Adlere Elizabete

Vienotā sirdspukstā

Elizabete Adlere

Vienotā sirdspukstā

Romāns

1

Tas bija skaists lidojums. Manhetenu klāja zilgi pelēks mijkrēslis. Pilsētas ugunis spīguļoja gluži kā zvaigznes, iezīmējot ielas, kas viņam šķita noklātas ar zeltu un pilnas ar automašīnām, kuras visiem citiem likās ieradušās taisnā ceļā no elles. Mazā vienmotora lidmašīna “Cessna Skylane 182” tik līgani atsaucās uz pieskārieniem, ka viņš gandrīz vai izjuta sev pieaugušus spārnus. Lai nu paliek reaktīvās, viņš nodomāja, uzsākot straujo nolaišanos starp Manhetenas mirdzošajiem torņiem Lagvārdijas lidostā. Lidošanu ne ar ko nevarēja salīdzināt, tā dāvāja brīvību un ļāva izrauties uz pāris stundām no laicīgās pasaules un iztēloties kā mazam bērnam, ka tu patiešām spēj lidot.

Šovakar viņš nebija paredzējis doties uz Ņujorku, taču telefona saruna bija steidzami turp izsaukusi. Viņš bija uzsācis sarunas par kāda nozīmīga Manhetenas īpašuma iegādi, bet kāds bija nolēmis viņu pārsolīt. Kurš? Tieši to viņš grasījās noskaidrot. Šovakar.

Smaidīdams viņš piezemēja maziņo lidmašīnu, reizi vai divas |āva tai viegli palēkties, tad līgani virzīja uz angāru. Viņam pret šo sudrabaino, pēc pasūtījuma būvēto lidmašīnu bija tādas pašas jūtas kā dažam labam pret sacīkšu zirgu. Pēc lidojuma viņam gandrīz vai gribējās to noberzēt sausu, apsegt ar segu, pacienāt ar svaigu sienu un burkānu...

Pasmiedamies pats par sevi, viņš apstādināja lidmašīnu, atsprādzējās un izkāpa ārā. Sirsnīgi papliķēja pa fizelāžu, tad atcerējās, ka portfelis palicis iekšā. Jau sataisījies kāpt atpakaļ, viņš izdzirdēja saucam savu vārdu. Tas laikam bija mehāniķis Džerijs, kurš gaidīja angārā. Džerijs apkops “Cessna ”, pārbaudīs visu, raudzīsies, lai tā būtu vislabākajā formā rītdienas atceļam uz Cārlstonu. Tad, kad viņš būs ticis galā ar savu uzdevumu.

— Mister Vinsent!

— Jā-ā? — Smaidīdams viņš pagriezās atpakaļ.

Viņa acis vērās automātiskās pistoles stobrā.

Un tad visa pasaule kļuva sarkana.

2

— Viņš neizkepurosies.

Eds Vinsents dzirdēja šos vārdus tik skaidri kā zvana skaņas, taču aizritēja kāds brīdis, līdz viņš aptvēra, ka runāts tiek par viņu.

Riteņnestuves mokoši kratījās, kad viņu veda ārā no sanitārā helikoptera. Viņš dzirdēja, kā šņākdamas atvērās neatliekamās palīdzības nodaļas automātiskās durvis, dzirdēja helikoptera medicīnas māsas skaļās frāzes par viņa sašaušanas apstākļiem, ievainojumiem un stāvokli; dzirdēja izkliegtas komandas.

— Kā ar pulsu? Sirdspuksti nokritusies līdz trīsdesmit sešiem —stāvoklis strauji pasliktinās...

Viņš juta, kā apģērbs tiek sagriezts un noņemts pa gabaliem. Tad viņš gulēja pilnīgi kails, gluži kā tikko nozvejota zivs, zem karsti kvēlojošajām lampām, kas viņam šķita kā sev pievērstas pasaules acis.

Nu visi mani var apskatīt, viņš nodomāja, prātā pasmaidot, jo neizdevās savilkt nepieciešamos sejas muskuļus.

Seja zem skābekļa maskas šķita sasalusi, rokas un kājas nejutīgas, ķermenis bija pārstājis eksistēt. Bet tad kāds sāka ar zobenu durt caurumu sānā. Viņš izdvesa sāpju rēcienu, taču tas droši vien izklausījās kā kunkstiens, jo arī rīkle atteicās paklausīt.

— Mēs tikai izdarīsim intubāciju — ievadīsim plaušās caurulīti, mums ātri jānosūc asinis, — tuvu pie auss skanēja mierinoša sievietes balss.

Sasodīts, kur tad anestēzija, viņš gribēja uzkliegt. Taču, protams, nespēja neko pateikt.

— Kā jūs sauc?— kāds cits viņam skaļā balsī jautāja. — Atveriet acis, paskatieties uz mani...

Vai tad viņa acis nebija vaļā? Viņš redzēja sejas raugāmies zem gaismas mirdzošā oreola, juta roku pieskārienus, dzirdēja viņus runājam, bet atbildēt nespēja.

— Asinsspiediena vairs nav, mēs viņu zaudējam...

Uz krūškurvja uztrieptā ziede bija auksta. Kāpēc neviens viņiem to neaizrāda, nepasaka, lai mazliet apsilda, tad nebūtu tāds šoks visam ķermenim! Pēc tam viņš apjauta, ka sirds izlec no krūtīm ārā — tika pievadīts elektriskais trieciens, kas lika viņa ķermenim lokveidā uzšauties augšup. Vēlreiz. Un vēlreiz.

— Kādi rādījumi? — skanēja pavēloša balss.

Ko jūs uztraucaties, viņš gurdeni nodomāja. Es jau gatavojos redzēt gaismu tuneļa galā, gaismu, kas sagaida mirušos.

Viņam vairs nebija spēka. Zināja, ka mirst. Viņš jau bija ceļā. Juta savu ķermeni noraustāmies vēl vienu reizi; nu jau balsis likās apslāpētas. Domās viņš paraustīja plecus. Viņam tomēr dzīvē bija veicies. Kur nu vēl labāk! Vismaz pēdējos gados. Nav par ko sūkstīties. Viņam nebija ne sievas, ne bērnu, ne radinieku. Patiesībā nav īpašas jēgas dzī vot. Ja nu vienīgi vēlreiz aiziet uz vakariņām kādā iecienī tā itāliešu restorānā. Vai arī vēl vienu nedēļas nogali pavadīt vecajā pludmales mājā uz klints, vienatnē ar dabas spēkiem, pabraukāt ar laivu, kuru viņš gadiem ilgi tik cītīgi remontējis.

Viņam patīka šī vieta jebkuros laika apstākļos — klusie miglas vāli pavasarī, augusta versme, rāmās atvasaras naktis, pelēkie, aukainie ziemas slapjdraņķi. Viņam vienmēr bija licies, ka atradis savu paradīzi. Līdz šim brīdim, kad mūžība šķiet ar roku aizsniedzama...

— Mēģiniet vēlreiz! — barga balss pavēlēja reanimācijas brigādei, strāvas trieciens atkal izšāvās cauri viņa ķermenim.

Puiši, metiet mieru, kāpēc jūs cīnāties, viņš gribēja teikt. Pārāk grūti saglabāt dzīvību...Ir tik viegli ieslīdēt tunelī un gaidīt gaismu... varbūt beidzot skatīt vaigā Dievu, kā senās bērnu dienās to mēdza stāstīt mācītājs mazajā baptistu kapelā Austrumtenesī kalnu pakājē...

— Pulsa nav! — kāds kliedza.

Nu protams, nav, es mirstu. Šī doma viņu nomierināja. Nav jēgas dzīvot. Itin nekādas.

Viņš izjuta caururbjošas sāpes, kad tieši sirdī tika injicēts stimulators. Gribējās brēkt.

— Vēlreiz! — atskanēja komanda, un viņa ķermenis atkal palēcās.

Zelda. Šis vārds izšāvās cauri smadzenēm vienlaikus ar strāvas triecienu. Kas noticis ar Zcldu? Kur viņa ir? Viņš jau ir piebeigts. Nu viņi meklēs Zcldu.

— Parādījies pulss! — medicīnas māsa priecīga iesaucās;

visi vērās monitora mazajos zaļajos izcilnīšos un idejās, kas rādīja viņa sirdspukstus.

Ar pārdabisku spēku Edām izdevās atvērt acis.

— Man jātiek ārā no šejienes, — viņš neskanīgi nočuk-

3

Slepkavību izmeklētājs Marko Kamelja stāvēja neatliekamās palīdzības palātas vienā malā, vērodams cīnu starp dzīvību un nāvi. Viņam izskatījās, ka virsroku gūst nāve. Ja tā notiks, viņam būs velnišķīgi grūti atrast nozieguma vaininiekus. Turpretī, ja Edām Vinsentam izdotos uzvarēt, atmosties un pateikt, kas uz viņu šāva, varētu uzskatīt, ka tas jau ir padarīts.

Kamelja bija četrdesmit sešus gadus vecs, kalsns un muskuļots vidēja auguma sicīlietis ar bieziem tumšiem matiem un brūnām acīm, kas izskatījās gandrīz melnas, kad viņš dusmojās, un tas notika visai bieži. Viņam piemita īpatnēja pievilcība; par spīti gludajam skuvumam, uz zoda vienmēr spraucās zilgani rugāji. Tērpies viņš bija allaž vienā un tajā pašā nevainojamā “uniformā” — tumšā uzvalkā un baltā kreklā ar sudrabainu kaklasaiti.

Kamelja bija iestājies policijas rindās divdesmit gadu vecumā, kad bija pametis Kvīnsas koledžu un apprecējis savu vidusskolas laiku mīlestību Klaudiju Romanosu, puer-torikāņu skaistuli, kas mīlas apmātām acīm saredzēja viņā kaut ko līdzīgu Arnoldam Švarcenēgeram. Viņa dievināja Marko, tāpat ari viņu četri bērni — divi puikas un divas meitenes, kas runāja vienlīdz labi spāniski, itāliski un angļu valodas amerikāniskajā dialektā. Mana mazā Apvienoto Nāciju Organizācija — tā viņš sauca savus bērnus.

Kaut arī Marko Kamelja bija ģimenes cilvēks, viņš bija izpelnījies ievērību savā darbā un to apzinājās. Sīksts policists; cīkstonis; konfliktu nokārto tā js... Pāris reižu viņš bija atstādināts no amata, un tika ierosināta izmeklēšana, abas reizes par nogalināšanu, veicot dienesta pienākumus — tieši mirkli pirms tam, kad bandīti būtu novākuši viņu pašu, — taču abas reizes viņš tika attaisnots. Viņš bija caurcaurēm policists — neatstāja ne akmeni, ne šāviņu, neapskatījis no visām pusēm; nevienam slepkavniekam nebija lemts izbēgt no viņa. Līdz šim nevienam.

Kameljam bija žēl Eda Vinsenta. Un viņš apbrīnoja Edu. Lāga zēns; bagāts, bet darīja labus darbus ar savu naudu. Viņš piedalījās daudzos labdarības pasākumos, palīdzēja bērniem, kas slimoja ar AIDS; atbalstīja īpašās internātskolas trūcīgajiem bērniem un rehabilitācijas nometnes mazgadīgajiem noziedzniekiem, un tas nebija nekāds nieks — daudzi no šiem bērneļiem bija toksikomāni un bandu dalībnieki; par visu mazāk viņi vēlējās tikt rehabilitēti. Tomēr tie, kas izcīnīja šo kauju, bija mūžam pateicīgi Edām Vinsen-tam par rūpēm. Viņš bija arī spēcīgs policijas un likuma sargu atbalstītājs, un Ņujorkas policisti to augstu vērtēja.

Tomēr četrdesmit četrus gadus vecais Vinsents šķita mazliet noslēpumains. Lai gan viņš bija guvis tādus panākumus, likās, ka viņam nav privātās dzīves. Par viņu zināja tikai to, ka viņš ir dienvidnieks, no Cārlstonas; prese vēstīja par mantotu milzu bagātību. Viņš to bija ieguldījis nekustamajos īpašumos, uzceļot divus varenos Vinsenta Torņus Manhetenā. Edām Vinsentam netrūka prāta un izmanības, viņš zināja, kā tikt pie dolāra un kā noslēgt darījumu, taču par viņu runāja kā par džentlmeni. Mūsdienās biznesa aprindās tādu nebija daudz.

Nekustamo īpašumu jomā nebija nevienas tik sabiedriski iespaidīgas personības kā Vinsents, nebija arī neviena tik personiski atturīga biznesmeņa kā viņš. Viņa darījumi noritēja kā uz skatuves, toties privātās dzīves it kā nebija. Viņš nekad nesniedza intervijas par personiskiem jautājumiem, nekad nerunāja par savu pagātni, nekad neuzaicināja kādu žurnālistu uz savu komfortablo augšstāva dzīvokli Vinsenta Torņos Piektajā avēnijā. Runāja, ka neviens, pat viņa draugi, nekad nav uzaicināti uz viņa noslēgto patvērumu — pludmales māju Dienvidkarolīnas štatā, Cārlstonā.

Un tieši no turienes Eds bija nule kā ielidojis, nolaižoties ar savu privāto aCessna” Lagvārdijas lidostā, kur tika ievainots.

v

— Getras šautas brūces krūškurvī! — iesaucās dežūrārsts, meklēdams ložu izejas. — Ir iekšējā asiņošana un saārdīta plauša. Aknas nav skartas, bet ir vēl viena brūce tieši virs sirds. Viņš tūlīt pat jāved uz operāciju zāli. Jāgriež vaļā un jāskatās, kas tur notiek.

Kamelja drūmi nodomāja, ka tas neizklausās labi. Vinsentam bija laimējies vienīgi tādā ziņā, ka uzreiz bija dabūts sanitārais helikopters, kas viņu ātri nogādājis Manhetenas labākajā slimnīcā. Ja Vinsents vispār ir glābjams, laiks un medicīniskā aprūpe bija viņa labā. Tomēr Kamelja neticēja. Sis zellis neizturēs.

Viņā ievietoja kādu caurulīti. Nebija laika anestezēt — glīti iegrieza nelielu atveri un iebāza cauruli iekšā. Kamelja, to vērodams, juta sirdi šķebīgi salecamies. Vinsents izskatījās kā miris, un Kamelja bija redzējis pietiekami daudz mirušo, viņš zināja, kā tie izskatās.

Un tad — sasodīts, vai tiešām šis sīkstais radījums pacēla galvu un ierunājās? “Man jātiek ārā no šejienes.”Tā viņš teica.

Kamelja paspēra soli uz priekšu, tiekdamies uzdot jautājumus, taču māsa viņu nekavējoties atstūma sānis.

— Lasieties prom! — viņa kliedza. — Kas ir ar jums, vai jūs, veči, tiešām nevarat pagaidīt?

— Piedodiet, piedodiet! — Viņš pacēla rokas un atkāpās, kad Vinsentu uz riteņnestuvēm pārveda uz operāciju zāli. Noraugoties guļošajā, Kamelja juta, ka tā ir viņa pēdējā iespēja. Eds Vinsents nekādā ziņā neizies no šejienes ārā. Viņš nekad nespēs pastāstīt, kas uz viņu šāva, kad viņš izkāpa no savas lidmašīnas pie angāra Lagvārdijas lidostā. Un nevarēs arī pateikt, kāpēc. Tas bija jānoskaidro Kameljam.

4

Operāciju zālē iesteidzās izcilais kardiologs Arts Džei-kobss, galvenais ārsts viņu bija atsaucis no kādām pirmizrādes svinībām Brodvejā, zinādams, ka viņa kādreizējais kolēģis ir pacientam labs draugs.

Tērpies nevainojama piegriezuma smokingā, Arts Džei-kobss galīgi neiederējās nemierpilnajā neatliekamās palīdzības nodaļā starp asiņainiem, sakropļotiem ķermeņiem un vaimanājošiem, pārbiedētiem radiniekiem; viņš izskatījās kā orhideja govju ganībās. Piecdesmit sešus gadus vecajam slaidajam un glītajam vīrietim sudrabainie mati bija stipri atkāpušies no pieres, aizmugurē viņš tos nēsāja krietni pāri apkaklei, lai atgādinātu pats sev, ka vēl nav pilnīgs plikgalvis.

Viņš raudzījās lejup uz savu draugu, uzklausot dežūrārsta informāciju par Vinsenta stāvokļa nopietnību, un, sakārtojot brilles, nodomāja, cik briesmīgi gan ir redzēt tādu lielu vīru kā Eds Vinsents nomocīta rēga izskatā uz neatliekamās palīdzības nodaļas riteņnestuvēm.

— Vai viņš vispār bija kādu brīdi pie samaņas, kad viņu atveda uz šejieni?

— Pāris sekunžu. Teica, ka esot jātiek no šejienes ārā, — ārsts atbildēja, greizi pasmaidot.

— Nevarētu teikt, ka es viņu nosodu. Kas operēs?

— Mums veicās. Franks Orenbahs ir šeit.

Džeikobss pamāja. Orenbahs bija labs un spējīgs ķirurgs.

— Es asistēšu, — viņš sacīja un devās mazgāt rokas. — Tas ir viss, ko es varu darīt tavā labā, Ed, — viņš drūmi piebilda, — vienīgi vēl lūgt Dievu.

Ārts Džeikobss pazina Edu piecpadsmit gadus un uzskatīja par labu draugu. Eds Arta sievai dzimšanas dienā sūtīja ziedus, reizi mēnesī viņi kopā vakariņoja kādā senlaicīgā, nelielā Grinidžvilidžas itāliešu restorānā viņš bija gan ar Eda draudzenēm, gan daudzajiem darījumu paziņām. Tomēr viņš nekad nebija uzaicināts uz Eda mājām Vinsenta Torņos Piektajā avēnijā.

Tas bija dīvaini, taču Ārts ar to samierinājās. Eds Vin-sents sargāja savas privātās dzīves neaizskaramību kā visdārgāko balvu, bet, pazīstot mūsdienu bulvāru preses kāri uz skandālu un atklājumu uzurķēšanu, viņš nenosodīja Edu. Cik viņam bija zināms, neviens — pat neviena sieviete — nekad nebija apmeklējis Eda svētlaimes mājokli — pludmales namu. Kamēr citi bagātnieki kopīgi vaļojās savās vasaras savrupmājās Hemptonā, Fxis Vinsents pavadīja garas nedēļas nogales vienatnē, pārkrāsodams savas vecās četrdesmit pēdu garās “Eiropas” klāju, zvejodams vai arī vienkārši noraudzīdamies kaijās un roņos. Tas viņam sagādāja baudu, un Ārts apbrīnoja draugu par viņa brīvību un neatkarību.

Tagad viņš vienīgi vēlējās, kaut spētu Edām vairāk palīdzēt.

5

Izmeklētājs Kamelja netika ne no vietas. Šaušanai nebija liecinieku. Vienīgi mehāniķis, kam bija jāapkopj lidmašīna, bija dzirdējis šāvienus un izskrējis ārā no angāra. Viņš it kā bija redzējis aizbraucam pikapu, taču bijis tik uztraukts, ka nevarot pat atminēties krāsu vai mārku, kur nu vēl numuru.

— Ko jūs grib’, lai es pasak’! — viņš kliedza, — Eds Vinsents guļ uz grīdas asiņu peļķē, un man vajadzētu pierakstīt reģistrācijas numuru? Es uzreiz griezu ātrajiem, jūs, jefiņi!

Kamelja sarauca uzacis, un mehāniķis, atcerēdamies, ar ko viņš runā, noņurdēja, ka atvainojas.

— Ziniet, kā tas ir... — Viņš viegli nodrebinājās. — Esmu satriekts. Es pie viņa strādāju. Man viņš patika. Baigākā cūcība viņam kaut ko tādu nodarīt.

— Jums taisnība. Un jūs rīkojāties pareizi, — Kamelja sacīja, lai nomierinātu mehāniķi, cerēdams, ka vēlāk viņš varētu kaut ko atminēties. Bieži vien izrādījās, ka liecinieki

atceras vairāk, nekā sākumā pašiem licies, kaut kas mēdza pēkšņi iešauties prātā, teiksim, ka tas bija balts “Chevy^39 \ai “Dodge Raw ” Un to vadīja baltais, melnādainais vai spāņu izcelsmes vīrietis. Viss bija iespējams. Atliek vienīgi cerēt.

Angārs un tā ārpuse, kur cements bija pamatīgi notašķīts ar Eda Vinsenta asinīm, bija norobežoti ar dzelteno lenti. Kamelja netika gudrs, kā cilvēks var zaudēt tik daudz asiņu un palikt dzīvs, pat tik ražens vīrs kā Vinsents. Viņš nosprieda, ka te laikam izšķiroša nozīme ir gara spējai pacelties pāri matērijai, gribasspēkam pār ķermeņa spēku. Sis vīrs tiešām pelnījis apbrīnu — nudien likās neticami, ka viņš joprojām ir starp dzīvajiem, lai arī visai nosacīti.

Detektīvi vēl aizvien pārmeklēja apkārtni, tiesu medicīnas eksperti darīja savu darbu un pūlējās atrast kādus matus, šķiedras vai sadeguša pulvera pēdas; raudzījās pēc eļļainu riepu raksta un iespējamās benzīna sūces pikapa dzinējā. Sīki nieciņi, kas var kļūt par taustāmu pavedienu viņiem uzdotās zinātniskās mīklas risināšanā.

Vērojot viņus, Kamelja dažkārt nožēloja, ka nav izvēlējies šo nozari. Viņš bija beidzis Policijas akadēmiju, viņam radās karjeras iespējas, bet tad jau Kameljam bija sieva un divi bērni, turklāt viņam patika izmeklētāja darbs, biedriskā noskaņa policijas iecirknī. Viņš pat labprāt atsaucās uz sava vārda ķircinošo sagrozījumu. “Ei, Kamēlija!” viņi smiedamies uzsauca, kad mazais sicīlietis nozibsnīja savu melno acu nikno skatienu. Tā bija viņa dzīve. Viņam tā bija pa prātam. Viņš jutās piederīgs pie Ņujorkas policijas departamenta atšķirībā no zinātniskā novirziena darbiniekiem, kas strādāja individuāli.

Kamelja bija uzkalpojies augstākā dienesta pakāpē pēc vairāku gadu ilgas patruļmašīnas vadīšanas Bronksā. Tie tik tiešām bija grūti laiki, viņš atzina. Tās skarbās, spriegās dienas ne ar ko nekad nevarēs salīdzināt. Viņš pateicībā pārkrustījās. Gluži kā Edām Vinsentam, viņam bija veicies palikt dzīvam, un viņš to apzinājās.

Pēc patruļmašīnas viņš bija kādu laiku strādājis spridzināšanas izmeklēšanā, tikumības policijā, narkotiku apkarošanas nodaļā un, visbeidzot, slepkavību izmeklēšanā. Viņš bija redzējis visu. Bijis visā iekšā, darījis, kas vajadzīgs. Un nekad par to nedomāja naktīs. Pasarg’ Dievs, viņš stingri raudzījās, lai darba problēmas nejauktos mājas dzīvē. Kad viņš vēlu pārradās mājās, Klaudija jau gulēja. Tad viņa piekļāvās cieši klāt, un viņam nekad nenāca prātā nekādas citas domas kā vien tas, ko viņa izjūt un cik jauki smaržo pēc viņa iemīļotajām smaržām “Arpejje”. Viņš tiešām bija veiksminieks. Lielāks veiksminieks nekā šis bagātais vīrs uz operāciju galda, to nu viņš tagad zināja.

Izmeklētājs Jonass Mačado apvilka ar krītu uz cementa apli ap patronas čaulu, un kriminālpolicijas fotogrāfs to no-knipsēja, parādot lielumu un novietojumu. Mačado satvēra misiņa gabalu ar pinceti un iemeta to polietilēna maisiņā.

— Tagad ir trīs, — viņš sacīja Kameljam. — Mums vienas trūkst.

— Šķiet, viena izskrējusi cauri fizelāžai. — Kamelja ieskatījās pēc pasūtījuma būvētajā sudrabainajā lidmašīnā, brīdi patīksminājies par pelēkbrūnajiem ādas sēdekļiem. Viņam šī mazā lidmašīna no iekšpuses atgādināja dārgu sporta auto. — Varbūt to viņi aizšāva garām, — viņš ieminējās. — Lidmašīnas iekšienē jābūt vienai lodei un vēl vismaz vienai no pārējām.Turpini meklēt, Mačado. Mums tās ir vajadzīgas.

Viņš vēroja, kā policisti strādā, un nopūtās. Viņiem pagaidām bija vienīgi trīs četrdesmit milimetru šāviņa čaulas un informācija, ka nozieguma vietu pametis kāds pikaps. So vakaru nevarēja pieskaitīt pie veiksmīgajiem policijas darbā.

Te gan būs ko pacīnīties. Un, kad upuris ir tik ievērojams vīrs kā Vinsents, īstā elles mašīna ies vaļā tad, kad par to uzzinās žurnālisti. Līdz brīdim, kad tiek atrasts un informēts tuvākais radinieks, lieta bija kā klusumā ietīta. Taču tuvākā radinieka sameklēšana līdz šim bija beigusies bez panākumiem. Agri vai vēlu viņiem nāksies paziņot presei, protams, ja vien tie riebīgie gardeguņi neuzzinās par notikušo jau agtrāk.

6

Vinsenta Torņi bija iespaidīga celtne, kas klāta ar raupju kaļķakmeni, tā pacēlās piecdesmit stāvu augstumā virs Piektās avēnijas; no tās pavērās pasakains skats uz parku. Glīti ģērbies durvju sargs tramīgi vēroja piebraucam pie ēkas policijas mašīnas. Policija nekādi neiederējās Vinsenta Torņu ikdienā.

Sargs noraizējies steidzās pie durvīm, vēlēdamies aizvākt jebko, kas traucē ēkas nevainojamā vestibila mieru. Tomēr viņa sejas izteiksme pārvērtās, kad Kamelja uzrādīja kratīšanas orderi un paziņoja, ka misters Vinsents cietis nelaimes gadījumā un atrodas slimnīcā.

Lifta sienas bija apšūtas ar gaišu koku, slīps spogulis atstaroja klusējošo vīru stāvus, kad viņi līgani cēlās augšup. Durvis klusi atvērās, un viņi izgāja komfortablā augšstāva dzīvokļa priekštelpā.

Durvju sargs neatstājās ne soli no Kameljas, kad viņš apstaigāja visas telpas, apskatot askētisko iekārtojumu, pieticīgo guļamistabu, neiedomājami vienkāršo vannasistabu. Viņaprāt, tas neapšaubāmi atgādināja vecpuiša mitekli, tomēr “miteklis” diez vai bija īstais vārds. Šajā vietā būtu varējis dzīvot mūks.

Kamelja atkal sajuta durvju sarga elpu uz kakla un nopūzdamies sacīja:

— Ir jau labi, kungs, jūs tagad varat iet. Es netaisos zagt sudrablietas. — Ja te vispār ir sudrablietas, viņš nodomāja, joprojām pārsteigts par Vinsenta askētisko dzīvokli. Un viņš taču bija tik bagāts vīrs! Varbūt nauda galu galā nebija vissvarīgākais.

Atkal iedūcās lifts, un ieradās Kameljas izmeklēšanas grupa, vīri zilos formastērpos; viņi izskatījās skarbi un lietišķi. Bija arī tiesu medicīnas eksperti un, protams, fotogrāfs.

— Nekas nav aiztikts, — Kamelja paskaidroja. — Nofotografē, pirms mēs sākam pārmeklēt. Un lai visi pirkstu nospiedumi būtu saglabāti! Labi?

Viņš nogaidīja, kamēr policijas fotogrāfs izpilda savu darbu, un tad ķērās pie pārmeklēšanas, sākot no guļamistabas.

Uz gultas bija saklāta tīra veļa — Kamelja pats par to pārliecinājās. Istabā nemanīja ne puteklīša, kaut gan mājīguma arī diez kāda nebija, viņš nodomāja, atcerēdamies sa\ai jauko guļamistabu. Klaudija to bija iekārtojusi kā mīlas ligzdiņu — telpa bija klusināti apgaismota, tapsēta ar tumšsarkanu audumu un izklāta ar mīkstām grīdsegām. Šeit nekā tāda nebija. Edām Vinsentam acīmredzot nepatika izrotājumi.

Vannasistabā bija gludas baltas flīzes, dušas kabīni sedza bieza stikla plāksnes, bez jebkāda zeltaina dekorējuma Greznība bija izskausta līdz pēdējam. Tas nebija Kameljas gaumē, bet ko var saprast no tiem bagātniekiem. Lai kas to bija teicis, ka viņi ir citādi nekā visi pārējie, viņš nebija kļūdījies.

Ne piliena ūdens uz dušas kabīnes durvīm, ne atvērtas zobu pastas tūbiņas uz plaukta, ne traipa izlietnē. Savu saimnieku gaidīja baltu dvieļu kaudzīte, viena pati zobu pasta un nelietots baltu ziepju gabals bez smaržas pieskaņotā trauciņā. Meklēt pavedienus slepkavības mēģinājuma atklāšanai šādā vidē bija tas pats, kas lūkoties pēc sniega pikas ledājā.

Kamelja pa iekšējo telefonu piezvanīja durvju sargam.

— Kas uzkopj mistera Vinscnta dzīvokli? — viņš jautāja.

— Ēkas apkopšanas dienests, kungs. Nāk katru dienu.

— Viņi tātad šorīt jau bija šeit?

— Nē, kungs, vēl ne. Vakar gan bija.

— Pateicos. Viens no maniem vīriem drīz būs lejā. Iedodiet viņam tā apkopšanas dienesta telefonu — viņš gribēs personiski runāt ar cilvēku, kas atbild par mistera Vinscnta dzīvokļa uzkopšanu.

Jā, kungs. — Nu durvju sargs bija īsts izdarīguma iemiesojums. Kamelja nodomāja, ka viņš laikam uztraucas par greznā vestibila piedrazošanu. Jā, izskatās, ka lieta nebūs no vieglajām. Daudz nopietnāka nekā dažu bagātnieku sa-traukšana. Eds Vinsents jau bija gandrīz vai pagalam.

Kamelja atvēra atvilktnes, rūpīgi apskatīja dažus personiskos piederumus — priekšmetus, kas ir katra vīrieša van-nasistabā, — elektriskais skuveklis, liekas zobu sukas, prezervatīvi... Kamelja prātoja, vai liekās zobu sukas paredzētas sievietēm, kas palika pa nakti pie viņa, un nopriecājās, ka Eds rūpējas par drošu seksu.

Kamelja pārmeklēja atvilktnes ari milzīgajā ģērbistabā, kas bija pat lielāka par vienu no viņa bērnu guļamistabām. Viņam derdzās rakņāšanās kāda cilvēka lietās, ielaušanās viņa dzīvē, bet tāds nu bija viņa darbs un viņš nespēja to veikt pa roku galam. Tomēr šoreiz tieši pedantiskums noveda strupceļā.

Pirkstu nospiedumu meklētājs stāstīja, ka tikpat kā neko nav iespējams atrast, jo dzīvoklis rūpīgi uzkopts, arī pārējie izmeklētāji neatrada neko ievērības cienīgu, kaut ari pārbaudīja visas apģērbu kabatas, skapjus un atvilktnes. Kamclja netika gudrs, kā vīrietis var dzīvot, neatstājot nekādu nekārtību aiz sevis. Arī ledusskapī nebija nekā, pat ne bagāta vecpuiša simbola — šampanieša pudeles. Viņš to nespēja saprast. Ja ģērbistabā nebūtu drēbju, viņš būtu pilnīgi pārliecināts, ka neviens šajā dzīvoklī nedzīvo.

Nopūzdamies Kamelja paziņoja, ka meklēšana ir jāizbeidz.

— Paldies, puiši! — viņš sacīja, kad grupa iegāja klusi piebraukušajā liftā. Tad viņš devās atpakaļ uz ģērbistabu, lai izpētītu mazo, sienā iemūrēto seifu. Bija vajadzīgs atslēdznieks un atļauja; un viņš ķērās pie mobilā telefona, lai sarunātu vajadzīgo.

Kamelja domāja par savu mazo, spodro namu Kvīnsā. Tajā bija jūtama cilvēku klātbūtne, savas pēdas atstāja četri bērni. Tomēr tās bija īstas mājas atšķirībā no šā dzīvokļa, kas drīzāk bija pajumte vētrā. Ala.

Pēc tam viņš piezvanīja Klaudijai, lai tāpat vien apsveicinātos un pajautātu, ko viņa dara. Nevarētu teikt, ka viņš kontrolē, viņam vienkārši gribējās zināt, kur atrodas viņa ģimene. Klaudija uzskatīja, ka tas zināmā mērā sasaucas ar viņa darbu. Mūžīgais izmeklētājs, viņa mēdza teikt, skandinot savus jaukos smieklus.

Viņai nu gan nepatiktu šis dzīvoklis, Kamelja nodomāja, gaidīdams liftu; tas viņai uzdzītu drebuļus. Tad jau jebkura viesnīcas istaba bija mājīgāka. Viņš atkal domāja par šo vīru, Edu Vinsentu. Kas viņš bija? Kāds viņš bija?

7

Starp dzīvību un nāvi ir starpposms, tagad Eds to zināja. Tā bija tā sauktā “elles priekštelpa”, nekur nebija tik briesmīgi kā tur, pusceļā starp zemi un debesīm. Ar visām savām dzīves raizēm un problēmām tā vairāk līdzinājās ellei; tā nesniedza nenieka no nāves atvieglojuma un atslābuma. Kā viņi uzdrīkstas man to nodarīti

Viņš strauji sakustējās šaurajā slimnīcas gultā, un acīgā intensīvās terapijas bloka māsa piesteidzās klāt. Bija pagājušas tieši trīs stundas kopš viņas pacienta operācijas. Stāvoklis bija kritisks. Viņa pārbaudīja aparātu, kas uzturēja elpošanu, drenu caurulītes krūškurvī un vadiņus, pa kuriem vēnās tika nogādāti barojošie Šķīdumi. Viņa brīdi pavērās monitorā, tad atkal uzlūkoja pacientu. Tagad viņš gulēja mierīgi, lai gan elpa skanēja tik smagi un trokšņaini kā traktora dzinējs.

Viņš bija liels vīrs, sešas pēdas četras collas garš, ar platiem pleciem un raupji veidots, taču tagad viņu nekādi nevarēja salīdzināt ar lielisko, skaisto spēkavīru, ko viņa bija skatījusi televīzijā Manhetenas Vinsenta Torņu atklāšanā.

Viņa paraudzījās rokas pulkstenī. Bija pusnakts, dežurējošais ārsts drīz dosies apgaitā, un — nav šaubu — atnāks arī paša mistera Vinsenta ārsts Arts Džeikobss.

Māsa pārbaudīja savu otro intensīvās terapijas bloka pacienti, kādu sievieti, kas tikko bija izvesta no operāciju zāles, kur viņai pēc sirdslēkmes nekavējoši bija ievietots mākslīgās asinsrites aparāts. Intensīvās terapijas blokā ikvienai māsai bija jāuzrauga divi pacienti. Sai sievietei bija izdevies uzvarēt, viņa dzīvos. Pirmajam pacientam, misteram Vin-sentam, varētu neveikties tik labi.

Pašlaik māsa nevarēja palīdzēt ne vienam, ne otram, tāpēc devās atpakaļ uz medicīnas māsu istabu, kur monitoru rinda gar sienu rādīja katra pacienta pašreizējo stāvokli, izņēma no ledusskapja diētisko kolu un atvieglota apsēdās. Viņu gaidīja gara nakts.

★ ★ ★

Tieši tā domāja ari Eds Vinsents. Patiesību sakot, viņam likās, ka šī varētu būt viņa mūža garākā nakts. Varbūt viņam, tāpat kā slīkstošajam, acu priekšā aizslīdēs visa dzīve. Vai tad tā nemēdz būt, kad mirst? Ak Dievs, cik tas bija smieklīgi, ka prātā nāca visi senie teicieni un mīti, — neviens taču patiesībā nezināja, kas notiek tādā brīdī, jo neviens no mirušajiem nekad nebija izdzīvojis, lai visu izstāstītu.

Zelda, viņš mokoši iedomājās. Ak, Zclda, tu, neprātīgā, lieliskā meitene ar laumiņas seju!

Viņš nekad nevienu tādu nebija saticis. Ekstraverta, neparasta, vaļsirdīga. Ar Zeldu katrs notikums bija Notikums. Katra maltīte likās Dzīres, katra tikšanās — Rendez-vous.

Viņai bija ķēriens katru visparastāko atgadījumu izvērst par dižu Pasākumu. Viņš prātoja, ka Zelda prastu padarīt par kinofilmas ainu pat zobu tīrīšanu.

“Kur ir tava īstā būtība?” reiz viņš bija pajautājis, mulsumā smejoties.

“Kaut es pati to zinātu,” viņa bija rāmi atbildējusi. “Tā ir kaut kur ārpus manis.”

Tas nu bija skaidrs.

Viņa bija uzradusies Eda dzīvē gandrīz vai “kā no skaidrām debesīm”. Tad viņam bija licies, ka šī meitene ir gatavā auša. Zināmā mērā viņš tā domāja arī tagad, taču Edām patika tieši viņas aušīgums. Viņš bija iemīļojis arī Zeldas septiņus gadus veco meitiņu Railiju, pat viņas negantais mazais terjers, kas ik reizi pamanījās iekampt Edām kājā, likās pavisam jauks.

Zeldai līdzīgas nebija. Protams, “Zelda” nebija viņas īstais vārds. Tikai viņš sauca meiteni šajā vārdā viņas samtainā Džordžijas akcenta un dienvidnieces šarma dēļ. “Tu esi pilnīgi kā Ficdžeralda,” viņš bija teicis smiedamies, “viņiem vajadzēja tevi nosaukt par Zeldu.”

Arī viņa bija smējusies, un kopš tā brīža Eds viņu sauca tikai par Zeldu. Vienīgi viņa zināja šo vārdu. Vienīgi viņš zināja, ko tas nozīmē. Un viņa sauca Edu par “mīļumiņu”. Edu pārsteidza, ka jau pirmajā tikšanās reizē Zelda bija uzrunājusi viņu: “Mister Vinsent, mīļumiņ!” — taču tad atvainojusies un teikusi, lai nepievērš tam uzmanību — viņa esot no dienvidiem, tāpēc saucot visus par mīļumiņiem, tā nu tas bija.

Ak, ko gan viņš atdotu, lai vēl reizi dzirdētu viņu tā uzrunājam... Pietiktu pat ar “mīļumu”.

Viņa dzīvoja Kalifomijā, Santamonikā, Askotstrītas 139. mājā, kādā veclaicīgā Viktorijas laika amatniecības stilā apdarinātā namiņā kokiem aizaugušā šķērsielā. Namiņš bija tik mazs, ka, pirmoreiz to ieraugot, Edām tas atgādināja paša dzimto pusi — mājiņu ar divām istabām Lielo Dūmu kalnu pakājē.

“Ei, Zel!” viņš piezvanītu no Ņujorkas. “Kā manai meitenei klājas šodien?”

“Darbojos,” viņa droši vien attrauktu. “Mums tagad ir vakariņu laiks, un es nupat pagatavoju Railijai auzu biezputru.”

Viņš iesmējās, iztēlojoties, kā Zelda ar plecu piespiež klausuli pie auss un veikli pārvieto uz plīts katlus un pannas. Protams, viņa negatavoja auzu biezputru. Zelda nebija diez kāda virēja. Taču viņa uzstāja, ka Railijai katru vakaru nepieciešams mājās gatavots ēdiens un svaigi dārzeņi.

Un svētdienas bija atvēlētas vienīgi Railijai, pat viņš netika tad aicināts. Tās bija īstas Railijas dienas, tika darīts viss, ko vien viņa vēlējās. Parasti tas nozīmēja, ka viņas brokastoja, ģērbušās pidžamās, baudīja īstas mājās ceptas pankūkas, tad vizinājās ar skrituļdēli pa pludmales celiņu, kaut ko uzkoda pusdienās un varbūt aizgāja uz kādu kino. Vēlāk viņas mēdza kaut kur doties vakariņās, uz kurām viņš vairākas reizes bija izpelnījies ielūgumu no Railijas.

Tas tik bija bērns! Ja viņam kādreiz laimētos tikt pie sava bērna, viņš būtu gribējis tādu kā Railija — ar rudu cirtu ērkuli, lielām brūnām acīm, gluži kā viņas mammai, un valdzinoši retzobaino smaidu. Viņš reiz bija ieminējies, ka varbūt nemaz nevajadzētu tos jaunos zobus, ka pašlaik viņa izskatās ļoti jauki.

“Liels paldies!” Railija bija atbildējusi, viegli iesvep-stoties caur spraugu. “Diez vai varēšu labi skūpstīties bez priekšzobiem.”

“Skūpstīties? Kas tā par skūpstīšanos?!” Zelda šķita tik aizsvilusics par šo domu, ka Eds un Railija abi bija pasmēju-

šies.

Jankas dienas, viņš nodomāja. Tās tiešām bija tik jaukas dienas! Zēl gan, ka viņš nav pierakstījis to visu. Tad viņš nodomāja: paklau, puis, izmanto so dienu pēc iespējas labāk. Varbūt tā ir pēdējā.

Eds nemierīgi sagrozījās šaurajā gultā un izdzirdēja tuvojamies māsiņu, viņas soļi kurpēs ar gumijas zoli skanēja klusināti; tad viņa ar vēsām rokām saņēma plaukstas locītavu, lai paraudzītu viņa pulsu, un sacīja:

— Labvakar, doktor Džeikobs!

Viņa draugs un ārsts atsaucās:

— Kā klājas mūsu pacientam, māsa?

— Gandrīz bez pārmaiņām, kungs. Viņš vienīgi kļuvis mazliet nemierīgs.

— Kā sviežas, Ed?

Alts Džeikobss noliecās pār viņu. Eds saoda viņa odekolonu; acīmredzot draugs bijis kaut kur vakariņās un tērpies savā elegantajā itāliešu uzvalkā. Arts bija modes noteicējs mediķu pasaulē, visas māsiņas viņam skrēja pakaļ; tieši tā viņš bija iepazinies ar savu sievu. Lāga zēns. Viens no labākajiem, turklāt ārsts ar lielo burtu. Eds tik ļoti gribēja redzēt draugu, apsveicināties ar viņu — vēl pēdējo reizi...

Nē. Tā nedrīkst būt pēdējā reize. Viņam jātiek no šejienes ārā. Zelda ir briesmās, viņi nogalinās arī Zeldu — un Railiju. Viņam jāsameklē Zelda. Jāpasargā viņas...

Ārts Džeikobss iztaisnojās un papliķēja pa sava senā drauga roku.

— Veco zēn, tu turies labi, — viņš teica. — Ar tādām brūcēm neko vairāk no tevis nevar gaidīt. — Viņš satrūcies atkāpās soli — Eda acis plati atvērās un neprātīgi raudzījās viņā.

Ārts Džeikobss atkal noliecās pār viņu.

— Kas ir, Ed? Es redzu, ka tu gribi man kaut ko pateikt. Paklau, ja es te, uz rīkles caurulītes, uzspiedīšu, tu varēsi parunāt. Mēģini to pateikt, bračiņ. Pasaki, kas tev to nodarīja.

— Zelda. — Eda balss izskanēja kā gārdziens rīklē.

— Zelda to izdarīja? Kāda Zelda? — Arts joprojām turēja pirkstu uz traheotomijas caurulītes, taču tas neko nedeva.

Eds vīlies un izmisis novaidējās, juzdams atkal sevi dziestam. Ak Dievs, nē! Tikai ne tuneli! Ne tajļad! Tas bija gandrīz vai uzjautrinoši — kad viņš gribēja atstāt šo pasauli, tas neizdevās. Kad negribēja, likās, ka viņu sāk meklēt... Velns ar ārā, viņš neies tagad pa to tuneli, lai arī varēja saskatīt mirdzam gaismu tā galā...

— Ātri, viņam nepieciešama dobutamīna injekcija! — Un Džeikobss aukstasinīgi iešļircināja stimulantu tieši Eda sirdī. — Ak jēziņ, Ed, — viņš nomurmināja, — es nedrīkstu tevi zaudēt tagad, pēc visa tā, kas bijis. — Taču viņš saprata, cik vāra ir šī dzīvības liesmiņa.

8

— Dakter, kā viņam ir? — aiz intensīvās terapijas palātas durvīm apjautājās jauniņais dežurējošais policists Brot-skis. Šis garkājainais, formastērpā ģērbies bruņotais puisis galīgi neiederējās klusajā koridorā, kas oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem. Viņš bija norīkots šeit cerībā, ka Eds Vinsents pirms nāves varētu nākt pie samaņas un pateikt, kas uz viņu šāvis. — Vai ir kādas cerības, ka viņš atmodīsies?

Džeikobss aizpogāja savu “Arvnani” žaketi un, iztaisnodams kaklasaiti, pārlika, ko atbildēt. Galu galā Eds bija citā pasaulē, un viņa izteiktais vārds varētu nenozīmēt itin neko. Tomēr viņam jāizpilda savs pienākums.

— Misters Vinsents atvēra acis uz kādu brīdi, likās, ka viņš grib kaut ko sacīt. — Džeikobss apklusa, domās kavēdamies pie Eda neprātīgā, kvēlā skatiena. — Un es pajautāju, kas to izdarīja.

— Jēziņ! Un ko viņš teica?

— Zcldci. Tas bija viss, ko viņš pateica. Zeldn.

Arts no sirds cerēja, ka rīkojies pareizi — galu galā to taču Eds bija gribējis pateikt. Lai nu kā, tas ir izdarīts. Ja šī sieviete, Zelda, ir sašāvusi viņu, policisti viņu uzmeklēs. Eds vismaz tiks atriebts.

Kad Džeikobss devās prom, iedomādamies, ka varbūt tā ir pēdējā reize, kad viņš redzējis savu draugu dzīvu, policists jau zvanīja slepkavību izmeklētājam Marko Kameljam. Taisnības riteņi jau bija sākuši griezties.

* * *

Kamelja pēc dažām minūtēm jau bija slimnīcā. Arī reportieri, kas sev raksturīgā manierē bija uzoduši ziņu par Edu, bija sabraukuši kuplā skaitā. Ārpusē drūzmējās bulvāru preses žurnālisti un pūlējās ielavīties iekšā, televīzijas pārstāvji filmēja neizteiksmīgo slimnīcas korpusu, it kā tas būtu kas nozīmīgs. Eda sašaušana nu biju ziņu centrā.

Viņu sagaidīja virsnieks Brotskis, juzdamies ļoti svarīgs — kā jau tas, kurš atklājis jaunumus.

— Misters Vinsents nav pamodies, kopš pateica to vārdu “Zelda”, kungs.

Kamelja vīlies kaut ko noņurdēja.

— Doktors Džeikobss viņam tieši pajautāja, kurš to izdarīja. Un viņš atbildēja...

— Zinu, zinu. Zelda.

Kamelja gurdeni nodomāja, kā gan jaunība un entuziasms var kaitināt cilvēka pacietību. Turklāt, iespējams, ka Vinsentam bija rādījušās halucinācijas, viņu nevajadzētu uztvert pārāk nopietni. Viņš bija komā, smadzenes nestrādāja saskaņoti un klejoja sapņu pasaulē, kas to lai zina, kādā.

Un tomēr — Zelda bija vienīgais vārds, ko viņš bija izteicis. Vienīgais, pie kā Kameljam pieķerties.

Nākamajā rītā viņš iekāpa policijas mašīnā un devās uz Eda biroju, kur viņam bija norunāta tikšanās ar Riku Este-vesu, Eida palīgu un, domājams, labo roku.

* * ★

Medisona avēnijas Vinsenta Torņi sniedzās debesīs; no stikla un raupja kaļķakmens darinātā celtne atgādināja Los-andželosas Getty muzeju, šeit vienīgi nebija mežainās apkārtnes. Ciešās ģeometriskās rindās izkārtoto bambusu un istabas augu pasāžas vērta maigāku skanīgo, moderno iekšējo pagalmu, kas pacēlās trīs stāvu augstumā. Kameljam tas likās neparasti skaisti, lai arī viņu nevarēja pieskaitīt pie “modernistiem”. Pie maziem tērauda galdiņiem zem zaļiem saulsargiem sēdēja pārsteidzoši dīki ļaudis, malkodami espresso kafiju ar pienu, it kā viņi atrastos parkā; pircēji klīda no viena elegantā veikala uz nākamo.

Lai nu būtu kā būdams, bet Vinsentam ir laba gaume, Kamelja nodomāja, kad bez jebkādas skaņas tika pacelts uz piecdesmito stāvu un gandrīz nejūtami pārvietots uz Eda Vinsenta greznā biroja pieņemšanas telpu.

Sekretāre bija satriecoša, slaida un eleganta blondīne ar koši zilām acīm, izskatījās, ka viņa nesen raudājusi. Kamelja prātoja, vai tas tiešām varētu būt Eda dēļ, un apbrīnoja viņas lojalitāti. Kur nu, ticamāk, ka draudziņš kaut ko nodarījis.

Sasveicinoties viņa norija asaras, paziņoja, ka viņus nepārsteidz policijas ierašanās, un piedāvāja kafijas tasi, no kuras viņš atteicās.

— Jūs izskatāties satriekta, — Kamelja ierunājās, konstatējot acīm redzamo.

— Jā, kungs, tādi esam mēs visi. — Sieviete steigšus notrausa asaras. — Misters Vinsents ir ne tikai labs priekšnieks, bet ari labs cilvēks. Varu derēt, ka birojā nav darbinieka, kura dzīves gājumu viņš nezinātu, vairākumam no mums viņš ir kaut kādā veidā palīdzējis. Tas negadās bieži — vismaz Ņujorkā ne, — viņa piebilda, pavadot izmeklētāju pa koridoru un atverot lielas divviru durvis tā galā.

Riks Estevess bija spāņu izcelsmes, varbūt kubietis, Ka-meija nodomāja. Sis plecīgais, tumsnejais vidēja auguma vīrs bija tērpies elegantā pelēkā uzvalkā, sudrabainie mati slējās biezā cekulā, bet tumšās acis, Kamelja bija pārliecināts, viņu novērtēja vienā mirklī. Nav brīnums, ka viņš bija Vinsenta labā roka — misters Estevess likās ciets rieksts. Turklāt Kamelja bija pārliecināts, ka zaļais ādas grozām-krēsls, uz kura viņš sēdēja, un tērauda plāksnei līdzīgais rakstāmgalds bija Eda Vinsenta darba vieta.

Interesanti, Kamelja nodomāja sarokojoties un apsēdās viņam pretī, noraudzīdamies, kā Estevess atkal iekārtojas uz zaļā sēdekļa. Izskatījās, ka viņš sava priekšnieka vietā jūtas varen ērti. Turklāt priekšnieks vēl nav miris. Hmm, Kamelja prātoja, interesanti...

— Lorīna, atnesiet, lūdzu, kafiju, — Estevess sacīja, un sekretāre pamāja — jā, kungs. — Ļoti izdarīga jauna sieviete. — Estevess pilnībā pievērsās Kameljam. — Ja viņa tāda nebūtu, pie Eda Vinsenta nestrādātu.

— Viņš ļoti augstu vērtē izdarīgumu, vai ne? — Kamelja meklēja kabatā cigaretes, taču tad atcerējās, kur atrodas. Viņš salika rokas uz galda un vēroja, kā Estevess raugās viņā.

— Varētu teikt, ka viņš ir ķerts uz izdarīgumu. — Estevess smaidīja, parādīdams savus nevainojami baltos zobus.

— Manuprāt, tieši tāpēc viņš ir ticis tik augstu. — Viņš nopūtās. — Un mēs ceram, ka joprojām tur vēl būs rit un mūžīgi mūžos. Tas mums visiem bija drausmīgs trieciens, izmeklētāj, — viņš piebilda, dedzīgi paliecies uz priekšu, un, piespiedis rokas pie tērauda galda, ar tumšajām acīm ieurbās Kameljā.

— Varu iedomāties.

Atgriezās Lorina ar paplāti, uz kuras bija tērauda kalījas trauks un divas lielas baltas krūzes. Abi pagaidīja, kamēr sekretāre ielej kafiju un Kamelja sev ieber trīs cukurgraudiņus, no piena viņš atteicās. Estevcss neizvēlējās nekādas piedevas.

Lorina aizgāja, un Kamelja izmēģināja stipru kreiso “āķi”.

— Mister Esteves, jūs droši vien zināt, kas to izdarīja. Galu galā jūs taču esat viens no misteram Vinsentam tuvākajiem cilvēkiem.

Ja arī sitiens trāpīja, Estevess to neizrādīja, un Kamelja nodomāja, ka viņš vai nu ir lielisks aktieris, vai arī nav vainīgs. Pašlaik viņš bija tāds pats aizdomās turamais kā nezināmā Zelda. Bizness paliek bizness — alkatība un nenovīdība bija ļoti spēcīga motivācija slepkavībai. It īpaši tad, ja likme ir tik augsta.

— Atzīstu, ka es, iespējams, pazīstu Edu labāk nekā jebkurš cits šeit. — Estevess iedzēra malciņu karstās melnās kafijas un viegli saviebās. — Ek, kad viņi iemācīsies uzvārīt kārtīgu kafiju! —Viņš nopūtās, tad atkal ieskatījās acīs Ka-meljam. — Bet jūs maldāties, ja domājat, ka esmu kaut reizi bijis viņa uzticības persona. Mēs nekad nepavadījām kopā brīvo laiku. Nekad ar viņu neesmu bijis kopā restorānā, vienīgi biznesa pusdienās; nekad neesmu ciemojies viņa mājā.

— Mājās, — Kamelja izlaboja. — Cik es saprotu, netālu no Cārlstonas viņam ir arī pludmales māja. — Arī viņš iemalkoja kafiju un nodomāja, ka tā ir pietiekami laba, kaut gan ar tik daudz cukura viss varētu garšot labi.

— Mājās, — Estevess piekrita. — Nē, neesmu bijis nevienā no tām.

— Tomēr darījumu līmenī jūs zināt visu, kas vien iespējams.

Estevess pamāja.

— Saprāta robežās. Tas nozīmē, es zinu tik daudz, cik jebkurš boss vēlas izpaust savam palīgam.

Arī Kamelja pamāja, viņš to saprata. Tāds vīrs kā Eds Vinsents nemūžam neuzticētu kādam sava mūža veikumu, visus darījumus. Viņš vienmēr kaut ko atstātu neizteiktu, saglabātu noslēpumu, kamēr darījums nav līdz galam noslēgts.

— Laime Eda izpratnē bija veiksmīgs darījums, —Estevess sacīja. — Jauns Vinsenta Tornis bija burtiskā nozīmē viņa sapņu kalngals. Nākamais bija iecerēts “supertornis”. Viņš jau bija vienojies ar arhitektu, zināja, tieši ko viņš pats vēlas... viņa sapnis grasījās kjūt par realitāti, līdz kāds iemeta sprunguļus riteņos.

Kamelja saslējās.

— Kā tieši?

— Tas ir noslēpums, jūs taču saprotat. — Estevess pārlaida skatienu saules pielietajam kabinetam, it kā tajā būtu paslēpušies spiegi. — Eds bija iesaistīts kādā lielā nekustamo īpašumu darījumā, kas neizdevās. Viņš bija piedalījies izsolē par gaisa telpu virs kāda Piektās avēnijas veikala. Viņam tika apsolīts, ka piedāvājums pieņemts un darījums tiks noslēgts. Un tad, pirms pāris dienām, kāds anonīms izsoles dalībnieks pieprasīja pirmtiesības, apgalvojot, ka esot piedā vājis lielāku cenu un agrāk. Darījums bija apdraudēts, un, kā jau varat iedomāties, Eds pārskaitās, it īpaši tāpēc, ka nezināja, kas ir šis otrais solītājs.

— Viņš nezināja, kas ir viņa konkurents?

— Viņš domāja, ka tas ir kāds aizjūras uzņēmējs, vai nu no Honkongas, vai Saūda Arābijas. Lai nu kā, — Estevess paraustīja elegantajā žaketē ietērptos plecus, — otrās puses juristi apgalvo, ka nezinot, kas īsti ir pircējs. Taču fakts ir tāds, ka noteikti pirms mums galdā bija likts kāds piedāvājums. Vismaz tā viņi mums saka.

— Jūs gribat teikt, ka pārdevēji, jūsuprāt, melo?

Estevess brīdi padomāja.

— Nē, es nedomāju, ka viņi melo par anonīmo pircēju. Viņi nezina, kas viņš ir. Tomēr, manuprāt, kāds melo par to, ka piedāvājums izteikts pirms mūsējā.

Kamelja ielēja vēl kafiju.

— Tātad jūs uzskatāt, ka šāvējs varētu būt biznesa konkurents?

— Varētu gan. — Estevess atkal ieņēma savu agrāko pozu; rokas salocījis uz tērauda galdvirsmas, viņš, nenolaižot acis, vērās Kameljā. Mirkli Kamelja netīksmē iedomājās, kurš īsti no viņiem veic nopratināšanu, tad saņēmās un kā no zila gaisa izmeta:

— Nu, un kas ir Zelda?

Estevess izbrīnā pacēla savas smagās melnās uzacis.

— Zelda? Nav ne jausmas.

— Jūs nezināt, vai viņa ir mistera Vinsenta draudzene?

— Nekad agrāk nebiju dzirdējis tādu vārdu. Bet uzgaidiet... — Viņš pacēla roku. — Paskatīsimies Eda grāmatā.

Viņš izvilka no vienīgās galda atvilktnes biezu adrešu grāmatu zaļā ādas iesējumā un pārskatīja visus ierakstus pie “Z” burta.

— Zelda, Zelda, Zelda... hmm, nē, nav nekā. Protams, ieraksts varētu būt arī pēc uzvārda, bet tādā gadījumā jāpārskata visa grāmata.

Kamclja pastiepa roku.

— Pls par to parūpēšos, kungs.

— Bet... — Estevess vilcinājās.

— Mēs cenšamies atrast cilvēku, kas mēģināja nogalināt misteru Vinsentu, — Kamelja īsi paskaidroja un ieskatījās rokas pulkstenī. — Patiesību sakot, varbūt jau ir nogalinājis. Kad viņu redzēju pēdējo reizi, viņš neizskatījās diez cik labi.

— Ak kungs! — Estevess steigšus pabīdīja grāmatu pāri galdam. — Ak kungs, nesakiet tā! — Brīdi likās, ka viņa izsmalcinātā atturība ieplaisā; Kameljam šķita, ka viņš Este-vesa tumšajās acīs saskata patiesu sāpju atblāzmu. — Eds Vinsents ir labs cilvēks, — Estevess turpināja, un šoreiz viņa balss viegli iedrebējās. — Viņš pieņēma mani, kubiešu bēgli, imigrantu, no Maiami ielas. Man nebija ne graša kabatā, bet mums gadījās apsēsties blakus uz kāda soliņa un skatīties uz okeānu. Viņš izmaksāja man tasi kafijas, un es pastāstīju viņam par sevi, — ka mans tēvs bijis cigāru rūpnieks, ka esmu guvis labu izglītību, gājis biznesa koledžā. Un paliku visus šos garos, vārdzinošos un nabadzīgos gadus Kubā tāpēc, ka mana ģimene atteicās pārcelties. Pat tad, kad tēvam atsavināja viņa rūpalu, tēvs palika pie sava, teica, ka viņam kādu dienu atdošot to atpakaļ. Viņš ticēja Dievam un godaprātam un atteicās atzīt, ka zagļiem nav godaprāta. Tad pienāca diena, kad es sapratu, ka jābrauc prom. Man jau bija sieva un divi bērni. Man bija jāpelna iztika, jānodrošina viņiem labāki apstākļi.

Viņa tumšās acis cieši vērās Kameljā.

— Vai jūs zināt, kādas ir izjūtas, atstājot savus vecākus, kas jau krietni gados, un apzinoties, ka nekad ar viņiem neredzēsieties? — Viņš sarauca uzacis un papurināja galvu. — Sāpes ir neaprakstāmas, vainas apziņa nomācoša. Taču es ieskatījos acīs saviem dēliem, un mans tēvs to redzēja. Dzīve pieder jaunajiem, Rikardo, viņš man sacīja. Brauc vien. Mēs devāmies ceļā ar vienu no tām drausmīgajām laivām, nezinot, vai mums izdosies tikt pāri nodevīgajai okeāna strēmelei. Bet mums izdevās, un Amerika, lai Dievs to svētī, mūs uzņēma. Taču kubiešu imigrantam nebija diez kāda darba izvēle, un es, satiekoties ar Edu parkā uz soliņa, biju izmisumā. Mēs ilgi sēdējām kafetērijā, kamēr es izstāstīju savu dzīvi. Bet zināt ko, izmeklētāj? Eds nekad nav stāstījis par savējo. Ne vārda par pagātni! Tikai to, ko viņš dara un kādi ir viņa mērķi. Viņš man piedāvāja darbu, sameklēja dzīvokli Ņujorkā, maksāja par apģērbu un lidmašīnas biļetēm. Beigās viņš finansēja manu dēlu mācības koledžā. Nu jūs redzat, izmeklētāj Kamelja, lai arī jūs noteikti iedomājāties, ka es varētu būt šāvējs, jūs meklējat nepareizā virzienā. Els mīlu Edu Vinsentu. Kaut viņi būtu uz mani šāvuši, nevis uz viņu!

Estevess atpleta rokas un iztaisnoja platos plecus.

— Par visu, ko esmu sasniedzis, par visu, kas pieder man un manai ģimenei, man jāpateicas šim vīram.

Kamelja neveikli sagrozījās krēslā. Viņš nebija gaidījis tādu dvēseles atkailināšanos, tomēr priecājās, ka Estevess to bija pavēstījis. Nebija šaubu, ka katrs viņa teiktais vārds bija patiess, un viņš cienīja šo vīru par atklātību.

— Vai jūs atceraties kaut ko neparastu, kas varbūt gadījies nesen, ja nepieminam to neveiksmīgo darījumu un anonīmo solītāju? — viņš pajautāja, nezinādams, uz kādu atbildi cerēt, un pacietīgi gaidīja, kamēr Estevess domāja.

— Ir tikai viens, ko es pamanīju, nesen pārskatot ierakstus. Aptuveni pirms mēneša Eds pārskaitījis lielu daudzumu kompānijas akciju kādai Melbai Eloizai Meridjū. Man tas bija trieciens, it īpaši tāpēc, ka nekad nebiju dzirdējis par tādu sievieti. — Viņš paraustīja plecus. — Bet jāsaka, es ļoti maz zinu par Eda privāto dzīvi.

— Cik daudz akciju?

— Kā jau jūs zināt, “Vinscnt Property Developers” ir privāta firma. Akciju sadalījums ir šāds: septiņdesmit procentu pieder Edam, divdesmit — man. Atlikušie desmit procenti ir sadalīti starp darbiniekiem. Eds uzskatīja, ka tādā veidā viņš ne tikai gūst darbinieku lojalitāti, bet katrs dabū savu godīgi nopelnīto daļu. —Viņš pasmaidīja, pamirdzinā-dams savus skaistos zobus. —Tāds nu bija Eds, izmeklētāj.

— Un joprojām ir, es ceru, — Kamelja sacīja. — Un cik daudz viņš pārskaitīja Melbai Meridjū?

— Trīsdesmit procentus.

Kamelja stingi vērās Estevesā, pagalam pārsteigts. Tad viņš piecēlās, pateicās, piebilstot, ka varbūt vēlreiz nāksies parunāties, un atvadījās.

Viņš devās prom, paņēmis līdzi zaļo adrešu grāmatu, kuras izskatīšanai noteikti būs nepieciešama visa nakts, turklāt vesela informācijas gūzma varbūt novedīs strupceļā un nedos it neko. Un itin neko nelīdzēs nabaga Vinsentam.

9

Nākamajā vakarā pulksten septiņos Eds Vinsents joprojām bija dzīvs. Viņš bija ievietots atsevišķā istabā, ķermenī ievadītās caurulītes savienotas ar monitoru bloku. Tagad bija par vienu vairāk — viņa galvā bija ievietota ierīce liekā šķidruma atsūkšanai no smadzenēm. Monitors uzrādīja lēnus, mehāniski rosinātus sirdspukstus, pulss plivinājās tik vājš kā zvirbulim. Ar viņu nebija lāgā.

Izmeklētājs Kamelja staigāja pa garo, tukšo, mirdzoši nospodrināto koridoru aiz Eda istabas durvīm. Divdesmit soļi uz vienu pusi, divdesmit atpakaļ, rokas aiz muguras, galva noliekta, gluži kā karaliskās ģimenes loceklis bērēs.

Nebija cerēts, ka Eds pārdzīvos nakti, taču Kamelja gribēja būt klāt, ja viņš atkal atgūst samaņu, vēlējās pats pārliecināties par vārdu “Zelda”. Tas viņam izklausījās pēc nozieguma kaisles varā, pēc sievietes atriebības scenārija.

Aizvadītajā naktī viņš bija izurbies cauri sasodītajai zaļajai adrešu grāmatai, un tur nebija ne miņas no tāda vārda. Nebija arī ziņas par Melbu Eloizu Meridjū. Tomēr dīvaini, ka Zcldas numura nebija Eda grāmatā. Arī Melbas ne. Vīrieši parasti tur mēdza ierakstīt savu draudzeņu vārdus.

Kamclja pabraucīja savu aso zodu, vērdamies sabiezējošā vakara krēslā. Varbūt šis noslēpumainais ārzemju pretendents gribēja atbrīvoties no sava sāncenša? Tas bija iespaidīgs starptautisks bizness. Uz spēles likti miljardi dolāru. Ko var zināt... Taču līdz šim visi pūliņi sadzīt pēdas noslēpumainajam izsoles dalībniekam bija beigušies neveiksmīgi. Traucēja nepārvaramā slepenības siena starp Savienotajām Valstīm un dažām Tālo Austrumu, Vidējo Austrumu un Latīņameri-kas valstīm. Viņš atkal nopūtās. Dzīve nebija viegla. Vismaz izmeklētājam ne. Un tāpat arī tam nabaga radījumam, kas guļ slimnīcas gultā.

* * *

Eds dzirdēja sitamies pats savu sirdi. Izklausījās tik lēni, ka bija jāgaida nākamais smagais būkšķis, prātojot, vai tas vispār atskanēs. Sāpju mazināšanai viņš bija saņēmis pamatīgu morfija devu, tāpēc izjuta mānīgu mieru un tikpat kā neapjauta savu fizisko esamību, vienīgi šos lēnos sirds piesitienus.

Viņš zvārojās starp apzinātām domām un melnas tumsas periodiem, kad viņu pārņēma siltums; likās, ierīces sūknē asinis caur viņa ķermeni. Un zem šīs tumsas bija vēl kāds slānis, slēptā daļa, kas nekad nelika sevi manīt ikdienā. Gadiem ilgi nelika... kopš tā laika, kad viņš bērnībā bija apglabājis šīs atmiņas...

Tagad viņš kavējās pagātnē, lai arī negribīgi, prātodams, vai tas būtu jāsaprot kā visas dzīves pazibēšana acu priekšā pēdējās sekundēs.

Ak Dievs, viņš domāja, es negribu to atcerēties, esmu visu to noracis pagājībā... Es gribu tikt atpakaļ savā lidmasi nā, savā spēcīgajā, spārnotajā zirdziņā, atkal lidot pie Zel-das... Ak Dievs, Zelda, kāpēc, kāpēc... kāpēc?

★ ★ ★

Kamelja iedzēra vēl vienu malku rūgtās kafijas no papīra glāzītes. Izjutis pazīstamo kodīgo dzēlienu kuņģī, viņš iesvieda glāzīti atkritumu tvertnē. Interesanti, cik šādu glāžu viņš iztukšojis divdesmit sešu gadu ilgajā policista darbā? Ja viņam kādreiz nelaimētos un viņš beigās nonāktu uz morga marmora galda un eksperti atvērtu viņa kuņģi, tas izskatītos pēc vecas sarūsējušas dzelzs vannas — brūnas un skābju izvagotas, un saēstas. Ak jēziņ, viņam tūlīt pat vajadzētu atmest kafijas dzeršanu! Un viņš to būtu izdarījis, ja tā nesagādātu tādu baudu.

Aiz intensīvās terapijas palātas durvīm sēdošais policists cik spēdams pūlējās neaizmigt. Viņš bija tipisks divdesmit-gadnieks; viņa galva sāka zvāroties uz krūtīm. Kamelja pasmaidīja. Viņš nevainoja jaunekli. Dežūra slimnīcā bija garlaicīga padarīšana.

Viņš izņēma zobu bakstāmo un pieskārās smaganām. Sasodīts, drīz būs jāatlicina laiks, lai aizietu pie zobārsta, smaganas bija velnišķīgi jutīgas. Atvērās durvis, un iznāca māsiņa. Policists vienā mirklī modri pielēca kājās.

Kamelja nupat bija uztaustījis vārīgu vietu smaganās.

— Kā viņam iet, māsiņ? — viņš nomurmināja.

Viņa uzmeta iznīcinošu skatienu, un Kamelja steigšus izvilka zobu bakstāmo.

— Misters Vinscnts joprojām ir komā, izmeklētāj. Ar viņu nav iespējams sazināties. Pašlaik viņa dzīvību uztur aparāti. Mēs vienīgi varam cerēt uz uzlabošanos.

Ka meija pamāja.

— Paldies, māsiņ! — Gandrīz vai varētu iet mājās. — Ei, Brotski! — viņš uzsauca policistam. — Atpūties kādu brītiņu. Paņem kafiju un kādu smalkmaizīti, atsvaidzinies mazliet. Es palikšu te, kamēr tu būsi prom.

Jaunā virsnieka seja atplauka.

— Paldies, ser! Es to protu novērtēt. Te viss notiek tik lēni, uzdzen miegu.

Kamelja vēroja policistu aizsoļojam prom. Viņa formastērps likās par lielu kalsnajam augumam, palsi rudie mati slējās nepaklausīgā cekulā. Viņš izskatījās ļoti jauns. Kamelja nopūtās. Tagad vairs nesagatavoja tādus policistus kā tajos laikos, kad viņš bija jauniesaucamais. Tad visi bija garāki par sešām pēdām, lieli un plecīgi. Protams, ne jau viņš pats.

Viņš apsēdās Brotska vietā pie intensīvās terapijas palātas durvīm un, sakrustojis rokas un atliecis galvu, vērās griestos, domādams par Edu Vinsentu. Interesanti, kāpēc viņš bija tik noslēgts, neko nestāstīja par savu privāto dzīvi? Kāpēc viņš nekad nerunāja par savu pagātni? Vai viņam bija kas slēpjams?

Priekštelpā iedūcās lifts, un durvis atvērās. Kamelja pagriezās, lai paskatītos. Pa garo, mirdzoši nospodrināto koridoru pusskriešus steidzās kāda sieviete. Viņa bija gara un slaida, augstpapēžu kurpēs viņa izskatījās neveikla kā pusaudze. īsi apgriezti zeltaini rudi mati, nemiera pilnas, milzīgas, brūnas acis, garas, iedegušas kājas un ļoti īsi svārciņi, viņa noteikti nebija ņujorkiete. Kamelja piecēlās.

— Vai tas ir intensīvās terapijas bloks? Kur ir Eds Vin-sents? — Viņa sakārtoja somas plecu siksnu un paraustīja īsos bruncīšus. Viņa bija aizelsusies un izskatījās nogurusi un izspūrusi.

— Ko jūs gribētu zināt, jaunkundz?

— Vai jūs esat ārsts? — Viņa saķēra Kameljas roku un lūdzoši vērās viņā. — A, paldies Dievam! Man ar jums jārunā. Pasakiet man, ka Eds izveseļosies. Pasakiet man, ka viņš dzīvos, dakter! Lūdzu!

Kamelja pameta acis uz viņas kreiso roku. Laulības gredzena tur nebija. Patiesību sakot, viņai nebija nekādu dārglietu, vienkāršais apģērbs nebija dārgs.

— Es neesmu ārsts.

Sievietes ceļi saļodzījās, un viņa gandrīz nokrita. Kamelja palīdzēja aizkļūt līdz krēslam, un viņa saļima, galvu noliekusi.

Domādams, ka sieviete tūlīt noģībs, Kamelja aizsteidzās pēc ūdens. Droši vien kāda radiniece, viņš nodomāja un pasniedza papīra glāzīti. Varbūt kāda uzticama darbiniece. Viņa bija acīm redzami noraizējusies.

— Kas jūs būtu, lūdzu?

Jaunā sieviete noplivināja garās zeltainās skropstas un ieskatījās Kameljā ar lielām samtainām dzintarkrāsas acīm.

— Es esmu Zelda, — viņa sacīja.

10

Kamelja ieklepodamies apslēpa savu pārsteiguma smaidu un stādījās priekšā:

— Slepkavību izmeklētājs Marko Kamelja.

Sievietes skatiens sastinga.

— Slepkavību? Eds taču nav miris, ko? Ai, lūdzu! — Viņa pielēca kājās, paskrēja Kameljam garām un atrāva vaļā intensīvās terapijas palātas durvis.

Māsa strauji pagrieza galvu un uzrāvās augšā.

— Ei, pagaidiet... — viņa dusmīgi iesaucās, taču Zelda jau bija pie gultas.

Eda seja šķita pavisam nepazīstama, tā bija stindzinoši bāla un bez ierastās bārdas. Acis bija aizvērtas; lielais vīrs izskatījās atbaidoši trausls.

Viņš mirst, Zelda nodomāja, noslīgdama uz ceļiem un saudzīgi satverdama Eda plaukstu savās rokās. Viņas sirds likās kā svina gabals krūtīs, tagad tā pukstēja tik lēni, ka viņai bija grūti elpot. Tikpat labi tās švīkas uz ekrāna varēja būt no viņas sirds —grimstošas arvien zemāk un zemāk. Viņa mira līdz ar Edu.

— Jaunkundz, jums jāpazūd no šejienes! — māsa pavēlēja, nikni čukstot un saķerot Zeldu aiz rokas. Zelda nelikās dzirdam, tikai stingi vērās guļošajā.

— Es tev teicu, esi uzmanīgāks, tu, lielais lempi, — Zelda sacīja, rīdama asaras. — Sasodīts, Ed Vinsent, varbiāt nākamo reizi tu mani paklausīsi!

Marko Kamelja norādīja māsai, lai liek Zeldu mierā.

— Šeit es diktēju noteikumus, izmeklētāj, — māsa dusmīgi nočukstēja. — Jūs traucējat manu pacientu. Viņš ir ārkārtīgi kritiskā stāvoklī, viņam nepieciešams miers. — Viņa bažīgi paraudzījās monitoros, kur vāji izteiktās smailes un ieplakas pēkšņi pārvērtās par neregulāriem līkločiem. — Paskatieties, ko viņa nodarījusi! — Un māsa aizsteidzās atsaukt ārstu.

Kamelja raudzījās monitoros. Katrā ziņā tur varēja saskatīt uztraukumu. Eds Vinsents reaģēja uz savas slepkavas klātbūtni. Kaut gan par slepkavību to vēl nevar saukt, viņš sev atgādināja. Nav līķa. Pagaidām.

Zelda. Kamelja stingri uzlika roku uz sievietes pleca, un viņa pagriezās, lai paskatītos. Viņas seja bija bāla, nomocīta, acu zīlītes paplašinātas kā šoka cietējiem. Kamelja sacīja:

— Mums jāļauj viņam tagad atpūsties.

Zelda sekoja Kameljas skatienam, kas bija pievērsts lēkājošajām atzīmēm monitorā, tad neveikli piecēlās kājās un brīdi pastāvēja, veroties nekustīgi guļošajā vīrietī. Tad viņa noliecās un maigi noskūpstīja viņa vaigu.

Tik liegi kā ar spalvas pieskārienu, Kamelja nodomāja. Palātā ieskrēja māsas ataicinātais dežūrārsts.

— Velns ar ārā, kas šeit notiek?! — viņš paklusu jautāja, tomēr dusmas bija skaidri jūtamas. — Kas jūs tāda esat? Nē, nesakiet neko, vienkārši pazūdiet no šejienes!

Kamclja steigšus virzīja Zeldu ārā no palātas, skubinādams neapstāties arī tad, kad viņa pagriezās, lai pēdējo reizi pavērtos Edā Vinsentā.

Viņam ienāca prātā, ja Zelda tiešām ir “sieviete atriebēja”, viņai noteikti Vinsents nav vienaldzīgs. Viņa labāk ar mieru Edu nogalināt nekā zaudēt, Kamelja nodomāja. Tā nu pasaule ir iekārtota. Vajadzētu uzsākt tādu pašu reklāmas kampaņu kā pret narkotikām. Varmācība ģimenē nes nāvi. Vai maz būtu liela jēga no tās, viņš gurdeni nodomāja.

Zelda noslīga uz krēsla aiz durvīm, it kā vairs nespētu noturēties kājās.

— Kāpēc? — viņa iesaucās, truli vērdamās klusajā koridorā. — Kāpēc viņi gribēja nogalināt Edu?

Kamelja ievēroja vārdu “viņi”.

— Tieši to mēs gribētu noskaidrot. Un tāpēc es jūs vedīšu uz nopratināšanu.

Zelda neizpratnē paraudzījās augšup.

Piebrauca lifts, un viņiem tuvojās dežurējošais policists.

— Brotski, es gribētu, lai jūs nolasāt mis Zeldai viņas tiesības.

— Ser? — Brotska seja pauda visdažādākās emocijas. Viņš bija prom vienīgi piecpadsmit minūtes, un “Kamēlija” jau grasās nolasīt aizturētā tiesības kādai svešai sievietei pie palātas durvīm! Tas viss viņam gājis secen!

— Informē viņu! — Kamelja pavēlēja, saraucis uzacis.

— Jā, ser. — Sieviete izskatījās kā pārakmeņojusies, kad Brotskis paziņoja, ka viņa tiek aizturēta un ka viņai ir tiesības klusēt un pieaicināt advokātu.

— Kas šeit notiek? Ko viņš ar to grib teikt? — Zelda apjukusi vērās Kameljā.

— Mēs vedīsim jūs uz nopratināšanu par mistera Edvar-da Vinsenta slepkavības mēģinājumu, — Kamelja lietišķi paskaidroja. Nu viņam uzbrucējs bija rokā, par to viņš bija pārliecināts. Vinsents bija minējis viņas vārdu, un viņa bija aizturēta.

— Vai jūs esat galīgi jukuši?

Viņa piecēlās un dzalkstošām acīm ieurbās Kameljā, krietni paceldamās pāri viņa piecu pēdu un astoņu collu garajam stāvam. Kamelja nepatikā nodomāja, ka viņa ar šiem papēžiem ir krietni virs sešām pēdām.

— Es nupat te ierados, ielidoju no Losandželosas! — viņa iekliedzās. — Es pat nezināju, ka Eds ir sašauts, līdz to izdzirdēju ziņās... Ak kungs... — Viņas balss ietrīsējās. — Jūs taču nedomājat, ka ēsto izdarīju?!

— Mēs vienkārši gribam jūs nopratināt, mis Zelda. — Kamelja atbildēja rāmi un lietišķi. — Varbūt vispirms jūs varētu mums pateikt savu pilnu vārdu.

Zeldas skatiens šaudījās starp palātas durvīm un garo koridoru. Iedomādamies, ka aizturētā varētu mesties bēgt, Brotskis aizšķērsoja viņai ceļu uz liftu.

— Melba Eloiza Meridjū, — viņa beidzot izdvesa, un Brotskis redzēja “Kamēlijas” dūšu saplokam; bija skaidrs, ka nu viņš šaubās, vai ir aizturējis īsto personu.

Taču Kamelja atcerējās milzīgo akciju pārskaitījumu.

— Man likās, jūs teicāt, ka jūsu vārds ir Zelda, — viņš ieminējās.

Sievietes acis atkal pildījās ar asarām, un viņa ļāva tām tecēt pār seju.

— Eds man izdomāja to vārdu. Viņš mani tā sauca.

— Tas izklausās pēc mājdzīvnieka vārdiņa, — Brotskis laipni piebilda, taču uzreiz apklusa, ieraugot Kameljas nikno skatienu.

Kamelja bija pilnīgi pārliecināts, ka saņēmis ciet īsto aizdomās turamo. Slepkavības motīvam noteikti jābūt... ja tikai viņš varētu to atšifrēt! Milzīgais akciju pārskaitījums... Nozieguma pamatā noteikti ir nauda. Nauda un sekss — tā tas bija gandrīz vienmēr, un viņš bija pārliecināts, ka šis gadījums nav citāds.

— Mis Meridjū, jums vajadzētu nākt man līdzi, un mēs par to parunātos. Saprotiet, es jūs neapsūdzu nekādos nodarījumos. Mums tikai vajag, lai jūs pastāstītu mums šo to par mistera Vinscnta privāto dzīvi.

— Vai man nepieciešams advokāts?

Viņa nebija tāda muļķe, kā Brotskis bija iztēlojies, spriežot pēc viņas dīvainās ārienes.

— Ja vēlaties, lai viņš būtu klāt, lūdzu.

— Es taču jjrilm jums palīdzēt. Darīšu visu, ko varēšu. Man nav nekā slēpjama... — Viņa pameta lūdzošu skatienu uz aizvērtajām palātas durvīm. — Ļaujiet man tikai vēl vienu reizi paskatīties uz viņu, atvadīties...

Viņas balss aizlūza, un Kameljas bardzība uz īsu mirkli aprima. Sieviete izskatījās tik bezgala satraukta, tik neaizsargāta; Kamelja netika gudrs, kā varējis viņu turēt aizdomās par tik drausmīga nozieguma izdarīšanu. Taču no pieredzes viņš zināja, ka vainīgais var būt tikpat valdzinošs kā nevainīgais, turklāt daudz viltīgāks.

— Baidos, ka ārsts to neļaus, mis Meridjū. Varbūt vēlāk...

Viņš saņēma Melbu aiz elkoņa un veda uz liftu, bet viņa spēji pagriezās.

— Uz redzēšanos, Ed! — viņa iekliedzās — tik skaļi, lai uzmodinātu mirušos. — Uz redzēšanos, mīļumiņ! Es atgriezīšos. Gaidi mani!

Intensīvās terapijas palātā ārsts un māsa abi ievēroja viegli sakustamies Eda Vinsenta mutes kaktiņus brīdī, kad atvadu vārdi atbalsojās istabā. Zigzagi monitorā pacēlās piramīdu lielumā un ātri raustījās uz ekrāna.

— Gandrīz varētu domāt, ka tas bija smaids, — ārsts godbijīgi noteica.

Viņš pārbaudīja pacienta organisma stāvokļa galvenos rādītājus, pacēla plakstiņus un apskatīja zīlītes ar sīciņu lukturīti. Viss bija pa vecam. Eds Vinsents joprojām bija komā. Grimase sejā bija vienkārši sagadīšanās.

* * *

Tu atradi mani, Zclda. Tu paspēji laikā. Neej prom, mīļā, viņš gribēja kliegt. Varbūt manis vairs nebūs, kad tu atgriezīsies... Paliec, Zeldal Lūdzu, palieci Stāsti mati, ka tev ir gājis, stāsti par Railiju un suni, par firmu “Uz priekšu”... stāsti par to, kā mēs pirmoreiz tikāmies...

и

Doktors Arts Džcikobss bija kādās sirds slimību profilaksei veltītās labdarības vakariņās. Viņš pazina Alberto Riči diezgan virspusēji, abi garāmejot bija sasveicinājušies šāda veida pasākumos. Viņu sievas bija darbojušās vienās un tajās pašās komitejās, bet šovakar Artu pārsteidza tas, ka Riči pienāca pie viņa un apjautājās, kā viņam klājas.

— Labi, Alberto. Un vai tev viss kārtībā? — Ļaudis viņu parasti meklēja viesībās tāpēc, ka gribēja dabūt nelielu medicīnisku padomu par velti.

— Vesels kā rutks, paldies, Art! Tev tagad esot nozīmīgs pacients, Eds Vinsents?

— Jā-ā. Nabaga Eds. Viņš man ir labs draugs.

— Vai viņš vesejojas?

Džcikobss paraustīja plecus.

— Kaut kā turas. Pagaidām.

— Vai ir kādas izredzes, ka viņš atspirgs?

— Izredzes ir vienmēr. Kaut gan es šaubos, viņš ir ļoti smagā stāvoklī. Un tomēr, — viņš atkal paraustīja plecus, — Eds jau ir noturējies divas dienas, sīksts radījums. Nekad nevar zināt.

— Nu tad cerēsim, — Riči noteica un atvadoties pamāja.

Ko tad tas nozīmē? Arts bija neizpratnē. Kāpēc gan Alberto Riči būtu jāzina, kā klājas Edām? Cik viņam zināms, abi nekad nebija tikušies. Viņš paraustīja plecus vēlreiz. Varbūt tā ir vienkārši dīka ziņkārība. Ziņa par šaušanu bija pirmajās laikrakstu lappusēs. Tagad Riči varēs stāstīt saviem draugiem, ka dzirdējis tieši no pirmavotiem. Edām Vinsentam ir cerība. Bet ne liela.

12

— Es jums pastāstīšu, kā tas viss sākās.

Melba bija mazā bezlogu istabiņā Manhetenas policijas iecirknī. Viņa stalti sēdēja uz neērta koka krēsla, pārlikusi kājas vienu pār otru, tādējādi augstu tās atsedzot; tagad viņa izskatījās modra, tomēr mazliet satraukta. Pēc Kameljas domām, viņai piemita īpatnējs skaistums. Skatiens kavējās pie viņas slīpajām kapara krāsas acīm, graciozā kakla liekuma un saldi pilnīgajām lūpām.

Vismaz viņa neraud, Kamelja nodomāja, pasniegdams kafijas tasi, tad izņēma no žaketes kabatas “Winston” paciņu, izkratīja vienu cigareti un piedāvāja Melbai.

Viņa papurināja galvu.

— Nē, paldies!

Kamelja klusēdams vēroja, kamēr Melba iemalkoja kafiju. Viņš neuzticējās sievietei itin nemaz. Trīsdesmit procentu ir pamatīgs akciju daudzums. Nez ko Eds Vinsents viņai novēlējis ar testamentu?

Viņš gaida, Melba nodomāja. Gaida, lai pasaku, ka es to izdarīju. Viņš domā, ka esmu jau viņam rokā. Bridi viņa nožēloja, ka nesmēķē, — vismaz būtu bijis, kur likt rokas. Tad viņa iestāstīja sev, lai beidz nervozēt šā vīra priekšā; viņš atgādināja Alu Pačīno policista lomā.

Melba pavērās Kameljā, pirmo reizi palūkojās kārtīgi. Viņam piemita raupjš skaistums — melni, spīdīgi mati, plata piere, tumšas acis zem biezām, melnām uzacīm, stingrs zods ar zilganiem rugājiem... Turklāt viņš bija labā fiziskā formā, ķermenis tvirts un muskuļots. Sīksts policists.

Kādu brīdi viņa jutās visai nereāli, it kā tēlotu lomu kādā filmā. Un tad, gluži kā dunka vēderā, viņu ķēra patiesības apjausma. Viņa raudzījās izmeklētājam acīs, atgādinādama sev, ka viņš palīdzēs Edām. Un viņa ir vajadzīga.

— Es teicu Edām, ka viņu grib nogalināt. — Melba nedroši nolika kafijas tasi uz saskrambātā koka galda. — Es teicu viņam.

— Ak tā? Un kad tieši jūs to viņam teicāt, Zelda?

Viņa pameta asu skatienu uz izmeklētāju, un viņš saprata, ka pieļāvis kļūdu, — vārdā “Zelda” viņu sauca tikai Eds Vinsents.

— Es to teicu pirms trim mēnešiem, — viņa dzedri paskaidroja. — Pirmo reizi, kad mēs tikāmies.

Kamelja pavilka vaļīgāk savu sudrabaino kaklasaiti un brīdi padomāja. Tikai trīs mēneši — un viņš atdod trīsdesmit procentus no akcijām... Acīmredzot viņa tiešām ir izcila. Viņš ievilka dūmu no cigaretes, lai gan sieva bija aizliegusi smēķēt, tad nodzēsa to stikla pelnutraukā, jo Zelda vēcināja dūmus prom.

— Piedodiet, es neiedomājos, ka dūmi jūs traucēs.

— Jums vajadzētu zināt labāk, izmeklētāj Kamelja, — viņa nosodoši sacīja. — Smēķēšana nogalina.

Arī pusautomātiskās pistoles lodes, viņš nodomāja, bet neteica neko.

Viņi klusēdami malkoja kafiju.

— Varbūt sāciet no sākuma, — viņš izpalīdzīgi ierunājās.

Viņa pamāja.

— Lai notiek, bet sākums ir pirms iepazīšanās ar Edu.— Viņa uzlika elkoņus uz galda un paliecās tuvāk. Pietūkušās acis vērās izmeklētājā.

— Es jūtos tik vainīga, — viņa izmisusi nočukstēja. — Es jūtu, ka būtu varējusi to novērst, ja vien būtu papūlējusies cītīgāk, bijusi uzstājīgāka... Bet Eds negribēja klausīt mani.

Kamelja atspiedās pret atzveltni. Tagad jāļauj viņai runāt, lai pasaka visu, kas sakāms.

— Tas sākās oktobra beigās, — Zelda teica. Mēs ar draudzeni Herietu Simonsu pirms kāda gada bijām nodibinājušas iedzīves pārvietošanas firmu “Uz priekšu”. — Viņa kautri pasmaidīja. — Patiesībā tas ir tikai četrdesmit astoņas pēdas garš kravas furgons un mazs birojs vecā noliktavā Kalifornijā, Venēcijas pludmalē. Furgons bija pilnīgi jauns, — viņa piebilda ar nožēlu. — Es biju saņēmusi mazu mantojumu no krustmātes Hesteres un izlietoju to iemaksai. Lai to nopirktu, iekritu parādos līdz ausīm.

Tas bija mūsu pirmais lielais pasūtījums — kāds izpilddirektors ar ģimeni pārcēlās no Beverlihilzas uz Ziemeļkaro-līnu. Mēs braucām pāri visai valstij, darbu paveicām noteiktajā laikā un tad aizgājām vakariņās to atzīmēt. Herieta ar kaut ko saindējās, droši vien ar austerēm, un nonāca slimnīcā. Viņai tur bija jāpaliek pāris dienu, tāpēc es nolēmu vest furgonu atpakaļ viena pati. Redziet, mums tas bija vajadzīgs citam pasūtījumam Losandželosā tajā pašā nedēļā.

Visu dienu bija pamatīgi lijis. “Tropiskā vētra” — tā bija ziņots televīzijā. Es nedrīkstēju pieļaut, ka mani aizkavē kāds lietus piliens, man bija jābrauc atpakaļ. Un tā es devos ceļā... Ak Dievs, es atceros to tik skaidri, it kā tagad atrastos tur...

13

Mcla piesardzīgi vadīja četrdesmit astoņas pēdas garo, ar sešpadsmit riteņiem aprīkoto kravas furgonu pa šauro ceļu. Visapkārt bija tumšs kā akā, kaucošais vējš draudīgi šūpoja augsto furgonu. Uz vientulīgā ceļa mētājās nokrituši zari un dažādas atlūzas, lietus triecās no sāniem, un pāri priekšējam stiklam straumēm plūda ūdens.

Braukšana bija iespējama tikai pēc intuīcijas. Viņa pārmeta sev, ka rīkojusies neprātīgi, kaut vai iedomādamās doties ceļā, — laika ziņās skaidri un gaiši bija teikts, ka strauji tuvojas tropiskā vētra un iespējams arī orkāns. Taču bizness paliek bizness, viņ^i bija jānokļūst atpakaļ Losandželosā.

Drebinādamās no aukstuma slapjajā T kreklā un nožēlodama, ka nav paņēmusi svīteri, Meļa satraukta pārvilka roku pār spurainajiem gaišajiem matiem. Likās, ka braukusi veselu mūžību. Jau pirms stundas viņai noteikti vajadzēja nonākt līdz krustojumam ar maģistrāli, taču orientēšanās nebija viņas stiprā puse. Viņai bija gadījies apmaldīties divus kvartālus aiz savas mājas.

Aizvadītās pusstundas laikā Meļa nebija pabraukusi ga rām nevienai mājai, un iespēja apmaldīties purvainā, neapdzīvotā biežņā viņu šausmināja. Meļa jau sen būtu griezusies apkārt, taču ceļš bija pārāk šaurs lielajam furgonam. Viņa nolēma, ka, tiklīdz sasniegs nākamo pilsētiņu, sameklēs moteli un pārlaidīs tur nakti. Losandželosa var pagaidīt. Kafijas tase, sviestmaize un silta gulta tagad likās ļoti kārdinoša.

Pēkšņi ceļš izbeidzās. Viņa paspēja uzspiest uz bremžu pedāļa, un milzīgais auto nodrebinādamies apstājās. Priekšā bija šaurs tilts. Varēja dzirdēt viļņu dārdoņu, tā sasaucās ar vēja auriem; pārsteigta viņa attapās, ka atrodas netālu no okeāna. Pārāk netālu. Tilta galu nevarēja saskatīt, rēgojās vienīgi milzīgie viļņi ar baltu putu galotnēm zem tā. Ļoti tuvu zem tā.

Apgriezties un braukt atpakaļ nebija iespējams. Varēja vai nu palikt šeit un noslīkt arvien lielākajos viļņos, vai arī riskēt un doties pāri.

Viņa uzmanīgi uzbrauca uz tilta un ciešāk sažņaudza stūri, nu izjūtot vēja vareno spēku visā pilnībā. Mīļo Dieviņ, ko viņa te dara, viņa taču ir jukusi! Vienīgi prātu zaudējis idiots mēģinātu braukt pāri tiltam orkāna laikā. Milzīgais furgons pēdējo metru pašļūca pa ūdeni, tad uzslīdēja uz applūduša ceļa.

Meļa noņēma sasvīdušās plaukstas no stūres. Viņa vismaz bija uz cietas zemes, kaut arī tā bija klāta ar pēdu dziļu ūdeni. Atvērusi logu, viņa izbāza galvu un paraudzījās atpakaļ. Viļņi šļācās pāri tiltam, tas jau bija līdz pusei iegrimis. Atpakaļceļa pašlaik nebija.

Lauku ceļš mazliet virzījās augšup, un pēc brīža Meļa jau bija uz sausākas zemes. Viņa brauca cauri mežiem, vētrai aurojot koku galotnēs. Pēkšņi viņa ieraudzīja māju.

— Paldies Dievam, — Meļa nomurmināja. Civilizācija. Beidzot.

Nomaļā māja izcēlās ar daudziem frontoniem un lieveņiem, tā bija tumša un spokaina. Logos nespīdēja aicinoša gaisma, no skursteņa nevijās dūmu strūkla, suns nerēja.

Pār Melas muguru pārskrēja tirpas. Viņa bija redzējusi filmu aPsychov, bet šis te noteikti bija Beitsa motelis. Instinkts viņu brīdināja atgriezties mašīnā un braukt pa to pašu ceļu atpakaļ. Tad viņa saskatīja zem kokiem vieglo automašīnu. Glīts, gluži parasts aFord Taurus”. Iestāstīdama sev, ka vīri no “Psycho” nepārvietojas ar parastu “Ford”, viņa, cīnīdamās ar vēju un lietu, uzstreipuļoja augšā pa kāpnēm.

Tad Meļa atkal brīdi vilcinājās. Viņa bija viena pati, šī māja atradās jūdzēm tālu no apdzīvotām vietām, viņa taču nezināja, kas tur varētu dzīvot. Tas varētu būt Normens Beitss. Drebinādamās viņa notrausa ar roku lietus lāses no sejas. Ja tagad dotos atpakaļ, viņa noslīktu, šķērsojot tiltu. Vai arī uz mašīnas uzkristu koks. Vai arī sarauts elektrības vads. Vējš pat varētu apgāzt furgonu... Tātad to nozīmē īsta bezizeja...

Un viņa ar nosalušu pirkstu nospieda zvana pogu.

14

Meļa zvanīja vēlreiz, tad trīsēdama piedauzīja pie durvīm. Joprojām nebija atbildes. Viņa paraustīja rokturi. Kā par brīnumu — tas padevās.

Māja grima pilnīgā tumsā, nemanīja ne gaismas stariņa.

— Ū-ū! — Melas balss ērmoti atbalsojās. — Vai te kāds ir? — Viņa pagaidīja, tad atkal iesaucās. Smagajā klusumā viņas balss izklausījās sīka un drebelīga. Viņa taustījās ar roku gar sienu pēc elektrības slēdža un, atradusi to, nospieda; pēkšņajā gaismā acis samiedzās.

Priekšā bija kāpnes, kas veda uz galeriju virs vestibila. Aiz tā bija tikai viena liela telpa, tajā atradās dažas vecas, apdriskātas mēbeles. Izskatījās, ka mājā neviens nedzīvo, iespējams, tā tika izmantota atpūtai nedēļas nogalēs. Uz raupja koka kafijas galda pieplacis gulēja skaists, mazliet ļauns bronzas kaķis ar mutē sagrābtu pārbijušos putnu un keramikas bļoda ar marmelādes konfektēm.

Meļa piepeši juta milzu izsalkumu un, pagrābusi sauju, sāka ar baudu tās ēst, joprojām pilinādama ūdeni uz kailo dēļu grīdas, un prātoja, ko darīt. Ja īpašnieks viņu te atrastu, viņu varētu ielikt cietumā par ielaušanos. Tomēr viņa nebija ielauzusies — durvis nebija aizslēgtas. Viņa rezignēti paraustīja plecus. Ko niekus, viņa taču ir vētrā cietusī, viņai noteikti piedotu.

Uzmetusi acis spogulim, Meļa ieraudzīja, ka izskatās drausmīgi. Lētā sarkanā krāsa no firmas “Uz priekšu” emblēmas uz baltā T krekla bija notecējusi, viņai ienāca prātā, ka varbūt raksts ieēdies ādā. Deguns bija sarkans, T krekls lipa klāt pie miesas, netīrie darba zābaki žļerkstēja, kad viņa piegāja pie logu sienas, kas vērās uz okeānu.

Skatu aizsedza blīva lietus masa, varēja vienīgi dzirdēt rēcošos viļņus bangojam pret klintīm. Meļa nodrebinājās. Varenā dabas stihija mājas klusumu vērta vēl šaušalīgāku.

Negaidīts troksnis lika sirdij salēkties. Viņa acumirklī sastinga, tikko spēdama paelpot. Vai durvis aizcirtās? Māja nodrebēja spējā vētras brāzmā, varēja dzirdēt ievaidamies koka sijas. Viņa mierināja sevi, ka tas ir tikai vējš, tomēr nožēloja, ka līdzās nav Herietas — tad viņas abas varētu pasmieties.

Meļa piesardzīgi izgāja atpakaļ vestibilā un vēlreiz iesaucās, lai gan droši vien pārbītos līdz sirdslēkmei, ja izdzirdētu kādu balsi. Ak Dievs, cik viņa bija slapja, jāatrod van-nasistaba, lai sakoptos. Ieraudzījusi otrā pusē durvis, viņa atvēra tās un ieslēdza apgaismojumu.

Viņā stingi vērās stiklainas, tumšas miruša vīrieša acis. Viņa galv virsa bija sašķaidīta, zem ķermeņa pletās milzīga asiņu peļķe, apkārt mētājās miesas gabali...

Meļa apzinājās, ka kliedz, tomēr tas bija drīzāk vaids. Gribējās skriet, taču kājas no šausmām bija kā piekaltas.

Un tad nodzisa gaisma.

Dzīslās uzliesmoja panika gluži kā vulkāna izvirdums, viņa metās bēgt. Tieši kāda vīrieša rokās.

Ribās iespiedās pistole. Ne mirkli nekavējoties, lai pārdomātu savu rīcību, viņa trieca dūri vīrieša vēderā un dzirdēja, kā viņš noelšas un atstreipuļo. Viņa skrēja, skrēja, lai glābtu dzīvību... ārā, tumšajā naktī.

Vējš viņu trieca atpakaļ pret sienu, lietus gāza kā no spaiņa, furgonu pat nevarēja redzēt. Ak Dievs, viņš tūlīt panāks...

Saliekusies, pieplakusi pie lieveņa margām, Meļa klum-zāja lejā pa kāpnēm, taču stiprajā vējā zaudēja pamatu zem kājām. Elpa aizcirtās, ķermeni kapāja lietus lāses, tik cietas kā krusas graudi. Elsodama viņa saļima uz zemes un aizslīdēja pa slapjo asfaltu.

Jāpaspēj aizbēgt, noteikti jāpaspēj... Kailijas dēļ... ak Dievs, viņai jāaizbēg!

Nu viņa bija zem furgona, slapja kā ronis, joprojām nespēdama atelsties. Bailēs šņukstēdama, viņa izlīda ārā otrā pusē, ar pūlēm iztaisnojās un izmisīgi parāva kabīnes durvis. Droši vien aizslēgtas... Tomēr viņa neatcerējās, ka būtu tās slēgusi.

Durvis pēkšņi atvērās, gandrīz vai notriecot viņu no kājām. “Ak Dievs, paldies tev,” viņa nomurmināja un pūlējās ierāpties kabīnē. “Paldies...”

Un tad kāds brutāli aizspieda viņas muti ar plaukstu.

★ ★ ★

Vīrietis atkal iebakstīja pistoles stobru viņas ribās.

— Aizveries, maita! Viens pīkstiens — un es tevi nožmiegšu! Saprati?

Viņa roka smirdēja pēc sasmakušām cigaretēm. No bailēm un nelabuma Meļa sāka rīstīties.

Vīrietis instinktīvi atrāva roku, un tajā mirklī Meļa metās viņam virsū, iecirtās ar nagiem sejā un iespieda īkšķus acīs...

— Velns! — Atskanēja šķebīgs troksnis, viņa dūrei trāpot pa kaulu, un Meļa lēnām saļima.

Vīrietis dusmīgi raudzījās lejup, acīm asarojot sāpēs, tad pielika roku pie sejas un sajuta asinis no viņas nagu atstātajām brūcēm. Viņš gribēja Melu uz vietas nogalināt, tomēr viņa bija nepieciešama.

ViņŠ izvilka no kabatas dārgo Ericsson” telefonu un uzspieda Mario dc Soto numuru. Kā par brīnumu, savienojums izdevās. Viņš paskaidroja, ka Eds Vinsents nav ieradies un ka viņš pats pašlaik ir tur, sūda orkāna vidū; ka de Soto nav ko raizēties, nākamo reizi viņš noteikti dabūs Vinsentu rokā, viņu jau var uzskatīt par beigtu. Viņš nepieminēja ne sievieti, ne mirušo kubieti.

— Celies! — Viņš uzrāva Melu kājās un nogrūda uz šofera sēdekļa. — Tu mūs izvedīsi no šejienes ārā. — Viņš piespieda Melai pie galvas pistoli.

Viņa skatījās taisni uz priekšu. Galva griezās, vaiga kauls šķita izšķīdis. Cerību izbēgt nebija, jādara tas, ko vīrietis saka. Trīcēdama viņa ielika aizdedzes atslēgu. Kā par brīnumu, dzinējs uzreiz iedarbojās.

Pie deniņiem viņa juta auksto pistoli.

— Labs ir, — viņš noteica, — aiziet!

Viņa vadīja milzīgo furgonu pa iebrauktuvi līdz nelielajam ceļam, kas veda uz tiltu.

Tilts! Ak Dievs, tas taču noteikti tajjad ir zem ūdens!

Viņa nevarēs tam tikt pāri, un vīrietis viņu nošaus, viņa to zināja... Ak, Railij... manu mīļo meitiņ...

Piepeši viņa izdzirdēja logu tīrītājus ieskrapstamies uz negaidīti sausā priekšējā stikla. Lietus bija pēkšņi apstājies, it kā būtu aizgriezts krāns. Arī vējš vairs nepūta tik spēcīgi, viļņi bija noplakuši. No drūmā ūdens plašuma rēgojās tilta margu gali, iezīmējot tā novietojumu.

Debesis bija noskaidrojušās, kļuvis gaišāks. Varēja dzirdēt putnus dziedam... Viņai droši vien ir halucinācijas.

Atmiņā atplaiksnīja kaut kad dzirdēts nostāsts par “orkāna aci”, — kaut arī vētra visapkārt turpināja trakot, šeit, “acī”, viss bija mierīgi, un putni, kūms vējš bija atnesis simtiem, reizēm pat tūkstošiem jūdžu no ierastās vietas, pēkšņi atradās pavisam svešā apvidū. Līdz tam laikam, kad viņus atkal sagrāba spirālveida vētra un aiznesa vēl tālāk. Vai arī nogalināja. Un viņu arī.

Meļa stingi vērās drūmi melnajā okeānā. Nekādi nebija iespējams izmērīt, cik dziļš ir ūdens, pat ja tilts vēl būtu uz vietas. Tā bija pašnāvība.

Vīrietis piespieda pistoles stobru ciešāk pie Melas deniņiem.

— Brauc! — viņš pavēlēja.

15

— Laikam jau jūs tikāt pāri, — Kamelja dzēlīgi piezīmēja, virpinādams pirkstos neaizdegtu cigareti un nepacietīgi piesizdams ar kāju. Vai Zelda/Melba bija kāda dīvaine? Varbūt viņa to visu izdomājusi? Lai nu kā, stāstīšana viņai padevās lieliski.

Meļa uztvēra izmeklētāja neticīgo skatienu un nikni vērās viņā.

— Jā, par laimi, izdevās, — viņa stīvi noteica, tad pēkšņā dusmu uzliesmojumā iesaucās: — Velns ar ārā, es jums atklāju visus savus pārdzīvojumus, izmeklētāj. Vai jūs to gribat dzirdēt vai ne?

Viņš pasmaidīja, vērojot, kā Melas seja kļūst sārta no dusmām.

— Varbūt gribētu arī.

— Uh! — Meļa aizkaitināta atslīga pret atzveltni, cik nu tas bija iespējams uz tik taisna koka krēsla, un drūmi vērās Kameljā. — Tas vīrietis turēja pistoli man pie deniņiem, — viņa sacīja lēni un skaidri, atdalot katru vārdu, it kā runātu ar bērnu. — Es negribēju, lai mani nošauj. Es gribēju mājās, pie sava bērna. Es gribēju vēl pastrādāt kopā ar Herietu, palīdzēt ģimenēm pārcelties. Es gribēju dzīvot!

Viņa raudzījās Kamcljas acīs, taču viņa skatiens bija dzedrs.

— Un tā es pateicu “piedod” savai krustmātei Hesterei, kuras novēlēto naudu biju izlietojusi furgona iegādei, un braucu virsū kokam.

Kamelja apbrīnā klusi nosvilpās.

— Labs atrisinājums, — viņš sacīja. — Es gan nekad nebiju domājis, ka sieviete ir uz kaut ko tādu spējīga, — viņš piebilda — daļēji it kā pats sev. — Parasti viņas pārmērīgi uztraucas par katru skrambiņu uz jauna braucamā.

Meļa atbalstīja elkoņus uz saskrāpētā galda un saņēma sāpošo galvu plaukstās, juzdamās pārāk nogurusi un apātiska, lai strīdētos.

— Pēc tam es atceros to, kas notika pēc divām dienām. Es biju slimnīcā. Herieta sēdēja pie manas gultas un skatījās manī, it kā gribētu teikt — viņa izķepurosies...

* * *

Meļa mēģināja koncentrēt skatienu uz Herietu, taču draudzenes seja šķita peldam, likās, ka viņa ir zem ūdens, viss bija izplūdis un neskaidrs, līdz viņa, pāris reižu samiegusi acis, beidzot ieraudzīja Herietu.

Viņas labākajai draudzenei un biznesa partnerei bija nedaudz pāri trīsdesmit. Viņa stāstīja, ka esot “bijusī aktrise”, taču viņu vēl nevarēja uzskatīt par “bijušo”. Būdama maza auguma un tieviņa kā dzinējsuns, viņa izcēlās ar neparasti zemu, čerkstošu balsi un joprojām vēl sazvanījās ar savu aģentu, cerēdama uz kādu izdevību.

Tā bija Hcrictas ideja dot viņu firmai nosaukumu “Uz priekšu”. Viņa teica, ka tas ne tikai piestāvētu viņu klientiem, kas pārvācās uz citu dzīvesvietu, bet arī viņām pašām, kuras pamet savus agrākos neapmierinošos, nepastāvīgos darbus un virzās uz priekšu dzīvē. Taču patiesībā Herieta vēl necik nebija pavirzījusies uz priekšu. Viņa joprojām devās uz katru noklausīšanos un katru lomu sadales konkursu, joprojām lasīja uVaricty” un aHollywood Reporter}\ it kā tie būtu Bībeles vērtē.

Melai šķita, ka draudzene izskatās ļoti noraizējusies. Tas Melu satrauca, jo Herietu nobaidīt nebija viegli.

— Vai ar mani viss kārtībā? — Meļa jautāja aizsmakušā balsī, kas pašai likās gluži sveša.

— Nu protams! — Herietas sejā atplauka atvieglojums un viņa dzēlīgi piebilda: — Cik nu labi var būt plānprātiņam, kas mūsu vienīgo un pilnīgi jauno furgonu ietriec kokā.

— Nūjā, bet bija orkāns... — Meļa pazemīgi paskaidroja.

— Tu esi šeit divas dienas, — Herieta attrauca. — Tev ir galvaskausa trauma, smadzeņu satricinājums un lauzts vaiga kauls...

Meļa pielika roku pie sejas, sataustīja marles pārsēju, un piepeši viss uzviļņoja atmiņā.

— Herieta! — Viņa drudžaini saķēra draudzenes roku. — Viņš gribēja mani nogalināt... tas tips tiešām mēģināja mani nogalināt... Viņš jau bija nošāvis kādu, tas vīrietis gulēja bibliotēkā... Ak Dievs, man jātiek ārā no šejienes, mums jāpaziņo policijai...

Meļa gandrīz jau bija laukā no gultas, bet Herieta viņu satvēra un noguldīja atpakaļ.

— Paliec, kur esi, bērniņ! — viņa stingri nokomandēja. — Kā saka filmās — nekur tu neiesi! Vismaz pašlaik ne.

Meļa neizpratnē nikni raudzījās draudzenē.

— Tu nedzirdēji, ko es tev teicu?! Tam vīrietim bija pistole, viņš piespieda to pie manas galvas... Tāpēc jau es iebraucu kokā...

Herietas seja pauda neticību, tad bažas un beidzot atskārsmi, ka varbūt, tikai varbūt, tās nav galvas traumas radītas halucinācijas un varbūt Meļa saka patiesību.

— Sāc no sākuma, — viņa aicināja, būdama kā vienmēr lietišķa. Un Meļa sāka.

Viņa izstāstīja visu piedzīvoto no sākuma līdz beigām, tad vēlreiz, papildinot ar atmiņā uzausušiem sīkumiem — par koši sarkano asiņu peļķi zem līķa, dzeltenīgajiem miesas gabaliem, izslēgto apgaismojumu; par to, kā vīrietis viņai iesitis un piespiedis braukt pāri ūdens klātajam tiltam, nezinot, vai tas izdosies...

— Gandrīz vai varētu tev noticēt, — Herieta sacīja, kad Meļa bija beigusi, — taču furgonā neviens cits netika atrasts. Tur nebija neviena vīrieša. Nebija pistoles. Vienīgi tu. Glābšanas vienībai nācās likt lietā autogēnu, lai izgrieztu tevi ārā. Padomā pati, — viņa nopietni piebilda, — tev veicās, tu esi dzīva, tāpēc aizmirsti visus tos briesmīgos murgus. Tu esi apjukusi no satricinājuma.

— Velns ar ārā, tie nebija nekādi murgi! — Meļa jau bija izkāpusi no gultas un, piesteigusies pie sienas skapja, ieraudzīja tur savu ceļasomu, kas arī bija izvilkta no furgona. Nometusi slimnīcas ietērpu, viņa uzvilka treniņbikses, T kreklu un uzāva kājās audekla kurpes, tad pagriezās pret Herietu, kas vēroja viņu ar atplestu muti. — Labs ir, ejam, — viņa noteica.

— Bet uz kurieni? Tu esi slima, savainota, sazāļota. Tu nupat atmodies no smadzeņu satricinājuma. Ārsts mani nositīs, ja es tev ļaušu atstāt palātu. Vispār es viņu tūlīt pasaukšu, tūlīt pat...

— Dari tā! — Meļa jau bija aiz durvīm un metās skriet pa gaiteni, lai arī diezgan grīļīgi. — Es izrakstīšos no šejienes.

Paķērusi ceļasomu, Herieta elsodama skrēja viņai pakaļ.

— Bet uz kurieni mēs dodamies?

Meļa nedaudz pagriezās, uzmeta iznīcinošu skatienu draudzenei un sacīja:

— Uz policiju, protams, — it kā nebūtu iepējama cita veida rīcība.

Par spīti mediķu protestiem, Meļa izrakstījās no slimnīcas un noīrētā auto ar Herietu pie stūres devās uz policijas iecirkni.

* * *

— Esmu pārliecināta — man nav jāstāsta, kas tur notika, — viņa sacīja Marko Kameljam.

— Viņi teica, ka esat jukusi?

Meļa paliecās viņam tuvāk pāri galdam un ieskatījās acīs.

— Vai jums liekas, ka esmu ķerta?

Viņš paraustīja plecus.

— Manuprāt, jūs esat laba stāstītāja, mis Zelda.

Viņas ciešajā skatienā iekvēlojās dusmas.

— Jums es esmu Melba.

— Ai, piedodiet, mis Melba! Tātad — ko teica policisti, ja ne to, ka esat jukusi?

Mclas pleci saguma, un viņa stingi vērās galdā, aiz apjukuma saraukusi uzacis.

— Teica, ka neviens vētrā neesot gājis bojā. Nav atrasts neviens līķis. Ka rajons viegli ticis cauri, bijuši tikai daži satiksmes negadījumi, to vidū manējais.

Es pastāstīju, kur, pēc manām domām, atrodas tā pludmales māja un ka tur noteikti jābūt līķim. Viņi teica, ka zinot to vietu, tā piederot nekustamo īpašumu magnātam Edām Vinsentam. Tad viņi izdarīja man lielu pakalpojumu un piezvanīja viņam. Atsaucās saimniecības vadītāja. Viss esot kārtībā — neesot ne līķu, ne asiņu, nekas neesot aiztikts; misters Vinsents parasti atbraucot nedēļas nogalēs, bet šoreiz vētras dēļ nav tur parādījies. Arī viņa ne. Neviens tur neesot bijis.

16

Kopā ar Hcrictu izejot ārā no Čārlstonas policijas iecirkņa, Meļa prātoja, vai tikai tiešām tas nav nosapņots, varbūt tās ir drudža murgu vīzijas, smadzeņu satricinājuma sekas. Galu galā viņa taču bija triekusies tieši virsū kokam...

Iekāpjot īrētajā mašīnā, viņa gurdeni adaidās sēdeklī un aizvēra acis; tad piepeši atmiņā uzpeldēja sastāvējusies tabakas smaka — slepkavas roku smaka. Viņa sajuta auksto pistoles stobru pie galvas un dzirdēja viņu rīkles balsī sakām: “Brauc...”

Melas acis atkal atguva modrību, viņa izslējās taisni.

— Sapņi mums neliek atcerēties notikumus pēc ožas vai taustes. Es to nenosapņoju. Nevarēju nosapņot.

Viņa izlīda ar savu garo augumu no mazītiņā auto un aizskrēja līdz šofera sēdeklim.

— Es vadīšu, — Meļa paziņoja; viņas balsī bija jaušama tik baiļu pilna apņēmība, ka Herieta pārsēdās pasažiera pusē, nemaz nesākdama apšaubīt mašīnas vadīšanu sievietei, kam ir smadzeņu satricinājums un kas lietojusi zāles.

— Saki taču, ka tā ir luga, kurā es tēloju, bet tu sapņo, un brauksim mājās, — Herieta lūdzās, kad Meļa, riepām švīkstot, vadīja mašīnu pa krustojuma apli virzienā uz ziemeļiem no Cārlstonas. — Lai nu kā, uz kurieni tu tagad stūrē?

— Un kā tu domā? — Meļa, izkļūstot no satiksmes plūsmas un nonākot uz ceļa, kas ved uz pludmali, uzspieda uz gāzes pedāļa. Viņa steidzās, viņai pašai tas bija jāredz, jāpierāda, ka tas tiešām noticis.

Tomēr, ieraugot tiltu, viņa spēji nobremzēja. Tagad tas bija pilnībā virs ūdens, klājums sānos bija saplaisājis un sadrupis, vairākums balstu pazuduši. Priekšā liels uzraksts brīdināja: “UZMANĪBU! TILTS NAV LIETOJAMS LĪDZ TURPMĀKAJIEM NORĀDĪJUMIEM!”

— Nu, tas ir viss, — Herieta atvieglota noteica. Meļa nudien bija pārāk aizrāvusies, nez vai vajadzētu tagad doties meklēt slepkavības upurus.

— Nē, nav gan. — Meļa atkal nospieda gāzes pedāli un uzbrauca uz apšaubāmā tilta. — ELs braucu tam pāri sliktākos apstākļos, un tagad vismaz nav orkāns un man nav jāvada furgons ar sešpadsmit riteņiem, es varu redzēt, ko daru.

Meļa saudzīgi manevrēja mazo auto pāri negludumiem un caurumiem, Herieta ievilka elpu, uzlika vienu roku uz durvju roktura gatavībā lēkt ārā, bet ar otru aizklāja acis.

— Tikai nesaki, ka mums vajadzēs braukt pa šo pašu ceļu atpakaļ, — Herietas allaž spēcīgā balss skanēja gluži vārgi. — Diez vai spēšu to izturēt.

— Tad tev nāksies peldēt. Tas ir vienīgais ceļš abos virzienos. Ā, te tā ir, skaties! Hera, man bija taisnība!

Melas triumfs noplaka — “Psycho” māja izskatījās nevainojama un rāma. Okeāns mierīgi skalojās pie klintīm, spīdēja saule. Tā nepavisam neizskatījās pēc Normc-na Beitsa dzīvesvietas.

— Tu domā šo te? “Šausmu māja”?! — Herieta atvieglota nosmējās. — Ak Dievs, es iztēlojos Drakulu vai kaut ko tamlīdzīgu.

Bet Meļa jau bija ārā no mašīnas un, uzkāpusi lievenī, spieda zvana pogu. Arī Herieta izkāpa ārā, atbalstījās pret mašīnu un vēroja draudzeni. Gaidīja.

Nekas nenotika, mājā neviena nebija. Šoreiz durvis bija aizslēgtas.

— Sasodīts, — Meļa noņurdēja un mēģināja vēlreiz.

— Velns ar ārā!

Herieta ieķiķinājās.

— Nu, mis Dienvidu skaistule, diez vai tava mamma pieļautu tādu lamāšanos.

Bet Meļa jau skrēja apkārt lievenim un piespieda seju pie logiem, aizsegdama savu atspulgu ar rokām.

— Re, tur ir! — viņa kliedza, drudžaini mādama Herie-tai. — Te ir tā istaba, bibliotēka. Te es redzēju līķi, es atceros to ļoti labi...

Herieta raudzījās iekšā pa logu. Viņasprāt, viss bija pilnīgi normāli, nekā īpaša, nekādu asiņu peļķu.

— Nu, kur tad ir līķis, Meļa? — viņa beidzot pajautāja.

— Kur tad ir tā sauktais slepkavnieks? Kas viņš ir?

— Es nezinu. — Meļa papurināja galvu, pagalam apjukusi. — Gluži vienkārši nezinu. Zinu tikai to, ka neesmu jukusi, bet, ja nenoskaidrošu, kas šeit slēpjas, tas man noteikti laupīs saprātu.

Viņa saguma uz lieveņa kāpnēm un, atspiedusies ar elkoņiem pret ceļgaliem un saņēmusi galvu plaukstās, raudzījās uz asfaltēto iebrauktuvi, pa kuru bija aizlīdusi līdz furgonam; viņa atcerējās, kā pūlējās izbēgt no šā vīrieša, kā pretojās, iecirta viņam nagus sejā un spieda pirkstus acīs... atcerējās brutālo sitienu pa seju, pēc kura viņa saļima uz kabīnes grīdas, kā apskurbusi no sāpēm.

Tomēr viņa nebija tik apskurbusi, lai nesadzirdētu, ko viņš sacīja.

— Viņš zvanīja pa telefonu, — atcerējās Meļa. — Iesita man un tad kādam piezvanīja. Teica, Eds Vinsents neesot bijis tur, bet nākamo reizi noteikti dabūšot viņu rokā. — Viņa tramīgi iepleta acis un satvēra Herietu ap pleciem. — Paklau, Herieta, tici man\ Eds Vinsents ir tā slepkavnie-ka saraksta priekšgalā! Ja es viņu nebrīdināšu, viņš būs nākamais, ko atradīs beigtu bibliotēkā.

— Vai man vajadzētu iegaumēt tavus vārdus? — Herieta apjautājās ar smaidu, jo tagad viņa gandrīz vai noticēja draudzenei.

— Un kā vēl, mīļumiņ! — Meļa jau bija atpakaļ mašīnā. — Tev vajadzētu iegaumēt manus vārdus — un Edām Vinsentam arī.

— Un uz kurieni mēs tagad dodamies? — Herieta aizvēra acis, kad viņas tuvojās nedrošajam tiltam. Šoreiz Meļa tikpat kā nebremzēja, un viņas gandrīz vai pārlidoja tam pāri.

— Mēs zvanīsim Edām Vinsentam uz Ņujorku, — Meļa triumfējot paziņoja. — Viņš man katrā ziņā noticēs!

17

— Un kā tad bija? — Kamelja apjautājās.

— Jūs gribat teikt, vai noticēja man? — Meļa nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņa aplaida skatienu apkārt savam “cietumam” — tā bija maza, putekļiem klāta istabele ar vienu lodziņu, galdu un diviem krēsliem. Viņa bija tā aizrāvusies ar savu stāstījumu, ka gandrīz aizmirsa, kur atrodas. — Vai notiesātais cietumnieks šeit var dabūt diētisko kolu? Lūdzu! — viņa piebilda pēc brīža.

— Protams! — Kamelja piecēlās, iztaisnoja savu sudrabaini pelēko kaklasaiti un atglauda matus. Ala Pačīno stils, Meļa nodomāja, kad viņš aizgāja līdz durvīm un palūdza ārpusē stāvošajam policistam sadabūt diētisko kolu. — Atnesiet divas, — Kamelja piebilda un atkal aizvēra durvis.

Meļa nopētīja viņu, iztēlodamās kā vīrieti, nevis tikai policistu, turklāt policistu, kurš iedomājies, ka viņa gribējusi nogalināt savu mīļāko. Šis zellis bija gandrīz vai kā no modes žurnāla. Ja viņš nebūtu pogainais, varētu noturēt par bandas locekli.

— Jūs noteikti esat precējies, — viņa sacīja, joprojām bungodama pa galdu.

— Kāpēc jūs tā domājat?

Viņš atgāzās savā daudz ērtākajā krēslā un laiski pārlika vienu kāju pār otru.

— Vientuļš policists noteikti neizskatītos tik eleganti kā jūs — svaigi gludināts un viegli iecietināts krekls, bikses ar iegludinātām vīlēm, kurpes nospodrinātas.

Viņš smaidīja.

— Es pats spodrinu savas kurpes.

— Nu, paldies Dievam, ka tā.

Viņš iesmējās un, noliecies pār galdu, satvēra Melas roku.

— Beidziet to bungošanu, — viņš teica, — jebkurš nodomās, ka jūs nervozējat.

— Es, vai? — Meļa izaicinoši paslēja augšup zodu. — Es nenervozēju, es tikai pūlos atklāt patiesību.

— Tāpat kā es.

— Tāpat kā jūs. — Abu skatieni satikās, un tad, nespēdama vairs izturēt, viņa iekšēji sabruka un sāka raudāt. Lielas asaras straumēm ritēja pār vaigiem, pilēja no zoda un tecēja ausīs. Nolāpīts, viņa brēca kā sīkais un tikai tāpēc, ka sirds vai lūza no uztraukumiem. Eds gulēja slimnīcas gultā. Eds bija smagi ievainots, Eds mira... — Es nevaru to izturēt, — viņa šņukstēja, joprojām stalti sēžot krēslā. — Es nespēju iedomāties, ka viņš man jāzaudē!

Kamelja piecēlās. Viņš izņēma mutautiņu no savas kabatas un sniedza Melai.

Viņa paraudzījās uz to un tad uz Kamelju. Šņukstiem pa vidu ieskanējās tā kā smiekli, tā kā žagas.

— Nu lūk, ne velti es teicu, ka jums ir sieva, — viņa sacīja. — Tīrs mutautiņš. Jebkurš cits man būtu piedāvājis aKleenex” paciņu.

Pie durvīm pieklauvēja virsnieks Brotskis un ienāca ar divām diētiskās kolas skārdenēm rokās.

— Ar kofeīnu, — viņš paziņoja Kameljam, kurš uzmeta viņam iznīcinošu skatienu.

Policists palūkojās uz šņukstošo blondīni, tīro balto mutautiņu un, sajutis gaisā spriedzi, nomurmināja atvainošanās vārdus un aši nozuda.

— Jūs viņu tiešām tik ļoti mīlat? — Kamelja atrāva vaļā trauciņu un pasniedza Mclai. — Jūs taču viņu tik ilgi nepazīstat.

— Diezgan ilgi. — Meļa nožagojās. — Tomēr, — viņa nočukstēja, — nevarētu teikt, ka ilgi.

Kamelja atgāza savu krēslu. Viņš pārlika vienu kāju pār otru, sakrustoja rokas un klusēdams vēroja Melu, kura šobrīd likās tik neaizsargāta, tik smalka, ka viņš juta kārdinājumu noticēt. Taču tad viņš atgādināja sev — šī sieviete te atrodas tāpēc, ka Eds Vinsents, atbildot uz jautājumu par uzbrucēju, minējis viņas vārdu. Kamelja nopētīja Melas izspūrušos, īsi apcirptos gaišos matus, nopietnās acis un plato, trīsošo muti. Arī garās kājas un neiedomājami īsos svārciņus, un viņam pēkšņi ienāca prātā Sārona Stouna “Pamatinstink-tā”. Un viņš mulsi atcerējās viņas radīto tēlu.

Kamelja kautri ieklepojās, atsēdās taisni un atkal pārņēma vadību.

— Un tātad jūs tā arī izdarījāt? — viņš spēji noprasīja. — Es domāju — piezvanījāt viņam.

— Es mēģināju, Dievs ir mans liecinieks, es pūlējos nebeidzami. Taču Eda birojs bija kā cietoksnis ar sekretāru un palīgu barikādēm, kas bija neizkustināmi izvietojušies starp mani un viņu bosu. Viņi teica, ka misters Vinsents neuzklausa telefona zvanus un vai es, lūdzu, varētu pateikt, kas man sakāms. — Meļa paraustīja plecus un papurināja galvu. — Kā es varēju to viņiem pateikt? Viņi nodomātu, ka esmu mazliet jukusi. Ir nu gan liels dūzis, es nodomāju. Tik ļoti noņēmies ar savu personību, pārāk ievērojams, lai runātu ar sīkiem ļautiņiem. Es gandrīz vai atmetu ar roku, — viņa nopietni piebilda, — taču tad atgādināju sev, ka Eds Vinsents ir liels dūzis, kam draud briesmas.

Kamelja uzmanīgi vēroja Melu, gaidīdams, lai viņa turpina. Viņas galva bija atliekta atpakaļ, acis pievērtas, likās, ka viņa iegrimst domās un atsauc atmiņā to, kas bija noticis.

— Un tā es sēdos lidmašīnā un devos uz Ņujorku, — viņa beidzot sacīja.

18

Medisona avēnijas Vinsenta Torņu piecdesmitā stāva sekretariāts bija plašs un iekārtots neuzkrītošos maigi pelēkos un smilškrāsas toņos; sekretāre bija slaida blondīne pieskaņotā pelēkā kostīmā un brūngani krāsotām lūpām. Meļa nožēloja, ka nav šim gadījumam pienācīgi saģērbusies — viņa bija tik ļoti steigusies uz Ņujorku, lai brīdinātu Vinsen-tu, ka uzvilkusi, kas pagadījies.

— Piedodiet, misters Vinsents nepieņem nevienu bez iepriekšējas pierakstīšanās.

Sekretāre pieklājīgi atvainojās un pievērsās telefona zvanam.

Ellē ratā, nekā nebija! Uzmetusi somu uz pleca, Meļa ar trim ātriem garo kāju soļiem šķērsoja telpu un pa savienojošām durvīm nonāca iekšējā svētnīcā. Melai ejot pa koridoru gar kabinetu logiem, viņu pavadīja pagalam pārsteigto darbinieku skatieni. Koridors noslēdzās ar augstām divviru durvīm. Sekretāre uzkliegdama dzinās Melai pakaļ, taču viņa paspēja atraut vaļā durvis un iesoļot iekšā.

Eds Vinsents stāvēja viens pats pie loga un raudzījās uz blīvo satiksmes plūsmu, kas bez skaņas slīdēja pa Medisona avēniju. Pagriezies atpakaļ, viņš pārsteigts cieši lūkojās jaunajā sievietē ar īsi apcirptiem gaišiem matiem un ļoti garām kājām, ļoti īsos svārciņos, mazos zābaciņos ar ļoti augstiem papēžiem un apbružātā melnā ādas jakā.

Meļa ātri iesāka savu sakāmo, iekams kāds viņu paspēja apturēt; viņas balss šķita augsta un pīkstoša.

— Mister Vinsent, es braucu garo ceļu no Losandželo-sas, lai jums to pateiktu. Mīļumiņ, kāds mēģina jūs nogalināt.

Eds Vinsents, neslēpdams pārsteigumu, stingi vērās Melā.

— Es nodomāju, ka jums tas jāzina, — viņa piebilda, aptverdama, cik neprātīgi tas varētu izklausīties.

Sekretāre ieskrēja iekšā, viņai sekoja apsargi.

— Piedodiet, mister Vinsent, bet viņa izlauzās cauri, laikam mazliet dīvaina...

Viņš pacēla roku.

— Viss kārtībā. Lūdzu, ejiet prom.

Meļa dziļi ievilka elpu, pēkšņi izjuzdama bailes. Eds Vinsents bija jaunāks un pievilcīgāks, nekā viņa bija iztēlojusies. Un lielāks. Viņš bija garš un spēcīgi veidots, raupjajā sejā zem melnām uzacīm mirdzēja dziļas zilas acis, mati bija tumši un biezi, zodu klāja īsa bārdiņa. Viņš bija labi ģērbies — klasiskā tumšā biznesa uzvalkā un gaišzilā kreklā izskatījās tieši tāds, kā bija, — bagāts, veiksmīgs un pašpārliecināts. Varens vīrs, milzīgo biroju pavēlnieks savā īpašumā — iespaidīgajā Manhetenas celtnē.

Eds pagaidīja, kamēr tiek aizvērtas durvis. Ar uzjautrinājuma dzirkstelīti acīs viņš atbildēja:

— Jums varbūt taisnība. Varu iedomāties daudzus, kam patiktu, ka manis vairs nav.

Melba nervozi paberzēja vienu kāju pret otru, balansēdama uz augstā papēža gluži kā neveikls gārnis; pēkšņi viņa īsti nesaprata, ko šeit dara. Vinsents raidīja pētošu skatienu, sākot no viņas izspūrušajiem gaišajiem matiem līdz melnajos zamšādas zābaciņos ieautajām kājām. Bija redzams, ka viņš netic Melbas teiktajam.

— Tā ir taisnība, — viņa uzstāja. — Es biju jūsu pludmales mājā Dienvidkarolīnā. Man iznāca tikties ar slepkavu. Es dzirdēju viņu runājam par jums. Viņš gribēja ari mani nogalināt...

Eds Vinsents sniedza roku.

— Priecājos iepazīties, mis...

— Meridjū. Ticiet man, es neesmu jukusi. Es tiešām viņu redzēju, un redzēju līķi bibliotēkā...

— Labi, labi! — Vinsents pamāja. — Nu, ja jau esat veikusi garo ceļu no Losandželosas, lai man to pateiktu, es vismaz varētu jūs aizvest pusdienās. Tad mēs varētu to apspriest.

Viņa nespēja tam noticēt — šis nejēga flirtē ar viņu, uzaicina pusdienās...

— Vai jūs nedzirdējāt, ko es teicu ?! — Iespaida labad viņa uzsita ar dūri pa Vinsenta galdu. — Es biju tur. Tajā “Psycho”pilī, ko jūs saucat par pludmales māju...

Eds plati pasmaidīja par šādu apzīmējumu.

— Labi, es ticu, ka jūs tur bijāt.

— Nu, jāpateicas Dievam vismaz par to. — Meļa ieslīga lielajā zaļajā ādas krēslā pie tērauda rakstāmgalda, izstiepdama garās, kailās un iedegušās kājas. — Mīļumiņ, — viņa atvieglota piebilda, — es domāju, ka nemūžam netikšu pie jums. — Viņa uztvēra Vinsenta pārsteigto skatienu un aši paskaidroja: — Nepievērsiet uzmanību, ka es saucu jūs par “mīļumiņu”, — dienvidnieki tā mēdz visus uzrunāt. Tādi nu mēs esam. — Viņas vēders skaļi iekurkstējās — pēdējo reizi viņa bija ēdusi naktī lidmašīnā. — Ja tā padomā, man nemaz nebija laika šorīt brokastot...

Eds sniedza viņai roku un saudzīgi uzcēla kājās. Izrādījās, ka Meļa ir tikpat gara kā viņš; mirkli abi ieskatījās viens otram acīs.

Meļa dziļi ievilka elpu. Uhū, viņa brīdināja sevi, šis tips patiešām ir iespaidīgs. Apdomā, mīļumiņ, ko dari...

Aiz durvīm bija sastājušies palīgi un sekretāres, taču Meļa nepameta ne skatienu uz viņiem.

— Visu labu, mīļā! — viņa bezrūpīgi uzsauca elegantajai sekretārei, dodoties prom ar Edu Vinsentu zem rokas. Dažkārt arī maza atriebība spēj būt salda.

— Vai jūs neiebilstu, ja mēs aizietu uz restorānu? Tik skaista diena! — Eds saņēma viņas roku un veda cauri gājēju pūlim uz dienvidiem no Medisona avēnijas.

Paldies Dievam, Vinsents neieteica braukt ar limuzīnu, viņa nodomāja. Tas noteikti būtu pamatīgi attālinājis viņu no šā varenā vīra. Tomēr diena bija skaista — spoži saulaina un spirdzinoša.

— Jūs redzat Ņujorku visā tās krāšņumā, — Eds Vinsents sacīja un uzjautrināts iedomājās, ka viņa izskatās kā cēla Vai ķīra, kas palaista vaļā Medisona avēnijā starp elegantajām sievietēm rudenim atbilstošos mēteļos un šallēs. Viņa soļoja kā zeltaina Kalifornijas svešzemniece, kailām kājām un paceltu galvu, neraizēdamās par savu izskatu. Viņa bija izteikti atšķirīga, un tieši tas Edu intriģēja, lai ari robežojās ar smieklīgumu. Turklāt viņa noteikti bija apmeklējusi pludmales māju — vienīgi sieviete to varētu nosaukt par “Psycho” pili... To iedomādamies, viņš atkal pasmaidīja.

Tomēr restorānā “Four Seasons” viņas apbružātā ādas jaka un kailās kājas pievērsa dažu apmeklētāju uzmanību. Viņa mulsi noraudzījās uz elegantajām sievietēm, kas bija ieradušās pusdienot.

— Es jūtos galīgi nevietā.

— Veltīgi, — Eds Vinstons nepiespiesti attrauca. — Turklāt jums droši vien ir divreiz mazāk gadu.

— Kaut tā būtu, — viņa draiski noteica. — Jūsu priekšā ir trīsdesmit divus gadus veca sieviete — vientuļā māte septiņus gadus vecai meitenei. Tā ir manas dzīves mīlestība.

— Tas ir burvīgi. Es atceros tos laikus, kad biju savas mātes dzīves gaišums, tas bija tik patīkami.

— Vai jūsu māte ir joprojām ar mums?

Viņš pasmaidīja par smalkjūtīgo izteiksmes veidu, tas bija īsti Losandželosas stilā.

— Diemžēl ne, mīļumiņ.

— Piedodiet! — Viņa nolaida skatienu un virpināja pirkstos maizes šķēli. — Piedodiet, ka es to jautāju. Nebiju domājusi jaukties jūsu dzīvē. — Tad viņa pasmaidīja. — Bet tas “mīļumiņš” ātri pielīp, vai ne?

Eds Vinsents bija citāds, nekā viņa bija iedomājusies. Viņa acīs un raupjajā sejā bija jaušama piesardzība, atmiņas par zaudēto. Par spīti savai bagātībai un panākumiem, viņš noteikti nebija nekāds treknais runcis. Interesanti, ko viņš piedzīvojis pagātnē...

Pusdienojot, iemalkojot vīnu, viņa izstāstīja, ko pieredzējusi, ari par nejauši noklausīto sarunu, kurā slepkava minēja Vinsentu kā paredzēto upuri.

— Un viņš teica, ka nākamo reizi nekļūdīsies, — viņa pabeidza gluži aizelsusies. — Jums jātic man! — Viņa satvēra Vinsenta roku pāri galdam. — Es tur biju. Tā notika!

— Kāpēc jūs negriezāties policijā?

— Es biju tur. Arī viņi man neticēja. Ja pat mana draudzene Herieta netic, kā es varu cerēt, ka policisti noticēs? Tāpat arī ārsts. Viņš teica, ka man no smadzeņu satricinājuma bijis apjukums un es to esmu nosapņojusi. — Viņa paraustīja plecus. — Un tā es aizbraucu vēlreiz uz to māju, kopā ar Herietu. Man tas bija jāredz pašai. Durvis bija aizslēgtas, un mēs netikām iekšā, ieskatījāmies vienīgi pa logiem. “Redzi nu,” Herieta man sacīja, “es jau tev teicu, ka tu to nosapņoji.” Bet es zvēru, mister Vinsent, ka tā ir patiesība, — Meļa dedzīgi turpināja. — Es redzēju to, ko redzēju! Tas slepkavnieks ar pistoli pie deniņiem lika man pārvest viņu pa applūdušo tiltu. Es zinu, kāds viņš izskatās, atceros viņa balsi, akcentu... Es nevarēju to visu nosapņot!

Meļa dziļi ievilka elpu un ieskatījās rokas pulkstenī.

— Nu tā, — viņa mundri pabeidza, — es jums esmu pastāstījusi. Tagad man jātiek atpakaļ uz Losandželosas lidmašīnu pulksten sešos.

Viņa ņēma savu somu, un no tās nejauši izbira viss saturs. Eds notupās līdzās un palīdzēja uzlasīt lūpukrāsas, piezīmju grāmatiņas, fotogrāfijas, pildspalvas, auto atslēgas, vecus iepirkumu sarakstus, kvītis un saulesbrilles. Viņš pajautāja:

— Vai jūs tiešām braucāt šo gabalu tikai tādēļ, lai mani brīdinātu?

— Jā. Bet jūs esat liels puika. Tagad es braukšu prom, parūpējieties pats par sevi. Esmu jūs brīdinājusi.

Viņš iesmējās tik sirsnīgi, ka pievērsa apmeklētāju uzmanību. Impulsīvi Meļa paliecās uz priekšu un atkal saņēma viņa roku.

— Es zinu, ka tās izklausās kā nolemtības balss, bet, mister Vinsent, mīļumiņ, jums ir jāpiesargās!

Viņas pirksti bija gludi un silti. Viņa bija kā slaids zibens uzplaiksnījums, šai dīvainajai pievilcībai bija grūti pretoties.

— Ja es apsolos sargāties, vai jūs man palīdzēsiet atrast slepkavu?

Viņa ievaidējās.

— Es jau zināju, ka šīs smalkās pusdienas ir kā ēsma. Esmu savu darbu izdarījusi un tagad dodos prom, uz mājām...

— Bet jūs vienīgā zināt, kā izskatās slepkava, — Eds atgādināja.

Meļa brīdi padomāja.

— Labs ir, es palīdzēšu. Bet iegaumējiet, es esmu strādājoša sieviete un māte. Es dzīvoju Losandželosā. Es nevaru tā visu pamest un tēlot izmeklētāju.

— Mēs nolīgsim privātdetektīvu.

Ejot ārā no restorāna, viņš bija saņēmis Melbu zem rokas. Stingrā plauksta zem elkoņa lika viņai justies mazai un lolotai, nevis lielai un neveiklai, kāda viņa bija patiesībā. Ceļa ieliekumā piebrauca limuzīns.

— Uz kurieni mēs dodamies? — viņa iejautājās pēkšņās aizdomās.

— Bills aizvedīs jūs uz lidostu. Man diemžēl jāiet atpakaļ uz biroju. Jāpasūta tas privātdetektīvs.

Eds pasmējās, un Meļa bargi aizrādīja:

— Neaizmirstiet, tas ir nopietni!

Viņa izvilka lētu piezīmju blociņu no savas sajauktās somas un uzrakstīja uz papīra.

— Lūdzu! — Meļa izplēsa lapu un pasniedza to viņam. — Tā esmu es.

— Melba Eloiza Meridjū, — viņš izlasīja, tad pavērās Melā un pasmaidīja. — Mīļumiņ, jūs esat gluži kā Eicdže-ralda. Vajadzēja jūs nosaukt par Zeldu.

— Ha, Zelda, nudien! — Viņa pavīpsnāja.

— Es jūs sameklēšu, Zelda, — Eds sacīja un aizvēra mašīnas durvis.

Kad limuzīns sāka braukt, viņa pagriezās, lai atskatītos. Vinsents joprojām smējās.

— Zelda. — Viņa pavīpsnāja, ērti iekārtojās mīkstajā ādas sēdeklī un ļāvās sevi vest uz Kenedija lidostu. Tomēr viņas sejā bija apmierināts smaids. Eds Vinsents vismaz nebija nosaucis viņu par Skārletu.

19

— Eds nolīga privātdetektīvu, — Meļa turpināja stāstīt Kameljam. — Viņš sazinājās ar Cārlstonas policiju un slimnīcu. Policijas ziņojumos par nelaimes gadījumiem bija minēts, ka esmu ietriekusies kokā, kas pēc tam uzvēlies virsū furgonam, pilnība to sagraujot. Slimnīcas atskaite apstiprināja, ka man ir neliela galvaskausa trauma un smags smadzeņu satricinājums, kas izraisījis atmiņas traucējumus. Turklāt lauzts vaiga kauls. Tad es jau biju izrakstījusies no slimnīcas.

Taču tad privātdetektīvs aizbrauca uz pludmales māju, bruņojies ar īpašu lāzera ierīci, kas ļāva konstatēt “noslēptās” asiņu pēdas, viņš teica — to, kas palicis, kad asinis ir nomazgātas; un aparāts uzrādīja, ka asinis bijušas uz paklāja bibliotēkā un vēl pa ceļam uz garāžu.

Tad Edām bija skaidrs, ka es runāju taisnību par līķi. Turklāt viņš pārliecinājās, ka no sienas seifa paņemta nauda.

Privātdetektīvs nosprieda, ka tā bijusi vienkārši neizdevusies laupīšana — viens laupītājs nošāvis otru un meties prom ar visu naudu — un ka Eda slepkavība nemaz nav iecerēta. Eds negribēja par to stāstīt policistiem, jo negribēja mani tur iejaukt. Viņš teica, ka esot noraizējies, jo es varot identificēt slepkavu, tāpēc iespējams, ka es esot briesmās, nevis viņš.

Par spīti saviem apsvērumiem, Kamelja domāja, ka Meļa runā taisnību.

— Vai tagad ļausiet man tikties ar Edu? — viņa lūdzās.

20

Meļa bija piesēdusi uz krēsla maliņas līdzās Eda gultai. Kamclja bija atļāvis viņai būt tur desmit minūtes, ne vairāk. Desmit minūtes visti viņa atlikušu dzīvi. Viņa atsauca atmiņā notikumus pēc privātdetektīva izmeklēšanas pabeigšanas. Viņa nebija stāstījusi izmeklētājam Kameljam neko tādu, kas attiecās uz privāto dzīvi. Par Edu un sevi. Par viņu nākamo tikšanos. Tagad, kad Eds gulēja slimnīcas gultā un dzisa viņas acu priekšā, tas likās noticis pirms vairākiem gaismas gadiem. Toreiz tas šķita tikai pats sākums...

★ ★ ★

Meļa un Herieta sēdēja uz mazās Santamonikas mājas priekšējā lieveņa un, atpūšoties pēc pāris saspringtām darba dienām, baudīja atdzesētu alu. Viņas nupat kā bija pārbraukušas mājās un joprojām bija tērpušās savās “uniformās” — melnos šortos, piesvīdušos baltos T kreklos, sagrumbotās melnās zeķēs un darba zābakos. Pāri ielai bija novietots viņu pilnīgi jaunais, četrdesmit astoņas pēdas garais furgons, kas bija iegādāts sadragātā auto vietā; tā sudrabaino korpusu rotāja koši sarkans uzraksts “Uz priekšu”.

Meļa mīlēja šo furgonu gluži kā bērnu — nu, ne gluži tā —, taču viņa zināja, ko tas nozīmē. Tas bija viņas pašas smadzeņu, ķermeņa un grūtā darba produkts. Un nedrīkstēja aizmirst arī apdrošināšanas kompāniju, tā bija nelabprāt izmaksājusi naudu pēc tam, kad viņa bija sadragājusi pirmo automašīnu.

— Vai šis nav kolosālākais furgons, Herieta, mīļumiņ? — Meļa raudzījās uz auto ar tīksmīgu smaidu.

Šodien ar šo furgonu viņas bija palīdzējušas kādai ekscentriskai vecai kundzei pārcelties no viena dārga kooperatīvā dzīvokļa uz citu tajā pašā kvartālā. Sieviete visu laiku bija gaudusies par cenām un vai viņai tiešām vajadzīgs tik liels furgons un tik daudz strādnieku, viņa bija pārliecināta, ka varētu dabūt lētāku firmu citur. Nervi bija saspringti, viņas bija padarījušas savu darbu kā parasti — uzklājušas gultu, vannasistabā nolikušas tīrus dvieļus un ziepes, ledusskapi piepildījušas ar produktiem, uzvārījušas kafiju un uzlikušas vāzi ar ziediem uz galdiņa priekštelpā un tad devušās prom, atstājot klienti joprojām neapmierinātu ņurdot.

— Tā vecā maita ne reizi nepateicās, — Herieta gurdeni nopūtās. — Piedod, Railij, es aizmirsu, ka tu esi šeit.

Melas septiņus gadus vecā meitiņa Railija iesmējās; viņas smiekli bija tik sirsnīgi, ka pielipa visiem apkārtējiem. Viņa gulēja šūpuļtīklā, kas bija nostiepts starp diviem zariem. Lx)la, sparīgais un mazais brūnbalti plušķīgais terjers, gulēja viņai uz krūtīm, svētlaimīgi aizvēris acis, kad Railija viegli pašūpojās.

— Nekas, esmu dzirdējusi arī sliktākus vārdus, — viņa rāmi atbildēja.

— Neesi vis! — Mcla bija sašutusi. — Šajā mājā neviens nelamājas.

— Tikai tad, kad tu iedomājies, ka es nedzirdu, — Railija plati pasmaidīja, atklājot tukšumu, kur reiz bijuši divi priekšzobi. — Ciemiņi, — viņa piebilda, raugoties melnā BMW, kas tikko bija iebraucis autostāvvietā pie mājas.

— Es nevienu negaidu. — Meļa uzslēja kāju uz lieveņa margas un vēdinājās ar vienu roku. Viņa iedzēra vēl vienu malku aukstā alus. Vējš pūta no tuksneša, bija neciešami karsts pat pulksten pusastoņos vakarā.

— Varbūt tā ir tā pati vecā maita, atbraukusi vēl pasūdzēties... — Railija iespurcās.

Lola nolēca zemē un traucās uz priekšējām kāpnītēm. No auto izkāpa kāds vīrietis, un terjers saspringts viņu vēroja.

— Ir nu gan sargsuns! — Uz ietves stāvēja Eds Vin-sents, sabāzis rokas kabatās. — Kā jums klājas, Zelda?

— Zelda? — Herieta jautājoši ieskatījās Melbai acīs. — Par ko viņš runā?

— Ak, ak manu dieniņ! — Meļa steigšus aizmeta alus pudeli aiz krēsla un pielēca kājās. Tad viņa saraustīja melnos šortus un veltīgi pūlējās izlīdzināt sasvīdušo T kreklu.

Viņas pārsteiguma pilnais izskats Edā izraisīja smaidu. Viņš zināja, ka Melas acīs ir redzams viss, ko viņa jūt, lai kas tas būtu, un visu, ko vien viņa vēlas pateikt, viņa neglabās sevī. Zelda Meridjū nevērpa nekādas viltības. Lai arī viņa paslēpa alus pudeli aiz krēsla.

— Man patīk tas jaunais furgons, — viņš sacīja un pasmaidīja, iedomādamies Melu pie tā stūres. Izskatījās iespaidīgi.

— Ko jūs šeit darāt? — viņa noprasīja.

— Man gadījās būt šajā rajonā. Nodomāju apstāties un uzaicināt savu nozieguma līdzdalībnieci uz vakariņām, ja viņa man to ļautu.

— Oho! — Railija izrāpās no šūpuļtīkla un cieši nopētīja Edu. — Randiņš, mam? — Meļa uzmeta iznīcinošu skatienu meitai, un Railija icspurcās.

— Ko viņš ar to grib teikt — nozieguma līdzdalībniece? — Herieta jautāja, skaļi čukstot.

— Melba ir mana partnere izmeklēšanā. — Eds noliecās, lai papliķētu suni, un tas nekavējoties sakampa viņa roku. Viņš steigšus atrāva to atpakaļ.

— Neņemiet vērā Lolu, tā ir viņas apsveicināšanās. — Railija viņam uzsmaidīja ar savu šķirbaino mutīti. — Lola nekad nekož līdz asinīm. Vienīgi tad, ja kādu pa īstam neieredz.

— Tas sasodītais šunelis ir vienkārši necivilizēts, — Herieta izmeta. — Meļa, tava māte par tevi kaunētos. Kur ir tavas manieres? Vai tad tu neaicināsi savu ciemiņu iekšā?

— A-ā... jā, protams. — Meļa piepeši sanervozējās. — Railij, pievāc suni! Mister Vinsent, lūdzu, nāciet iekšā! Tā ir Herieta Simonsa, mana draudzene un darbabiedre. Un mana meita Railija.

— Mammu, vai tu ēdīsi vakariņas kopā ar viņu? — Railija noprasīja. — Viņš tev uzdeva jautājumu, un tu vienmēr man teici, ka man jāatbild, ja kāds kaut ko prasa, tev pašai arī.

— A-ā... — Meļa uzmeta Edām mulsu smaidu. — Labs ir. Jā. Laikam. Paldies! Es gribēju teikt... nūjā, man laikam jāpārģērbjas...

— Tā būtu prātīga doma, mammu, — Railija sāji noteica. — Nu, — viņa ierunājās, uzņemdamās vadību, — vai jūs gribētu kaut ko aukstu iedzert, mister Vinsent? Diētisko kolu vai limonādi?

Meļa atstāja Edu kopā ar Railiju un Herietu un aizsteidzās noskaloties zem dušas. Viņš apmierināts raudzījās apkārt. Melas mājā netrūka visdažādāko antīko lietiņu — iespējams, tās bija saglabājušās no pirmskara laiku Meridjū plantācijas nama,— un apdilušu mīksto mēbeļu. Stūrī bija iespiests apbružāts mazs flīģelis, viegls jūras vējiņš plivināja caurspīdīgos krēmkrāsas aizkarus pie atvērtajiem logiem.

Košajā zili baltajā virtuvē māla vāzēs vīta jaukti ziedu pušķi līksmi dzeltenā un oranžā krāsā, uz sēdekļa pie loga bija pamests šķīvītis ar neapēstu sviestmaizi, vecs priedesko-ka galds bija noklāts ar Railijas skolas grāmatām. Cietkok-snes grīdas dēļi daudzviet bija saskrāpēti, saules staros lidinājās putekļu kūļi. Te izskatījās mājīgi un apdzīvoti. Te bija tieši tā, kā vajag, viņš apmierināts nodomāja. Tieši Zcldas stilā.

Putekļi iekļuva degunā, un Eds nošķaudījās, paņēmis limonādes glāzi no Railijas, kas viņu turpināja izjautāt par dzīvesvietu un par to, ko viņš dara Losandželosā.

— Lepna mamma jūs nebūtu izprašņājusi labāk, — He-rieta viņam vēlāk smaidot sacīja.

Eds, Melai parādoties, uztrausās no lielā dīvāna. Viņas tērps Edām atgādināja kopā sašūtas melnas elastīgās saites; tas piegulēja augumam ciešāk nekā cimds rokai. Dziļi dekoltēts, īss un apspīlēts. Satriecošs.

— Tas ir pats jaunākais, — Meļa paskaidroja, uztvērusi viņa skatienu. Viņa paraustīja augstāk tā izgriezumu un pavilka zemāk pie apakšas. — Ciešs kā korsete, taču piespiež meitenei augumu un izceļ tieši tajās vietās, kur vajag. Un man laikam nāksies ciest skaistuma vārdā, ja kaut ko var no tā saķeit, lai cik tas būtu gaistošs.

— Jūs gribat teikt, ka tad, kad to novelkat, apakšā paliek bezveidīga desiņa?

Viņš smējās, un Meļa atsmaidīja pretī.

— Dažreiz šis apzīmējums ir īsti vietā. Tomēr šī kleita jums ir izdevīga, jo tajā es kļūstu par “lētu uzaicināto” — es neko vairāk nevaru ieēst kā karotīti zupas un naža galu salātu...

— Citādi kleita pārplīsīs un apakšā paliks tā desiņa, — Railija pabeidza viņas vietā un guldzoši nosmējās; Edām likās, ka šādi smiekli nāk no sirds dziļumiem. — Vai jums neliekas, ka mamma izskatās pēc ielencs? — viņa pusbalsī apjautājās Herietai, taču pietiekami skaļi, lai visi to dzirdētu.

— Paldies, bērniņ, par uzticības votumu! — Meļa atvadoties nomutēja meitas vara krāsas cirtas.

21

— Nu, uz kurieni tad mēs tagad dosimies? — Meļa apjautājās, iekārtodamās BMW platajā priekšējā sēdeklī.

Eds paraustīja plecus.

— Losandželosa ir jūsu pilsēta, nevis manējā. Uz kurieni jūs gribētu aizbraukt?

Viņa iesānis paraudzījās Edā un apsvēra, kas varētu būt viņam pa prātam. Viņš izskatījās pēc stilīga atpūtnieka, tērpies īsti Losandžclosas ikdienišķajā stilā — pelēkā kašmira svīterī, gaišās kokvilnas biksēs un ērtās sandalēs. Impulsa vadīta, viņa nolēma izvēlēties kolorīto meksikāņu restorāni-nu “Screnata”, viņa tur iegriezās visai bieži un pavadīja laiku kopā ar jauniem censoņiem — rakstniekiem un aktieriem, un vietējiem iedzīvotājiem. Tas bija vienkāršs un ļaužu pilns; viņi piedāvāja neiedomājamu firmas kokteili “Margarita”, ko Meļa bija slepus iecienījusi.

Viņa pasūtīja divas glāzes un uzsmaidīja pāri galdam.

— Jums garšos, — viņa sacīja, redzot pārsteigumu Eda sejā. — Turklāt viņi nedod neko no stiprajiem.

Eds iesmējās.

— Tad jau laikam man patiks. Tā kā es galīgi neorientējos meksikāņu ēdienos, varbūt jūs varētu pasūtīt arī tos. — Melas platais, mazliet iešķībais smaids pēkšņi atgādināja Railiju. Kāda māte, tāda meita, viņš nodomāja. — Te ir jauki kopā ar jums, — viņš ieminējās.

— Šoreiz pēc maniem noteikumiem, — viņa teica. Tad, atcerējusies “Four Seasons”, tur pusdienojošās dāmas un limuzīnu ar šoferi, viņa piebilda: — Man netīk par to runāt, bet tāda ir realitāte, mīļumiņ.

Eds pamāja.

— Es saprotu, pats esmu nācis no turienes.

— Tiešām? — Meļa bija pagalam pārsteigta. — Es domāju, ka jūs esat mantojis milzu summas — audzis bagātā ģimenē, ieguvis senču miljonus un pārvērtis tos par miljardiem ar savām ģeniālajām tirgošanās spējām.

Eds pieticīgi pasmaidīja.

— Tā gluži nebija.

— Nē? Tad pastāstiet, kā tas bija.

— Jūs pirmā, — viņš mudināja.

Meļa stāstīja par savu bērnību vecajā Džordžijas lauku mājā “Meridjū ozoli”, kur viņa, Melba Eloiza Meridjū, dzīvojusi kopā ar māti, kas iztēlojusies sevi par mūsdienu Skār-letu, un dzērāju tēvu, kas nu nekādi nebija Rets.

— Tas ilga visus piecus gadus, — viņa turpināja. — Pa to laiku tētis bija izšķiedis visu ģimenes naudu, tāpēc mamma uzņēmās vadību. Viņa ieķīlāja plantāciju, ievietoja tēti rehabilitācijas klīnikā, un mēs pārcēlāmies uz kādu kooperatīvo dzīvokli Atlantā. Viņa iekārtoja mani privātskolā, kuru nevarēja atļauties apmaksāt, un, joprojām uzvezdamās kā

Dienvidu dāma, dabūja pārdevējas darbu veikalā “Bromi Jordansv. Patiesību sakot, viņai tas padevās gluži labi. Atšķirībā no manis viņai vienmēr bijusi stila izjūta. Beigās viņa vadīja dizaina nodaļu. To viņa uzskatīja par spožu spalvu pie savas cepures.

Es kaut kā pabeidzu skolu, pēc tam strādāju par viesmīli, lai nopelnītu koledžai. Tētis tā arī nepārnāca mājās — izrakstījās no klīnikas un nozuda. Mēs nesaņēmām nekādas vēstis no viņa, līdz beidzot policija mums paziņoja, ka viņš gājis bojā autoavārijā kaut kur Montānas štatā.

Mamma nevarēja iedomāties, ko tas vecais Dienvidu kungs darījis mežonīgajā Montānā, tomēr nebija pārsteigta, ka avāriju izraisījuši divi iemesli. Viens no tiem bija pārmērīgs alkohola līmenis, otrs — notriektais alnis.

Meļa iedzēra malku kokteiļa “Margarita,” un novaikstījās.

— Es nevaru saprast, kāpēc man tas garšo, — viņa sūkstījās.

— Es arī ne, — Eds piebalsoja, malkodams kokteili. — Un kas notika ar jūsu māti?

— A, viņa dzīvo pārticīgi, ne nu gluži greznībā, pensio-

y

nāru kooperatīvā Cepelhilā, Ziemeļkarolīnas štatā. Spēlē bridžu — tas viņai vareni padodas — un nododas vētrainai sabiedriskajai dzīvei. Un, lai gan nekad mūžā nav gatavojusi ēst, vienmēr man sūta pa elektronisko pastu vecas dienvidnieku receptes. Bet es pārtieku no “spēcinošām” tāfelītēm un diētiskās kolas! Viņa joprojām tēlo Dienvidu skaistuli, lai gan būt par tādu Ziemeļkarolīnas kooperatīva dzīvoklī droši vien nav tik viegli kā “Meridjū ozolos”.

Meļa iesmējās, joprojām domādama par savu māti, un Eds piebilda:

— Viņa laikam ir spilgta personība.

— Un kā vēl! Es viņu mīlu. Tagad jūsu kārta, mister Vinsent.

— Hmm... — Eds pievērsās ar pikanto mērci pārlietajam kukurūzas plācenim. — Varbūt vēlāk. Vispirms es gribu, lai jūs ieskatāties šajā te.

Meļa paņēma Eda pasniegto vēstuli un ātri pārlaida tai acis. Tas bija privātdetektīva ziņojums, kas apliecināja lāzera atklātās asiņu pēdas sakoptajā telpā.

— Nu, tagad jūs man ticat! — Meļa iesaucās triumfējoši, viņa priecājās, ka galu galā nav to visu nosapņojusi. Lai gan, ja tā labi padomā, Edām būtu bijis labāk, ja tas būtu tikai sapnis.

— Es ticēju jums jau agrāk. Tas ir pierādījums, tomēr mēs joprojām nezinām, kas noticis ar līķi.

— Ko lai mēs tagad darām?

Meļa nogaidot vērās Edā, it kā viņam būtu jāzina atbildes uz visiem jautājumiem. Viņam negribējās radīt vilšanos.

— Jūs esat tā, kas spēj identificēt slepkavu. Manuprāt, jūs esat apdraudēta.

Meļa norija kokteiļa malku.

— Es?! Un kā tad būs ar jums} Vienreiz viņš jūs nenotvēra, bet noteikti mēģinās vēlreiz! Un vispār — kas viņš ir? — Viņa, aizdomu pilna, lūkojās Edā cauri skropstām; viņš vēl nebija stāstījis par savu pagātni, un nu viņa ņēmās par to prātot. — Pastāstiet man, kāpēc kāds vēlas jūsu nāvi.

— Tā nav. Privātdetektīvs uzskata, ka tā bijusi neizdevusies laupīšana. Viens laupītājs nogalinājis otru un nozudis ar naudu. No seifa ir paņemti simts tūkstoši.

— Simts tūkstoši! — Viņas acis iepletās, un Eds iesmējās.

— Kad cilvēks ir bijis tik nabadzīgs kā es, viņam uznāk vēlēšanās turēt savā tuvumā kādu nieku. Katram gadījumam.

— Nieks! Ha! Mums, pārējiem, tā liktos liela laime!

— Tā nebija tikai laime, — viņš atgādināja.

— Zinu, zinu, smags darbs un vēl daudz kas. Es jums ticu, bet tūkstoši nenoticēs. Ja nu vienīgi jūs sākāt kā miljonu mantinieks.

— Par tiem miljoniem...

— Jā?

— Par tiem mēs parunāsim vēlāk, — Eds noteica un ķērās pie šķīvja, uz kura līdzās pupiņām un rīsiem atradās avokado maisījums, kukurūzas rulete ar cāļa gaļu un mērce, kas šķita līdzvērtīga vulkāna izvirdumam. Viņš ar mokām atelsās. — Nav nemaz vajadzīga pistole, ar šādu mērci arī var nogalināt.

Meļa nepieskārās ēdienam.

— Jūs grib nogalināt! Es dzirdēju, viņš to teica kādam pa telefonu.

— Mīļumiņ, jūs to nosapņojāt! — Eds smaidīja. — Lai nu ko, bet to mēs zinām, ka laupītājs ir bijis lietpratējs. Vai vismaz pratis veiksmīgi tikt vaļā no līķa un sakopt vietu. Seifs turklāt bija no jauna aizslēgts, tāpat arī ārdurvis. Stiprās lietusgāzes iznīcināja jebkurus riepu nospiedumus vai pēdas. Un tā, Zelda, mīļumiņ, tas arī viss. Kāpēc jūs neēdat to slepkavniecisko maltīti?

— Nav nekā muļķīgāka par vīrieti, — viņa sacīja, bakstīdama savu gaļas veltnīti, — it īpaši, ja viņš ir bagāts. Un jūs joprojām neesat man pastāstījis par sevi.

— Pastāstīšu, — viņš apsolīja. — Vēlāk.

— Es braukšu, — viņa paziņoja, kad abi izgāja no restorāna. — Nekad neesmu vadījusi BMW, turklāt gribu aizvest jūs uz kādu īpašu vietu.

Eds iesēdās pasažiera vietā, un viņa šāvās prom rietumu virzienā uz Santamoniku, tad uz ziemeļiem, uz Klusā okeāna piekrastes šoseju un brauca gar okeānu, caur Malibu, līdz beidzot pagriezās par simts astoņdesmit grādiem un apstājās pie raupjās apmales okeāna pusē. Tad Meļa nospieda podziņu, kas atver logus. Tievais mēness sirpītis neraidīja nekādus gaismas starus uz tumšajiem ūdeņiem, vēsajā nakts gaisā līdz mašīnai atlidoja vienīgi viļņu maigā murdoņa, atsitoties pret krastu.

— Kāds miers... — Meļa nopūtās un atslēja galvu pret vēso sēdekļa ādu. Tad lēni pagrieza galvu, un viņu acis sastapās.

— Un tagad pastāstiet man par savu bērnību, — viņa rimti piebilda.

22

Edām nebija viegli runāt par savu ģimeni. Patiesību sakot, viņš tikai reizi par to bija stāstījis. Citai sievietei.

Eds bija jaunākais sešu bērnu ģimenē, dzimis mežainajā Tenesī Lielo Dūmu kalnu nogāzē kādā divistabu mājelē ar rievotā skārda jumtu, tās dēļu sienas no ārpuses bija pielāpītas ar jumta papi, no iekšpuses noklātas ar avīzēm.

Līdz četrpadsmit gadu vecumam Eds nekad nebija ticis tālāk par piecpadsmit jūdzēm no mājām. Viņa tēva veclaicīgais pikaps “Dodge” sestdienās ar grūtībām aizkļuva līdz Heinsvilai, piekrauts ar tirgum izaudzētajiem dārzeņiem. Vietējie mēļoja, ka viņa tētis varētu izaudzēt visu ko savā mazajā, bet auglīgajā piecu akru lauciņā, tomēr viņam izdevās iegūt no tā vienīgi tik daudz, lai saglabātu pajumti un pabarotu savu izsalkušo ģimeni, kas tīkoja vairāk pēc gaļas, nevis kartupeļiem.

Ar upē noķertajām forelēm un asariem nepietika, lai apmierinātu sešu augošu bērnu mūžīgo izsalkumu, viņi pacieta ķirbjus un pupas tikai tāpēc, ka nebija izvēles, un tika sūtīti uz mežu sēnēs, ogās un riekstos, lai papildinātu ģimenes produktu krājumus.

Tāpat kā Eda trīs brāļi un divas māsas, arī viņš bija kalsns bērnelis, allaž izbadējies, allaž modrs un prasmīgi rīkojās ar šauteni, medījot paipalas, vāveres vai meža slokas, — visu ko, kas vien spētu ienest kādu dažādību ierastajā mātes gatavotajā sautējumā.

Kādreizējā skaistule Elīna nu bija tik ļoti novājējusi, ka skelets rēgojās cauri viņas plānajai ādai, bija redzams katrs viņas darbā nodzītā ķermeņa kauls, cīpslas bija samezglojušās kā auklas. Viņas savītušās krūtis bija citu pēc cita barojušas sešus bērnus, sarepējušās rokas mierinājušas viņu karstās pieres, kad gadījās saslimt. Viņa bija dziedājusi šūpļa dziesmas nogurušā, smalkā balstiņā, smaidot novēlējusi labu nakti un solījusi, ka gan jau kādudien, varbūt pavisam drīz, pienāks labāki laiki. “Un tad, mammu, es tev nopirkšu jaunu kleitu,” mazais Eds bija apņēmies.

— Es noteikti būtu apsolījis arī briljanta gredzenu, — Eds sacīja Melai, — ja tolaik būtu dzirdējis par dārgakmeņiem, taču es, būdams jauns un neizglītots kalnietis, neko tādu nezināju.

Visi seši bērni izskatījās līdzīgi mātei — šaurām sejām ar izteiktiem kauliem, zem biezām melnām uzacīm dziļi guļošām zilām acīm, pie galvas piebļautām ausīm un spēcīgiem baltiem zobiem, kuriem nebija vajadzīga zobārsta palīdzība. Tētis bija teicis, ka par to jāpateicas uzturā bagātīgi lietotajiem dārzeņiem, mazajai piena gotiņai un dažām kārnajām vistiņām, kas dēja mazītiņas olas. Viņi ne reizi nebija ēduši bifšteku, vārīta putna gaļa bija notikums, ko vērts izgaršot un atcerēties, bet vepra nokaušana izvērtās par brīnišķīgām gadskārtējām gaļas un ceptu kraukšķošu ādiņu baudīšanas dzīrēm.

Visi bērni bija mantojuši mātes krāšņos melnos matus, tie bija taisni kā svērteņa auklas un biezi kā siena kaudze vasarīgā pļavā, viņi visi runāja ar Tenesī kalniešiem raksturīgo dialektu, tas bija tik smagnējs, ka izklausījās gandrīz kā cita valoda.

Viņi skraidīja basām kājām no pavasara līdz rudenim, kad pēdas bija sarepējušas cietas kā indiāņiem, āda saulē nobrūnējusi un matos vīdēja dučiem dažādā pakāpē pabalo-jušas šķipsnas. Rudeņos viņi negribīgi atgriezās skolā, apāvuši raupjas kurpes, kas berza papēžu ādu. Tomēr divi no viņiem — Eds un vecākais brālis Mičels — nevarēja vien sagaidīt, kad tiks skolā, katrs gan pilnīgi citādu iemeslu dēļ.

— Mani divi intelektuāļi, — mamma smaidīdama noteica, kad abi rakās cauri ģeogrāfijas, vēstures un matemātikas grāmatām. Nedz Eds, nedz Mičels nezināja, ko nozīmē “intelektuālis”, taču katram bija pašam sava dziņa mācīties. Abi vēlējās kaut ko vairāk par šo skarbo, nožēlojamo eksistenci.

★ ★ ★

— Nevarētu teikt, ka tad apjautu, ka esmu trūcīgs, — Eds stāstīja Zeldai. — Bērnībā to nevar novērtēt. Kā ir, tā ir. Ja nezina neko par citādu dzīvi, kā gan var ilgoties pēc tādas? Un tomēr es ticēju, ka citur dzīvo labāk. Un es nebūt neilgojos pēc maza namiņa ar trim guļamistabām, ievilktu ūdensvadu un mietu žogu Heinsvilā. Tas bija daudz lielāks sapnis — par dzīvi plašākā pasaulē.

Mani bija pārņēmusi ceļojumu un piedzīvojumu kāre.

Es nezināju, kā, taču biju pārliecināts, ka uzspurgšu kādu dienu gaisā kā putns no būra, pametīšu mežainās zaļās piekalnes un lidošu apkārt pasaulei reaktīvajā lidmašīnā. Es pusdienošu Parīzē un pastaigāšos pa Londonas parkiem, varbūt pat sarokošos ar karaliskās ģimenes locekļiem. — Eds smaidīja. — Kad ir tikai divpadsmit gadu, nekas neliekas neiespējams.

* * *

Eda brālis Mies bija citāds. Nedaudz šaurākās acis, kas šķita slēpjamies aiz augstajiem vaigu kauliem, piešķīra zēna sejai gandrīz vai čerokī cilts indiāņa izskatu. Tās bija tikpat zilas kā mātei, bet pārējās viņa iezīmes vairāk līdzinājās tēvam. Viņa miesas uzbūve bija spēcīgāka un pleci muskuļaini, kakls spēcīgs un žokļi asi izvirzīti. Mičs salīdzinājumā ar brāļiem — augošajiem jauniešiem — likās pilnīgi nobriedis vīrietis jau piecpadsmit gadu vecumā. Protams, arī viņu bija apzīmogojis trūkums — tas pats samocītais nepaēduša cilvēka skatiens, tramīgums acīs, veiklā apiešanās ar šauteni. Taču Mičam tas izpaudās citādi.

Māte klusībā uzskatīja, ka šis bērns ir samainīts. Lai arī viņa sev iestāstīja, ka mīl šo dēlu tāpat kā pārējos bērnus, viņa neizprata Miču. Viņam piemita zināma nežēlība. Viņš labprāt nogalināja dzīvniekus — un ne tikai ēdiena pagatavošanai. Viņam patika mocīt brāļus; izmantojot savu svara un spēka pārsvaru, Mičs nogāza viņus kliedzošus gar zemi. Viņš ķircināja māsas līdz asarām, dauzīja pārējos bērnus skolā un baznīcā, pēc sprediķa kāvās mežā, apkaunojot savu ģimeni. Pilnvarotais Miču pat bija pieķēris mežā brūvējam kandžu, viņš staigāja apkārt grīļodamies, pilns kā mārks.

— Mičam bija vienalga, ko citi domā, — Eds sacīja Zcldai. — Viņš bija huligāns, kas dižodamies soļo pa dzīvi. Likās, ka viņš atrod visu, kas ir slikts. Mūsu nabaga mātei šķita, ka viņš pat cenšas to sameklēt. Lai cik stipri tētis viņu iekaustītu, tas viņu neiebiedēja.

Septiņpadsmit gadu vecumā Mičs jau bija krietni pāraudzis tēti. Viņš būtu varējis bez grūtībām viņu nogalināt — ar vienu savas varenās rokas bliezienu, vienu neprātīgu šāvienu. Viņš prata trāpīt mērķī. Dzīve kopā ar Miču bija gluži kā vulkāna malā. Nekad nevarēja zināt, kad tas izvirdīs.

Taču tētis ļoti lepojās ar to, ka viņam pieder pieci akri zemes un ka viņš nav nevienam parādā. Lai sakrātu četrsimt dolārus, kas vajadzīgi šīs zemes strēmeles iegādei, viņam bija nepieciešami divdesmit gari gadi.

* * *

— Mičs grib pārāk daudz, — tētis kādu dienu teica Edām, kad viņi ar rūsējošo balto pikapu veda izaudzēto uz sestdienas tirgu Heinsvilā. — Mičs negrib rakņāties pa zemi, kaut arī mums ir pašiem savs gabals un neesam vairs pusgraudnieki.

— Bez smaga darba neiztikt, dēls, — viņš teica Edām, kad abi brauca lejup caur rīta miglas vāliem, pāri mirguļojošiem strautiem un spīdīgiem akmeņiem; cauri pļavām, kur puķes sazēlušas līdz jostasvietai un oranži un melni tauriņi, pasildījušies rīta saulē, izpleta spārniņus; pa izdangāto lauku ceļu līdz šaurajai asfalta lentei, kas veda uz vietējo pilsētiņu piecpadsmit jūdžu attālumā. — Bet ievēro, ko es tev saku, Mičs nav nekāds cītīgais strādātājs. Viņš grib visu un uzreiz. Lai ko tas prasītu.

— Tā nu mēs augām. — Eds noteica apzināti rotaļīgi, taču Meļa saklausīja slēptu izmisumu.

— Man žēl jūsu, — viņa bilda aizlauztā balsī.

Eds paraustīja plecus.

— Nav nekādas vajadzības. Es nebiju vienīgais bērns, kas uzaug nabadzībā.

— Bet jūs izcīnījāt ceļu ārā no tās.

— Taču tam bija vajadzīgs ilgs laiks. — Eds pieklusa. — Ļoti ilgs laiks, — viņš piebilda ar tādu smeldzi balsī, ka Meļa neuzdrīkstējās jautāt, ko viņš ar to domājis, tāpēc paliecās un nomutēja viņu. Tas bija jauks un gaisīgs skūpsts.

Eds bija manāmi apmulsis, un Meļa iedarbināja dzinēju un sāka lēnām braukt pa šoseju atpakaļ uz mājām Santamonikā.

— Man rīt agri no rīta jāatgriežas Ņujorkā, — Eds negribīgi pavēstīja. Viņu acis sastapās.

Meļa pamāja.

— Un man jāpalīdz Bārtona Forksa ģimenei pārcelties no Enčino uz Sērmcna Ozoliem. Uh, ne brītiņa atelpas! — Viņa uzspieda vēl vienu skūpstu, šoreiz uz vaiga. — Mīļumiņ, — viņa sacīja ar šķelmīgu smaidu sejā, — man patiešām patīk tēlot detektīvu kopā ar jums. — Tad viņa izkāpa no mašīnas, aizcirta durvis un pamāja ardievas.

Eds vēroja Melu pievārējam ieejas pakāpienus vienā milzu lēcienā, tad viņa apgriezās un pamāja, stāvēdama pie durvīm. Viņš aizbrauca, joprojām smiedamies.

★ ★ ★

Pēc tam viņi satikās visai bieži — Eds gluži vienkārši nespēja atturēties no iegriešanās Santamonikā. Viņš noīrēja

mazu reaktīvo lidmašīnu un ieradās tur katru piektdienas vakaru. Viņi devās vakariņās, kopā ar Railiju apmeklēja “Lakers” un arī “Rings” spēles, drebinādamies hokeja hallē, ēzdami karstās maizītes un līksmi smiedamies. Likās, ka viņiem vienmēr ir jautri; Railija bija pieķērusies pie Eda rokas, it kā nemūžam negribētu laist viņu vaļā. Neviens viņu negribēja laist vaļā... pat Lola bija apradusi un vairs nekoda. “Varu to pierādīt ar vecām rētām,” Eds bija teicis smiedamies. Meļa viņu bija izvadājusi pa visām savām iemīļotajām vietām, iepazīstinājusi ar saviem draugiem, taču nekad nebija tikusies ar kādu no Eda draugiem.

— Vai tad tev nav neviena drauga? — viņa bija jautājusi.

— Ne pārāk daudz, — viņš bija atzinis. — Es esmu piesardzīgs cilvēks.

— Interesanti, kāpēc? — Meļa bija apjukusi, un Eds bija uzlūkojis viņu ar savādo izteiksmi zilajās acīs, kas pauda aizklīšanu nepārredzamās tālēs un sāpīgas atmiņas... Meļa īsti nemaz nezināja, ko viņš domā.

— Varbūt es kādudien tev pastāstīšu, — tas bija viss, ko viņš atbildēja. Un tad mainīja tematu un aizveda viņu, He-rietu un Railiju uz bagātīgām vēlajām brokastīm uBcl-Air Hotel” skaistajā pagalma restorānā. Taču kopš tā vakara viņš ne reizi nebija ierunājies par savu pagātni.

23

Meļa bija slimnīcā un sēdēja pie Eda gultas, vērodama viņu.

Eds juta, ka viņa ir līdzās, saoda viņas saldās, svaigās smaržas — paldies Dievam, viens no maņu orgāniem vēl darbojas... Taču viņš gribēja pieskarties viņai, apskaut... Ar pārcilvēcisku piepūli viņš pastiepa roku.

Meļa vēroja Eda roku mokoši lēni virzāmies pa spodri balto slimnīcas palagu tuvāk viņai. Viņa saņēma Eda plaukstu savās rokās, nolieca galvu un noskūpstīja to. Eds zināja, ka viņa ir šeit... Eds zināja.

Stāvēdams durvju ejā, Ārts Džeikobss saprata, ka viņš redz īstu brīnumu.

— Viņa var palikt, — viņš sacīja māsai. — Lai viņa paliek, cik ilgi vien vēlas.

★ ★ ★

Tu esi šeit, Eds nodomāja, tu beidzot mani atradi. Lūdzu, nekad vairs neņem nost savu roku no manējās. Kamēr vien turēsi manu roku, es zināšu, ka joprojām esmu dzīvajo zemē. Es varu sajust tavas asinis pulsējam, varbūt arī manējās sasparosies un atsāks strādāt un sūknēt šo veco sirdi... tā vienmēr pukst divtik ātri, kad tu esi tuvumā. Jau no tā brīža, kad es tevi redzēju pirmoreiz... Tas ir sentimentāli, es zinu. Bet, ja vīrietis pat uz nāves gultas nespēj kļūt sentimentāls, kad tad vēl? Es vēlos, lai tu mani atkal noskūpsti, gribu just tavas saldās lūpas uz manējām, gribu apskaut tevi, Zelda, mīlēties...

Es atceros pirmo reizi. Biju ielūdzis tevi pavadīt nedēļas nogali Ņujorkā. Devos tevi sagaidīt uz lidostu. Es gaidīju tevi pie vārtiem; tu iznāci ārā no koridora un skatījies apkārt, meklēdama mani. Tavās acīs saskatīju bažas, ka es varētu neierasties... ka esmu tevi piemānījis. Kad tu ieraudzīji mani, likās, it kā tavās acīs kāds būtu aizdedzis svecīti. Tu mirdzēji. Manuprāt, tu izskatījies brīnišķīgi... nu īsta zelta meitene. Vienīgi tavs deguns bija sarkans.

“Nebučo mani, saķersi iesnas,” tu brīdināji, aizgriezdama seju prom. It ka es nebūtu piedabūjis tevi atlidot uz Ņujorku ar skaidri izteiktu nolūku noskūpstīti Debestiņ, tu nu gan spēj būt strikta, kad sadomā...

Un tā es tikai satvēru tavu roku un turēju to visu ceļu limuzīnā līdz Manhetenai. Piektās avēnijas Vinsenta Torņi atstāja uz tevi tik varenu iespaidu, ka tu par varītēm gribēji tiem apiet apkārt. Tu izpētīji vestibilu no viena stūra līdz otram un sacīji: “Ub, šī māja laikam maksā neiedomājami daudz. Un tu pats to uzcēli!”

Es neplātījos. “Nu, ne jau gluži pats...” sacīju.

Tu juties vēl vairāk pārsteigta, kad mēs iekāpām liftā un es nospiedu pogu uz savu dzīvokli augšējā stāvā. Tev acis bija plati ieplestas no brīnumiem... Dažkārt tu esi tik līdzīga Raili-jai, nevaru tikt gudrs, kura nojums ir bērns — tu vai viņa...

Kad uzbraucām augšā, tu pieskrēji pie logiem, kas plešas no grīdas līdz griestiem, un skatījies lejā uz Manhetenu... aCcntrālparks, ” tu godbijīgi izdvesi, un es ļoti tvīku skaut tevi savās rokās. Taču negribēju, lai tu nodomātu, ka esmu tevi atsaucis uz Ņujorku tikai tādēļ, lai pavestu... kaut gan tā patiesībā bija. Tomēr tas nebija vienīgais iemesls. Es to zināju —jau tad...

* * *

Viņš juta, ka Mcla pavirzās tālāk no viņa. Ai, mīļā, neņem savu roku nost... Lūdzu, neej projām... Ai, Zclda, tu man esi vajadzīga vairāk nekā jebkad... Es baidos tevi zaudēt, es negribu mirt...

Zclda noliecās pār Edu, un viņš saoda pazīstamās smaržas, juta viņas maigās lūpas uz savējām un vēsas asaras nopilam uz savas sejas.

— Es esmu šeit, mīļumiņ, — viņš dzirdēja Zeldu čukstam. — Es nekad tevi nepametīšu. Izmeklētājam nāktos mani ar varu aizvilkt prom. Tomēr es esmu lielāka nekā viņš.

Viņa ieķiķinājās caur asarām; šie smiekli nudien bija lipīgi un izspurdza visnopietnākajos viņu brīžos, viņš neizturēja... Ja vien spētu, viņš izdvestu laimes pilnu nopūtu, taču viņa vietā elpoja aparāts... Sasodītās mašīnas... viņam jātiek ārā no šejienes...

Zelda kaut ko teica. Viņš saspringa, lai sadzirdētu viņas vārdus, tik klusus, it kā viņa sarunātos pati ar sevi... atcerētos...

* * *

— Es iegāju tajā dzīvoklī, — Meļa stāstīja, — iepriekš iztēlojoties nezin ko, sultāna pili, vai. Taču izrādījās, ka tur ir vienīgi liels plašums un dažas vecas mēbeles. Galds, pāris krēslu, vecs paklājs un dīvāns, kas izskatījās taisnā ceļā atvests no lietotu mēbeļu veikala. Man laikam mute bija vaļā, jo tu iesmējies.

Es sacīju: “Nezināju, ka tu nupat esi ievācies.”

“Patiesību sakot, es te dzīvoju piecus gadus,” tu teici. “Tā nu tas ir.”

“Hmm, to nu nesauksi par ligzdiņu,” es sacīju. Apskatot tavu guļamistabu, es arī smējos. Tad jau vairs nebrīnījos. Gulta, krēsls, lampa. Tu nu gan likies pieticīgs. Vienīgi mūzikas centrs šķita nekur neredzēts.

“Pēdējais izlaidums, labākais,” tu man lepni paziņoji un uzliki disku ar Četa Beikera “Long Ago and Far Away”. Es nemūžam to neaizmirsīšu... Tā kļuva par mūsu dziesmu... Es piegāju pie loga. Piektā avēnija mirdzēja ugunīs; sniga. Tu pienāci un nostājies man līdzās... tu nepieskāries, taču es jutu tavu klātbūtni, likās, ka starp mums vibrē elektriski impulsi gluži kā Morzes ābece. Es tik ļoti izjutu tevi, ka man mati sacēlās stāvus. Nekad mūžā kaut ko tādu nebiju piedzīvojusi... nekad...

Meļa skumji paraudzījās Edā, kas gulēja baltajā slimnīcas gultā tik nekustīgs un kluss starp daudzajiem aparātiem, kas uzturēja viņu pie dzīvības.

— Es ceru, ka arī tu atceries, mīļumiņ, — viņa sapņaini noteica. —Ai, es ceru, ka atceries, mana mīlestība...

★ ★ ★

Es atceros. Skatījos uz tevi, lai uzglabātu atmiņā tādiem laikiem, kādi pienākuši tagad, kad nevaru tevi redzēt. Tev laikam vislabāk atbilstu apzīmējums “pašpuika”, taču tas liek iztēloties kaut ko mazāku, bet tu biji mana Valkīra. Es atceros sevi domājam, ka nekad nevarēšu noglaust tavus matus, tie bija tikai pāris collu gari, vienīgi dažas garas zeltainas šķipsnas krita pāri acīm. Un atceros milzīgās, dedzīgās kapara brūnās acis, kurās ieskatoties es tvīku ārā. Man patika tavas garās, uzliektās zeltainās skropstas, ar tām tu izskatījies tik nevainīga, gluži kā jauna stirniņa. Man patika arī tavs deguns — taisns un pagarš, gandrīz vai augstprātīgs, ja gribi zināt patiesību, taču tev tas labi piestāvēja. Un tava mute, ak debestiņ, tava mute bija kaut kas īpašs, tā mani pakļāva, pat tad, ja lūpas bija sasprēgājušas. Tās bija pilnīgas un izskatījās gandrīz vai saboztas. “Viegli ievainojama” — tie bija vārdi, kas man ienāca prātā.

“Iesim ārā,” tu teici — tieši tad, kad es grasījos tevi apskaut... “Esgribu pastaigāties pa apsnigušo Piekto avēniju.” Un tā es izvedu savu Kalifomijas svešzcmnieci pastaigāties sniega vētrā...

* * *

— Debešķīgi, — Meļa smaidot atcerējās. — Tas bija debešķīgi. Sniegs noklāja mūsu matus un ķērās tavā bārdā. Zirgiem pie “Plaza” bija pārliktas pāri segas un apmetņi, varēja saost grauzdētu kastaņu smaržu. “Tas ir īsts brīnums,” es teicu tev, un tu smējies un attrauci: “Vienīgi tu vari kaut ko tādu izdomāt — paskaties uz satiksmi.” Mašīnas virzījās uz priekšu sprīdi pa sprīdim, mēs redzējām vadītāju niknās sejas un jutām viņu sarūgtinājumu, taču tas mūs neskāra. “Kāpiet ārā un ejiet kājām kā mēs!” es uzkliedzu viņiem smiedamās.

Mēs bijām iekļuvuši paši savā burvju lokā. Pat mazā bufete uz Austrumu Četrdesmit devītās ielas, kuras logi bija apsvīduši un gaisā vējoja šķiņķa, burgeru un karstas kafijas smarža, likās brīnišķīga. Sniegs kusa mūsu matos, kad mēs kopīgi notiesājām ceptu šķiņķi un rupjmaizi ar Šveices sieru un klāt piedzērām tik karstu kafiju, ka tā svilināja rīkli.

★ ★ ★

Es biju iedomājies aizvest tevi uz kādu izmeklētu restorānu, parādīt uzmanību ar lieliskiem ēdieniem, Šampanieti, rozēm; radīt iespaidu ar savu nekļūdīgo prasmi uzvesties un ar to, ka zāles pārzinis mani pazīst. Ha, man tā arī neradās izdevība... un tu to nemaz negribēji, tev patika staigāt pa sniegu, izskatījās, ka tu dejo uz saviem neparastajiem, muļķīgi augstajiem papēžiem. Un uzstāji uz vakariņošanu bufetē...

* * *

— Visu ceļu atpakaļ uz Piekto avēniju mēs iztēlojāmies iepirkšanos, lūkojoties veikalu skatlogos, — Meļa sacīja iesmiedamās. — Sakss, Guči, Bergdorfs — fantazēju, ko es tur nopirktu, ja mūsu firma “Uz priekšu” beidzot gūtu peļņu. Un tu man teici, ka nopirksi man visu, ko vien vēlos... bet es tev atgādināju, ka mana Dienvidu garā audzinātā mamma noteikti to neatbalstītu. Mjā, viņa noteikti nebūtu atbalstījusi arī to, kas notika vēlāk...

* * *

Mēs iztvīkām lif tā, viņš nodomāja, šoreiz viens otra rokās. Mēs nespējām pat sagaidīt, kad tiksim līdz augšai. Kad es uz mirkli pārtraucu tevi skūpstīt, tu teici: “Un ko tad, ja kāds iekāpj liftā?” — “Lai,” es atbildēju, “man, tāpat kā Retam Batleram, ir pilnīgi vienalga...” Un tad tu ieķiķinā-jies tik sirsnīgi, ka es vairs nevarēju uzspiest savas lūpas uz tavas mutes...

* * *

— Kad lifta durvis atvērās, joprojām skūpstījāmies, — Meļa atcerējās. — Mēs kaut kā tikām no tā ārā, joprojām cieši sakļautām lūpām. Ak Dievs, mēs tik ļoti alkām viens otra, ka būtu varējuši ar savu kvēli atkausēt visu to sniega vētru... Tu atpogāji manu mēteli, un es izvilku rokas no piedurknēm, ļaujot tam nokrist, kur pagadās. Tad es atpogāju tavu mēteli. “Kails,” es triumfējot paziņoju, nometu to uz grīdas un smējos. “Vēl ne,” tu sacīji. Tad tu atkal uzliki Ceta Beikera disku... tu radīji man noskaņojumu ar skurbi-nošu mūziku, maigu apgaismojumu...

Tu teici: “Man būtu tev jāpiedāvā šampanietis, jāpasniedz rozes.”

“Nav svarīgi,” es nomurmināju. Tad uzreiz atvēru acis. “Kādas rozes?” es pārsteigta iejautājos.

Tu paņēmi mani pie rokas un ievedi guļamistabā. Rozes bija it visur. Baltas, krēmkrāsas, bāli rozā, persiku krāsā, oranžas... Pāris stundās, kamēr mēs bijām prom, guļamistaba bija pārvērsta par īstu buduāru. “Es nodomāju, ka tā ir pārāk trūcīgi iekārtota,” tu taisnojies. Un tad es sapratu, ka mīlu tevi...

★ ★ ★

Es sapratu, ka mīlu tevi, Eds atcerējās, kad ieraudzīju, kā tu skaties uz rozēm. Godbijība, apbrīna, pārsteigums un atkal kvēle... uKā tev tas izdevās?” tu jautāji, pārsteigta papurinot galvu. Es tikai paraustīju plecus. “Tu esi Ņujorkā, mīlā, “ es sacīju, muļķīgi smaidīdams.

aUn tu esi tās karalis!” tu iesaucies, vētraini apskaudama mani. 'lās tev nesagādāja grūtības — ar šiem papēžiem tu biji tikpat gara kā es. Patiesību sakot, es nezinu, vai tu mani nogāzi no kājām vai arī notika otrādi... Mēs bijām tik ļoti kaisles varā, ka norāvām drēbes un izkāpām no tām ārā. lād mēs stāvējām un raudzījāmies viens otrā. Tu biji tieši tāda, kādu es tevi biju iztēlojies: ar šmaugu vidukli, līganu gurnu izliekumu, maigi zeltainu paugurinu un garām, glītām kājām. Un tavas tvirtās, apaļīgās krūtis, kuras būtu kā zīds zem manām plaukstām...

* * *

Meļa smaidīja.

— Es noskatīju tevi no galvas līdz kājām. Un vēlreiz līdz galvai. Tu biji spēcīgs, muskuļots un gatavs tuvībai ar mani... Ak debestiņ, tu tik tiešām biji gatavs... Es nespēju novērst acis. Un tad man uznāca nepārvarami smiekli. Kāpēc man vienmēr gribas smieties neīstā brīdī, tad, kad izjūtām jābūt tik... tik intensīvām... tik seksīgām. “Un saka vēl, ka lielumam nav nozīmes,” es pārsteigta teicu.

* * *

Arī Eds to atcerējās. Viņš atcerējās, kā, skaļi smiedamies, saķēra Zeldu un norāva sev līdzi, iekrizdams augšpēdus gultā, joprojām smiedamies. Nu viņš varēja izbaudīt viņas lūpas, saldas un sulīgas kā zemeņu ievārījumu.

Tavas rokas apvijās ap manu kaklu, piespiežot manu seju pie tavējās. “Vēl, lūdzu,” tu murmināji, kad es mirkli atelsos. Un es darīju tā, kā tu vēlies, un atkal iesmējos.

— Es izjutu tevi spiežamies starp savām gūžām, cietu kā beisbola nūju un kvēlojošu. Es gribēju tevi, Ed. Ū-ū, es gribēju tevi, kā nebiju agrāk alkusi ne pēc viena cita. Es gribēju, lai tu izbaudi mani, cieši apskauj, iegūsti un uzskati par savu īpašumu. Es gribēju visu. Es jutu, kā tava kvēle izplatās dziļi manī, liekot visam augumam neapturami trīsēt. Tavi skūpsti bija maigi kā tauriņa spārnu pieskārieni uz manas sejas, tik saldi, tik mīļi, kad tu mani pacēli baudas debesīs.

* * *

Mēs bijām kā viens, Zeldn, Eds atcerējās. Un apbrīnojami — to atcerējās arī viņa ķermenis, tas atsauca atmiņā viņas izjūtas, smaržu, kvēli un kaisli... Beigās tu atmeti galvu atpakaļ. “Ak Dievs,” tu izdvesi, un tavs kliedziens izlauzās reizē ar manējo.

* * *

Meļa atcerējās, ka atvērusi acis — viņai bija jāredz Eds...

— Es skatījos tavā sejā, tā joprojām bija kaisles varā, — viņa čukstēja, — un jutos pagodināta, ka visas šīs emocijas ir man... mums. Tavs augums bija smags, taču es neparko negribēju kustēties. Mēs bijām sasvīduši slapji gluži kā sumo cīkstoņi. Es vēl tagad atceros rožu un seksa smaržu, mūsu mīlestības maģisko dvesmu. Es nekad to neaizmirsīšu, Ed, nekad...

Viņa noskūpstīja Edu, nopilinot asaras uz viņa sejas; slimnīcas gulta atsauca viņu atpakaļ realitātē. Pirms brīža viņa bija pārcēlusies uz pagājušām dienām, un tās bija šķitušas kā realitāte. Nē, viņa smeldzīgās sāpēs nodomāja, nevar

būt, ka Eds guļ šeit, pieslēgts pie aparātiem, kas uztur viņa elpošanu...

— Tu nemirsi, — viņa sacīja, drudžaini satverdama Eda plaukstu. — Es tev neļaušu. Vai tu dzirdi mani, Ed Vinsent, tu, lielais lempi?

***

Es dzirdu, viņš nodomāja un iekšēji pasmaidīja. Ja kāds spēj mani uzturēt pie dzīvības, tā esi tu, mana mīļā. Tikai tu. Es gan ari pūlos vaiga sviedros... Tagad vai nekad...

★ ★ ★

— Es tev gribēju jau tad pateikt, ka mīlu tevi, — Meļa sacīja. — Tomēr neuzdrīkstējos. Zini, nav tik vienkārši to pateikt vīrietim, pat tad, ja viņš tevi nupat pacēlis debesīs un nogādājis atpakaļ. Viņš var iedomāties, ka no viņa tiek gaidītas kaut kādas saistības.

* * *

Es skatījos uz tevi. Tavas acis bija aizvērtas, un es prātoju, par ko gan tu domā... cerēju, tu pateiksi, ka mīli mani, jo es pats to neuzdrīkstējos, negribēju tevi aizbaidīt... Es nezināju, ko tu jūti, varbūt esmu partneris tikai vienam vakaram. Tad tu atvēri acis un sacīji: “Tev jābūt uzmanīgam, ko tu dari ar šo te lietu. Tu vari nonākt lielās nepatikšanās...”

* * *

— Man nevajadzēja jokot, — Meļa sacīja. — Tagad es to saprotu, bet toreiz biju nobijusies no tik spēcīgām emocijām. Tu tik skaļi iesmējies, ka gandrīz vai saspiedi manu krūškurvi, un cs bezpalīdzīga smējos līdz ar tevi. Un tad jutu, ka tevi atkal pārņem uzbudinājums...

★ ★ ★

“Es nekad agrāk neesmu smējies mīlējāties, ” Eds atcerējās sevi sakām. “Esteri pilnīgi gribēju apēsti”

“Nestāsti man tagad par visām pārējām,” tu noteici stingri un lietišķi. “Esgribu ticēt, ka esmu vienīgā.”

“Tu esi vienīgā, ” es teicu. Un runāju no visas sirds, Zclda, pavisam nopietni. Tu būsi vienmēr mana vienīgā. “Lieliski,” tu sacīji. “Tu arī. Mans vienīgais. ”

Tev izlauzās smiekli, un es tos apklusināju ar skūpstu. “Tātad mēs esam līdzvērtīgi, ” es sacīju. “No šīs dienas sākas dzīve. No šā brīža.” Es atspiedos augstāk uz rokām. Mūsu skatieni sastapās. Es atkal biju tevī, tavs ķermenis atsaucās. Tu apgalvoji, ka tam nav nekā kopīga ar tevi, nekā kopīga artavu domāšanu. Tavs ķermenis gribēja mani un negrasījās samierināties ar atteikumu.

“Es zināju, ka vienmēr būsi gatavs pakalpot dāmai,” tu murmināji,glāstot manu kailo pēcpusi un atkal liekot man icsmictics, pat tad, kad es biju dziļi tevī iekšā.

Ak, Zclda, Zelda, tā bija nakts, kurai nevajadzēja beigties nekad...

***

— Tas bija mūsu abu sākums, — Meļa skumīgi sacīja. — Kurš gan varēja iedomāties, ka notiks kaut kas tāds? Het viņiem neizdosies tevi šķirt no manis. Es atradīšu tos neliešus un nogalināšu. Es zvēru, Ed, ja tu nomirsi, es viņus piebeigšu pati savām rokām!

Vēl viens iemesls, kura dēļ nedrīkst nomirt, Eds domāja nopūzdamies... Viņš nedrīkst pieļaut, ka Zelda kļūst par slepkavu viņa deļ... Neesi tik neprātīga, viņš gribēja sacīt, bet ieteikt Zeldai nebūt neprātīgai būtu tas pats kas kanārijputniņam nedziedāt.

* * *

Stāvēdams slimnīcas palātas durvju ejā, izmeklētājs Kamclja izdzirdēja Melas pēdējos vārdus un nešaubīgi saprata, ka apsūdzējis šo sievieti nepatiesi. Meļa nebija manījusi viņa klātbūtni, tāpēc viņš skaidri zināja, ka dzirdējis patiesus vārdus.

Viņa pagriezās un raudzījās izmeklētājā. No negulēšanas un pārguruma viņa izskatījās nomocīta, Eda cīņa ar nāvi bija viņu satriekusi. Kameljas sirds neizturēja.

— Vai iedzersim kafiju? — viņš ierosināja.

24

Kamelja apsēdās pretī Melai Meridjū, sauktai par Zel-du, mazā, garaiņiem piesvīdušā kafetērijā netālu no slimnīcas. Vēl viena negulētā nakts nebija nākusi par labu viņas izskatam — āda bija zaudējusi persiku krāsas samtaino toni, ko viņš bija pamanījis, tiekoties pirmoreiz. Tagad Meļa izskatījās nomākta, pelēcīga, zem acīm bija iespiedušies tumši riņķi, gluži kā nobrāzumi. Bija sāpīgi uz viņu raudzīties.

— Jūs izskatāties šausmīgi, — viņš pateica bez aplinkiem. — Tā vairs nevar turpināties — bez ēšanas, bez gulēšanas. Pajautājiet sev, kāds viņam no tā labums!

Meļa pacēla galvu no kafijas tases un pārsteigta vērās izmeklētājā.

Pienāca viesmīlis.

— Ko jums, lūdzu? — viņš bija mundrs, izdarīgs, lieki netērēja laiku, kā jau visi ņujorkieši. Viņš jautājoši pavērās Melā, bet viņa papurināja galvu un aizgriezās.

— Dāmai olu kulteni, šķiņķi un grauzdētu maizīti ar sēžama sēkliņām, — Kamelja pasūtīja, — man kūpinātu lasi, kausētu sieru uz sezama grauzdiņa. Un palūdziet, lai tās maizītes apgrauzdē kārtīgi, ja?

— Es neesmu izsalkusi, — Meļa gurdeni iebilda.

— Un kā vēl esat! Jūs esat aizmirsusi, cik ēšana ir svarīga. Izskatās, ka jūs no jauna jāieregulē ēšanas režīmā. — Kamelja uzsmaidīja Melai, taču viņa joprojām bija nopietna. — Paklau, — viņš maigi ierunājās. — es zinu, par ko jūs domājat, un tas uz mani neattiecas. Tomēr Eda Vinsenta lieta ir nodota manā pārziņā. Un pašlaik jūs man esat vajadzīga vairāk nekā viņam.

Spējā panikas uzplūdā Meļa atgrūda krēslu un, paķērusi somiņu, bija gatava mesties prom.

— Man nevajadzēja viņu atstāt!

— Ziniet, viņš nenomirs tāpēc vien, ka jūsu nav līdzās. Patiesību sakot, viņš var vispār nenomirt. Vai tas jums ir ienācis prātā, mis Melba?

— Meļa, — viņa nedomājot izlaboja, tad noslīga atpakaļ uz krēsla un paskaidroja, it kā viņam tas būtu jāzina, — man nekad nav paticis mans vārds. Melba Plloiza Meridjū. Izklausās kā Džordžijas zefirpersiksaldējums ar saputotu krējumu. Bet izrādījās, ka esmu liels, lēkšojošs, izstīdzējis bērnelis, kam visai maza līdzība ar mātes iecerēto maigo Dienvidu skaistuli. — Pēkšņi viņa pasmaidīja. — Es vienmēr teicu viņai, ka nekad neizdodas pārveidot visu pēc sava prāta, mīļumiņ. — Viņa uzmeta Kameljam negaidīti niknu skatienu, taču apakšlūpa ietrīsējās. — Un ko jūs gribat sacīt ar to, vai man ienācis prātā, ka viņš var nenomirt?! Velns ar ārā, par ko tad es cīnos, sēžot pie viņa gultas, turot viņa roku un runājot ar viņu, skubinot nepadoties, pamosties un paskatīties uz mani?

— Vienu es varu pavēstīt skaidri — kad viņš atmodīsies, jūsu izskats viņu šokēs. Viņš teiks: “Kas tad tā par veceni sēž pie manas gultas.... Kur ir mans Džordžijas persiks?”

Meļa skanīgi iesmējās, un Kamelja atvieglots uzsmaidīja viņai.

— Vai es tiešām izskatos tik briesmīgi?

— Jā gan! — Viņš pamāja.

Meļa nopūtās, kad viesmīlis nolika šķīvi ar kulteni un šķiņķi.

— Tā gadās, ja sieviete nav īsta skaistule. Ar lūpuzīmuli un krāšļiem var kaut kā izlāpīties. — Pavērusies uz olām, viņa saprata, ka patiesībā ir izbadējusies, un uzdūra krietnu kumosu. — Un cik ilgi jūs esat precējies?

Kamelja iekoda maizītē, kas bija bagātīgi apkrauta ar kausēto sieru un lasi.

— Nu jau divdesmit sešus gadus. Varu derēt, gandrīz vai kopš jūsu dzimšanas.

— Man ir trīsdesmit divi.

— Un man četrdesmit seši. — Viņš apmierināts raudzījās, ar kādu kāri Meļa notiesā olas. Viņš nezināja, kāpēc viņam žēl šīs sievietes, taču tā nu tas bija. Viņa bija citāda nekā tās, ar kurām parasti iznāca satikties. Vispirms viņa bija līdz galam godīga, un izmeklētāja darbā tas negadījās vienmēr. Bez tam viņas sirds bija kā uz delnas, pakļauta pāridarījumiem — kā tagad ar šo zelli Edu Vinsentu. Dievs vien zina, ko Vinsents bija iecerējis, ja kādam gribējās tik neganti ar viņu izrīkoties, taču viņš bija gatavs derēt uz saviem zābakiem, ka tas ir saistīts ar kādiem greizi nogājušiem darījumiem un alķīmiskiem perinājumiem. Visa ļaunuma pamatā bija nauda un sekss, par to viņš bija pārliecinājies savā divdesmit sešus gadus ilgajā policista darbā.

— Jums ir bērni? — Meļa saņēma pirkstos kraukšķīga šķiņķa strēmeli un kodīja to. Viņai likās, ka neko tik garšīgu nedēļām ilgi nav baudījusi.

— Četri. — Viņš nosauca bērnu vārdus, neslēpdams savu tēva lepnumu, — Džanni, Darija, Džūlio un Marija. Pa pusei itālieši, pa pusei puertorikāņi, — viņš piebilda.

— Varu derēt, jums ir līdzi viņu fotogrāfijas. — Meļa smaidīja, un viņš aši sameklēja žaketē kabatas portfeli.

— Tas ir mans vecākais, Džanni. Viņš mācās pēdējā kursā Masačūsetsas tehnoloģijas institūtā. Darija strādā par producenta asistenti programmā “The Today Show”. Džūlio — viņu sauc par Džūlzu — pirmo gadu mācās Ratgersa koledžā. Un tā ir mana mazulīte Marija, viņai ir sešpadsmit, joprojām nav izdomājusi, ko darīt tālāk.

Meļa uzmanīgi apskatīja fotogrāfijas, nevis pavirši, kā to dara vairākums cilvēku, kad viņiem kāds rāda savu bērnu fotogrāfijas.

— Jums ir izskatīga ģimenīte. Varat būt lepns, izmeklētāj Kamelja.

— Marko, — viņš izlaboja.

Viņi vērās viens otram acīs ilgu laiku. Meļa domāja, ka viņa nesaprot izmeklētāju, tomēr intuitīvi šķita, ka viņš ir simpātisks. Kamelja nosprieda, ka Meļa ir pavisam citāda nekā pārējās sievietes, ko viņš līdz šim pazinis. Un viņa spēja aizkustināt līdz sirds dziļumiem, tas viņu nedaudz mulsināja.

— Man ir meitiņa Railija. — Meļa izvilka no rokasso-mas savu maku un parādīja fotogrāfiju. — Tā ir uzņemta pagājušajā gadā. Tagad viņai izkrituši divi priekšzobi. — Meļa pasmaidīja, atceroties Railijas šķelmīgo, bezzobaino smaidu. Ak Dievs, viņa vēl nav piezvanījusi meitai... Herieta noteikti uztraucas ne pa jokam...

— Viņa izskatās līdzīga jums. Glīta meitene.

Meļa saviebās.

— Paldies, laipnais kungs, tomēr šaubos, vai vārds “glīta” jebkad būtu lietots saistībā ar mani.

Viņš pāris mirkļus padomāja.

— Tad varbūt papildiniet savu vārdu krājumu ar “skaista”, mis Mclba.

Iestājās pilnīgs klusums. Tad Meļa smaidot ierunājās:

— Izmeklētāj Kamelja, izskatās, ka jūs flirtējat ar mani.

Viņš pasmaidīja un pārsteigts apjauta, ka tas viņam sagādā prieku.

— Es nekad nemēdzu flirtēt ar precētām sievietēm.

Viņa papurināja galvu.

— Es neesmu precējusies. Nekad neesmu bijusi. Kad uzzināju, ka Railija jau ir ceļā, sapratu, ka šis vīrietis nav pietiekami labs, lai būtu par mana bērna tēvu. Un viņš tik un tā nebūtu palicis pie mums. — Viņa paraustīja plecus. — Tāpēc es atvadījos no viņa un nolēmu pati uzaudzināt savu bērniņu; uzņemties visu atbildību. Mūsdienās tā dara daudzas sievietes, jūs jau zināt, — viņa paskaidroja, redzēdama Marko satriekto sejas izteiksmi. — Labāk tā, nekā dzīties pakaļ dīkdienīgam tētiņam.

— Laikam jums taisnība. — Kamelja pamāja. — Es tikai esmu vecmodīgs tips.

— Un kāda ir jūsu sieva? — Meļa pastiepa roku pāri galdam un paņēma gabaliņu no viņa maizītes. — Hmm, garšīga!

— Lūdzu, ņemiet otru pusi! — Kamelja pastūma šķīvi tuvāk un pamāja viesmīlim, lai atnes vēl kafiju. — Klaudija? Kolosāla. Jauka, turklāt labs cilvēks.

Mclas acis ķircinoši vērās viņā pāri kafijas tasītes malai.

— Turpiniet! Jūs taču esat kā bez prāta viņas dēļ, vai ne? Varu derēt, ka viņa ir pasakaina!

Kamelja paraustīja plecus un pieticīgi pasmaidīja.

— Kā gan citādi es tiktu pie tāda izskata bērneļiem? Tie noteikti nav mani gēni!

— Bet viņiem ir jūsu smadzenes, saprāts. Un laipnība. — Meļa pabeidza ēst Marko maizīti. — Varu derēt, ka sekss arī jums ir lielisks.

Viņš gandrīz vai aizrijās ar kafiju, un Meļa iesmējās.

— Viss kārtībā, Marko, es taču esmu liela meitene, man var pastāstīt.

— Labs ir, tas tiešām ir lielisks. Un es zvēru, ka nevienam to vēl neesmu teicis visā savā mūžā.

— Nu, es ceru, ka esat to pateicis Klaudijai.

Viņa nu gan ir neiespējama, Marko nodomāja un iesmējās.

Meļa raudzījās maizes drupačās uz sava šķīvja.

— Ar Edu arī bija kolosāli, — viņa rāmi noteica. — Es nezināju, ka sekss var būt tik... jūs jau zināt... tik mīlestības pilns. Es tiešām viņu mīlu, Marko.

— Es zinu. Ticiet man, es zinu. Neviena baznīcā laulātā sieva nesēdētu vīram tik uzticīgi klāt. Un es atvainojos, ka iedomājos jūs iesaistītu noziegumā.

Kamelja nepateica, ka nejauši dzirdējis Melas čukstus izteiktos atvadu vārdus savam ievainotajam mīļotajam. Viņš jutās vainīgs, tikai iedomājoties vien to. Taču tas viņam ļāva iepazīt Melu tik labi, kā citādi nebūtu iespējams. Tagad viņš zināja, kas viņa ir, un tas pavēra pilnīgi citu ainu.

— Es teicu, ka man vajadzīga jūsu palīdzība, — viņš sacīja.

— Es darīšu visu, jūs to zināt. — Viņa izņēma no somiņas brūnganu lūpuzīmuli un pārvilka pār lūpām, neskatoties spogulītī.

— Tā nu gan ir māksla!

— Gadiem ilgs treniņš. Nevarētu gan teikt, ka tas daudz ko mainītu, ja jau es tik šausmīgi izskatos.

— Man žēl, ka es tā izteicos.

Meļa paraustīja plecus.

— Iespējams, ka tā ir taisnība. Neesmu ieskatījusies spogulī, kopš atbraucu uz šejieni. Tomēr jums ir taisnība — kad Eds atmodīsies, man jāizskatās skaistai. Vai vismaz pēc iespējas labi.

— Jums jāizskatās kā parasti, un viņš jutīsies laimīgs.

— Tātad jūs domājat, Marko, ka viņš atmodīsies? Sakiet nopietni.

Melas lielo brūno acu skatiens atkal kļuva drudžains, viņš redzēja tur ari bailes.

— Meļa, es neesmu ārsts, varu pateikt vienīgi to, ka jebkurš cits zellis jau būtu pagalam. Četri šāvieni ar četrdesmitā kalibra pusautomātisko “Si/jma”no tuvas distances būtu pietiekami, lai nogāztu no kājām vērsi. Taču viņš ir spēcīgs vīrs, īsts cīnītājs. Es ticu, ka viņam ir izredzes.

Viņa pamāja, cieši sakniebusi lūpas, lai apturētu asaru plūdus.

— Paldies par to, — viņa maigi noteica. Melai tiešām patika šis vīrietis. Likās gan visai bargs, bet tāds bija viņa darbs. Līdzjūtība tajā neiederējās; Meļa zināja, ka to viņš mantojis līdz ar itālieša dvēseli. Viņa atkal pastiepa roku pāri galdam.

— Būsim draugi? — viņa jautāja.

— Būsim draugi, — Marko piekrita, ieskatīdamies Melas acīs.

25

Kamelja pabeidza dzert kafiju. Nervozi nokrekšķinājies, viņš piepeši kļuva lietišķs.

— Eda privātdetektīvs man atsūtīja atskaiti pa faksu, viņš ir pārliecināts, ka mājā noticis kāds starpgadījums. Apstiprināja arī to, ko Eds jums bija teicis par pazudušo naudu. Simts tūkstoši nav nekāda sīknauda, kāds acīmredzot jauki uzdzīvojis ar to.

— Bet kas? — Meļa neizteiksmīgi vērās viņā.

— Es it kā cerēju, ka jūs man to varēsiet pateikt.

Viņa ievaidējās.

— Atkal nonākam pie tā paša? Ka esmu galvenā aizdomās turamā?

— Nē. Jūs to neizdarījāt, taču es vēlos, lai jūs man palīdzētu atrast vainīgo. Sāksim ar līki bibliotēkā.

— Gluži kā Agatas Klāsti romāna. — Šoreiz Kamelja izskatījās samulsis, un Meļa piebilda. — Jūs taču zināt to kriminālromānu rakstnieci. Viņas darbos bieži vien bibliotēkā atrod līķi.

— Un vienmēr vainīgs sulainis.

Viņi reizē iesmējās, un uz bridi Meļa juta sirdī atplaukstam gaišumu. Ja jau viņa spēj smieties, tātad ir cerība... Edām ir cerība... Ai, Ed, Ed! Es darīšu visu, lai tev palīdzētu... visu...

— Tas šāvējs, jūsu uzbrucējs...

— Vairāk gan slepkava, — viņa attrauca.

— Šāvējs un iespējamais slepkava. Tātad — es zinu, bija tumšs, lietus gāza kā ar spaiņiem, vējš gaudoja, un jums nebija iespējas viņu labi saskatīt. Taču kaut ko jūs noteikti atceraties. Vienalga, ko. Meļa, padomājiet taču!

Viņa aizvērtām acīm atgāzās krēslā, un Marko pamāja viesmīlim piepildīt viņu kafijas tases.

Meļa koncentrējās uz maņu orgānos palikušajām atmiņām — kā viņa jutās, kad vīrietis pieskārās, ko viņa saoda, kā viņš runāja...

Un Marko prātoja, cik gan nevainīga viņa izskatās, gluži kā maza meitenīte, lai gan “meitene” diez vai būtu īstais vārds. Varbūt tomēr? Ar tādām kājām, lūpām... Viņas acis atvērās un cieši raudzījās Marko... ak Dievs, kādas acis, dziļas un plati ieplestas — gluži kā divi mirdzoši dzintara gabali... Sasodīts, viņš nav dzejnieks, tomēr zināja, ko gribēja pateikt.

— Manuprāt, viņš bija ārzemnieks, — Meļa sacīja. — Viņam bija guturāla balss, ziniet, apmēram tāda pati kā spiegiem Džeimsa Bonda filmās. Un viņš noteikti bija kaislīgs pīpmanis, es to saodu uz viņa rokām. Gandrīz vai izvēmos, un tad viņš mani palaida vaļā. Es iespiedu pirkstus viņam acīs, ar nagiem iecirtos viņa miesā. Seja bija trekna — nē, nevis gluži trekna, bet liela, un plats kakls. Es esmu gara, bet viņš bija krietnu sprīdi garāks, varbūt sešas pēdas četras collas, patiešām liels vīrs. Viņa plauksta nosedza manu seju no auss līdz ausij...

Meļa nopūtās un atkal apsēdās taisni.

— Tas nu būtu viss, — viņa rāmi noteica, iedzerot malciņu svaigās, karstās kafijas. — Es tiešām viņu īsti labi nesaredzēju. Mājā bija tumšs, tāpat arī ārpusē un kabīnē, lai gan... paga...

Viņa atkal aizvēra acis un drebēdama atsauca atmiņā mirkļus, kad juta pienākam pēdējo stundiņu. Kad viņa mērķēja milzu furgonu pret koku, spožās ugunis atstarojās atpakaļ. Pistole joprojām bija pie viņas deniņiem, viņa juta tās ledaino aukstumu pat tagad. Nāves aukstumu.

Marko vēroja asaras plūstam pa Melas seju. Viņas acis joprojām bija aizvērtas, un Marko nācās apvaldīt vēlēšanos apkampt viņu un mierināt, ka viss ir kārtībā, ka viņš parūpēsies par viņu. Ak Dievs, ko gan viņš domā? Viņš taču bija policists, profesionālis! Karstās kafijas malks apsvilināja mēli un īstajā brīdi ar grūdienu atgrieza veselo saprātu.

Meļa atcerējās, kā, uzspiežot uz gāzes pedāļa, pametusi acis uz sāniem, uz savu potenciālo slepkavu...

— Viņš izskatījās kā pitbulterjers, — viņa rāmi, gandrīz vai čukstus ierunājās, ļaujoties uzplaiksnījušām atmiņām. — Piere bija apaļa, it kā pietūkusi. Acis šauras, mute cieši sakniebta, gludi skuvies, biezi tumši mati. Un bija ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti... Atceros, es nodomāju, ka nebija gadījies dzirdēt par slepkavām ar kaklasaiti...

Viņa nopūtās un iedzēra vēl malciņu kafijas.

— Tas nu būtu viss.

— Sākumam pietiks. — Kamelja pamāja. — Jūs tiksieties ar identificēšanas mākslinieku, pastāstīsiet, ko atceraties, un viņš datorā konstruēs iespējamo attēlu. Tad valodu eksperts atskaņos jums dažādus ierakstus, lai mēģinātu noteikt akcentu.

— Labi. — Meļa pamāja, apņēmības pilna palīdzēt.

— Un tagad, Meļa, pasakiet man — ko jūs īsti zināt par Edu Vinsentu?

Atkal viņas acis iepletās un neizteiksmīgi vērās izmeklētājā.

— Kāpēc jūs tā prasāt? Jūs taču noteikti zināt, es gribēju teikt, visi zina, kas ir Eds Vinsents. — Tad viņa gaiši iesmējās. — Tikai ne es pati acīmredzot. Tā vien liekas, ka es biju vienīgā, kas nezināja, ka viņš ir Ņujorkas nekustamo īpašumu pavēlnieks, bagāts, skaists un... un... laipns. Viņš ir labs cilvēks, Marko, ja to jūs gribējāt zināt. Es nespēju noticēt, ka varētu būt kāds iemesls viņu nogalināt.

— Un tomēr kāds gribēja. Patiesību sakot, grib.

Melas galvā iezvanījās trauksmes signāli, viņa pielēca

kājās.

— Man jāiet atpakaļ.

— Nomierinieties, nomierinieties, neviens netiks viņam klāt slimnīcā. Pie viņa palātas visu diennakti dežurē policists, vēl viens stāv pie lifta. Turklāt mēs novērojam arī slimnīcas āipusi.

Ar raižpilnu nopūtu viņa noslīga atpakaļ uz krēsla.

— Tad ko jūs gribējāt noskaidrot, vaicādams, ko es zinu par Edu?

— Sākumam — kas viņš īsti ir?

— Es nesaprotu. — Meļa apjukusi papurināja galvu.

— No kurienes viņš nāk, kāda ir viņa ģimene, kāda bijusi viņa dzīve tajos laikos, kad viņš vēl nebija slavenais Eds Vinsents? Es biju pārliecināts, ka jūs to zināt.

— Ks zinu, ka viņš bija nabadzīgs. Patiesām nabadzīgs. Mantotie miljoni ir žurnālistu mīts. Viņš man stāstīja, ka uzaudzis divistabu mājelē Tenesī kalnos. To pilsētiņu sauca Hcinstauna vai kaut kā tamlīdzīgi. Viņš lepojās, ka tēvam pašam piederējis savs zemes gabaliņš. Viņi bija zemnieki. Viņam bija brāļi un māsas.

— Ak brāļi un māsas? — Kamelja domīgi atkārtoja. — Manuprāt, diez vai Eds ir tāds cilvēks, kas pamet savus nabaga brāļus un māsas, kad pats sarušinājis pamatīgu kaudzi naudas. Kā jums liekas?

Meļa pārsteigta nodomāja, ka Marko ir taisnība.

— Bet viņš nekad neminēja to vārdus, nekad tā īsti par viņiem nerunāja, tikai par vienu — savu vecāko brāli Miču. Man nav ne jausmas, kur viņi dzīvo un vai Eds kādreiz tiekas ar viņiem.

— Ģimenes nesaskaņas, — Kamelja noteica, tad sāji piebilda, — tā gadās ar vislabākajiem.

— Jā, bet Eds nav tāds, viņš nav no tiem, kas ilgi tur ļaunu prātu. Viņam ir dāsna sirds, viņš palīdz svešiem cilvēkiem, ziedo labdarībai. Es nespēju ticēt, ka viņš varētu novērsties no savas ģimenes, it īpaši, apzinoties, cik viņi bija nabadzīgi.

— Tad laikam man nāksies meklēt atminējumu šai mīklai, — Kamelja rāmi noteica. — Tātad Heinstauna Tenesī štatā, — viņš piebilda smaidīdams. — Bet vispirms man jāsameklē šī vieta uz kartes.

— Varbūt tā bija Heinsvila, — Meļa ierunājās. — Un tā pilnīgi noteikti ir sīciņš punktiņš kartē, — viņa piezīmēja, tad aptvēra, ka izmeklētājs nolēmis izpētīt Eda dzīvi — dzīvi, kuru viņa bija cerējusi turpināt kopīgi, dzīvi, kuru viņš bija turējis noslēpumā pat no viņas. — Kaut es varētu braukt jums līdzi! — viņa sapņaini noteica.

— Jūs domājat, ka varētu kaut kā palīdzēt? — Kamelja apjautājās apzināti nevērīgi, paceļot kafijas tasi. Mīļais Dievs, viņš nodomāja, te, lūk, ir sieviete, vienīgā uz šīs zemes, kam varbūt izdotos viņu pavedināt, paplivinot zeltainās skropstas vai uzsmaidot ar šīm pilnīgajām lūpiņām, — un viņa piedāvājas braukt līdzi...

Viņa galvā uzmācīgi raisījās vīzijas — vienkārša istaba motelī, kas izvietojies starp priedēm un augstiem kalniem; melnas naktis ar triljoniem jūdžu tālo zvaigžņu mirdzumu; miglaini, rasaini rīti un silta, savandīta gulta... Viņš dziļi ievilka elpu, izdzēra savu kafiju un pasūtīja vēl.

Meļa šaubījās.

— Es nevaru pamest Edu. Viņš varētu... — Viņa nespēja saņemties un pateikt “nomirt”, lai gan labi zināja izredzes. Turklāt Meļa neparko negribēja, ka viņš nomirst, kad viņas nav klāt. — Es esmu nepieciešama Edām, — viņa spīvi izmeta.

Kamelja atgriezās realitātē, atsauca kafijas pasūtījumu un palūdza rēķinu. <>

— Es labāk sarunāšu jums tikšanos ar to fotorobota salicēju un akcentu pazinēju, tad mēs redzēsim, vai mums ir kāda informācija par slepkavu, — viņš skarbi noteica. — Es braukšu uz Heinsvilu, lai izzinātu Eda pagātni, bet jūs centieties dot pēc iespējas vairāk ziņu par viņa identitāti. — Viņš atgrūda savu krēslu, piecēlās un sniedza roku. — Sarunāts?

— Sarunāts, — Meļa sacīja un smaidot sirsnīgi paspieda izmeklētāja roku.

26

Brotskis atkal bija postenī un staigāja pa koridoru pie Eda palātas. Pēc Melas domām, viņš ar savu rūsgano matu cekulu un persika pūciņu vaigiem bija pārāk jauns, lai būtu policists. Turklāt likās, ka viņam šis pienākums ir neizturami apnicis, viņš droši vien tādu nebija iztēlojies darbu policijas vienībā. Tomēr, ieraugot viņu, Meļa nomierinājās, ka ļaunākais nav noticis, kamēr viņa ieturējusies kafetērijā. Ja jau Brotskis ir šeit, tātad joprojām ir ko sargāt, Eds joprojām ir dzīvs.

— Jūs izskatāties kā puisis, kam nepieciešams svaigs gaiss un tase kafijas, — viņa smaidīdama sacīja. — Vai zināt ko? Izejiet ārā, un es tikmēr sargāšu cietoksni.

Brotska bērnišķīgi zilās acis samiedzās un žoklis apņēmīgi izslējās.

— Piedodiet, kundze, man šeit jādežurē, — viņš stīvi paziņoja.

— A-ā... nūjā. Piedodiet! — Pēkšņi Melai likās, ka viņa atkal ir aizdomās turamā, un viņa aizsteidzās garām. Satvē-rūsi durvju rokturi, viņa juta Brotski sev aiz muguras un viņa plaukstu uz savējās — viņš neļāva atvērt durvis. Viņa pārsteigta pagriezās un raudzījās policistā.

— Piedodiet, kundze, — Brotskis atkal sacīja, — misteram Vinsentam jau ir viesis. Viņš īpaši pieteica netraucēt.

Meļa sarauca uzacis, tad viņu pārņēma ļaunu nojautu drebuļi.

— Jūs gribat teikt, ka ielaidāt kādu iekšā — vienu pašu pie viņa?! — Melas balss bailēs skanēja kā pīkstiens. Tas varētu būt viņš — slepkava. Kāds, kas gribētu nodarīt Edām ko ļaunu!

— Tas ir mistera Vinsenta biznesa partneris, kundze, — Brotskis pacietīgi paskaidroja, taču viņa plauksta joprojām liedza pagriezt durvju rokturi; Meļa saprata, ka viņš plaukstu noņems tikai tad, kad viņa atkāpsies. — Misters Estevess ir izmeklētāja Kameljas atļauto apmeklētāju sarakstā.

Meļa nepacietīgi atvirzījās.

— Nu, es ceru, ka misters Estevess uzrādīja identifikācijas karti ar fotogrāfiju, — viņa noteica, joprojām juzdamās satraukta.

— Jā, kundze, uzrādīja. — Brotskis likās tik apzinīgs un nopietns, ka Melai gribētos smieties, ja stāvoklis nebūtu tik nopietns.

Viņa ilgu pilnām acīm raudzījās uz durvīm.

— Kāpēc viņam jābūt vienatnē ar Edu? Viņiem taču nav iespējama privāta saruna!

— Tā nu ir mistera Estevesa darīšana, kundze.

— Ak, Dieva dēļ, sauciet mani par Melu! — viņa izdvesa ar dziļu nopūtu, kas šķita nākam augšup no zābakiem. — Vai jūs neiebilstu, ja es uz brīdi aizņemtos jūsu krēslu? —

Par spīti izdzertajām kafijas krūzēm, pārgurums lika sevi manīt, un viņa būtu gatava jau pēc mirkļa aizmigt pat uz cieta krēsla, ja vien tas misters Estevess nebūtu vienatnē ar Edu. Un viņa bija ārpusē — kā vārtu sargs — un lūdza Dievu, lai Estevess neizrādītos slepkava. Tad Meļa atcerējās, ka Marko bija pieskaitījis Estevesu pie atzītajām personām, tātad acīmredzot no viņa briesmas nedraud.

Iedomājoties par izmeklētāju Marko Kamelju, viņas lūpām pārslīdēja smaida ēna. Viņš bija gluži kā no filmas — tumšmatains, veikls un sīksts izmeklētājs, turklāt vēl ar zelta sirdi. Taču viņš bija arī maigas dabas, mīlēja savu sievu un dievināja abu bērnus. Vīrietis, kurš nebija vienaldzīgs pret viņu.

Durvis atvērās, un koridorā parādījās garš, izskatīgs vīrietis ar sudrabainiem matiem. Meļa pielēca kājās, un viņš pārsteigts pagriezās. Ilgu brīdi viņi raudzījās viens otrā, tad viņš ierunājās:

— Mis Meridjū, protams, — un pastiepa roku.

— Mister Esteves, — viņa atbildēja uz sveicienu. Vīrieša roka bija auksta, it kā viņš būtu saskāries ar nāvi, un atkal Meļa juta ložņājam pa muguru nelabo nojautu drebuļus. Viņai nācās piespiesties, lai neieskrietu blāvi apgaismotajā, ar monitoriem un dūcošiem un mirguļojošiem aparātiem aprīkotajā telpā raudzīties, vai šis vīrietis nav viņu nogalinājis. — Kā viņam ir?

— Bez pārmaiņām. Nereaģē ne uz ko. Es runāju ar viņu — par biznesu, par restorānu, kas viņam patīk, par mūsu kopīgiem paziņām... — Estevess papurināja galvu. — Nekā. — Viņa skatiens bija tiešs. — Varbūt jums izdosies labāk, mis Meridjū.

— Es ceru.

Iestājās neveikls klusums; abi viens otru nopētīja. Este-vess prātoja, ko īsti Eds šajā sievietē saskatījis. Meļa zināja, ka viņš domā tieši tā.

— Vai drīkstu vaicāt, kur esat apmetusies, mis Meridjū? — viņš beidzot pajautāja.

— Apmetusies? — Meļa mulsi paraudzījās viņā. — A-ā,

šeit.

Estevess savilka uzacis.

— Jūs gribat teikt, ka jums slimnīcā piešķirta istaba?

— Nē, es gribēju teikt, ka palikšu šeit, pie Eda.

Tad tāpēc viņai tādi riņķi zem acīm, tik zili sarkani kā van Goga īrisi, Estevess pārsteigts nodomāja. Viņš pēkšņi jutās negaidīti aizkustināts.

— Tad taču jūs neesat gulējusi! Tas jums nenāk par labu, mis Meridjū, jums nepieciešams atpūsties. Es jums sarunāšu istabu viesnīcā. Ja būsiet vajadzīga, jums piezvanīs no slimnīcas.

Viņa papurināja galvu.

— Es zinu, ka Eds nenomirs, kamēr vien būšu te, — viņa spītīgi noteica un apņēmīgi piebilda, — es neļaušu!

Estevess nopūtās. Viņš saprata šādas jūtas — ja viņa uzskata, ka dod Edām dzīves spēku, viņš nenomirs, kamēr viņa ir šeit.

— Kaut nu tā būtu, — viņš rāmi sacīja. — Diemžēl, mana mīļā, mēs visi beigās nokļūstam medicīnas darbinieku rokās. Ārsti, māsas, aparāti, zāles — tic ir vienīgie, kas spēj uzturēt viņa dzīvību.

— Viņa ķermeni, jūs gribējāt teikt. Es esmu šeit viņa dvēselei.

Meļa juta, ka viņas acu priekšā viss sagriežas. Pāri brāzās milzīgi pārguruma viļņi, kājas saļima, un viņa atkal noslīga uz krēsla. Virsnieks Brotskis uzmeta viņai skatienu un aiztraucās pēc ūdens.

— Man ļoti žēl, mis Meridjū. — Estevess noliecās pie viņas un tuvināja bālajām lūpām papīra glāzi ar ūdeni. — Tas jums ir drausmīgs pārdzīvojums, bet es gribu, lai jūs zināt, ka es un mana ģimene arī bēdājamies. Mēs priecātos, ja jūs apmestos pie mums, kamēr esat Ņujorkā.

Vai tas bija darīts viņas labā? Meļa netika gudra. Vai Eda dēļ? Viņa neko nezināja par šo vīru un viņa ģimeni, vienīgi to, ka viņš bija E’da biznesa partneris un Kamelja atļāvis viņam apmeklēt Edu. Meļa izjuta kārdinājumu atlaisties mīkstā gultā, tikt aprūpētai un cienātai ar karstu tēju, skaloties vēsā dušā; būtu tik jauki atrasties kopā ar cilvēkiem, kas arī mīl H,du... Taču tad viņa atcerējās.

— Paldies, mister Esteves, tas ir ļoti laipns piedāvājums, bet ar mani viss ir kārtībā. Kad es vairs galīgi nevarēšu izturēt, aiziešu uz Eda dzīvokli un bridi pagulēšu. Tur es jutīšos tuvāk Edām.

Estevess sacēla uzacis.

— Eda dzīvoklī? Jums ir atslēga?

— Eds man iedeva. — Meļa pasmaidīja, kavēdamās atmiņās. — Un es iedevu viņam savas Santamonikas mājas atslēgu. Tas bija tāds kā apmaiņas darījums, lai gan, manuprāt, viņam tika sliktākā daļa.

Estevess atcerējās dāsno akciju pārvedumu; tātad vēl ir iedotas dzīvokļa atslēgas. Vai nu šī jaunā sieviete ir manīga viltniece, vai ari nozīmē Edām daudz vairāk, nekā viņš iedomājies.

— Kā vēlaties! — Estevess nopietni pamāja, tad sniedza roku un izsmalcināti pieklājīgi atvadījās.

īsts džentlmenis, Meļa nodomāja, vērojot viņa vingro soli. Turklāt skaists džentlmenis. Tāds būtu pa prātam viņas Dienvidu skaistulei mātei.

Viņa pati jutās nāves apdvesta — taču tas bija Eds, kas joprojām tur gulēja, pievienots pie dažādiem aparātiem un katetriem. Viņa pavēra durvis un ielūkojās iekšā.

Eds izskatījās tāds pats: bāls, vājš, atbalstīts uz spilveniem, ar cieši aizvērtām acīm. Joprojām viņš tika mākslīgi elpināts, uz krūtīm bija noskūti matiņi un pievienoti elektrodi. Noskūts bija arī zods, varēja manīt ataugušus rugājus. Cik savādi, tādi sīkumi nepārstāja ritēt savu gaitu, turpretī pati dzīvība šķita slīdam prom. Viņa klusām apsēdās blakus gultai un saņēma Eda auksto roku savās plaukstās, tad saudzīgi paberzēja, pūloties veicināt asinsriti.

Ekls nemierīgi sakustējās, un Meļa pagāja sāņus, lai dotu vietu atskrējušai māsiņai, kas ņēmās pārbaudīt Eda dzīvībai nepieciešamos aparātus un caurulītes. Meļa nožēloja, ka viņai nav iespēju aprūpēt Edu, viņa izmisīgi gribēja darīt visu, kas vien nepieciešams viņa labā — mazgāt un barot viņu, samīļot ar rokām... Viņa apietos ar Edu tik maigi kā ar bērniņu.

— Viņš ir nemierīgs, — noteica māsa, konstatējot acīm redzamo.

Meļa pamanīja viņas nosodošo skatienu un aizgriezās. Viņa nepieļaus, ka māsa viņu izdzen ārā. Nekādā ziņā. Viņa te būs visu laiku, saņems Eda roku un uzturēs viņa dzīvību. Ja viņa atņems roku nost ilgāk nekā piecas minūtes, viņš var nomirt.

— Viņam tiesām nepieciešams būt vienam un kārtīgi atpūsties, — māsa zīmīgi piebilda, taču doktors Džeikobss bija devis šai sievietei atļauju palikt un tur viņa neko nevarēja iebilst.

* * *

Viņa paliek pie manis, Eds nodomāja. Lai Dievs viņu svētī. Bet kā tad Railija? Viņa noteikti ilgojas pēc mātes. Man nav tiesību Zeldu šeit aizkavēt... Palags uz kājām šķita tonnu smags, un viņš nepacietīgi sakustējās. Railija, viņš prātoja, tu varētu būt mana mazā meitiņa, manis paša bērns. Varbūt tev būtu kāda maza māsiņa vai brālītis, lai būtu jautrāk. Ja vien es būtu bildinājis tavu māmiņu...

Kāpēc to nedarīju ? Es mīlu visu, kas saistīts ar Zeldu, — viņas izskatu, smieklus, bērnu, suni... Es bildinātu viņu tagad, ja man rīklē nebūtu tā caurulīte un ja es varētu atvērt savu piebāzto muti. Pateiktu viņai uzreiz — Zelda Mcrid-jū, es mīlu tevi un gribu, lai tu kļūtu mana sieva...

Taču vispirms būtu šis tas jāpaskaidro par sevi, lai Zelda zinātu, kas viņš ir patiesībā, lai iepazītos ar realitāti aiz Manhetenas uzņēmēja šķietamības...

Viņš jau divas reizes raudzījies nāvei sejā. Pirmoreiz to kāds bija ieplānojis; otrā reize šķita neizbēgama. Viņš bija uzvarējis abas reizes, taču tagad nebija pārliecināts, vai tas izdosies.

27

Likās, ka Eds grozās nebeidzami ilgi, sekundes vilkās kā stundas... dienas... nedēļas.

— Man jūs jālūdz uz brīdi aiziet, — māsa ledaini teica Melai. — Mums ir jāveic dažas procedūras, un ārsts kuru katru bridi nāks vizītē.

Meļa saprata, ka māsai taisnība, viņai nav jābūt klāt, kad tiek aizskarta Eda pašcieņa — nomainīti katetri, noņemti paraugi analīzēm, apmazgāts viņa ķermenis... ķermenis, kas viņu mīlēja tik kaislīgi un neaizmirstami.

Nomākta viņa izgāja koridorā, tikpat kā nepamanīdama, ka postenī ir jauns policists, lai gan viņš ievēroja Melu. Saņēmusies viņa aizgāja līdz telefona automātam un uzgrieza mājas numuru.

— Hallo! — Railija atsaucās aizelsusies, balss pauda neizteiktus jautājumus.

Lai kas notiktu, lai cik slikti Meļa justos, dzirdot meitas balsi, viņa vienmēr jutās laimīga, to nekas nespēja atņemt. Cik labi būt mātei, viņa pateicīgi nodomāja. Viņai vienmēr bija Railija.

— Sveika, mīlulīt, te mamma!

— Ai, mammīt, mēs tā gaidījām, kad tu piezvanīsi!

— Piedod, mīļumiņ, es biju tik aizņemta, es aizmirsu... Es gribēju teikt, ka ne jau tevi es aizmirsu, bet vienkārši...

— Es zinu, mammīt, ir jau labi, patiešām. Vai ar Edu viss kārtībā?

Viņa likās tik saprotoša, tik pieaugusi, Melai acīs sanesās asaras. Viņa negribēja, lai tas, kas noticis ar Edu, piespiestu Railiju pāragri kļūt pieaugušai, saskarties ar notikumiem, par kuriem viņai nevajadzētu zināt. Vēl ne. Viņai ir tikai septiņi gadi.

— Ar Edu viss kārtībā, mīļumiņ, viņš turas. Tu jau zini, cik viņš ir liels un stiprs.

— Es zinu, mammīt. Bet televīzijas ziņās teica, ka viņš vēl ir bezsamaņā. Vai tas nozīmē, ka viņš nevar ar tevi sarunāties?

Mclas nopūta izlauzās no pašiem dziļumiem.

— Diemžēl tā ir.

— Bet, mammu, kā tev liekas, vai viņš var tevi dzirdēt? Saklausīt, ko tu saki? Redzi, es gribu, lai tu viņam kaut ko pateiktu no manis. Ka es viņu mīlu. Un ka tad, kad viņam kļūs labāk, viņš varēs piedalīties mūsu īpašajās svētdienās, kad vien vēlēsies. Jebkurā laikā, mammu. Vai pateiksi viņam to?

Meļa tik skaidri redzēja savu meitiņu, it kā viņa būtu tepat — klausule satraukumā piespiesta pie auss, pirksti virpina kapara krāsas matu šķipsnu, acis platas un nopietnas. Railija bija sacījusi, ka mīl Edu, ka ir gatava dalīties savā dārgajā, īpašajā svētdienā ar viņu. Tas bija ievērojams brīdis, to Meļa glabās atmiņā mūžam un noteikti pateiks to Edām, varbūt tas viņam liks pat pasmaidīt... Varbūt Railija spētu to, kas viņai neizdodas.

Meļa norija asaras un apsolīja Railijai noteikti to pavēstīt, tiklīdz viņa pēc neilga brīža atgriezīsies palātā.

— Es esmu šeit, slimnīcā, mīļumiņ, — viņa sacīja, — un gribu tev pateikt, cik ļoti man tevis pietrūkst. Man derdzas atrasties tik tālu no tevis, mana mazā.

— Man arī, — Railija klusi atbildēja, un Melai likās, ka viņa dzird vārus šņukstus.

Ak Dievs, viņa izmisīgi nodomāja, man nav tiesību to darīt, man jābūt mājās pie bērna. Bet kā es varu pamest Edu? Es nevaru, nevaru... Un nevaru atvest Railiju uz šejieni, lai viņa sēdētu nomodā pie mirstoša vīrieša gultas.

— Vai skolā viss kārtībā, mīļumiņ? — Meļa apjautājās, mēģinot ievirzīt sarunu ikdienišķā gultnē.

— )ā. Vienīgi Džcisons Meisons mani neliek mierā, vienmēr velkas visur līdzi, klasē sūta muļķīgas zīmītes. Viņš pat mēģina pusdienās man apsēsties blakus, — Railija sašutusi paziņoja, sasmīdinot Melu.

— Tā droši vien ir mīlestība, meitiņ. Viņš vienkārši nespēj pretoties tādām mirdzošām brūnām actiņām un krāšņām rudām cirtām.

— Es nevaru ciest savas krāšņās rudās cirtas. Es iztaisnošu tās ar gludekli un izbalināšu blondas. Tad izskatīšos pēc īstas Kalifornijas meitenes.

— Kā tad! Tieši kā no “Pludmales patruļas”. Tieši tāda, kādu vēlas redzēt savu meitu visas mātes. Liels paldies, drau-dzenīt!

Railija ieķiķinājās, un Meļa vēlreiz izdvesa nopūtu, šoreiz no atvieglojuma.

— Uzvedies godīgi, mana meita, tu dzirdi? — viņa smaidot pieteica. — Man tevis pietrūkst, es tevi mīlu, mēs drīz redzēsimies. Vai Herieta ir tur?

— Paldies, mammu, es tevi arī mīlu. Jā, viņa ir šeit, pieķeras pie katra vārda. — Railija atkal iespurcās, tad piebilda pēkšņā nopietnībā. — Tu taču neaizmirsīsi to pateikt Edām?

— Neaizmirsīšu, mīlulīt. Un arī viņš neaizmirsīs, kad to dzirdēs.

— Mīlu tevi, mammu! — Railija nokliedza, un klausulē atskanēja Herietas balss.

— Nu? — viņa ievaicājās mīklaini.

— Tu neesi no runīgajām, kā redzu, — Meļa attrauca.

— Vai tu gribi, lai es pajautāju pilnā teikumā? Ja pati zini, ko tieši es gribu jautāt. Ģimenē tā mēdz sazināties, tāpēc netēlo gudrīti un atbildi. Un centies, lai atbilde būtu laba.

— Viņš joprojām ir dzīvs. Tas arī apmēram viss. — Iestājās klusums, un Meļa steigšus mēģināja to aizpildīt, pastāstot Herietai jaunumus.

“Nekā laba” — tāds bija Herietas spriedums, un sirds dziļumos Meļa viņai piekrita.

— Vai gribi, lai es aizbraucu pie tevis un atbalstu morāli? — Herieta apjautājās.

— Paldies, bet, manuprāt, Eds pašreiz nespēj izturēt vairāk par vienu sabrukušu sievieti. Tici man, esmu gatavais grausts. Man liekas, es nemaz neesmu gulējusi, kopš atbraucu uz šejieni.

— Tad labāk ej uzreiz gultā! — Herietas raižpilnā balss skanēja asi. — No tā, ka tu dzen sevi kapā, nav labuma ne Edām, ne tev.

Pēkšņi Melu pārņēma gurdenums gluži kā miglas plīvurs, un viņa saprata, ka tas, ko teica Herieta, Estevess un Kamelja, ir taisnība. Tā viņa nevar turpināt. Viņa slīdēja

zemē, atspiedusies pret sienu, trīsošajā rokā sažņaugusi klau suli. Miegs un aizmiršanās prasīja savu tiesu.

— Hera, parūpējies par Railiju!

— Tu zini, ka es vienmēr to daru. Un tu paliec tik ilgi, cik vajag. Mēs mīlam tevi, Meļa.

Meļa nolika klausuli. Viņa bija pārāk piekususi, lai raudātu. Ar pūlēm uzraususies kājās, viņa slāja atpakaļ pa garo un pelēko koridoru, kas bija tukšs un kluss. Viņa nepamanīja policistu pie durvīm, neievēroja māsu rosāmies palātā; piegājusi pie Eda gultas, saņēma viņa auksto plaukstu un noliecās viņam tuvu klāt.

— Ed, Railija tev sūta sveicienus. Viņa teica, lai es noteikti tev pasaku, ka viņa mīl tevi. Un vēl viņa vēlas, lai zini, ka varēsi piedalīties viņas īpašajās svētdienās, kad vien gribēsi. Vai tas nav lieliski, mīļumiņ? Railija mīl tevi. Un es ari.

Viņa cieši raudzījās Edā. Viņa sejā nepakustējās ne mus-kulītis, nepamirkšķinājās plakstiņi, kas liecinātu, ka viņš ir dzirdējis.

Melai dūša atkal saskrēja papēžos — tagad tie viņai bija kļuvuši par tādu kā nopūtu glabātavu, — tad viņa gurdeni aizslāja līdz liftam un izsauca taksometru uz Piektās avēnijas Vinsenta Torņiem.

Eda dzīvoklī dvesmoja pamestas mājas noskaņa. Nebija ne rožu, ne mūzikas, viņai nebija gaidāms burvestību va karš. Viņa iegūlās Eda gultā. Pārņēma izjūtas, kas nelīdzina jās miegam, — viņa griezdamās grima lejup, aizmirstībā. Tā droši vien jūtas Eds, jo viņš ir tur, viņa nodomāja un tad atslēdzās.

<

28

Melas zemapziņā iespiedās telefona treļļi. Joprojām cieši aizvērusi acis, viņa tvēra pēc klausules. Tā neatradās tur, kur parasti, un viņa apjukusi piespieda sevi atvērt acis, aizklājoties ar roku pret naktslampiņas blāvo gaismu, kas pusnomoda stāvoklī likās neciešami spoža.

Bet tā nebija viņas lampa. Tā nebija viņas gulta. Tas nebija viņas telefons...

Pēkšņi viņai iešāvās prātā — ak Dievs, tas noteikti ir no slimnīcas... Ak Dievs, Ed, pagaidi mani, pagaidi mani...

Mobilizējoša spēka pieplūdē viņa izlēca no gultas un neprātīgi raudzījās visapkārt, meklēdama telefonu. Tas nekur nebija manāms. Tomēr viņa dzirdēja to zvanām. Ak Dievs, ak Dievs, Ed, manu dārgumiņ, mīlulīt...

Un tad viņa atcerējās, ka Eds nevar ciest telefonu guļamistabā. Viņš atteicās to novietot tur, sakot, ka nevienam nav vajadzības zvanīt nakts vidū, darījumi var pagaidīt... Taču slimnīca ne! Viņa metās cauri plašajai dzīvojamai istabai un satvēra klausuli...

Taču telefons vairs nezvanīja.

Ak kungs! Viņu noslīga uz dīvāna. Rokas drebēja, viņa kodīja apakšlūpu, lai tā netrīsētu. Viņa nedrīkst sabrukt. Tagad nedrīkst, tas bija steidzami, dzīvības un nāves jautājums... viņai jāsaglabā veselais saprāts, jāpiezvana uz slimnīcu. Tūlīt pat.

Iezvanījās atkal. Viņa paķēra klausuli, jau atskanot pirmajam signālam.

— Meļa? Vai tā esat jūs?

Viņas aizturētā elpa izlauzās ar spēju dvesienu.

— Ak Dievs, tas esat jūs, Kamelja. Kas ir, kas noticis?... Vai...

Viņš pabeidza Melas neizteikto domu.

— Eds joprojām bez pārmaiņām. Es uztraucos par jums. Neviens pārjums nav dzirdējis divdesmit četras stundas.

Divdesmit četras stundas... Viņa bijusi prom no Eda tik ilgu laiku. Varēja notikt nezin kas... Taču tā nebija. Viņa uzlika roku uz savas ātri pukstošās sirds, cenšoties to nomierināt.

— Es mēģinu jūs sazvanīt pēdējo trīs stundu laikā. Jau grasījos iet pie jums un uzlauzt durvis, — Kameljas balss nedaudz pieklusa. — Nebiedējiet mani tā, — viņš maigi piebilda.

Meļa piespieda klausuli cieši pie auss, tā bija viņas glābšanas trose.

— Viss kārtībā. Es gribēju teikt — man viss kārtībā. Es laikam biju vienkārši atslēgusies. Pilnīgi atslēgusies.

— Varu derēt, ka nu esat kā no jauna piedzimusi.

Viņa balsī bija jūtams smaids, arī Meļa pasmaidīja.

— Kaut tā būtu, — viņa skumji noteica. — Varbūt pēc dušas un kafijas tases...

— Vai gribat to kafiju iedzert kopā ar mani? Ir kaut kas, par ko es gribētu ar jums parunāt.

— Protams. Jā, noteikti. — Viņa iemeta skatienu spogulī, saviebās un piebilda: — Ļaujiet man pusstundu saposties.

— Četrdesmit devītajā ielā starp Piekto un Medisona avēniju ir maza bufete. Tiksimies tur.

***

Meļa ietraucās garaiņiem piesvīdušajā mazajā bufetē. Tā bija tā pati, kur viņa un Eds bija vakariņojuši tajā brīnumainajā, sniegotajā naktī, viņu pirmajā mīlas naktī. Mežonīgas, aizrautīgas, krāšņas, priekpilnas un erotiskas tuvības naktī. Atmiņas uzbūra smaidu Melas sejā, tās šķita neizdzēšami palikušas uz viņas ķermeņa, prāts allaž glabāja jutekliskās vīzijas.

Kamelja nebija vienīgais vīrietis, kas pagriezās un raudzījās viņā. Melā kaut kas saistīja — viņas stājā, īsi apcirptajos gaišajos matos, ko bija savandījis vējš; viņa bija tik slaida, tik taisna un izstīdzējusi, tomēr gracioza. Un tik sasodīti seksīga, ka Marko aizrāvās elpa. Turklāt viņam bija divreiz jāpadomā par to, ko viņš grasās sacīt.

— Tad redz, kur jūs! — Meļa uzzibināja platu smaidu, un Kamelja jutās bezspēcīgs. Zeltainais mirdzums bija atgriezies, viņas vaigi atkal atgādināja Džordžijas persiku. Un tam bija vajadzīgs vienīgi miegs. Gluži kā bērnam.

Viņš pastūma krēslu tuvāk Melai, atgāzās ērtāk savā sēdeklī un paaicināja viesmīli, lai atnes kafiju.

Galds bija pavisam maziņš, bufete ļaužu pilna. Meļa atspiedās uz elkoņiem un joprojām smaidīja. Viņas seja bija tik tuvu, Kamelja būtu varējis to noskūpstīt. Taču ne jau par to viņam bija jādomā.

— Jūs izskatāties labāk, — viņš piesardzīgi ieminējās.

Viņa pamāja, un garās, svaigi mazgāto matu priekšējās

šķipsnas noplandījās.

— Miegs un duša vienmēr labi palīdz, — viņa piekrita. — Nejūtos izcili, tomēr labāk.

Kamelja nodomāja, ka viņa izskatās lieliski, taču negrasījās par to spriedelēt. Turklāt viņa smaržoja pēc rozēm vai varbūt pēc jasmīniem. Katrā ziņā tās nav Klaudijas pazīstamās uArpējjc'\ viņš secināja ar skaudru vainas apziņu, taču, lai kas tās būtu, viņam patika. Viņš atkal iekšēji novaidējās. Varbūt vajadzētu pārņemt citu lietu, palūgt, lai norīko kādu darbabiedru risināt šo Vinsenta afēru. Tad Kamelja nodomāja, ka afēra tomēr nav īstais vārds šajā gadījumā.

Viņš atglauda savus jau tā gludos melnos matus, iztaisnoja sudrabaini pelēko kaklasaiti, apmaisīja cukuru kafijā un pasūtīja rupjmaizi ar šķiņķi un sieru sev un grauzdētu maizīti ar šķiņķi un olu Melai. Viņa iesmējās un sacīja, ka viņš rūpējas gluži kā tēvs, uz ko viņš smaidīdams atbildēja, ka tā jau esot viņa sūtība.

— Taču tā nav rakstīts šīsdienas “Post”. — Meļa piepeši kļuva nopietna. — Es par to lasīju taksometrā, braucot uz šejieni. Tur bija teikts, ka jūs esot pieredzējis un arī stingrs Ņujorkas izmeklētājs. Ja kāds vispār spētu atklāt Eda Vinsenta uzbrucēju, tas būtu jūs.

Marko vērās savā biezajā baltajā kafijas tasē, joprojām lēnām maisīdams tās saturu.

— Ceru, ka viņiem taisnība, — viņš beidzot noteica.

Līdz šim nebija nekādu pieturas punktu, nekā tāda,

kas norādītu uz noziegumā iesaistītām personām. Vai

motīviem. Eda pludmales mājas seifa bija noglabāta vienīgi nauda, pāris simti tūkstoši dolāru. Viņš nosprieda, ka Edām laikam taisnība — cilvēkam, kas reiz bijis nabadzīgs, nepieciešams apzināties naudas kaudzīti savā tuvumā.

Melas sirds salēcās. Viņa tik ļoti bija paļāvusies uz meiju, bet tagad viņš runāja tā, it kā kaut kas būtu sagājis greizi. Viņa pasniedzās, satvēra Marko roku un bažīgi raudzījās viņam acīs.

— Ko jūs ar to gribat teikt? Vai jūs domājat, ka nevarēsiet atrast to šāvēju? Kāpēc?! Kāds taču noteikti viņu pazīst, zina, kas to izdarīja!

— Galvenais, kāpēc tas tika darīts, — Marko mierīgi noteica. — Meļa, mēs esam izdarījuši kaut ko ačgārni. Man ir tāda sajūta, ka mums jāķeras klāt no otra gala, tikai tad mēs noskaidrosim patiesību. Lai varētu atrast slepkavu, mums jādodas izpētāt Eda Vinsenta pagātni.

Vārds slepkava ieskandēja kapa zvanu Melas sirdī.

— Eds nav vēl miris, — viņa spīvi izmeta.

— Nē, un ārsts man šorīt ziņoja, ka viņa stāvoklis ir nedaudz stabilizējies. Viņš joprojām ir komā un vēl nebūt nav drošībā, taču turas.

Meļa bija saņēmusi tādu pašu informāciju pirms pusstundas.

— Vai tās ir labas ziņas? — viņa šaubīdamās jautāja, jo bija cerējusi uz ko vairāk — dzirdēt, ka Eds ir atguvis samaņu un jautā pēc viņas.

— Tās ir labākas ziņas. — Kamelja neko citu nevarēja izdomāt. — Un tās dod mums laiku.

— Atelpu, — viņa cerīgi piebilda.

Viesmīlis nolika pasūtījumus uz galda, apjautājās, vai viņi vēlas vēl kaut ko, pielēja kafijas tases un aizgāja.

— Divdesmit četras stundas miegā — tas ir ilgs laiks, jūs noteikti esat izsalkusi, — Kamelja sacīja, lai gan pašam vairs it nemaz negribējās ēst. Tomēr viņš ar prieku noskatījās, kā Meļa kāri apēda savu sendviču un kā ar katru kumosu šķita arvien sparīgāka. Viņu vairs nevarēja salīdzināt ar pelēcīgo, neievērojamo sievieti, ar kuru kopā Marko bija pusdienojis kafetērijā netālu no slimnīcas.

— Es vedu jūs uz vislabākajām vietām, — viņš sacīja, nokozdams gabalu no savas sviestmaizes.

— Tā ir manas dzīves sastāvdaļa, — viņa sacīja ar šķelmīgu smaidu sejā. — Es laikam nepiederu pie tā tipa sievietēm, kuras ved uz aLe Cirque 2000”. Varbūt tas saistīts ar manu ģērbšanās stilu, zābakiem un visu pārējo.

Viņa pabāza ārā kāju, lai demonstrētu savos mazos zamšādas zābaciņus ar ļodzīgajiem papēžiem, kas pielika vēl četras collas pie viņas jau tā prāvā garuma. Kailās kājas joprojām bija saglabājušas vieglu Kalifornijas saules iedegumu; virs apspīlētā baltā topa bija uzvilkta melna ādas jaka, ko papildināja īsi Kalifornijas svārciņi.

— Man patīk, — Marko negribīgi novērsās un nokoda vēl gabalu.

— Garšīgi, vai ne? — Melas seja atplauka platā smaidā; tādam bija grūti nepievienoties. — Ņemot vērā manu dicn-vidniecisko izcelsmi, Herieta teiktu, ka man to vajadzētu zināt labāk.

— Runājot par dienvidniecisku izcelsmi — es atradu, kur ir Heinsvila. Tā tiešām ir Heins w/a, jūs otrreiz atcerējāties pareizi. Jums bija taisnība arī tajā ziņā, ka tas ir sīks punktiņš uz kartes, kaut gan esmu dzirdējis, ka mūsdienās tas ir plaukstošs punktiņš. Tur notiekot golfa sacensības, un Heinsvila izvēršoties gandrīz vai par kūrortu.

Meļa sacēla uzacis.

— J ūs domājat, ka Edām ar to kāds sakars?

Kamclja paraustīja plecus un nokoda vēl vienu kumosu.

— Viņš darbojas šajā jomā, tāpēc es pieņēmu, ka viņš ir ar to saistīts. Kad sazinājos ar turienes policiju, viņi man pastāstīja, ka pilsētiņas attīstībā galvenā figūra ir kāds vīrs, uzvārdā Heinss.

— Ha, tā varētu būt. — Meļa bija pieveikusi savu šķiņķa un olu sendviču un pacienājās ar gabaliņu Kameljas šķiņķa un siera maizes.

It kā viņi būtu pazīstami jau mūžību, Kamelja nodomāja, vērodams Melu.

— Policisti neko nezināja par Edu Vinsentu, nekad nebija par tādu tur dzirdējuši.

— To arī var saprast tajos tālumos, — viņa piebalsoja. — Cilvēks ir pazīstams tur, kur viņš iekaro popularitāti.

Kamelja smaidīdams brīdi padomāja, tad sacīja:

— Labi, bet Eds jums teica, ka nāk no Heinsvilas, ka esot uzaudzis tur divistabu mājelē. Viņš noteikti tur ir gājis skolā. Man ir jautājums — kāpēc viņš neparādās iedzīvotāju uzskaitē?

Melas skatienā vīdēja šaubas. Vai varētu būt, ka Eds viņai samelojis? Viņas sirds sažņaudzās. Nē, viņa sev iestāstīja, Eds viņai nemūžam nemelotu. Taču Eda dzīve pēkšņi šķita pagalam samudžināta.

— Varbūt galu galā viņš tomēr bija bagātības mantotājs, — Kamelja rāmi ierunājās. Viņš pastūma savu šķīvi tuvāk Melai, taču viņa piepeši bija zaudējusi interesi par ēdienu. — Varbūt viņš gluži vienkārši negribēja, lai jūs viņu tā uztverat.

Meļa sakniebtām lūpām un sarauktu pieri papurināja galvu.

— Nē, tā nav. Es ticu Edām.

— Tādā gadījumā melo kāds cits Heinsvilā. — Kamel-jas tumši brūnās acis sastapās ar Melas dzintarainajām, tās piepeši ieguva spīvu izteiksmi.

Viņa uzsita dūri uz galda, krūzes sazvārojās, uzšļakstot kafiju uz Kameljas nevainojami kārtīgajām tumšpelēkajām biksēm.

— Pie velna, braucam uz turieni noskaidrot! — viņa iekliedzās.

29

Meļa atgriezās atpakaļ slimnīcā un turēja Eda roku. Viņa cieši vērās Edā, vēlēdamās, lai viņš atver acis, taču brīnums nenotika, un no viņas smagās sirds izlauzās grūta nopūta.

— Es pagājušo nakti gulēju tavā gultā, mīļumiņ, — viņa stāstīja, viegli berzēdama ar pirkstiem Eda roku un lūgdama Dievu, lai viņš atsauktos uz pieskārienu. — Gulēju bez tevis. Bez tavas burvības. Bez tavas mīlestības, kas mani sasildītu. Es iekritu bezgala dziļā miegā un paspēju iedomāties — lūk, tā jūtas Eds, viņš arī ir tur. Varbūt es viņu tur satikšu, mūsu abu sapņos. — Viņa skumji papurināja galvu. — Bet nekādu sapņu nebija, tikai... aizmirstība. Ed, vai tev arī tā ir? Tikai... nekas?

Nē, viņš gribēja iekliegties. Nē, nē, nē... Es zinu, ka tu esi šeit, esgrilm tev pateikt, ka mīlu tevi, bet kaut kā neva-ru... Tikai neej projām, mīļā, neatsakies no manis! Neļauj viņiem atvienot mani. Es joprojām esmu šeit, joprojām dzīvs...

— Viņi man šorīt rādīja tavu smadzeņu attēlu, — Meļa čukstēja. — Rādīja, ka asinspiegāde joprojām funkcionē, ka smadzenēs vēl ir darbība un ka tu vēl esi ar mani. Es nekad no tevis neatteikšos, mīļumiņ, esmu tava uz mūžu, tagad es to zinu. Un Railijai tevis pietrūkst. Vai es tev teicu, ka viņa tevi mīl un grib, lai tu būtu kopā ar viņu īpašajās svētdienās? Ak Dievs! — Meļa apslāpēti iesmējās. — Es laikam zaudēju prātu, nevaru vairs atcerēties, ko iepriekšējā dienā esmu teikusi. Varbūt man vajadzētu padzert ginkgo biloba ekstraktu, lai sapurinātu vecās atmiņas šūnas...

Atceries mani, mīļumiņ...atceries mūs, tas ir viss, ko es lūdzu...

— Ed, — viņa atkal ierunājās nopietni. — Izmeklētājs, kas meklē to šāvēju — viņu sauc Marko Kamelja —, apjautājies par tevi tavā dzimtajā pilsētiņā Heinsvilā, — tu atceries, ka stāstīji man par to? — Viņa iekoda lūpā. Protams, Eds neatceras, kā gan viņš varētu?

Es atceros Heinsvilu... un kā vēl atceros. Viņa galvā uzliesmoja panika, liekot sirdij atkal dobji iebūkskēties...

— Ed, turienes policijā viņi nekad nav dzirdējuši par tādu Edu Vinsentu. Saka, tu nekad tur neesot dzīvojis. Kāds melo, Ed, un es zinu, ka tas neesi tu. Izmeklētājs Kamelja domā, ka melotājs ir saistīts ar šaušanu. Man jābrauc līdzi viņam uz Tenesī, uz tavu dzimto pilsētu. Es atradīšu tavas saknes, Ed, mīļumiņ, un tad mēs nonāksim pie patiesības.

Nebrauc! Viņš gribēja skaļi kliegt. Nebrauc uz turieni... Ai, Meļa, lūdzu, nebrauc!

Monitors signalizēja. Meļa tramīgi pameta uz to acis, palātā ieskrēja māsiņa.

Tā bija cita, viņas mainījās pēc noteikta laika, šī bija maigāka, ar atsaucīgāku sirdi.

— Viss kārtībā, — viņa mierināja Melu. — Viņš ir tikai nedaudz uztraucies. Vismaz uzrāda kaut kādu reakciju.

— Tas tātad ir labi? — Meļa jautāja nobijusies.

— Tas ir labi. Viņš atlabs, nav par ko uztraukties.

— Tad es pasēdēšu klusām viņam blakus, kamēr viņš nomierinās. — Meļa atkal saņēma Eda roku un saudzīgi to glāstīja, taču viņš gulēja nekustīgs, gluži kā miris.

Viņš nespēja atvairīt atmiņas — pagātne izspieda tagadni un atņēma nākotni. Reiz dzīve bija likusies tik vienkārša... kad viņš bija mazs lauku bērnelis ar lieliem sapņiem...

)

Nebrauc, Zelda, viņš klusībā lūdzās, nebrauc uz turieni...

★ ★ ★

Pirmoreiz ar nāvi viņš sastapās savā četrpadsmitajā dzimšanas dienā. Tajā gadā, kā šķita, viņš no zēna nobrieda par vīrieti. Augumā izstiepies līdz sešām pēdām, viņš bija kļuvis platāks krūtīs, kalsnais stāvs bija nedaudz pieņēmies svarā. Smagie lauku darbi un koku gāšana spēcināja roku muskuļus; no staigāšanas augšup lejup pa kalniem viņš bija veikls un atsperīgs kā bokseris.

Tomēr viņa māte Elīna apzinājās, ka lauksaimniecības darbs nav viņam piemērots. Zēna deguns allaž bija kādā grāmatā, viņa prātu vienmēr nodarbināja lietas, kas mātei nebija saprotamas un nebija saistītas ar mazo zemes gabaliņu. Viņa bija nopirkusi dēlam dzimšanas dienas dāvanu, jaunu kreklu no Heinsa galantērijas veikala Heinsvilā, tas bija no tumšzila rūtaina flaneļa, kas labi piestāvēja viņa acīm, un džinsu bikses, kas pašlaik bija par garu, bet pēc diviem mēnešiem sniegtos līdz potītēm. Viņa saprata, ka nākamajā dzimšanas dienā, kad dēls beigs mācīties, viņš dosies no mājām prom. Viņš dosies plašākā pasaulē, pēc kādas vienmēr ilgojies.

— Daudz laimes dzimšanas dienā, dēls! — Farars, viņa tēvs, bija vieglītēm iedunkājis Edām pa plecu.

Savstarpējas pieķeršanās ārēja izrādīšana, apskāvieni un skūpsti nebija kalniešu garā. Viņi bija atturīgi ļaudis, un tēva uzsitiens pa plecu un mātes kautrais apskāviens un smaids, ar raupjo plaukstu noglāstot viņa biezos tumšos matus, bija pilnīgi pietiekami, lai veldzētu zēna sirdi.

Kā jau ģimenes jaunākajam dēlam, viņam vienmēr tika brāļu novalkātie apģērba gabali, no kuriem viņi bija izauguši. Pa to laiku, kamēr apģērbu panēsāja vecākais dēls Mičels, pēc tam Džareds, tad Džese, — pat izturīgākie džinsi ceļgalos un uz pēcpuses bija izdiluši bāli, nopluskāti un pavisam plāni, mammai nācās izlīdzēties ar ielāpiem. Taču nevarētu teikt, ka tāpēc Eds skolā būtu vairāk noskrandis par citiem, pārējie bērni bija no vēl nabadzīgākām ģimenēm, un māte vienmēr raudzījās, lai viņu apģērbi būtu nevainojami tīri, kaut arī mājā nebija ūdensvada.

Uz pagalma puses lieveņa bija novietota cinkota vanna, pāri tai pārlikts rievots metāla dēlis, uz kura māte mēdza berzt veļu. Viņai palīdzēja abas meitas, Greisa un Honora. Viena ielika izmazgāto veļu smagā rullī, bet otra grieza rokturi. Tad viņas izkāra visu uz auklas vējā žāvēties un vēlāk rūpīgi salocīja gludināšanai.

Šodien, kā jau pirmdienā, bija paredzēta veļas diena, bet Elīnas plānus izjauca lietus, kas gāzās straumēm no zemajām svina pelēkajām debesīm. Arī vējš bija pieņēmies spēkā, tas brāzās starp augstajām priedēm, pīlādžiem un papelēm, raustīdams zarus un pāragri notriekdams lapu pēc lapas uz nelīdzenās zemes. Tāpēc viņa jutās pārsteigta, izdzirdot augšup pa pauguru tuvojamies automašīnu. Viņa prātoja, kas gan varētu ierasties tādā vakarā kā šis, kad vējš bija tik negants, ka draudēja nogāzt kokus, un lietus tik aumaļains, ka stāvā ceļa segums pārvērtās par bieziem dubļiem, kuri aplipa ap braucamrīku riepām un neatstājās no tām gluži kā stiegrains vīteņaugs.

Māte, tēvs un Eds visi reizē noraudzījās, kā mašīna pievārēja pakalnu un kratoties iebrauca izdangātajā pagalmā. Elīna uzreiz pazina zaļo džipu. Viņa uzmeta raižpilnu skatienu vīram.

— Ko nu tagad ievajadzējies Maiklam Heinsam?

— Kas to lai zina, — īsi attrauca Farars.

— Bet tu jau viņam atteici! — Mātes balsī bija jūtamas bažas un nemiers. Heinss gribēja pirkt viņu zemi. Viņas vīrs jau divas reizes bija atteicis, taču Heinss nebija no tiem, kas samierinās ar atteikumu. Viņš uzskatīja, ka var iegūt visu, ko vēlas. Tā tas bija visu mūžu, un viņš neredzēja iemeslu, kāpēc lai šoreiz būtu citādi.

Maikls Heinss bija visas pilsētiņas īpašnieks un bija to pārdēvējis savā vārdā. Viņam piederēja benzīna uzpildes stacija, dzelzslietu veikals, labības un lopbarības tirgotava, kā arī galantērijas veikals, kurā Elīna bija pirkusi Edām dzimšanas dienas kreklu un džinsus. Vēl viņš bija pārtikas veikala, aptiekas, frizētavas, automašīnu remonta darbnīcas un moteļa “Rasas piliens” īpašnieks. Pat sarkano ķieģeļu rātsnams bija viņa īpašums, un pilsēta viņam ik gadu maksāja īres naudu. Taču Heinsa ietekme izplatījās daudz tālāk par viņa personisko pilsētu. Viņam piederēja ari visa zeme ap Heins-vilu, kopumā kādi divi tūkstoši akru, kuros sūri un grūti strādāja izvārgušie pusgraudnieki, lai varētu nomaksāt ikgadējās nodevas. Tikai viens cilvēks visā Heinsvilā bija ieguvējs, un tas bija Maikls Heinss.

Tagad Heinss tīkoja dabūt viņu zemi. Zemnieki netika gudri, kāpēc, līdz beidzot Farars padzirdēja baumas, ko viņam iečukstēja ausī kalējs Mjūls Cemplins, kurš turklāt vadīja arī dzelzslietu veikalu. Farars nekad neizmantoja Mjūla pakalpojumus — vairākums apkārtnes vīru paši apkala savus zirgus, viņi nevarēja atļauties maksāt Čemplinam. Lai nu kā, Mjūls bija pavēstījis, ka Heinss un kāda nekustamo īpašumu kompānija plāno būvēt jaunu centru, kurā būtu universālveikals, golfa laukums un lēti, steigā uzcelti mājokļi. Mjūls bija atklājis Fararam arī to, kāpēc viņiem nepieciešama viņa zeme — tai lemts kļūt par jaunā golfa laukuma centru.

—’bvakar, mister Heins, — Farars sacīja un, sabāzis rokas kombinezona kabatās, šūpojās uz papēžiem. Eds zināja, ka tā izpaužas tēva nervozitāte.

— Esmu ieradies pie tevis, lai piedāvātu pēdējoreiz. — Heinss stāvēja ļodzīgajā lievenī, paglābies no lietus un sakrustojis rokas pār savu vareno krūškurvi. Viņš bija liels vīrs, pat lielāks par astoņpadsmit gadus veco Miču, kas grozījās turpat tuvumā, pūlēdamies saklausīt sarunu.

— Es nevar’ saprast, kāpēc jums tik briesmīgi vajag manu zemi, mister Heins. — Farars iestūma rokas vēl dziļāk kombinezona kabatās.

— Pavisam vienkārši. — Heinsa acis pārslīdēja uz Miču.

— Es gribu palielināt savas zemes gabalu. Esmu nopircis visu apkārtējo zemi. Jūsu akri palikuši pēdējie. Un es jums esmu gatavs pienācīgi samaksāt par to.

Elīna sakrustoja rokas uz krūtīm, neapzināti atdarinādama Heinsu, vienīgi no viņas puses tā bija aizsargāšanās. Sis vīrs lika viņai justies nedrošai un piesardzīgai.

— Un, ja es padomās par jūsu priekšlikumu, — Farars ierunājās, — bet es nesāk’, ka tā būs, — cik jūs dosiet par to?

Heinss ar tumšām acīm, kuras neko neizteica, vērās Fa-

rarā.

— Es piedāvāju vairāk nekā simtprocentīgu peļņu no jūsu zemes. Daudz vairāk. Divus tūkstošus dolāru.

Elīnai aizrāvās elpa. Tā bija liela nauda. Taču Farars jau aši rēķināja galvā. Viņš bija samaksājis četrus simtus. Lai nopelnītu divus tūkstošus, būtu vajadzīgi gadi, un lielākā daļa no šīs naudas aizietu iztikai. Taču viņam bija pašam sava zeme, ģimene no tās iztika, viņiem bija jumts virs galvas un ēdiens galdā. Ja šīs zemes nebūs, viņš atkal būs pusgraudnieks, strādās pie Heinsa par nožēlojamiem grašiem, un dēli līdz ar viņu.

Sasodīts! Strādāt no desmit gadu vecuma, lai beigās nonāktu atkal turpat, ar ko sācis?! Turklāt, ja baumas patiesas, viņa zeme ir vērtīgāka nekā divi tūkstoši dolāru.

— Paldies par piedāvājumu, mister Heins, — Farars sacīja, — bet man domāt, es paturēšu savu zemi.

Heinsa gaļīgā seja kļuva plankumaina no vilšanās un niknuma, taču viņš balsi nepacēla.

— Papildināšu ar kaut ko jums patīkamu — paņemšu jūsu puiku, Miču, savā firmā. Apmācīšu viņu, varētu tā teikt.

Viņš apgūs zinības, kā darījumus kārtot, kā pārvaldīt manu zemi. Maksāšu viņam labu algu, un jums par viņu vairs nebūs jārūpējas. Vienas barojamas mutes mazāk.

— Jā-ā, un viena dēla mazāk darbā uz mana lauka. — Farars nepiekāpīgi papurināja galvu.

Eds dzirdēja Miču nikni noelšamies un neuzkrītoši paraudzījās viņā. Brāļa šaurās acis kvēloja dusmās, mutes kaktiņi bija noslīguši uz leju un žokļi sakniebti.

Tu zināji to visu, viņš pārsteigts nodomāja. Tu esi to visu jau izrunājis ar Maiklu Heinsu, abi kopīgi izperinājāt, kā dabūt tēva zemi! Eds juta sāpīgu dūrienu sirdī. Nodevējs, viņš nodomāja. Tu būtu gatavs pārdot savu ģimeni, savas pirmdzimtā tiesības par pāris tūkstošiem dolāru un iespēju strādāt pie tik nekrietna vīra kā Maikls Heinss!

Heinss iztaisnoja sakrustotās rokas, uzlika uz gurniem un nostājās ar ieplestām kājām. Augstprātīgs un nicinājuma pilns. Varens.

— Vai tas ir tavs pēdējais vārds?

— Tas būs mans pēdējais vārds, mister Heins. — Farars bija pieklājīgs kā vienmēr.

Heinss apgriezās uz papēža un, nokāpis lejā pa ļodzīgajiem lieveņa pakāpieniem, aizklamzāja pa dubļiem cauri lietusgāzei uz mašīnu.

Farars apsviedās apkārt un uzrunāja Miču:

— Ko tu iedomājies — staigāt man aiz muguras pie Maikla Heinsa un perināt, kā atņemt manu zemi? Mūsu zemi. Mūsu ģimenes zemi. Visu, kā dēļ esmu strādājis, visu, kas man ir atstājams jums! Kas tu esi par dēlu?!

Mičs saniknots spēra soli tuvāk tēvam. Viņš bija krietni lielāks, platās plaukstas bija sažņaugtas dūrēs. Mirkli Eds iedomājās, ka brālis belzīs tēvam, un aši iestājās starp abiem.

Mies iekvēlojās dusmās.

— Jūs man atņēmāt vislabāko darbu, kādu vien iespējams dabūt! Man būtu bijušas izredzes dzīvot citādi! Un kā vārdā? — Mičs plati izpleta rokas un pārskaities skatījās apkārt uz pilošajiem kokiem, izdangāto pagalmu un izmirkušo zemi aiz tā. — Lai es būtu tāds pats kā jūs? Dzīvotu šajā pasaules malā visu mūžu? Liektu muguru, lai nopelnītu tikai tik daudz, ko mums apēst? Lai pat mūsu apģērbam lāgā nepaliktu? Mūsu izglītībai? Tpū! — Un viņš nicīgi nospļāvās tēvam pie kājām. — To, lūk, es domāju par tevi un tavu dārgo zemi. Tā bija mazvērtīga pirms Heinsa piedāvājuma. Tagad tai vispār nav nekādas vērtības. Nulle! Vai tev tas pielec, tēvs?

Viņš ilgi raudzījās tēva acīs nevaldāmā niknumā, tad apgriezās un, tāpat kā Maikls Heinss, devās ārā lietū. Vienīgi viņam nebija zaļa džipa kā Heinsam, ar ko aizbraukt uz pilsētu, un māte prātoja, kur gan viņš varētu doties vēlā vakarā.

Viņa paraudzījās vīrā. Viņa pleci bija sagumuši, it kā tajos būtu uzvelta jauna un smagāka nasta, viņai bija žēl, ka nācies dzirdēt tik nežēlīgus vārdus no dēla.

— Būs jau labi, tēt. — Eds tik ļoti vēlējās apskaut tēvu, taču tas būtu pret nerakstītajiem likumiem. — Mičs jau neko sliktu nedomāja, viņš ir vienkārši vīlies par to darbu, vairāk nekas.

— Vīlies? — Farars gurdi paraudzījās Edā. — Man liekas, ka tur ir vēl kaut kas. Es domāju, ka Mičs būtu gatavs pārdot dvēseli, lai tiktu līdzi Maiklam Heinsam.

Tovakar, kad visi devās pie miera, Mies vēl nebija atgriezies.

— Viņš dzer Heinsvilas bārā, — Elīna skumji ierunājās.

— Viņu pievelk Mērija Hanna Džeimsa, nevis alkohols, — Eds sacīja, pūlēdamies mātes domas novirzīt no bāra.

Viņa māsa Greisa nicīgi novīpsnāja.

— Viņu pievelk abi — alkohols un meitenes.

— Ticamāk, ka viņš ir kopā ar Maiklu Heinsu un perina nākamo gājienu. — Farars, iedomājoties par dēla nodevību, ierunājās gurdenā balsī. — Šovakar viņš nenāks atpakaļ, negribēs vēlreiz ar mani tikties.

Meitenes devās gulēt vienīgajā guļamistabā; Eds bažīgi raudzījās uz griestiem. Lietus bungoja pa skārda jumtu, aiz logiem un durvīm kauca vējš, caur daudzajām plaisām spiedās iekšā auksta gaisa brāzmas.

Elīna atvēra vecās dzelzs krāsniņas durvis un sarušināja ogles, līdz tās sāka kvēlot, tad iemeta vēl pāris pagaļu.

— Nu tā, — viņa apmierināta noteica, kārtīgi aiztaisot durvis, — mums vismaz šonakt būs silti.

Visiem, tikai ne Mičam, Eds nodomāja, siltumā ērti iekārtojies uz lāvas, kas bija iebūvēta tādā kā skapī blakus krāsnij. Elīna ar meitenēm gulēja guļamistabā, bet tēvs ar dēliem bija izkārtojušies galvenajā telpā. Pārējie drīz vien bija aizmiguši, taču Eds gulēja nomodā, raizēdamies par Miču.

Kāpēc viņš tā bija izdarījis? Mičam taču nebija jāpārdod savas pirmdzimtā tiesības, lai dabūtu darbu. Viņš bija gudrs, daudz ko apguvis pašmācības ceļā, viņam labi padevās matemātika. Mies varētu strādāt jebkādu darbu jebkurā vietā, ne tikai Heinsvilā.

Eds mētājās un grozījās no vieniem sāniem uz otriem, mokoši domādams par Miča nodarījumu tēvam. Nespēdams ilgāk vairs izturēt, viņš uzvilka veco kokvilnas kreklu un zābakus, uzmeta pa virsu tēva impregnēto lietusmēteli un brīdi vilcinājās, iedomādamies, cik dubļains un notašķījies viņš būs, kad nonāks iecerētajā vietā. Aptvēris, ka tā viņš radīs nožēlojamu iespaidu, Eds aši iemeta mugursomā savus jaunos džinsus un kreklu. Nokļuvis galā, viņš pārģērbsies.

Eds aizlavījās garām saviem guļošajiem brāļiem līdz durvīm. Tās atverot iečīkstējās, taču viņi cieši gulēja, turklāt vēja auri koku galotnēs nomāca jebkuru citu skaņu.

Slīdēdams pa dubļiem, Eds sāka teciņiem skriet lejup pa ceļu. Viņš devās uz Heinsvilu. Viņam jāatrod Mičs, jārunā ar viņu, jāmēģina vest pie prāta. Viņš palīdzētu Mičam, kā vien spētu, tomēr nedrīkstēja pieļaut, ka brālis iedzen postā tēvu, lai cik varens būtu Maikls Heinss.

30

Mcla bija uzturējusies policijas iecirknī tikai vienu reizi, kad Kamelja viņu aizveda uz nopratināšanu. Redzot to tagad, viņa nebija pārliecināta, vai vēlreiz vēlētos tur iegriezties. Pelēkās sienas, tērauda skapīši ar lietu mapēm, noplukuši krēsli, lēti galdi, kas kalpoja par rakstāmgaldiem, papīra kafijas glāzītes, atsevišķa kaste ar virtuļiem, biezu ievākotu dokumentu kaudzes, stiepju grozi ar apstrādājamiem ziņojumiem, griezīgi zvanoši telefoni, bļaustīgi aizturētie, vaimanājoši radinieki, saspringta gaisotne un daudzie barga izskata bruņotie vīri zilos formastērpos — tas viss ne pa jokam viņu baidīja. Viņa saprata, ka šī iestāde ļauj justies drošākiem pasaulē, un bija par to pateicīga, taču labprātāk ar to nesaskārās.

Kamelja saņēma viņu aiz elkoņa un ieveda mazītiņā istabā, kurā atradās kāds skaists spāņu izcelsmes vīrietis ar svarcēlāja augumu un valgām kazanovas acīm. Tomēr viņš izskatījās ļoti lietišķs.

Viņš paspieda Melai roku, tad apsēdās pie datora un sāka uzdot jautājumus; uzklausot Melas aprakstu, viņš pārveidoja uz ekrāna atsevišķās vīrieša sejas daļas.

— Man žēl, ka diez ko nevaru jums palīdzēt, — viņa uztraukta atvainojās. — Redziet, es neesmu īsti pārliecināta, vai to tiesām redzēju vai arī iedomājos, ka redzēju.

— Vienkārši pamēģiniet atcerēties pēc iespējas labāk, kundze, — viņš sacīja. — Es mēģināšu aizpildīt atlikušo.

Meļa rūpīgi caurskatīja atsevišķos tēlus. Jā, tieši tāda bija viņa piere, tieši kā pitbulterjeram, tā izskatījās brutāla, daļēji it kā aizsedza acis. Viņai likās, ka acis ir šauras, lai gan tās varēja būt piemiegtas niknumā. Nē, krāsu viņa nevar pateikt. Darbs turpinājās.

Viņai aizrāvās elpa, kad mākslinieks beidzot parādīja gatavo kompozīciju. Tas bija slepkava. Viņa pārvarēja uzmākušos nelabumu, nervozi žņaudzīja rokas un kodīja lūpu, lai aizturētu asaras, par kurām nebija pārliecināta, vai tās ir no bailēm vai no prieka, jo tagad vismaz bija kāds, ko meklēt.

— Varbūt tas nav gluži precīzs attēls, — viņa sacīja, joprojām bažīdamās, ka, iespējams, kaut kur kļūdījusies. — Es gribēju teikt, ka, manuprāt, tas ir viņš, ko es redzēju.

— Labi, kundze, pagaidām pietiks. Mēs to izlaidīsim caur centrālo valsts datu bāzi, paskatīsimies, ko tā mums uzrādīs.

— Paldies, — Meļa pateicīgi bilda, dodamās uz durvīm. — Liels paldies!

Viņa tik ļoti gribēja tikt no turienes ārā, ka gandrīz vai metās skriešus projām, taču Kamelja bija ieplānojis viņai vēl kādu tikšanos. Viņai bija jāsēžas kādā istabā bez logiem un jāklausās vairākas ierakstītas lentes ar dažādu tautību ārzemnieku ierunātām frāzēm. Kafija papīra glāzītē garšoja tā, it kā būtu nostāvējusi automātā nedēļu, un pat kraukšķīgais virtulis, ko piedāvāja Kamelja, nespēja viņu iekārdināt.

Viņi bija tikuši jau līdz kādai trīspadsmitajai lentei, galva griezās, un Meļa apzinājās, ka vairs neko neatceras, taču pēkšņi kāda balss lika viņai satrūkties. Tā skanēja guturāli, griezīgi...

— Tā ir īstā! — Meļa bija uztraukta pielēkusi kājās. — Tieši tā viņš runāja. Ai, paldies Dievam, es beidzot sadzirdēju kaut ko pareizi!

— Ukrainis, — eksperts viņu informēja. — No Kaukāza apvidus, netālu no Melnās jūras. Tur saradies papilnam nelabu zeļļu, viņi nāk no Krievijas caur Bosfora šaurumu un Turciju, sagādā jaunus dokumentus, ierodas ASV kā politiskie bēgļi kopā ar krietniem cilvēkiem.

— Kolosāli, — Kamelja sacīja. — Mēs to pievienosim lietai, tad redzēsim, ko atradīsim.

Beidzot viņi tika ārā un gāja pa saules apspīdētajām ielām, ieelpojot ar benzīna izgarojumiem pilnu gaisu, kas Ņujorkā tika uzskatīts par svaigu, atviegloti devās atpakaļ uz Piektās avēnijas Vinsenta Torņiem, lai paņemtu Melas somu; tālākais ceļš veda uz lidostu.

Kamelja jau bija redzējis Eda mājvietu, pats bija personiski to pārbaudījis un neko nebija atradis. Vismaz neko tādu, kas varētu dot mājienu par slepkavu vai pat tikai slepkavības motīvu. Viņš gaidīja Melu lejā, vestibilā, prātodams, ka pašlaik vienīgais iespējamais motīvs šķiet cīņa par dārgās gaisa telpas ieguvi virs Piektās avēnijas. Viņa komanda strādāja pie tā, taču līdz šim nebija izdevies tikt cauri neskaitāmajiem korporatīvo identitāšu līmeņiem, kas maskēja īsto pircēju. Izmeklēšanā tagad bija iesaistīta ari valsts policija un Federālais izmeklēšanas birojs, un viņš zināja, ka ar laiku viņi gūs atbildi.

Iedūcās lifts, un parādījās Meļa; viņas vaigi bija sārti pēc sejas notīrīšanas no dūmiem un svešās pasaules izgarojumiem; viņa nesmaidīja, jo grasījās atstāt Edu, bažīgais skatiens viņas konjaka krāsas acīs modināja Kameljā aizsargātāja instinktu.

Viņa soļoja pretī Kameljam ar saviem smieklīgajiem papēžiem un, paveroties viņā no augšas, paņēma zem rokas un apņēmīgi paziņoja:

— Braucam.

Un viņi Kameljas dienesta automašīnā līkumoja cauri blīvajai transporta plūsmai uz lidostu, lai ar pēcpusdienas reisu dotos uz Nešvilu.

31

Meļa lidojuma laikā gulēja, gulēja ari ilgajā pārbraucie-nā uz Heinsvilu, ieritinājusies iznomātā “Ford Explorer” aizmugurējā sēdeklī, atbalstījusi galvu uz rokām un apsegusies ar Käme Ijas žaketi.

— Vai jums neienāca prātā, ka jāpaņem zeķes, svīteris? Kaut kas siltāks? — Kamelja pārsteigts apjautājās, ieraugot Melu parādāmies ar kailām kājām, piegulošajā topā un melnajā ādas jakā. — Te nav nekāda Kalifornija, — vai saprotat, ko es gribu teikt?

Tagad viņa saprata. Bija auksts, turklāt lija.

— Tā vien liekas, ka sāks puteņot, — viņa nomurmināja pusmiegā, un Kamelja nopūtās. Viņa bija īsta kalifornie-te, par spīti savai Dienvidu izcelsmei. Ja tā padomā, nemaz nebija slikti, ka viņa būs līdzās šajā izmeklēšanas posmā — vecais labais dienvidnieku akcents varētu vietējos noskaņot labvēlīgāk nekā viņa paša Bronksas nazālā izruna. Protams, tas nebija vienīgais labums, un viņš to apzinājās.

Bija vēls, taču viņš, it kā vēlēdamies izpirkt grēkus, devās nevis taisnā ceļā uz viesnīcu, kur cerēja divatā dīki iebaudīt vakariņas, bet gan uz šerifa iecirkni.

Zemā, ar tumšo šīfera jumtu segtā sarkano ķieģeļu ēka atradās uz Meinstritas stūra, tieši pretī grandiozajam rātsnamam, kura baltām kolonnām balstītais portiks bija apvīts ar sarkanzilbaltu karogu drānu; augšā atradās emblēma ar vīrieša galvu profilā. Virs masīvajām divviru durvīm koši sarkaniem burtiem bija rakstīts vārds “MAIKLS HEINSS”.

— Uzreiz var redzēt, kam pieder šī pilsēta, — Kamelja sāji izmeta Melai, kas tagad bija piecēlusies sēdus un vēroja apkārtni.

Tā bija maza pilsētiņa. Logus rotāja puķu kastes, mājas apjoza baltu mietiņu žogi; bargi uzraksti brīdināja nepie-mēslot, nemaz nemēģināt novietot automašīnu un noteikti savākt to, ko atstājis suns; bija norādes arī par ievērojamiem sodiem noteikumu pārkāpumu gadījumā. Ielu gaismekļi izskatījās kā gadsimtu mijas smalki kalto dzelzs laternu kopijas, un Meļa nodomāja, ka tajos laikos pilsētiņā droši vien bijusi tikai viena iela ar koka ietvi gājējiem un vienīgais apgaismojums — mēness. Uz samtainā mauriņa rātsnama priekšā nevainojamos apļos rindojās puķu dobes. Balti krāsotajiem veikaliem bija glītas holandiešu durvis, koptajiem namiem, kas bija celti no sarkaniem ķieģeļiem un apšūti ar baltiem, rakstā pārliktiem dēļiem, virs logiem bija nostiepti svītraini kokvilnas sauljumi, stiklu sargāja mirdzošas misiņa margas. Lai gan pulkstenis rādīja tikai deviņi, nekur neredzēja nevienu cilvēku.

— Ak Dievs, tas ir kaut kas sirreāls, — Meļa godbijīgi nočukstēja.

— Vai arī Disnejlenda. — Kamelja jau bija izkāpis no mašīnas un devās šerifa iecirkņa virzienā. Meļa steidzās viņam pakaļ.

Iecirknī dežurēja divi vīri, abi lieli un plecīgi, abi ģērbušies smilškrāsas formastērpos ar krēmkrāsas kovboju cepurēm galvā un dzēra kafiju no krūzēm, kas bija rotātas ar Maikla Heinsa siluetu. Abi pārsteigti pacēla galvu, kad durvīs parādījās Kamelja. Viņi uzreiz ievēroja eleganto pelēko uzvalku, sudrabaino kaklasaiti un lielpilsētas iedzīvotāja ārieni. Sejās parādījās nicinājums, taču to nomainīja nedabiski smaidi.

— Kā var’ jums palīdzēt? — garākais apjautājās nepieceļoties. — Kungs, — viņš piebilda ar zīmīgu smīniņu.

Kameljam radās priekšstats, ja tu neesi heinsvilietis, ar tevi var nerēķināties. Tad telpā iesteidzās Meļa, un abi spēkavīri, krēsliem čīkstot pret koka grīdu, uztrausās kājās. Lai arī Meļa nebija savējā, viņa tomēr bija izteikti sievišķīga, un to saskatīja pat šie lempji.

Kamelja pazibināja savu Ņujorkas policijas departamenta zīmotni un redzēja, kā vīri iekšēji atkāpjas.

— Izmeklētājs Marko Kamelja, — viņš mierīgi noteica, apzinādamies, ka pamatīgi pārsteidzis abus policistus. Ņujorkas policijas departaments bija gaismas gadu attālumā no Heinsvilas iecirkņa. — Un tā ir Melba Meridjū, mana... ē... palīdze.

Meļa uzmeta viņam pārsteiguma pilnu skatienu, ko Kamelja apzināti neņēma vērā. Sapratusi mājienu, viņa sabāza rokas ādas jakas kabatās un centās izskatīties cik vien iespējams vīrišķīga un policejiska, lai arī, atceroties nabaga sārt-vaidzīti Brotski ar rudo cekuliņu, kas atgādināja vidusskolnieku, viņai nācās apvaldīt smieklus.

—Jā-ā, ē-ē, un kā mēs varam palīdzēt, izmeklētāj? — Viri piesardzīgi sniedza roku pāri nodalījumam.

— Mierīga nakts, vai ne? — Kamelja aplaida skatienu apkārt glīti iekārtotajai telpai; te neredzēja nekādu nekārtību, nebija ļodzīgu izskatāmo dokumentu kaudžu uz saskrāpētiem galdiem, nemanīja pusizdzertas kafijas krūzes un iesāktas cepumu paciņas. Un nedzirdēja ne skaņas, kas traucētu klusumu, vienīgi paša balsi.

— Heinsvila ir mierīga vieta.

— Pakļaujas likumiem, ko?

— Jā, ser. Lepojamies ar to.

Stiprinieka tēraudzilās acis sastapās ar Kameljas sicīlieša brūnajām ciešā skatienā.

— E-ē... kafiju, cienītā? — Policists pamāja uz eleganto hromēto kafijas automātu.

— Nē, paldies.

Meļa uzzibināja savu starojošo smaidu, un Kamelja varēja derēt, ka puiša ceļi saļodzījās. Viņš vēroja policistu iegrimstam mīksti polsterētajā kabineta krēslā, it kā viņam būtu trāpīts ar kaujas cirvi. Kamelja plati pasmaidīja.

— Es gan labprāt iedzertu tasi kafijas, tas bija tāls brauciens.

Neviens no abiem policistiem nepakustējās, un Kamelja ar nopietnu sejas izteiksmi atspieda rokas pret barjeru.

— Es teicu, ka labprāt dabūtu kafiju, — viņš klusi atkārtoja, tomēr kaut kas viņa balsī vai skatienā lika abiem vīriem pielēkt kājās.

— Jā, ser. Ienāciet, lūdzu, iekšā, apsēdieties! Džeb, paskaties, vai vari uz ātro sadabūt kādus cepumus. Vai smalkmaizītes. Man domāt, ka tajā kastē uz ledusskapja vēl jābūt.

Barjera tika pacelta, un viņiem bija ļauts iziet cauri; atvērās necaurredzamā stikla durvis uz kabinetu, tika piedāvāti krēsli un uz galda aši uzliktas kafijas tases ar cukura trauku, kas bija pieskaņots Maikla Heinsa krūzēm, un īsts krējums atbilstošā kanniņā.

— Eleganti, — Kamelja atzina. — Mums gan Ņujorkā nav pieskaņoti trauku komplekti.

— Heinsvila ir tūristu iecienīta pilsēta, izmeklētāj Kamelja, — viens no spēkaiņiem sacīja. — Mēs cenšamies, lai tā izskatītos tiešām skaisti — pat policijas iecirknī.

— Līdz pēdējam sīkumam, — Meļa piebilda, nepieskardamās kafijai; viņa bija pārāk nogurusi, lai to dzertu. Meļa bažīgi domāja, kā klājas Edām, un vēlējās tikt ārā no iecirkņa, lai varētu piezvanīt uz slimnīcu. Bet tad viņa atcerējās, ka tiek uzskatīta par Kameljas palīdzi un tieši Eda dēļ viņi atrodas šeit. Viņa izslējās krēslā taisni un bija gatava pierakstīt.

— Es esmu šerifs Daksberijs, un tas ir pilnvarotais Hi-giss. Sakiet, ser, kā Heinsvilas policija var palīdzēt Ņujorkas policijas departamentam?

Abi apsēdās otrpus galdam un, pēc Kameljas domām, izskatījās tik vienādi kā dvīņi. Galvā joprojām viņiem bija kovboju cepures, sejas bija platas un sarkanas, acis palsi zilas, ūsas gaišas. Ja krēmkrāsas kovboju cepures nomainītu ar melnām platmalēm, viņi izskatītos kā sliktie tēli no veca vesterna.

— Vai esat kādreiz dzirdējuši par tādu Edu Vinsentu?

— Vinsents? — Daksberijs atbildēja abu vietā. — Nē, ser, nevaru teikt, ka būtu dzirdējis. Te nedzīvo neviens ar tādu uzvārdu, lai gan mums, protams, ir diezgan daudz tūristu, te brauc spēlēt golfu, atpūsties. Viens no labākajiem

TenesI štata septiņdesmit diviem golfa laukumiem, — viņš lepni piebilda.

Kamelja pamāja.

— Es pats nespēlēju golfu. Eds Vinsents apgalvo, ka esot šeit uzaudzis, kādā divistabu mājelē kalnu nogāzē. Viņiem bijusi liela ģimene — brāļi, māsas. Tam vīrietim tagad ir pāri četrdesmit. Viņš dzīvoja šeit, pirms Heinss bija attīstījis šo pilsētu.

— Neatceros tādu uzvārdu, — Higiss apjucis noteica.

— Te ir viņa fotogrāfija. Varbūt tā palīdzēs rosināt jūsu atmiņu.

Meļa vēroja, kā abi vīri pētīja fotouzņēmumu. Viņai sirds grasījās lēkt pa muti ārā. Viņiem noteikti jāzina Eds! Kā viņi varēja uzaugot neievērot Edu? Viņš bija tik liels, tāds pats kā viņi, ak Dievs, viņi laikam visi te aug tik lieli...

Daksberijs pasniedza fotogrāfiju atpakaļ Kameljam, papurinot galvu.

— Vai kāds no Ņujorkas lielajiem dūžiem?

— Jā, kāds. — Kamelja atlika fotogrāfiju atpakaļ kabatas portfelī. — Bet jūs nekad neesat par viņu dzirdējuši, ko?

— Izmeklētāj, te pie mums nav lieli dūži. Man domāt, Maikls Heinss bija lielākais, ko mēs zinājām. Nomira pirms gadiem desmit vienpadsmit. Tomēr viņa bilde ir visur. Tā kā ģerbonis, kā no veciem ciltsrakstiem Anglijā. Jā, ser, Maiklam Heinsam nebija titula, bet viņš noteikti bija īsts muižkungs šeit. Ja nebūtu viņa, nebūtu ari Heinsvilas.

* * *

— Es atturējos pateikt: “Un kas to nožēlotu,” — Meļa sacīja Kameljam, kad abi pa lietu skrēja atpakaļ uz mašīnu.

— Man šī vieta uzdzen drebuļus. Es pat nevaru iedomāties, ka Eds te ir dzīvojis.

— Viņš te nav dzīvojis. Viņš dzīvoja vecajā Heinsvilā, kad tā vēl nebija kļuvusi par sirreālu pilsētu.

Kamelja izskatījās nopietns. Viņš nebija pavirzījies ne soli. Nu vajadzēja ķerties pie kā cita, kārtīgi pārdomāt taktiku. Velns ar ārā, viņš bija iztēlojies, ka tas būs tik viegli. Viņš pameta acis uz Melu, kas bija sagumusi viņam blakus pasažiera sēdeklī. Meļa izskatījās tikpat nomākta kā viņš.

— Zinu, kas mums tagad vajadzīgs, — Kamelja sacīja,

— jāiedzer kāda glāzīte, pēc tam jāuzēd.

— Jā-ā, — Meļa piekrita smalkā, stingā balstiņā. — To es labprāt.

Heinsvilas viesnīcas kantri klubs izskatījās tāds pats kā visa pārējā Heinsvilā. Arī tas bija celts no teicamiem sarkaniem ķieģeļiem un papildināts ar baltu dēļu dekoratīvo apšuvumu, apkārt zaļoja lekns mauriņš, kura puķu dobes atgādināja kareivju ierindu; Melai ienāca prātā, ka puķes laikam baidās noliekt galvas lietusgāzē, jo tad varētu tikt iznīcinātas.

Kamelja izpildīja pierakstīšanās formalitātes, un viņi devās uz bāru; tas likās ļoti mājīgs, iztapsēts ar sarkanu samtu, mākslīgā uguns dzirksteļoja tik līksmi, cik vien tas iespējams masīvā, ar akmeņiem apkrautā kamīnā.

Viņi pasūtīja mīlīga izskata jaunam bārmenim dzērienus — Meļa izvēlējās kokteili “Cosmopolitan”, Kamelja — alu. Uzsēdušies uz augstajiem ķebļiem, katrs nogrima savās domās.

Meļa iedzēra malku kokteiļa. Jaunais bārmenis bija uz-trāpījis tieši tādu, kāds viņai patīk, — nedaudz dzērveņu sulas, vēl mazāk laima; degvīns bija “BelvedcreTas bija pirmais patīkamais notikums šajā dienā, un viņa uzsmaidīja bārmenim. Tad viņa aizgāja pie telefona un piezvanīja uz slimnīcu. Savukārt Kamelja zvanīja uz savu policijas iecirkni.

Nebija nekādu jaunumu: Eda stāvoklis bija bez pārmaiņām, nedz sliktāks, nedz labāks; Eda Vinsenta uzbrucēja lieta arī nebija pavirzījusies uz priekšu.

Kamelja izdzēra alu un pasūtīja viskiju. Viņš drūmi raudzījās glāzē. Dzēriena krāsa atgādināja Melas acis, viņš zagšus pavērās sāņus. Zem viņas acīm atkal bija manāmi sārti violetie riņķi, viņa žāvājās. Meļa izskatījās pagalam pārgurusi, un viņš izdvesa vēl vienu nopūtu.

— Es esmu pārāk piekususi, lai justos izsalkusi, — Meļa sacīja, knibinādamās ap zemesriekstiem. — Neko vairāk negribas — tikai iekrist gultā un aizmigt.

Viņš pamāja.

— Varbūt rīt būs veiksmīgāka diena.

Meļa neteica neko, taču Kamelja zināja, ka arī viņa cer to pašu. Viņa izdzēra savu kokteili, nošļūca no augstā sola, viegli nomutēja uz vaiga, novēlēja labu nakti un, pirms Kamelja spēja attapties, jau bija pusceļā uz durvīm.

— Kā tad paliek? Cikos lai es jūs modinu? — viņš uzsauca nopakaļ.

— Modināt? Ai, tad pat, kad jūs pieceļaties. Jūs diktējat kārtību šeit, Kamelja, es esmu jūsu palīdze. Atceraties?

Viņš smaidot vēroja Melu līgani izsteidzamies pāri vestibilam uz liftu. Viņam gan būtu gribējies, lai viņa paliek un iedzer vēl kādu kokteili. Tad viņš nopūtās un pasūtīja vēl vienu viskiju — lai paturētu prātā Melas acu krāsu.

Saņēmies viņš aši uzgrieza mājas telefona numuru.

32

Nākamajā rītā agri Kamelja vienatnē brokastoja koši iekārtotā, ar istabas augiem dekorētā ēdamzālē; no pastiprinātājiem skanēja mūzika. Viņu apkalpoja jauna viesmīle plandošos sarkanos svārkos un baltā batista priekšautiņā; arī viņai bija mīlīgs skatiens un žilbinoši balts smaids, likās, ka tas ir obligāts nosacījums Heinsvilā. Kamelja prātoja, no kurienes šie cilvēki tiek vervēti.

— Jūs esat šejieniete? — viņš apjautājās, kad viesmīle pieņēma pasūtījumu.

— Nu kā tad! Mana ģimene dzīvojusi šeit jau trīs paaudzēs.

Viņš pamāja.

— Tad varbūt esat dzirdējusi par to vīru, Edu Vinsentu?

— Vinsents? Nē, neesmu gan, kungs. Tas nav šejieniešu uzvārds, un ticiet man, es pazīstu visus. — Viņa iesmējās, parādot savus žilbinoši baltos zobus, un Kameljam atkal likās, ka viņš ir kādā nereālā vidē.

— Mjā, šeit viss ir tiešām skaists, — viņš noteica, paņemdams viesmīles pasniegto vietējo laikrakstu. “The Hainsvillc Gazettey. Kā gan citādi tā varētu saukties, Ka-melja nodomāja ar sāju smīnu.

Viņš pārlapoja to, ēzdams ideāli ceptās olas ar maigo šķiņķi un mazliet apnicīgo virtuli, kam gan nebija nekā kopīga ar cieto bulciņu, pie kuras viņš bija pieradis Ņujorkā. Klāt piedzēra maigu kafiju, kurā diemžēl bija par maz kofeīna, turklāt tā likās mazliet par vēsu; tad viņš atkal pievērsās avīzei.

Nosaukumu papildināja uzraksts, kas lepni vēstīja — “PIECDESMIT GADUS INFORMĒJAM HEINSVILU”, bija norādīta arī adrese — Trešajā ielā.

Parādījās Meļa, un Kamelja piecēlās kājās. Viņa izskatījās atspirgusi un spara pilna, ar savu melno jaku, īsajiem svārciņiem un īsajiem augstpapēžu zābaciņiem nekādi neiederēdamās starp istabas augiem.

— Vismaz tagad es zinu, ar ko šorīt sākt, — Kamelja ierunājās sasveicinoties.

— Ak tā? — Meļa uzzibināja savu žilbinošo smaidu. — Labs ir, mīļumiņ, iesim! — Viņa paņēma Kamelju zem rokas, un abi devās ceļā. Vēl vienu reizi.

“The Hainsvillc Gazette” redakcija bija izvietojusies, šķiet, vecākajā pilsētas ēkā; patiesību sakot, izskatījās, ka tās piecdesmit gadu ilgajā darbībā nav izkustināts ne puteklītis.

Kamelja paskaidroja sava nāciena iemeslu sirmai sievietei aiz letes; viņa noteikti nepiederēja pie tūristu pievilināšanai saaicinātās “Disnejlendas komandas” — likās asa un turklāt nīgra.

— Nikad nav dzirdēj’s par tād\ — Viņa strupi attrauca, šķirstot papīrus uz letes.

Meļa skumji nodomāja, cik šaurs jēdziens tomēr ir popularitāte. Šeit neviens pat nebija dzirdējis par Edu, neviens nezināja, ko viņš paveicis, cik viņš labs. Viņiem bija vienalga.

Pat tad, kad Kamelja uzstāja, lai pārskata pierakstus, sākot no laika perioda pirms četrdesmit gadiem, atklājās, ka sievietei ir taisnība — nekur nebija pieminēta Vinsentu ģimene.

— Es tak jums teic’! — viņa uzsauca, kad abi devās prom, šķaudīdami no putekļiem un šīs sievietes indīgā toņa.

— Manuprāt, ja Eds šeit tiešām ir dzīvojis, visprātīgākais, ko viņš varēja izdarīt, bija tikt no šejienes prom, — Kamelja ierunājās, kad abi gāja pāri ielai uz mašīnu. Pie priekšējā stikla bija piestiprināts sārts paziņojums par neatļautu mašīnas novietošanu, un Kamelja aizkaitināts to norāva nost. — Un tā esot atsaucības izrādīšana tūristiem!

— Jūs esat policists, varat to nokārtot! — Meļa noķiķi-nājās.

— Es esmu policists, kas pakļaujas likumiem, — viņš attrauca dzelžainā balsī. — Es apmaksāju savus soda talonus.

Viņa sacēla uzacis un savilka lūpas, lai apvaldītu smaidu.

— Uz kurieni tagad dosimies?

— Nāciet man līdzi, — Kamelja sacīja, iekāpdams mašīnā.

Rātsnamam bija autostāvvieta, vismaz tur viņš neriskēja dabūt vēl vienu soda talonu. Iekšpuse bija tikpat izsmalcināta kā fasāde — sienas klāja ozolkoka paneļi, grīda bija no melnbalta marmora šaha rakstā, doriskās kolonnas rotāja zeltījumi. Sekretāre pastāstīja, kur atrodas Zemesgrāmatu nodaļa, un viņi devās pa mazpilsētas varas iestādes nebeidzamajiem koridoriem, līdz beidzot atrada to.

Kamelju vairs nepārsteidza tas, ka provizoriskā pārbaudē neatklājās nekādi ieraksti uz “Vinsentu” uzvārda. Taču tad viņš nolēma ķerties pie lietas nopietnāk. Viņš pārlūkoja visu apkārtnes zemesgabalu iepriekšējo īpašnieku uzvārdus un datumus, kad viņi tos pārdevuši Maiklam Heinsam.

— Izskatās, ka visi līdz pēdējam ir pārdevuši savus īpašumus Heinsam, — Meļa, pagalam piekususi, beigās secināja.

— Tikai viens ne — Farars Rogans. Viņa zemesgabals

— pieci akri — iegūts aizmuguriska sprieduma ceļā, kopsummā par vienu dolāru. Nu, vai jums tas neliekas mazliet dīvaini, ja visi citi dabūja pāris tūkstošu?

— Un kā jūs domājat, kas notika ar Fararu Roganu? — Meļa jautāja, necik daudz necerot uz atbildi.

— Apjautāsimies un noskaidrosim, — viņš īsi paziņoja.

Viņi devās atkal uz avīzes redakciju, un sirmā sieviete

nebūt neizskatījās iepriecināta, abus ieraugot. Te neredz mīlīgus, atsaucīgus un baltzobainus smaidus, Meļa nodomāja un pameta acis rokas pulkstenī — viņa atkal gribēja piezvanīt uz slimnīcu, kaut arī jau bija sazinājusies agri no rīta. Un tik ļoti vajadzēja dzirdēt Railijas balsi, Herietu... Ak Dievs, viņa ir izkritusi no savas dzīves ritma. Ko viņa te meklē? Dzenas pakaļ meža zosīm, kad vajadzētu atrasties kopā ar cilvēkiem, ko viņa mīl, pat ja tāpēc nāktos uzturēties abos krastos.

Sieviete saviebās, kad Kamelja pazibināja savu zīmotni.

— Es nezināju, ka jūs esat no policijas, — viņa zūdījās.

— Protams, es atceros Roganus. Ar viņiem notika kāds nelaimes gadījums, es nevaru atcerēties, kāds. Jā, kungs, — viņa piebilda, tagad izrādīdama cieņu, — es jums pateikšu, kur meklēt arhīva materiālus.

Pēc neilga laika viņa atrada atbilstošo laikrakstu. Tur tas bija rakstīts ar lieliem, izceltiem burtiem.

Ziņa par Fararu Roganu un viņa ģimeni bija pirmajā lappusē.

33

“The Hainsville Gazette” bija ievietots izplūdis fotoattēls, kurā bija redzama gruzdošu krāsmatu kaudze un paraksts — “ROGANU ĢIMENE TRAĢISKI IET BOJĀ UGUNSGRĒKĀ”. Zem tā bija teksts:

***

Ugunsgrēks iznicinājis Farara Košana baļķu namiņu, nogalinot viņu un visu ģimeni —sievu Elīnu, meitas Honoru un Greisu, dēlus Dzaredu, Dzēsi un Teo. Dzīvs palicis tikai viens no dēliem, Mičels,jo tobrīd atradies Heinsvilas bārā.

Nav skaidrs, kāpēc izcēlies ugunsgrēks, taču šerifs uzskata, ka vainojama varētu būt vecā krāsns — Mies zinājis teikt, ka māte aukstās naktīs to parasti pārkurinājusi. Liesmas bijušas tik spēcīgas, ka pat lietusgāze tās nav varējusi apslāpēt.

Dievkalpojums Roganuģimenei notiks Piemiņas kapelā sestdien no rīta pulksten desmitos. Mies uzaicinājis visus, kas pazinuši viņa ģimeni, nākt atvadīties.

Maikls Heinss nolēmis palīdzēt Rojjanu dēlam Micam, kurš vienūjais palicis dzīvs, piedāvājot viņam darbu savā firmā.

★ ★ ★

Sestdienas laikrakstā bija vēl viena fotogrāfija; tajā bija redzams bērinieku pūlis ar godbijīgi noņemtām cepurēm stāvam pie septiņu vienkāršu priedeskoka zārku rindas. Uz katra no tiem gulēja milzīgs kallu pušķis; paraksts vēstīja, ka ziedus atvēlējis Maikls Heinss.

— Uz kurieni tagad dosimies? — Meļa jautāja, iekāpjot mašīnā. Atkal lija, pret priekšējo stiklu triecās lielas šaltis, cietas kā skrotis. Viņa nodrebinājās, atcerēdamās orkāna nakti.

— Uz Heinsvilas kapiem, — Kamelja paziņoja. — Lai pārliecinātos, ka visi joprojām ir tur un Heinss nav izracis viņus ārā, lai varētu safabricēt kaut ko no jauna.

— Jūs domājat, ka viņš ir tik nelietīgs?

— Sapuvis līdz pašiem pamatiem, varu likt galvu ķīlā.

— Nu, un kas tad notika ar Miču? Vai jūs domājat, ka viņš ir kaut kā saistīts ar ģimenes bojāeju? — Melai pēkšņi ienāca prātā kāda doma, un viņas acis iepletās. — Ak Dievs, jūs taču nedomājat, ka Mičs ir tas pats Eds un ka viņš nomainījis vārdu, jo...

— Jo nogalinājis viņus? — Kamelja paraustīja plecus, iestūrējot mašīnu pa kapsētas kaltajiem dzelzs vārtiem; blakus tiem uz diviem akmens bluķiem iespiestais uzraksts ar lieliem zeltītiem burtiem smalkjūtīgi vēstīja, ka tā ir “Heinsvilas atdusas vieta”. — Ko es varu jums pateikt, mīlulīt? Ko jūs gribat dzirdēt? Ka tas, ko es domāju, varētu būt patiesība?

Mcla truli raudzījās uz priekšu. Eds? Viņas Eds varētu būt slepkava?! Viņa atgāzās atpakaļ savā sēdeklī. No šīs domas vēderā sagriezās, prātam tā likās nepieņemama, visa viņas būtība atvairīja šādu iespēju.

— Nē, — viņa iesaucās, — sasodīts, Marko Kamelja, jūs mani nemūžam par to nepārliecināsiet!

Viņš pamāja.

— Labi, labi. Pagaidīsim un paskatīsimies, kas mums vēl atklāsies.

Meļa klusēdama nostājās blakus Kameljam un, lietum gāžot, raudzījās uz vienkāršo marmora kapakmeni. Vārdi bija iegravēti akmenī, taču zelta kārtiņa uz burtiem jau sen nodilusi, tagad bija gandrīz vai neiespējami salasīt vārdus, labi saglabājies bija vienīgi augšējais uzraksts “ROGANI”.

— Septiņi vārdi, — Meļa teica, norijot asaras un izšņaucot degunu. — Un neviens no tiem nav Eds. — Viņa jutās briesmīgi — nosalusi, izmirkusi un zaudējusi cerības. Viņa labprāt atrastos, vienalga, kur, tikai ne tur, un tikai ne kopā ar Kamelju, kas stāstīja viņai ko tādu, ko viņa negribēja zināt. Patiesību, viņas smadzenes uzstāja, taču viņa atkal to noraidīja. Nē, nē, nē, nemūžam! Mans Eds nav slepkava!

Kad abi vēlreiz ieradās šerifa iecirknī, Daksberijs neizskatījās sajūsmināts. Tomēr viņš izrādīja atsaucību, kad viņi apjautājās par Roganu ģimenes traģēdiju un izdzīvojušo dēlu Miču.

— Visi zināja Roganus. Jauka ģimene, — viņš domīgi sacīja. — Vienīgi tas dēls, Mičs... Vēlāk izrādījās slīpēts tips. Pilsētā klīda baumas, ka viņš ir kaut kā ar to saistīts.

— Ar ģimenes bojāeju, jūs gribat teikt? — Kamelja saausījās.

— Paklau, tās bija tikai baumas. Tomēr daži teica, ka tā bijusi slepkavība. Nekas netika pierādīts, un viņš aizgāja strādāt pie Maikla Heinsa. Pamatīgi apkrāpa Heinsu. Zaga visu, kam vien tika klāt. Pazuda no šejienes, atstājot Heinsu kreditoru varā. Kad beidzot viņu pieķēra, kādu laiku nosēdēja, bet es gan dzirdēju, ka pavisam drīz atgriezies atpakaļ biznesā. Ar naudu kabatā. Jā-ā, tas tik bija puisītis, tas Mies Rogans, — Daksberijs piebilda — daļēji ar apbrīnu.

★ ★ ★

Atceļā uz Heinsvilas viesnīcu abi brauca klusēdami, katrs aizņemts ar savām domām.

— Piedodiet, — Kamelja sacīja, kad cauri tumsai pavīdēja viesnīcas ugunis. — Es negribēju nomelnot Edu. Taču pašlaik notikumi ved viņa virzienā. Tie gan ir tikai netieši pierādījumi un var būt galīgi nepareizi. — Viņš atpleta rokas un paraustīja plecus.

— Ir jau labi, — Meļa stingi atsaucās, taču viņš zināja, ka nav vis, un nopūtās.

— Nāciet, iedzersim, — viņš pēkšņi uzaicināja. — Mums jāparunā.

Viņi devās uz bāru — nosaluši, izmirkuši, nomākti un satraukti. Pasūtīja tos pašus dzērienus, ko iepriekšējā dienā, alu un kokteili “Cosmopolitan”. Un atkal jaunajam, mūžam smaidīgajam bārmenim izdevās sajaukt īsto sastāvu. Arī šodien Meļa devās zvanīt uz slimnīcu. Stāvoklis bija bez pārmaiņām; Kamelja savukārt zvanīja uz savu iecirkni, lai uzzinātu, kas jauns noskaidrojies. Šoreiz likās, ka viņš aizkavējas ilgāk.

Viņš uzmanīgi klausījās, kamēr Meļa lēnām malkoja kokteili un knibinājās ap zemesriekstiem. Braukājot apkārt, viņi bija piemirsuši paēst pusdienas, un viņa jutās izsalkusi.

Meļa dzirdēja, kā Kamelja paziņo par Miču Roganu un liek pārbaudīt kompjuterizētajā datu bāzē. Viņa vēroja Ka-melju, cenšoties uzminēt, ko viņam stāsta pa telefonu, taču vīrieša sejas izteiksme neko neizteica, atbildes tāpat. Beidzot viņš atgriezās bārā, iedzēra krietnu malku alus un pasūtīja viskiju.

— Vai esat kādreiz dzirdējusi par tādu Džordžu Arten-ski? — Meļa papurināja galvu. — Valsts datu bāze piemeklējusi ļoti līdzīgu personu jūsu sastādītajam fotorobotam. Mēs domājam, ka tas ir viņš.

Meļa nosarka un piespieda roku pie sirds.

— Jūs noķērāt viņu?

— Vēl ne. Bet mums ir pietiekami labs priekšstats, kas viņš ir. Protams, tagad viņš lieto citu identifikācijas karti, mitinās kaut kur citur, varbūt pat uzsācis pavisam jaunu dzīvi. Artenskis bijis algots slepkava, viņš bijis nolīgts to izdarīt, tagad esmu gatavs uz to derēt.

— Bet kāpēc? Kāpēc kādam būtu vajadzīga Eda nāve?

Viņa joprojām to nesaprata, negribēja uzzināt, ka Eds

varbūt nav jaukais, laipnais, mīļais vīrietis, kāds līdz šim licies. Tomēr šoreiz Kamelja bija saudzīgāks.

— Tieši tas mums vēl jānoskaidro. Taču mēs negribam šo algoto slepkavu iebaidīt un iedzīt pagrīdē, mēs gribam, lai viņš domā, ka ticis sveikā cauri.

— Bet tā taču ir! — Meļa iesaucās.

— Līdz šim ir bijis, — Kamelja piekrita, — bet ilgi tā nebūs. Pagaidām mēs vēl nerādīsim viņa foto televīzijā, taču tas ir katrā policijas iecirkņa datorā visā valstī, un kāds kaut kur noteikti viņu pazīs. Tas nebūs ilgi jāgaida, varat uz to paļauties.

— Vai tiešām, Marko?

Meļa saņēma viņa roku. Vīrieša cirksni caurstrāvoja saviļņojuma trīsas gluži kā silta bulta. Viņš aizgriezās un iedzēra krietnu malku viskija.

— Vai tiešām varu uz to paļauties? — viņa lūdzoši piebilda, iedomādamās, ka justos daudz drošāk, ja algotais slepkava būtu aiz restēm. Un, kaut ari pie Eda cauru diennakti dežurē miesassargi, viņš būtu daudz mazāk apdraudēts.

— Pilnīgi noteikti. — Kamelja paspieda Melas plaukstu un nemanāmi atvirzīja savu roku. — Un mēs gribam, lai Eds būtu dzīvs un ņiprs. — Viņš nepateica līdz galam — “lai mēs varētu uzzināt patiesību par to, kas noticis” —, bet tas jau viņam nebija jāsaka.

Meļa bija neticami attapīga un tik sasodīti skaista — pat tad, kad slaidais kakls bija noliekts, galva nokārta, āda tik bāla un redzami nosalusi. Marko izmisīgi vēlējās pastiept roku un noglāstīt kakla aizmuguri, kur maigie, zeltainie mati veidoja lejupejošu bultiņu, viņš gribēja ieelpot Melas smaržas... Jēziņ, viņš taču ir savā postenī, par ko, ellē ratā, viņš domā?... Un tomēr — kāpēc tad viņš atveda Melu uz šejieni? Kamelja šo domu atvairīja tālākos prāta apcirkņos; viņš, tāpat kā Meļa, nevēlējās zināt patiesību.

— Vai esat dzirdējusi par tādu jaunkundzi, vārdā Doro-tija Džefersone Divāla? — viņš apjautājās. Meļa atkal papurināja galvu. — Es arī ne. Viņa zvanījusi no pansionāta, kas ir netālu no Cārlstonas. Esot teikusi, ka viņai ļoti steidzami jārunā ar mani par Edu Vinsentu. Nerunāšot ne ar vienu citu.

— Kā viņa zināja par jums?

— Varbūt redzējusi televīzijā. Vai arī lasījusi par šo lietu avīzē. Lai nu kā, ir vērts pamēģināt. Mēs rīt brauksim uz Cārlstonu, pārbaudīsim pludmales māju un parunāsimies ar vietējo šerifu. Apciemosim arī Dorotijas jaunkundzi. Paskatīsimies, kas viņai sakāms.

— Labi. — Jau bija vēls. Melai galvā dunēja, viņa bija saaukstējusies, šņaukājās un neko vairāk nevēlējās kā likties gultā vai arī braukt atpakaļ uz Ņujorku pie Eda. Ak, Ed, mīļumiņ, es noskaidrošu, kas to izdarīja, tici man... Es zinu vienīgi to, ka tas nebiji tu... — Piedodiet, Marko, — viņa ierunājās, — nekāda vakariņošana ar mani nesanāks. Es palūgšu, lai man atnes uz istabu buljonu ar siera grauzdiņiem. Tieši to, ko man mamma deva, kad es biju maziņa un jutos slikti.

— Ir jau labi. Arlabunakti, mazulīt, izgulieties labi! — Atkal viņa viegli noskūpstīja Kamelju uz vaiga, bet šovakar nesmaidīja. Kamelja nopūtās. Viņš bija sabradājis Melas sapņus.

Un šis notikumu ritējums bija tik tāls no viņa paša sapņiem par zvaigžņu apmirdzētām naktīm un siltām, savandī-tām gultām, ka viņš plati pasmaidīja. Viņš atradās pseidotū-risma mazpilsētā, ārā valdīja piķa melna tumsa, lietus gāza kā no spaiņa, sieviete, kurā viņš bija iemīlējies, bija devusies prom šņaukādamās, ar papīra mutautiņu paciņu rokā, lai pasūtītu vakariņas numurā sev vienai.

Vistas buljons un grauzdiņi. Kamelja vēlējās, kaut viņam pietiktu ar kaut ko tādu, lai justos labāk.

34

Viņi lidoja uz Čārlstonu. Kājām tikpat kā nebija vietas, un Meļa sēdēja, ceļus pierāvusi gandrīz vai zem zoda, acis cieši aizvērusi, ar drudža sārtumu vaigos. Pāris reižu, kad viņa ierunājās, atbildot uz Kameljas jautājumu par pašsajūtu, balss skanēja kā aizsmacis čuksts.

Te tev nu bija romantika, Kamelja nodomāja, iekšēji pasmaidot. Varētu teikt — tas ir Dieva sods vīram, kas grasās spert kļūmīgu soli. Tomēr viņam likās, ka cietēja ir Meļa.

Viņš palūdza stjuartei karstu tēju un uzstāja, lai Meļa to izdzer un lieto ari viņa nopirktās pretgripas tailenola tabletes.

— Paldies! — Meļa neskanīgi nočukstēja.

— Brīnumaina skaņa, — viņš sāji noteica.

— Kāda?

— Jūsu balss. Apmēram kā smilšpapīrs uz sarūsējuša dzelzs gabala.

Viņa nospurcās un iedzēra malciņu tējas. Tā bija gandrīz karsta, īsti lidmašīnu stilā.

— Es jau biju sākusi jūs neieredzēt, jūs to zināt?

Kamelja sāniski ieskatījās Melas mirdzošajās brūnganajās acīs.

— Par ko? — viņš nevainīgi apjautājās. — Par to, ka aizvedu jūs uz pasaku pilsētu, aprūpēju, cik vien labi šeit tas iespējams? Pirku kokteiļus, cik vien jūs gribējāt? Apgājos ar jums kā ar dāmu?

— Paldies par to, — Meļa nočukstēja, aizsmakums viņu dīvainā kārtā vērta vēl seksīgāku, tas pievilka tāda veida vīriešus kā viņš un Eds Vinsents.

— Tieši par ko?

— Par to, ka apgājāties kā ar dāmu.

Abu acis atkal sastapās, un Kamelja mulsi novērsās.

— Ņemiet par labu, — viņš sacīja, taču viņam šķita, ka Meļa nojauš viņa izjūtas. Viņš domāja par Klaudiju, savu mūža mīlestību, savu bērnu māti, sievieti, kas viņam nozīmēja visu. Ko viņš te dara, trīsdesmit tūkstošus pēdu augstumā virs zemes, lidmašīnā, kopā ar citu sievieti? Kas viņam uznācis? Viņš nekad nebija sapratis sānsoļus laulībā, it īpaši, ja tiem ir gadījuma raksturs; nekad neticēja, ka īslaicīgā fiziskā bauda spētu jebkad atsvērt drausmīgās sāpes, ko tas varētu nodarīt mīļajam cilvēkam, kas dāvājis savu uzticēšanos. Un joprojām to nesaprata. Viņš zināja tikai to, ko pats juta.

Kad viņi nokļuva Cārlstonā, spīdēja saule. Pēc jūras smaržojošais gaiss, debesu zilgme un maigās vēja pūsmas uzlaboja abiem garastāvokli; Kamelja aizrāvās tik neprātīgi, ka izīrēja “Chrysler” ar nolaižamu jumtu, un viņi, juzdamies kā pusaudžu pārītis, brauca cauri pilsētas nomalei, matiem plīvojot vējā.

Fērlendas pansionāts bija dārgs un pirmšķirīgs dzīvojamais komplekss veciem un nevarīgiem ļaudīm. Acij tīkamā mūra ēka bija izvietojusies uzkalna virsotnē, no tās pavērās grandiozs skats uz lauku ainavu; grantētais iebraucamais ceļš lokveidā apliecās ap iespaidīgo lieveni. Augstās divviru durvis bija plaši atvērtas saules stariem un atklāja skatienam pulēto vestibilu, kuru no abām pusēm spoži apgaismoja lieli logi.

Kamelja brīdi pasēdēja, vērdamies uz ēku.

— Ar valsts garantēto veselības aprūpes finansējumu tādā netikt, — viņš secināja. — Tas dārgi maksā. Mūsu Doro-tijas jaunkundze acīmredzot to var atļauties.

Viņi iegāja vestibilā un devās līdz gaiteņa galam, kur pieklauvēja pie krāšņām zilām durvīm ar uzrakstu “Birojs”.

— Nāciet iekšā! — atsaucās patīkama, dziedoša dien-vidnieces balss.

Patīkamās balss īpašniece bija simpātiska pusmūža sieviete ar kupliem sirmiem matiem, kas bija saņemti atpakaļ ar zilu samta matu stīpiņu. Viņa bija neliela auguma un mīlīgi apaļīga, uz sejas neredzēja nekādu kosmētiku, vaigi bija sārti kā āboli, zaļganās acis aiz mazajām brillītēm metāla rāmjos smaidīja.

— Sī noteikti nav no sirreālās pilsētas, — Meļa čukstēja.

— Tāpēc ka tagad esam Reālvilā, nevis Heinsvilā, — Kamelja atčukstēja. — Sveicināta, kundze! Es esmu izmeklētājs Marko Kamelja no Ņujorkas policijas departamenta. — Viņš pazibināja zīmotni, un viņa to uztvēra pavisam mierīgi, aiz cieņas noelšoties.

— Ak jā, protams. Jūs, vīri, esat tik brīnišķīgi, tik drosmīgi, un jūsu darbs — satraukumu pilns. Jūs vienmēr riskējat ar savu dzīvību citu labā.

Kamelja izdzirdēja Mclas apspiesto smiekliņu un mulsi ieklepojās.

— Tā tas izskatās televīzijā, kundze. Patiesībā mūsu dzīve ir diezgan mierīga. — Tas gan īsti neatbilda īstenībai, taču viņš nebija vīrietis, kas izceltu sevi tur, kur tas nav vajadzīgs. Viņš atkal saklausīja Melas smiekliņu un aši piebilda. — Tā ir mana palīdze, mis Melba Meridjū.

Atcerēdamās savu jauno lomu, Meļa sabāza rokas kabatās un ieņēma pozu, kas, viņasprāt, atbilda izmeklētāja palīdzei — taisna mugura, zods uz augšu, acis vērīgas, izteiksme barga.

Šoreiz iesmējās Kamelja. Ar saviem īsajiem svārciņiem un garajām kājām viņa izskatījās vairāk pēc šova meitenes, nevis pēc policijas vienības vērtīgas darbinieces.

— Meridjū? — sieviete domīgi pārjautāja. — No senām jaunības dienām es atceros “Meridjū ozolus” Džordžijā. Tā bija brīnišķīga vieta. Bet jūs jau diez vai esat no Dienvidiem, mana dārgā?

Melas acis iepletās.

— Protams, esmu! — viņa sacīja, pārsteigta, cik pasaule galu galā ir maza. — “Meridjū ozoli” bija manas ģimenes dzimtās mājas līdz tam brīdim, kad mums sākās grūti laiki.

Tas izklausījās īsti Skārletas stilā, un Kamelja atkal nespēja novaldīt smaidu, uz ko Meļa atbildēja ar niknu skatienu.

— Mana dārgā, tas ir tik jauki, ka jūs satieku! Un man tiešām žēl dzirdēt, ka jums pienāca grūti laiki. Bet vai tad tā negadījās ar mums visiem, ar visām vecajām labajām dienvidnieku ģimenēm? Iepazīsimies! — Viņa steigšus apskrēja ap savu eleganto antīko rakstāmgaldu. — Raiena Fērlenda. — Viņa sirsnīgi sniedza abiem roku un piedāvāja apsēsties.

— Kā tad es, maza un veca, varu palīdzēt Ņujorkas policijas departamentam?

Viņa smaidīdama vērās abos, un Meļa juta, ka pati smaida pretī. Viņa pazina šo sievieti, viņa bija tieši tāda kā Melas māte, dienvidniece līdz sirds dziļumiem un apveltīta ar attapību, kas ir nomodā zem cukursaldā smaida.

— Jūs vadāt jauku iestādi, mis Fērlenda, — Kamelja pirms ķeršanās pie uzdevuma iesāka ar komplimentiem, lai viņa atmaigtu un izrādītu lielāku atsaucību. — Skats ir varens. Ģimenēm savu mīļo tuvinieku uzturēšana šeit noteikti maksā diezgan pamatīgi.

— Kā nu ne. — Viņa atsmaidīja, sabužinot savus kuplos sirmos matus un sakārtojot sešdesmito gadu Džona Lenona stila apaļās brillītcs. — Ziniet, ir dažas ģimenes, kam izdevās saglabāt naudu. Un diezgan daudz ir tādu, kas uzplaukuši pēdējā laikā. — Viņas saldie smiekli jautri ieskanējās saules pielietajā kabinetā ar persiešu paklājiem. — Protams, mēs visus uzņemam šeit laipni, vai tā būtu vecā nauda vai jaunā. Nevaram atļauties snobisku izturēšanos — galu galā es taču vadu savu uzņēmumu.

Viņas seja atmaiga un skatiens aizklīda tālē.

— Ziniet, tā tas nebija vienmēr. Kas to būtu domājis, ka es, Raiena Fērlenda, dzimusi izsmalcinātu dienvidnieku ģimenē, īsts sešdesmito gadu “puķu bērns”, beigu beigās vadīšu pansionātu veciem ļaudīm? Es biju Vudstokā, — viņa lepni piebilda. — Gleznojām uz ķermeņa, nodevāmies brīvajai mīlestībai un tādā garā... Ak vai, man varbūt to nevajadzēja stāstīt policijai, bet tas viss bija tik sen. Toreiz visi tā darīja. Lai nu kā, — viņa atkal moži uzsmaidīja, — kā varu jums palīdzēt, izmeklētāj?

— Vai Dorotija Džefersone Divāla jaunkundze ir viena no jūsu viešņām?

— Dorotijas jaunkundze? Jā, protams, ir. — Viņas sejā atplaiksnīja uzjautrinājums. — Bet ko tad Dorotija būtu varējusi tādu sadarīt, ka par viņu interesējas Ņujorkas policija?

Meļa apvaldīja smiekliņu, Kamelja tam nepievērsa uzmanību.

— Viņa ir zvanījusi uz manu nodaļu, mis Fērlenda. Uz slepkavību izmeklēšanas nodaļu, — viņš mierīgi piebilda un dzirdēja sievieti klusām noelšamies.

— Slepkavības? Ak nē... Kā tad tas iespējams? Es gribēju teikt, Dorotija nevienu nav nogalinājusi! Viņa jjadiem ilrfi nav atstājusi šo iestādi!

— Neviens viņu neapsūdz, kundze. — Viņš steigšus nomierināja mis Fērlendu. — Tomēr Dorotijas jaunkundze tiešām zvanīja uz manu nodaļu.

— Viņa zvanīja? Kā tad viņa to varēja? Nevienam no mūsu viesiem — šeit mēs visus saucam par viesiem, lai arī daudzi no viņiem faktiski ir pacienti un ārstējas, — nevienam nav pieejams telefons bez uzraudzības. — Viņa piesita pie galvas ar zīmīgu skatienu. — Daži ir mazliet, kā es mēdzu teikt, “apjukuši”. Nekad nevar zināt, ar ko viņi runā pa telefonu. Manuprāt, viņa ir par daudz saskatījusies televīziju, tomēr es nevaru iedomāties, kā viņa tika pie zvanīšanas. Ziniet, viņa ir viena no mūsu vecākajām iemītniecēm, dzīvo pie mums jau gandrīz divdesmit piecus gadus.

Pielikusi roku priekšā mutei, viņa turpināja čukstus:

— Nabadzīte pie mums ieradās ar smagu alkohola atkarību, taču mums izdevās viņu no tās atbrīvot. Bet tagad viņa ir veca, ļoti veca. Deviņdesmit trīs gadi. Kas to būtu domājis, ka viņa tik ilgi nodzīvos! Viņa pārsteidza visus ārstus.

Mis Fērlcnda pieklusa, lai ievilktu elpu, un Kamelja izmantoja šo mirkli, lai iestarpinātu:

— Vai Dorotijas jaunkundze ir... — viņš vilcinājās, negribēdams sadt — “pie pilna prāta”. — Kā viņai ar saprātu?

— Lielākoties normāli. Nu, ziniet, viņa ir mazliet nestabila — te viņa ir pilnīgi normāla, pēc brīža vairs ne. Diemžēl visu viņas teikto nevar uztvert kā evaņģēliju. Tieši tāpēc ar skepsi raugos uz tādu noslēpumainu telefona zvanu.

— Viņa apgalvo, ka pazīstot kādu vīrieti, vārdā Eds Vinsents.

— Protams, pazīst! Vinsents apmaksā viņas rēķinus, bieži apciemo... — Mis Fērlendas smaids apdzisa, un viņa piebilda: — Bez šaubām, ne jau tagad.

Meļa vērās mis Fērlendā kā pārakmeņojusies. Eds rūpējies par šo veco dāmu? Viņš nekad nebija ieminējies par tādu. Galu galā Eds daudz ziedoja labdarībai, rūpējās par daudziem. Par cilvēkiem, par kuriem viņa itin neko nezināja. Un vispār — cik daudz, viņa patiesībā zināja par pašu Edu? Meļa bija pagalam apmulsusi.

Kameljas seja neko neizteica, kā jau policistam; viņš gaidīja Raienas Fērlendas stāstījuma turpinājumu.

Pār mis Fērlendu nāca apskaidrība.

— Dorotija zvanīja tāpēc, ka gribēja policijai pastāstīt par Edu) Manuprāt, viņa gribēja uzzināt, kas to izdarījis. Nabaga Dorotija! Viņai neizdevās tikties ar Edu Vinstonu pagājušās nedēļas nogalē. Viņa tā gaida šos apciemojumus, un viņš vienmēr bija ieradies. Ai nē, viņš nebija tajā sestdienā, kad plosījās orkāns. Un tagad, protams.

Viņa ieskatījās Melai acīs.

— Man ļoti žēl, — viņa klusi teica. — Misters Vinsents bija ļoti jauks, ļoti dāsns cilvēks. Mums visiem viņa pietrūks.

— Viņš vēl nav miris, — Meļa attrauca, saklausot trauksmes zvanus. Viņa ir projām pārāk ilgi, daudz kas var būt noticis, ļaudis jau runā par Edu kā par mirušu...

— Protams, es Dorotijai neteicu par to, tas viņu pārāk satriektu. Un nevaru iedomāties, kā viņa uzzinājusi. Televīzijas skatīšanās tiek stingri uzraudzīta, un, manuprāt, viņa neredz tik labi, lai lasītu avīzes. Turklāt visi viņas rēķini tiek apmaksāti caur kādu privāto pārvaldījuma firmu.

Mis Fērlenda atmeta atpakaļ savus garos matus. Gluži kā sešdesmito gadu pusaudze, Kamelja nodomāja. Viņaprāt, daži cilvēki likās iesprūduši kādā jaukā laikposmā, kad jutušies vislaimīgāki.

— Mis Fērlenda, man jāizjautā Dorotijas jaunkundze. Esmu pārliecināts, ka viņai ir kāda informācija par Edu Vin-sentu, un tā varētu mums palīdzēt uzbrucēja meklējumos.

— Dorotijai? Nu kas to būtu domājis! — Mis Fērlenda atkrita atpakaļ krēslā, it kā būtu zaudējusi iekšējo satvaru, ļengana no morālā trieciena. — Bet kā gan Dorotija varētu zināt, kas mēģinājis nogalināt misteru Vinsentu?

— Viņa apgalvo, ka viņai esot informācija, kas mūs varētu ieinteresēt. — Kamelja paraustīja plecus.— Diemžēl man nāksies pieprasīt tikšanos ar viņu.

— Nu, es nezinu... — Raiena Fērlenda vilcinājās.

— Tas ir oficiāls izmeklēšanas pieprasījums, kundze, — Kamelja brīdināja.

— Ak oficiāls izmeklēšanas pieprasījums... Nu labi, tad jau droši vien būs jāļauj. Bet viņa ir ļoti veca un vārga dāma, es jūs brīdinu — esiet uzmanīgi!

35

Dorotijas jaunkundzes istaba bija plaša, ar divviru stiklotām durvīm, kas izgāja uz puķēm apaudzētu terasi. Vēja pūsma atnesa gardēniju smaržu un strūklakas čalošanu, atsaucot Melai atmiņā simtiem šādu dīku, saulainu dienu no viņas bērnības, kas aizritēja Dienvidos.

Kopš tā laika, kad Dorotijas jaunkundze bija bērns, bija pagājuši daudzi jo daudzi gadi, likās, ka viņas laikazoba saēstajā sejā ierakstīta katra dzīves diena. Augstie vaigu kauli izslējās virs savītušās ādas; gudrās acis, kas bija bāli zilas ziemas debess krāsā, ziņkārīgi vērās ienācējos. Viņas plānie mati bija cieši savilkti atpakaļ, un Melai ienāca prātā, ka tādējādi varētu izlīdzināt sejas ādu, tomēr likās, ka deviņdesmit trīs gadus veco Dorotijas jaunkundzi tādi nieki neinteresē. To apliecināja arī viņas ietērps — nožēlojams kažoks, kas darināts no kāda nenosakāma dzīvnieka, kurš pilnīgi droši varētu būt arī aizvēsturisks.

Viņa pamāja ar kaulainu roku, mudinot nākt iekšā.

— Nāciet manā midzenī! — viņa uzsauca balstiņā, kas bija smalka un atgādināja stikla ieplīšanu; tūlīt pēc tam viņa

izdvesa smiekliņu, kas vairāk atgādināja kladzināšanu un lika Melai satrūkties.

Tas tiešām bija midzenis. Kas tik viss tur bija — vairāki pārmērīgi polsterēti dīvāni, kas apvilkti ar puķotu audumu un pārsegti ar mežģīņu pārvalkiem, vāzes ar ornamentiem, košas papagaiļu un tukānu figūriņas no porcelāna, kristāla nieciņi, izrakstīti kājsoliņi un plauktiņi ar kokgrebumiem. Dorotijas jaunkundze, pārceļoties uz Fērlendas pansionātu, bija paņēmusi līdzi savu pagātni.

Tomēr tur manīja tikai vienu fotoattēlu, lielā, vienkāršā sudraba ietvarā tas atradās uz naktsgaldiņa. Tajā bija redzams Eds, tik skaists, tik dzīvs un spēkpilns, ka Meļa satriekta iekliedzās.

Mis Fērlenda iepazīstināja ar atbraucējiem, un Dorotijas jaunkundze noslīga atpakaļ milzīgos leoparda raksta spilvenos, kas viņu balstīja trauslajam stāvam nepiemēroti lielā krēslā. Viņa ilgi raudzījās Melā.

— Jūs esat tā, ko Eds iemīlējis, — viņa beidzot sacīja.

Meļa noslīga pie Dorotijas sāniem un dedzīgi saņēma

vecītes sīkkaulaino plaukstu.

— Jūs zināt?

— Eds man stāsta visu. Itin visu, — viņa piebilda ar nerātnu zibsni acīs. — Vienmēr ir stāstījis. Kopš mēs pirmoreiz tikāmies. — Viņa neiecietīgi noraudzījās Raienā Fērlen-dā, kura kavējās atbraucējiem aiz muguras. — Jūs tagad varat iet, — viņa augstprātīgi paziņoja. — Mana saruna ar mis Meridjū un izmeklētāju Kamelju būs privāta.

Mis Fērlenda vilcinājās un paraudzījās uz Kamelju, kurš pamāja, un viņa izgāja ārā, izdvesdama nožēlas pilnu nopūtu un nedzirdami aizvērdama durvis.

Istabai pārslīdēja garas ēnas, un Dorotijas jaunkundze vairs nebija tā apgaismota; nu viņa atgādināja sen sasalušu vaska figūru.

— Ilgi gan jūs braucāt uz šejieni! — viņa asi izmeta Kamcljam.

— Piedodiet, jaunkundz, bet mēs tikai vakar vakarā saņēmām ziņu par jūsu zvanu. Mēs bijām Heinsvilā.

— Ha, Heinsvilā! — Viņas seja nicīgi saviebās.

— Jūs esat tur bijusi?

— Nekad. Paldies Dievam! Bet no Eda stāstītā likās, ka tā nav vieta, kur vajadzētu dzīvot.

— Ko tieši Eds jums stāstīja, Dorotijas jaunkundz? — Meļa bija uztraususies uz sola ar mazītiņu, apaļu sēdekli blakus vecajai dāmai. Viņa atkal saņēma vecītes roku, tiekdamās rast saprašanos ar sievieti, kurai Eds nepārprotami bija ļoti dārgs. Un kuru savukārt acīmredzot mīlēja Eds.

— Jūs neizskatāties pēc meitenes, kādu es biju iztēlojusies par viņa izredzēto, — jaunkundze nesaudzīgi nopētīja Melu, un, ielūkojoties viņas ūdeņaini zilajās acīs, kas nebija saduļķojušās ar vecuma kataraktas plēvi, Meļa zināja, ka vismaz šodien viņa tiks pie kaut kādas skaidrības. — Es biju iedomājusies, ka viņš meklēs kādu Dienvidu skaistuli, kādu no muižniecības, pilnīgu pretstatu savai izcelsmei. Tā parasti gadās, kad vīrietis virzās uz augšu.

— Es gan nedomāju, ka Eds virzās uz augšu, Dorotijas jaunkundz, — Meļa iebilda, — viņš jau ir to sasniedzis.

— A-ā! Tad jau viņam nav vajadzīga trofeju sieva. — Viņa vērīgi paraudzījās Kameljā. — Izmeklētāj, trofeju sievas mēdz būt visādas formas un konfigurācijas. Blondā seks-bumba, precību vecumu sasniegusi pusaudze, slavenība, kaimiņiene — Dienvidu meitene...

Kamelja mulsi pamāja. Viņam šķita, ka šī vecā sieviete spēj lasīt domas.

— Man laikam vajadzētu vispirms pastāstīt par sevi. Es esmu Dorotija Džefersone Divāla jaunkundze. No mātes puses radiniece slavenajam prezidentam. No tēva puses man rados ir kreoli Divāli. Visu mūžu dzīvoju Cārlstonā.

— Te ir jauki, — Kamelja nomurmināja, prātodams, kāpēc viņš atrodas šeit. Vai viņa grasījās tā visu laiku novirzīties, kavēties atmiņās un paskaidrot, ka Eds Vinsents viņai ir varonis, jo labdarības vārdā apmaksā viņas rēķinus?

— Dorotijas jaunkundz, pastāstiet, lūdzu, par Edu, — Meļa lūdzās. Viņa tik ļoti alka uzzināt patiesību, ka bija gatava vai visu nakti sēdēt pie šīs vecītes kājām. Viņa slacītu asarām un skūpstītu viņu, atdotu savu dvēseli, lai tikai uzzinātu, kas viņai sakāms.

Taču Dorotijas jaunkundze sameklēja aiz spilvena bur-bona pudeli. Viņi pārsteigti vēroja, kā vecīte paņem ūdens glāzi no apaļā, ar kokgriezumiem apdarinātā antīkā ozolkoka galdiņa, kura virsma bija no vienas vietas notraipīta ar baltiem riņķiem, un ielej sev kārtīgu devu. Tad viņa atlieca galvu, iedzēra malku un baudā noelsās.

— Viņi gadiem ilgi pūlas mani no tā atradināt. Eds arī. Es viņam teicu, ka man tas nozīmētu to pašu, ko bērnam atņemt mātes pienu. — Viņas draiskie smiekli vairs neskanēja kā kladzināšana, tagad bija dzirdams Dienvidu skaistulēm raksturīgais maigais, dzidrais zvārgulītis, Meļa to ļoti labi pazina. — Viņi jau piecdesmit gadus saka man, ka dzeršana mani nobeigs. Hā, un te nu esmu — pārdzīvojusi

visus ārstus! Un vienmēr atrodas kāds, ko izdodas piekukuļot rīkoties pret noteikumiem, lai dabūtu to, kas vajadzīgs. Bet jūs jau droši vien to zināt, — viņa vērsās pie Kameljas.

— Jā, kundze, zinu. — Viņš nosprieda, ka Dorotijas vecumā burbons nevar nodarīt ļaunumu. Labi, ka tā.

— Es jums zvanīju, — viņa sacīja, pētoši nolūkodamās abos, — jo nodomāju, ka jums būtu jāuzzina, kas ir Eds Vinsents un ka viņa īstais vārds ir Teo Rogans.

Ēnainajā istabā atbalsojās Melas atvieglojuma nopūta. Paldies Dievam, viņa nodomāja. Viņš nav Mičs. Viņš nav slepkava...

— Bet vai tad Teo Rogans negāja bojā ugunsgrēkā? — Kamelja pavaicāja.

Jaunkundze pavēlnieciski pamāja ar roku.

— Nu, nu, nekļūstiet nepacietīgs! Es pazīstu Edu trīsdesmit gadus un izstāstīšu jums visu, taču man jāsāk no paša sākuma. — Un viņa iedzēra kārtīgu malku no glāzes, pārdomādama to, ko grasījās stāstīt.

36

Viņam tik ļoti pietrūka Zeldas, ak vai, cik ļoti pietrūka... viņas smaržas... šo vēso, seksīgo smaržu viņš atšķirtu pat Blū-mingdeila smaržu nodaļas izgarojumu miglā, Šo pavedinošo maigās miesas, liliju, jasmīnu un vasaras smaržu maisījumu... Persiku smarža... Viņš pasmaidīja, iedomādamies par to... Uz kurieni tu aizbrauci? Ak, Zclda, uz kurieni?... Es ceru, ka tu nedevies uz Heinsvilu... Man ir neciešami par to pat iedomāties, ka tu esi tur... tajā vietā, kur mana dzīve spēji apstājās, kur mani nemūžam nepametīs vainas apziņa un kauns...

Viņš atkal atcerējās to drausmīgo vakaru, savas dzimšanas dienas vakaru, kad Maikls Heinss bija tēvam pieprasījis pārdot viņa zemi un Mies bija lādējies, kad tēvs bija atteicies. Viņam bija licies, ka Mies sitīs tētim, tik nikns viņš bija... taču viss izrādījās briesmīgāk... ak vai, daudz briesmīgāk...

* * *

Teo bija izlavījies no mājeles un skrēja lejup pa ceļu, mugursomai kratoties uz pleciem. Visapkārt gaudoja ne-

gants vējš. Elpa aizrāvās, viņš elsa un streipuļoja, ķerdamies pie kokiem, lai noturētos kājās. Viss mežs piebalsoja vētras skaņām. Tas trīcēja un drebēja, kad vējš nolieca līdz zemei lielus kokus un lauza smagus zarus.

Viņš jutās atvieglots, kad beidzot tika atklātā vietā un, virzoties uz leju pāri pļavām, sasniedza grumbuļaino asfalta ceļu, kas veda uz Heinsvilu. Nu viņš sāka steigties; galvu noliecis, skrēja cauri lietum, no muguras viņam palīdzēja vējš, it kā apzinātos viņa steidzamo pienākumu.

Teo bija pieveicis pāris jūdžu, kad cauri tumsai pamanīja spīdam mašīnas starmešus. Varbūt Maikls Heinss ved Miču mājās? Nevēlēdamies, ka viņu ierauga, Teo ielīda papeļu biežņā, kas auga ceļa malā. To slaidie stumbri likās ņirbam vējā, zeltainās lapas aizsedza viņu skatienam.

Viņš aizturēja elpu, kad auto piebrauca tuvāk, un vēroja no savas slēptuves, daļēji apžilbis mašīnas lukturu gaismā. Kad tā aiztraucās garām, viņš saskatīja, ka tas ir pikaps ar diviem vīriešiem. Viņš nezināja, kam pieder pikaps, nepazina vīriešus un nolēma, ka tie ir ceļojoši strādnieki, tomēr prātoja, kāds varētu būt braucēju galamērķis. Ceļš beidzās pie Sorigeitas saimniecības, tas bija viens no Heinsa īpašumiem, tomēr nelikās, ka viņi dotos uz turieni nakts laikā. Vienīgā vieta, uz kurieni viņi varēja braukt, bija Teo paša mājas.

No galvas līdz kājām viņu caurstrāvoja brīdinājuma signāls, un pēc mirkļa viņš metās skriet atpakaļ pa to pašu ceļu. Skrēja ātri un pa ceļa vidu, nepievēršot uzmanību lietum un cīnoties ar vēju.

Viņš jau gandrīz bija mājās, kad ieraudzīja to. Pret zemajām debesīm gailēja sarkana blāzma.

— Nē! — Teo iesaucās. — Lūdzu, Dievs, nē...— Un tad viņš atkal skrēja — streipuļodams, paslīdēdams, krizdams. Izmisis.

Teo sasniedza izcirtumu un ieraudzīja vīriešus uzlejam vēl degvielu uz liesmām; ar jumta papi apliktā mājele eksplodēja ar žilbinošu starojumu.

Viņš kliedza. Uguns gaismā viņš redzēja vīriešus pagriežamies un palūkojamies viņā. Dzirdēja aprautos trauksmes izsaucienus. Redzēja vienam rokā šauteni.

Paralizēts no bailēm, viņš izgrūda asinis stindzinošu baiļu un sāpju kliedzienu, un tikai tad instinkts lika viņam glābties, iebēgot mežā.

Mežs bija gluži kā viņa pagalms, viņš zināja katru tā collu, visus noslēpumus un vietas, kur patverties. Viņš atrada sīciņo alu, kur pats ar māsām bija spēlējis paslēpes, un ielocīja tajā savu spēcīgo augumu, ar rokām aptverdams galvu un glābdamies gluži kā vajāts dzīvnieks. Viņš bija sešas pēdas garš, tomēr tikai četrpadsmit gadus vecs bērns, pārbijies un pilnīgi viens. Aiz bailēm viss ķermenis trīcēja, viņš ar grūtībām varēja paelpot. Gaidot, kamēr parādīsies ģimenes slepkavas un atradīs viņu, Teo pārņēma baismīga pamestības sajūta.

Smadzenēs gluži kā elektriskās strāvas trieciens iešāvās kāds vārds — Mies.

Viņa brālis nebija no tiem vīriem, kas pielaida uguni mājai un noslepkavoja visu ģimeni, taču Teo bija skaidrs, ka Mičs ar to ir kaut kā saistīts.

Tagad viņš dzirdēja vīrus spraucamies cauri biežņai, saklausīja viņu klusināto lādēšanos, kad gadījās paklupt uz nokritušiem zariem; beidzot abi nolēma pārtraukt meklēšanu.

— Uh, pie velna, — viens noņurdēja.

— Lai kas tas bija, viņš tik un tā neuzdrīkstēsies neko teikt, — otrs iesaucās tik tuvu, ka Teo saviebās.

— Neviena no ģimenes vairs nav. Mēs padarījām savu darbu, — pirmais piekrita. — Metam mieru un tinamies prom no šejienes.

Skaņas attālinājās, vīri devās atpakaļ pie sava pikapa. Teo iztālēm saklausīja pikapu ierūcamies un pazūdam nakts melnumā. Sastindzis no šoka, viņš izrāpās no slēptuves, aizskrēja atpakaļ uz izcirtumu un vērās savas mājas gruzdošajās krāsmatās. Tur bija visu viņa ģimenes locekļu pīšļi. Tikai ne Mies.

Pār seju ritēja asaras — tik aumaļaini kā nakts lietus. Viņš šņukstēja, nespēdams atelsties no mokošās vainas apziņas. Viņš bija aizbēdzis, noslēpies mežā, kamēr viņa ģimene tiek sadedzināta! Lai arī Teo bija redzējis spēcīgo sprādzienu un apzinājās, ka viņi tad jau bija miruši un vairs nekas nebija līdzams, viņš nespēja sevi nešaustīt ar pašpārmetumiem. Viņam bija jāmēģina palīdzēt! Viņam vajadzēja nožņaugt šos neliešus, lauzt viņiem kaklus, uzdurt uz mēslu dakšām! Viņam vajadzēja tos nogalināt. Un tagad viņam jānogalina Mies.

Viņš ilgi sēdēja uz pīlādža celma, ko tētis bija nocirtis iepriekšējā gadā, kad koks bija izaudzis pārāk garš. Prātu bija pārņēmis melns izmisums, sirdī iedūra mokošas sāpes, viņam apsverot dučiem dažādu iespēju, iztēlojoties savu ierašanos pilsētā, Miča atrašanu un nogalināšanu.

Gaismai austot, viņš gurdeni piecēlās no celma un piegāja pie krāsmatām, kas joprojām kūpēja.

— Lai Dievs jūs svētī, māmiņ un tēti, — viņš čukstēja.

— Lai Dievs jūs svētī, Džared, Džese, Honora un Greisa. Tagad jūs esat debesīs un paglābti no tā visa. Dievs tas kungs parūpēsies par jums. Un es parūpēšos par Miču.

Šajā brīdī viņš varēja apzvērēt, ka dzird mātes balsi, tā skanēja rāmi un saprātīgi un uzrunāja tieši viņu — viņš nedrīkstot nogalināt Miču. Ja viņš to izdarītu, pats kļūtu par slepkavu, bet viņa nevēlas, lai dēla rokas tiktu aptraipītas ar asinīm.

Viņš pacēla galvu un pārsteigts paraudzījās apkārt. Mātes, protams, nebija. Balss, kas viņu uzrunāja, bija paša sirdsapziņa, tā centās pārliecināt, lai viņš nekļūst par slepkavu.

Viņam bija atlikusi viena iespēja. Paņēmis mazo sainīti, kurā bija viņa dzimšanas dienā dāvātie džinsi un flaneļa krekls, viņš devās cauri mežam uz kalna galu. Virsotni nevarēja saskatīt, jo to klāja miglas plīvurs, taču lietus bija mitējies un cauri mākoņiem lauzās vājš saules stars.

Kalna otrā pusē sākās Dienvidkarolīnas štats, viņš bija nolēmis aizkļūt pēc iespējas tālāk no Tenesī, no sava slepkavnieciskā brāļa un Maikla Heinsa. Laikam gan dedzinātājiem taisnība — tiks pieņemts, ka visa ģimene gājusi bojā ugunsgrēkā. Viņš nekad vairs neredzēs savu brāli.

37

— Es ncnobirdināju ne asaru, kad Teo man pastāstīja par tās nakts notikumiem, to, kā tika noslepkavota visa viņa ģimene, — Dorotijas jaunkundze sacīja. — Neraudāju arī tad, kad viņš man atklāja turpmākos notikumus. Es biju egoistiska sieviete. Vecāki man bija ļāvuši visu, varētu teikt, drausmīgi mani izlutinājuši. Mani nekad neuztrauca, ko citi domā, es dzīvoju tieši tā, kā man labpatika. Taču jaunais svešinieks aizskāra manu sirdi. Vai arī tās paliekas.

Viņa domīgi raudzījās glāzē, it kā burbona dzintarkrā-sas dziļumos varētu rast atbildi, kāpēc Teo Rogana dzīvesstāsts viņu tik ļoti aizkustinājis.

— Viņš bija ļoti jauns, — Dorotija beidzot ierunājās. — Nožēlojami jauns. Un tik tieviņš un izbadējies. Nē, ne tā kā es — varētu teikt, ka man tā bija pašas izvēle, proti, es devu priekšroku dzērienam, nevis ēdienam. Un viņš bija tik sasodīti iecietīgs. Jauns džentlmenis. — Viņa brīdi klusēja, tad maigi piebilda: — Es nodomāju, lūk, tagad tev varētu būt tāds dēls — man nebija bērnu —, zēns, kura dēļ būtu

vērts dzīvot. Tad es vēlreiz paskatījos uz viņu un nodomāju: — vai zini, Dorotija, viņš joprojām var kļūt par tavas dzīves jēgu. Un tas, mani mīļie, — viņa klusi piebilda, — bija mūsu jaunās dzīves sākums.

* * *

Eda ķermenis šķita pilnīgi nedzīvs... Miris, viņš nodomāja. Likteņa ironija. Mans ķermenis ir miris, bet smadzenes darbojas pārlieku intensīvi un pārblīvē mani ar atminām.

>

Es dzīvoju kā īsts klaidonis, viņš atcerējās. Ielēcu preču vilcienos, izvairījos no likumiem, ubagoju ēdamo no citiem bezpajumtniekiem, uzturējos pie viņu apmetņu ugunskuriem. Tievs, izbadējies puisis, kas izskatās vecāks par saviem četrpadsmit gadiem. Protams, es sameloju par savu vecumu, vienmēr teicu, ka man jau sešpadsmit, un neviens to neapstrīdēja. Es salīgu strādāt, kur vien bija iespējams, — novācu tabaku vai kokvilnu, strādāju uz lauka. Mana dzīve bija nožēlojamāka nekā tēvam. Viņam vismaz bija veicies iegūt savā īpašumā zemesgabalu, turpretī es biju vēl niecīgāks par pusgraudnieku. Es biju ceļojošs, mazvērtīgs strādnieks — vēl viena noliekta mugura uz lauka. Man tas derdzās, taču es neredzēju izeju. Un tad manā dzīvē gadījās Dorotija Džefersone Divāla un izglāba mani.

* * *

Kad pēc nokļūšanas Dienvidkarolīnas štatā bija pagājis gandrīz gads, viņš kādā aukstā, lietainā naktī nonāca Cārlstonā. Viņš bija tērpies vienīgi džinsos, kuri, kā jau māte bija teikusi, sniedzās vairs tikai līdz potītēm, nonēsātajā zili rūtainajā

dzimšanas dienas kreklā, vecajās paštaisītajās kurpēs un impregnētajā lietusmētelī, kas bija piederējis tēvam.

Rija janvāris, un melnie lauki gulēja pamesti ziemas miegā zem sala kārtas. Darbu nebija iespējams atrast, un Tco izsalcis un nosalis ieklīda skaistajā Cārlstonā ar piecdesmit centiem kabatā.

Viņš nekad nebija redzējis kaut ko tādu. No krāšņo māju lielajiem logiem pār ietvēm un skvēriem atspīdēja gaisma. Veikalu skatlogi ņirbēja no preču pārpilnības, Teo tas atgādināja retu reizi Heinsvilā redzētās filmas. Uz ietvēm drūzmējās labi ģērbušies ļaudis, viņi devās uz restorāniem, kuru aromāts kārdināja līdz neprātam; pa naksnīgajām ielām braukāja mirdzošas automašīnas, Teo skumīgi nodomāja, ka ļaudis dodas uz mājām.

Pilsēta pilnībā atbilda viņa sapņiem, pat pārspēja tos. Skaista, bagāta, krāšņa un jutekliska. Viņš bija pārliecināts, ka nedz Parīze, nedz Londona nav par to pārākas; varbūt vienīgi Roma spēj līdzināties ar saviem brīnišķīgajiem senatnes pieminekļiem. Protams, viņš nevarēja objektīvi novērtēt, jo Cārlstonā bija pirmā īstā pilsēta, ko zēns jebkad bija redzējis, taču viņam bija skaidrs, ja viņš būtu bagāts vīrs, noteikti gribētu dzīvot šeit, kādā no šiem lieliskajiem namiem.

Katrs pasteļtoņos krāsotais nams slēpās aiz augstām sētām un smalki kaltiem dzelzs vārtiem, caur kuriem varēja saskatīt ar magnolijām un veciem ozoliem rotātus dārzus, noslēpumainus pagalmiņus, kuru ieziemotās strūklakas solīja nākamvasar atkal pildīt mitro gaisu ar savu čaloņu.

Teo nogaidīja līdz restorānu slēgšanai, tad pārmeklēja atkritumu tvertnes, dzīdams prom klaiņojošos kaķus, kuri tīkoja atrast to pašu, ko viņš; aprija to, kas palicis pāri uz apmeklētāju vakariņu šķīvjiem, apgrauza karbonādes kaulus līdz pēdējam gaļas kriksītim, izskrapstināja rīsu un pupiņu atliekas no konservu kārbām. Aizejot viņš joprojām bija izsalcis un gluži kā ēna klīda pa apklusušajām ielām, reto gājēju nepamanīts.

Rija ap pusnakti, kad viņš beidzot nonāca pilsētas daļā, ko sauca par Bateriju; te plašie mauriņi bija vērsti pret jūru, tajos redzēja milzu ozolus, vecus pieminekļus un senlaicīgus lielgabalus. Vējš bija ledaini ass, un Teo drebinājās zem melnā lietusmēteļa. Prātu pārņēma atmiņas par brāļiem un māsām, kas sapulcējušies ap krāsni un, grauzdējot kastaņus, pie reizes silda savus kāju pirkstus; viņi strīdas un bukņī cits citu, ņipri kā kucēni mazajā mājelē ar avīzēm noklātām sienām.

Tajā brīdī Teo tik ļoti sailgojās pēc mājām, pēc savējiem, ka ceļgali saļodzījās. Viņš apsēdās ledainajā zālē, nolieca galvu un ļāvās bēdām un izmisumam. Viņam nebija vērts dzīvot.

Nosalis viņš beidzot saņēmās un devās prom no ūdeņiem, lai sameklētu aizvēju. Viņš aizklīda uz ziemeļiem no Baterijas un iekļuva grezno namu rajonā. Lielās mājas bija klusas un tumšas, laimīgās ģimenes ērti gulēja siltumā. No skaudības mutē radās rūgta garša, tomēr viņš mainītu jebkuru no šiem lieliskajiem namiem, lai tikai varētu pagriezt atpakaļ laika ratu un atkal atrastos vecajā mājiņā, lai visa ģimene būtu dzīva, visi būtu kopā un drošībā Lielo Dūmu kalnu aizvējā.

Viņš apstājās pie kāda sārta nama, ko daļēji aizsedza kailie koki. Logos neredzēja nekādu gaismu, taču viņš pamanīja, ka sānu vārtiņi ir pusvirus. Pa tiem varēja nokļūt

pagalmā, un Teo aši iegāja iekšā. Augstā siena paglāba no vēja, un viņš brīdi stāvēja atelsdamies, ļaudams acīm aprast ar tumsu. Viņš bija lauku zēns, kas pieradis staigāt pa kalnainu apkārtni nakts laikā un spēja labāk orientēties tumsā nekā vairākums ļaužu gaišā dienas laikā.

Piesardzīgi viņš pagāja garām sasalušai strūklakai un pa zemām koka durvīm iegāja pamestā dārzā. Lai ari bija ziema, varēja redzēt, ka cilvēka roka tam nav pieskārusies desmit gadus. Vīnogulāji bija cieši apvijušies ap kamēlijām, kailie rožu krūmi staipīja savus ērkšķainos zarus pāri celiņam, bukšu dzīvžogs, kas reiz kalpojis par puķu dobju apmali, tagad bija pilnībā pārņēmis visas dobes. Pa mājas sienu un šķērsām pāri visam dārzam vijās efejas, daļēji aizsedzot daudzās eņģeļu un nimfu statujas. Dārza tālākajā galā vīdēja vēl kāda ēka. Tā bija tik ļoti aplipuši ar zemi, ka, tikai iekšā ieejot, viņš pamanīja — tā ir pilnībā celta no stikla.

Kad viņa acis pielāgojās vēl melnākai tumsai, viņš saskatīja plauktus ar sen nokaltušiem augiem — novītušus apelsīnu un citronu kokus, nokaltušu vīģi un persiku dārza režģī. Viņš saprata, ka iekļuvis siltumnīcā, lai gan siltuma te nebija. Tomēr te atradās garš dēļu galds, acīmredzot paredzēts stādu uzglabāšanai podos ziemā. Viņa tēva vērtīgie tomātu stādi zēla un plauka pieticīgākā pagaidu miteklī.

Uz galda bija daži veci maisi. Viņš nevilcinājās. Uzkāpa uz galda, apsedzās ar maisiem, lai pat deguns nerēgotos ārā, un siltuma labad saritinājās kā auglis mātes miesās. Uz vienu nakti viņam bija mājas.

Kad temperatūra nokritās un viņa pajumtes logos parādījās leduspuķes, viņu pārņēma sajūta, ka tā varētu būt otrā tikšanās ar nāvi. Ziema viņu piebeigs, lai arī Mies un Maikls

Heinss to nebija spējuši. Šonakt viņu sagaida nāve, un viņš tai nepretosies.

* * *

Teo pamodās tikai tad, kad vārie ziemas saules stari atdzīvināja viņa stingās kājas. Joprojām sasedzies ar maisiem, viņš izstaipījās pilnā augumā, atlieca rokas aiz galvas un brīnījās, ka vēl ir dzīvs. Pirmā doma, kas ienāca prātā, atkal bija par ēdienu.

— Sasodīts, tu gan esi liels lamzaks, lai kas tu būtu. — Klusumā atskanēja sievietes balss, gluži kā pistoles šāviens.

Teo nometa maisus un vērās vecajā sievietē, kas sēdēja viņam pretī zaļā audekla dārza krēslā. Dziļās un bālās acis rāmi raudzījās pretī. Sirmie mati bija cieši savilkti atpakaļ no kalsnās sejas. Viņa bija izkāmējusi, plauksta bija sīka kā zvirbulim, mazās kājas ieautas novalkātos zābakos; vecā kažokā, kas likās reiz piederējis daudz lielākam cilvēkam un sedza viņas kārno augumu kā noplucis apmetnis, viņa izskatījās tikpat trūcīga kā Teo. Pie viņas kājām mētājās tukša burbona pudele.

Viņš atvieglots uzelpoja. Arī viņa bija tāda pati klaidone, kas meklē pagaidu pajumti un siltumu. Skatoties uz veco sievieti, viņš izjuta skaudru žēlumu. Nevarēja noprast, cik viņai gadu, taču bija skaidrs, ka viņa ir par vecu, lai dzīvotu tik skarbos apstākļos. Teo ļoti gribēja viņai palīdzēt, taču diemžēl nespēja tikt galā pats ar sevi.

— Piedodiet, kundze, ja es jūs nobiedēj’, — viņš ierunājās, atcerēdamies, ka ar veciem un labiem ļaudīm jārunā pieklājīgi.

Viņas rīklē kaut kas iekladzinājās, šī skaņa lika Teo

matiem saslieties stāvus, taču tad viņš attapās, ka vecīte smejas.

— Jaunais cilvēk, drīzāk jau bija otrādi. Un vai es pareizi sadzirdu kalniešu akcentu?

Teo juta, ka nosarkst. Viņa gandrīz neizprotamā izloksne bija sagādājusi ne mazums sarežģījumu, kopš viņš bija aizgājis no mājām. Viņš nevarēja saprast, kāpēc citiem ir tik grūti viņu saprast, taču tad aptvēra, ka viņi runā savādāk, un bija sācis to atdarināt.

Viņš steigšus noslīdēja no galda, sabāza kreklu biksēs un pārvilka pirkstus pār biezajiem, tumšajiem matiem, līdz tie veidoja gaiļa cekulu.

— Es neredzēj’ jūs, kad ienāc’ te pagāj’šā naktī. Piedodiet, es būt’ atstāj’s jūs vienu. Nebūt’ traucēj’s jūsu miegu.

Viņa atkal iespurcās.

— Manā vecumā miegs vairs neliekas tik vērtīgs. Man nekas cits vairs nav gaidāms. Tikai šis ilgais, pēdējais miegs.

Viņi klusēdami raudzījās viens otrā, un abi nesaprata, ko domāt. Teo likās, ka vecīte droši vien ir tikpat trūcīga kā viņš, taču viņa runāja kā izglītots cilvēks. Savukārt Teo viņai atgādināja raupju jaimu dzīvnieku, izkāmējušu un mežonīgu.

— Mēs abi esam līdzīgi, — viņa beidzot teica, saskatot Teo acīs sāpes un bailes. — Bet cēloņi tam ir atšķirīgi. — Viņa lēnām cēlās no krēsla, un Teo piesteidzās palīdzēt. Viņš saviebās, kad vecīte pieskārās viņa rokai — tā bija ledaina, sarkanzila, kā bez asinīm; viņas elpa oda pēc burbona.

— Uz kurieni jūs, kundze? Varbūt es kaut kā var’ palīdzēt?

— Vai tev ir kaut kas padomā? — Viņa raudzījās uz augšu — tik sīka, gluži kā viņa nelaiķe māsiņa Greisa.

Viņš atkal mulsumā nosarka.

— Nē, kundze, nav. Man nav nekā, ko jums piedāvāt. Vienīgi savu roku, lai palīdzētu jums tikt pāri ielai.

Viņa domīgi pamāja.

— Tu esi ļoti laipns. Paldies, bet es varu pati. — Viņa lēnām aizsteberēja līdz siltumnīcas durvīm, smagnēji atspiezdamās uz apsudrabota spieķa. — Tu noteikti esi izsalcis, — viņa sacīja, pie durvīm pagriezdamās atpakaļ.

— Laikam gan, kundze. Jā, esmu. — Teo vēders, atsaucoties uz atgādinājumu, skaļi ieburkšķējās. — Es kaut ko atradīšu — agri vai vēlu.

— Labāk jau agri, es domāju, — viņa sacīja, pamādama savā nodabā. — Pagaidi šeit, jā?

Viņa aizvēra stiklotās durvis ar sasisto rūti tik saudzīgi, it kā tās būtu no Venēcijas kristāla. Teo palika stāvam un pašūpoja galvu izbrīnā. Dabas aicinājums viņu atgrieza reālajā pasaulē, un viņš sameklēja nomaļu stūri dārzā, kur iztukšot pūsli.

Pogādams savas netīrās džinsu bikses, viņš ieraudzīja metāla spaini ar ūdeni, pārsita ledus kārtu un noskaloja seju. Viņš nesaviebās. Jau no laika gala bija pierasts mazgāties aukstā ūdenī, ziemā pat ledus ūdenī — tādā kā šis. Centīgi viņš saglauda matus un sakārtoja apģērbu, līdz beidzot izskatījās tik sakopies, cik vien iespējams puisim, kas vairākus mēnešus gulējis ar visām drēbēm.

Vecīte atgriezās pēc kāda brīža, stumdama senlaicīgus bērnu ratiņus, kas reiz bijuši varen lepni. To krāšņā tumšzilā ārpuse un maigais krēmkrāsas ādas iekšējais tapsējums liecināja, ka tajos vizināts ļoti bagātas ģimenes lolojums. Tagad tur bija ievietota svaiga frančmaize, sviesta trauciņš un katliņš ar ļoti karstu kafiju; jūtot tās smaržu, Teo bija gatavs krist uz ceļiem.

— Kur jūs to visu dabūjāt? — Viņš bija nobijies, ka vecīte to nozagusi.

— Ai, šejienieši pazīst mani. — Viņa uzsmaidīja Teo.

— Dažreiz apžēlojas. Domā, ka mani vajag drusciņ uzbarot. Tajā pašā laikā ir jauni puiši kā tu, kuriem nepieciešams uzturs. — Viņa pagrūda piekrautos ratiņus tuvāk Teo.

— Cienājies!

Viņa atkal apsēdās dārza krēslā un vēroja, kā viņš lej kafiju divās porcelāna tasēs.

— Cukuru un krējumu, kundze? — Teo vaicājot vērās vecītē.

— Tev ir jaukas manieres. — Viņa ar elegantu kustību sakārtoja noplukušo kažoku ap pleciem, it kā tas būtu grezns sabulis. — Es visu mūžu esmu dzērusi melnu kafiju un netaisos savu paradumu grozīt, lai gan ārsti apgalvo, ka vajadzētu. Ek, ko viņi saprot, vecie muļķi! Es vienmēr saku viņiem, kāpēc tad paši arī mirst, ja jau visu tik labi zina?

Viņa iedzēra malku un likās neievērojam, ka dzēriens ir verdošs. Teo jau bija apsvilinājis lūpas.

— Jaunais cilvēk, pasniedz man, lūdzu, gabalu franč-maizes ar mazliet sviesta.

Viņš agrāk nekad nebija redzējis sudraba nazi; šim te bija izsmalcināts gravējums uz spala.

— Tas ir pārāk skaists, lai lietotu, — viņš noteica un apbrīnā grozīja rokās.

— Atceries to, jaunais cilvēk! — Viņa cieši raudzījās uz Teo ar savām skaidrajām, bāli zilajām acīm, kas bija vēl gaišākas nekā ziemas debesis. Mirkli viņam likās, ja vien pavērtos stingrāk, varētu ieskatīties viņas dvēselē. Viņš nodrebinājās, iedomādamies, ka viņa varbūt ir ragana. — Atceries, — viņa atkārtoja, — skaista lieta kļūst vēl skaistāka, ja to lieto.

Teo bridi pārlika viņas teikto. Varbūt viņai bija taisnība.

— Vai tev nebūtu pienācis laiks stādīties priekšā?

Viņa sēdēja izslējusies un mundra kā zvirbulis dzēra kafiju, vaigiem nedaudz sārtojoties no karstā dzēriena.

Teo nolika ar sviestu apziesto maizes gabalu. Tas bija garšīgākais, ko viņš pēdējā gada laikā bija ēdis, un nelabprāt no tā šķīrās kaut uz bridi. Taču viņš atcerējās, ka jābūt pieklājīgam un ka šī kundze ir aplaimojusi viņu un sagādājusi brokastis.

— Es es’u Teodors Rogans, kundze. Jaunākais no nelaiķa Farara Rogana dēliem, no Austrumtenesī, Heinsvilas pilsētas apkārtnes.

— Nekad neesmu dzirdējusi par tādu vietu. Bet nez vai daudz ir tādu, kas ir dzirdējuši. Heinsvila neizklausās pēc metropoles.

— Un nav jau ar’, kundze, — Teo piebalsoja.

— Nu, un es esmu Dorotija Džefersone Divāla, no mātes puses rados ar slaveno prezidentu. No tēva puses man ir kreoli Divāli.

— Ak tā, kundze. Misis Divāla. — Teo pieklājīgi bilda, taču kāroja turpināt brokastošanu.

— Jaunkundze, — viņa asi izlaboja. — Dorotija Džefersone Divāla jaunkundze. Atceries to, Teo Rogan!

— Jā, kundze, atcerēšos, Džefersone Divāla jaunkundze, — viņš steigšus piebilda.

— Pabeidz brokastot, — viņa izrīkoja, iedzerdama vēl malku kafijas. — Un tad mēs parunāsimies.

Pēc tam cs katru nakti gulēju siltumnīcā, Eds atcerējās. Un katru rītu Džefersone Divala jaunkundze parādījās ar vecajiem ratiņiem, kuros bija maize, sincsts un karsta kafija. Es vairs nejautāju, kur viņa to ņem un kur pavada laiku, kur pārlaiž naktis. Viņa nekad nestāstīja par sevi mūsu kopīgajās brokastīs, toties uzdeva daudz jautājumu man. Es biju vēl vairāk pārsteigts nekā viņa, kad sāku stāstīt par Miču un manas ģimenes noslepkavošanu. Par to, cik apkaunots jutos, ka nebiju mēģinājis viņus glābt. Un cik ļoti biju gribējis nogalināt savu brāli.

★ ★ ★

Ar abām mazajām, zili dzīslainajām rokām turēdama glāzi, kurā no jauna bija ieliets burbons, Dorotijas jaunkundze iedzēra vēl vienu malciņu. Viņas bālās, vērīgās acis lūkojās Kameljā.

— Un tā es pajautāju — kāpēc tu viņu nenogalināji? Un vai zināt, ko viņš atbildēja? “Tad arī manas rokas būtu notraipītas ar asinīm, ” viņš sacīja. aMana māte to nebūtu vēlējusies.” Es teicu, ka tā ir prātīga atbilde, un tad pajautāju viņam, ko viņš iecerējis darīt dzīvē, kas viņam likteņa lemta.

Viņas roka ar tukšo glāzi notrīsēja, uzmanīgi noliekot to atpakaļ uz notraipītā antīkā galdiņa.

— “Es gribu kļūt par kaut ko,” viņš sacīja. “Par kaut ko ievērojamu.” Un tad nodomāju — es esmu tas cilvēks, kas tev palīdzēs to panākt.

Viņa atspiedās pret spilvenu, viņas galvaskausam līdzīgā seja pagaisa mijkrēslī, gandrīz vai likās, ka viņas tur nav. Spoks no Eda pagātnes, Meļa nodomāja.

— Es esmu nogurusi, — Dorotijas jaunkundze nomurmināja. — Rīt ari ir diena. Atnāciet rit, tad parunāsimies...

Viņa jau bija aizmigusi, kad abi izlavījās ārā, atstājot večiņu telpā, kur smaržo pēc gardēnijām un dzird čalojam strūklaku, kur var gremdēties savā kādreiz lieliskajā pagātnē.

Kamelja klusu aizvēra smagās durvis. Šādā iestādē ātri iemācās noteikumus, viņš nodomāja.

***

Kad viņi devās lejup pa kāpnēm uz mašīnu, Kamelja pameta ašu skatienu uz Melu. Viņa nebija izdvesusi ne skaņu jaunkundzes stāstījuma laikā, nekad nebija sirmgalvi pārtraukusi, nebija nobirdinājusi ne asaru. Taču viņš manīja spriedzi Mclas stīvajā mugurā, cieši sažņaugtajās dūrēs un stingrajā mutes līnijā.

Viņš aplika roku ap Melas pleciem.

— Vai jums prāts nesas uz raudāšanu, ko?

Viņa pagriezās pret Kamelju un papurināja galvu. Viņas lūpās parādījās gurdens smaids.

— Nabaga Eds, — viņa čukstēja. — Nabaga puika. Kā viņš vispār izdzīvoja?

— Viņš nebūtu izdzīvojis, ja nebūtu palīdzējusi Dorotijas jaunkundze.

— Paldies Dievam un paldies viņai, — Meļa maigi piebilda. Viņai, tāpat kā jaunkundzei, sirds smeldza par zēnu, kas bija kļuvis par viņas mīļoto vīrieti.

38

Nokļūstot pie iznomātā auto, Meļa apsēdās pie stūres, bet Kamelja atlaidās pasažiera sēdeklī un aizvēra acis.

— Atcerieties, ka esmu policists, — viņš sacīja, atvēris acis. — Es varu jūs uzaicināt uz iecirkni par divkārtēju pieļaujamā ātruma pārsniegšanu.

Meļa spēji nospieda bremzes pedāli. Sasniegusi pieticīgu ātrumu, viņa plati uzsmaidīja.

— Piedodiet, izmeklētāj! Man likās, ka esmu kopā ar draugu.

Viņu acis sastapās.

— Jūs zināt, ka tā ir.

Meļa pamāja un ātri aizgriezās, tomēr smaidīja.

Kamelja lūkojās taisni uz priekšu. Viņš nebija tālu no atzīšanās mīlestībā. Tas bija smieklīgi, viņš to zināja. Un viņi noteikti izskatījās smieklīgi abi kopā, tāds dīvains pāris, viņa — tik slaida un gaišmataina, viņš — īsāks un tumšmatis. Sīkstais Sicīlijas policists un ekscentriska Dienvidu skaistule no Kalifornijas. Viņš nopūtās. Viņa bija tik

emocionāla, pieķērās pie rokas, kad abi gāja pa ielu, saņēma viņa plaukstu pie vakariņu galda, kad abi sarunājās, uzlika galvu uz viņa pleca, kad bija nogurusi un Kamelja veda viņus mājup.

Un viņš apskauda mirstošo vīrieti, jo Meļa viņu mīlēja.

— Paldies par pretgripas tailenolu, — Meļa ieminējās, — es jūtos labāk.

— Vai tās bija tabletes vai arī Dorotijas jaunkundzes stāsts, kas jums uzlaboja pašsajūtu? — Viņa uzzibināja smaidu, un Kamelja piebilda: — Labi jau, labi. Vai man vajadzētu tagad atvainoties, jo turēju Edu aizdomās, ka viņš varbūt patiesībā ir Mies.

— Jā. Ja nu vienīgi jūs tomēr negribat pagaidīt un paskatīties, kas mums vēl atklāsies, — viņa nebēdnīgi atgādināja Marko teikto.

— Tātad es atvainojos. Bet ļaujiet man jums atgādināt, ka mums joprojām nav skaidra priekšstata par Edu Vinsentu jeb Teo Roganu.

— Nav. Bet, kā jau Dorotijas jaunkundze sacīja, rīt arī ir diena.

Tagad viņi brauca uz ziemeļiem, cauri lauku apvidum, pa šauro ceļu, kuru Meļa pazina pārāk labi. Dīvaini, viņa nodomāja, ceļš tagad likās nesalīdzināmi īsāks nekā tajā garajā, liktenīgajā naktī, kad vējš bija mētājis kokus kā sērkociņus un okeāns rēkdams izgāza savu varu pār zemi.

Tuvojoties tiltam, viņa nobremzēja, ļaujot dzinējam darboties lēni, un atkal raudzījās uz vietu, kur reiz bija iedomājusies, ka gals ir klāt. Tilts bija salabots, zem tā mīlīgi zili sudrabainiem viļņiem skalojās jūra. Viņa juta Kameljas roku uz pleca un pagriezās, lai ieskatītos viņam acīs.

— Tas ir beidzies, Meļa, — viņš maigi sacīja. — Vairs nav no šīs vietas jābaidās.

Taču iekšēji viņa joprojām trīsēja. Nokļūstot otrā krastā, viņa izelpoja ar smagu dvesienu un tikai tad aptvēra, ka bija aizturējusi elpu. Viņa brauca tālāk, augšup pa šauro celiņu starp kokiem uz pludmales māju. Tad izslēdza dzinēju, un abi sēdēja, klusēdami vērojot Eda privāto patvērumu, kas gozējās maigos saules staros.

— Tā nekas, — Kamelja beidzot noteica. Viņš izkāpa ārā un uzgāja uz lieveņa. — Jā-ā, jauki, — viņš atzinīgi novērtēja un domās uzlaboja savu spriedumu par Edu Vin-sentu kā lielo dūzi — bagāto investoru. Sī vieta bija neuzkrītoši tīkama un vairāk atgādināja makšķernieka namiņu nekā iepriekš iztēloto pili Hemptonā.

Meļa strauji uzskrēja pa kāpnēm. Viņa nostājās blakus Kameljam un palūkojās pa logu iekšā, tad satvēra viņa roku.

— Te, te ir tā istaba, kur bija līķis. Un seifs ir aiz gleznas — ainava ar baļķu mājiņu mežā.

— Eda mājiņa, — Kamelja ieminējās, un Meļa aptvēra, ka tā, iespējams, ir taisnība. Pēc visiem šiem gadiem un panākumiem Eds nebija aizmirsis savas vecās mājas, savas saknes.

— Ieiesim iekšā, — Meļa sacīja.

Kamelja nosprieda, ka Meļa vēlas atbrīvoties no savām bailēm uz visiem laikiem, tiekoties ar tām vaigā.

— Es esmu policists, — viņš iebilda, — es nemēdzu ielauzties citiem piederošās mājās. Vismaz bez pilnvaras ne.

— Nu, bet es esmu īpašnieka mīļākā un drīkstu ielauzties šajā mājā, kad vien vēlos. — Viņa pasmaidīja. — Turklāt tā nebūtu pirmā reize.

— Vai jums ir atslēga?

Viņa papurināja galvu, un Kamelja nopūzdamies aizgāja pie durvīm un apskatīja atslēgu. Tā bija vecmodīgi vienkārša, pat bērns to varētu atvērt. Viņš to izdarīja aptuveni piecās sekundēs ar savas Visa card palīdzību.

— Tas tik ir numurs, mīļumiņ! — Meļa apbrīnā viņu vēroja. — Varētu domāt, ka jūs ar to pelnāt iztiku.

Viņš atvēra durvis, un abi stāvēja uz sliekšņa, veroties iekšā kā sīku zaglēnu pāris, kas baidās tikt pieķerti.

— Nav glīti ielauzties kāda mājā, kā mēs to darām tagad, — Kamelja neveikli iebilda, bet Meļa jau devās viņam garām uz lielo istabu, no kuras pavērās skats uz okeānu. Viņš redzēja, ka Meļa brīdi apstājas pie durvīm labajā pusē, saslej plecus, dziļi ievelk elpu un atrauj tās vaļā.

Saule spoži apgaismoja istabu, kuru viņa bija apskatījusi tikai dažas baismīgas sekundes, līdz tika nodzēsta gaisma. Lūk, tur uz paklāja asiņu peļķē bija gulējis mirušais, visapkārt bija mētājušās šaušalīgas dzeltenas smadzeņu un miesas driskās un asiņainas naudaszīmes. Tagad te redzēja vienīgi nevainojami tīru antīku austrumniecisku paklāju ar neskaidru zili sarkanu rakstu, uz grāmatu plauktiem nebija ne puteklīša; vienīgā pamestības apliecinātāja bija pavītusi sarkana begonija uz palodzes.

Melas sirds bija nedaudz nomierinājusies, viņa uzmanīgi spēra soli bibliotēkā, tad vēl vienu un vēl vienu. Viss kārtībā, viņa sev iegalvoja, ne no kā vairs nav jābaidās. Tā ir Eda istaba, tās ir viņa grāmatas, lūk, viņa rakstāmgalds pie loga, uz tā rakstāmpiederumi ar gliemežvākiem apdarinātā kastītē. Cik tas gan ir mīļi, viņa nodomāja, ka Edām ir šāda maza gliemežvāku kastīte, ja viņš var atļauties vislabāko

rakstāmgalda komplektu no “Dunhillv vai “Marc Cross”. Bet tas jau bija Edām raksturīgi.

Viņa izdzirdēja ienākam Kamelju un norādīja uz vietu, kur bija gulējis līķis un* kur atrodas seifs.

Kamelja visu apskatīja, taču nerada nekādus pieturas punktus. Pludmales māja bija rūpīgi satīrīta, to bija izpētījuši gan vietējie policisti, gan Eda nolīgtais privātdetektīvs. Viņa interese šobrīd bija gluži akadēmiska.

Viņš saņēma Melas roku, abi izgāja ārā no bibliotēkas un cieši aizvēra durvis.

— Palūkojieties, kas par skatu! — Viņš pieveda Melu pie lielajām stiklotajām durvīm, atvēra tās, un abi kopā izgāja ārā.

Viņi novilka jakas, Kamelja atlaida vaļīgāk savu sudrabaino kaklasaiti un uzrotīja piedurknes, tad abi pastāvēja kādu brīdi un veldzējās svaigajā okeāna pūsmā, pacēluši galvas pret sauli.

— Gluži kā ekskursanti Džonsbīčā, — viņš piebilda.

Pa labi no mājas atradās privāta laivu piestātne, pie tās bija noenkurota “The Grand Banks 38 Enropa”, un pie laivas varēja nokļūt pa koka kāpnītēm. Kamelja bija laivu pazinējs, lajf^an pašam nekad neviena nebija piederējusi; viņš uzskatīja, ka vīrietim tā ir ļoti jauka rotaļlieta. Šodien jau otro reizi viņš apskauda Edu Vinsentu.

Viņš nokāpa lejā pietauvošanās vietā un spēra soli uz nevainojamā tīkkoka klāja. Te nebija nekādu stikla šķiedras detaļu, viss bija īsta amatnieka darināts, vecs, bet glīti restaurēts. Pulējums bija teicams, kaut arī orkāns bija saraustījis skrandās komandtiltiņa dzeltenzaļo audekla pārsegu. Viņš apskatīja jauno dzinēju, kas bija papildināts ar klusinātāju.

Tas bija varen jaudīgs, Kamclja lēsa, ka varbūt pat pārsniedz četrpadsmit mezglus.

Meļa ielēca laivā blakus viņam. Viņa lēnām pagājās pa klāju, noglauda tīkkoka margas, kuras noteikti Eds pats bija pulējis. Tur bija tikai viena kajīte ar augstu novietotu guļvietu un pārmērīgi lielu piekārtu skapi. Mazītiņajā, šaurajā kambīzē atradās elektriskā plīts, mikroviļņu krāsns un ledusskapis ar tīkkoka virsmu.

Tā bija vīrieša laiva — te neredzēja neko lieku, nekādus greznojumus — un tik sakopta kā operāciju zāle. Meļa aizgāja līdz priekšgalam un, atspiedusies ar rokām pret teliņiem, stingi vērās zaļajā dzelmē. Viņas domas kavējās Ņujorkā, slimnīcas palātā ar mirstošu vīrieti, ko ārpusē apsargā policists. Nevaldāmas asaras sāka ritēt pār vaigiem un pilēja rāmajā ūdenī; viņa atspieda galvu uz margām un ļāvās emocijām.

Kamelja pēc brīža pamanīja Melu un neveikli nostājās netālu. Viņas slaidais augums raustījās šņukstos, taču viņš nekādi nespēja rast mierinājuma vārdus.

— Meļa, nav iespējams pateikt neko jaunu, — viņš beidzot ierunājās. — Un nekas vairs nav darāms, kas jau ir izdarīts.

— Es zinu. — Meļa pamāja. Viņas balss skanēja apslāpēta, un Kamelja piegāja un apstājās Melai blakus. Viņš gribēja Melu apskaut kā pašā pirmajā viņu tikšanās dienā, taču tagad bija iepazinis Melu un smeldze par viņu bija pavisam citāda.

Kaut kas pievērsa Kameljas uzmanību. Kaut kas peldēja ūdenī un raustīja enkura ķēdi. Viņš pārliecās pār margām un pūlējās saskatīt priekšmeta formu, kas lāgiem pazibēja zem viegli viļņojošā ūdens.

Viņš raudzīja sadabūt kādu dzelzs āķi, atrada to skapītī un steidzās atpakaļ. Tad pārliecās pāri malai un pūlējās, līdz beidzot aizāķēja peldošo priekšmetu. Viņš bija nosvīdis, nasta bija ļoti smaga, to nebija iespējams pacelt. Tā bija aizķērusies aiz enkura ķēdes.

Kamclja palaida smagumu vaļā.

— Meļa, mīļumiņ, — viņš noteica, un, paldies Dievam, Meļa pacēla galvu un vāri uzsmaidīja.

— Es jums teicu, ka tas “mīļumiņš” ir lipīgs, — viņa sacīja, viegli iežagodamās.

— Mīļā, — viņš stingri ierunājās, — lūdzu, aizejiet un atgulieties uz kāda no tiem ērtajiem atpūtas krēsliem mājas otrā pusē.

— Kāpēc? — Viņas acis plati atvērās.

Kamelja nopūtās, bet tad nolēma, ka tas, vienalga, būs jāpasaka.

— Manuprāt, mēs te, pie laivas, esam atraduši kaut ko interesantu. Es zvanīšu vietējam šerifam, izsaukšu uz šejieni.

Meļa pārliecās pāri reliņam.

— Es neko neredzu.

— Kaut kas ir pieķēries pie enkura ķēdes. Man vajadzīga palīdzība, lai to izceltu ārā.

— Jūs taču nedomājat, ka... — Viņas acis trauksmaini iepletās.

— Es nezinu, ko domāt. Tikmēr ejiet un uzvāriet sev tēju vai dariet ko tādu, ko pasāk Dienvidu skaistules, kad viņu klātbūtne nav vēlama.

— Kumelīšu tēju, — Meļa sacīja un nosusināja apsarkušās acis ar saņurcītu papīra salveti. Viņš piedāvāja savu mutautiņu.

— Un atkal tas pats stāsts. — Joprojām šņaukājoties, Meļa ar pūlēm pasmaidīja; allaž tīrā kabatlakata dēļ viņa bija uzminējusi, ka Marko ir precējies. — Bet neceriet, ka jūs no manis tik viegli tiksiet vaļā, izmeklētāj Kamelja. Es palikšu šeit, kamēr mēs noskaidrosim, kas ir ūdenī.

— Jums tas var nepatikt, — viņš brīdināja.

— Tā ir mana izvēle.

Meļa devās atpakaļ un apsēdās ēnā, kamēr Kamelja piezvanīja vietējai policijai. Pēc tam viņš atnāca un apsēdās blakus.

— Viņi būs šeit pēc desmit minūtēm, — viņš noteica, un abi sēdēja klusēdami, veroties okeānā. Gaidīdami.

39

Šerifa departaments darbojās lietpratīgi — ieradās kopā ar ūdenslīdēju un diviem drukniem pilnvarotajiem, līdzi ņemot milzīgus dzelzs āķus un ierīci tērauda griešanai. Visi sasveicinājās, pauda savu prieku par tikšanos un ķērās pie darba.

Meļa, aizraidīta prom uz terasi, vēroja ūdenslīdēju pārslīdam pāri laivas malai un ienirstam ūdenī. Pēc īsa mirkļa viņš parādījās virspusē.

— Tas ir tāds kā ledusskapis, — viņa dzirdēja sakām. — Bet kāds papūlējies aptīt smagu ķēdi ap to. Tas mēsls sver tonnu.

Šerifs viņam pasniedza tērauda griežamo, un ūdenslīdējs ienira vēlreiz. Meļa ar nepacietību gaidīja viņu parādāmies, taču šoreiz viņš pavadīja dzelmē veselu mūžību. Viņa redzēja, kā pa klāju staigā Kamelja, rokas aiz muguras sakrustojis; viņš izskatījās tik neiederīgs šajā jūras skatā kā pienenīte Taimskvērā. Vējš purināja viņa spīdīgos tumšos matus, un Meļa pasmaidīja. Kameljam piemita īsti vīrišķīga

pievilcība, lai arī viņš varbūt nemaz to neapzinājās. Taču Meļa bija pārliecināta, ka Klaudija to novērtē. Klaudijai gan ir veicies.

Beidzot ūdenslīdējs iznira, vilkdams smagu, sarūsējušu ķēdi. Plecīgie policisti pārliecās pār malu, paņēma to un tad ar lielajiem dzelzs āķiem uzcēla augšā kasti.

Kamelja nometās uz ceļiem, kaut arī apzinājās, ka notraipīs savas elegantās tumšpelēkās bikses, un palīdzēja pārcelt joprojām smago kasti pāri priekšgalam uz klāja.

Vīri stāvēja un raudzījās uz zilo plastmasas ledusskapi, kas bija izraibināts ar rūsu un stingri nosaitēts ar ūdensizturīgu dzeltenu izolācijas lenti.

Viņi atplēsa lenti un atvēra ledusskapi.

— Ak Dievs! — Meļa dzirdēja Kamelju izdvešam; visi steigšus atkāpās, ar plaukstām aizseguši degunus.

— Dieva dēļ, veriet ciet! — Šerifs norīstījās un nekavējoties izsauca pa telefonu kriminālmeklētāju.

— Jā-ā, tur noteikti ir līķis, — Meļa dzirdēja viņu sakām. — Bet grūti pateikt, kā līķis tas ir, vai vispār tas ir cilvēks — šajā stadijā tas tikpat labi varētu būt arī beigts suns.

Kamelja devās augšup pa koka kāpnītēm pie Melas. Viņa pagājās pretī.

— Tas nevar būt, — viņa šausmās čukstēja. — Tas nedrīkst notikt ar tādām sievietēm kā es. Tas ir murgs, arvien briesmīgāks murgs!

Kamelja apkampa Melu. Viņš juta sievietes piekļāvīgo, trīsošo augumu, vāro ziedu smaržu.

— Tiks veikta sekcija, — viņš sacīja. — Šobrīd nav iespējams pateikt, kas tas ir, bet esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir tas pats līķis, ko redzējāt bibliotēkā.

— Lai dzīvo Agata Kristi! — viņa nomurmināja Kamel-jas ausī. — Tagad atliek vienīgi sameklēt to sasodīto sulaini.

Viņš negribīgi palaida Melu vaļā.

— Brauksim prom no šejienes, — viņš sacīja, sniegdams Melai ādas jaku. — Man nepieciešams svaigāks gaiss un kāds stiprāks dzēriens.

Viņa paņēma Kamelju zem rokas, un abi steigšus devās uz mašīnu. Šoreiz pie stūres apsēdas Kamelja. Pie maza vienvirziena tilta viņi satikās ar kriminālmeklētāja furgonu un policijas vienības auto, kurā atradās arī fotogrāfs; nācās pagaidīt, kamēr viņi šķērso tiltu.

— Viņiem vajadzēs ar jums vēlāk tikties, — Kamelja sacīja, un Meļa pamāja.

— Tikai tad, ja viņi neturēs mani aizdomās, ka es to izdariju, — viņa gurdeni piebilda.

* * *

Atšķirībā no Heinsvilas Cārlstonai piemita realitāte. Tā bija gluži kā vēstures iemiesojums — labvēlīga, eleganta un izsmalcināta. “Omni at Charleston Place” bija diezgan liela viesnīca, tā lepni slējās pār vēsturisko centru; iekšpusi rotāja marmora grīdas un mirdzošas lustras, bārs, kurā viņi, pēc Kameljas domām, šajās dienās pavadīja daudz laika kopā, likās tīkams.

— Jūs gribat sekot Dorotijas jaunkundzes paraugam? — viņš smaidīdams jautāja, kad Meļa apsēdās uz bāra soliņa un pasūtīja sev kokteili “Cosmopolitan”, piebilstot, ka vēlētos to pagatavotu no Francijas “Grey Goose” degvīna, ja vien tas būtu pieejams. Protams, tas atradās.

— Es šaubos, vai Dorotijas jaunkundzei kaut reizi bijusi

tāda pēcpusdiena, kas piespiestu viņu iedzert. Manuprāt, tā bija vienīgi viņas pašas sīciņās personības brīva griba. — Meļa apļoja laima šķēli kārdinoši sārtajā kokteilī. — Var redzēt, ka viņa ir dāma, kas dzīvojusi kādā no šīm krāšņajām savrupmājām, kad vēl nebija iztērējusi visu naudu par dzērieniem.

— Tā gadās ar vislabākajiem, — Kamelja atzina, malkodams viskiju, kas bija gandrīz tādā pašā krāsā kā Melas acis. Sasodīts, kāpēc viņam tas visu laiku nāk prātā? Viņš norija kārtīgu malku un pasūtīja vēl, apņemdamies no rītdienas pāriet uz skaidru, bezkrāsainu degvīnu.

Taču šodien viņš bija redzējis pietiekami daudz kā tāda, kas liktu sagriezties jebkura stipra vīra vēderam, un viskijs dzīvinoši sasildīja visu ķermeni. Ar acs kaktiņu viņš pameta skatienu uz Melu.

— Vai jums šovakar iecerēts kas īpašs, kundze?

Viņa domīgi pagriezās pret Kamelju. Viņš aizturēja elpu. Lūkoties šajās acīs bija tas pats, kas vērot naudas automātu Lasvcgasā, gaidot, kad parādīsies izdevība.

— Nu, — viņa lēni ierunājās, — es biju iecerējusi vienkārši pagulēt vannā, varbūt uzēst auzu biezputru...

Kamelja savaikstījās, un Meļa iesmējās.

— Es tikai pajokoju. Nē-e, šovakar esmu vientuļa sieviete. Kas jums padomā?

— Varbūt vakariņas? Ne jau lētā restorānā. Kādā skaistā vietā, kas piemērota Dienvidu dāmai.

Meļa atkal iesmējās. Kameljam sāka likties, ka šādi jauki, zvārgulīša skaņām līdzīgi smiekli raksturīgi visām dien-vidniecēm.

— Jūs droši vien sajaucāt mani ar Dorotijas jaunkundzi, — viņa piebilda. — Viņa gan ir Dienvidu dāma.

— Jā-a, un viņa neļauj nevienam to aizmirst. Redzējāt, kā viņa izturas pret Raienu Fērlendu? Kā grāfiene pret kalpotāju!

— Man gan liekas, ka mūsu jaunkundze ir dzelzs lēdija ar zelta sirdi, — Meļa sacīja un piebilda, — viņā acīmredzot ir kaut kas tāds, kā dēļ Eds viņu iemīļoja.

— Viņš savāc visas labākās sievietes, — Kamelja maigi noteica un, lai slēptu savu mulsumu, pasūtīja no jauna dzērienu. — Vēlaties vēl?

Viņa papurināja galvu un piecēlās no soliņa.

— Es labāk iešu un pagulēšu vannā. Saposīšos uz tikšanos ar jums.

Kamelja pārlaida acis Melai — balts, izstaipīts T krekls, īsi melni svārciņi, pār pleciem pārmesta veca ādas jaka... viņš ņemtu viņu ciet jebkādā izskatā!

— Manuprāt, jūs izskatāties ļoti labi, — viņš ilgu pilnā balsī noteica un dzirdēja Melu iesmeļamies, kad viņa, zodu augšup paslējusi, gaišajām matu šķipsnām plivinoties, devās ārā no bāra.

* **

Nebija viegli rezervēt galdiņu restorānā Karalienes ielā, taču Kamelja bija dzirdējis, ka tas ir vislabākais, tāpēc mazliet izmantoja savu dienesta stāvokli, un šveicars, kā izrādījās, bija atsaucīgs. Baiļodamies nokavēt un palaist garām kādu saviļņojošā vakara brīdi, Kamelja gaidīja viesnīcas vestibilā jau pusstundu. Viņš netika gudrs, ko īsti cer no šā vakara, viņš neko īpaši neplānoja, bija nolēmis ļaut, lai viss rit savu dabisko gaitu.

Meļa ar novēlošanos iznāca no lifta un, kā vienmēr, šķita

steidzīga. Kad viņa devās pāri marmora vestibilam, Kamelja bija gatavs apzvērēt, ka visu vīriešu galvas pagriezās pret viņu. Viņa kustējās tik līgani kā karsts kļavu sīrups, pašpārliecināta, tomēr neapzinādamās, kādas izjūtas izraisa apkārtējos, tērpusies melnā, elastīgai saitei līdzīgā kleitā, ar augstpapēžu kurpēm kājās. Izskatījās, ka viņa nav no šīs pasaules, viņa bija tik lieliska meitene, kādu Kamelja līdz šim nebija saticis vai redzējis. Viņš piecēlās kājās un nogrozīja galvai.

— Jūs izskatāties satriecoša! — Viņš saņēma Melas roku un pacēla pie lūpām.

— Ak, izmeklētāj Kamelja, paldies! — Viņa iesmējās. — Tas laikam šīs kleitas dēļ, — viņa piebilda, pārlaižot rokas pār auguma līnijām un paraustot aiz apakšmalas lejup.

Kamelja steigšus novērsās no viņas garajām, kailajām, saules skūpstītajām kājām. Jēziņ, vai tiešām viņš savā vecumā kļūst romantisks, ja iedomājas par “saules skūpstītām” kājām... Viņš, četrdesmit sešus gadus vecais precētais vīrs ar četriem bērniem. Turklāt viņš taču ir policists, bet viņa... Kamelja jau bija aizmirsis, kāda oficiāli ir Melbas saistība ar šo lietu, zināja tikai to, ka viņa ir šeit, lai palīdzētu noskaidrot Eda Vinscnta pagātni. Un skaidrs bija vienīgi tas, ka viņa ir līdz ausīm iemīlējusies Edā Vinsentā.

Kamelja sakārtoja kaklasaiti, atglauda matus ar sev raksturīgo žestu, kas viņai likās kā no filmas un izraisīja smieklus, tad sniedza roku. Joprojām smejoties, Meļa ieķērās Ka-meljas elkonī, un abi kopā izgāja uz ielas, lai sēstos taksometrā. Kameljam šķita, ka viņš staigā pa gaisu.

Restorāns bija ļaužu pilns, vestibilā drūzmējās apmeklētāji, kas, gaidīdami brīvus galdiņus, malkoja dzērienus; visapkārt skanēja čalas un smiekli. Kamelja un Meļa uzreiz

tika ievesti jaukā, ar sarkaniem ķieģeļiem bruģētā pagalmi-ņā un apsēdināti pie galdiņa, uz kura dega svece; režģī virs galvas vijās glicīnijas un rozes.

— Edām te patiktu, — Meļa sacīja daļēji pati sev, paraudzīdamās apkārt.

— Viņš droši vien labi zina šo restorānu. — Kamelja paņēma viesmīļa piedāvāto ēdienkarti. — Galu galā te ir viņa mājas.

— Viņa pieņemtās mājas. Un paldies Dievam par to, — Meļa piebilda.

Kamelja, neapjautājies, ko viņa vēlas iedzert, pasūtīja pudeli šampanieša, tomēr ņemot vērā Melas izvēli. Viņa deva priekšroku “Perrier Jonct Flcnr dc Champagne Rose” tā vienlīdz tīkamās sārtās krāsas un garšas dēļ.

— Šampanietis ir... svinīgs, ta laikam varētu teikt, — viņa sacīja, dāvājot Kameljam platu smaidu. — Šis te Raili-jai patīk vislabāk.

— Railijai ir kāda iecienīta šampanieša marka?! Septiņu gadu vecumā?!

— Nu protams! — Meļa iesmējās. — Es vienmēr iedodu viņai pagaršot. Manuprāt, vēlāk, pubertātes vecumā, kad pusaudži izjūt lielu spiedienu, viņa nebeigsies nost aiz ziņkārības. Railija vienīgi dabū pagaršot, neko vairāk. Viņai diezgan labi iet pie sirds arī kaviārs, vislabāk belugas, lai gan pieņemams ir arī sevrjugas. To, protams, pasūtīja Eds. Es nekad nevarēju atļauties kaviāru. Lai nu kā, — viņa piebilda, atcerēdamās šampanieša cenu, — rēķinu dalīsim uz pusēm, Marko Kamelja. Ar policista algu jūs nevarat atļauties šampanieti.

— Un jūs nevarat atļauties šampanieti, vadot pārcelšanās furgonu.

Viņi reizē iesmējās, un Meļa atkal pastiepa roku un saņēma Kamdjas plaukstu.

— Vai zināt ko? Jūs man tiešām patīkat, — viņa sacīja. — Sākumā es jūs nevarēju ciest. Man likās, ka iztēlojaties sevi par Alu Pačīno kādā filmā par policistiem un uzskatāt mani par aizdomīgu blondīni, kas, jūsuprāt, pastrādājusi riebīgo noziegumu.

— Ak tā? — Kamelja pasmaidīja. — Un ko jūs domājat tagad?

— Ks domāju... — Meļa pavērās Kameljā, uz viņa augstajiem vaigu kauliem, spēcīgo žokli, bargajiem vaibstiem ap muti un beidzot ieskatījās acīs. Dziļās, tumšbrūnās, maigās acis raudzījās pretī vieglā mulsumā. — Es domāju, ka jūs esat mans varonis, — viņa čukstēja. — Jūs esat vīrietis, kas atradīs Eda uzbrucēju. Esmu jums milzum lielu pateicību parādā, Marko Kamelja.

Viņš papurināja galvu.

— Vēl ne, Zelda Melba Meridjū. Els neesmu viņu vēl atradis. Turklāt, — viņš paraustīja plecus. — Es esmu policists, kas dara savu darbu. Neesmu nekāds varonis.

— Un kā vēl esat! — Meļa sacīja, tad piecēlās, apgāja ap galdu un uzspieda skūpstu uz viņa lūpām.

Kamelja gluži kā apskurbis nodomāja, ka tas ir kas iedarbīgāks par pudeli šampanieša.

— Jēziņ, kāpēc jūs tā darījāt? — Viņš kā pārakmeņojies pielika plaukstu pie lūpām. — Jūs apņēmāt mani kā tāds vīteņaugs.

Viņa smiedamās atkrita atpakaļ uz sava krēsla galda otrā pusē.

— Tāpēc, mans dārgais Marko, ka es mīlu jūs. Es mīlu

jūs tāpēc, ka esat godīgs, uzticīgs un sirsnīgs. Un tāpēc, ka esat mans draugs.

Viesmīlis ielēja šampanieti, un Kamelja pacēla glāzi.

— Es iedzeršu par to, — viņš saviļņots sacīja, apzinādamies, ka nekādā ziņā nespēs pateikt, ko jūt pret Melu.

— Par draudzību! — Meļa pacēla savu glāzi, saskandināja, un abi iedzēra. Viņa laimīga uzelpoja, iedomādamās, ka Eds, lai arī joprojām ir komā, tomēr turas. “Ne labāk, ne sliktāk,” — tā bija teicis ārsts.

— Un tagad par Edu, — Kamelja sacīja, un atkal abi saskandināja. — Par viņa drīzu atveseļošanos. Un, — viņš piebilda, — lai piepildās visi jūsu sapņi.

Melas acīs sariesās asaras, viņa negribēja dot tām vaļu.

— Paldies! — viņa vienkārši noteica un pievērsās ēdienkartei, izvēlēdamās krabju zupu ar heresa piedevu, uz iesma ceptas garneles un auzu putraimus, kas pārkaisīti ar Cedaras sieru un sīpoliem. Viņa pierunāja Kamelju pamēģināt ar krabjiem pildītas austeres un grilētu Džordžijas jēra karbonādi, kas pārlieta ar pikantu, zeltainu bumbieru mērci.

— Tad varēšu arī jūsējo pagaršot, — viņa kāri piebilda, bet atcerēdamās izdvesa: — Ak vai, es taču nevaru ēst šajā kleitā!

— Man likās, ka tā izplešas. — Kamelja šaubīdamies nopētīja viņas auguma izliekumus.

— Nūjā, varbūt. — Meļa atkal viņam uzsmaidīja.

— Lai tur vai kas, es vismaz pamēģināšu.

Marko nebija ienācis prātā, ka viņa ir tik ēdelīga. Līdz šim bija gadījies viņu redzēt ēdam vienīgi šķiņķi, olas un smalkmaizītes — un pat to negribīgi. Taču, dabūjot īstu ēdienu, šī meitene spēja tikt galā ar visu. Viņš smaidīdams

noraudzījās, ar kādiem sajūsmas izsaucieniem Meļa ēda savu zupu, pievākdama pāris austeru — tikai lai pagaršotu — un baudā pavēršot acis pret debesīm.

— Un man likās, ka jūs pārtiekat no saldajām tāfelītēm un diētiskās kolas! — Kamelja pasmējās, taču Melai nebija nekādu iebildumu.

— Tā jau arī ir. Taču tikai ne tad, kad kāds cits pagatavo. Un šie ēdieni, dārgais Kamelja, ir labi pagatavoti. — Meļa pacēla skatienu pret viņu. — Nu, pastāstiet man tagad kaut ko vairāk par sevi.

— Varu pateikt vienīgi to, ka mans dzīvesstāsts galīgi nav tik romantisks kā Edām.

Viņa nodrebinājās.

— Man gan tas izklausījās pēc piedzīvojumiem ellē.

— Jā, bet tas tomēr izklausās kā fragments no mīlestības romāna. Nabadzīgs zēns izsitas uz zaļa zara pretēji visām prognozēm. Es nemūžam nebūtu domājis, ka reālajā dzīvē kaut kas tāds var notikt. Manam vectēvam neveicās tik labi. Viņš ieradās Savienotajās Valstīs no Sicīlijas un dabūja darbu platmaļu fabrikā — tolaik visi valkāja platmales. Viņš dzīvoja vienā istabā kopā ar vēl kādu sicīlieti. Krāja, cik vien spēja atlicināt. Tad istabas biedrs sacīja, ka viņam esot kāds ārkārtējs atgadījums ģimenē, un mans vectēvs aizdeva viņam visu, ko bija ietaupījis. Līdz pēdējam centam. Viņš nekad vairs neredzēja to sicīlieti. Un nekad vairs neuzticējās citam sicīlietim.

Pēc dažiem gadiem viņš beidzot varēja atvest arī manu vecomāti. Viņi dzīvoja vienistabas dzīvoklī īres namu rajonā Lejas Istsaidā. Arī viņa pelnīja — strādāja dažādus palīgdar-bus vietējā veikalā, tīrīja citu mājas, pieskatīja bērnus, darīja

visu, ko vien varēja. Un tad viņai pašai piedzima bērns. Puika. Mans tēvs Otāvio Kamelja. — Viņš apklusa, kad Meļa uzdūra uz dakšiņas ceptu garneli un piedāvāja viņam.

— Pagaršojiet taču! — viņa mudināja, turot izstieptā rokā dakšiņu ar pilošu mērci, — jums nekad negadīsies tik garšīga kā šī.

Kamelja paņēma dakšiņu un pagaršoja. Garnelei bija mazliet jūtama Melas lūpukrāsas piegarša, un viņš to baudīja nesteidzoties, lai paturētu atmiņā.

— Vēl, — viņa skubināja, — pastāstiet man vēl! Par savu tēvu.

Kamelja paraustīja plecus.

— Nav nekā īpaša ko stāstīt. Viņš bija centīgs bērns, pabeidza vidusskolu, bet, tāpat kā daudziem, viņam nebija iespēju mācīties koledžā, vajadzēja pelnīt naudu. Gadu gai-tā viņš strādāja dučiem dažādos darbos. Tad kļuva par policistu un apprecēja skaistu itāliešu meiteni Karmelu, — viņš pasmaidīja. — Pēc tam viņai diemžēl nācās visu mūžu sadzīvot ar savu vārdu — Karmela Kamelja. Viņiem bija trīs bērni — es un divas meitas. Nopirka mazu mājiņu Bronksā, izaudzināja un izskoloja mūs un samaksāja par pāris krāšņām kāzām itāliešu gaumē. — Viņš atkal paraustīja plecus. — Es iestājos policijas vienībā.

— Kāds tēvs, tāds dēls, — Meļa noteica, acīm zibot aiz intereses.

Viņš pamāja.

— Tad es iepazinos ar Klaudiju...

— Ar puertorikāņu skaistuli.

Viņš atkal pamāja un pasmaidīja.

— Piekrītu tādam aprakstam. Un pārējo jūs jau zināt.

— Nezinu gan.

Kamelja pārsteigts paraudzījās Melā.

— Es joprojām nezinu, par ko jūs sapņojat, — viņa maigi piebilda.

Kamelja izņēma pudeli no ledus spainīša un piepildīja

glāzes.

— Es īsti nezinu, kādi ir mani sapņi, taču man ir tādas aizdomas, ka tie, tāpat kā vairākumam cilvēku, kaut kur tiek aprakti dzīves realitātē.

— Tāpat kā manējie. Es vienmēr biju gribējusi kļūt par baletdejotāju, — Meļa paskaidroja. — Baleta grupas koncertā biju neveikls bērnelis, izstīdzējusi feja sārtā tilla balerīnas tērpā un nobrukušās zeķbiksēs, ar zvaigžņainu zizli rokā. Vienmēr pastiepusi nepareizo pirkstgalu un galvas tiesu pāri citiem bērniem. — Viņa nopūtās. — Es jutos kā milzis pupiņu kārts galā un joprojām turpināju augt, līdz vairs nebija tāda partnera, kas varētu mani cilāt. — Meļa plati pasmaidīja un iedzēra malciņu. — Kā man garšo šis šampanietis, — viņa sapņaini noteica. — Kā jums liekas, vai mums vajadzētu sarūpēt pudeli cienastam Dorotijas jaunkundzei?

— Jūs domājat, ka tas viņai patiktu labāk nekā “Dienvidu saldais?”

— Varbūt ne, bet tā būtu pateicības izrādīšana. Varbūt aizvest viņai mazas franču smalkmaizītes, sarīkot tējas vakaru.

— Bez tējas.

Meļa pasmējās.

— Nespēju iedomāties Dorotijas jaunkundzi kā tējas cienītāju. — Viņa apēda pēdējo kumosu un, labsajūtā smaidīdama, piebilda: — Nu, vai tas bija kā paradīzē?

Kamelja grasījās piekrist, taču tad ieskanējās viņa mobilais telefons.

Meļa nedaudz saviebās.

— Tiekam atsaukti reālajā dzīvē, — viņa nosūkstījās un bažīgi pavērās Kameljā, kad viņš atsaucās zvanītājam. Viņš teica vienīgi “jā” un “nē”, “tiekamies pusdivpadsmitos”, tad atslēdza savienojumu. Meļa nogaidoši raudzījās Kameljā.

— Šerifs. Šonakt tiks izdarīta sekcija. Viņš jautāja, vai es gribētu būt klāt.

Meļa iedzēra lielu malku šampanieša, pūloties nedomāt par zilā, no okeāna izvilktā ledusskapja saturu.

— Es nemaz nezinu, vai tikšu galā ar saldo, — viņas balss pēkšņi bija kļuvusi pavisam vāra.

— Piedodiet! Tās nepavisam nav vakariņām piemērotas runas. Un tik brīnišķīgam vakaram nudien nevajadzētu tā beigties.

— Marko, vai tas bija brīnišķīgs? — Viņa atkal pastiepās pēc Marko rokas, un šoreiz viņš to satvēra cieši.

Nez, vai tas bija šampanieša iespaidā, taču viņš sacīja:

— Man tas bija brīnišķīgs. Vispatīkamākais, kādu jebkad atceros.

Meļa dziļi ievilka elpu. Viņa apzinājās, ka atrodas uz slidena ceļa.

— Tad jūsu atmiņa acīmredzot ir neiedomājami vāja, izmeklētāj, — viņa sacīja, pūloties uzsmaidīt. — Varbūt jums vajadzētu Klaudiju biežāk kaut kur aizvest, pacienāt ar šampanieti.

— Iespējams, — viņš piekrita. Melai likās — ar nožēlu. — Taču Klaudija izvēlas nevis šampanieti, bet labu sarkanvīnu. Es vienmēr viņai sarūpēju dzimšanas dienā un citos svētkos kārtīgu “Chianti Riscrva

— Priecājos dzirdēt. — Viņa paspieda Kameljas plaukstu un pavilka savu roku prom. — Man vajadzēja zināt, ka jūs protat viņu novērtēt.

Viņu skatieni sastapās.

— Un kā vēl! Ticiet man, Melba Meridjū, protu.

Meļa priecājās, ka viņš nebija kļūdījies un nosaucis atkal

par Zeldu. Marko Kamelja bija patīkams vīrietis. Labs cilvēks. Ļoti pievilcīgs. Taču viņas sirds lemta citam, tāpat arī Kameljas.

— Būsim draugi, — Meļa sacīja, kad viņš pamāja viesmīlim, lai nes rēķinu.

— Vienmēr, — Marko rimti atsaucās.

Meļa intuitīvi apzinājās, ka Marko to saka no visas sirds. Uzticība bija vēl viena no viņa rakstura iezīmēm, kas, tāpat kā maigums, paslēpusies zem sīksta Sicīlijas policista ārienes.

40

Līķa sekcija nebija pasākums, kurus Kamelja izvēlētos apmeklēt pēc neaizmirstamām vakariņām ar vēl neaizmirstamāko kompanjoni, taču viņš bija šeit ieradies strādāt.

Viņš aizveda Melu uz viesnīcu. Viņa, novēlot labu nakti, vestibilā noskūpstīja Marko, tur esošajiem viesiem un personālam skaudībā noskatoties, tad aizsteidzās uz liftu, viegli pamājot ar roku un draudzīgi uzsmaidot visiem, kam vien pagāja garām.

Cieši noraugoties Melā, Kamelja papurināja galvu. Viņš zināja, ka atmiņas par Melas tēlu būs mūžam dārgas.

* * *

Patoloģijas nodaļa visa bija no baltām flīzēm un metāla, formalīna asie izgarojumi nomāca līķu smaku. Cits pie cita rindojās lieli saldētavu nodalījumi ar to cilvēku mirstīgajām atliekām, kuriem bija paredzēta vai nu sekcija, vai nodošana tuvākajam radiniekam. Kamēr viņš gaidīja, pēdējā ceļā uz beidzamo pēcnāves pazemojumu — iekšējo orgānu

izpēti nāves cēloņa noteikšanai — tika pastumtas riteņnes-tuves ar apklātu ķermeni, pie kājas pirksta tam bija piestiprināta birka.

No savas pieredzes viņš zināja, ka patologi nebija tik smalki virtuozi kā ķirurgi. Šeit ķermeņi tika uzšķērsti ar zāģi, orgānus izņēma ārā, nosvēra un ievietoja tērauda traukos, tika izpētīts un ņemts vērā ari kuņģa saturs. Plašas brūces tika izbakstītas un aizbāztas, un, kad darbs bija galā, ķermeņus atkal sašuva ar lieliem lāpījuma dūrieniem, nevis ar glītu un sīku šuvīti kā operāciju zālē. Atkal pārtopot par viengabalainu radījumu, līķis pēc sekcijas atgādināja Fran-kenšteina briesmoni, gatavs augšāmcelties un uzsākt slavas gājienu uz ekrāniem.

Taču šajā gadījumā nebija ķermeņa, ko uzšķērst un sadalīt. Bija vienīgi šķebinoši smirdīga sapuvušas gaļas un kaulu kaudze.

Visā šajā jūklī patologs atrada zobus, kas varēja noderēt identificēšanai, salīdzinot tos ar zobārsta kartēm; bija arī mati, lai varētu atšifrēt DNS. Atklājās, ka tas ir bijis cilvēks, vīrietis. Tika atrastas arī piecas šķembas, kas izskatījās pēc 40 milimetru pusautomātiskās pistoles ložu paliekām.

Kamelja nožēloja, ka ēdis austeres ar krabja pildījumu. Vēderā viss sagriezās, taču viņš piespieda sevi izturēt. Viņš, būdams Ņujorkas policijas departamenta pārstāvis, nedrīkstēja apkaunot savu vienību dienvidnieku priekšā.

— Sasodīts, es netieku gudrs, kā jūs to spējat, — viņš ar apbrīnu teica, kad darbs bija galā un šķebinošās paliekas rūpīgi aizzīmogotas tērauda konteinerā.

— Patiesību sakot, es arī reizēm ne, — sirmais ārsts atbildēja. — Tas laikam nāk ar gadiem. Bet neliegšos —

sākumā daudzas reizes zaudēju savus apēstos cepumus. — Viņš smaidīdams novilka cimdus un nomazgāja rokas. — Nāciet, iedzersim labu, stipru kafiju, un es jums pastāstīšu, kas mums zināms.

Bija jau pustrīs, un Kamelja ar baudu iedzēra karstu kafiju. Patologs pavēstīja, ka tas neapšaubāmi ir bijis vīrietis un ledusskapī ielikts jau miris. Nāvi izraisījuši pieci šāvieni no tuva attāluma, un, viņaprāt, galvvirsa notraukta nost. Iespējams, ka ieroča kalibrs ir 40 milimetru.

Tāds pats kā Eda Vinsenta lodēm, Kamelja atcerējās.

Matu un ādas struktūra liek domāt, ka viņš bijis latīņ-amerikānis. Šāviens izdarīts no aizmugures.

— Kā jūs to visu varat noteikt pēc tā... — Kamelja pat nezināja, kā lai nosauc glumo, pūstošo masu ledusskapī.

— Tas ir mans darbs, — ārsts rāmi atbildēja. — Un man jāķeras pie nākamā, tikai tad es varēšu atpūsties. Tāpēc lūdzu mani atvainot.

Paspiedis patologa auksto roku, Kamelja sajuta vieglu formalīna un dezinfekcijas līdzekļu smārdu, kas joprojām vēdīja ap viņu. Kafiju dzert vairs negribējās. Viņš devās prom, atpakaļ uz viesnīcu, un nekavējoties zvanīja departamentam. Līķa sekcija vienmēr iedarbojās nomācoši, un viņš jutās pateicīgs, ka ir dzīvs.

Kamelja informēja kolēģus par noskaidroto, piebilstot, ka joprojām nav zināms, kas ir šis līķis un kā tas iekļuvis ledusskapī, un ka pēc kādām sešām nedēļām tiks saņemti DNS analīzes rezultāti. Izdzirdējis parasto neapmierināto rūcienu, viņš teica, ka tas, iespējams, ir tas pats spāniskās izcelsmes vīrietis, kura līķi Melba Meridjū bija redzējusi Eda Vinsenta pludmales mājā.

Tad viņš apsēdās un uzrakstīja izsmeļošu atskaiti par dienas notikumiem, nepieminot sarunu ar Dorotijas jaunkundzi, jo bija nolēmis pagaidām to neizpaust. Nezināmo vēl bija daudz, un viņš negrasījās atklāt nevienu noslēpumu, kamēr nebija skaidrs, pie kā tas noved.

Viesnīcas gulta bija stingra, segas siltas, un Kamelja, uzlicis galvu uz spilvena, uzreiz aizmiga. Gulēt gan neiznāca ilgi — pulkstenis jau rādīja pieci, bet pusastoņos viņam bija jāceļas un jābūt gatavam uz visu, ko varētu atnest nākamā diena. Vēl viena diena kopā ar mis Melbu.

41

Nākamajā rītā pulksten vienpadsmitos Dorotijas jaunkundze viņus sagaidīja, atbalstījusies pret lielo leoparda spilvenu, bāli zilās acis dzīvi mirdzēja.

Pieliecoties, lai noskūpstītu vecenīti, Meļa saoda saldu pūdera smaržu un jutās aizkustināta, ka vecā dāma viņiem par godu saposusies, gluži kā bijušai Dienvidu skaistulei tas pienāktos. Taču jaunkundze izvairījās no apskāviena.

— Phē, tagad nu gan visi tikai bučojas un bučojas! — Dorotijas jaunkundze atvairīja Melu ar savu kārno zili dzīsloto roku. — Bezjēdzīgs žests starp cilvēkiem, kuri tikpat kā viens otru nepazīst un kuriem ir pilnīgi vienalga, kas ar to otru notiek.

— Ai, man gan nav vienalga, jaunkundzi — Meļa nesamulsusi apsēdās atkal uz mazā soliņa un uzsmaidīja vecītei. Pamanot vāro pietvīkumu viņas plānajos vaigos, Meļa noprata, ka viņu šis skūpsts ir aizkustinājis, taču viņa negrib to atzīt.

— Es iedomājos, ka jūs droši vien zināt, kā šorīt klājas Edām, ja jau sakāt, ka mīlat viņu?

— Protams, zinu. Es sazvanos ar ārstiem vairākas reizes dienā. Un nakti, — Meļa piebilda, atcerēdamās nomāktības brīžus pulksten trijos naktī, kad viņa, gulēdama viena viesnīcas istabā, bija jutusi, ka noteikti atgadījies kaut kas drausmīgs, un nosvīdusi zvanījusi uz slimnīcu, pārbijusies vai līdz ārprātam, ko viņai varētu paziņot. Eds esot nemierīgs, viņai pateica, bet citādi viņa stāvoklis esot bez pārmaiņām.

Meļa nodomāja, ka Eda ķermenis šķiet pielāgojies kādam neitrālam stāvoklim un gaida. Bet ko?

— Kaut es varētu jums pateikt labākas ziņas, — viņa rāmi sacīja. — Bet Eds joprojām ir bezsamaņā, joprojām pieslēgts pie elpošanas aparāta. Tomēr smadzenēs jūtama darbība, un tas vieš cerības ārstos.

— Viņam vienmēr bija labas smadzenes, — Dorotija piebalsoja. — Jau tad, kad viņš vēl bija zēns, turklāt neizglītots, es manīju viņā kādu īpašu dzirksti. Psihiatrs laikam varēt to izskaidrot tā, ka es pārraidīju savu godkāri un ilgas uz viņu, taču viņi kļūdītos. Es biju tā, kas iegūst. Es guvu prieku, parādot viņam citu pasauli, stāstot par to, kāda ir dzīve, un mācot dzīvot. — Atskanēja viņas īpatnējie smiekli, un Meļa atkal satrūkās. — Un tas puika visu ņēma pretī, gluži kā sūklis, — Dorotija piebilda, atmiņās kavēdamās. — Taču patiesībā viņš nezināja, kā turpmāk dzīvot, — viņa turpināja. — Tovasar viņš bija pārticis no rokas mutē, ziemā nācās badoties. Viņš tikpat labi varēja to neizturēt un neizvilkt līdz pavasarim. Tonakt viņš atkal atgriezās siltumnīcā. P2s biju parakņājusies pa skapjiem un sameklējusi kaut kādus apģērbus un siltas segas viņa cietajai guļvietai. Atvēru liellopu gaļas konservu kārbu un uzsildīju to kopā ar rīsiem un maizi.

Viņas acis aizklīda tālumā, un viņa smaidīja, atcerēdamās zēna sejas izteiksmi, kad viņš to pagaršoja, — izskatījās, ka viņš jau jūtas nonācis debesīs.

— Tajās nomācošajās ziemas dienās mēs iepazinām viens otru nedaudz labāk. Es atceros, kā sāku smieties, kad viņš man apjautājās par nākotnes nodomiem. “Man nav nākotnes, Teo,” es viņam teicu. “Man ir tikai šodiena.” Viņš raudzījās manī un saprata, ka man ir taisnība. Kāda biju, tāda biju, — nepilnus septiņdesmit gadus veca sieviete, kas pārmērīgi ieskatījusies pudelē.

Kādu dienu es apjautājos, vai viņš vēlas apskatīt māju, taču redzēju, ka viņš baidās. “Viss kārtībā,” es teicu Teo, “viņi mani pazīst; apsolu, viņi nenodomās, ka tu grasies nozagt ģimenes sudrablietas.” Ak, manas mājas... — Doro-tijas nopūta aizplīvoja gaisā kā pavasara vēsma. — Ziniet, Džefersonu nams senos laikos bija ievērojams. Protams, mans tētis to gribēja pārdēvēt par Divālu namu, taču mamma teica, ka Divāli ir vienīgi jaunbagātnieki, turpretī Dže-fersoni šeit dzīvojuši paaudžu paaudzēs, un tā mājai palika tas pats nosaukums.

Taču tad nams bija tikpat nolaists kā dārzs. Naudas vairs nebija, ar kuru to uzturēt kārtībā, un to pašu mazumiņu es iztērēju dzērienos. Es biju īsta Dienvidu dumpiniece, — Dorotija piebilda ar nebēdnīgu smīnu. — Vienmēr visu dāliju pēc sava prāta, pat tad, kad apzinājos, ka man nav taisnība. Sasper jods, ar to naudu, vienalga, nepietiktu, lai savestu māju kārtībā. Nepavisam nepietiktu. Turklāt es biju palikusi vienīgā aprūpētāja.

Viņa parakņājās zem spilvena, izvilka ārā “Dienvidu saldo” un pasniedzās pēc glāzes.

— Jaunkundzi — Kamelja piecēlās kājās. — Lūdzu, jaujiet man. — Viņš paņēma pudeli un ielēja kārtīgu devu.

— Jeņķis ar labām manierēm, — Dorotija pārsteigta atzīmēja, noraugoties Kameljā. — Nezināju, ka tādi ari ir.

— Sicīlijas “jeņķis”, kundze, — Kamelja izlaboja. — Mans vectēvs pieturējās pie seniem principiem. Godīgums, pieklājība un cieņa pret veciem ļaudīm.

— Tad jau labi... — Dorotija iegrima domās un iedzēra krietnu malku viskija. — Atliek nožēlot, ka mani Dienvidu vecāki neiemācīja to pašu, — viņa piebilda ar savu draisko smaidiņu. — Nu, tātad māja bija tādā pašā stāvoklī kā dārzs un es pati. Grausts. Mēs ar Teo izstaigājām kādreiz tik elegantās istabas, kurās bija papilnam tumšu, senatnīgu mēbeļu, tagad tās bija ķirmju apsēstas; netrūka arī apdriskātu Austrumu paklāju un blāvu spoguļu; zīda aizkari no vecuma bija kļuvuši tik trausli, ka sabirza no pieskāriena. Mēs stāvējām bibliotēkā un noraudzījāmies uz grāmatām. To bija tūkstošiem, un visas, tāpat kā pārējā mājas iedzīve, bija klātas ar pārdesmit gadu putekļu kārtu. “Tā gan ir zinību krātuve!” Teo godbijīgi teica.

Jaunkundze nopūtās un iedzēra vēl vienu malku bur-bona.

— Es redzēju viņa sejā tādas ilgas, un man bija skaidrs, ka viņš tiecas pēc mācībām tāpat kā es pēc alkohola. Turklāt viņš bija džentlmenis. Nekad nepieminēja tukšās pudeles, kas mētājās visās vietās. Es viņam teicu, ka vecas dāmas, kļūstot vecas un vientuļas, sāk dzert. Es aizvedu viņu uz virtuvi. Vēl tagad skaidri atceros, kā viņš devās pretī pavarda ugunij, gluži kā pasta balodis, pastiepa rokas pret siltumu un ošņāja svaigi uzlietās kafijas smaržu. Tad viņam kļuva

skaidrs. “Jūs te dzīvojat, vai ne?” viņš pajautāja. Es viņam pastāstīju, ka tās ir Džefersonu ģimenes mājas vairāk nekā divsimt gadus. Nevis Divālu. Viņi bija plaukstoši kreolieši. No Luiziānas, — viņa piebilda, it kā tas būtu nozīmīgi, un Meļa, kā jau dienvidniece, apzinājās, ka Dorotija šim faktam piešķir lielu nozīmi.

Jaunkundze nicīgi pavīpsnāja.

— Tirgošanās ar Franciju bija padarījusi Divālus bagātus, taču ar to viņi neieguva augstāku kārtu. Tomēr mamma iekrita uz skaisto, tumsnējo izskatu un Jaunorleānas francisko akcentu. Viņa par varītēm gribēja apprecēties ar mesjē Polu Divālu, kaut arī tēvs kategoriski iebilda un draudēja viņu izslēgt no mantojuma. Taču tad Divāliem jau bija vairāk naudas nekā Džefersoniem, tāpēc šādiem draudiem nebija nekāda iespaida. Viņa tik un tā apprecējās ar Divālu, un laulībā piedzimu es. Man nebija ne brāļu, ne māsu, kas varētu aizkavēt manu izlutināšanu, es biju kā maza princese. Mani vecāki uzskatīja, ka esmu par labu, lai precētos. Viņi gribēja mani paturēt sev, un es labprāt ļāvos. Tad viņi nomira, un vecmeita Džefersone Divāla jaunkundze palika pilnīgi viena savā savrupmājā. Viņas sirdi un gultu sildīja nevis vīrietis, bet gan burbons.

Kamelja vēroja, kā Meļa noliecās noskūpstīt Dorotijas roku. Viņš pamanīja mirdzošu asaru uz Mclas vaiga un saprata, ka viņu ir aizkustinājusi vecās sievietes vientulība.

— Jūs droši vien jūtaties nogurusi. — Meļa ar plaukstu nosusināja asaru un papūlējās uzsmaidīt. — Paskatiet, Dorotijas jaunkundz, mēs jums atnesām no franču maiznīcas dažas kūciņas. Un pudeli šampanieša. Lai nosvinētu mūsu tikšanos.

— Šampanieti? — Dorotija likās apjukusi.

Meļa nobažījusies domāja, ka varbūt Kameljam taisnība un viņai labāk vajadzēja nopirkt burbonu. Taču raizēm nebija pamata. Dorotijas seja atplauka, un viņa iesmējās ar tā laika izsmalcinātajām dienvidniecēm raksturīgajiem zvārgulīšu skaņām līdzīgajiem smiekliem.

— Šampanietis un franču kūciņas! Cik burvīj)i\ — viņa sacīja, atkal kļūstot par Džefersonu nama karalieni. — Nu, to mēs noteikti nevaram dzert no kafijas krūzēm, es piezvanīšu, lai atnes pienācīgas glāzes. Un šķīvīšus arī. — Viņa ielūkojās kastē ar mazajām, košajām kūciņām. — Es atceros to konditorejas veikalu, mana māte tur mēdza iepirkties, — viņa iepriecināta piebilda.

Meļa uzzibināja smaidu Kameljam, apmierināta par viņu izvēles pareizību.

— Mēs dzērām šampanieti manā pilngadības ballē, — Dorotija kavējās atmiņās. — Tas bija tik garšīgs! Atceros, ka tas man pamatīgi iesita galvā. Es, protams, tolaik nelietoju alkoholu, — viņa rātni piebilda, — ja nu vienīgi kādu vīna glāzi pusdienās, mans tēvs taču bija franču izcelsmes. Ak vai, kā Teo tas garšotu! — viņa noteica, baudot pa kumosiņam mazu augļu kūciņu ar krēmu. — Viņš vienmēr bija kārs uz saldumiem.

Tas bija Melai jaunums, taču viņa nosprieda, ka laikam šī mazā vājība, gadiem ritot, izzudusi.

— Es viņam, protams, ierādīju mājā istabu, — jaunkundze turpināja. — Un sāku viņu atradināt no tā kalniešu akcenta, mācīju runāt pareizi. Teo man palīdzēja it visur — satīrīja māju, aizmeta prom pudeles, noslaucīja putekļu kārtas, mazgāja grīdas un logus, pulēja mēbeles. Viņš bija kā

mans kalps, mans sulainis, vienīgi mūsu attiecības nebija tādas kā starp saimnieci un kalpotāju. Redziet, mēs abi bijām no sabiedrības izstumtie, — viņa piebilda ar domīgu smaidu. — Es dzēru vai līdz nāvei, man nepalika iztikas līdzekļu. Un viņš bija izbadojies līdz nāvei, turklāt pilnīgi viens. Varētu teikt, mēs izglābām viens otru un arī rūpējāmies viens par otru. Mēs ar prieku uzturējāmies kopā. Mēdzām aizstaigāt līdz Baterijai; es ņēmu viņu līdzi, kad iepirku pārtiku, un reizēm mēs pat ieturējāmies kādā kafejnīcā. Man nebija kauns par šo trūcīgo, jauno lauki no kalniem, tāpat viņš nemulsa, būdams kopā ar savu ekscentrisko, nodzērušos audzinātāju. Mūsu attiecības bija uz līdzīgiem pamatiem. Mēs bijām viens otram vajadzīgi — abi vientuļi un atstumti. Nu jūs redzat, — Dorotija maigi teica, — tas bija pilnīgi dabiski, ka mēs sākām aprūpēt viens otru. Kad uzzināju Tco patieso vecumu, uzstāju, lai viņš piesakās vidusskolā. Un kopš tā brīža, mani mīļie, — viņa izdvesa vieglu nopūtu, — Tco Rogana dzīve sāka pārvērsties. Skolā viņam neklājās viegli, viņu apcēla. Smējās par viņa akcentu un par mani, viņa ērmoto “vecmāmiņu”, — Teo visiem bija teicis, ka esmu viņa vecāmāte. Ko gan citu viņš varēja sacīt? Ka pats ir klaidonis un es — alkoholiķe, kas devusi pajumti? Viņš uzskatīja, ka ir parādā man cieņas izrādīšanu.

Viņa atkal nopūtās, atcerēdamās, cik grūti zēnam bija klājies.

— Viņš izcīnīja savu ceļu cauri skolai un beidza ar izcilību, izpelnoties stipendiju mācībām Djūka universitātē. — Viņa smaidīdama piebilda: — Tas bija viņa pirmais sasniegums. Pirmo reizi viņš jutās lepns par sevi. Teo Rogans nav piemērots vārds uzvarētājam, es viņam teicu. Tas ir zaudētā -

ja vārds, daļa no tavas pagātnes. Pienācis laiks no tās atvadīties pavisam. Es izvēlējos vārdu “Edvards”, jo tas ir labs, pamatīgs, dižciltīgs vārds. Un, protams, arī Džefersonu. Teicu viņam, ka nekas tik labi nepalīdz cilvēkam kā diža prezidenta vārds, turklāt tas bija mans vārds un mana dāvana viņam. Vēl mums bija vajadzīgs skaists uzvārds, tāds, kas nesaistās ar baltajiem salašņām. Tāds, kas piestāv uzvarētājam. “Manuprāt, Vinsents derētu,” es sacīju. Un nokārtoju to visu likumīgi, tā ka Teo Rogans kļuva par Edvardu Džefersonu Vinsentu. Eds Vinsents, Djūka universitātes pirmā kursa students.

42

Zelda, Zelda, tu esi mani pametusi... Es vienmēr domāju, ka tu mani varētu kādreiz pamest — tikpat pēkšņi, kā tu ieradies manā dzīvē, gluži kā no zila gaisa. Tu atstātu mani bēdājamies, es nebeigtu par to domāt. Kāpēc? Mana lieliskā meitene, mans Džordžijas persiks un krēms, mans dārgumiņš, kur tu esi... Ak Dievs, kā man tevis pietrūkst... Varbūt es jau esmu nomiris... Tā droši vien ir... un tagad tu nevari tikt pie manis. Bet es zinu, cik tu esi apņēmīga. Tu mani atrastu arī aizkapa valstībā. Ak Dievs, es nekad nebiju iedomājies, ka varētu kaut ko tādu pateikt... it īpaši tāpēc, ka tas kaps būs manējais...

Te ir tumšs, visu laiku tik tumšs. Varbūt es jau esmu tur, jau apbedīts...

Uz Eda ādas izspiedās ledaini sviedri, un māsiņa, kas bija turpat tuvumā, saņēma viņa roku un norūpējusies taustīja pulsu, izmērīja asinsspiedienu, pētīja mirgojošās līknes uz aparātiem un pārbaudīja ieplūstošo un izplūstošo šķidrumu caurulītes, ķirurģiskās drenas un katetrus.

— Šaubu nav — smadzenēs ir darbība, — viņa skaļi ieteicās.

Tātad es neesmu miris, Eds atvieglots nodomāja. Vēl ne. Vēl ir laiks. Vēl es varu viņai pateikt, ka mīlu, ka gribu viņu, ka nevaru bez viņas dzīvot. Es tagad nespēju nolaisties uz viena ceļgala, tomēr, lūdzu, Zelda, kļūsti mana sieva... Man tik ļoti nepieciešams dzirdēt tavu balsi, mana mīļā... dzirdēt tevi sakām jāvārdu...

Iezvanījās telefons. Viņš dzirdēja māsas mīksto zoļu švīkstēšanu un iecietinātā kokvilnas virsvalka iegurkstēšanos, viņas klusināto balsi. Tad viņa atgriezās atpakaļ.

— Nez vai man vajadzētu to darīt, — viņa vilcinādamās ierunājās, — taču tā jūsu jaunā dāma ir ļoti uzstājīga... un galu galā, manuprāt, tas nekādu ļaunumu jums nenodarīs.

Viņa pielika kaut ko aukstu Edām pie auss... tas bija telefons... un viņš izdzirdēja Zeldas balsi.

— Ed, mīļumiņ, es esmu Cārlstonā. Es neesmu tevi pametusi, neuztraucies. Un zini ko, mīļais? Es tagad zinu visu par tevi, daudz vairāk nekā jebkad agrāk, un mana sirds tiecas pie tevis. Dorotijas jaunkundze ir brīnišķīga. Viņa sūta tev mīļus sveicienus. Viņa mums visu izstāstīja — to, kā tev palīdzējusi. Un Ed... — Melas balss aizlūza, viņa bridi apklusa, lai saņemtos. — Es gribu tev pateikt, cik ļoti lepojos ar tevi. Un cik ļoti tevi mīlu. Ak, mīļumiņ, vai tu mani dzirdi? Es cenšos sev iestāstīt, ka tu dzirdi; nespēju iedomāties, ka tevis tur nav. Pagaidi mani, Ed. Es atgriezīšos... rīt... un atceries, ka es tevi mīlu. Vienmēr mīlēšu...

Māsa noņēma telefonu — Eda dzīvības saikni ar Zeldu —, un pār Eda iekritušo vaigu noritēja asara.

— Ak Dievs, — māsa lēni ierunājās, pagalam pārsteigta. — Ak Dievs! Viņš dzirdēja^1. Pazina viņu!

Eds atkal izdzirdēja zoļu švīkstus, šoreiz viņa skrēja. Viņš saklausīja, ar kādu saviļņojumu māsa sauc ārstu.

Paldies Dievam, viņš teica sev, un vēl viena asara izspiedās caur viņa aizvērtajiem plakstiņiem. Un paldies tev, Zel-da! Es joprojām esmu dzīvs. Es apsolu, ka pagaidīšu tevi, mīļā. Vismaz līdz rītdienai...

* * *

Viņš sapņoja, ka atkal ir Cārlstonā, šoreiz ar Zeldu un Dorotijas jaunkundzi. Taču viņi visi bija jauni, pareizāk sakot, Dorotijas jaunkundze bija jaunāka nekā tagad... Protams, Zelda nebija darbojusies pagātnes notikumos, taču tagad viņa bija šeit, viņa sapnī. Viņa sargeņģelis.

Eds atkal redzēja savu brāli.

Viņš bija Djūka universitātes pirmā kursa students un mācījās par sūri grūti izcīnīto stipendiju, kas sedza vienīgi mācību maksu. Ja viņš gribēja ēst un noīrēt kādu apdzīvojamo platību, nācās strādāt.

“Dzīvē neko nevar iegūt par brīvu,” viņš bija sacījis kā apskurbis no cerībām, kad saņēma uzņemšanas komisijas vēstuli. Tas bija liels sasniegums nomaļo kalniešu bērnam no Lielo Dūmu kalniem, kur godkāre aprobežojās ar sava zemes stūrīša iegādi un ražas ieguvi tādos apmēros, lai spētu pabarot ģimeni. Vismaz ceļš uz panākumiem.

Tas nebija viegli. Taču viņš saprata, ka viņa dzīvei nav lemts ritēt pa gludu ceļu.

* * *

Visu vasaru Eds bija strādājis uz lauka un nopelnījis pietiekami, lai nopirktu džinsus, dažus T kreklus, svīteri, siltu jaku un jaunus zābakus pirmajam koledžas gadam. Viņam bija palikuši divdesmit pieci dolāri iztikai, bet tad Edām izdevās atrast dažādus darbus Daremā, kur viņš cerēja nopelnīt, lai varētu apmaksāt rēķinu par istabu un iegādāties pārtiku. Viņš jutās kā septītajās debesīs, kad pienāca laiks atvadīties.

Dorotijas jaunkundze pasniedza viņam aizzīmogotu aploksni. Edām pēkšņi vairs negribējās šķilties no viņas.

— Paņem šo te un ej, tu muļķa puika, — viņa sacīja, steigšus nomutēdama Edu uz vaiga; to viņa nekad nebija darījusi. Viņi nekad neizrādīja viens otram savu pieķeršanos, tas bija nerakstīts likums. Viņi bija draugi, sazvērnieki dzīves spēlē, cīnījās, kā spēja. Abi dzīvoja no rokas mutē; Eds — apstākļu spiests, Dorotija — pēc savas izvēles. Viņi nekad nezināja, vai cīņa beigsies ar uzvaru vai ar zaudējumu.

Braucot ar autobusu uz Daremu, Eds atvēra aploksni. Iekšā bija četri simti dolāru. Tik daudz naudas viņš nekad mūžā nebija redzējis. Viņš saprata, ka Dorotijas jaunkundze acīmredzot ir pārdevusi kaut ko vērtīgu, lai sniegtu viņam šo dāvanu, un viņu pārņēma raizes par sirmgalvi, par to, kā Dorotija atkal viena pati tiks galā, kad tuvumā nebūs viņa, kas raudzītos, lai viņa nokļūtu gultā, kad gadījās pār daudz noreibt; lai viņa neapsaldētos, lai šad tad paēstu. Viņš grasījās apturēt autobusu un kāpt ārā, lai dotos atpakaļ pie viņas, taču zināja, ka Dorotija viņu tik un tā sūtītu projām.

★ ★ ★

Mācoties pirmajā kursā, Eds uzzināja, ka Dorotija atrasta bezsamaņā, vienatnē ieslēgusies skaistajā namā.

Viņa bija tur nogulējusi pāris dienu, līdz beidzot laimīgas nejaušības dēļ viņu atradis kāds elektriķis, kas bija norīkots atvienot strāvu un, nevarēdams iekļūt namā, bija ziņojis policijai. Dorotija tika ievietota slimnīcā bezcerīgā stāvoklī. Ģimenes advokāts bija paziņojis, ka Edām tūlīt jābrauc uz turieni, ja viņš vēlas redzēt Dorotiju vēl dzīvu.

Eds satraukts devās cauri studentu pilsētiņai uz vareno Djūka kapelu. Tās zvanu tornis pacēlās divdesmit viena stāva augstumā; gotisko mūru diženums un tonētie arkveida logi solīja mierinājumu. Eds noslīga ceļos, lai aizlūgtu par Dorotijas Džcfersoncs Divālas jaunkundzes dzīvību. Izņemot māti, Dorotija bija vienīgā sieviete, kuru viņš jebkad bija mīlējis, tāpēc nespēja iedomāties dzīvi bez viņas, nākotne likās tukša.

Dodoties atpakaļ pa kapelas iebrauktuvi, Eds ieraudzīja brāli. Spējā pārsteiguma dēļ viņš brīdi nespēja pakustēties. Mies bija kopā ar vīriešu pulciņu, visi bija tērpušies uzvalkos ar kaklasaitēm, ar portfeļiem rokās. Brālis izskatījās turīgs un savā ziņā oficiāls. Kā vienmēr, viņa āriene pauda dižma-nību un vēl ļaunumu, lai gan seju rotāja smaids. Viņš pliķēja vīriešiem pa muguru un šķita noskaņots varen draudzīgi, taču senais instinkts Edām vēstīja, ka brālim padomā kas nelabs. Kad Mies gribēja kaut ko panākt, viņš vienmēr uzvedās ļoti jauki. Tikai ne tonakt, kad noslepkavoja savu ģimeni.

Izjuzdams pēkšņas bailes, Eds paslēpās aiz kapelas. Tagad ir laiks, viņā ierunājās kāda balss. Tu vari sekot Micam un nogalināt viņu...atriebt savu māti, tēvu, brāļus un māsas.

Bet kā gan lai viņš to drīkstētu? Viņš taču nebija redzējis Miču pielaižam uguni mājai, viņš joprojām skaidri to nezināja. Tomēr dziļi sirdī bija par to pārliecināts.

Viņš nespēja to izdarīt. No jauna uzbangoja vainas apziņa. Viņš devās prom, turēdamies ēnā, lai neviens nemanītu viņa ciešanas.

★ ★ ★

Nākamajā dienā, kad viņš atgriezās Cārlstonā, magnoli-jas bija pilnos ziedos, sārtos un baltos, kā radītas jaunu meiteņu pirmajai buķetei. Visos dārzos krāšņi baltoja lilijas; to saldā, svaigā smarža saplūda ar sāļo okeāna gaisu. Tas bija neaizmirstami. Eds aizbīdīja atmiņas par Miču prāta tumšākajā nostūrī un devās apciemot Dorotijas jaunkundzi.

Jaunkundz, kad es ieraudzīju jūs šaurajā slimnīcas gultā, jūs izskatījāties tik maza un trausla, es nodomāju — kā gan jūs varētu izdzīvot! Uz jūsu smalkajiem putnēna kauliņiem nebija gandrīz nekādas miesas, jūs likāties tik auksta, tik vientuļa... Es berzēju jūsu plaukstas, runāju ar jums, teicu, cik ļoti mīlu jūs, tieši tāpat, kā Zelda tagad vēršas pie manis. Es sacīju — nepametiet mani, Dorotijas jaunkundze. Es esmu savtīgs, jūs man esat vajadzīga, lai rūpētos par mani, jūs man esat kā mājas, kur atgriezties. Jūs man esat nepieciešama, lai es apzinātos, ka lepojaties ar mani — tas mani skubinātu censties un gūt panākumus. Jūsu dēl, mana vecmāmiņa.

Viņš sēdēja pie Dorotijas gultas ilgu laiku, līdz pa telefonu tika uzaicināts pie ģimenes advokāta Bernarda Ho-torna.

Sis vīrs izskatījās vēl vecāks un nevarīgāks par Dorotiju. Viņš bija jaunkundzes tēva advokāts, taču Edu nepārsteigtu tas, ka vecītis būtu strādājis arī pie Dorotijas vectēva, vismaz firma bija saglabājusies tā pati, kas tajos laikos. Birojā bija milzum daudz kastu ar noputējušiem sarkaniem sējumiem, uz kuriem redzēja uzrakstus Dzefersoni un Dzcfersoni/Di-vāli. Vecais advokāts paskaidroja, ka viņi iesaistījušies šajā lietā tikai aiz cieņas pret ģimeni, nevis pelņas nolūkā, jo jaunkundzei naudas nav.

— Viss, kas viņai palicis, — viņš sacīja Edām, — ir lieliskais vecais nams ar iekārtu, kura vēl nav izpārdota. Jā, un vēl galīgi nolaista pludmales māja kādu gabalu no šejienes pa okeāna ceļu. Taču, cik man zināms, arī tai nav nekādas vērtības.

Advokāts skatījās papīra lapā sev priekšā uz galda, un Eds, ik nedēļu saņemdams vēstules no Dorotijas, pazina viņas plašo rokrakstu.

— Turklāt jaunkundze jau ir novēlējusi šo pludmales īpašumu jums. — Hotorns paraudzījās Edā pāri nošķeltajiem briļļu stikliem. — Mans pienākums ir paziņot jums, ka, būdams īpašnieks, turpmāk esat atbildīgs par īpašuma nodokļu nomaksu un ēkas saglabāšanu, ja vēlēsieties to paturēt sev. Lai gan, kā jau teicu, es šaubos, vai tam pašlaik ir jebkāda vērtība, ja nu vienīgi zemei. Bet tas atrodas nost no ceļa, prom no atpūtnieku iecienītajām vietām, tāpēc to būtu gandrīz neiespējami pārdot. — Viņš paraustīja plecus un, vārgajai balsij izdziestot, aizvēra dokumentu mapi. — Jaunkundze jūs ir arī iecēlusi par sava nekustamā īpašuma pārvaldnieku un izsniegusi jums pilnvaru; tagad jums nāksies izlemt, ko darīt ar Džefersonu namu, un uzņemties gādību par veco dāmu.

Eds klusēja.

— Es zinu, ka tas ir grūti, — Hotorns sacīja. — Jūs esat students, ienākumu nav. Man žēl, mister Vinsent, bet tā bija jaunkundzes vēlēšanās. Lai gan es nešaubos, ka viņa apzinājās drīzu nāvi un neparedzēja jums noņemšanos ar rūpēm par viņas labklājību.

Noņemšanās? Eds brīdi padomāja. Noņemšanās? Viņš labprāt izmantotu iespēju aprūpēt savu audzinātāju. Bet kā?

— Es jums iesaku mājas iedzīvi pieteikt izsolei un pārdot arī pašu namu, lai gan mūsdienās nav diez cik liels pieprasījums pēc šiem vecajiem vēsturiskajiem īpašumiem. Tur jāiegulda lieli līdzekļi, un jauni ļaudis nevēlas noņemties ar ķirmjiem, puvi un mūžvecu santehniku. Viņi grib visas modernās ērtības. — Hotorns atkal skumīgi nopūtās. — Es ceru, ka reiz būs citādi, taču... — Viņa balss atkal izdzisa, un vecītis apsēdās, kā nozaudējis domu pavedienu.

Eds pateicās, apsolīja visādā ziņā parūpēties par jaunkundzi un palūdza pieteikt namu un tā iedzīvi pārdošanai, atstājot tikai dažas jaunkundzes iemīļotas lietas, no kurām viņa negribētu šķilties.

Viņš devās atpakaļ uz slimnīcu un turēja jaunkundzes roku vairākas stundas, laiku pa laikam uzrunāja viņu, piesolīdams iedot burbona pudeli, kad viņa pamodīsies, un uzaicināt uz pastaigu pa Bateriju saulainā laikā; viņš stāstīja par magnoliju ziedēšanu un liliju smaržu. Tad Eds ar garāmbraucošām mašīnām devās apskatīt savu īpašumu.

Ar frontoniem rotātā Viktorijas laika pludmales māja bija tikpat veca un nolaista kā Džefersonu nams, tomēr ne tuvu nelīdzinājās tam varenumā. Viss bija izkurtējis — koka daļas, klājums, jumts; katrs logs ieplaisājis, kādreizējā iebrauktuve aizaugusi ar nezālēm. Taču skats no stāvā krasta bija neatkārtojams — visapkārt pletās nebeidzamā, nomierinošā okeāna zilgme, līdz pat vēl zilākam apvārsnim. Mazas kāpnītes veda uz pussagruvušu piestātni, kur senāk jaunkundzes tēvs bija turējis savu eleganto jahtu.

Eds apstaigāja savu īpašumu, juzdamies gluži kā karalis. Ar savas draudzenes gādību nu viņš bija ticis pie mājas. Dorotija nebija viņu aizmirsusi, un viņš neaizmirsīs Doroti-ju. Tagad ir viņa kārta uzņemties rūpes.

43

Jaunkundze sniedzās pēc pudeles, un Kamelja steidzās viņai palīdzēt. Viņš nespēja iedomāties, kā tik maza būtne varējusi patērēt tādu daudzumu alkohola; viņas kuņģis droši vien tagad bija izklāts ar cinka kārtu.

— Sev par nožēlu, es nenomiru, kad biju iecerējusi, — jaunkundze domīgi teica, malkodama burbonu. — E,s negribēju kļūt par nastu savam jaunajam draugam, es vēlējos, lai viņš manto visu vai vismaz to, kas palicis pāri. Taču viņš mantoja mani.

Viņa nopūtās, tomēr ziemīgi bālajās acīs ieplaiksnījās smaids.

— Manis un steidzamu finansiālu apstākļu dēļ Eds bija spiests ņemt akadēmisko atvaļinājumu koledžā. Kad es beidzot tiku ārā no slimnīcas, Eds jau bija savedis kārtībā pludmales māju. Viņš pats bija aizvedis uz turieni manas iemīļotās vecās lietas. — Viņa noglāstīja mazo, senatnīgo galdiņu ar baltajiem aplīšiem, kas uz tā bija palikuši no gadiem ilgas burbona glāžu novietošanas. — Viņš man radīja jaunas mājas. Protams, cs nespēju viņam pateikt, ka esmu pilsētniece, ka man riebjas dzīvot okeāna krastā, ka bez vecajām, pazīstamajām Cārlstonas ielām, bez maniem slepenajiem nostū-rišiem, bez iecienītajiem alkohola veikaliem, bez manām vecajām mājām esmu pagalam. Velns ar ārā, es teicu sev, sievišķi, pievaldi reiz savu aso mēli! Viņš upurējis koledžu tevis dēj, nodzinies darbā kā zirgs tevis dēļ, aprūpējis tevi! Vai kāds cits vīrietis tavā nožēlojamā mūžā ir kaut ko tādu darījis? Pat ne tavs tētiņš kreols, kas mīlēja tevi neprātīgi. Tomēr ne tā. Nē, viņš nekad tā nebija mīlējis.

Viņa pasniedza savu glāzi piepildīšanai, un Kamelja atkal bija gatavs pakalpot.

— Jums jāzina, — viņa sacīja, cieši paveroties Melā, — ja Eds Vinsents kādam dāvā savu sirdi, viņš atdod to pilnībā. Un uz visiem laikiem.

Meļa pamāja. Viņa to labi zināja.

Dorotija malkoja savu burbonu.

— Edām tiešām gadījās redzēt savu brāli, — viņa turpināja. — Nejaušas sakritības dēļ tas notika universitātē tajā pašā dienā, kad viņš uzzināja, ka esmu slimnīcā uz nāves gultas. Es īsti nezinu, kurš notikums satrieca viņu vairāk. Viņš man par to pastāstīja vēlāk. No viņa teiktā es nopratu, ka Mičs Rogans nav itin nemaz mainījies, vienīgi tagad izskatījies kā īsts veiksminieks. Kopš tās dienas Eds vairs nekad nepieminēja savu brāli.

Mclas un Kameljas acis sastapās, viņi abi domāja vienu un to pašu — Edām uzbrucis Mičs Rogans.

— Man teica, ka lielais, vecais Džefersonu nams esot nevērtīgs, lai gan kāds galu galā to nopirka par smiekla naudu, bet ko es varēju padarīt? Daudzus gadus tas palika tieši tāds pats — nolaists un satrupējis. Nesen dzirdēju, ka tas atkal pārdots un restaurēts, izskatoties tieši kā sendienās, taču man nav vēlēšanās to redzēt. Tā bija pagātnes daļa, un, kad Eds mani izglāba, es nolēmu ievērot viņa filozofiju — kļuvu par sievieti, kas dzīvo šodienai. Atšķirībā no manis viņai pagātne bija mirusi un prom uz neatgriešanos.

— Bet jūs joprojām esat ar mums! — Meļa impulsīvi piecēlās un apkampa Dorotiju, taču vecīte nepacietīgi atvirzījās.

— Sasodīts, meitieti, nedariet tā! Es gandrīz izšļakstīju savu dzērienu.

Viņa uzmeta dusmīgu skatienu Melai un turpināja savu stāstījumu.

— Eds paņēma akadēmisko atvaļinājumu. Viņš strādāja, kur vien varēja, dažkārt uzņēmās trīs darbus uzreiz, kas tik vien gadījās, bija celtnieks, dārznieks, laukstrādnieks. Tas mani ļoti apbēdināja, jo sapratu, ka viņš nonāk atpakaļ tur, no kurienes sācis. Viņš man apsolīja, ka atgriezīsies koledžā nākamajā gadā... tad atkal nākamajā... un aiznākamajā.

Tad mums tika pateikts, ka viņam būs jāieķīlā pludmales māja par nodokļu nenomaksāšanu. Es pazinu kādu seno grāmatu uzpircēju un aizsūtīju Edu uz pilsētu ar to, kas bija palicis no grāmatām. Mēs sadabūjām tieši tik, lai nomaksātu nodokļus un nopirktu vecu kravas auto. Eds braukāja pa Cārlstonu un piedāvāja iedzīvotājiem izvest viņu atkritumus par lētu samaksu. Tas bija labs darījums. Viņš pats savāca tvertnes un sakrāva furgonā, tad aizbrauca uz izgāztuvi un izmeta tur smirdošās atliekas.

Dorotija ieskatījās acīs Melai.

— Mana sirds vai lūza, — viņa rāmi noteica. — Es gribēju, lai viņam būtu labāka dzīve, taču tagad viņš bija noslīdējis līdz tik zemam līmenim. Bet Edām nepiemita lepnums nevietā, un viņš darīja visu, kas nepieciešams, lai saglabātu mūsu pieticīgās mājas. Tā nebija pārtikusi dzīve, tomēr viņš bija pats sev noteicējs.

Nākamajā gadā viņš jau varēja atļauties nopirkt otru kravas auto un salīgt sev palīgā jaunu vīrieti. Piecos gados viņam jau bija piecdesmit šādu furgonu, un drīz vien viņš kļuva par vienīgo atkritumu savācēju visos jaunajos rajonos, vecpilsētā un visā Ziemeļkarolīnā. Taču visu šo laiku Eds saglabāja vienu noslēpumu — darbā izmantoja vārdu Teo Rogans. Man likās, viņš to dara tāpēc, ka nevēlas aptraipīt savu lielisko jauno vārdu, it īpaši Džefersonu daļu, ar atkritumu savācēja neslavu.

Es raizējos par viņu, jo viņš ne par ko citu nedomāja kā tikai par darbu. Ne ar vienu nedraudzējās, vienīgi reizēm ar kādu meiteni satikās bārā vai arī devās pastaigā pa Bateriju. Bet sievietēm viņš patika, varat iedomāties. Vienmēr bija paticis. Eds bija izskatīgs jauneklis. Un viņam patika sievietes, tomēr nevienu viņš neatveda uz mājām, nekad neiemīlējās. Bija pārāk aizņemts.

Kad viņam palika divdesmit astoņi gadi, viņš saņēma piedāvājumu pārdot savu atkritumu savākšanas firmu, kas tolaik bija izvērtusies par lielāko Dienvidu štatos. Cena bija samērā normāla, lai arī ne dāsna; tomēr Edām bija aizdomas, ka konsorcijs, kas piedāvā šo darījumu, saistīts ar kādu grupējumu, un, ja viņš atteiktos, viņi, vienalga, to dabūtu. Kaut vai ar varu, ja nepieciešams.

Un tā Eds pieņēma šo piedāvājumu. Ieguvis savu pirmo reālo naudu, viņš pārveda mani ar visiem maniem mīļajiem iedzīves sīkumiem uz grezno Fērlendas namu, slēdza pludmales māju, atstājot tur tikai dažas vecas mēbeles, ainavu ar baļķu namiņu un vēl dažas lietas, tad devās uz ziemeļiem laimi meklēt. Un viņam veicās, — Dorotija piebilda pasmaidījusi. — Viņš man stāstīja, ka, šķērsojot Triboro tiltu un ieraugot Manhetenas torņus paceļamies pret debesīm, viņš esot sajutis, ka ieradies mājās. Tā bija viņa īstā vieta.

44

Kamelja nokārtoja izrakstīšanās formalitātes no viesnīcas “Omni” Cārlstonā, un viņi ar pēcpusdienas reisu devās atpakaļ uz Ņujorku caur Atlantu.

Meļa bija atlaidusies savā sēdeklī kā bez spēka un neteica ne vārda; paraudzījies viņā, Kamelja turpināja skatīties uz priekšu. Viņa bija iegrimusi domās, nav šaubu, apcerot sava mīļotā vīrieša dzīvesstāstu. Vai Eds bija pavisam citāds cilvēks, nekā viņa iedomājās? Iespējams, taču Kamelja zināja, ka tas nemainītu viņas jūtas pret Edu.

Atlantas lidosta, kā izrādījās, bija neparedzēti aizņemta, un reiss uz Ņujorku tika adikts. Viņi apsēdās bārā un pasūtīja alu.

— Protams, to izdarīja Mies, — Meļa sacīja tieši tad, kad iezvanījās Kameljas telefons. Viņš atvainojās un atsaucās zvanītājam.

Meļa paraudzījās apkārt. Viņa atcerējās, ka bijusi šajā lidostā bērnībā, taču toreiz tā nebija tik grandioza celtne. Viss, kas bija palicis atmiņā no viņas Dienvidu bērnības, likās izpleties un pārvērties par milzu briesmoni.

Viņa nopūtās un pievērsās Kameljam. Viņš bija beidzis runāt. Seju sašķobīja greizs smaidiņš.

— Esam dabūjuši dosjē par Miču Roganu. Kā jau vecais labais šerifs Daksberijs teica, Mičs ir bijis slīpēts tips, tiešām apzadzis Maiklu Heinsu. Kad beidzot pieķerts, atsēdējis zināmu laiku. Taču drīz vien atgriezies. Ar naudas žūksni kabatā. Tad Heinss nomiris... ceļojuma laikā uz Kaimanu salām. 7urklāt aizdomīgos apstākļos. Tomēr atkal nekas nav pierādīts. Klīdušas baumas, ka tur iejaukts Mičs Rogans. Pēc tam viņam iznākusi diezgan liela saķeršanās ar likumu — viltojumi, krāpšana ar īpašumiem, darījumi ar narkotikām, aizdomas par slepkavību... Viņa lieta izklausās kā slavas dziesma noziedzīgajam prātam. Ņem kuru nozieguma veidu gribi, Mičs Rogans to pastrādājis.

— Es jums teicu! — Meļa uzmeta viņam triumfējošu skatienu. — Mičs gribēja nogalināt Edu, jo Eds zināja, ka brālis noslepkavojis visu ģimeni.

Kamelja veltīja Melai līdzjūtīgu skatienu.

— Mičs Rogans gājis bojā pirms desmit gadiem, — viņš sacīja, — kādā kuģa avārijā pie Bahamu salām. Viņš devies makšķerēšanas izbraucienā. Neviens pat nav parūpējies, lai tas izdzimtenis tiktu aizvests uz mājām. Viņš turpat apglabāts.

* * *

Melai lidojums uz Ņujorku šķita nebeidzami ilgs; brauciens no Kenedija lidostas uz slimnīcu likās vēl garāks. Nomāktība viņu dzina izmisumā, viņa bija domājusi, ka uzbrucējs jau ir rokā, taču tagad — nekā! Braucienam uz Heinsvilu un Cārlstonu nebija nekādas jēgas, viņi bija atkal atgriezušies izejas punktā.

Taču ne gluži tā. Tagad viņa vismaz zināja Eda dzīvesstāstu, un tas bija tāds, ko saglabāt atmiņā mūžu mūžos. Un varbūt tev cita nekā vairs nebūs, dvēselē draudīgi skanēja kāda balss. Meļa krita panikā un gribēja, lai šoferis brauktu arvien ātrāk...

Ļaunu nojautu pārņemta, viņa izmetās ārā no auto, tik tikko sagaidījusi tā apstāšanos; uzskrēja pa slimnīcas kāpnēm un iebrāzās pa automātiskajām durvīm, kad tās vēl lāgā nebija fiksējušas Melas tuvošanos.

Kamelja vēroja Melu aizejam. Viņa bija aizmirsusi tādu Kamelju. Viņš nopūtās, tomēr apzinājās, ka tā tam jābūt, tad devās pie telefona un piezvanīja uz mājām.

— Būšu klāt pēc pāris stundām, mīļumiņ, — viņš teica Klaudijai un dzirdēja viņu iesmejamies par negaidīto mīlestības apliecinājumu.

— Tu esi pārāk ilgi uzturējies Dienvidos, — viņa sacīja vīram. — Kad tu vēl mani esi saucis par “mīļumiņu”? Mums parasti bija pieņemts tesoro^1.

— Un joprojām ir. Tesoro, — viņš maigi noteica.

Tomēr viņš atzina, ka Klaudijai ir taisnība — viņš ir bijis

Dienvidos pārāk ilgi, Meļa Meridjū bija saistījusi viņu kā spēcīga vīnstīga. Ar gurdenu smaidu atcerēdamies viņas skūpstu, Marko devās uz policijas iecirkni, vietu, ko Klaudija dēvēja par viņa “pastāvīgajām otrajām mājām”.

★ [1] [1]

Melai, traucoties pa nebeidzami garo mirdzošo koridoru, likās, ka sirds izlēks pa muti... Viņai noteikti nevajadzēja pamest Edu, varbūt tagad jau ir par vēlu...

Virsnieks Brotskis staigāja šurpu turpu gar palātas durvīm, galvu noliecis un rokas aizlicis aiz muguras, tieši tāpat kā Kamelja. Izdzirdējis soļus, viņš acumirklī saspringa.

— Ā, tā esat jūs! — viņš sacīja sveiciena vietā. — Atgriezāties.

— Sveicināts, virsniek Brotski! — viņa uzsauca, kā vienmēr pieklājīgi, virzīdamās uz durvīm.

— Hei, jaunkundz, tur ir ārsts, jūs nedrīkstat tur iet...

Taču bija par vēlu. Meļa jau bija iekšā.

Pie Eda gultas stāvēja Arts Džeikobss, ar skumju izteiksmi vērdamies senajā draugā. Melai iebrāžoties palātā, viņš pacēla galvu, pārlaida skatienu pār viņas gaišo matu ērkuli, milzīgajām, sāpju nomāktajām acīm, garajām kājām un īsajiem svārciņiem; viņai noteikti bija kāda īpaša aura.

— Sveicināta, Zelda! — viņš sacīja, sniegdams roku.

Viņa pieķērās pie tās, it kā ārsts glābtu viņas pašas, nevis

Eda dzīvību.

— Vai viņam viss kārtībā? Ak, lūdzu, sakiet, ka viss joprojām kārtībā!

— Viņa stāvoklis joprojām ir bez pārmaiņām, ja to jūs domājāt.

Meļa saļima uz gultas malas un cieši vērās Edā; viņš joprojām bija pilnīgi nekustīgs un pievienots caurulītēm un vadiņiem.

— Paldies Dievam, tu nenomiri, kamēr biju prom, — viņa čukstēja.

Monitors iepīkstējās, Eda sirdsdarbības ātrumam pēkšņi pieaugot par vienu vai divām iedaļām, un doktors Džeikobss pārsteigts to vēroja. Šaubu nebija — Eds apzinājās šīs sievietes tuvumu.

Tu esi atgriezusies... tu esi atkal pie manis, mazā. Kāpēc tu brauci uz turieni? Kāpēc tu brauci uz Heinsvilu? Es šo savas dzīves posmu esmu aizslēdzis un atslēgu aizmetis prom... Pat tagad man tas šķiet sāpīgi... Un mani joprojām nepamet vainas apziņa, ka gribu nogalināt savu brāli. Es zinu, tas ir nepareizi, nemaz nav jāatgādina, ka tas ir grēks... taču es no šā naida nemūžam netikšu vaļā...Tu jau zini, ka es nekad vairs neredzēju Miču. Nekad pēc tās reizes Djūka universitātē... un paldies Dievam par to, viņš noteikti būtu pagalam, bet es — cietumā...

Mcla pieliecās Edām klāt un čukstēja ausī. Gluži kā aklais viņš spētu pazīt Melu pēc smaržas, šis aromāts bija iekodēts viņa maņās uz mūžu...

— Dorotijas jaunkundze tev sūta sveicienus. Viņa tevi tik ļoti mīl... Viņa izstāstīja visu par tevi, par to, cik tu smagi strādāji, kā viņa rūpējās par tevi un vēlāk tu gādāji par viņu. Es tik ļoti lepojos ar tevi, mīļumiņ. Tik ļoti lepojos!

Viņš juta Zcldas asaras uz sava vaiga, taču, ja arī spētu, nenoslaucītu tās. Viņu šīs asaras darīja laimīgu. Tas nozīmē, ka Zeldai nav vienalga... ka Zelda mīl viņu... Zelda, Zelda...

— Ed, es tevi atkal drīz atstāšu, — viņa sacīja, un šī doma lika viņam iekšēji notrīsēt.

— Railijas dēļ. Man jābrauc pie viņas. Jau pagājušas astoņas dienas, kopš tevi... — Viņa nespēja pateikt “sašāva”; varbūt Eds nemaz neapzinās, ka bijis sašauts, tas varētu viņu nobiedēt...

* * *

Railija. Jaukā, burvīgā meitenīte, Zeldas mīļotā ķermeņa iznēsāta...Es tik ļoti gribēju vēl tādu, lai Railijai būtu

māsiņa. Un tas būtu mans bērns, kaut arī es Railiju vienmēr uzskatīšu par savu pirmo meitiņu... Viņš ejandrīz vai pasmējās par sevi. Paskat tik, plāno radīt bērnus, nespēdams pat acis atvērt! Un kur nu vēl izpildīt tēva lomu...

* * *

— Es aizlidošu tikai uz vienu nakti, mīļumiņ, — Meļa sacīja, saspiežot ciešāk Eda plaukstu. — Tikai vienu nakti. Railijai noteikti vajag redzēt savu mammu, viņai jādzird, kā tev klājas, nepietiek ar telefona sarunām. Kas zina, varbūt es viņu paņemšu līdzi, — Meļa, piepeši iedomādamās, piebilda.

Protams, tev jābrauc. Viņš pēkšņi jutās noguris, tik bezcerīgi noguris... Viņš planēja prom... grima melnajā caurumā, kura galā pat neredzēja uzplaiksnām gaismu.

Meļa juta uz pleca Aita Džeikobsa roku.

— Tagad labāk ļausim viņam atpūsties, Zelda, — viņš sacīja, palīdzēdams Melai piecelties.

Viņa palūkojās uz ārstu, izdzirdot vārdu “Zelda”, taču Arts Džeikobss bija Eda draugs. Tas bija pieļaujams, to viņa tagad zināja.

— Diemžēl es dzirdēju jūsu sarunu, — Arts sacīja, vainīgi smaidīdams. — Neuztraucieties, es viņu pieskatīšu, kamēr būsiet prom.

— Vai jūs apsolāt, ka viņš būs šeit, kad atgriezīšos? — Melas acis atkal pauda kvēlu lūgumu.

Arts pamāja.

— Apsolu darīt visu iespējamo, — viņš sacīja.

Un Meļa apzinājās, ka galu galā viņš neko citu labāku nespēj paveikt.

45

Railija un Hcrieta sagaidīja Melu Losandželosas lidostā, viņu sejās staroja patiess prieks par atkalredzēšanos, tas bija tikpat saulains kā šī Losandželosas diena.

Railija ielēkšoja mātes rokās un piekļāvās pie viņas pleca kā vāverite, noklājot ar skūpstiem kaklu, seju, visu, ko vien varēja aizsniegt.

Ak, viņas bērniņš tiešām jutās laimīgs, cieši apvijies ap viņas augumu ar savām garajām kājām, tādām pašām kā viņai. Un smaržoja tik jauki — pēc svaigi mazgātiem matiem, tīra, saulainā pagalmā žāvēta kokvilnas T krekla un Makdonalda ceptajiem kartupeļu salmiņiem, bet garšoja gluži kā saldējums, — tā Meļa apgalvoja Railijai, aizgūtnēm atsaukdamās uz meitas emocionālajiem skūpstiem.

— Bet tu od pēc lidmašīnas un garšo pēc sastāvējušas kafijas, — Railija jūsmīgi zūdījās, un Meļa smiedamās nolika viņu zemē. Satvērusi Railiju ar vienu roku, Meļa ar otru apkampa Herietu, kas izteicās vēl mazāk glaimojoši, tomēr priecājās par atkalredzēšanos ar draudzeni.

— Tu izskaties pēc grausta, — Herieta sacīja bez aplinkiem.

— Liels paldies, draudzenīt! — Meļa laimīga uzsmaidīja viņai. — Tas ir nieks salīdzinājumā ar to, kā jūtos.

— Mammu, kā klājas Edām? Vai Eds jau tev pateica — viņš nāks svētdienās pie mums?

— Eds turas, mīlulīt. Es runāju ar ārstu, un viņš apsolīja, ka ar Edu viss būs kārtībā, kamēr es būšu šeit, pie tevis. Viņš saprata, ko tu liki pateikt, un, tiklīdz atlabs, pastāvīgi piedalīsies mūsu svētdienas pasākumos.

— Un kā tad būs ar mani? — Herieta žēlojās, paceldama Melas veco ceļasomu un pagriezdamās uz autostāvvietas pusi. — Ko man iesākt svētdienās? Palikt vienai?

— Ai, Hera! — Railijas lielās acis, kas viņu vērta līdzīgu Melai, piepeši likās bēdu pārņemtas. Viņa nebija domājusi sāpināt Pierietu. — Jūs arī varat nākt, ja patiešām gribat!

— Ir jau labi, bērniņ. Iztikšu. Kad nedēļu esmu tevi pieskatījusi, labprāt svētdienās atpūtīšos. Viena pati, — Herieta sacīja smaidot. — Tas tā, pa jokam, Railij, — viņa piebilda, lai nerastos pārpratumi.

Herieta vadīja veco “Volvo* furgonu, un Meļa kopā ar Railiju ieritinājās aizmugurējā sēdeklī, kur apkampušās nerimās viena otru samīļot; Meļa solīja Railijai dažādus našķus, pat saldējumu pirms vakariņām, ja viņa vēlas. Kāds jautājums! Railija deva norādījumus Herietai, kā aizbraukt uz tuvāko saldējuma pārdotavu, kuras atrašanās vietu viņa zināja no galvas. Pēc tam viņas devās uz mājām, mielodamās ar saviem iecienītākajiem saldējumiem — Meļa bija izvēlējusies ar pistācijām, Herieta — ar kafiju, bet Railija — šokolādes ar vaniļu.

Meļa vērīgi aplūkoja savu mazo, paplukušo mājvietu, it kā redzētu to pirmo reizi. Viss izskatījās gluži tāpat. Tā pati saskrāpētā koka grīda, tās pašas salasītās mēbeles, tās pašas klavieres, kuru diviem taustiņiem nokritis ziloņkaula aplikums un pedālis mēdz iesprūst Railijas vingrinājumu svarīgākajos gabalos; milzīgais dīvāns, kas iegādāts kādā iedzīves izsolē un likās vairāk piemērots lielai savrupmājai, nevis mazam namiņam, sarkanbrūnais samts nu bija pārsegts ar krēmkrāsas pārklāju; virtuve nokrāsota priecīgās krāsās — zili zaļā un dzeltenā, augšstāva logos jūras vējā plīvoja smalkie aizkari, uz lieveņa, kā parasti, netrūka dažādu bērna mantu, šūpuļtīkls pieblīvēts ar sagulētiem spilveniem.

Lola dancoja viņām pretī uz pakaļkājām.

— Nu taisni kā cirka suns! — Railija lepni noteica, kad Lola vaukšķēja, kodīja potītes un izraisīja vispārēju jezgu.

Pēc īsa brīža tika atkorķēta vīna pudele, gatavotas pusdienas un uzsāktas sarunas, citai citu pārtraucot. Meļa paziņoja jaunumus izmeklēšanas gaitā, Herieta informēja par firmas “Uz priekšu” darījumiem, savukārt Railija centās iestarpināt savus svarīgos stāstus no skolas dzīves, it īpaši par Džeisonu Meisonu, kurš, kā viņa nicīgi piebilda, joprojām viņai sekojot kā “nenozīmīgs privātdetektīvs”.

Meļa pārsteigta saskatījās ar Herietu, tad abas pavērās Railija.

— Kur tu iemācījies tādus vārdus? — Meļa noprasīja.

— Internetā. Tur ir pilnīgi neticamas lietas.

— Domāju gan, — Meļa sāji piebilda. — Labs ir, tagad atkal būs tevi jāuzmana, mazulīt.

— Es neesmu nekāda mazulīte, es klasē esmu garākā.

Meļa nopūtās.

— Es zinu, mīļumiņ. To sauc par Maikstes sindromu. Railija iespurcās un apsēdās pie vecā priedeskoka galda. Lola ielēca viņai klēpī, un šoreiz Meļa nedzina viņu prom. Sis vakars bija īpašs, un, protams, Lola arī tika ņemta vērā. Laime ir tur, kur atrodas sirds, Meļa nodomāja, paraugoties apkārt uz savu mājvietu un savu mazo ģimenīti. Taču kāda sirds daļa joprojām bija Manhetenā. Slimnīcā. Kopā ar Edu.

46

Simts jūdzes uz dienvidiem no Losandželosas Gass Ara-manovs joprojām bija savā Sandjego birojā. Viņš darbojās jahtu biznesā, un sieva uzskatīja, ka viņam veicas labi, jo ģimenei netrūka itin nekā. Tomēr Lilai nebija skaidrs, tieši cik vīrs pelna, jo Gass nekad nerunāja par naudu, tikai pateica, lai pērk visu, kas nepieciešams pašai un bērniem, un izbeidz raizēties.

Viņi bija precējušies septiņus gadus un iegādājušies kādā jaukā Sandjego piepilsētas ielā dzīvokli ar četrām guļamistabām un trim vannasistabām; tajā bija balti paklāji un lielek-rāna televizors; trīsvietīgajā garāžā blakus bērnu velosipēdiem atradās “Lincoln Navigator” un “Mercedes E 350”; viņas drēbju skapis bija pilns ar vislabāko, ko vien varēja nopirkt “Nordstrom”un “Macy”salonos, mājas soli palīdzēja veikt istabene, bērni apmeklēja dārgas privātskolu sagatavošanas grupas. Lila neuzdeva nekādus jautājumus.

Gass Aramanovs bija vairāk nekā divdesmit gadus vecāks par savu pilnīgo, blondo sievu. Kad viņi gulēja gultā divatā un neviens no bērniem nebija klāt, viņš mēdza Lilu čukstus saukt par “mazo lellīti”, savukārt Lila dēvēja viņu par “lielo lāčuku”. Gass bija sešas pēdas un sešas collas garš un ražens vīrs ar spēcīgu kaklu, muskuļainiem pleciem un garām rokām. Viņam bija tumši mati un masīvs zods, acis parasti sedza saulesbrilles, tāpēc brūno acu laipnā izteiksme palika nepamanīta. Viņš tiešām bija īsts “lāčuks”.

Būdams vēl birojā, Gass ieslēdza automātisko atbildētāju, tajā bija viena vienīga ziņa. īsa un kodolīga. Un viņš ļoti labi zināja, kas bijis zvanītājs.

— Tu mani piekrāpi divas reizes, — Mario de Soto teica. — Vai nu viņš līdz nākamajai nedēļai ir beigts, vai arī tu pats.

Gass juta krūtīs pēkšņu dūrienu. Acis lāgā nerādīja. Viņš uztrausās kājās, sakampis krēsla atzveltni un ķerdamies pie krūtīm. Sāpes bija nežēlīgas.

* * *

Gass Aramanovs, pazīstams arī kā Džordžs Artenskis, pirmo telefonisko ziņu par Edu Vinsentu bija saņēmis pirms dažiem mēnešiem kādā vēlā vakarā. Viņš bez tās būtu labprāt izticis — tuvojās nedēļas nogale, un viņš bija apsolījis aizvest bērnus uz “Jūras pasauli”. Tomēr darbs paliek darbs. Viņš bija licis Lilai sakravāt somu un sacījis, ka nākamajā rītā agri jādodas prom. Lila jau gribēja iebilst, sak, tu taču apsolīji, — tomēr nesacīja ne vārda. Viņa zināja, ka žēloties nav jēgas.

Nākamajā rītā agri Gass noskūpstīja Lilu uz atvadām, aizbrauca ar savu “Mercedes” uz lidostu un devās ar pirmo reisu uz Ņujorku. No turienes viņš ar citu vārdu un identifikācijas karti izlidoja uz Čārlstonu. Līdzi bija vienīgi mazā, Lilas sakravātā ceļasoma un portfelis.

Cārlstonā viņš noīrēja “Ford Taurus” un pierakstījās viesnīcā “Marriott ” kā Edgars Forests, uzdodams par savu dzīvesvietu Kībiskeinu, Floridā.

— Es gaidu sūtījumu, — viņš teica reģistratūras darbiniekiem. — Tam jau vajadzētu būt šeit.

Ierēdnis pasniedza Gasam sainīti, viņš parakstījās un aiznesa to uz savu istabu.

Ieslēdzis televizoru, viņš sameklēja laika ziņas. Lietus, kas bija apsēdis visu apkārtni, nu bija izvērties tropiskā vētrā, kas draudēja pastiprināties līdz pat orkānam Hulio. Gass bažīgi pavērās pulkstenī. Laiks doties ceļā.

Attinis sainīti, viņš rūpīgi izņēma pusautomātisko pistoli “Smith&Wesson” un pielāgoja klusinātāju, tad aplika ap vidukli elastīgo jostu ar kabatu un ielika tajā pistoli, iegrozīdams visērtāk satveramajā pozīcijā, nedaudz uz sāniem no nabas. Pirms krekla aizpogāšanas viņš atzinīgi papliķēja pa ieroci, tā bija viņa iecienītā pistole tādiem maziem darbiem kā šis te, turklāt jostas novietojums ļāva viņam ātri to satvert.

Atstājis televizoru ieslēgtu, viņš pakāra uz ārējā durvju roktura uzrakstu “Lūdzu netraucēt”.

Priekšējā stikla tīrītājiem pātagojot ūdens šaltis, Gass uzmanīgi vadīja “Taurus”cauri lietusgāzei. Tā varēja aizkavēt, un viņš lādējās uz sevi, ka nav agrāk pārliecinājies par laika apstākļiem. Kad Gass šķērsoja šauro tiltu, kas veda uz mazo zemes gabalu, bija gandrīz vai pusdesmit.

Lietus bungoja pa mašīnas jumtu; varēja saklausīt bangu rēkoņu. Viņš iedomājās par saviem puikām, par izjukušo braucienu uz “Jūras pasauli”. Izņēmis no portfeļa melnu plastmasas apmetni, viņš apsedzās ar to, tad uzvilka melnus lateksa cimdus.

Lādēdamies uz lietu, viņš izkāpa no auto un neveikli aizklumpačoja līdz lievenim, kur novērtēja situāciju, prātodams, vai Eds Vinsents ir mājās. Gass pārzināja šo signalizācijas sistēmu un šaubījās, vai tā maz ir ieslēgta, lai gan māja bija apgādāta ar avārijas ģeneratoru. Viņš bija profesionālis, un vienkāršās atslēgas dabūšanai vaļā bija nepieciešama tikai nepilna minūte.

Mājas iekšpuse grima tumsā. Viņš brīdi pastāvēja, lai aptvertu telpu novietojumu. Lielās istabas logi vērās uz okeānu. Viņam bija pateikts, ka virtuve atrodas priekšpusē pa kreisi. Tātad tas nozīmē, ka bibliotēka ir pa labi.

Sporta kurpes ļāva pārvietoties pa pulēto koka grīdu pilnīgi bez trokšņa. Acis viņam bija gluži kā kaķim, apveltītas ar spēju redzēt tumsā; viņš sajuta objektus priekšā, it kā viņam būtu savs radars. Pie bibliotēkas durvīm Gass apstājās, lai ieklausītos. No iekšpuses atskanēja vāra klikstoņa. Gass pasmaidīja — viņš pazina šīs skaņas, tās radās, ja atslēdza seifu.

Viņš pagrūda durvis tik uzmanīgi, ka tās pavērās bez jebkāda trokšņa. Pie atvērta sienas seifā stāvēja kāds vīrietis. Gass šaubījās, vai viņš maz dzirdēja piecus šāvienus, kas tika raidīti viņam mugurā; vīrieša kājas saļodzījās, un viņš sabruka uz grīdas. Kā marionete, kam nogrieztas auklas, Gass uzjautrināts nodomāja.

Viņš piegāja klāt, lai kārtīgi palūkotos uz vīrieti. Viņa galvvirsa bija notriekta nost, smadzenes izšķaidītas pāri sejai. Tomēr Gass saskatīja, ka šīs plati ieplestās, sastingušās acis bija brūnas, ādas krāsa melnīgsnēja, ūsas un mati melni. Šis vīrietis bija latīņamerikānis, iespējams, kubietis.

Gasam uz pieres piepeši izspiedās pamatīgas sviedru lāses un lēnām pilēja lejup.

Viņš nebija nogalinājis to, kuru vajadzēja.

47

Gass nodomāja, ka viņam sasodīti neveicas — kāpēc gan šim vīram vajadzēja izvēlēties šo nakti aplaupīšanai? Tagad viņam nāksies gaidīt Eda Vinscnta atgriešanos. Viņam jāpaveic uzdotais darbs. Savācis simts dolāru naudaszīmes, kas mētājās uz paklāja, un dažas bija notašķītas ar asinīm, viņš sabāza tās žaketes kabatās. Kāpēc laist garām izdevību nopelnīt mazliet vairāk? Galu galā tagad viņam nāksies strādāt virsstundas. Ar nožēlu viņš lēsa, ka nav nekādu cerību rītdien tikt atpakaļ pie Lilas un bērniem, kā bija solījis.

Un tad ieskanējās durvju zvans.

Gass ieslīdēja dziļāk zem kāpnēm, turēdams pistoli gatavībā. Viņš cerēja, ka tas nav šerifs vai glābšanas vienība, kas ieradusies pārbaudīt māju.

— Hallo!

Tā bija sieviete.

— Vai tc kāds ir?

Viņš dzirdēja sievietes kustības pie durvīm, saskatīja melno siluetu pret vēl melnāko nakti. Tad viņa ieslēdza gaismu, un Gasam apžilba acis.

Viņš pieplaka pie sienas un aizturēja elpu. Sī stulbā zoss staigāja apkārt, it kā būtu mājas īpašniece, un vēl ēda konfektes, ak jēziņ! Vēl pēc brīža viņa būs bibliotēkā. Tas nav labs skats. Labāk vākties prom no šejienes.

Ārdurvis vējš aizcirta viņam aiz muguras. Gass sastinga kā piekalts, ieraugot masīvo sudrabaino furgonu mājas priekšā.

Viņš izlasīja uzrakstu uz tā sāniem. “Uz priekšu”. Sasodīts, kāpēc viņa te brauc ar pār vākšanās furgonu? Vai tad Eds Vinsents pārceļas? Šonakt?

Vējš Gašu sagrāba kā varens cīkstonis; sasniedzot “Taurus”, viņš bija bez elpas un izmircis. Ak jēziņ, ir nu gan nakts! Un ko viņš te dara galu galā?

Lādēdamies Gass ieslēdza aizdedzi. Dzinējs norīstījās un apklusa. Viņš mēģināja vēlreiz. Nekādas skaņas. Nu viņš vairs nevarēja aši aizbēgt. Velns ar ārā, kā lai tiek no šejienes prom?!

Stulbais kubietis izjaucis visu vakaru. Visam bija jānorit bez kavēkļiem. Tagad vēl šī sieviete. Un, ellē ratā, kas noticis ar Edu Vinsentu?

Gaša roka uzgūla jostā paslēptajai pistolei. Nu viss sarežģījās. Viņš prātoja, ka nāksies nogalināt arī sievieti. Vēlāk abus līķus varētu nogremdēt okeānā. Ar tik lieliem viļņiem viņus ierautu vairākas jūdzes no krasta, un viņus nemaz neatrastu.

Bet tas nenozīmē, ka viņam jānogaida, kad rimsies vētra, pirms izdosies tikt prom. Un viņa auto neizdodas iedarbināt.

Piepeši viņš aptvēra, ka vienīgais satiksmes līdzeklis, kas spētu tikt pāri šim tiltam, ir furgons.

Gass iegāja atpakaļ mājā. Izslēdza apgaismojumu. Sagrāba sievieti. Viņa iebrēcās, tomēr pretojās. Un nudien bija stipra, gluži kā elektriskā stieple, kas nekādi nedodas rokā. Lai arī cik liels viņš bija, šo sievieti nespēja noturēt. Viņa izspruka no Gaša tvēriena, taču viņš izrādījās ātrāks un iesēdās furgonā pirmais. Un tad viņa bija rokā.

Vismaz tā viņam likās — līdz pat brīdim, kad šī sieviete ar sasodīto furgonu iebrauca kokā.

Gasam likās, ka pašam pienācis gals, tomēr izrādījās, ka sieviete dabūjusi lielāko triecienu. Viņa gulēja šķērsām pāri sēdeklim, no galvas tecēja asinis. Viņa nekustējās. Gass bija redzējis nāvi vaigā pietiekami daudz reižu, lai prastu to saskatīt.

48

Gasam kaut kā izdevās nokļūt atpakaļ viesnīcā. Viņa notraipītais, izmirkušais apģērbs neizraisīja nekādu īpašu uzmanību, galu galā plosījās orkāns, un viņš ne ar ko neizcēlās.

Vēlāk viņš bija uztvēris ziņu pārraidi un redzējis, kā šīs sievietes ķermenis tiek izgriezts ārā no kabīnes ar autogēnu.

Kā sastindzis viņš vēroja reportāžu viesnīcas istabas televizorā, brīnīdamies, kā viņam laimējies izkļūt ārā no saspiestā auto, uz kura vēl turklāt bija uzkritis koks. Un tad tika paziņots, ka sieviete joprojām ir dzīva.

Nespēdams ticēt, viņš skatījās, kā ātrās palīdzības mašīna aizved sievieti uz slimnīcu; vēlāk tika ziņots, ka viņai tiek ārstēta galvaskausa trauma un smadzeņu satricinājums. “Viņai ir laimējis,v reportieris piebilda, “izdzīvot šādā drausmīgā avārijā, kad uz mašīnas uzgāžas milzīgs, vecs koks.v

Ha! Viņi neapjēdz, cik ļoti laimējies. Šai sīkstajai maitai droši vien ir deviņas dzīvības. Gass cerēja, ka tikai trīs un ka trešo reizi viņam veiksies. Viņš atkal nopūtās. Pašlaik izredzes noteikti nebija viņa labā.

Viņš bija viltīgs un uzkavējās viesnīcas istabā. Nākamajā vakarā, kad orkāns beidzot bija noplacis, viņš noīrēja sporta automašīnu un aizbrauca atpakaļ uz pludmales māju.

Sirdij strauji pukstot, ar sasvīdušām plaukstām, viņš tuvojās tiltam. Doma par tā šķērsošanu bija nejauka, bet šoreiz ļodzīgais tilts vismaz bija virs ūdens.

Arī visu satīrīt nebija viegli. Gass bija paņēmis līdzi asas sukas, lupatas un traipu tīrīšanas līdzekli. Asiņu peļķe bija pamatīga, taču, par laimi, uz tumšā Austrumu paklāja nekas liels nebija redzams.

Viņš sakopa telpu, ielika kubieša līķi lielā saldētavā, ko bija nopircis, izstūma ārā laivu, svara pēc aptina saldētavu ar ķēdēm un pārgrūda pāri bortam līdz ar pistoli. Viņš vēroja to nogrimstam aiz sēkļa. Jūra bija nemierīga, taču Gass prata rīkoties ar laivu un veiksmīgi nogādāja to atpakaļ piestātnē.

Visbeidzot, aizāķējis īrēto “Taurus” aiz sporta auto, aizveda to atpakaļ uz lidostu. Nepalika nekādu pēdu, nekādu pieturas punktu. Kad viņš devās prom no pludmales mājas, tā bija tikpat tīra kā svaigi sakopts “Mercedes”.

Līdz šim tā sieviete neko nebija teikusi policistiem, viņš zināja to no televīzijas raidījumiem un Ziemeļkarolīnas un Dienvidkarolīnas laikrakstiem, kurus bija pasūtījis lielā San-djego kioskā. Gass cerēja, ka smadzeņu satricinājums izdzēsis viņas atmiņu. Tomēr tas bija riskanti, un to nedrīkstēja pieļaut. Sī sieviete var viņu pazīt.

Viņš bija sameklējis savā datorā firmu telefonu sarakstu un raudzīja atrast kompāniju ar nosaukumu “Uz priekšu” Cārlstonā, Reilijā un citās Ziemeļkarolīnas un Dienvidkarolīnas pilsētās, tad ieskatījās arī kaimiņu štatos — Virdžīnijā, Džordžijā, Tenesī un Alabamā. Tādas nebija.

Gass atgāzās atpakaļ krēslā un iedzēra malku no pustukšas “Smirnoff” pudeles. Jau bija aizritējušas desmit dienas, kopš viņš sašāva Edu Vinsentu, viņam kāpjot ārā no privātās lidmašīnas Lagvārdijas lidostā. Bija iedzinis tajā kretīnā četras lodes. Jebkurš cits būtu beigts un pagalam, pat ārsti sacīja, ka nevarot saprast, kā viņš vēl turas.

Ja Vinsents drīz nenobeigsies, Gasam nāksies doties uz slimnīcu un viņu atslēgt. Tas būtu riskanti. Tiesām riskanti. Turklāt viņš uztraucās par sievieti furgonā, taču, paldies Dievam, Mario de Soto nezināja par viņu. Arī par nošauto kubieti ne. Protams, viņš nezināja arī par naudu no seifa. Gass ievaidējās, galvu rokās saķēris. Viņš uzreiz atdotu atpakaļ šo naudu, ja vien tas palīdzētu atbrīvoties no sarežģījumiem.

Sievietei vajadzēja iet bojā, kad auto ietriecās kokā, Edām Vinsentam bija jānomirst pie angāra Lagvārdijas lidostā. Tas būtu bijis ideāli, nekādas ķēpas... Tagad viņam bija jānogalina divi cilvēki. Gass jutās ne pa jokam sasprindzis. Un noraizējies.

Velns ar ārā, viņam jāatrod šī sieviete!

49

Kādā citā krastā, Maiami, Mario de Soto nospieda sarunas noslēguma pogu savam “Nokia” telefonam. Viņš bija liels, dūšīgs vīrs, kādas astoņdesmit mārciņas par smagu, gludi skuvies, ar šaurām acīm; tumšajos matos stīgoja sirmi pavedieni. Viņš drūmi raudzījās pa savas itāliešu stilā ieturētās rozā savrupmājas kabineta logu, no kura pavērās skats uz okeānu. Ja viņu tas interesētu, no šīs vietas varētu redzēt plašo zaļo mauriņu ap māju, augstās cēlo palmu rindas, kuras iezīmēja īpašuma robežas, un zilgi zaļo Atlantijas okeānu, kas pletās līdz vēl zilākam apvārsnim. Taču Mario neskatījās. Viņam bija kas cits prātā.

Viņš bija noslēdzis darījumu. Viens no viņa līdzdalības pienākumiem — Eda Vinsenta novākšana — bija jāpaveic līdz noteiktam datumam. Viņš bija devis vārdu, taču viņa solījums tika lauzts, un viņš bija pamatīgi saniknots.

Nolīgt slepkavu nebija grūti. Galvenais — atrast kvalitatīvu izpildītāju. Gass Aramanovs, zināms arī kā Džordžs Artenskis, bija īsts profesionālis. Vislabākais. Tomēr šoreiz viņš bija kļūdījies, un laika bija atlicis pavisam maz. Ja Eds Vinscnts drīz nenomirs, nāksies kaut ko darīt lietas labā.

Nupat viņam bija zvanījis Alberto Riči, runājis kā parasti, nepaceļot balsi, un teicis, ka viņam gan vajadzētu parūpēties par šo darījumu. Viņš neteica: “Vai arī...” — tomēr Mario uztvēra mājienu. Ja viņš to neizdarītu, noruna netiktu izpildīta. Viss bija saistīts ķēdē — Riči solījums investoriem, viņa solījums Riči, slepkavas solījums viņam... It visur varēja gadīties misēkļi. Un tā arī bija. Vispirms tā sasodītā orkāna dēļ, pēc tam Aramanovam bija notrīsējusi roka.

Viņš vēlreiz uzgrieza slepkavas darbavietas telefona numuru un, staigādams pa marmora grīdu, klausījās signālu. Atbildes nebija. Jau divas dienas neviens neceļ klausuli. Saniknots viņš uzgrieza slepkavas mājas telefona numuru.

— Aramanovu nams, — skaļi ieskanējās Lilas balss. Istabenei bija brīvdiena, taču Lilai patika atsaukties tieši tā, lai cilvēki zinātu, ka viņiem ir kalpone.

— Es meklēju Gašu, — Mario balss skanēja nepacietīgi un asi.

— Mēģiniet viņam zvanīt uz biroju piestātnē! — Lila šķita pārsteigta. Gass nekad nedeva darījumu paziņām savu mājas telefona numuru.

— Esmu mēģinājis. Nu jau divas dienas.

— Ak tā? Vai man viņam ko pateikt? Varbūt man pateikt, lai viņš jums piezvana? — Lila minstinājās. Kaut kas runātāja balsī šķita draudīgs. Viņš nekliedza, tomēr viņa tonis Lilu biedēja.

— Pasakiet, lai viņš piezvana Mario. Tūlīt pat, misis Aramanova!

Mario pabeidza sarunu un piegāja atkal pie loga. Šoreiz

viņš ievēroja ainavu, taču uztvere bija citāda. Viņš nepamanīja koši sarkanās un purpurkrāsas bugenvilejas, kas stīgoja augšup pa sārti apmesto sienu, viņš redzēja mūri ar kailiem elektrības vadiem virs tā. Viņš skatīja nevis sauli, kas laistījās okeānā kā kausēts zelts, bet gan masīvus dzelzs vārtus, sarga būdu un divus ar automātiem bruņotus vīrus. Viņš redzēja nevis vēso, nebeidzami zilgo okeāna klaidu un nevainojamos sarkanīgos tenisa kortus, bet gan krūmos paslēptās infrasarkanās videokameras, kustību detektorus un uzbrukumam apmācītos dobermaņus, kas staigā pa viņa īpašumu. Mario de Soto redzēja cietumu.

Protams, Maiami savrupmāja atšķīrās no cietumiem, kur viņam gadījies būt, šeit vismaz viņam pašam bija pavārs. Taču pēdējā laikā viņš bija zaudējis apetīti un lielākoties pārtika no grilētiem dārzeņiem, reizēm piekožot kādu zivi. Kopš sirdslēkmes, kas viņu gandrīz piebeidza pirms trim gadiem, viņš dzēra vienīgi pienu un parasti kopā ar kraukšķīgām pārslām. Viņš nespēja no tām atteikties, un tā nebija nostalģija pēc bērnības — tad viņam nebija gadījies baudīt ko tādu.

Viņam bija melns “Mercedes SL 900” ar šoferi, sarkans “Ferrari” un koši zils “Bentley”, taču viņš reti kur izbrauca.

Viņam bija meitene — pievilcīga blondīne, kas rotājusies ar dārglietām un sasmaržojusies, viņa ģērbās Versačes tērpos un seksīgā apakšveļā, taču viņam nekas vairs nesanāca.

Mario bija zaudējis apetīti ne tikai pret ēdieniem, bet arī pret dzīvi. Līdz tam brīdim, kad pirms dažām nedēļām pie viņa ieradās Alberto Riči.

Aibcrto darbojās nekustamo īpašumu jomā, izmantojot kādas Kaimanu salu kompānijas starpniecību. Viņš bija cerējis iegūt izsolē dārgo gaisa telpu virs Piektās avēnijas, taču sastapies ar sīkstu konkurentu — Edu Vinsentu.

Mario bija izdevies gūt savu pirmo peļņu īpašumu biznesā; bija gadījies arī nonākt cietumā par investoru piekrāpšanu tajā pašā īpašumu jomā, tomēr pēc pāris gadiem viņš bija ticis ārā, gadījās arī citas nepatikšanas, taču to viņam nepatika pieminēt. Turklāt bija daudz cilvēku, kas labprāt redzētu viņu mirušu.

Taču Alberto Riči likās pilnīgi tīrs un tāds arī centās palikt — nekādu krāpšanu, nekādu mānīšanos ar apdrošinātājiem, nekādu slepkavību... vismaz ne tādu, kas spētu norādīt pavedienu uz viņu. Riči bija sabiedrības džentlmenis, un viņa jaunajai sievai tas patika. Viņš mēdza netīros darbus paveikt ar citu rokām, viņa vietā tika sodīti citi. Sī reize nebija izņēmums.

De Soto bija noslēdzis darījumu ar Riči. Viņš dabūtu divdesmit piecus procentus akciju no Piektās avēnijas īpašuma par pazeminātu maksu, ja atbrīvotos no konkurenta.

Vislielāko baudu viņam, šķiet, sagādāja jēdziens ‘'konkurents”. Viņš par to bija smējies līdz nelabumam. Liktenis viņam bija iekritis rokās pilnīgi negaidīti. Eds Vinsents bija vienīgais cilvēks uz zemes, kas zināja, kā viņu nostumt malā, ja vien viņu pazītu. Taču Vinsents noteikti nezināja, kas ir Mario de Soto.

Viņš nemierīgi izsoļoja no lielā nama un brīdi pastāvēja, salicis rokas aiz muguras. Aiz tumšajām saulesbrillēm aizslēptās šaurās acis noskatīja īpašumu, ko viņa rosīgais, noziedzīgais prāts bija sarausis. Apsardzes vīri, kas staigāja pa teritoriju ar vaļā palaistiem dobermaņiem, pamāja saimniekam, vienā acumirklī palīgs bija līdzās viņam.

Mario viņiem nepievērsa uzmanību; viņš devās lejā pa kāpnēm un pāri mauriņam uz mājas otru pusi, kur atradās helikopteru laukums.

Mario nedēļām ilgi nebija nekur braucis, viņam nebija lāgā ar veselību. Palīgs kļuva tramīgs. Viņš skrēja nopakaļ.

— Mister de Soto, uz kurieni jūs, kungs?

Joprojām nepievērsdams nevienam uzmanību, Mario iekāpa helikopterā. Piesprādzējies viņš uzlika radioaustiņas. Kad spārni sāka griezties, palīgs aši atkāpās. Pēc brīža Mario jau bija gaisā un lidoja prom uz Bahamu salām.

Lūkodamies lejup uz plašo okeāna piekrastes īpašumu, viņš nodomāja, cik gan maz prieka tas viņam devis. Un kādu baudu viņam sniegtu Piektās avēnijas gaisa telpas iegūšana. Protams, ja viņš izpildītu savu darījuma daļu.

50

Lila Aramanova netika gudra, kāpēc viņas vīrs pēdējā laikā tik ļoti ieinteresējies par ziņām. Viņš pat ēda pie televizora viens pats dzīvojamā istabā un dzina prom bērnus, sak, ej spēlēties, ak debestin, vai tev vēl par maz rotaļlietu ?

Lila pakavējās pie durvīm un vēroja vīru pārslēdzam kanālus, viņš bija tik tramīgs kā kaķis. Viņa bija pārliecināta, ka Gass noskatās visus ziņu raidījumus. Nopūzdamās Lila nolēma, ka pienācis īstais bridis parunāt par šo jautājumu, uzzināt, kas noticis, panākt, lai vīrs dalās savās raizēs ar viņu.

Gass sēdēja savā ierastajā vietā pie sešdesmit collu lielā televizora; uz grīdas, neievērojot Lilas smalkjūtīgos aizrādījumus, ka viņa elpa odīs pēc sīpoliem, atradās šķīvis ar sviestmaizi, kas bija bagātīgi noklāta ar šķiņķi, sieru, tomātiem un sīpoliem. Lila ievēroja, ka vīrs nokodis tikai dažus kumosus. Blakus šķīvim gulēja tukšas skārdenes, kas pēdējā laikā tika aizvietotas ar “Smimoff” degvīnu, ko Gass dzēra no pudeles. Kaut kas noteikti nebija kārtībā.

Viņa piegāja Gasam klāt no aizmugures un, apvijusi rokas ap vīra augumu, piekļāvās ar lūpām pie viņa kakla.

— Kas noticis manam lielajam lāčukam? — viņa zūdījās. — Viņš ir pametis savu mazo lellīti vienu pašu.

Gass pārslēdza televizoru no NBC kanāla uz Headline News.

— Ai, dieva dēļ, vai tu vari likt mani mierā? — viņš īgni uzsauca.

Lila atlēca no viņa kā dzelta.

— Pie velna, kas ar tevi notiek?! — Viņa neapzināti iegrūda franču stilā manikirētos pirkstus safrizētajos gaišajos matos, šoreiz nedomādama, ka tie izslējās smieklīgās šķipsnās un vairs negulst rūpīgi uzkuplinātā frizūrā. — Vai zini ko, Gas Aramanov? Tu galīgi vairs neesi tāds, kā biji kādreiz.

Gass pat nepagriezās prom no televizora, lai palūkotos sievā.

— Paldies, ka pateici to man. Dārgumiņ, — viņš nicīgi piebilda.

— Vai kaut kas nav kārtībā ar nerviem? Depresija? Slikts noskaņojums? Tu izgāz to pat uz bērniem! — Lilas acīs sariesās asaras, atceroties, kā tas bija kādreiz. — Nabaga nevainīgie bērniņi. — Viņa šņukstēja.

— Lila, vai tu vari izbeigt? — Gass pieliecās tuvāk televizoram, izdzirdējis pieminam Edu Vinsentu.

— Misters Vinsents joprojām ir komā. Jau pagājusi vairāk nekā nedēļa, un, kā saka ārsti, viņa stāvoklis nav uzlaboji es. Uzbru cējs...

— Tu manī nemaz neklausies, — Lila satracināta iekliedzās.

— Aizveries, Lila! — Gass uzgrieza skaļāk.

— ...vai uzbrucēji joprojām ir brīvībā. Policija ziņo, ka izmeklēšana noris normāli.

— Kretīns! — Lila iebļāvās, izmetās ārā no istabas un uzskrēja pa balti izklātajām kāpnēm uz sārto guļamistabu. Tur viņa paķēra naktsguļai nepieciešamo, arī savu iemīļoto spilvenu, un aizgāja uz viesu guļamistabu. Lai tas nožēlojamais izdzimtenis guļ šonakt viens pats. Kaut vai visu laiku.

Viņa ar spēku aizcirta viesu guļamistabas durvis, logu rūtis iegrabējās, taču Gass pat neievēroja to. Viņš bija izmisumā. De Soto nebija vīrs, ar kuru varēja atļauties nogaidīšanas taktiku. To viņš bija licis saprast pilnīgi nepārprotami.

51

Herieta Simonsa nule kā bija izlaidusi Losandželosas lidostā Melu, kura devās uz Ņujorku pie Eda, un pa 405. šoseju brauca uz ziemeļiem.

Viņa prātoja, ka nav viegli veikt trīs darbus vienlaikus, tomēr var tikt galā. Vissvarīgākā bija Railijas aprūpe, lai gan dažreiz Herietai likās, ka mazā, prātīgā meitenīte vairāk pieskata viņu, nevis otrādi. Tas bija prieks, nevis pienākums, lai arī prasīja zināmu laiku. Kā gan mātes mūsdienās tiek ar to galā, viņa nodomāja, vadīdama lielo sudraboto auto cauri blīvajai satiksmes plūsmai.

Viņa bija ceļā uz savu otro darbu, lai savāktu kāda dzīvokļa iekārtu Karaliskās piestātnes rajonā; nākamajā dienā to bija plānots pārvest uz Santamoniku. Nebija nekas sarežģīts, ja vien palīgstrādnieki ierodas norunātajā laikā. Uz to vairs nevarēja īsti paļauties, Mclas māte mēdza sacīt: “Palīgstrādnieki vairs nav tādi, kā bija senāk.”

Viņa pasmaidīja, iedomādamās Melas māti un to, ka Meļa neapzinājās, cik ļoti viņai līdzīga. Lai gan aušīga, tomēr nelokāma savos uzskatos un draudzībā. Gudra. Uzticama. Un dienvidnieciska.

Herietas trešais pienākums bija piedalīšanās konkursā Rietumholivudā, milzu attālumā no Karaliskās piestātnes, un tas prasīs daudz laika. Herieta netika gudra, kāpēc joprojām tajos piedalās. Divu gadu laikā viņa nebija dabūjusi nevienu lomu, pat ne reklāmas klipā, pat ne tādu, kur jāietērpjas klauna apģērbā un neviens šo cilvēku nepazīst, arī balss tiek neiedomājami pārvērsta, un neviens pat nezina, ka tas ir aktieris. Varbūt tiešām pienācis laiks ļauties savas firmas sauklim “uz priekšu” un samierināties, ka tas ir viņas īstais darbs, aizmirstot, ka viņa kādreiz tiekusies iekarot skatuvi. Tas, kurš izdomājis vārdu “tiekšanās”, ir ģēnijs — šis vārds raksturoja gandrīz visus Holivudas iedzīvotājus. Par to viņa bija gatava derēt.

Herieta nopūtās un apcerēja nākotnes izredzes. Pie apvāršņa nebija neviena vīrieša, vismaz neviens viņai nelikās tik nozīmīgs, lai to varētu ierindot “pastāvīgo” kategorijā. Ja tā padomā, viņai patika šāds dzīvesveids. Viņa labi sapratās ar Melu. Tomēr, ja Meļa apprecētos ar Edu, viņa kļūtu par bagāta vīra sievu, droši vien dzīvotu Ņujorkā un atstātu Herietai firmu “Uz priekšu”. Diez kā nebūtu. Viņa nebija pārliecināta, vai viena spētu tikt galā.

Protams, spētu, muļķīte, Herieta iegalvoja pati sev, nepacietīgi atmezdama atpakaļ rudos matus. Velns ar ārā, ko tad tu tagad dari, vai tad nevadi viena pati visus darījumus? Un ko tad, ja Eds nomirst?

Viņas sirds sažņaudzās, to iedomājoties. Meļa būtu galīgi satriekta. Sabrukusi no bēdām. Tāpat arī Railija, kas jau pieradusi pie Eda kā ģimenes locekļa. Protams, Railija nezināja neko par Eda bagātību un viņa nodarbošanos; vienīgi to, ka viņš ir jauks cilvēks, ar kuru kopā ir jautri un kurš — to pat Railija saskatīja — mīl viņas māmiņu.

Herieta novaidējās — uz ātrgaitas šosejas radās satiksmes sastrēgums. Uz 405. ceļa tas gadījās visai bieži. Ak, tagad viņa būs tā, kas nokavēsies. Atspiedusies pret sēdekļa atzveltni, viņa nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa stūri. Nebija nekādas kustības, bet kāds dulburis aiz muguras taurēja, it kā viņa varētu pārvietoties citur un ļaut viņam doties uz priekšu. Psihotājs, viņa dusmīgi nodomāja. Muļķis. Mašīnas kreisajā joslā kādu nieku pavirzījās uz priekšu, tad sāka braukt. Herieta novaidējās — viņa atkal bija neveiksmīgi izvēlējusies joslu.

Gass Aramanovs nekaunīgi iespiedās ar savu balto “Mercedes” kreisajā joslā, neņemdams vērā signalizēšanu un bremžu kaukšanu aiz muguras. Dusmās saviebies, viņš lēnām virzījās uz priekšu. Paies vesela mūžība, kamēr nokļūs Karaliskajā piestātnē, tomēr šajā joslā mašīnas vismaz nedaudz virzījās. Viņš nospieda gāzes pedāli, lai pabrauktu garām lielam sudrabainam furgonam labajā pusē, paskatījās uz to un ieraudzīja uz sāniem koši sarkanu uzrakstu “Uz priekšu”.

Gass gandrīz ietriecās priekšējā mašīnā. Viņš strauji bremzēja, nelikdamies ne zinis par skaļajiem signāliem, un nogaidīja, līdz furgons atkal ir blakus. Tad viņš ielūkojās kabīnē, lai pārliecinātos, vai pie stūres ir viņa, taču izrādījās, ka tā ir kāda kalsna rudmate, kas, pamanījusi Gašu raugāmies, veltīja viņam nicīgu skatienu. Gass atkāpās un ļāva sievietei braukt pa priekšu. Kā viņš bija cerējis, uz aizmugurējām durvīm bija firmas telefona numurs. Viņš iegaumēja to. Rajona kods bija 310. Tā sieviete bija no Losandzelosas. Viņa šeit bija visu laiku!

Gass smaidīdams sekoja furgonam — piepeši viņš bija kļuvis par cilvēku, kas novēlis no pleciem pamatīgu nastu.

Viņš vēroja furgonu ar uzrakstu apstājamies pie kāda dzīvojamā nama. Sarkanmate izkāpa ārā, atvēra aizmugurējās durvis un iesteidzās namā.

Gass novietoja savu mašīnu pretējā pusē, tad izņēma mobilo telefonu un uzgrieza firmas “Uz priekšu” numuru. Automātiskais atbildētājs informēja, ka birojā neviena nav, un ieteica atstāt ziņu: Melai Meridjū, nospiežot ciparu “1”, Herietai Simonsai — “2”. Viņam noteikti piezvanīšot; lai viņam veiksmīga diena.

Burvīgi, Gass nodomāja, izslēdzot telefonu. Meļa Meridjū un Herieta Simonsa. Viņš prātoja, kura no šīm abām ir viņa laupījums.

Telefonu grāmatā viņš atrada Melas Meridjū mājas telefonu un adresi, tad devās atpakaļ uz ātrgaitas šoseju, iebrauca Santamonikā un sameklēja Askotstrītu. Apturējis savu auto ielas otrā pusē, viņš vērīgi apskatīja 139. numuru, pētīdams noplukušo namiņu. Varēja redzēt šūpuļtīklu ar mīksto rotaļlietu kaudzi, tādas pašas bija arī viņa bērniem.

Gass iegaumēja nepieciešamo informāciju turpmākai rīcībai un tad brauca atpakaļ uz Karalisko piestātni. Tur viņš izdarīja, kas bija paredzēts, pēc tam devās atpakaļ uz Sandjego, uz mājām. Vispirms viņam jāparūpējas par to sievieti. Un tad jāizdomā, ko darīt ar Edu Vinsentu. Vēl vienu reizi.

Lila jutās iepriecināta, kad Gass ieradās mājās ar nelielām dāvaniņām bērniem. Viņš sniedza sievai rožu pušķi un īsi atvainojās.

— Sarežģījumi darbā, — viņš paskaidroja.

Atgriezusies sārtajā guļamistabā, Lila jutās pārsteigta par vīra kaisli. Tas bija gluži kā agrākajos laikos. Viņa bija atguvusi savu lāčuku.

52

Kad Meļa ar aviokompānijas “United^3’lidmašīnu piezemējās Džona Kenedija lidostā, Marko Kamelja ar “Virgin Atlantic” bija ceļā uz Londonu.

Viņš bija atlaidies pusguļus sarkanajā sēdeklī un, ēzdams saldējumu ar šokolādi, skatījās savā mazajā videoekrā-nā vecu filmu ar Sāronu Stounu galvenajā lomā. Un atkal šī aktrise viņam lika atcerēties Melu. Viņš izdvesa dziļu nopūtu un apēda pēdējo saldējuma kumosu. Pēc viņa domām, abas sievietes bija vienlīdz neaizsniedzamas.

Beidzot bija izdevies sadzīt pēdas Piektās avēnijas gaisa telpas īpašniekam, tas bija kāds arābu investoru konsorcijs, kurš nesniedza nekādus komentārus par to, kas noticis, vienīgi ar sava runasvīra starpniecību paziņoja, ka nevēlas tikt iejaukti šajā lietā. Viņi bija ar nolūku izbraukuši no valsts un grūti sasniedzami, tomēr šorīt Skotlendjards bija paziņojis, ka vienai no grupām pieder kāda māja Londonā un šefs pašlaik esot tur. Kamelja ar pirmo reisu bija devies uz Hītrovu.

Agrajā rītā Londona izskatījās pelēka; miklā dūmaka, ko angļi dēvē par “rasināšanu”, Kameljam vairāk likās auksts lietus. Viņš drebinādamies gaidīja taksometru, vēsums ķērās pie kauliem, un viņš prātoja, kā angļi ar to spēj samierināties dienu no dienas, gadu no gada. Vai viņiem maz bija pavasaris, vasara, kāda jauka, saulaina diena? Viņam sāka likties, ka kaut kas tāds ir tikai filmās un neasociējas ar reālo dzīvi.

Kamelja pierakstījās lielā, bezpersoniskā viesnīcā, iemeta steigā sakravāto somu gultā un, piezvanījis savam Skotlendjarda kolēģim inspektoram Makfersonam, sarunāja tūlītēju tikšanos.

Satiksme bija ļoti noslogota, un ceļā vajadzēja patērēt desmit minūtes ilgāk, nekā viņš bija rēķinājies, tāpēc Kamelja dusmojās pats uz sevi, ka Makfersonam nākas gaidīt.

Kad viņš beidzot iegāja pa sarkano ķieģeļu vārtiem, kas iezīmēja britu iestādi Skotlendjardu, viņam negribot ienāca prātā Serloks Holmss, tomēr patiesā aina izrādījās tikpat laikmetīga un kopta kā “Virgin Atlantic” lidmašīna. Inspektors Makfersons, bārdains, plecīgs vīrs, uzsauca skanīgu sveicienu pāri vestibilam.

Atšķirībā no Ņujorkas policijas departamenta te neredzēja ļodzīgas vecu lietu grēdas, pusizdzertas sastāvējušās kafijas tases un apdrupušus cepumus. Kamelja apsēdās; viņam tika piedāvāta kafija kārtīgā krūzē un smilšu cepumi no Makfērsona krājumiem.

— Es esmu skots, — Makfersons sacīja iesmiedamies. — Nevaru iztikt bez smilšu cepumiem. Jāatzīst, tie gan nav tik labi kā mātes ceptie, tomēr gluži ciešami. Turklāt, — viņš piebilda, — esmu kārs uz saldumiem.

Kamelja paņēma cepumu un uzklausīja Makfersona stāstījumu. Viens no arābu konsorcija šefiem Khalids al Sa-rifs bija ieradies Londonā pirms divām dienām. Viņa māja tika apsargāta, taču Makfērsons bija dabūjis izjautāšanas pilnvaru, tāpēc šim vīram bija jāatbild uz jautājumiem par saviem darījumiem.

Viņš bija no Saūda Arābijas, vecākais dēls ģimenē, kas guvusi bagātību no naftas; tā bija apvīta ar noslēpumainību. Atšķirībā no daudziem savas paaudzes multimiljonāriem Khalids neapmeklēja azartspēļu vietas un naktsklubus; lai kāda būtu viņa izvēle izklaides jomā, tā netika izpausta.

— Viņš esot apsēsts ar biznesu, — Makfērsons stāstīja Kameljam. — Viņam uzvara lielā darījumā liekas līdzvērtīga azarta spēlei. Kā tagad. Iespējams, tieši tāpēc viņš piedāvājis divkāršu likmi, sarīdot vienu potenciālo pircēju pret otru.

— Es zinu, kā tas notiek. — Kamelja atcerējās, kā izsolē uz mājas pirkšanu viņu pārspēja kāds vīrs, kas nemitīgi piedāvāja vēl vienu tūkstoti, vēl vienu, līdz beidzot Kamelja bija uzsaucis apstāties. Tieši tāpat bija ar Khalidu al Sarifu, vienīgi šeit likmes bija augstākas. Bizness paliek bizness.

Kāds kolēģis izveda viņus neuzkrītošā automašīnā cauri Londonas centra labirintam. Kamelja apjukumā aizvēra acis, viņam likās neiespējami pierast pie braukšanas pretējā pusē. Turklāt viņš bija slikti gulējis, sava ietekme bija arī laika starpībai; smadzeņu šūnas likās nosprostotas, viņš nekad nebija juties tik slikti sagatavojies nopratināšanai. It īpaši, ja aizdomās turamais ir tik sarežģīta, temperamentīga un ļoti bagāta personība.

Māja izsmalcinātās Hempstedas priekšpilsētas krāšņajā

Bīskapa avēnijā bija grandioza. Desmit minūtes aizritēja, staigājot šurpu turpu blakus diviem plecīgiem miesassargiem un rūcošiem vācu aitu suņiem un sazinoties pa vietējo telefonu ar mājas iekšienes apsargiem; Kamelja satraukts smēķēja, un Makfērsons kļuva arvien ledaināki pieklājīgs, kā jau britam pienākas; beidzot viņi tika ielaisti.

No marmora būvētais vestibils pacēlās četrdesmit pēdu augstumā, dažviet to balstīja oniksa kolonnas, kas sniedzās līdz zilajai, ar mirdzošām zvaigznēm izrakstītajai velvei.

Baltā halātā tērpies kalpotājs, sajozies ar zili izrakstītu, platu jostu, ieveda viņus galvenajā salonā.

Khalids al Šarifs vienatnē sēdēja pie loga uz sola, kas bija apvilkts ar zeltainu zīdu, kas stiepās pāri visai istabai un bija nokrauts ar spilveniem dārgakmeņu krāsās. Dažviet pie tā bija novietoti mazi kristāla galdiņi ar sudraba un zelta bļodiņām, kurās atradās svaigas dateles, dažādi rieksti un cukurotas mandeles. Velvētie griesti arī šeit bija nokrāsoti zili, pašā augšā vīdēja mazs lodziņš. Marmora grīdas sedza krāšņi austrumnieciski paklāji; uz milzīga, apaļa galda novietotā vāze ar lieliskām Kasablankas lilijām izplatīja reibinošu smaržu visā telpā.

Kamelja jutās pagalam pārsteigts, gluži kā filmas uzņemšanas laukumā. Šeit izskatījās pēc sultāna pils. Viņš nebija iedomājies, ka cilvēki varētu dzīvot šādā namā — pat ja viņi ir bagāti. Un šis te noteikti bija bagāts. Neiedomājami bagāts.

— Satriecoši, — Makfērsons nomurmināja, gaidīdams Šarifa sasveicināšanos.

Viņš nepiecēlās. Un nepiedāvāja nekādas uzkodas.

— Kungi, es jūs neielūdzu uz šejieni, — viņš sacīja,

paņemdams svaigu dateli uz kātiņa no sudraba trauka. — Un es nevaru iedomāties, par ko jūs vēlaties mani izjautāt. Taču varat nešaubīties, ka mans vēstnieks iesniegs nopietnu sūdzību premjerministram. —Viņš noplūca dateli no kāta un iekoda tajā, drūmi raugoties ar lielajām brūnajām acīm.

Pēc Kameljas domām, Sarifs bija skaists. Sim vīram bija tuvu pie piecdesmit, bronzas krāsas seja, ūsas, tumšos matus daļēji aizsedza sarkanbalta galvassega. Zem baltā halāta bija redzams, ka viņa ķermenis ir vingrs. Kamelja ievēroja, ka Šarifa kailo kāju nagi ir rūpīgi kopti.

Sarifs izspļāva dateles kauliņu plaukstā un ielika to trauciņā, tad klusēdams noplūca no kāta vēl vienu dateli.

Kamelja uzmeta acis Makfersonam, un tas pamāja, ļau-dams Marko uzņemties vadību.

— Mister Sarif, jūsu satraukumam nav pamata, un es atvainojos, ja esam devuši tam iemeslu. — Kamelja svīda diplomātijas pūliņu sviedrus. Viņš bija vairāk pieradis pie līķu savākšanas pēc ielu apšaudes un īsti labi neprata sazināties ar šādu izsmalcinātu pasaules pilsoni. — Mums tikai nepieciešams, lai jūs atbildētu uz vienu jautājumu.

Sarifs sacēla uzacis un izspļāva vēl vienu kauliņu.

— Jautājums ir tāds, — Kamelja ierunājās pēc klusuma brīža. — Kas vēl cīnās par gaisa telpu virs Piektās avēnijas, izņemot Edu Vinsentu?

Sarifs nesteidzās ar atbildi un neskatījās uz Kamelju.

— Protams, man ļoti žēl, ka ar misteru Vinsentu noticis tāds nelaimīgs... starpgadījums. Tomēr man grūti noticēt, ka tam varētu būt kāds sakars ar mana īpašuma iespējamo pārdošanu.

Viņam bija nevainojama britu izruna, izkopta līdz pē-

dējam. Makfērsons, īsumā izstāstot Šarifa biogrāfiju, bija minējis, ka viņš skolojies Harovā.

— Kungs, — Makfērsons nolēma iejaukties, — man diemžēl būs jālūdz jūs atbildēt uz izmeklētāja Kameljas jautājumu.

Sarifs uzmeta viņam skatienu.

— Un ja es neatbildēšu?

— Tad man nāksies jūs aizturēt, lai nopratinātu. — Makfērsons pazibināja orderi. — Kungs, — viņš piebilda ļoti pieklājīgi, — es, protams, apzinos, cik tas jums būtu nepieņemami.

Sarifs iemeta mutē vēl vienu dateli. Viņš domīgi to pa-košļāja, tad izspļāva kauliņu.

— Bija vairāki iespējamie pircēji, — viņš sacīja, acīmredzot sapratis, ka tās būtu gaužām nelabvēlīgas izredzes, tāpēc atteicās no riska. — Viens no viņiem izteica piedāvājumu, kas sākumā nebija pieņemams. Eds Vinsents solīja vairāk. Viņa piedāvājums tika pieņemts, lai gan norunas līmenī — līguma sastādīšanu un vienošanos par tā punktiem bija paredzēts veikt maniem juristiem. Tad atkal uzradās pirmais solītājs un piedāvāja vairāk, kā iepriekš palikdams anonīms.

Kamelja, aizlicis rokas aiz muguras un noliecis galvu savā ierastajā pozā, sāka staigāt. Tas viņam bija dabiski nepieciešams, ļāva sakopot domas un deva prātam atelpu. Viņš pajautāja:

— Un jūs pieņēmāt šo anonīmo piedāvājumu?

— Es gaidīju mistera Vinsenta pretpiedāvājumu, lai gan viņš bija nosolījies, ka tāda nebūs. Viņš sacīja, ka mēs esam paspieduši viens otram roku, tātad darījums ir noslēgts.

Kamelja bija zaudējis pacietību. Viņš gribēja uzsaukt, lai Sarifs beidz vazāt viņus aiz deguna un atklāj patiesību.

— Un kas galu galā bija tas otrs pircējs, mister Sarit) — viņš pajautāja, un kaut kas viņa balsī, kas bija klusa un draudīga, lika Sarifam bažīgi pavērties uz viņa pusi.

— Viņu sauc Alberto Riči, — Sarifs negribīgi atbildēja, apzinādamies, ka viņam nav izvēles.

— A-ā... Riči... — Kamelja bija pārsteigts.

— Liels paldies jums par atsaucību, — Makfersons teica.

Viņi devās prom, ar skubu traukdamies lejup pa kāpnēm, piesardzīgi pavērdamies uz saitēs turētajiem vācu aitu suņiem, un iekāpa mašīnā, lai brauktu atpakaļ uz kokiem aizaugušo Bīskapa avēniju.

Kamelja slaucīja pieri ar savu balto mutautu.

— Es labprātāk izvēlos, lai man tīra zoba kanālu, nevis noņemos ar šādiem tipiem. Tas nav mans lauciņš.

— Jūs pazīstat Riči?

Kamelja pamāja.

— Vienīgi pēc nostāstiem. Viņš ir tāds pats filantrops kā Eds Vinsents; saka, esot krietns cilvēks gan naudas ziņā, gan pēc dzīvesveida. Cik man zināms, bez grēkiem.

— Tātad jūs nedomājat, ka viņš ir uzbrucējs?

Kamelja papurināja galvu.

— Man liekas, ka tas viss ir daudz ķēpīgāk, nekā izskatās.

Viņš atvadījās no Makfersona, nodeva ziņojumu pa telefonu un, juzdamies pārāk satraukts, lai aizmigtu, aizbrauca uz Soho. Tur apēda kārtīgu picu kādā kafetērijā ar nosaukumu “Pizza Express”, tad ieklīda klubā “Ronnie Scotts” un kādu stundu klausījās džeza mūziku, malkodams viskiju un smēķēdams “Winston”cigaretes, līdz beidzot galva likās tik skurba, ka mūziku vairs nevarēja sadzirdēt. Tad viņš pamāja taksometram, paņēma savu joprojām neizkravāto somu, izrakstījās no viesnīcas un devās uz Hītrovu. Tur izdzēra kādas desmit tases kafijas un lidoja ar pirmo reisu uz Ņujorku, visu ceļu nogulēdams kā bērns.

53

Eds dzirdēja viņu ienākam, pazina viņas papēžu skaņu uz cietās plastmasas grīdas un svārku švīkstēšanu pret kājām... Sajuta viņas smaržu ar nāsīm, prātu, sirdi...Vai ar to, kas palicis pāri no sirds. Edām likās, ka viņš laižas lejup pa nogāzi, katrs sirdspuksts bija lēnāks nekā iepriekšējais, katrs likās smagnējāks nekā iepriekšējais... katram nākamajam bija vajadzīga arvien lielāka piepūle. Būtu daudz vieglāk pārtraukt šo cīņu, nepūloties ļauties aizmirstībai... doties uz nekurieni, kur nav mokošu sāpju, satraucošu sapņu, kas ir daļēji patiesi, un kur nav dzīves. Nav Zeldas.

Dzīve bez viņas nebija iedomājama... Likās neizturami, ka viņš varbūt nekad vairs neapskaus Zeldu... Neticami, ka nekad varbūt vairs nedzirdēs viņu sakām “mīļumiņ”...

— Mīļumiņ, — viņa sacīja, maigā balss šķita kā glāsts. — Es esmu šeit pie tevis un šoreiz nebraukšu prom. Tu esi mani dabūjis uz visiem laikiem, vai nu tev tas patīk, vai ne, Ed Vinsent.

Ā, man patīk — un kā vēl patīk... Viņš būtu pasmaidi-

jis, ja vien spētu, taču izdevās vienīgi ar ierīces palīdzību ieelpot.

— Railija tev sūta mīļus sveicienus; viņa gaida mūsu kopīgās svētdienas. Es nezinu, vai tas ir tevis paša vai bclu-gas ikru dēļ, bet šis bērņuks trakoti grib iet ar tevi pusdienās. Tu esi uzsācis kaut ko vairāk, nekā biji iedomājies.

Nevaru vien sagaidīt. Man tik ļoti gribas dzirdēt Raili-ju smejamies sos sirsnīgos, guldzošos mazas meitenītes smieklus, kas nāk no dziļumiem... Viņa dabūs veselu unci belugas ikru, lai gari man liekas, viņai kļūtu nelabi... Es mīlu Šo

bērninu.

)

— Un Herieta arī tev sūta sveicienus, — Meļa sacīja. — Manas prombūtnes laikā viņa tiek galā ar mūsu firmas darbu.

Viņš juta Zeldu pasmaidām un labprāt būtu pievienojies viņai.

— Lai gan viņa, protams, atzīst, ka bez manis tas nav gluži tas pats.

Varu derēt.

— Un man viņa ir tik mīļa, — Meļa pateicībā piebilda. Viņa ir vislabākā draudzene — rūpējas par Railiju un Lolu, kura — es to zinu — sūta tev kvēlu kampienu potītē, ja vien tiktu tev klāt...

Ak šis sasodītais šunelis... Laikam jau man nāksies ar to sadzīvot. Lolai ir liela loma Railijas dzīvē... tas ir, ja vien es spēšu saņemties un darboties līdzi...

— Tagad es paklusēšu, — Meļa maigi sacīja. — Ļaušu tev atpūsties, atgūt mazliet spēkus. Tev jāzina, Ed Vinsent, ka es tevi mīlu, tas ir viss.

Viņa skūpstīja uz lūpām tik maigi, pareizāk sakot, uz

mutes daļas, kas bija brīva no visām caurulītēm un ierīcēm... Viņš jutās laimīgs, ieslīgstot atkal aizmirstībā, mierīgā vietā, tur tajā melnumā...

★ * ★

Kamelja atkal gatavojās nopratināšanai. Šoreiz bija paredzēts izjautāt Alberto Riči kādā greznā Manhetenas namā Austrumu Sešdesmit ceturtajā ielā, kura ar zīda tapetēm klātās sienas rotāja Bonāra un Pikaso gleznas, augstos logus sedza krāšņi brokāta aizkari. Nepacietīgi soļodams šurpu turpu, Kamelja noraudzījās uz nenovērtējami dārgajām senlietām un nodomāja, ka šī māja kopā ar iedzīvi droši vien maksā vairāk, nekā viņš spētu nopelnīt visā mūžā. Tomēr, kad Riči smaidīdams viņam tuvojās, pastiepis sveicienam roku, Kamelja nenieka neapskauda šo vīru.

Izjautāšanā nekas nenoskaidrojās. Riči likās bez vainas. Nekas neliecināja viņam par sliktu. Tomēr tukšums viņa acīs šķita pretrunā ar sirsnīgo smaidu, ciešo rokasspiedienu, draudzīgo uzsitienu pa muguru un pieklājības frāzēm.

— Protams, es pazīstu Edu, — Riči sacīja. — Tomēr ne pārāk tuvu. Mēs bieži tiekamies dažādos pasākumos. Jūs jau zināt, cik Vinsents bija devīgs labdarībai. Ir, — viņš steigšus izlaboja. — Tāpat kā es, viņš uzskata, ka jāpalīdz citiem.

Nu kā tad, Kamelja nodomāja, paraugoties uz greznību visapkārt.

— Es nespēju iedomāties, ka maniem darījumiem ar īpašumiem varētu būt kāds sakars ar uzbrukumu Edām Vin-sentam. Un vēl tagad nesaprotu. Jēziņ, izmeklētāj, vai jums tiešām neliekas, ka es uzreiz atteiktos no sava piedāvājuma, ja būtu nojautis, ka briest kādi sarežģījumi?

Nē, Kamelja nodomāja, lēnām dodamies atpakaļ pa Austrumu Sešdesmit ceturto ielu, rokas sabāzis tumšā uzvalka kabatās. Neliekas vis, mister Riči. Manuprāt, jūs zināt ko tādu, ko es nezinu.

★ ★ ★

Meļa paraudzījās Kameljā, viņam ienākot slimnīcas palātā. Viņš izskatījās tāds pats kā viņa — pārguris.

Meļa piecēlās kājās un apskāva Kamelju, tad pastūma viņu nostāk, lai apskatītu.

— Jūs izskatāties briesmīgi, — viņa atzina.

Viņš smaidīja.

— Abi esam tādi. Kā būtu ar tasi kafijas?

Viņa pameta acis uz Edu. Zaļās līknes monitorā mirgoja vienmērīgi un bezgalīgi. Nebeidzami, viņa domās lūdzās.

Ārpusē Brotski bija nomainījis jauns policists, tāds pats kalsns puisis pārāk lielā policista formastērpā, ar mirdzoši jaunu zīmotni. Kameljam parādoties, viņš rātni piecēlās kājās, un Meļa līdzjūtīgi nodomāja, ka nabaga puisis jūtas garlaikots, droši vien iztēlojies, ka policista darbs būs aizraujošs un nevajadzēs ilgstoši sēdēt pie slimnīcas palātas durvīm.

Viņa draudzīgi ieķērās Kameljas elkonī, un abi devās uz savu ierasto kafetēriju.

— Kur jūs bijāt? — Meļa jautāja, apsēžoties Kameljam pretī pie mazītiņā plastmasas galda. — Esmu noilgojusies pēc jums.

— Ak jā, tāpat kā pēc vējbakām.

— Bet tā ir taisnība! — Meļa iedzēra malku kafijas un uzsmaidīja viņam. — Lai nu kā, man itin labi patika slimot ar vējbakām — nevajadzēja iet uz skolu.

— Uz skolu? Tas nozīmē, ka jums vējbakas gadījās vēlu. Mani bērni izslimoja bērnudārza vecumā.

— Laikam vienmēr esmu bijusi nedaudz atpalikusi. — Viņa iesmējās un saņēma Kameljas roku. — Tomēr, Kamel-ja, man tiešām jūsu pietrūka. Liekas, kopš Cārlstonas un Dorotijas jaunkundzes apciemojuma pagājusi mūžība.

— Tā ir. Un, ja vēlaties zināt, es biju Londonā, — viņš sacīja un pasūtīja divas grauzdētas maizītes ar sieru.

— Tad man ir skaidrs.

— Kas skaidrs?

— Kāpēc jums ir tik neveselīga ādas krāsa. Tas no pelēkā, lietainā klimata. Un man šķiet, ka es dzirdu kaut ko līdzīgu angļu akcentam.

— Blēņas! — Kamelja viņai uzsmaidīja.

— Labs ir, ko jūs darījāt Londonā, ja nerunājam par nokrišanos svarā un negulēšanu?

Viņa nu gan ir vērīga, Kamelja secināja, to nevarēja noliegt. Pamana visus sīkumus, pat to, ka viņš nav gulējis vairāk nekā divas diennaktis.

— Dzinu pēdas mūsu šāvējam.

Melas acis iepletās, taču viņa nogaidot klusēja. Kamēr viņi notiesāja maizītes, Kamelja pastāstīja par Skotlendjardu un Khalidu al Sarifu, par Alberto Riči. Maizītes nebija visai labi apgrauzdētas, taču viņš jutās pārāk noguris, lai žēlotos viesmīlim.

— Riči, — Meļa domīgi noteica. — Esmu lasījusi par viņu. Ļoti bagāts, vienmēr piedalās labdarības pasākumos kopā ar savu iespaidīgo sievu, viņas tērpi allaž ir dizaineru oriģināldarbi. Varētu teikt, pilsētas slavenība.

— Jā, bet rodas jautājums — kā viņš tik augstu nokļu-

va? Viņa biznesa darījumi šķiet atklāti, tomēr īsti neatbilst dzīves stilam. Pikaso taču maksā pamatīgu naudu, tāpat Bonārs.

Meļa ieinteresēta sacēla uzacis.

— Jūs pazināt Bonāru?

Kamelja, manījis atstāto iespaidu uz Melu, plati pasmaidīja.

— Jūs gribat teikt, ka jebkurš vecs nejēga spēj pazīt Pikaso, bet kā ar Bonāru, hmm?

Meļa piesarka, un Kameljam tas sagādāja prieku.

— Piedodiet! Es tā gluži nebiju domājusi.

— Un kā vēl! Bet nekas. — Viņš paraustīja plecus. — Es taču esmu sicīliešu policists, ko gan es zinu? Tomēr gadījies tā, ka man patīk māksla. Es vedu bērnus uz izstādēm, kad vien varu. Tas gan nav tik bieži, kā man gribētos.

— Es vakar tikos ar savu meitu, — Meļa domīgi noteica. — Ak Dievs, kā man viņas pietrūkst!

— Vai nav jocīgi, kā šie mazie, brēcošie bēbīši izaug par bērniem, pēc tam par īstiem cilvēkiem. Un iegulst cieši sirdī.

— Uz mūžu, — viņa piebalsoja. Bija tik jauki tikties ar Kamelju, būt ar viņu kopā; viņai šķita, ka no saspringtajiem pleciem tiek nocelts smagums. Kamelja lika justies kā pēc lieliskas masāžas. Varbūt pat pārāk tīkami.

Ak Dievs, Kamelja nodomāja, vedot Melu atpakaļ uz slimnīcu, es tā priecājos, ka esmu šeit kopā ar Melu. Jūtos tā, it kā beidzot būtu mājās.

54

Gass Aramanovs lēnām braukāja pa Askotstrītu sudrabainā “Camaro”, kuru bija noīrējis, uzrādot viltotu vadītāja apliecību. 139. nama apakšējā stāvā spīdēja gaisma. Viņš palūkojās pulkstenī uz vadības pults. Gandrīz astoņi. Sīkais droši vien jau gultā. Viņa bērni jau nu noteikti, Lila par to parūpējusies. Viņa ir laba māte, puikas ir krietni, un viņš kā jebkurš tēvs lepojās ar dēliem.

Zēl gan, ka bērns ir mājās tad, kad māte tiek novākta. Viņam tas galīgi nebija pa prātam, viņš mīlēja bērnus. Taču izvēles nebija — nevarēja taču šaut uz viņu darba laikā — pārāk daudz cilvēku visapkārt. Tātad nekas cits neatliek, tas jādara mājās.

Viņš novietoja īrēto auto pie neliela universālveikala divus kvartālus tālāk, tad aizgāja atpakaļ uz 139. māju. Ielā bija tikai dzīvojamie nami, tuvumā nevienu neredzēja. Losandželosā tas gadījās bieži vien, turklāt viņš bija jau papētījis kaimiņu ieradumus, zināja, kad ir visklusākais laiks — kad visi sēž pie televizoriem vai arī izgājuši no mājas. Tas bija ap pulksten astoņiem vakarā. Viņam joprojām nedeva mieru doma par meiteni, un viņš cerēja, ka mazā jau būs gultā.

Katrā ielas galā bija pa lampai; kuplie koki ļāva Gasam nemanītam nesteidzīgi virzīties uz 139. namu. Viņš apstājās uz lieveņa, lai uzmauktu melno, piegulošo masku, tad paraustīja durvis. Tās nebija aizlēgtas. Nu protams, viņš nodomāja. Viņa bija tieši tāda tipa sieviete, kas mēdz atstāt durvis neaizslēgtas.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā. To apgaismoja pāris ar abažūriem nosegtu lampu, iekšā neviena nebija. No augšstāva skanēja klusināta televizora murdoņa, no telpas pa kreisi atplūda pazīstams ķīniešu restorāna ēdienu aromāts. Acīmredzot virtuve.

Gass saņēma plaukstā ar klusinātāju aprīkoto pistoli; tas nevilksies ilgi, dažu sekunžu laikā viss būs cauri...

Viņš centās saklausīt kādas dzīvības pazīmes. Pilnīgs klusums. Tomēr... pag, kas tad tas? Viņš saausījās un izdzirdēja vāru skrapstoņu, tai sekoja dziļa, izjusta nopūta.

* * *

llailija sēdēja pie virtuves galda un pildīja mājas uzdevumus. Šovakar viņai bija jāuzraksta par suņu tikumiem salīdzinājumā ar kaķiem. Tas nebija viegli; Lolas dēļ viņa bija noskaņota suņu labā. Lola likās pati pilnība, līdz ar to Railija baidījās kļūt neobjektīva pret kaķiem — kaut arī tie viņai patika, tomēr nevarēja sacensties ar suņiem. Railija noglauda rudās cirtas un izmisīgi vērās uzrakstītajā vienīgajā rindkopā.

Suņi ir labāki, jo kaķi neiet kopā ar cilvēkiem pastaigāties, viņi nespēlē “sunīšus” pludmalē, viņiem negaršo ķīniešu ēdieni, bet Lolai patīk visas šīs trīs lietas. Un es mīlu Lolu tāpēc, ka viņa ir mans suns, lai arī reizēm iekož. Tie nav nekādi īsti kodieni, un es zinu, ka viņa tā nemaz negrib, viņa tikai tādā veidā sasveicinās. Mamma aizrāda, ka Lolai jāicmācās uzvesties pieklājīgi, bet nezin kāpēc viņai nekad tas neizdodas.

Railija prātoja, vai pareizi salikusi pieturzīmes, un tad izdzirdēja soļus. Viņa pacēla galvu, domādama, ka nācēja ir Herieta, kas attālākajā guļamistabā skatījās televīziju, gultā blakus viņai gulēja Lola. Herietai bija gadījusies grūta diena, viņa bija teikusi, ka jūtas pārgurusi. Railija bija aizsēdējusies ar savu mājas darbu, jo Herieta bija atļāvusi viņai kādu laiku skatīties televīziju un našķoties ar ēdieniem, kas atnesti no ķīniešu restorāna, tie viņai labi garšoja.

Ieraugot Gašu, viņas acis iepletās un mute pavērās izbrīnā.

Gass satrūcies stingi vērās viņā. Tad Railija attapās.

— Herieta! — viņa iekliedzās. — Herieta, te ir viens vīrietis...

Gass dzirdēja Herietu traucamies lejup pa kāpnēm, ie-vaukšķējās suns. Viņš ātri aizstājās aiz virtuves durvīm un uzvilka pistoles gaili. Viņam derdzās to darīt bērna klātbūtnē, taču citas izejas nebija.

Herieta iebrāzās virtuvē tūlīt aiz Lolas; Railija raudzījās viņā, sastingusi bailēs. Lola gan nebaidījās. Suns saoda Gašu, pielēca tam klāt un iekampa ciskā.

Gass dzina suni prom un atkāpās tālāk. Mirkli pazi-

bēja pistole; Herieta instinktīvi sagrāba Railiju un, aizsegusi bērnu ar savu ķermeni, virzījās uz durvīm. Sirds likās kāpjam pa muti laukā, acis iepletās šausmās. Viņa saprata tikai to, ka jātiek ārā, jāskrien pie kaimiņiem, jāzvana policijai.

Suns joprojām bija iekodies Gaša kājā. Viņš trieca ar pistoli pa tā galvu un noskatījās, kā tas nokrīt smilkstēdams.

Railija, atrāvusies no Herietas, pieplaka uz grīdas līdzās nekustīgajam sunim.

— Jūs viņu nogalinājāt! — viņa kliedza uz Gašu. — Tas ir mans sunītis, un Dievs noteikti jūs sodīs par to!

Pār Gaša kaklu tecēja sviedri. Viņš galīgi nejutās savā elementā, kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Nekad agrāk viņam nebija nācies tikt galā ar bērnu un suni, vismaz ar tādu šuneli noteikti ne. Niknu dobermani viņš zinātu kā pieveikt.

Gass pavērsa pistoli pret Herietu. Railijas pārbiedētās acis sekoja šai kustībai.

— Ai nē-ē-ē! — viņa iebrēcās un metās Gasam virsū kā amerikāņu futbola aizsargs, pārsteidzot iebrucēju nesagatavotu un nogāžot gar zemi.

Gass aizspēra viņu projām. Sviedri tecēja aumaļām. Tas viss grasījās pārvērsties par farsu. Viņš vēl nemaz nebija redzējis sievieti, kuru nolēmis nogalināt.

Herieta uzklupa Gasam, cenzdamās atņemt pistoli, un viņš ar plaukstas sānu uzsita viņai pa kaklu, notriekdams zemē.

— Ai nē! Nē! — Railija brēca — Nē-ē-ē, Herieta...

Gass piecēlās un atkāpās līdz durvīm, turot pistoli pavērstu pret bērnu.

— Sīkais, jūs abas būsiet aukstas, ja tu kustēsies! — Uztraukuma dēļ viņa akcents bija izteiktāks nekā parasti. Viss bija sagājis greizi. Viņš bija profesionāls slepkava, viens no labākajiem, vismaz tā bija kādreiz, līdz neveiksmei ar Edu Vinsentu. Velns ar ārā, ko viņš tagad dara — vicina pistoli pret bērnu?! — Paliec, kur esi, — viņš brīdināja Raili-ju. — Es būšu blakusistabā. Ja pakustēsies, novākšu jūs abas. Saprati?

Lūpām trīcot, Railija tomēr pamāja ar galvu un ieplestām acīm turpināja vērot, kā vīrietis iziet pa durvīm.

Gass izskrēja laukā, ielēca mašīnā, ieslēdza aizdedzi un pagriezās pa apli uz Santamonikas ātrgaitas šosejas 405. ceļa un Karaliskās piestātnes virzienā, lūgdams Dievu, lai bērns darītu tā, kā pavēlēts, un viņš paspētu aizkļūt tālāk prom.

Kādu brīdi Railija palika gluži kā sastingusi. Viņa bija tik pārbijusies, ka neuzdrošinājās skaļi elpot, jo vīrietis to varētu sadzirdēt. Viņa bažīgi vērās bezsamaņā guļošajā He-rietā un turpat līdzās Lola ar asiņojošu galvu. Tas vairs nebija izturams. Lai viņš šauj nost, bet palīdzība ir jādabū!

Uzraususies kājās, viņa pasniedzās pēc telefona un izsauca policiju.

55

Kamelja bija savā “kabinetā”, pareizāk sakot, mazajā telpā, kas viņam atvēlēta policijas iecirknī; viņš bija atgāzis grozāmo krēslu, uzlicis kājas uz galda, atrotījis viegli iecieti-nātā baltā krekla piedurknes un mutes kaktiņā iespiedis cigareti.

Viņš pūlējās atbrīvoties no šā ieraduma, zinādams, cik tas kaitīgs, taču laiku pa laikam, jūtot lielu spriedzi — kā tagad — padevās. Viņš to uzskatīja par nopietnu atkarību un, izjuzdams pašpārmetumus, ievilka vēl pēdējo dūmu un nodzēsa cigareti noskrāpētajā zaļganajā metāla pelnutraukā, kas šeit atradās jau gadus trīsdesmit. Kamelja nodomāja, ka tagad varbūt to jau var uzskatīt par īstu senlietu.

Viņš pagrūda sāņus pārblīvēto stiepļu kasti ar saņemtajiem ziņojumiem un sāka vēlreiz iedziļināties Eda Vinsenta lietā. Izmeklēšana ilga jau vairāk nekā divas nedēļas, un viņi mīņājās uz vietas, jo bija iegūta vienīgi informācija par Riči saistību ar īpašuma darījumu.

Ziņas par Eda pagātni neko citu nedeva, tikai dažus pavedienus par viņa paša personību — spēcīgo raksturu. Iespējams, tie izskaidroja Vinsenta labdarību un vēlmi atbalstīt jaunus, trūcīgus cilvēkus.

Kamelja nedomājot izkratīja vēl vienu cigareti no paciņas, pielika to pie lūpām, tad atcerējās un aizmeta prom, izjuzdams nicinājumu pret sevi. Viņam ir gribasspēks kā blusai. Viņš nespēj tikt galā ar savai atkarību no cigaretēm, — kā gan lai pārvar tiekšanos pēc Melbas Meridjū?

Iezvanījās telefons, un viņš pacēla klausuli.

— Kā jums tur klājas? — viņš apjautājās Losandželosas policijas departamenta kolēģim, prātodams, kas noticis. Izdzirdot jaunumus, viņš saslējās krēslā taisni.

Kamelja ieskatījās savā datorā.

— Es pašlaik saņemu informāciju, — viņš īsi atsaucās. — Drīz jums piezvanīšu.

Viņš cieši vērās ziņojuma izdrukā, kur biji sīki aprakstīts uzbrukums Melas meitai un draudzenei, kas bija arī Melas darījumu partnere. Hericta Simonsa ievietota Medicīnas centra slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu, Railija Meridjū tiek apsargāta, bet suns Lola atrodas veterinārajā klīnikā.

Kameljas sirds sažņaudzās. Algotais slepkava bija meklējis Melu.

Mazā bija aprakstījusi uzbrucēju, cik vien labi spējusi: liels vīrs, patiešām liels, ar melnu vilnas masku. Un runājis ar jocīgu akcentu.

Losandželosas policijas departamentā domāja, ka tas varētu būt Džordžs Artenskis, un Kameljam šaubu nebija — kolēģiem taisnība. Viņa smagā sirds atkal iesāpējās, iedomājoties, kā gan viņš to pastāstīs Melai.

Viņš sakārtoja krekla piedurknes un uzvilka jaku. Šo ziņu nedrīkstēja pateikt pa telefonu — viņam jāiet atpakaļ uz slimnīcu un jāsatiek Meļa personiski.

Tomēr vispirms viņš atgriezās pie pārtrauktās telefona sarunas un pateica izmeklētājam, ka uzbrucējs noteikti bijis Džordžs Artenskis, un lika nekavējoties parādīt nacionālajā televīzijā fotorobota veidoto aizdomās turamā portretu.

Vajāšana bija sākusies.

★ ★ ★

Torīt kopā ar Melu pie Eda gultas sēdēja arī Riks Este-vess. Viņš bija nopircis “Wall Street Journal” numuru un skaļi lasīja biržas jaunumus, cerēdams stimulēt Eda pasīvo smadzeņu darbību.

Meļa glāstīja Eda roku un lūkojās viņa sejā, tomēr pavērās Kameljā, viņam ienākot.

Viņa uzzibināja sev raksturīgo plato smaidu, un Kamel-jas sirds sažņaudzās.

— Man ar jums jārunā. — Viņš izsauca Melu koridorā.

Meļa izsteidzās ārā.

— Vai kaut kas noticis? — Viņa bažīgi pētīja Kameljas seju. — Kas ir? Kas noticis?

— Atgadījies kāds incidents.

Viņa neizpratnē stingi vērās Kameljā.

— Kā to saprast?

— Herietai mājās uzbrukts. Mēs domājam, ka tas ir tas pats algotais slepkava.

Meļa piešāva roku pie mutes un, šausmu pārņemta, nenovērsa acis no Kameljas.

— Ar viņu viss kārtībā, un Railijai nekas nekaiš. Herietai ir smadzeņu satricinājums; Railijai, atskaitot nobrāzumus, nekas nav nodarīts.

Meļa bija tuvu ģībonim, un Kamelja, aplicis viņai roku, nosēdināja viņu uz krēsla, kur parasti sēdēja policists. Viņa tur nebija, un Kamelja nepacietīgi pavērās apkārt. Droši vien aizgājis uz tualeti, tomēr tas nebija atļauts bez aizstājēja atsaukšanas no apakšstāva. Noteikti jāatceras izteikt piezīmi par to.

No Eda istabas iznāca Estevess. Viņš pārsteigts raudzījās abos, bija skaidrs — kaut kas nav lāgā.

— Kur viņa ir? — Meļa sagrāba Kamelju aiz rokas. — Kur ir Railija?

— Neuztraucieties, viņa ir drošībā. Apsargātā vietā.

— Jūs gribat teikt — policijas iecirknī* — Melas balss uztraukumā izskanēja kā pīkstiens. — Herieta ir slimnīcā un mana meita cietumā! Ak Dievs... Mans nabaga bērniņš...

Estevesa un Kameljas skatieni satikās.

— Kas noticis?

Kamelja pastāstīja. Meļa tikmēr sēdēja, nekustīgi vērdamās tukšumā. Viņa bija iegrūdusi briesmās savu bērnu. Un savu draudzeni. Ko gan tik šausmīgu nodarījis Eds, ja viņu kāds grib novākt, nevairīdamies uzbrukt pat bērnam?! Viņa juta savu uzticēšanos sašūpojamies. Nekas nav svarīgāks par Railiju, tā ir viņas miesa un asinis. Railija ir viņas dzīve. Meļa izskatījās šoka stāvoklī, un Kamelja jau grasījās izsaukt ārstu, taču tad Estevess noliecās pie viņas.

— Melba, jums jābūt tagad pie sava bērna un draudzenes. Jums tūlīt pat jābrauc prom. Es likšu, lai sagatavo firmas lidmašīnu un gaida jūs lidostā. Jūs uz turieni aizvedīs limuzīnā. Vai esat gatava braukt?

Melas neko neredzošais skatiens sastapās ar Estevesa acīm un šķita atgūstam dzīvību.

— Jā, — viņa čukstēja.

— Labi. Es tūlīt pat to nokārtošu. — Kad Estevess devās prom pa koridoru, Meļa palūkojās uz Kamelju.

— Brauciet mani līdzi, — viņa palūdza.

56

Lidojums uz Kaliforniju pagāja kā slikts sapnis. Melai tas likās pats draņķīgākais no jebkad pieredzētajiem, par spīti greznajam salona iekārtojumam. Piesprādzējusies pie pelēkā ādas sēdekļa, viņa nevarēja ne par ko citu sūdzēties kā vien par lidojuma ilgumu. Viņai tur jābūt jau tagad. Pirms piecām minūtēm. Viņai nevajadzēja vispār braukt projām.

Domas aptumšoja vainas apziņa. Algotais slepkava bija meklējis viņu. Ja viņa būtu tur bijusi, viņš būtu šāvis, neapdraudot citus. Tā bija viņas vaina. Kā viņa varēja pakļaut Railiju tādām briesmām?!

Kamelja zināja, ko viņa domā, tomēr neko neteica. Ko gan viņš varēja darīt? Teikt, ka viņai nav taisnība, ka šāvējs tik un tā būtu meklējis viņu? Un ka varbūt joprojām meklē?

Skaidrs bija tas, ka Džordžs Artenskis vairs nebija tik labā formā. Viņš taču skaitījās pasaules labākais algotais slepkava. Kamelja prātoja, kas ar viņu noticis, bet tad iezvanījās telefons un sniedza atbildi.

Džordžam Artenskim bija sadzītas pēdas. Viņš, pazīstams arī kā Gass Aramanovs, dzīvoja Sandjego kopā ar sievu Lilu, viņiem bija divi mazi bērni.

Kamelja nodomāja, ka tieši bērns bijis tas, kas apturējis Aramanova roku. Gass bija pārkāpis sava amata brāļu dzelžaino likumu — ļāvis emocijām iejaukties darbā. Kamelja pateicās Dievam par to žēlastības mazumiņu, kas bija saglabājies Aramanova melnajā dvēselē.

Kamelja paraudzījās uz Melu. Viņas acis bija ciet, izskatījās, ka viņa guļ, taču Marko zināja, ka tā vis nav, arī viņas prāts darbojās un apstrādāja vienu un to pašu notikumu pavērsienu, meklējot atbildes. Vai arī rezerves izejas.

Viņš pasmaidīja, atcerēdamies stāstu par pazīstamo komiķi Fīldsu, kas visiem bija zināms kā ateists. Fīldsam bija pateikts, ka viņam drīz jāmirst; kāds draugs atnāca ciemos pie viņa un ieraudzīja, ka Fīldss lasa bībeli. “Ko tu dari?” viņš jautājis, pagalam pārsteigts. “Meklēju rezerves izeju,” Fīldss atbildējis.

Šis nostāsts Kameljam vienmēr bija šķitis smieklīgs, un viņš prātoja, ka varbūt tieši to tagad dara Aitenskis—Aramanovs — meklē rezerves izeju no paša radītās jezgas. Marko nevēlēja viņam veiksmi.

Mazītiņajā Santamonikas lidostā viņus sagaidīja limuzīns un nekavējoties nogādāja uz namu, kurā Railiju aprūpēja sociālie darbinieki.

Viņa metās mātes apkampienos — šoreiz bez ierastā retzobu smaida.

— Ai, mammīt! — Railija elsoja. — Viņš bija tik briesmīgs. Iesita Herietai un gandrīz vai nobeidza Lolu... Viņš man iespēra...

— Es zinu, zinu, mīlulīt... — Meļa atglauda meitas cirtas no asarainās sejiņas. — Bet tagad viss ir kārtībā. Es esmu pie tevis.

Mātes mīlestības spēks, Kamelja apcerēja, domādams par Klaudiju un paša bērniem, par to, kā viņa rūpējusies par tiem, sargājusi visas tās garās dienas un naktis, kad pašam nācās strādāt bez mitas veselu nedēļu, uzveļot visu atbildību sievai. Kāda gan būtu pasaule bez mātes mīlestības? Viņš prātoja, ka tad droši vien rastos vairāk tādu tipu kā Gass Aramanovs.

Railija iesēdās kopā ar viņiem limuzīnā, lai dotos uz Medicīnas centra slimnīcu. Herieta bija atslējusies gultā sēdus un izskatījās modra, lai arī ap galvai bija apsējs.

— Vareni, vai ne? — viņa ierunājās sveiciena vietā.

— Es vienmēr varēšu dabūt darbu masu skatos neadiekamās palīdzības nodaļā, tēlot tādu, ko pusdzīvu ieved uz riteņnes-tuvēm. Vismaz es izskatos atbilstoši lomai.

— Ai, izbeidz, Hera! — Meļa smaidīja caur asarām.

— Tas nebija nekāds joks. Jūs bijāt drausmīgās briesmās. Un viss manis dēļ.

— Tas tiesa, — Herieta rāmi piekrita. — Man varbūt vajadzētu tevi iesūdzēt.

Draudzenes apkampās, un Railija ierāpās gultā pie He-rietas.

— Tu, bērniņ, izglābi mūsu dzīvības, — Herieta sacīja ar lepnumu. — Nogāzi to lielo trīsdurvju skapi kā īsts futbola profesionālis. Es to nebūtu paveikusi labāk. — Viņa ieraudzīja aiz durvīm Kamelju, kurš bija tērpies nevainojamā uzvalkā pelēkos toņos un soļoja ar noliektu galvu, rokas aiz muguras salicis. Viņa uzacis bija sarauktas, melnie mati atglausti atpakaļ, vīrietis šķita pazīstams.

— Tu esi atvedusi mafiju sev līdzi, — viņa skaļi noteica.

— Vai ari viņš ir kāds pazīstams aktieris.

Meļa skanīgi iesmējās, un Kamelja pacēla acis. Cik labi, ka atkal skan smiekli!

Meļa ar mājienu aicināja Kamelju istabā.

— Izmeklētāj Marko Kamelja, šī ir mana draudzene Herieta.

Sasveicinoties viņš brīnījās, cik šī sieviete sīka. Zinādams, ka viņa darbojas iedzīves pārvākšanas jomā, Kamelja nez kāpēc bija iztēlojies ieraudzīt īstu “spēkaini”, kas spēj cilāt un nest, taču Herieta izskatījās pēc tādas, kas nejaudā pat kafijas tasi pacelt. Tomēr, izjūtot viņas rokasspiedienu, Kamelja saprata, ka viņš kļūdījies, un nolēma — laikam gars ir noteicošais pār matēriju.

— Jūs izskatāties samērā labi, ņemot vērā... — viņš ierunājās.

— Jūs arī, ņemot vērā to, ka esat samierinājies ar Melu šīs pēdējās nedēļas.

Melai patika tas, ka viņi uzsmaidīja viens otram, bija redzams, ka abi atrodas uz viena viļņu garuma. Viņa priecājās, ka draugi izjūt savstarpējas simpātijas. Viņa vairs neizlaidīs Herietu un Railiju no acīm!

— Kad viņi tevi izrakstīs? — viņa noprasīja. — Santa-monikas lidostā mūs gaida privātā reaktīvā lidmašīna, lai aizvestu uz Ņujorku.

Railija iepleta apaļas acis.

— Uhū, privātā reaktīvā! — Viņa pāris reižu bija lidojusi ar parasto satiksmes lidmašīnu — un tikai otrajā klasē.

— Uz Ņujorku?! — Viņa nekad tur nebija bijusi. Piepeši pasaule atkal likās varen jauka.

— Privātā reaktīvā lidmašīna ?— Herieta pārjautāja. Mcla pamāja.

— “Gulfstream IV”.

— Tad es rakstos ārā, — Herieta attrauca, plati smai-

★ ★ ★

Pa ceļam uz lidostu viņi izņēma Lolu no klīnikas. Suņa galva bija apsaitēta tāpat kā Herietai, apliktā plastmasas apkakle viņu vērta līdzīgu ērmam no senlaicīgām gleznām. Viņas pat nepūlējās doties atpakaļ uz māju — Meļa apsolīja abām ekskursiju uz Blūmingdeila veikalu, lai iegādātos jaunu apģērbu. Visi iekāpa “Gulfstream” lidmašīnā un devās ceļā.

Atkal drošībā, Meļa nodomāja. Vismaz uz šo brīdi.

57

Estevess viņus sagaidīja Ņujorkas lidostā.

— Tā kā Eds to nevar darīt, man jāuzņemas atbildība, — viņš paskaidroja Kameljam. — Esmu sarunājis viņām apmešanos Eda apartamentos. Dienu un nakti tur dežurēs divi bruņoti miesassargi, viņi dosies līdzi, kur vien abas vēlēsies.

Taču, kad visi piebrauca pie Piektās avēnijas Vinsenta Torņiem, Estevess atteicās ieiet Eda mājās. Eds nekad nebija viņu tur ielūdzis, tāpēc viņam tā šķita iejaukšanās Eda privātajā dzīvē. Viņš atvadījās un solījās vēlāk piezvanīt, lai noskaidrotu, vai viņām kas nepieciešams.

— Visus izdevumus segs “Vincent Properties}\ — viņš sacīja Melai. — Parūpējieties par visu, kas viņām vajadzīgs, un raugiet, lai mazajai nav garlaicīgi. Viņa to ir pelnījusi.

Abi miesassargi — divi plecīgi, jauni liela auguma vīrieši tradicionālos tumšos uzvalkos un kaklasaitēs — jau gaidīja, modri raudzīdamies visapkārt. Railijai tas šķita varen iespaidīgi.

— Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu skolā pastāstīt, — viņa apbrīnā izdvesa. Ieraugot Eda dzīvokli, viņa gandrīz paklupa.

Vērojot Railiju skraidām no telpas telpā, no viena loga pie nākamā, Meļa pateicās Dievam par meitas izglābšanos. Tad viņa pasūtīja picu, iekārtoja Herietai guļvietu uz diezgan kunkuļaina veca dīvāna, nosēdināja Railiju pie televizora un steigšus devās uz slimnīcu pie Eda.

Viņa nebeidza brīnīties, ka iespējams vienā dienā veikt ceļu līdz Losandželosai un atpakaļ. Mjā, naudai gan ir liela vara. Un kas tev tiek no tā, Ed, viņa nodomāja, izjūtot pazīstamo sāpju dūrienu sirdī.

Ceļā uz slimnīcu viņa mierinājumam turēja Kameljas roku.

58

Mario dc Soto stāvēja pie televizoru ekrānu bloka savā informācijas centrā. Katrs televizors bija noskaņots uz citu kanālu, taču visos parādījās Gaša Aramanova seja. Mario rokas sažņaudzās dūrēs, stāvs sastinga dusmās.

Šāvējs visu bija izgāzis. Policija bija pazinusi Aramano-vu, viņa attēls nu bija katrā avīzē, visos televīzijas kanālos. Mario saprata, ka tas ir tikai laika jautājums — visai drīz Gass tiks atrasts un izstāstīs visu apmaiņā pret savu dzīvību.

Viņš izgāja no telpas un devās pāri marmora vestibilam uz ārdurvīm. Atspiedies pret kolonnām rotātb lieveni, viņš vērās apkārt uz savu skaisto un nīsto cietumu. Viņa priekšstats par savu jauno, vareno pasauli bruka kopā.

Kad Mario nopirka Maiami šo lielo māju, viņš bija to piepildījis ar vislabāko, ko vien labi atalgots interjerists piedāvā, — ar dārgām mēbelēm, mākslas priekšmetiem, sudrablietām, grāmatām. Viņš labprāt lasīja un mēdza lielīties, ka izlasījis visas grāmatas savā bibliotēkā, taču tas, protams, nebija tiesa. Viņš gan allaž bija melojis.

Mario de Soto nebija viņa īstais vārds, tas nebija arī no viņa agrāk lietotajiem vārdiem. Viņš bija izmantojis vairākus citus vārdus, un tad, kādā makšķerēšanas izbraukumā pie Bahamu salām, kad īstais Mario — kuru viņš bija ielūdzis — “nejauši” noslīka, viņš atļāvās piesavināties šā vīrieša vārdu.

v

Samainīties nebija nekādu grūtību. Šeit neviens viņus nepazina, turklāt viņš bija īpaši izvēlējies šo vīrieti, labi zinādams, ka viņš ir vientuļnieks kubietis aptuveni viņa vecumā, līdzīgs pēc miesas uzbūves un izskata; viņa ģimene joprojām dzīvoja Havanā bez jebkādām cerībām izrauties no tās.

Viņš bija nogalinājis Mario de Soto, piesavinājies viņa identitāti, apglabājis “Miču Roganu” pie Bahamu salām un aizbraucis uz mājām Maiami kā pilnīgi cits cilvēks.

Neviens, pat policisti, nepievērsa viņam uzmanību, kad viņš apmetās uz dzīvi vienā no dārgākajiem Maiami rajoniem. Viņš bija kārtējais kubietis ar apšaubāmu pagātni, visticamāk, kāds narkotisko vielu tirgotājs, kas sapelnījis bagātību un pārtraucis savu biznesu.

Tad viņš bija redzēts šķiežamies ar naudu dārgiem limuzīniem un sievietēm, un policija sāka interesēties. Neviens īsti nezināja, no kurienes radusies viņa nauda, neviens nevarēja izsekot viņa bezgala daudzajām firmām un biznesa darījumiem. Sāka klīst dažādi nostāsti par viņa neveiksmīgajām finanšu operācijām, par darījumiem ar nekustamo īpašumu, kur pēkšņi bija pazuduši divi Mario partneri. Tomēr viņš bija pietiekami gudrs un nedarīja neko tādu, ko viņam varētu pārmest likumsargātāji. Taču ienaidnieki gan. Daudz bija tādu, kas gribētu redzēt viņu mirušu, — tie, kuri gribēja atriebties, tie, kuri gribēja savu naudu atpakaļ.

No šiem vīriem Mario gan baidījās. Viņš bija pārvērtis savu māju par cietoksni, negāja no tās ārā bez pāris bruņotiem miesassargiem. Līdz šim gandrīz nekad Mario to nebija atstājis.

Dzīve šķita zaudējusi garšu. Un tad Alberto Riči bija nācis klajā ar savu priekšlikumu. Sis darījums bija Mario pēdējā iespēja savai attaisnošanai. Viņš atgrieztos normālā dzīvē kā nekustamo īpašumu magnāts. Viņš iztēlojās sevi apgrozāmies sabiedrībā, gluži kā Riči, varbūt viņam būtu sieva — kolosāla blondīne. Turklāt tas viņam dotu iespēju atbrīvoties no Eda Vinsenta. Tas būtu vislielākais ieguvums, nenosmieties vien par kaut ko tādu.

Taču Riči, protams, nebija savu piedāvājumu izteicis rakstiski, viņi bija apmainījušies rokasspiedieniem un norunājuši, ka vispirms Mario veiks savu darījuma daļu. Līdz ar to Riči tagad bija brīvs un tīrs, bet Mario jutās kā uz oglēm. Mario palūkojās uz saviem miesassargiem, kas izlikās neredzam viņu uz greznā priekšējā lieveņa. Viņš gribēja nogalināt Riči, tomēr pēc Eda nāves alka vēl vairāk. Taču tagad viņš bija spiests pats parūpēties par savu mazo brālīti.

* * *

Lila Aramanova sēdēja Gaša iemīļotajā krēslā pie sešdesmit collu televizora un skatījās nakts ziņu pārraidē vīra fotogrāfijā — tā bija ņemta no policijas arhīva. Viņas gaišie mati bija steigā atglausti no nekrāsotās sejas, pār bālajiem vaigiem lēnām ritēja asaras. Lila bija izmisumā. Viņas pasaule bija sabrukusi.

Aiz durvīm pulcējās žurnālisti — milzīgi furgoni ar televīzijas kamerām, pašpārliecinātas korespondentes sarkanos kostīmos, ar īsi apgrieztiem gaišiem matiem, mikrofoni, kā parasti, bija gatavībā, lai tos varētu pagrūst pretī, tiklīdz viņa izbāztu galvu pa durvīm, un to viņa darīja tikai tad, kad ieradās picas pievedējs. Sis vidusskolnieciņš bija izbaudījis katru savas “slavas” brīdi — pozējis kameru priekšā, atstāstījis, ko tieši viņa pasūtījusi, un smaidījis kā “ziepju operas” zvaigzne.

Gass bija pazudis bez pēdām, neko nepasakot, vienkārši nebija pārradies mājās. Bija ļāvis uzzināt no televīzijas ekrāna, ka viņa ir apprecējusies ar algotu slepkavu, kas tiek turēts aizdomās par Eda Vinsenta slepkavības mēģinājumu un uzbrukumu sievietei un bērnam Santamonikā.

Sākumā viņa nebija noticējusi, ka tiek runāts par viņas Gašu. Viņas lācuku. Par vīrieti, kas mīl savus bērnus. Taču tā bija taisnība, un labā dzīve, kas viņai reiz bija, nu bija zudusi. Sī māja, elegantie limuzīni — tas viss tiks atņemts.

Viņa piegāja pie loga un paslēpās aiz smagā zīda aizkara. Mājas priekšējā pagalmā varēja redzēt policistu formastērpā, viņa zināja, ka otrs stāv aiz ārdurvīm, bet trešais — mājas otrā pusē. Viņi uzraudzīja māju, gaidīja Gašu atgriežamies. Taču Lila zināja, ka viņš nekad neatgriezīsies. Viņš bija pametis Lilu šajā nestundā vienu pašu.

Viņa būtu gatava pati nožmiegt Gašu, ja vien tiktu klāt melīgajam, ļaunajam izdzimtenim.

59

Santamonikas lidosta bija pavisam maza, tomēr rosīga; tā spēja uzņemt gan vienmotora privātās lidmašīnas, piemēram, Eda “Cessna Skylanes”, gan arī “Gulfstream” reaktīvos lainerus, kurus izmantoja popmūzikas zvaigznes un preses atbildīgie darbinieki; tāpat arī mazās privātās lidmašīnas, kuru īpašnieki veica īsus pārlidojumus pa visu valsti, un pasūtījuma lidmašīnas.

Šai lidostai piemita līksma, atvaļinājumam raksturīga gaisotne; varbūt to radīja okeāna tuvums — uz restorāna jumta terases apmeklētāji malkoja martīni, vērojot nosēžamies mazo, skaisto lidmašīnu; tās sarkanās un zaļās ugunis mirgoja tumsā, spēcīgajiem dzinējiem klusināti rūcot.

Reaktīvās lidmašīnas gan ir varenas, Mario de Soto nodomāja, kad viņa pilots nolaidās ar pasūtīto “Lear” un palēnām to apstādināja. Izbīdot kāpnes, stjuarts atvēra durvis, un no kapteiņa kabīnes parādījās pilots, lai atvadītos no sava vienīgā pasažiera.

— Vēlu jums patīkamu golfa turnīru, mister Farar, — viņš sacīja Mario de Soto, kurš konspirācijai bija izvēlējies sava tēva vārdu.

Viņa koferis un golfa soma jau stāvēja gatavībā, viņš pats aizstūma savus nesamos uz noīrēto sudrabaino “Lincoln Tonm Car”. Pamatīgo stāvu gan bija grūti noslēpt, taču viņš bija uzlicis sirmu parūku un ūsas, arī brilles sudraba ietvarā. Tērpies golfa kreklā un gaišās kokvilnas biksēs, viņš izskatījās pēc cienījama, briļļaina kunga, kas vadā līdzi savu somu, lai uzspēlētu golfu ar seniem draugiem.

Viņš iekāpa noīrētajā “Lincoln” un devās uz Sandjego. Protams, nevarēja gaidīt, ka Gass būs mājās, un, ņemot vērā, ka izsludināta visai plaša meklēšana, diez vai varēja cerēt viņu atrast arī darbavietā. Varētu sākt meklēšanu ar Sandjego ostu. Viņš pierakstījās viesnīcā “Marriott”, kafejnīcā uzēda grilētu zivi un likās gulēt. Rīt arī ir diena. Viņš cerēja, ka Gasam Aramanovam tā būs pēdējā.

* * *

Nākamajā rītā pie Gaša jahtu pārdošanas un iznomāšanas firmas dežurēja policists, turpat uzturējās ari pāris žurnālistu, kas cerēja nomedīt sensacionālus jaunumus. Vēl vairāk policistu patrulēja gar piestātni, kur bija noenkurota Gaša labi koptā jahta.

Mario zināja, ka tas nebūs viegli. Viņš iegāja kādā kafejnīcā, pasūtīja mokas kokteili ar ledu un domīgi sūca to caur salmiņu. Marko noziedzīgais prāts darbojās tāpat kā Gasam, un viņš iztēlojās sevi Gaša vietā, cenšoties uzminēt turpmāko rīcību.

Izdzēris savu dzesēto kokteili, viņš sēdās atkal aLincoln* un pa 405. ceļu devās uz ziemeļiem, atpakaļ uz Losandželosu. Bija vēla pēcpusdiena, kad viņš pierakstījās Karaliskās piestātnes viesnīcā “Ritz Carlton”.

60

Mcla kopā ar Kamelju uzkoda kafetērijā netālu no slimnīcas. Viņi bija kļuvuši par ierastajiem apmeklētājiem, viesmīļi viņus pazina; abi izvēlējās vienmēr vienu un to pašu galdiņu — pie loga, pa kuru pavērās skats uz garām braucošām mašīnām un, ja laimējās, izdevās noķert kādu saules staru. Melai ilgstoši uzturoties krēslainajā slimnīcas istabā, saules ļoti pietrūka.

— Mūsu galdiņš, — viņa sacīja, uzsmaidīdama Kamel-jam.

— Man gan patiktu, ka tas būtu kādā lepnākā vietā, — viņš skumji piebilda.

— Kā tajā restorānā Cārlstonā, — Meļa atcerējās.

Viņš pasmaidīja, un abu skatieni sastapās.

— Mums abiem sāk veidoties kopīga vēsture.

— Sāks klīst valodas.

Kamelja pasmējās.

— Par ko? Par to, ka es jums izmaksāju kafiju? Smalkmaizīti ar sieru un, ja jums veicas, vēl arī kūciņu.

— Neaizmirstiet ruleti ar šķiņķi un olām, — viņa atgādināja, un abi sāka smieties.

Meļa vēroja Kamelju beram cukuru kafijas krūzē. Meļa tik ļoti bija saradusi ar šo cilvēku, Kamelja bija kļuvis par viņas dzīves daļu, tagad bija grūti iedomāties, ka viņa nebūs līdzās. Viņi bija īsti draugi, komanda, kas vienotiem spēkiem palīdz Edām. Bet vai tas bija viss? Meļa domīgi vērās savā krūzītē.

— Varu derēt, ka ilgi tas vairs nevilksies. — Kamelja samaisīja savu kafiju. Kad zellis ir tik pazīstams kā Gass Aramanovs, viņam nav vietas, kur noslēpties. — Viņam ienāca prātā Versačes slepkavība Maiami. — Pat Kananans beidzot saprata, ka ir tikai viena izeja. Viņš to izmantoja un nošāvās tajā peldošajā mājā.

Meļa noskurinājās.

— Vai jūs cerat, ka Aramanovs darīs to pašu?

— Es necein, bet neesmu pārliecināts, vai viņam maz ir kādas citas iespējas. — Tika atnesti grauzdētie beigeļi, un Kamelja uzzieda uz Melas maizītes plānu kārtu krējumsie-ra, tieši tā, kā viņai patīk, un pasniedza to. Tas bija mīļš draudzības pierādījums. — Protams, viņam ir viena izeja, — viņš piebilda. — Vienmēr iespējams labprātīgi atzīties. Apmaiņā pret savu dzīvību viņš var pateikt tā cilvēka vārdu, kas nāca klajā ar līgumu.

— Un pavadīt visu mūžu cietumā. — Meļa, to iedomājoties, atkal nodrebinājās.

— Tāda veiksme vai' nebūt arī labākam zellim. — Kamelja nokoda kumosu. — Viņš ir algots slepkava. Tas nav pirmais gadījums, kad viņš kādu nogalina. — Redzot Melas satraukumu, viņš pacēla roku. — Piedodiet! Mēģina nogalināt.

Vienlaikus iezvanījās abu telefoni, un viņi vainīgi pavērās viens otrā un uz citiem apmeklētājiem, taču kafetērija bija pietiekami trokšņaina un neviens neievēroja neciešamos telefonu signālus.

— Sveika, Railij! — Meļa maigi atsaucās. — Man klājas labi, mīlulīt! Uz kurieni tu ej? Ak uz Radiopilsētu, uz raķetēm... Ar Hemišu? — Hemišs bija kļuvis par Railijas personisko miesassargu; pēc pāris kopā pavadītām dienām viņi bija kļuvuši par labiem draugiem. Hemišs centās Railiju izklaidēt, tomēr pienākums viņam allaž bija pirmajā vietā, proti, Railijas drošība, tāpēc Meļa jutās mierīga, viņa novēlēja labi izpriecāties un atvadījās.

Lai arī kafetērijā valdīja troksnis, šķindēja trauki, viesmīļi skaļi izsauca pasūtījumus, šņāca kafijas automāti un grilā čurkstēja gaļa, Meļa nespēja nesadzirdēt Kameljas sarunu.

Zvanīja Klaudija.

— Aizmirsis? — viņš pārjautāja. — Kā gan es to varētu? Jā, tesoro, daudz gadu kopā. Bet faktiski tas laiks ir divtik īsāks, ja atceras tās nedēļas, ko es aizvadīju darbā un nekad nebiju mājās... Jā, labi, sarunāts. Jā-ā. Piektdien vakarā. Pie “Ninov. Un kad ir bijis tā, ka es neesmu tev neko uzdāvinājis? — Viņš atvadoties smaidīja.

— Cik gadu pagājis? — Meļa apjautājās.

— Divdesmit seši. Nē-e. Meloju, lfiektdien būs divdesmit septiņi.

Viņa pamāja, prātodama, kā justos, nodzīvojot kopā ar mīļoto vīrieti tik daudz gadu.

— Pastāstiet man par savām kāzām, — Meļa sacīja.

— Kāzas — tā ir sieviešu padarīšana. Ziniet, tās puķu kaisītājas, līgavas māsas... Klaudija izskatījās... skaista.

Marko piepeši pilnīgi skaidri iztēlojās Klaudiju tajā dienā — krāšņie, tumšie mati atsprausti ar ziedu vijumu, garais, kuplais plīvurs daļēji aizsedz viņas seju, kad abi tiekas pie altāra, lai dotu svinīgo zvērestu.

— Saviesīgā daļa bija izdevusies, — viņš mainīja tematu. — No Itālijas un Sicīlijas atbrauca tēvoči un tantes. Viņi visi bija lielā autobusā un izskatījās kā īsta itāliešu ģimene no filmas. Roberto Benīni to būtu vajadzējis nofilmēt. Pludoja vīns, sievietes bija sacepušas itāliešu našķus, visapkārt skraidīja bērni, maisīdamies visiem pa kājām... Sofijas tante pakrita uz deju grīdas un vicināja kājas pa gaisu, rādot vairāk, nekā vajadzētu, un visi smējās.

Viņš uzsmaidīja Melai.

— Mums gāja jauki. Jūs taču zināt, kā jau ģimenē.

Meļa pasmējās, taču viņa nezināja vis. Viņa nekad nebija dzīvojusi tādā ģimenē. Viņa bija cerējusi radīt savējo, kļūt par tās dibinātāju, taču nu vairs nejutās droša, vai tas maz varētu notikt.

Viņas vaigs apmācās, iedomājoties par Edu. Viņš nereaģēja ne uz ko, joprojām bija pievienots pie sistēmas un bija zaudējis daudz svara, tā ka Melai bija grūti iedomāties, ka tas ir tas pats lielais, lācīgais vīrs, kurā viņa bija iemīlējusies. Šorīt viņa roka bija gulējusi pilnīgi nekustīga Melas saujā, nebija ne miņas no jebkādas reakcijas, viena vienīga, nebeidzama aparātu un monitoru dūkoņa.

Viņa atgrūda krēslu.

— Man jāiet atpakaļ.

Kamelja pārsteigts pavērās Melā. Viņas sejā bija tagad jau pazīstamā satraukuma pilnā izteiksme, sak, ja es tur neesmu, viņš var nomirt.

Mola apmaksāja rēķinu — bija viņas kārta saskaņā ar vārdos neizpaustu vienošanos; Kamelja pavadīja viņu atpakaļ uz slimnīcu un pie durvīm atvadījās. Viņam bija jāiet noskaidrot, kas jauns Aramanova lietā.

Atkal dežurēja Brotskis. Meļa izbrīnā pašūpoja galvu, tuvojoties viņam pa garo koridoru.

— Vai jums pat neļauj palasīt kādu grāmatu? — viņa jautāja.

— Es esmu sardzē, kundze. Visu laiku jābūt modram.

— Jūs esat labs policists, Brotski, — viņa atzina un redzēja parādāmies sārtumu viņa gaišajā, bērnišķīgajā sejā.

— Paldies, kundze! — viņš atbildēja un apmierināts pasmaidīja.

Meļa apsēdās savā parastajā vietā pie Eda gultas un pielika Eda roku pie lūpām, gaidot atbildes signālu, kādu strāvojumu, kas liecinātu, ka viņš jūt. Nekā. Viņš bija zudis melnajā nebūtībā. Tomēr monitoros joprojām zibēja līknes, norādot, ka tehniski viņš vēl aizvien ir dzīvajo valstībā.

Ak, Ed, viņa nodomāja. Kad šis murgs beigsies? Kā tas beigsies?

61

Karaliskā piestātne bija milzīgs jahtu līcis ar tūkstošiem laivu. Mario nekad nebija juties kā īsts jūrasbraucējs, lai arī dažkārt nodevās zvejošanai un prata vajadzības gadījumā vadīt laivu — kā toreiz, kad piesavinājās svešā vīrieša identitāti, pārgrūdis viņu pāri laivas priekšgalam.

Piestātnē redzēja gan laivas, gan varenas jahtas, tās bija reģistrētas Panamā vai Bahamu salās; laivas bija gan vecas, gan jaunas, gan ar burām, gan dzinēju, arī zvejnieku laivas. Karaliskās piestātnes līcī varēja atrast visu ko. Mario prātoja, ka šejienieši laikam ir tādi paši kā floridieši, — dzīvodami pie okeāna, viņi uzskata, ka laiva ir nepieciešama. Viņš klīda gar moliem, vērodams tumšajos ūdeņos dīki snaudošās bagātības apliecinātājas, un iedomājās, cik reti šīs laivas tiek izmantotas, un aplēsa, cik katrs izbrauciens varētu izmaksāt. Kopā sanāca glīta summa. Viņaprāt, tēriņi izskatīgai sievietei sanāca mazāki nekā laivai — vakariņas, apģērbs, mazliet dārglietu... Sievietē bija izdevīgāk ieguldīt, turklāt varēja cerēt, ka atgūs daļu naudas. Vīrietim noteikti prātīgāk bija izīrēt laivai, kad tā ir vajadzīga; laivas iegāde bija muļķu padarīšana.

Viņš iegāja jahtu māklera birojā un izklāstīja savu interesi par motorlaivām. Izrādījās, ka ne mazums to īpašnieku mēdz dzīvot savās laivās. Mario nodomāja, ka tā ir laba slēpšanās vieta, tomēr pat slepkavam gribas ēst un — pazīstot Gašu — ari iedzert.

Viņš apbraukāja tuvāko apkārtni, meklēdams pārtikas un dzērienu veikalus. Pavisam netālu atradās neliels iepirkšanās centrs, kas atvērts katru dienu līdz pulksten vienpadsmitiem, un blakus tam — maza, necila alkoholisko dzērienu tirgotava, tās logs bija aizrestots ar dzelzs režģiem. Līdzās bija arī citi — lielāki, greznāki veikali, kas atvērti arī vēlākās vakara stundās, taču Mario zināja, ka Gass tādus neizvēlētos.

Mario nebija pacietīgs vīrs, tomēr novietoja savu auto pie mazā universālveikala un iekārtojās uz gaidīšanu. Viņam bija paredzams liels ķēriens.

* * *

Bija tumšs, kad Gass izgāja no piestātnes teritorijas un devās uz alkoholisko dzērienu tirgotavu nopirkt degvīnu. Ēst negribējās, tomēr viņš juta nepieciešamību pēc alkohola, lai apklusinātu nerimtīgo jezgu smadzenēs. Izvēlējies četras pudeles aSmirnoff>} degvīna un pusduci saldo tāfelīšu, viņš izgāja no veikala, tad, bridi vilcinājies, devās uz iepirkšanās centru un paņēma pāris cāļa gabalu; pie kases gan nācās nervozējot stāvēt rindā. Pēc tam viņš steidzās atpakaļ.

Mario nodomāja, cik tas gan smieklīgi, ka Aramanovs izvēlējies visai līdzīgu maskēšanās veidu, proti, ūsas un brilles;

tomēr atšķirībā no viņa sirmās parūkas Gass bija noskuvis matus un nu bija pilnīgs plikgalvis. Taču tas vēl vairāk izcēla viņa līdzību ar pitbulterjeru.

Auto lēni izslīdēja no stāvvietas, pārvietojoties pietiekami ātri, lai Gass neizzustu skatienam, tomēr saglabājot vajadzīgo distanci. Mario bija liela pieredze šāda veida spēlē, viņš bija īsts profesionālis. Sasniedzis piestātni, viņš novietoja auto stāvvietā un kājām sekoja Aramanovam.

Gass aizgāja pa molu līdz kādam vecam, aprūsējušam divdesmit astoņas pēdas garam kuterim, kura krāsojums bija pagalam noplucis. Tas kādreiz bija piederējis vīrietim, kura vairs nebija — par to bija parūpējies Gass, jo šis vīrs bija parādā naudu “nepareiziem” cilvēkiem. Gass bija saglabājis šo kuteri sev un izmantoja par peldošu vecpuiša mītni, kad gadījās iebraukt Losandželosā darīšanās. Piestātnes apkārtnē dzīvoja daudz neprecēto, darbojās rosīgi apmeklēts bārs un nebija nekādu grūtību sameklēt sievieti, it īpaši cilvēkam ar “Mercedes” un kuteri, kas nakts palsajā apgaismojumā nepavisam neizskatījās tik noplucis, kā bija patiesībā.

Viņš noklumzāja pa dažiem pakāpieniem līdz kajītei, atgāzās uz notraipīta, ar zilu audeklu apvilkta sola un nolika uz galda sev priekšā nopirktās degvīna pudeles. Tad atvēra vienu un iedzēra krietnu malku.

Degvīns neuzlaboja pašsajūtu, vienīgi palēnināja smadzeņu darbību. Viņš bija piedzēries un apzinājās to; bija pārdomājis iespējamo notikumu gaitu un secinājis, ka ir tikai viena iespēja un pat tā ir riskanta un nozīmē mūža ieslodzījumu. Tā nebija priecīga izvēle.

Viņš attina “Snickers” tāfelīti un pāris kodienos to notiesāja, atkal uzdzerot degvīnu. Nez ko Lila tagad dara.

Taču viņš nespēja saņemties, lai domātu par bērniem. Tie vairs nav viņa bērni. Viņš saprata, ka zaudējis jebkuras tiesības uz tiem. Tomēr viņš nejustos tik draņķīgi, ja būtu ticis laukā no ķezas ar naudas žūksni un jaunu pasi; jā, un vēl ar vienvirziena biļeti uz Eiropu vai Dienvidameriku. Taču tas bija nokavēts.

Prātojot par savām kļūdām, viņš izdzirdēja troksni un pacēla galvu, ausīdamies kā suns, kuram viņš tik ļoti līdzinājās, un pūlēdamies pēc vēja kustības noteikt kāda svešinieka tuvošanos. Vējš bija pieņēmies spēkā, varēja manīt kustību zem laivas. Vēlreiz. Tā droši vien ir takelāža, kas piesitas pie mastiem ārpusē.

Gass nodomāja — ja reiz viņam nācās nogalināt kādu, lai tiktu pie kutera, tas vismaz varēja būt īsts jūras visurgājējs, kas varētu viņu aizraut uz Fidži, kamēr vēl ziņas nav izplatījušās; taču tad atskanēja troksnis. Viņa acis spēji pagriezās, un viņš ieraudzīja kāju pāri kāpjam lejā. Vairs nebija laika ķerties pie jostas maka — Mario de Soto jau mērķēja pistoli uz viņu.

īsu brīdi abi skatījās viens otrā, apzinādamies, ka ir pazīstami.

— Iedzer vēl, Gas, kāpēc gan ne? — ierunājās Mario.

Gass joprojām skatījās uz viņu. Viņš saprata, ka tās ir

beigas un tur nekas vairs nav līdzams. Cik bieži viņam bija gadījušies tādi brīži, taču allaž viņš bija situācijas noteicējs. Nu viņš zināja, kāda ir sajūta, raugoties pistoles stobrā un apzinoties savu galu.

Mario ar pistoli rokā vēroja Gašu, kurš paņēma degvīna pudeli un iedzēra vēl krietnu malku, tad piedāvāja to Mario.

— Vai gribi pagaršot? Tas ir labākais!

Mario papurināja galvu.

— Esmu nedzērājs.

Gass pamāja un iemeta vēl.

— Varbūt tas palīdzēs nomirt laimīgam, — Mario piebilda, stingi pasmaidot.

Gass satvēra stingrāk pustukšo pudeli. Vēl ir viena iespēja... Pēdējā iespēja.

Mario redzēja pudeli aprakstām gaisā loku un veikli pakāpās sāņus, cik nu tas iespējams vīram ar viņa uzbūvi. Degvīns uzšļakstījās uz viņa biksēm, šaurās acis niknumā pārvērtās par spraudziņām.

— Es vienmēr esmu uzskatījis, ka algotie slepkavas ir stulbi, — viņš noteica. — Vai gan citādi viņi riskētu ar savu dzīvību, paveicot netīro darbu citu vietā? Samaksa taču noteikti nav tik liela, lai kompensētu risku.

Gass juta pistoles nomierinošo korpusu zem havajiešu krekla, kas bija nopirkts kādā bezrūpīgā ceļojumā kopā ar Lilu un tika nēsāts ārpus biksēm, līdz ar to pistole bija ātri pieejama. Mario pats bija stulbs, ja uzjautrinājās un runājās ar viņu, likdams pirms nāves pamocīties. Tas Ga-sam deva laiku padomāt, izšķirties par citu taktiku. Viņš joprojām varēja uzvarēt. Tomēr Mario bija pašam savi plāni.

— Piecelies! — viņš ar pistoles stobru norādīja, kur Ga-sam jānostājas. — Rokas augšā! — viņš komandēja.

Gass paklausīja. Starp viņiem atradās lēts metāla krēsls. Viņi abi bija vienāda garuma, Gass tomēr vingrāks nekā Mario. Ar pēkšņu kustību viņš trieca krēslu pret Mario un satvēra pistoli.

Tomēr Mario, kā izrādījās, bija veiklāks. Viņš piespieda pistoli pie Gaša galvas, liekot viņam nogulties. Nu Gass bija viņam rokās.

Gass gulēja uz grīdas un cieši vērās viņā. Mario netērēja laiku, trieca ar pistoli pa viņa galvu, un tā atkrita atpakaļ.

Mario nolaidās uz ceļiem pie bezsamaņā guļošā vīrieša. Viņam derdzās notraipīt bikses uz apglumējušās laivas, taču citas izejas nebija. Viņš bija uzvilcis gumijas cimdus un, izņēmis Gaša pistoli no jostas maka, ielika to samaņu zaudējušā vīra plaukstā, tad pielika šo roku pie deniņiem un nospieda gaili ar Gaša pirkstu.

Šāviņš izrāva robainu caurumu Gaša galvā un apdedzināja ar pulveri viņa roku. Tagad Gaša acis stingi vērās tukšumā, viņa smadzenes nejauki suloja uz grīdas.

Mario brīdi nogaidīja un ieklausījās. Protams, pistole bija apgādāta ar klusinātāju, bija atskanējis vienīgi neliels paukšķis, kas bija pārāk neuzkrītošs, lai būtu dzirdams tālāk, lai arī visapkārt bija ūdens klajums. Ārpusē vējš atkal grabināja takelāžu pret mastiem, laiva viegli šūpojās.

Viņš piecēlās kājās un devās uz kāpnītēm, tad pēdējo reizi pagriezās atpakaļ, lai palūkotos uz vīru, kas bija sacū-kojis viņa dzīvi, un gāja prom.

Bija sācis līt; šis dīvainais Losandželosas lietus, kas parādījās pēkšņi un gāza kā no spaiņa, likdams steigšus meklēt glābiņu. Mario atcerējās, ka te ir Holivuda — var laimēties atrast Noasu vai kādu citu savādnieku, kas varētu paglābt no pasaules gala. Taču ne Gašu Aramanovu. Ar viņu bija cauri.

Mijkrēslis ļāva Mario lavīties nemanītam; spēcīgajā lietusgāzē neviens neievēroja viņu skrienam uz autostāvvietu un aizbraucam atpakaļ uz viesnīcu.

Drīz vien viņš jau mazgājās zem karstas dušas, atbrīvojoties no Gaša Aramanova laivas netīrumiem. Viņš uzkavējās dušā ilgu laiku; iznācis ārā, aptinās ar dvieli un izsauca apkalpojošo dienestu.

— Degvīnu ar martīni! — Mario izrīkoja. — Un neatšķaidītu. Jā-a, ar olīvām. Uh, pie velna, divkāršo! Un pie viena arī ceptu cāli. Jā-a, ar ceptiem kartupeļiem.

Smaidīdams viņš nometa klausuli. Gadiem ilgi viņš nebija tik labi juties.

Viens piebeigts, vēl vienam kārta.

62

Bija piektdienas vakars, pulkstenis rādīja pusdeviņi. Ka-melja kopā ar Klaudiju restorānā aNino”svinēja kāzu jubileju. Viņš bija apsveicis Klaudiju ar krāšņām sārtām rozēm, pasūtījis izturētu “Chianti Riserva”v\nu un sagādājis dāvanu — kaklarotu ar briljantu sirds formā. Klaudija droši vien domāja, ka neko vairāk par rozēm nedabūs — viņš turēja kastītē iesaiņoto dāvanu kabatā, lai vēlāk varētu sievu pārsteigt. Vakars bija izdevies jauks.

* * *

Meļa bija aizvadījusi visu dienu slimnīcā pie Eda gultas. Tagad bija pienācis laiks būt kopā ar Rādiju. Viņa maigi noskūpstīja Edu un pieteica, ka būs atpakaļ pēc dažām stundām.

— Gaidi mani, mīļumiņ. Neaizej prom, sarunāts? — Viņa noskūpstīja Edu vēlreiz, paspieda viņa roku un noglāstīja matus.

* * *

Eds dzirdēja Melu aizejam, kaut gan tagad skaņa likās attālināta. Lai arī kā viņš cīnītos pret to, melnā tumsa aicināja viņu arvien vairāk... Nebeidzama tumsa, kurā nav sapņu, kas spētu uzturēt viņa dzīvību... nav mīlestības... nav mierinājuma vārdu... Viņš bija viens bezgalīgajā naktī...

Nāc atpakaļ, mana mīļā, viņš gribēja kliegt, Melai aizejot. Es zinu, Railijai tu esi vajadzīga, es esmu egoists... taču tu man esi nepieciešama, Meļa. Es gribu tevi. Mans ķermenis grib tevi, mans prāts grib tevi, sirds grib tevi... Kā tajā senajā dziesmā “It viss manī". Tā ir par mīnus abiem, mana mīļā... Taču tagad es esmu tik noguris... Man ir arvien grūtāk cīnīties... cs jūtu, ka zaudēju šajā kaujā, tomēr negribu šķirties no tevis... Vienīgi tu spēj mani noturēt šeit, Meļa... mana mīļā...

***

Mario apdomīgi raudzījās, lai viņa pārvietošanās netiktu atklāta, tāpēc bija pasūtījis atpakaļceļam no Losandžclosas citas kompānijas reaktīvo lidmašīnu. Tā piezemējās Lagvār-dijas lidostā, tajā pašā vietā, kur Aramanovs bija nemākulīgi uzbrucis Edām.

Šoreiz Mario devās ceļā ar Maikla Millera vārdu. Tas bija viņa mātes meitas uzvārds — Elīna Millere—Roga-na. Savukārt lidojot uz Losandželosu, viņš bija izmantojis tēva vārdu — Farars. Viņš pats nezināja, kāpēc izjuta vēlmi izvēlēties šos vārdus, ja nu vienīgi tāpēc, ka Edām bija lemts beidzot pievienoties pārējai noslepkavotajai ģimenei.

Mario bija pilnībā parūpējies par nekļūdīgu alibi. Viņš bija piezvanījis no Losandželosas ārstam un sūdzējies par sirdi. Vēlā vakarā viņš reģistrējās Manhetenas slimnīcā, lai varētu nākamajā rītā iziet pilnīgu medicīnisku izmeklēšanu un atklāt varbūtējus nosprostojumus aitērijās un izšķiltos par iespējamo operāciju.

Mario zināja, kā rīkoties, — viņš nesen bija medicīniski izmeklēts, un viņam bija skaidrs, kas jāsaka kardiologam, lai nekavējoties izpelnītos uzmanību.

Viņš pierakstījās atsevišķā palātā un, izpildot norādījumu, izģērbās un uzvilka slimnīcas ietērpu, tad apgūlās šaurajā gultā un ļāva izmērīt temperatūru un noņemt asins paraugus analīzēm. Pēc tam viņš paziņoja medicīnas māsai, ka ir nodomājis gulēt, un palūdza viņu netraucēt.

— Protams, — viņa piekrita, — jums rīt agri jāceļas, mister Miller. Labāk izgulieties, kamēr varat.

Mario noskatījās, kā māsa iziet no palātas, desmit minūtes nogaidīja, tad piecēlās un uzvilka savu apģērbu — melnu kreklu, melnas sporta bikses un Losandželosā pirktu plānu “AdiAas” jaku. Sasēja auklas sporta kurpēm, sakārtoja apģērbu un sasukāja matus. Tad atvēra savu nelielo somu, tajā bija vienīgi glīti salocīts balts uzsvārcis — tāds, kādus valkā ārsti, pāris skrotzīmuļu un dokumentu paliktnis ar piespraustām oficiāla izskata lapiņām.

Paslēpis šos priekšmetus drošībā zem jakas, viņš atvēra durvis un pabāza galvu ārā. Slimnīca bija pārgājusi uz nakts režīmu, koridors grima pustumsā; tā galā varēja redzēt spožāk apgaismoto medicīnas māsas galdu, skanēja klusinātu balsu murdoņa.

Otrā koridora galā mirdzēja ar zaļu spuldzi atzīmētā rezerves izeja uz kāpņu telpu. Turēdamies cieši pie sienas, viņš steidzās uz to.

Ugunsdrošās durvis bija smagas, un viņam nācās papūlēties, lai tās ar troksni neaizcirstos. Lēnām tās aizvēris, viņš palūkojās apkārt.

Mario atradās betona kāpņu telpā, ko spoži apgaismoja griestu spuldzes. Ar sarkanu krāsu uzrakstītais cipars liecināja, ka viņš ir ceturtajā stāvā. Viņš zināja, ka reanimācijas nodaļa atrodas desmitajā stāvā.

Mario uzvilka ārsta virssvārci un sabāza kabatās skrotzī-muļus — tie vērta viņa izskatu oficiālāku, tāpat kā mazais paliktnītis ar piespraustajiem “pierakstiem”.

Sporta kurpes, viņam uzkāpjot uz pakāpienu metāla apmales, švīkstēja; kāpņu telpa spēcīgi oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem. Viņš saviebās — šī smaka šķita pretīga; turklāt līdz desmitajam stāvam bija veicams tāls ceļš. Galīgi bez elpas, ar pārpūlētiem muskuļiem viņš beidzot atgrūda vaļā mazu spraudziņu desmitā stāva ugunsdrošajās durvīs.

Varēja redzēt, ka plānojums ir tāds pats kā ceturtajā stāvā; medicīnas māsas galds bija koridora vidū. Dežurējošais policists nebija manāms. Varbūt viņi pārstājuši uzturēt Edu pie dzīvības? Mario pasmaidīja. Beidzot viņš ir īstajā vietā un īstajā laikā.

Viņš izņēma pistoli no maksts, kas bija piestiprināta ap potīti. Šis mazais šaujamais nudien bija jauks, iegūla rokā kā pēc pasūtījuma darināts; slaidās formas dēļ to bija viegli noslēpt, tas spēja izšaut astoņas lodes pēc kārtas, turklāt atsitiens bija neliels. Tas atgādināja Mario viņa pirmo pistoli — vecu brauniņu, ar kuru viņš bija veicis pirmo slepkavību — nogalinājis kādu biznesa konkurentu. Necik daudz nebija mainījies.

Smagi svīzdams, viņš iegāja garajā, spīdoši nopulētajā, izdezinficētajā koridorā.

63

Kamelja pilnā sparā baudīja savu iecienīto teļa gaļas sautējumu ar rīsiem un tomātiem, kad iepīkstējās viņa peidžers. Apmeklētāji pagrieza galvas, dažs labs pavērās ar atklātu nosodījumu, un viņš, lai slēptu apjukumu, iekāsējās. Viņš bija ar nolūku atstājis mobilo telefonu mašīnā, lai tas abus netraucētu, tomēr peidžers bija nesaraujamā saikne ar policijas departamentu. Bez tā nevarēja iztikt.

Viņš atvainojās sievai, piecēlās un izgāja foajē piezvanīt. Viņš nepieminēja neko konkrētu un runāja izvairīgi, tad devās atpakaļ pie galda. Klaudijai turpmākais bija skaidrs. Viņai bija pārāk liela pieredze šajā ziņā.

Kamelja pavēstīja, ka Eda Vinsenta lietā noticis kāds pavērsiens, viņam jāiet atpakaļ uz darbu, jo notikumi risinās strauji. Viņa saprata, tomēr jutās sarūgtināta.

— Es apsolu tev, ka mēs svinēsim vēlreiz, — Kamelja sacīja, samaksājis rēķinu. — Nākamnedēļ, tesoro. — Iesēdinājis Klaudiju taksometrā un nolūkojies aizbraucam, Kamelja aptvēra, ka viņa aizmirsusi rozes.

Kamelja piezvanīja Melai uz slimnīcu. Viņas tur nebija, tāpēc viņš uzgrieza Vinsenta dzīvokļa numuru.

— Kas noticis? — Melai pēkšņi likās, ka Marko balsī skan nolemtība, ka viņam lemts paziņot ko drausmīgu.

— Nekas nav noticis. Vai varam pēc kādām piecpadsmit minūtēm satikties tajā kafetērijā?

Meļa nevilcinājās ne mirkli.

— Būšu, — viņa noteica.

★ * ★

Viņi pasūtīja kafiju un dāņu sieru. Meļa raudzījās Ka-meljā platām acīm, alkdama ātrāk uzzināt šos neatliekamos jaunumus. Viņa bija tērpusies džinsu biksēs un sporta kurpēs, vaļīgo balto T kreklu rotāja uzraksts “LAKERS}\ īsie mati bija pabāzti zem beisbola cepurītes.

Kamelja neviļus salīdzināja Melu ar Kalifornijas saules staru tumšā Manhetenas naktī.

— Piedodiet, ka es jūs tik negaidīti izsaucu ārā. — Viņš nokoda siera gabalu. Tas likās valgans, acīmredzot palicis no rīta; viņš nepatikā nolika sieru atpakaļ uz šķīvja. Galu galā viņš taču nebija izsalcis. Vienīgi saspringts.

Meļa nepieskārās kafijai.

— Nu, kas īsti notiek? — viņa noprasīja.

— Mums ir rokā šāvējs.

Viņa pacēla galvu, un abu acis sastapās. Viņa izdvesa.

— Ak Dievs! Nespēju tam ticēt.

— Varat droši ticēt. Losandželosas policija viņu atradusi jahtu piestātnē savā laivā. Mirušu.

Meļa ievilka elpu.

— Mirušu?

— Ar vienu vienīgu šāvienu deniņos. Izskatās pēc pašnāvības, tomēr viņi nav pārliecināti, veiks izmeklēšanu.

Pirmo reizi Kamelja redzēja Melu nespējam izteikt ne vārda.

— Likteņa ironija, vai ne? — viņš bilda. — Algots slepkava sašķaida pats sev smadzenes.

Meļa noskurinājās un aizklāja acis ar plaukstām. Ka-meljam ienāca prātā, ka viņa varbūt raud, un viņš neveikli klusēja, nezinādams, ko sacīt.

Meļa ievilka dziļu, trīsuļojošu elpu.

— Labs ir. Tagad viss kārtībā. Ziniet, tas bija šoks. Atvieglojums, kad atskārtu, ka viss ir galā. Beidzot.

Viņš tik ļoti negribēja sagraut šīs ilūzijas, tomēr nācās to darīt.

— Meļa, tas nav vēl beidzies. Mums ir rokā algotais slepkava, taču joprojām neesam aizturējuši to tipu, kas viņu salīga. — Viņš uzlika elkoņus uz mazā galdiņa un paliecās Melai tuvu klāt. — Tas ir īstais slepkava.

Melas acis, stingi veroties Kameljā, iepletās. Viņas acu zīlītes paplašinājās, un Kamelja saprata, ka ir satriecis Melu. Viņas seja bija tik tuvai, ka to varēja noskūpstīt.

— Ai, Marko, — viņa ierunājās trīsošā balsī. — Eds joprojām ir briesmās. Man jāiet pie viņa. — Meļa pielēca kājās un, ķerdama uz krēsla pakārto somiņu, izmeta tās saturu uz grīdas.

Kamelja nosprieda, ka tā droši vien gadījies bieži un viņš nav pirmais, kas, nometies ceļos, palīdz uzlasīt somiņas saturu: saulesbrilles, piezīmju blociņu, pildspalvas, lūpukrā-sas, atslēgas, vecus veikalu čekus, nenomaksātus rēķinus, Railijas mantību — pāris Makdonalda līdzdodamo rotaļlietiņu, dažas monētas, senlaicīgu maciņu un Eda fotoportretu ādas ietvarā.

Dodoties atpakaļ uz slimnīcu, viņa ieķērās Marko elkonī.

— Es labāk tagad iešu uz iecirkni, — Kamelja sacīja, kad abi uzkāpa līdz vestibilam. — Vai ar jums viss kārtībā? Varēsiet iet tālāk viena?

Meļa pamāja, taču Kamelja redzēja pēc sejas izteiksmes, ka viņa ir ļoti satraukta; likās, ka līdz ar algotā slepkavas nāvi arī Eds varētu jau būt miris.

Kamelja vēroja Melu aizejam uz liftiem, tad pastāvēja uz kāpnēm, vērdamies naktī. Tā bija vēsa, miglaina, gadalaikam neraksturīga. Taustīdamies kabatā pēc cigaretes, viņš nejauši pieskārās samta kastītei un novaidējās. Dāvana Klaudijai kāzu jubilejā! Vai viņa to jebkad spēs piedot? Droši vien. Vai tad viņa nebija vienmēr piedevusi?

Taču tas nav attaisnojums, viņš nodomāja, aizsmēķēdams noliegto cigareti, tad paskatījās caur stikla durvīm un redzēja Melu joprojām gaidām liftu. Galvu noliekusi, viņa vērās grīdā. Marko zināja, ka viņa iegrimusi savā skumjajā pasaulē.

Piebraucot liftam, viņa pacēla galvu un iegāja tajā. Kaut kas Melas uzvedībā šovakar darīja viņu nemierīgu. Viņas skumjas likās pārmērīgi nomācošas. Viņš nebija Melu redzējis šādā noskaņojumā, viņa allaž bija tik dzīvespriecīga un apņēmības pilna, bet šovakar, lai ari Gass Aramanovs bija miris, viņa likās sagrauta.

Kamelja prātoja, vai viņš nav pieļāvis kļūdu, atgādinādams, ka īstais slepkava vēl nav miris.

Viņš nokāpa lejā, ievilkdams cigaretes dūmu. Kaut kas notikumu gaitā viņu sāka uztraukt.

64

Eds dzirdēja aizveramies durvis. Viņš cerēja, ka tā ir Zclda, tik ļoti bija pēc viņas noilgojies. Viņš centās sakļausit pazīstamos soļus, taču nedzirdēja itin neko. Tad atskanēja gumijotu zoļu švīkstoņa. Vīrietis, viņš nodomāja. Droši vien ārsts. Nu varēja sadzirdēt viņu elpojam. Aizelsies, it kā būtu skrējis...Niņš gribēja iekliegties. Ei, kas tur ir? Taču nespēja...

Viņš bija tik tuvu. Eds spēja saost muskusa un sandalkoka smaržu. Taču bija arī kas cits, kaut kas neizprotams. Svešāds aromāts. Draudīgs. Instinktīvā reakcija uz briesmām lika uzbayigot adrenalīnam viņa dzīslās, sirds ar jaunu sparu uzšāva zigzagus monitorā. Ak Dievs, viņi tomēr panāks savu... Viņš izjuta vēl vienu enerģijas pieplūdumu... Tādu viņš nebija piedzīvojis nedēļām ilgi.

* * *

Eds atvēra acis un ieraudzīja brāli...

Mičs nerunāja. Un nesmaidīja. Viņš tikai vērās Edā, tad izrāva elpošanas caurulīti no Eda rīkles, atvienoja infūzijas sistēmu un katetrus.

To darīdams, viņš smaidīja, taču monitori sacēla trauksmi, atskanēja briesmu signāli. Viņam bija jāsteidzas prom.

* * *

Meļa netika gudra, kāpēc viņu pārņēmis tāds uztraukums. Pēc Kameljas pavēstītajiem jaunumiem viņai vajadzēja justies drošākai. Tomēr kāds joprojām vēlējās Eda nāvi. Intuitīvi viņa apzinājās, ka bijusi pārāk ilgi prom, un koridoru pieveica profesionāla futbolista cienīgā ātrumā.

Tad viņa apmulsusi apstājās. Pie Eda palātas nebija policista. Prātodama, kur gan varētu būt Brotskis, viņa atrāva vaļā durvis.

Pirmais, ko viņa ievēroja, bija klusums. Nebija aparātu dūkoņas. Aparāti, kas uzturēja Eda dzīvību, klusēja. Viņa redzēja nepazīstamu ārstu; katetri un caurulītes šķaidīja uz baltajiem palagiem tik ļoti nepieciešamos šķidrumus. Monitors uzrādīja draudīgu zaļu līdzenu līniju.

— Ak Dievs, nē, nē-ē-ē! — viņa iekliedzās.

Ārsts apsviedās apkārt un pavērās viņā.

Meļa ieraudzīja viņa rokās pistoli un juta savu sirdi notrīsam, augumu caurstrāvoja spēcīgi drebuļi. Eds ir miris. Sis vīrietis ir viņu nogalinājis. Niknumā iekliegdamās, viņa metās virsū svešiniekam ar visu savu sešas pēdas garo augumu.

Mičs nebija to gaidījis. Viņš paklupa uz ceļiem, uztrau-sās atkal kājās un devās uz durvīm.

Eda acis bija plati vaļā. Meļa piesteidzās klāt pie viņa, pārliecās viņam pāri un izmisīgi pūlējās ievietot elpošanas caurulīti atpakaļ.

— Ed, Ed, mīļumiņ, turies, — viņa šņukstēja, — viss būs kārtībā, es tev apsolu...

Eda acīs uzliesmoja satraukums, veroties pāri Melas plecam. Viņa saskatīja šo brīdinājumu un apsviedās apkārt. Slepkava bija atgriezies.

Meļa instinktīvi pārliecās pār Edu, lai aizsargātu viņu, un sajuta plosošu karstumu, lodēm ieurbjoties augumā.

★ ★ ★

Atgriežoties no kafijas pārtraukuma, Brotskis ieraudzīja kādu vīrieti izskrienam no Eda istabas. Viņš dzinās tam pakaļ, ļaudamies uzbudinājumam kā īsts kara zirgs kaujas laukā. Lūk, tas ir policista darbs. Šim vīram bija krietns liekais svars, viņš nespēja ātri paskriet, un Brotskis jau bija paguvis izvilkt pistoli.

— Stāt! — viņš uzkliedza. — Stāt, vai arī es šaušu!

Taču tāds slepkava kā Mies Rogans — pazīstams arī kā

Mario de Soto — nu gan nebija pelnījis godīgu brīdinājumu, viņš pagriezās un izšāva. Sekundes desmitdaļā Brotskis aptvēra, ka ir ievainots, un zaudēja samaņu; tikmēr Mario jau bija nozudis.

* * *

Tajā pašā laikā Kamelja iznāca no lifta un, ieraudzījis Brotski, metās pie viņa, apsteidzot kliedzošo māsiņu. Pa atvērtajām Eda palātas durvīm viņš saskatīja uz grīdas guļam Melu. Atsteidzās ārsti un māsas; kad Melu, spēcīgi asiņojošu, novietoja uz riteņnestuvēm, viņš tika atgrūsts malā un noliecās pie Brotska, kurš izskatījās kā miris. Kamelja juta atbildības smagumu savos plecos. Nabaga puika.

Kamelja brīdi vēroja, kā abi ievainotie tiek aizvesti uz liftu, lai nogādātu uz operāciju zāli. Sirds dziļumos viņš sekoja līdzi Melai.

65

Briesmu apziņā Mario dc Soto metās lejā pa rezerves izejas betona kāpnēm ātrāk nekā jebkad agrāk. Ceturtajā stāvā viņš apstājās ievilkt elpu. Viņš bija iecerējis atgriezties savā palātā, likties gultā un no rīta paziņot ārstam, ka ir pārdomājis, nevēlas veikt šīs pārbaudes, un doties prom. Neviens viņu nebūtu turējis aizdomās, viņš tiktu uzskatīts vienkārši par neērtu pacientu, tādu slimnīcā ir simtiem. Taču tagad viņš apzinājās, ka vairs nav iespējams izmantot šo alibi.

Mario turpināja kāpt lejā — uz trešo, tad otro, visbeidzot uz pirmo stāvu. Tad izgāja ārā no slimnīcas ēkas apakšzemes stāvvietā un, spraukdamies cauri automašīnu rindām, virzījās uz izeju. Pistoli viņš ielika atpakaļ makstī ap potīti un sakārtoja apģērbu. Izejot uz ielas, viņš joprojām smagi elpoja un, izdzirdējis policijas auto sirēnas, centās būt pēc iespējas neuzkrītošs. Viņš redzēja mirguļojam bākugunis un policistus ieskrienam slimnīcā ar izvilktām pistolēm.

Mario aizsvilās spējā niknumā, tas bija gluži kā sprādziens. Pie visa vainīgs Gass Aramanovs, lētais slepkavnieks, ko meklē Manhetenas ielās. Arī uz Alberto Riči bija dusmas, viņš bija solījis sazin ko, un tagad bija pilnīgi skaidrs — Riči liegsies, ka jebkad redzējis viņu. Riči vienmēr izgāja sveikā. Šoreiz tā nebūs.

Viņš piegāja pie ietves malas un pamāja garāmbraucošajam taksometram.

— Austrumu Sešdesmit ceturtā iela, — viņš pasūtīja.

★ ★ ★

Kamelja jau skrēja lejā pa avārijas kāpnēm — tā bija slepkavam vienīgā izeja. Stāvvietā viņš ieraudzīja nomestu baltu virssvārci, tad izdzirdēja piebraucošo policijas mašīnu sirēnas. Viņš pieplaka pie zemes ar pistoli rokās un uzmanīgi vērās visapkārt vāji apgaismotajā stāvvietā.

Kamelja agrāk nekad tā nebija juties. Viņu bija pārņēmusi dziņa nogalināt šo vīrieti. Ja Meļa nomirs, viņš nezināja, kā tiks ar to galā. Paaicinot palīgā dažus policistus uz autostāvvietu, viņš juta savā sirdī nāves stingumu.

66

Džulianna Riči rīkoja vakariņas. Tas bija svarīgs notikums, jo viņa izmisīgi vēlējās kļūt par līdzpriekšsēdētāju gada grandiozākajam labdarības pasākumam, kas iecerēts līdzekļu vākšanai bērniem ar attīstības traucējumiem. Šis notikums ļautu viņai ierindoties starp nozīmīgākajiem Man-hetenas sabiedrības pārstāvjiem.

Džulianna bija slaida blondīne, tērpusies garā zaļpelēkā zīda kleitā, kas šūta pēc pēdējās modes; pie tās viņa nēsāja Alberto nesen dāvinātās dārglietas — kaklarotu ar smaragdiem un briljantiem un pieskaņotus auskarus.

Viņa nupat bija pasūtījusi slavenam interjeristam pārkārtot māju, tagad tā izskatījās kā sapnī — it visur bija milzum daudz ziedu. Galdā tika likti smalkākie kristāli un sudrablietas, viņu rīcībā bija sulainis un kalpotājs, bet pavārs savulaik bija gatavojis ēdienus karaliskajai ģimenei.

Pie garā galda atradās divdesmit cilvēku; vienā galā sēdēja skaistais un iespaidīgais Alberto, otrā — Džulianna.

Pašlaik visi ēda saldo — no Dienvidfrancijas ar lidmašīnu atvestās meža zemenes uz zemeņu suflē, kam klāt pasniedza šauras glāzes ar maigi sārtu uRocdererv šampanieti, par kuru viņa droši zināja, ka tā ir iecienīta marka vissvarīgākajam viesim. Tad ienāca sulainis un kaut ko neuzkrītoši iečukstēja ausī viņas vīram.

★ ★ ★

Mario stāvēja hallē un, gaidīdams Alberto Riči, lūkojās apkārt uz eleganto iekārtojumu. Viņš bija uzskatījis savu Mai-ami savrupmāju par greznības un izsmalcinātības kalngalu, taču te bija kaut kas vēl vairāk. Mākslas darbi pie sienām šķita kā no muzeja, mēbelēm piemita elegants, dārgām senlietām raksturīgs apsūbējums. Pat paklājs bija lielisks — četrdesmit pēdu garš, darināts no blāva zīda, kas izskatījās kā nācis no Osmaņu impērijas. Viņam sametās nelabi. Bija licies, ka viņam ir viss. Nu izskatījās, ka nav nekā.

Viņš paraudzījās Venēcijas spogulī cauri leknajam ziedu klēpim, kas bija novietots uz apzeltīta plauktiņa, un tikai ar grūtībām pazina sevi. Vai tiešām šis vīrs ar bālo, sakritušos seju bija Mičs Rogans?

Viņš pagriezās, kad hallē saniknots ienāca Riči.

Pamājis ar manikirēto roku sulainim, Riči aizsūtīja viņu prom.

— Ko jūs te darāt? — viņš nošņāca. — Es jums pieteicu nekad nezvanīt man, nekad nenākt uz manu māju! — Un viņš jau saķēra Mario aiz rokas un vilka uz durvju pusi. — Ejiet ārā, stulbeni, un nekad nerādieties vairs!

Mario pagriezās, lai paskatītos viņā, un ietrieca savu mazo pistoli Riči vēderā. Tad smaidīdams nospieda gaili.

67

Stāvvietā neviens netika atrasts, aizdomās turamais bija aizbēdzis, un viņa meklēšanai tika mobilizēti visi policijas iecirkņi. Kamelja bija blakus operāciju zālei, kad iezvanījās viņa mobilais telefons. Alberto Riči mājā notikusi apšaude.

Kamelja visu laiku sirds dziļumos bija pārliecināts, ka šā darījuma pamatā ir Alberto Riči un nav svarīgi, ko viņš salīdzis par slepkavības izpildītāju, — patiesais slepkava ir pats Riči. Policijas mašīnas sirēnām kaucot, viņš pēc dažām minūtēm ieradās Austrumu Sešdesmit ceturtajā ielā.

* * *

Mičs Rogans, pazīstams arī kā Mario de Soto, stāvēja žākļstājā pāri Riči ķermenim, kas asiņoja uz neiedomājami dārgā turku paklāja, nomērķējis pistoli pret Džuliannu Riči, kura stāvēja uz kāpnēm, gribēdama glābties bēgot, un brēca nelabā balsī.

— Paliksi bez galvas, ja neaizvērsies, — Mičs ledaini noskaldīja. Viņa pārstāja kliegt, tomēr viņš dzirdēja sievieti joprojām šņukstam. Gaisma no milzīgās kristāla lustras mirguļoja viņas kaklarotas briljantos un smaragdos, atstarojoties Miča nenovīdīgajās acīs.

Kāds viņš gan bijis muļķis, nu reti idiotisks stulbenis! Lielos laimestus patiesībā guva tādi vīri kā Riči, šis mironis, turpretī tādi kā viņš cīnījās par mazākiem ieguvumiem, juzdamies varen diži. Visa viņa sacūkotā dzīve ir viens vienīgs viltojums.

Viņš izdzirdēja policijas mašīnu sirēnas un pārbiedēto viesu kliedzienus, kuri joprojām pulcējās ēdamistabā. Tas likās gandrīz vai smieklīgi. Viņi noteikti nebija kaut ko tādu gaidījuši, kad, pošoties uz viesībām Riči namā, uzvilka savus izmeklētos, dizaineru darinātos tērpus un izrotājās ar vērtīgām dārglietām.

Durvis atsprāga vaļā. Tas sasodītais sievišķis brēca atkal. iMičs pagriezās, lai paskatītos... Tad ieraudzīja vīrus tuvojamies un saprata, ka tās ir beigas.

Viņš ielika pistoles stobru mutē un nospieda gaili.

68

Kamelja vēroja kriminālmeklētāja darbošanos, policisti pa to laiku bija pie Džuliannas Riči un viņas viesiem elegantajā atpūtas ivStabā. Histēriskie šņuksti saplūda kopā ar pārējiem trokšņiem, veidojot fonā murdoņu, kamēr viņš raudzījās uz abiem līķiem.

Abi bija ļauni cilvēki. Rausēji, kas neapstājās nekādu šķēršļu priekšā, lai tikai varētu dabūt vairāk. Vairāk naudas, vairāk īpašumu, vairāk varas. Nu viņi bija pilnīgi bezspēcīgi un, visticamāk, stājās Radītājam priekšā; Kamelja no sirds cerēja, ka tas viņus nosūtīs taisnā ceļā uz elli.

Visapkārt notika dzīva rosība — darbojās pirkstu nospiedumu meklētāji, tiesu medicīnas eksperti, policijas fotogrāfi, izmeklētāji, policisti. Riči noteikti nebija iedomājies kaut ko tādu redzēt savā lieliskajā savrupmājā.

Kamelja prātoja par Riči sievu. Cik daudz Džulianna zināja par vīra darbošanos? Viņš bija pārliecināts, ka tas drīz vien tiks noskaidrots. Viņas nākotne labdarības lokā bija nopietni apdraudēta. Viņa noteikti centīsies paturēt bāli zaļo, moderno kleitu ar briljantiem un smaragdiem, nenomainot to pret oranžo cietumnieces tērpu.

Kamelja noraudzījās līķos vēl vienu reizi, tad aizkūpināja cigareti. Pie velna visus smēķēšanas noteikumus, viņš gur-deni nodomāja. Šovakar bija pārāk daudz satriecošu notikumu.

* * *

Bija aizritējušas vairākas stundas. Pēcoperācijas palātas klusinātais apgaismojums šķita nomierinām. No Melas kreisās rokas un kājas bija izņemtas lodes, viņa joprojām atradās pēcoperācijas nomierinošo zāļu skurbajā miglā. Melu pārņēma neatvairāms miegs, un viņa dīki prātoja, vai tā jūtas arī Eds, mierīgi atdusoties aizmirstībā. Eds! Viņa uzreiz piecēlās sēdus. Viņai jātiek ārā... Slimnīcas kreklam plandoties, viņa grīļīgi aizkļuva līdz durvīm; tieši tad ieradās Kamelja un satvēra viņu rokās. Marko juta viņas sirdspukstus un ķermeņa maigumu.

— Uz kurieni tad, mīļumiņ, jūs tā saposāties? — viņš jautāja ar nelielu ironijas piedevu balsī.

Meļa iespurcās.

— Es jums teicu, ka tas “mīļumiņš” ir lipīgs vārds, — viņa izdvesa un ieslīga atpakaļ nebūtībā, no Kameljas rokām noslīdot uz grīdas.

Kamelja pacēla Melu un aiznesa atpakaļ uz gultu, tad izsauca māsas. Viņš pagaidīja, kamēr viņas neapmierinātas pārbauda Melas stāvokli, purpinādamas, sak, kā viņa sadomājusi celties augšā — un vispār, kā viņai tas izdevies tikai pusstundu pēc operācijas.

Kamelja stāvēja pie Melas gultas un vēroja viņas bālo seju miegā. Viņš vainoja sevi — vajadzēja labāk parūpēties par visu, būt stingrākam pret jaunajiem policistiem, kas reizēm aizklīda prom no posteņa. Viens vienīgs misēklis, viena niecīga kļūda — un ar to pietika.

Brotskis joprojām bija operācijas zālē. Viņam lode bija trāpījusi krūškurvī. Varēja gadīties, ka viņa karjera Ņujorkas policijā ir jau izbeigusies, vēl īsti nesākusies.

Šādos brīžos Kamelja allaž atgriezās pie savas katoliskās izcelsmes. Viņš lūdza Dievu par Brotski. Un par sevi, iespējamo grēcinieku.

69

Meļa pilnībā pamodās pēc vairākām stundām. Viņa sagrāba Kameljas roku un spējās sāpēs saviebās.

— Sakiet man, kas noticis!

— Nekādas straujas kustības, — Kamelja aizrādīja, cik vien iespējams mierīgi, sirdij aulekšojot kā tīrasiņu zirgam skrējiena priekšgalā. — Jums nesen tika izņemtas lodes no kreisās rokas un gūžas. Jūs laikam mētājāties šurpu turpu tik strauji, ka Mičs nespēja notēmēt uz jums. Vai uz Edu. Lai nu kā, jums sasodīti laimējies, ka palikāt dzīva.

Melas acis pauda jautājumu, ko viņa nespēja izteikt.

— Un Eds arī, — viņš piebilda.

Meļa atvieglota noslīga atpakaļ.

— Paldies Dievam! — viņa izdvesa. — Paldies, paldies...

Tad Meļa atkal saslējās.

— Cik... cik dzīvs viņš ir?

— Viņš būs tikpat dzīvs kā agrākais Eds, — Kamelja smaidīdams atbildēja. — Es gribēju teikt — tik labs kā jauns, bet tad nodomāju, ka jums labāk patiktu tieši tāds, kā bijis.

Meļa uzzibināja savu raksturīgo mīļo smaidu.

— Kad es varēšu viņu redzēt?

Kamelja paraustīja plecus.

— Labāk jautājiet ārstam. Un pa ceļam varbūt iegriezieties apciemot Brotski.

— Brotski?

Nu protams, Meļa taču nezināja. Viņš pastāstīja par Brotski un piebilda, ka viņam klājas labi un, tāpat kā viņai, paredzams izārstēties.

— Mūsu Mies nemaz nav tik labs šāvējs, — Meļa noteica, aiz atvieglojuma smaidīdama.

— Pietiekami labs, lai nogalinātu Alberto Riči. Un pēc tam pats sevi. — Melas acis iepletās pārsteigumā, kad Kamelja izstāstīja visus turpmākos notikumus. — Nu gan vairs nav par ko uztraukties, — viņš pabeidza. — Jūs ar Edu beidzot esat brīvi.

Melai likās, ka milzu mākonis tiek aizdzīts prom. Raizes, spriedze, bailes par Edu, llailiju, par mīļoto cilvēku dzīvībām... Viņa saņēma Kameljas plaukstu un paspieda to.

— Ko gan es būtu darījusi bez jums?

Kamelja neveikli paraustīja plecus.

— Kundze, kāds cits no Ņujorkas policijas departamenta būtu parūpējies par jums. Tas ir mūsu pienākums.

— Nu protams. Par visu svarīgāks ir pienākums! — Meļa atkal saspieda Kameljas plaukstu. — Railija lūdza pateikties jums. Viņa grasās uzrakstīt vēstuli.

— Es to ierāmēšu. Pateicības vēstules mums negadās bieži saņemt.

Durvīs parādījās ārsts.

— Jūs izskatāties labāk, — viņš sacīja Melai. — Jūsu klātbūtne tiek pieprasīta augšstāvā, Eda Vinsenta palātā. Vai esat noskaņota doties uz turieni?

— Vai noskaņota? — Meļa atsvieda nost palagus, pārmeta kājas pār gultas malu, viebdamās aiz sāpēm un tomēr smiedamās. — Nevaru vien sagaidīt! — viņa iesaucās, kad tika iesēdināta riteņkrēslā un ietīta segā.

Kamelja vēroja viņus dodamies prom.

— A, starp citu! — viņš uzsauca, un Meļa pagriezās. — Iesakiet Edām, ka drīz vien izsolē būs pāris labu Bonāra darbu.

Viņas smiekli atbalsojās pāri visam gaitenim.

70

Eds ar daudziem spilveniem bija atbalstīts gultā sēdus. Vairs nebija nekādu caurulīšu un katetru, tikai monitors, kas uzrādīja viņa vienmērīgos, rāmos sirdspukstus.

Tā nu gan ir likteņa ironija, nodomāja Eds, cenšoties nogalināt, Mičs bija izrāvis viņu no nāves. Brālis bija gandrīz kā doktors Frankenšteins, vienīgi mirušais nu bija pats Mičs. Eds nopiātās. Tas bija garš, smags ceļš. Viņš nebija īsti pārliecināts, vai maz spēs atcerēties nebeidzamos mijkrēšļa sapņus par tagadni un nākotni. Tam vairs nebija nozīmes. Zelda bija kopā ar viņu.

Māsiņa piestūma riteņkrēslu pie Eda gultas, un abi ilgi raudzījās viens otrā.

Zem Melas zeltainā iedeguma jautās bālums, emociju uzplūdā acis bija plati ieplestas, viņa nespēja parunāt. Eds pašūpoja galvu, pauzdams savu apbrīnu. Zelda bija likusi atdzīvoties viņa sirdij, notraususi nost visus aizvadīto nedēļu tīmekļus. Un tik satriecoši skaista, dīvainā kārtā izskatīdamās gan nevainīga, gan seksīga. Viņš smaidīdams pasniedzās pēc Zeldas rokas.

Meļa likās dziļi iegrimusi viņa acīs. Viņa bija tik pateicīga Edām, ka juta sanesamies acīs asaras, tomēr pavisam vienkārši noskūpstīja Eda plaukstu.

Kā tīmeklītis, Eds nodomāja, atcerēdamies abu aizvadītās mīlas naktis.

— Tu neizskaties slikti, ja ņem vērā, ka esi tik tikko izķepurojies, — viņa ierunājās drebošā balsī.

— Es izķepurojos tāpēc, ka man bija jātiek atpakaļ pie tevis. — Eda roka saspieda Melas plaukstu, un viņa uzzibi-nāja savu mīļo smaidu.

— Glaimotājs...

— Un kā vēl, — viņš sacīja. — Tev jābūt līdz mūža galam gatavai dzirdēt šādus vārdus.

— Es biju šeit tevis dēļ, Ed. — Viņa prātoja, nez vai Eds kaut ko vispār atceras, varbūt tas viss ir zudis melnajā bezsamaņā.

— Es zinu. Paldies!

— Ņem par labu. — Meļa pēkšņi jutās samulsusi un nezināja, ko teikt šim dzīvību atguvušajam cilvēkam, kuram, bezsamaņā guļošam, atklājusi savas sirds slēptākās emocijas. — Man droši vien tevi būs jāiepazīst no jauna.

Viņš smējās.

— Padomā tikai, cik tas būs jautri!

Viņu acis atkal sastapās. Tad Meļa atspiedās pret gultas malu, vispirms pārmeta pāri ievainoto kāju, tad ievēlās pati un apgūlās blakus Edām.

Viņa roka apskāva Melu, lūpas pieplaka pie viņas mutes. Viņi sakļāvās cieši kopā, nespēdami šķirties.

Kad beidzot abi atvilka elpu, Meļa iesmējās.

— Ko gan māsiņas teiks, atrodot mani šeit? — viņa iejautājās un iespurcās.

Eds paraudzījās Zeldā un smaidīja.

— Patiesību sakot, mana mīļā, — viņš sacīja, mēģinādams atdarināt Reta Batlera balsi, — man no tā ne silts, ne auksts.

71

— Patiesība vienmēr nāk gaismā, — izmeklētājs Ka-melja viņiem teica kādu bridi vēlāk.

— Un kā vēl! — Meļa atsaucās pateicībā.

— Mamma agrāk sacīja, ka Mičs ir samainīts bērns. — Eds joprojām aizsmacis čukstēja. — Viņa zināja, ka Mičam nav laba daba.

— Un taisnība vien bija. — Kamelja stāvēja un noraudzījās uz gultā guļošo vīrieti. Viņš bija zaudējis krietni daudz svara, tomēr izskatījās atlabis. Vismaz tagad viņš jau bija dzīvajo zemē. Un to zināmā mērā bija panācis šis drosmīgais Džordžijas persiks.

Viņš paraudzījās Melā, kas skatījās uz Edu. Viņa nenovērsa acis no Eda, it kā nespētu noticēt, ka viņš sēž gultā, tur viņas roku un runā. Un Eds vērās Melā, it kā neviena cita pasaulē nebūtu. Viņi bija paši savā burvestības saliņā, pasaulē, kura pazīstama vienīgi mīlētājiem.

Kamelja nopūtās. Tā tam jābūt. Viņam pašam līdz mūža galam sirdī degs slepena liesma. To, cik tuvu viņš bija.

nonācis līdz savas mīlestības izpaušanai vārdos Melbai Eloi-zai Meridjū, nebūs lemts uzzināt nevienam. Klaudijai jau nu noteikti ne. Viņš nevarēja gaidīt no sievas, lai viņa spētu saprast, ka tas, ko viņš izjuta pret Melu, bija kaut kas neatkārtojams cilvēka dzīvē. Šīs nepārvaramās emocijas viņu bija iekarojušas nesagatavotu un pārņēmušas pilnībā.

Tās neietekmēja viņa mīlestību uz Klaudiju. Viņš būtu gatavs mirt savas sievas labā, gluži tāpat kā Meļa Eda dēļ. Viņš dosies mājās, turēs viņu aizmigušu savās rokās, un viņas “Arpejje” smaržos saldi kā vienmēr. Viņš bija laimīgs.

Kamelja steigšus pārkrustījās. Šoreiz, paldies Dievam, viņam veicās.

Viņš noliecās un aši noskūpstīja Melas maigo vaigu. Viņa smaržoja jauki. Ne tā, kā “Arpejļc”, tomēr jauki.

Meļa piecēlās pilnā augumā. Viņa ieskatījās Kameljas acīs, un viņš saprata, ka Melai viss ir skaidrs. Viņa apvija rokas ap Kamelju un piespieda viņu cieši klāt. Pār seju Melai ritēja asaras.

Kamelja samulsumā pietvīka, juzdams savu seju pie viņas krūtīm. Ja tā padomā, tieši tur viņš vēlējās piekļauties.

Meļa izgāja ārā no palātas, lai atvadītos no Kameljas.

— Uz kurieni jūs tagad dosieties? — viņa jautāja, joprojām turēdama viņa roku.

— Laikam jau uz mājām.

Viņa pameta žiglu skatienu.

— Pie Klaudijas, — viņa sacīja. — Pie mūžu mūžos vienīgās.

— Pie manas mūžu mūžos vienīgās, — viņš piekrita.

Viņa pamāja.

— Paldies, Marko!

— Par ko?

— Ka mīlat mani, — Meļa pavisam vienkārši noteica.

Kamelja dziļi ievilka elpu. Sirds dauzījās kā pusaudzim.

Viņš saglauda savus biezos, tumšos matus ar tādu žestu, kas lika Melai pasmaidīt.

— Ak, tas nav nekas, — viņš sacīja.

— Un kā vēl ir!

Viņš pamāja ar roku un devās prom pa garo slimnīcas koridoru.

— Ei! — Meļa uzsauca.

Kamelja pagriezās, lai paraudzītos viņā vēl pēdējo reizi.

— Vai kāds jums ir teicis, ka jūs izskatāties tieši kā Als Pačīno? — viņa jautāja.

Kamelja smiedamies gāja prom.

★ ★ ★

Lifta durvis aizvērās. Viņš bija paveicis savu darbu. Tas bija galā. īsu mirkli Kamelja iedomājās, kas būtu noticis, ja Eds būtu nomiris. Tad viņš papurināja galvu. Itin nekas. Nekas nebūtu noticis.

Nav lielāka muļķa par vecu muļķi, nopūzdamies viņš sev atgādināja. Meļa būtu braukusi atpakaļ uz Kaliforniju pie savas meitas, pie saviem draugiem, turpinātu darboties savā firmā. Ar laiku Meļa atrastu kādu citu, lai gan no viņas teiktā Kamelja noprata, ka ne ar vienu citu viņai nebūtu tādas attiecības kā ar Edu. Un viņš dotos mājās pie Klaudijas un bērniem — tieši tā, kā to darīja tagad. Kamelja paraustīja plecus. Neviens to nezināja. Nevienam nebija nodarīts pāri, tikai sev pašam. Varbūt viņš var no tā kaut ko mācīties.

Atcerēdamies Melas stāstīto par Edu un rozēm, Kamel-ja pa ceļam uz mājām iegriezās puķu veikalā un nopirka piecus dučus koši sarkanu rožu. Tās smaržoja tikpat jauki kā aArpeeļcviņš zināja, ka Klaudijai tās patiks. Arī viņam patika.

Kamclja nodomāja, ka galu galā varbūt katra vīrieša sirdī ir vairāk vietas nekā vienai sievietei.

72

Viņi lūkojās viens otrā. Apkārtējā pasaule viņiem neeksistēja.

Eds gribēja viņai pateikt visu, ko bija domājis. Visu, kas viņa dzīvē bijis aplams. Taču tad Eds saprata, ka viņam tas nav jādara. Zelda viņu pazina. Zināja, kas viņš īstenībā bija. Kāds viņš bija. Un Zelda mīlēja viņu. Ar to pietika.

— Kļūsti mana sieva, — Eds teica.

Viņa aizturēja acīs saskrējušās asaras un trīsošā balsī atbildēja:

— Lai notiek, lielais lempi! Tikai tev jāapsola, ka tu nepieļausi, lai uz tevi šauj. To es nespēju izturēt.

— Es arī ne.

Eds iesmējās, sajutis viņas lūpas uz savējām.

Viņš bija uzvarējis cīņā. Dzīve bija lieliska.

Elizabete Adlere

VIENOTĀ SIRDSPUKSTA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Elga Egle Maketētāja Dace Reinberga Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22037402.

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Dārgums. (Tulk. no spāņu vai.)

Content

Adlere Elizabete Vienotā sirdspukstā

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

1