniski Viņu galvas pacēlās virs ūdens, un skaidri bija saredzami viņu sejas vaibsti un to izteiksme.

Un Jaunais Juels nu pastāstīja, ka viņu kuģis stundām ilgi bija braucis cauri tūkstošiem un tūkstošiem līķu. Līķi piepildījuši visu jūru.

Viņš nu apgaismoja brālim visas šīs drausmās ainas, bet visvairāk viņu bija saviļņojis tas, ka neskaitāmās kaijas, kas riņķoja virs līķiem bija izknābušas līķu acisL

— Vai zini, kas notika ar otru stūrmani? vaicāja Juels. Laiciņu noraudzījies šai drausmā ainā, viņš pārlēca pār bortu un pazuda uz visiem laikiem. Viņš zirnāja, ka pēc šā skata vairs nespēs dzīvoti Un es vēlos, kaut būtu sekojis viņa priekšzīmei.

— Ak nedomā tā, Juel,! izsaucās Svens Elversons.

— Viss šis drausmais skats tā iegulies manās acīs, atbildēja Juels, ka pietiek man aizvērt acis, lai no jauna to skaidri redzētu savā priekšā. Es neuzdrošinos apgulties, bet man jāpaliek nomodā dienu un nakti, lai tikai manas acis neaizvērtos.

— Mēģini domāt par kaut ko citu, iebilda Svens EL-versons, tev taču ir sieva un bērni.

— Es tev pastāstīšu, ko mēs darījām, sacīja Jaunu' Juels. Mēs paķērām pāris šautenes, kas atradās uz klāju un sākām šaut kaijas. Tādā kārtā mēs varējām izgāzt savu* naidu, un man šķiet, ka tas mūs izglāba.

Bet citādi tāda rīcība bija gluži neprātīga* ņ kaijas ir vainīgas? Un ko nozīmē apgrēkoties pret mirušiem, salīdzinot ar to kā grēko pret dzīvajiem? Taisni to es tev gribēju pateikt, Sven, Iedomājot, ka cilvēki tā izturas pret saviem līdzcilvēkiem, ka desmitiem tūkstoš jaunekļu guļ jūrā, mani pārņem raudas un kauns.

Un agrāk, Sven, zinu, ka daudzas reizes esmu juties par tevi ir labāks, ir vērtīgāks. Bet tagad es tevi lūdzu man piedot. Es, kas iedomājos, ka tu un tavi draugi, rīkojušies nepareizi ar vienu mirušu, es nekā neesmu darījis, lai palīdzētu dzīvam cilvēkam.

— Protams, ka tu to esi darījis, Juel, atbildēja brālis.

— Nē, raudādams sacīja Juels un pienācis nometās ceļos līdzās salāpītajam, daudziem spilveniem izgreznotam atzveltnes krēslam, kur sēdēja Svens Elversons. Nekad es nevienam neesmu palīdzējis, ne saviem vecākiem, ne kādam, citam. Tādēļ arī pasaulē iet tik ļauni.

— Jā, bet viss var kļūt labāki, Juel, sacīja Svens Elversons, maigi noglāstīdams brāļa matus. Arī tur vari palīdzēt, lai pasaule kļūst labāka.

- Nē, viss ir iznīcināts, atbildēja Jaunais Juels* Tagad manās acīs iegulies šis skats. Es kļūšu ārprātīgs.

Svens Elversons kā glāstīdams uzlika savu roku brāļa acīm.

— Nu palūk, Juel! viņš sacīja. Tu taču neredzi «nekā drausma, kad es tā turu savu roku pār tavām acīm^1:

— Nē, pār tavu roku guļ svētība, Juel, jo tu: esi. palīdzējis tik daudziem cilvēkiem.

— Un tagad, aizver acis, Juel! sacīja Svens Elversons* Un atceries, ka sākot no> šā brīža mēs viens otram palīdzēsim labos darbos!

Jaunais Juels aizvēra acis, un tai pašā mirkli nolieca galvu brā]a klēpi un aizmiga.

Svens Elversons Knapefjordā patiešām piedzīvoja savādu dienu. Viņam laikam gan likās, ka visi cilvēki bija nākuši uz tām pašām domām, kā Jaunais Juels.

Kad brālis kārtīgi bija apguldīts un dusēja saldā miegā, Svens Elversons devās zvejnieku ciemā pastaigāties. Pagājis gabaliņu pa akmeņaino krasta nogāzi, viņš satika Hjelmfelta sievu, ar kā vīru bija piedalījies šai Najadas laivas zvejas braucienā.

Ieraudzījusi Svenu Elversonu, viņa devās viņam klāt, sniedza roku un lūdza ieiet istabā pie; viņas vīra. Pašā kara sākumā Hjelmfelts bija piedalījies vienas mīnas izi-vilkšanā un šaii darbā bija zaudējis vienu roku un abas kāju pēdas.

— Un es sev teicu; sacīja sieva, ja kādreiz man laimēsies jūs satikt, es jums lūgšu piedošanu par mūsu izturēšanos pret jums» Esmu domājusi par tiem cilvēkiem, kas šādas mīnas izgatavo. Ja šāds cilvēks būtu dzirdējis jūsu piedzīvojumu, viņš droši vien domātu, ka salīdzinot ar jums ir smalks vīrs.

— Ļoti iespējams, atbildēja Svens Elversons.

— Bet es saku nē! Skaļi un dedzīgi sauca Hjelmfelta sieva. Ja viņš domā, ka ir netaisni izturēties ļauni pret mirušiem, tad viņam arī jādomā, ka tūkstoškārt ļaunāki gatavot šādus velna rīkus, kas iznīcina un sakropļo dzīvos, atņem vīram spēju kustēties un notiesā viņu uz mūža postu. Tādas lietas jūs nekad neesat darījis. Jūs mums vēlējāties vienīgi palīdzēt.

Svens Elversons iegāja līdz ar sievu viņas istabā, pasēdēja laiciņu ar viņas kroplo vīru un noklausījās viņa vaimanās. Tad viņš devās tālāk.

Nākošā paziņa, ko viņš satika, bija Jūlija Lamprekte. Arī viņa pienāca pie Svena Elversona un vēlējās ar viņu parunāt.

— Reiz jūs piedāvājāties mani precēt, viņa sacīja, un

es atbildēju, ka nevēlos precēt tādu cilvēku, kā jūs. Kops sākās karš, es šos savus vārdus daudz reiz esmu pārdomājusi un savu rīcību dziļi nožēlojusi. Jo kāda daļa bija man, ko jūs darījis ar mirušu cil^vēkuu Bet tie, kas vainojami, ka Buhuslēnē visi akmeņlauzēji palikuši bez darba un gandrīz ar savām, sievām un bērniem mirst badā, tie nogrēkojas pret dzīvajiem un tas daudz ļaunāk.

Svenam Elversonam ejot tālāk, pie viņa pienāca kāds šķietami pavisam svešs jauns vīrs.

.— Jūs droši vien mani nepazīstiet, viņš sacīja, jo es tikko biju uzaudzis, kad jūs aizbraucāt no Grimsalas. Bet zēna gados es skrēju barā līdzi citiem un kliedzu „cilvēkēdājs“. Un tagad jūs satikdams, es gribēju lūgt piedošanu, jo esmu atzinis, ka daudz ļaunāk nogrēkoties pret dzīvajiem, nekā pret mirušiem. Kara laikā es iz-pilidīju loča pienākumus, un trīs reizes esmu redzējis, kā torpēdā kuģi, trīs reizes redzēju, kā izpostīja cilvēku dzīvības. Un tad es iedomāju jūs un prātoju, kādēļ gan mēs visi, kas bijām par jums tik sašutuši, tagad esam tik pacietīgi. Šķiet, ka tagad tas būtu taisnīgi, ja cilvēki izturas viens pret otru kā nezvēri. Bet tas taču nevar būt pareizi.

Atvadījies no loča, Svens Elversons uzkāpa kādā kalnā aiz zvejnieku ciema un lūkojās jūrā.

— Ja tiešām mana nelaime modinātu cilvēkos pārdomas, ka dzīvais cilvēks ir neaizkarams, domāja Svens Elversons; ka dzīvajam nedrīkst laupīt viņa dzīvību vai viņu sakropļot, tad no manām rūgtajām ciešanām tomēr būtu radies kas labs.

ZVEJA

Pēc dažām dienām, kad Jaunais Juels bija izgulējies un gandrīz jutās vesels, Svens Elversons kādā pēcpusdienā ieradās Knapefjorda ostā un ieraudzīja tur savā parastā vietā guļam jachtu Najada. Aitu salas Olavs un

»Zelma Lagerlefa. IV«

Korfisons un visi citi, ko Svens Elversons pazina no agrākām dienām, atradās uz jachtas klāja un kopā ar visu Knapefjorda zvejas flotili gribēja doties zvejā gar Ka-tegatL Svenā Elversonā modās vēlēšanās braukt viņiem līdz un pavadīt vienu nakti uz jūras.

Olavam gan bija tāds izskats, ka viņš drīzāk vēlētos noraidīt Svena Elversonā vēlēšanos, bet tādēļ, ka viņam nebija nekāda ticama iemesla, viņš tam piekrita. Un tiklīdz viņiem bija izdevies sadabūt Svenam Elversomam piemērotas eļļotās drānas, viņi devās jūrā, un laiks šoreiz bija labāks, nekā parasti visu šo vasaru, kādēļ viņi varēja cerēt uz labu lomu. Bet Svens Elversons drīz vien novēroja, ka visi vīri, kas atradās uz, kuģa bija, nelāgā omā. Viņu valoda bija tik strupa un nelaipna. Kad Svens Elversons ievaicājās, kā viņiem šovakar laimējies ar makriļu zveju, viņi lādējās un atbildēja, ka zvejnieka darbs tas visļaunākais uz pasaules.

Aizbraukuši līdz zināmai zvejas vietai, viņi īdzīgi un pārmīdamies rupjiem vārdiem, izmeta lielo vadu, tikpat īdzīgi viņi to nostiprināja. Svens Elversons visu nakti pavadīja uz klāja, sargi mainījās viens pēc otra, tomēr neviens necentās patērzēt ar Svenu Elversonu-, bet staigāja īgni un klusi pa klāju.

Svenu Elversonu šī nelaipnība smagi nospieda, bet viņš cerēja, kad pienāks rīts un laiks ievilkt tīklus, šī smagā noskaņa izgaisīs. Ļaužu oma tiešām pamazām uzlabojās, kad motors sāka darboties, un viņi saņēmuši vada abus galus, sāka to lēnām vilkt.

Olavs un Korficons stāvēja un vilka, citi vīri bija nozīmēti saņemt vadu un uzlasīt zivis. Jo tuvāk vads nāca laivai, jo skaidrāk bija redzams, ka tas pārpilns skaistām makrelēm, kas margoja līdzīgi vapavīksnai, un vīru sejas noskaidrojās.

— Gan jūs redzēsit, ka viņi šonakt mūsu tīklu nebūs aizkāruši, sacīja Korficons.

— Vai tu labāk klusēsi! sauca Olavs. Labāk viņus

nepiemini. Gan tu redzēsi, ka arī šoreiz vaļā netiksim. Paraug!

Viņš pacēla vadu mazliet virs ūdens, un mirdzošo makreļu starpā parādījās kaut kas liels un tumšs. Uz klāja valdīja dziļš klusums, un nākošā mirklī tikls tur uzrāva līķi.

Kāds jauns vīrs, kas tagad strādāja uz kuģa Hjelmr felta vietā, mēģināja līķi atbrīvot no tīkla, bet tad kuģa vadītājs strupi un skarbi uzsauca:

— Lai paliek! Tur rēgojas vēl viens!

Tūlīt pēc tam atskanēja jauni komandas vārdi:

— Lai. paliek! Viņu ir vairāk!

Tai pašā mirklī Olavs uzvilka uz klāja kādu drausmu masu: divus kopā savijušos līķus.

Un kad uz kuģa bija uzvilkts viss vads, tad uz klāja kaudzē gulēja līķi, brūnie tīkli un makreles., Dzīvās zivis lēkāja un raustījās, kādēļ šķita, ka visa šī drausmā masa ir dzīva.

Kad uz klāja uzvilka līķus, Svens Elversons ārkārtējā saviļņojumā sāka raudāt. Viņš noslaucīja asaras ar delnu, bet tās ritēja un ritēja. Viņam nācās pamest savu darbu un doties kuģa priekšgalā.

Tur viņš stāvēja, kamēr viss vads bija uzvilkts, un vīri iedarbināja motoru, lai dotos mājās. Kuģa ļaudis vēl tikpat negribīgi, tikpat nikni, tikpat neapmierināti no jauna sāka pārbaudīt tiklu, lai to atbrīvotu no zivīm, gliemežvākiem un šiem svešajiem ķermeņiem.

— Metiet jūrā visu, kas atrodās tīklā! pavēlēja Olavs.

Izdzirdis šo pavēli, Svens Elversons devās pie citiem.

Pār viņa vaigiem ritēja asaras, bet viņš par: to nelikās ne zinis. Viņš apstājās līdzās kuģa ļaudīm un gribēja ķerties pie drausmā darba.

Tad viņi uzķērās uz pirmā līķa. Svens Elversons pacēla līķi, kamēr pārējie atbrīvoja tīkla valdziņus, kas bija aizķērušies aiz mirušā ūniformas pogām. Tas bija ve-

cāks vīrs, laikam gan jūrnieks, to norādīja viņa zoda bārda. Viens no kuģa ļaudīm izteicās, ka laikam minušais būšot anglis. Kad viņš bija atbrīvots, Svens Elver-sons centās viņu pavilkt tālāk uz kuģa klāja.

— Metiet jūrā visu, kas atrodas tīklā! pavēlēja kuģa vadītājs un noliecās pār līķi.

Svens Elversons viņam pretojās.

— Vai tiešām tu viņam nenovēli atdusēties svētītā zemē, Olav? viņš sacīja.

Olavs uz šo vaicājumu tieši neatbildēja.

— Būs labāk, ja mēs jachtu atbrīvojam no šī posta, viņš piebilda.

Svens Elversons sakoda zobus, lai apvaldītu raudas, un diezgan noteiktā balsī ierunājās:

— Ja tu šo līķi sviedīsi jūrā, tad svied tam līdz arī mani.

Viņš pats brīnījās par saviem vārdiem, bet citādi nev-varēja. Viņš zināja, ka savu solījumu izpildīs.

Arī pārējie kuģa ļaudis noprata, ka viņš runāja nopietni un dzīvs šo līķi nepametīs.

Kuģa vadītājs lādēdamies novērsās, bet vairāk arī nekā nesacīja, tad citi saprata, ka viņš padevies.

Svens Elversons nu gribēja pacelt līķi, bet šī nasta viņam bija par smagu. Tad pie viņa pienāca jaunais vīrs, kas pirmo reiz piedalījās zvejā uz šī kuģa un palīdzēja novietot līķi pie reliņa.

Atbrīvojot nākošo līķi no tīkla, visiem bija skaidrs, ka viņu liks līdzās pirmajam. Divi vīri to aiznesa pie reliņa, kur stāvēja Svens Elversons.

— Šoreiz mēs nesam vācieti, viņi sacīja.

Un Svens Elversons sev par lielu izbrīnu nomanīja, ka visu kuģa ļaužu sejas bija kļuvušas gaišākas un oma uzlabojusies.

Viņi vairs nelādējās, bet runājās klusi un rāmi. Viņi

vairs nejuta naida pret šiem mirušiem, kas atnāca un atņēma viņu lomu.

Viņi bija pieraduši parādīt mirušiem cieņu un godu, un tagad it kā sajuta iekšķīgu gandarījumu, ka šie noslīkušie jūrnieki kļūs kārtīgi apbedīti.

Bet arī Svens Elversons izjuta dīvainu mieru:. Viņa dvēseli pārņēma tik dīvains miers, kādu viņš nebija izjutis kopš viņas nelaimīgās dienas.

Viņam šķita, ka dzirdētu balsis, kas viņam pateicās, tādēļ, ka viņš parādījis žēlsirdību šīm miesām, kas reiz bijušas nemirstīgo dvēseļu mājoklis.

— Nu tu esi novēlis no saviem kamiešiem to smago nastu, šīs balsis sacīja. Tā tam vajadzēja notikt. Tagad tu savu vainu esi izpircis. Tai mirklī tu to izpirki, kad biji ar mieru upurēt savu dzīvību, lai glābtu vienu mirušu.

Viņa sirds nu pukstēja strauji un viegli, un viņš domāja: „Ja nu arī cilvēki vēl turpmāk mani nosoda, man tas vienalga, jo nu es jūtu, ka savu vainu esmu izpircis un pildījis savu pienākumu.“

RUNA PAR DZĪVĪBAS SVĒTUMU

Mazajā Aplumas draudzes kapsētā stāvēja Svens Elversons, viņa māte Tāli ja, brālis Jaunais Juels un daudzi citi draudzes locekļi.

Šai dienā gribēja apbedīt kritušos lielajā ziemeļu jūras kaujā. Bija izrakta plata bedre, paredzēta vismaz septiņpadsmit šķirstiem. Tādu līķu daudzumu vienā dienā draudze vēl nebija pieredzējusi, un droši var apgalvot, ka kapsēta arī nebija pieredzējusi tādu ļaužu baru.

Astoņu gadu laikā Svens Elversons nebija stāvējis tik tuvu baznīcai kā šodien. Sākumā viņš pat bija vilcinājies piedalīties šai apbedīšanā, bet viņa māte, kas devās

uz Aplumu apciemot Jauno Juelu, pierunāja Svenu Elver-sonu braukt viņai līdz.

— Paklausies, viņa sacīja. Arī es nevēlos apmeklēt Aplumas baznīcu, bet šodien jau ir darbdiena, tādēļ dievkalpojums izpaliks. Un tādēļ, ka taisni tu cīnījies, lai šie nelaimīgie nonāktu svētītā zemē, tu taču viņus neatstāsi šai pēdējā mirklī.

Viņai bija taisnība. Visu nedēļu pēc Najadas zvejas brauciena, Svens Elversons un viņa brālis Jaunais Juels, mazā buru laiviņā bija apbraukājuši visas šēras un jūras klintis, meklēdami noslīkušos kara vīrus. Līķus bija atveduši arī citi zvejnieki, bet abi brāļi savā laiviņā bija izzvejojuši veselus astoņus līķus un aizveduši tos pie Aplumas kuģu laipām.

— Turklāt, piebilda Tālijas māte, tu taču būsi ievērojis, ka ļaudis uz tevi nu raugās pavisam citādām acīm.

šis aizrādījums bija dziļi pamatots. Kara šausmas, daudzās nelaimes, kas sita zvejniekus, bija mācījušas cilvēkus daudz iecietīgākām acīm raudzīties Svenā Elverso-nā un viņa noziegumā. Visi nu daudz vairāk kā agrāk ievēroja viņa centienus palīdzēt cilvēkiem.

— Viņš tomēr ir labs cilvēks, ļaudis sacīja. Viņš mēģina palīdzēt visiem, kam klājas smagi. Daudz svarīgāki taču ir palīdzēt dzīvajiem.

Kad nu ļaudis dzirdēja, ka Svens Elversons visai nopūlējās, lai pēc iespējas vairāk slīkoņu atdusētos svētītā zemē, ļaudis saprata, kas viņu uz to pamudināja, bet pēc vairākuma domām, tas jau gandrīz bija lieki.

Bet pats Svens Elversons to nu gan tā neizjuta. Viņš ikdienas ar lielu sajūsmu nodevās šim darbam. Šī nodarbība viņam ar katru jaunu stundu sniedza lielāku brīvi. Viņu pārņēma liels vieglums un prieks, kas gan citādi nekā neizteicās, kā vienīgi līdzīgi atblāzmai staroja viņa vaigā.

Ne mīlas laime, ne viņa cēlākie darbi, ne dziļa atziņa nebija spējuši dāvāt viņam šo iekšējo mieru, ko viņš iz-

juta kopš tā brīža, kad bija ņēmis savā aizsardzībā uz Najadas to noslīkušo matrozi.

Viņš pats nespēja izprast, kā tas īsti nācās, jo īstenībā taču nebija izvedis nekādu lielu varoņdarbu. Briesmas, ka Olavs viņu kopā ar mirušo matrozi pārsviedīs pār bortu, nebija visai lielas. Bet viņš noteikti sevī juta dziļu iekšēju pārvērtību, juta, ka pēc šī gadījuma spēs justies laimīgs. Tikai tagad viņš sāka domāt, ka nākotne viņam nesīs laimes pilnas dienas.

Viņš sevī izjuta senāk nenojaustus spēkus. Viņam gandrīz nebija nepieciešams miers. Viņa sirds strādāja tik viegli, tik bezrūpīgi, ka bija dziļa laime izjust savu esamību.

„Ak, kāds gan muļķis esmu bijis agrāk,“ viņš domāja. „Man bija pat smagi elpot. Neesmu sapratis, ko nozīmē dzīvot.“

Ļaužu laipnība, protams, vēl vairāk pavairoja viņa laimi, bet tai pašā laikā viņš izjuta, ka arī ļaužu naids viņu vairs nespētu padarīt nelaimīgu. Viņš jutās atbrīvots, samierināts.

Nākošā dienā pēc apbedīšanas viņš gribēja atgriezties Hongeros. „Es atgriezīšos pie Sigrunas kā jauns cilvēks,“ viņš domāja. Taisni Sigrunas dēļ šai viņa atbrīvošanai bija tik liela nozīme. Nu viņus sagaidīja pilnīga laime!

Stāvēdams kapsētā un noraudzīdamies kā apbedī slīkoņus, viņš dziļi saviļņots domāja par šiem vīriem, kas savu dzīvību bija upurējuši tēvzemes labā, tomēr šīs domas viņa prieku neapēnoja. Viņš ieraudzīja, ka agrākais Api urnas mācītājs, baznīckungs Rhonge arī bija ieradies šai apbedīšanā. Vienu vienīgu mirkli viņš izjuta baismas un nepatiku. Tomēr viņa sirds pukstēja tikpat viegli.

„Tur, šis vīrs ir mans draugs,“ viņš domāja. „Neviens man nav sniedzis lielāku balvu kā viņš.“

Kad kaps bija aizbērts un pēdējā dziesma izskanējusi, pie kapa pienāca Rhonge, lai teiktu dažus vārdus.

Kad nu Svens Elversons ieraudzīja šo vīru paceļa-

mies pāri visam pūlim, tad agrākā pretīguma vietā sajuta pret viņu neizsakāmu simpātiju. Krāšņā galva nebija mainījusies, bet sejas panti bija kļuvuši šaurāki, daudz apgarotāki. „Kāds krāšņs vīrs!“ domāja Svens Elversons. „Viņa vaigā atmirdz atteikšanās cēlais zaigs.“

Kamēr mācītājs Rhonge vispirms dažiem vārdiem apsveica savu bijušo draudzi, kāds paraustīja Svena El-versona piedurkni, gribēdams ar viņu sasveicināties.

Viņš apgriezās un ieraudzīja Loti Hēdmani. Viņas vaigs bija bāls un acīs kvēloja mežonīga kvēle, mati bija tik izpūruši, ka šķita nocels cepuri no galvas.

— Nē, es neesmu ieradusies kopā ar baznīckungu, atbildēja Lote uz Svena Elversona vaicājumu. Mācītājs še jau pavadījis vairākas dienas. Es ierados viena. Mani „aicināja“.

Tai pašā mirklī runātāja vārdi saistīja Svena Elversona uzmanību.

— Še, pie šī kapa malas, mani vecās draudzes locekļi, sacīja mācītājs, es vēlos runāt ar jums par nāves un dzīvības svētumu.

Es uzdrošinos apgalvot, ka nebūs neviena starp mums, kas jau kopš jaunības gadiem neizjustu nāves svētumu. Ja kāds nogrēkotos pret nāves neaizskaramību un svētumu, viņu sistu vissmagākais sods.

Kādreiz še Api urnā dzīvoja viens vīrs, ko sauca Svenu Elversonu. Viņa noziegums bija tas, ka viņš bija noziedzies pret nāves svētumu. Un mums šķita, ka viņš mūsu vidū visnicināmākais cilvēks, še atradīsies daudzi, kas tai dienā bija baznīcā, kad pasludināja viņa noziegumu, šie cilvēki arī atcerēsies, cik nožēlojams un pazemots viņš izzagās no baznīcas. Daudzi no jums varbūt viņu būs pavadījuši zaimiem. Viņš pats gandrīz uz to izaicināja. Redzot viņa padevīgo smaidu, lai kā ar viņu apgājās, redzot kā viņš allaž izvairījās un centās, lai neviens viņu neievērotu, taisni radās patika vēl pavairot viņa pazemojumu.

Tādā kārtā mēs viņu piespiedām pamest Api urnu. Un man šķiet, ka neviens nav izjutis viņa trūkumu. Jo šis vīrs it kā centās pielabināties. Visas nepatīkamās lietas, no kurām mēs citi izvairījāmies, viņš bija ar mēru nokārtot. Viņš centās mūs it kā piekukuļot, lai mēs viņam atdodam zaudēto godu un cieņu. Bet to mēs nespējām. Mums likās, ka pats Dievs viņu nosodījis.

Un tā nu šis vīrs zem Dieva tiesas ir dzīvojis savu dzīvi. Allaž tik pazemīgs, allaž bīdamies kādam stāties ceļā. Viņš turējies kopā ar tādiem, kas tik visai nerēķinājās ar cilvēka cieņu, ar lielceļu klaidoņiem, kas klīst pa visu zemi, un ar bērniem, kas vēl nesajēdz, kas taisns un netaisns. Un kad mēs nu dzirdējām, ka tas vai tas ielas bērns ar viņa palīdzību nonācis labā mājā, vai kā lielceļa klaidonis sācis strādāt, mēs arī nekā daudz nedomājām, jo zinājām, ka šim vīram savs iemesls tā rīkoties. Viņš visu laiku neatlaidīgi centās atkarot savu godu un cieņu. Neatlaidīgi viņš izmēģināja allaž no jauna, un man gandrīz liekas, ka viņš mums it kā apnika.

Jo ko gan mēs varējām viņa labā darīt? Ne pret vienu no mums viņš nebija noziedzies. Viņš bija noziedzies pret svētu paražu, un to mēs viņam nespējām piedot. Mums pat likās, ka mēs nomanītu, Dievs nosoda viņu tāpat, kā mēs to darām.

Un kamēr viņš nopūlējās palīdzēt dzīvajiem cilvēkiem, man šķiet, nāve stāvēja aiz viņa ņirgādamās, jo zināja: šis vīrs ir viņas varā. Viņš bija nāves gūsteknis, un nespēja no nāves izbēgt. Kur bija tas, kas spētu viņam palīdzēt?

Svens Elversons ievēroja, ka Tālijas māte stāvēja raudādama. Klausīdamies Rhonges runā, viņš pats it kā no jauna pārdzīvoja visas savas pūles atgūt savu godu un cieņu, bet raudāt viņš neraudāja. Gaišu skatu, turēdamies pavisam brīvi, viņš raudzījās runātājā.

— Bet nu, šais šausmu laikos, sacīja baznīckungs, noticis, ka nāve guvusi līdz šim nepieredzētu varu. Nāve

valda pār mums un mūs nospiež. Viņa pļauj priekšlaicīgi. Nāve savā kalpībā ņem nežēlību un varu. Viņa palaidusi brīvē noziegumu un netikumu, šķiet, nav zemes virsū tādas nekrietnības, ko viņa neizdarītu, un, šķiet, viņas varai nav gala.

Un tagad ciezdami zem nāves ismagās tirannijas, mēs vaicājam: vai tiešām zemes virsū nav neviena, kas uzņemtos cīņu ar nāvi?

Un mēs arī zinām, ka zemes virsū ir tikai viens vienīgs, kas pretojas nāvei, kas nemitīgi un allaž ir nāves naidnieks, un tā ir dzīvība.

Un kamēr plosās šis karš, kur desmitiem tūkstoš cilvēku noslīkst jūrā, it kā tas būtu tikai tāds sīkums, un citus desmit tūkstošus aizved gūstniecībā, it kā ar to varētu tikai lepoties, un citus desmit tūkstošus nošauj ar lielgabaliem, it kā tas būtu tik slavējams darbs, un citus desmit tūkstošus aizdzen no viņu mājām un dzimtenes, it kā tā būtu parasta lieta, es sāku ticēt, ka mūsos mostas lielāka mīlestība pret dzīvi, nekā mēs to agrāk sajutām.

Jo dzīve līdz šim it kā bijusi nabaga kalpone, kas tikai visiem centusies izpatikt un kas sev nav prasījusi it nekā. Dzīvē līdz šim ir bijusi it kā ikdienas barība, ko apēd pat nedomājot. Dzīve nav nekas cildens, ko glezno gleznās un kas spokojas mijkrēšļa stundās. Dzīvei pat trūkst attēla, lai to varētu pazīt.

Jūs tagad pie sevis nodomājiet, ka es runāju muļķības, sacīja runātājs, palūkodamies savos klausītājos, tādēļ, ka mēs taču dzīvi mīlējām par visu vairāk. Bet, draugi, ar mīlestību vien nepietiek. Dzīve, es gribētu sacīt, līdzinās nelāgi audzinātam bērnam. Bērnu var audzināt vairāk ar mīlestību nekā ar saprātu, un tāds bērns kļūst visiem tikai par mocībām un kaunu, un beigās vecāki pat nezina kā ar viņu tikt galā.

Vai arī dzīve, mani draugi, līdzinās jaunai sievai, kas ienāk tavā mājā un kam tu veltī visu savu mīlestību, bet ar to viņai nepietiek. Tev pret viņu jāizturās kā prot svētumu, jādod viņai miers un viņas tiesības, jāparāda labsirdība, jo citādi jaunā sieva tevi pametīs tavā vientulībā un izmisumā, tādēļ, ka tie ceļi, pa kuriem tu viņu vadīji, nebija tie pareizie.

Bet, pārtrauca runātājs, par to es ar jums varētu runāt, kamēr diena pārvēršas naktī un nakts no jauna dienā, un tomēr nespētu beigt un tādēļ es nedrīkstu aizmirst to, kas man jums šodien sakāms.

Es nu pieņemu, ka šais gados dzīve mums kļuvusi svēta un dārgāka kā jebkad. Ar katru aizgājušo posta dienu pieaug dzīves krāšņums.

Un tādēļ mēs ar lielāku mīlestību sākam pievērsties tiem, kas ir dzīves patiesi kalpi, kas dzīvi grib saglabāt cēlu un skaidru un sniegt savu aizsargu dzīvajiem.

Ja nu es še Aplumā tagad dzirdu, ka daudzi nožēlo, ka tik nicinoši izturējušies pret Svenu Elversonu, tad, man šķiet, iemesls tam meklējams šai apstāklī, ka viņi sāk saprast dzīves svētumu un cildenumu. Viņi saprot, kāds labs darbs ir izglābt ielas bērnus un lielceļu klaidoņus. Viņi saprot, ka dzīve ir lielāka par nāvi.

Un nu, Sven Elverson, tu dzīves uzticīgais kalps, varu tev sacīt, ka mēs tās pašas tavas agrākās draudzes bērni vairs neredzam, ka tu būtu aptraipīts ar kauna traipu. Mēs nožēlojam, ka to kādreiz esam darījuši. Nožēlojam tās ciešanas, ko tev esam sagādājuši.

Baznīckungs pacēla rokas un pagriezās pret visu lielo klausītāju baru.

— Vai nav tiesa, ka es runāju visas draudzes vārdā? viņš vaicāja.

Neviens viņam nerunāja pretī. Daudzu acīs mirdzēja asaras.

Svens Elversons stāvēja rāmi, un viņa krūtīs kvēloja iepriekšējais prieks. „Labi, ka tas notiek,“ viņš pie sevis sacīja. „Bet tas tomēr nav tas svarīgākais. Galvenais,

ka esmu atbrīvots no vainas sajūtas dvēselē.“

savā sirdī, savā

— Esmu priecīgs, ka varu šos vārdus sacīt jūsu visu vārdā, turpināja baznīckungs. Esmu priecīgs, ka jūs savās sirdīs piedevuši Svenam Elversonam, iekams viņš citādā kārtā ticis atbrīvots no šī grēka.

Un nu baznīckungs sāka stāstīt, ka pie daudziem slīkoņiem atrastas kabatas grāmatiņas ar vēl salasāmām vēstulēm. Tās protams visas pievāktas, lai pēc iespējas nogādātu nelaiķu piederīgiem. Bet pie tā angļa, ko uzvilkuši uz Najadas klāja, atrasta pavisam īsa vēstule, tur bijušas rakstītas tikai dažas rindas, vēstule bijusi bez adreses un nepabeigta, bet tā bijusi tik dīvaina, ka ļaudis aicinājuši viņu no Algerēdas, lai izskaidrotu šī rakstiņa saturu, šo vēstuli viņš nu vēlētos nolasīt saviem klausītājiem zviedru tulkojumā.

Vēstule skan:

„Runā, ka rīt būs liela kauja. Un es lūdzu tevi, Mērij, aizej pie Springfieldiem Hendleija parkā un pateic dažus vārdus par viņu audžu dēlu. Jo viņš nepiedalījās šai ļaunajā darbā, ko mēs citi izdarījām. Viņš gulēja drudzī. Mēs jau domājām, ka viņš ir miris, un viņa vairs neievērojām. Vēlāk, kad viņš atveseļojās, mēs mēģinājām viņam iestāstīt, ka arī viņš to darījis, lai viņš nevarētu pret mums liecināt. Rakstu to, lai iegūtu mieru, tagad, kad es---“

— Zinādami, pavisam nopietnā balsī sacīja baznīckungs, ka Springfields ir Svena Elversona audžu vecāku vārds un arī to, ka viņš pats šo notikumu skaidri nespēja atcerēties, bet tikai ticēja citu vārdiem, mēs tikai varam sacīt, ka šī ziņa pierāda viņa nevainību.

Runātāja balss vienu mirkli iedrebējās. Bet tad viņš tādā pat spēcīgā balsī turpināja, šoreiz pievērsies tieši Svenam Elversonam.

— Mēs to nevēlējāmies tev darīt agrāk zināmu, kā

šai mirkli, kad to var uzzināt arī visa draudze. Boi nu es še stāvu, tavs bijušais mācītājs, kas reiz uzvēla tev lāsta un riebuma nastu, un šīs pašas baznīcas durvju priekšā, no kuras mani vārdi tevi padzina, pasludinu tavu nevainību. Un es to uzskatu par vislielāko Dieva žēlastību, ka varu tev to pasludināt. Nu tu esi attaisnots un no jauna vari augstu nest savu galvu, un negods, ko tu tik ilgus gadus panesi, vairs neaptraipīs tavu vārdu.

Pūlis sakustējās. Ļaudis vaicāja viens otram šo vārdu nozīmi. Daudzi no prieka raudāja, ka šī vīra nevainība pēc tik daudzu gadu ciešanām nākusi gaismā.

— Nu tev vairs nevajadzēs vairīties cilvēku un justies tik niecīgam, sacīja baznīckungs. Tev vairs nevajag noklausīties ļaunus vārdus ar padevīgu smaidu uz lūpām. Tev nevajag vairs domāt, ka vari modināt pretīgumu pat pie tā cilvēka, kas tevi karsti mīl. Mēs' tevi sveicam, kā viscēlāko starp mums, un tāpat sveicam arī tavu mīļoto.

„Viņš domā Sigrunu,“ noteica Svens Elversons klusi pie sevis. „Viņš iedomā viņas prieku. Un tas tiesa, šī ziņa viņu darīs dziļi laimīgu.“

Iztecis šos vārdus, mācītājs novērsās no Svena El-versona un pagriezās pret pūli.

— šis vīrs ir cietis nepelnīti, viņš sacīja.

Dzirdot šos vārdus, Svena Elversona sirds sāka sist straujāk. Viņa sirds puksti kļuva straujāki un spēcīgāki. „Mana nabaga sirds labāk panes sāpes, nekā prieku,“ viņš domāja.

— Bet es zinu, sacīja baznīckungs, ka šai mirklī jūs visi sev vaicājiet: „Kādēļ gan Dievs viņu tā sodījis, un kādēļ mūs maldinājis?“ To pašu arī es sev esmu vaicājis. Un man šķiet, ka tagad esmu dabūjis atbildi.

Par šo vīru es varu sacīt tikai vienu, ka taisni caur šo nelaimi Dievs viņu apveltījis ar tādu laimi, no kuras šis vīrs labprāt neatteiktos.

Pie šiem vārdiem Svens Elversons no jauna iedomāja

Sigrunu, un to lielo laimi, kas viņu sagaidīja. Viņš juta, ka viņa sirds no lielās laimes it kā satrūkās un tai pašā mirkli, šķita, tur kas salūztu. Viņš nespēja ilgāk nostāvēt kājās, bet sabruka ceļos.

— Un mums, man šķiet, Svens Elversons sūtīts it kā Dieva vēstnesis. Jo Dievs šais laikos nerunā ar mums caur vārdiem, bet ar cilvēku darbiem, un no katra cilvēka dzīves mēs varam izlasīt Dieva domu.

Runātājs dziļi atvilka elpu un paraudzījās ļaudīs. Viņš redzēja, ka visi cilvēki baismās no viņa sagaidīja atpestīšanas un apgaismības vārdus, kas tos glābs no dziļā posta.

— Domājot par šo vīru, kas ieradies pie mums tādā laikā, es gribētu sacīt, ka Dievs mums viņu sūtījis kā ceļa rādītāju no mūsu posta, ja nu arī ne tūlīt, tad tomēr laika sprīdī, ko spēj aptvert cilvēka prāts.

Tai mirklī Svens Elversons saļima pie zemes. Klusi, bez vaidiem, bez žēlabām.

Viņa māte, kas stāvēja viņam līdās, nodomāja, ka dēls vienīgi nosēdies maurā, lai izvairītos ziņkārīgo skatiem. Turklāt varbūt viņš vēlējās atpūsties pēc tāda saviļņojuma.

— Jo par šo vīru esmu dzirdējis, ka viņš šīs savas vissmagākās mokas pratis pārvērst cīņas ierocī. Viņš laikam gan bieži būs novērojis, ka ne labi vārdi, ne cēli piemēri, arī ne dziņa pēc panākumiem vai izredzes uz labu un cienījamu dzīvi, novērsa ļaudis no ļauniem ceļiem. Bet gan, ka cilvēkā vispirms nācās iedvest tādu pretīgumu un riebīgumu pret netikumu un pagrimšanu, ka tas tik dziļi iespiedās dvēselē un prātā, līdz kļuva neizturams.

Un tagad pēc visiem šiem maniem vārdiem, es jūs visus, kas esat salasījušies ap šo jūrnieku kapu, gribētu lūgt domās man sekot jūrā, gabaliņu aiz pēdējām šērām, tomēr ne pārāk tālu, jo es gribu doties pretī tiem, kas mums jau tik tuvu.

Es devos vakar turp, lai redzētu visus tos, kas veikuši

šo lielo tālo ceļojumu, līdz pat mūsu piekrastei, tos, kam korķu vestes neļauj nogrimt dzelmē, šos desmitiem tūkstošus, kas kā dzīves atkritumi iemesti jūrā.

Es lūdzu jūs visus, kaut arī tikai domās man sekot un mēģināt viņus saskatīt. Iedomājaties šos melnos acu dobumus, kas atveras pelnu pelēkajās sejās. Iedomājaties ļenganos zodus, iedomājaties rokas, kas kaut kā dīvaini kustas viļņu ritmā, iedomājaties viņus, kas uzpūstiem ķermeņiem peld jūrā, iedomājaties viņus, kas te guļ ar kājām gaisā, te griežas, te izbāž galvas no ūdens, it kā tie būtu cirkus mākslinieki, kas met voltas. Iedomājaties tos, kas tur peld sašauti un sadurti.

Iedomājaties šīs galvas, kas pagriežas te pa labi, te pa kreisi. Iedomājaties kliedzošos, laupījuma kāros putnu un zivju barus, kas aiz prieka met kūleņus ūdenī. Iedomājaties šo ainu, iespiežiet to tik dziļi savās acīs, lai tā ne mūžam no turienes neizgaistu.

Bet jūs man teksit: „Kādēļ gan tu vēlies, lai mēs visu to redzētu?

Mēs esam rāmi un taisnīgi ļaudis, kas dzīvo savu mierīgo dzīvi, mēs šai karā neesam vainojami, mēs to nespējam aizkavēt.“

Bet tomēr es jums saku, jums jāredz šie šausmu vēstneši, lai tos nemūžam neaizmirstu. Ne bez nolūka viņi būs piedzīti mūsu piekrastei. Jūs nedrīkstiet aizmest no sevis šis līdzjūtības un skumju pilnās domas, ko šī aina jūsos modinājusi, jūs nedrīkstiet aizmest un izstumt pretīguma un riebuma sajūtu.

Lai šīs sajūtas iespiežas visā jūsu miesā, lai tās modina tādu pretīgumu pret karu, ko nekas nespēj dzēst.

Jo neaizmirstiet, ka mēs visi, kaut arī šai karā neesam vainojami, tomēr ik dienas par to lasām savos laikrakstos. Varbūt mūs pat saviļņoja domas, ka mūsu laikmetā norisinās tik lieli notikumi. Varbūt mūs šie notikumi pārsteidza, un mēs tos pat apbrīnojām. Mēs veltījām vienai pusei savas simpātijās un priecājāmies, ja šī valsts guva panākumus.

Bet tagad pie mums ieradušies šie mirušie, lai mums pierādītu, cik tāds karš ir riebīgs.

Daudzi no jums no šī kara guvuši peļņu, daudzi cerējuši, ka tas nesīs lielas un ievērojamas pārgrozības, daudzi tic, ka karš cilvēkus spēcina un apgaro. Neviens no jums no šī kara nespēj novērst ne savas, ne savu bērnu domas.

Bet nu pie mums ieradušies šie mirušie, lai pierādītu, ko mēs agrāk tik dziļi nespējām izjust: ka ka^š ir riebīgs un drausms.

Tie, kas še peld mūsu jūpā, nav ne kādi spoki, ne izdomātas pasakas, bet pati drausmā īstenība. Viņi pēc laika var atkal atgriezties, pa jaunu kļūt īstenība un patiesība.

Un tādēļ sekojiet man kaut domās līdz Kategatei, mācaties pazīt cilvēku postu un šausmas, lai šī aina uz visiem laikiem iespiestos jūsu sirdīs.

Un šīs vēstis jums jānes ļaudīs, lai arī viņi sajustu neatvairāmas šausmas dzirdot runājam par karu, jums jārunā tā, lai viņi pat kara vārdu nespētu dzirdēt, lai šis vārds kļūtu tik drausms cilvēka ausīm, ka to pat nespēj izrunāt.

Un varbūt starp jums ir tādi, kas redzējuši vēl ļaunākas lietas, lai viņi tad runā un raksta par karu tā, ka šausmas un saltas tirpas pārņem cilvēka miesu, ka šīs šausmas ne mūžam nespēj pārvarēt.

Jo ko gan mēs zinām?

Varbūt pēc dažiem gadiem šīs kara šausmas un sāpes un briesmas būs aizmirstas, un nāks jauni cilvēki, kas ar cīņas prieka pilnām sirdīm no jauna dosies cīņās. Bet mums nu jāraugās, lai riebums pret karu tik dziļi iesakņotos mūsu miesā un prātā, paliktu tur uz visiem laikiem, ka nekādas runas par kara uzvarām un slavu to nespētu dzēst.

Jo cik daudz skaistu vārdu nav runāti pret kapi, cik krāšņus piemērus nav devuši miera iedvesmoti cilvēki; visgudrākie aprēķini pierādījuši ftara neprātu, un tomēr tas vēl allaž dzīvo.

Bet mēs kaldināsim ieročus un bruņas un pretindi no

paša kara šausmām un briesmām, dosim tos kā mantojumu saviem pēctečiem, un tas uzvarēs cilvēces vislielāko naidnieku.

Visbeidzot gribu jums vēl sacīt dažus vārdus par dzīvības svētumu, kad karš būs izzudis no zemes virsus, turpināja runātājs.

Bet viņš nedabūja runāt. Kāds viņu paraustīja pie piedurknes.

Svens Elversons ir slims. Viņš mirst, šī laime bija par lielu.

Baznīckungs nokāpa no sava paaugstinājuma un izlauza sev ceļu cauri pūlim pie Svena Elversona. Svens Elversons gulēja izstiepies mauriņā, ielicis galvu savas mātes klēpī, bet viņš nebija miris, tikai ļoti slims. Viņa krūtis cilājās zem sirds mežonīgajiem pukstiem.

Redzēdams tuvojamies baznīckungu, slimais viņu apsveica ar bezgalīgas mīlestības pilnu smaidu, kurā nejuta ne mazāko baismu, it kā viņam tuvotos visdārgākais draugs. Viņš mēģināja pasniegt mācītājam roku, un kaut ko murmināja, kas laikam nozīmēja paldies vai piedod.

Baznīckungs nu nometās viņam līdzās ceļos, dziļi saviļņots un baiļodamies pazaudēt tik lielu draugu, kāds tagad viņam bija kļuvis Svens Elversons.

— Sven, Elverson, mans brāli, viņš sacīja, dzīvo. Tev jādzīvo viņas dēļ!

Tad slimo ienesa mācītāja namā. Pie viņa piesteidzās ārsts. Izmeklējis Svenu Elversonu, viņš paskaidroja, ka varbūt viņš spēs dzīvot kādu laiciņu, vienu dienu, nedēļu, vai visaugstākais vienu gadu.

Pa to laiku cilvēki nogaidīdami stāvēja pie jūrnieku kapa. Visi saprata, ka mācītājs Rhonge viņiem gribēja paskaidrot tālāk savas domas, ka vēlējās sacīt viņiem ko tādu, kas viņu sirdīs ielietu gaismu un mieru. Viņi nepacietīgi gaidīja šīs runas noslēgumu.

Viņi aizsūtīja ziņu pie baznīckunga, bet saņēma atbildi, ka baznīckungs paliks pie Svena Elversona. Mācī-

•Zelma Lagerlefa. IV«

tājs sēdēja, apskāvis slimo, un vienīgi šīs skavas deva slimajam spēku un neļāva izdzist viņa dzīvības dzirkstij.

PIEKTAIS BAUSLIS

Kamēr ļaudis gaidīja runas turpinājumu, pēkšņi atskanēja balss, gan ne no kapa, bet kaut kur attālāk no pūļa. Tā bija vienas sievietes balss, gan kliedzoša un spiedzīga, tomēr apbrīnojami skaidra un labi sadzirdama.

Ļaudis tuvojās runātājai, un ieraudzīja jaunu sievieti, kas gulēja ceļos, izstieptām rokām, atmestu galvu un aizvērtām acīm. šķita, viņa nekā vairs skaidri neapzinājās, bet runāja lielā ekstāzē.

— Es redzu mirušos, viņa sacīja. Redzu tos, ko mēs nupat apbedījām. Redzu viņus dodamies nāves valstībā.

Un nu, kad viņi jau tur kādu gabalu nostaigājuši, redzu viņus pienākam pie kādas ēkas, kas līdzinās skolas namam. Viņi lūdz, lai viņus tur ielaiž.

„Mēs"esam dvēseles, kas beigušas zemes valstības skolu,“ viņas saka durvju sargam. „Esam nu ieradušās še, lai pierādītu savas zināšanas.“

Redzu, ka durvju sargs noraidīdams purina galvu.

Viņš saka, ka viņi pārāk ātri beiguši savas skolas gaitas.

Bet viņš tomēr atver durvis un viņus ielaiž.

Redzu viņus ieejam lielā zālē. Redzu viņu baismas.

Viņi baiļojas un uztraucas, kā jau pie pārbaudījuma.

Tad pie viņiem ienāk viens vīrs. Viņš tērpies platā tērpā, un viņa pieri rotā cirtas.

„Jūs dvēseles,“ viņš saka, „kas esat pabeigušas zemes valstības skolu, vai jūs variet man uzskaitīt manus desmit baušļus, kā tie tagad skan zemes virsū?“

Redzu, kā līksmo mirušo dvēseles par tik vieglu jautājumu. Viņas reizē atbild:

„Tev nebūs pielūgt elku dievus!“

Tev nebūs Dieva sava Kunga vārdu nelietīgi velti valkāt!

Tev būs to svētu dienu svētīt!

rtfl

Tev būs savu tēvu un māti godāt!“

Dzirdu viņus norunājām šos vārdus, bet negribīgi un ar lielām grūtībām. Un viņi paši sevī nobrīnās, kādēļ tas viņiem nākās tik grūti. Viņi paši nesaprot, kādēļ viņu balsis skan tik vāri, un vārdi plūst kā aizraudamies.

„To jūs gan esat iemācījušies, kaut arī nevisai pareizi,“ saka skolotājs. „Bet tagad turpiniet!“

Bet tad mirušās dvēseles runā skaidri un bez jebkādām grūtībām:

„Tev būs nokaut!

Tev būs laulību pārkāpt!

Tev būs zagt!

Tev būs melot!

Tev būs iekārot sava tuvāka namu!

Tev būs izpostīt sava tuvāka namu, sievu, kalpus, lopus un visu viņa mantu!“

Un es redzu, ka mirušās dvēseles, izteikušas šos vārdus, jūtas īsti līksmas, ka izturējušas šo pārbaudījumu.

Bet skolotājs viņiem vaicā:

„Kas pavēlējis jums tā sakropļot manus likumus, ko esmu devis, lai aizsargātu cilvēku dzīvības svētumu?“

Un dvēseles atbild:

„Mēs esam karotāji. Esam Nāves pavalstnieki un kalpi.“

Tad skolotājs viņiem uzsauc:

„Atmostaties, jūs mirušie, un raugāties, kas esat jūs, un kas ir jūsu kungs!“

Un redzu, ka viņi atmostas no zemes māņiem, it kā no gara sapņa. Ar baismām viņi redz, ka ir nemirstīgas dvēseles, kas pieder debesu valstībai, un sāk sēroties par saviem zemes darbiem un baiļoties soda, kas viņus sagaida.

Bet tad skolotājs viņām saka:

„Esmu tas kungs par Nāvi un Dzīvību.“

Esmu sūtījis Nāvi zemes virsū kalpot Dzīvībai. Es lieku nobirt novītušām lapām, lai nākošā gadā to vietā rastos jaunas.

Es lieku zvaigznēm sadegt un izdzist debesu izplatījumā, lai to vietā rastos jaunas.

Es lieku nolietotās cilvēka miesas guldīt zemes klēpi, lai zemē rastos jauni ziedi un jauna dzīvība.

Bet tādēļ, ka Nāve kalpa vietā kļuvusi par kungu, es viņu sākšu vajāt.

Jo es nemīlu, ka nopļauj nenobriedušu labību, nemīlu, ka mednieki šauj jaunos putnus, iekams viņi nav vijuši sev ligzdas un dabūjuši pēcnācējus.

Un es gribu novilkt robežu starp tagadējo laiku un to laiku, kas nāks, bet šis starplaika sprīdis vilksies tikai dažus gadus. Un to sauks par tumsības laikmetu.

Bet jūs, dvēseles, atgriežaties zemes virsū un māciet cilvēkiem turēt piekto bausli, kas runā par tuvākmīlestī-bu. šis bauslis ir visu pārējo baušļu atslēga!

Sakiet viņiem, ka mana tūkstošgadēja miera valstība trīs auistrumos kā rīta blāzma! Bet kā tai tā paceļas debesu velvē un apgaismo pasauli, kamēr jūs atļaujiet Nāvei ņemt savā kalpībā lielo nezvēru?

Jo šis lielais nezvērs ir karš.---

Lote Hēdmane atmodās. Viņa redzēja ap sevi daudzas gaišas sejas. Tanīs mirdzēja dziļš saviļņojums.

— Kur es esmu bijusi? viņa vaicāja. Ko es teicu? Vai patiesi beidzot tas Kungs runājis ar manu mēli?

Viņas acis pildījās laimes un pateicības asarām.

NOSLĒGUMS

Apmēram pēc kāda gada Algerēdas mācītāja mājās iebrauca viena sērās tērpta sieva.

Viņas ierašanās nemodināja lielu izbrīnu, jo lai gan tālā apkaimē ne visi zināja, ka viņa dzīvo, tomēr viens otrs, apmeklēdams Hongerus, bija viņu pazinis, un baumas par viņas dzīvi tomēr bija pamazām iznēsātas.

No vīra viņa arī nebija šķīrusies likumīgā ceļā. Svena Elversona slimības dēļ viņš bija sargājams no visiem uz-

traukumiem, un visi vienojās, ka viņam sagādājama pēc iespējas klusa dzīve.

Atbraukusi šai mājā, viņa pavisam klusi devās otrā stāvā un iekārtoja sev tur vienu istabu.

Viņa necentās nostumt pie malas mācītāja māti, bet viņas šarmam neviens nespēja pretoties, un pamazām viņa ar mīlestības varu sāka valdīt par māju un kalpotājiem, tā piedodama šim namam agrāko mājīgumu un gaišumu.

Viņas vīrs viņai ļāva rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem, un dzīvot viņas pašas dzīvi, tāpat kā viņš dzīvoja savu.

Bet kad atkal daži mēneši bija pagājuši, viņa vienu dienu ienāca sava vīra istabā, turēdama rokās vēstuli.

Un šai istabā viņa visur redzēja savus attēlus un visas tās lietiņas, ko viņa savā pirmajā laulības laikā bija darinājusi.

Viņas grāmatas stāvēja sakārtotas plauktos, un viņas lūgšanas grāmata gulēja uz galdiņa līdzās vīra gultai. Likās, viņa būtu iegājusi kvēlas mīlestības valstībā.

Varbūt tu nezināsi, ka Svens Elversons atstājis diezgan prāvu mantojumu, sacīja Sigruna savam vīram. Kad viņa audžu tēvs Anglijā uzzināja par Svena Elver-sona nevainību, viņš turēja savu solījumu un iecēla viņu par savu mantinieku. Viņš mira šā gada sākumā, un tagad mantojuma lieta jau noskaidrota. Visa šī bagātība piekrīt Svena Elversona vecākiem.

Svens Elversons pameta lielu laimi, sacīja baznīckungs.

— Tagad Juels un Tāli ja man raksta, vai tu un es nevēloties saņemt no viņiem kā dāvanu Hongerus. Viņi vēlētos, kaut mēs šais mājās turpinātu Svena Elversona mīlestības darbu. Mūsu rīcībā būtu visi līdzekļi...

Viņa novēroja, ka vīra seja aptumšojās.

— Tev tur pavērtos visai plašs darbības lauks, viņa piebilda.

Viņš piecēlās un pastaigājās mazliet pa istabu.

— Ja tu vēlētos pārcelties uz Hongeriem, viņš sacīja, es necelšu nekādus iebildumus.

Sigruna strauji atbildēja:

— Nē, es vairs nevēlētos pamest tavu māju.

Bet, viņš turpināja, tu, Sigrun, saproti manas domas. Esmu laimīgs redzēt tevi savā namā, bet ar to man nepietiek.

— Tu esi mana pirmā mīlestība, Edvard, viņa strauji izsaucās.

Tad viņa apklusa, satvēra vīra roku un pieveda viņu pie loga.

Paraugies sētsvidus mauriņā! viņa sacīja. Tur kādā stūrī auga atraitnītes, kad mēs pirmo reiz ierādāmies šai mājā. Tās tur bija iesakņojušās, un pašas no sevis katru pavasari dzina jaunus asnus. Kādreiz es tur iekārtoju puķu dobi un sastādīju citas puķes, arī tās tur auga un ziedēja. Bet, paraug, svešās puķes nu ir izzudušas, bet atraitnītes no jauna aug un dzen asnus savā vecajā vietā!

Content

Lagerlefa Zelma Vedējs. Izstumtais.(Kopoti raksti 4)

VEDĒJS

IX

XII

IZSTUMTAIS

Pirmā daļa GRIMSALA

Otra daļa LOTE HĒDMANE

Trešā daļa