Koldvels Erskins

Zēns no Džordžijas

Erskins Koldvels

Zēns no Džordžijas

Mīļotajai  Dzunijai

MANS VECAIS IEGĀDĀJĀS PRESĒJAMO MAŠĪNU

M ājas priekšpusē atskanēja apdullinošs troksnis, izklausījās ta, it ka uz mūsu kāpnēm būtu izgāztā vesela kaudze akmeņu. Ēkas pamati mazliet nodrebēja, pēc tam viss apklusa. Mēs ar māti tobrīd atradāmies pagalma pusē lievenī un nevarējām saprast, kas noticis. Māte bažījas, vai tikai nav pienākusi pastardiena, un mudināja mani pasteigties un griezt ātrāk ve|as izgriežamas mašīnas rokturi, lai paspētu izžaut misis Dadli veļu, iekāms nav noticis kaut kas šausmīgs.

— Es paskatīšos, kas tur ir, mamm, — es sacīju, ar visu spēku griezdams rokturi. — Vai es varu? Vai varu paskatīties, kas tur notiek?

— Griez vien tālāk, Viljam, — teica māte, papurinādama galvu un ielikdama mašīnā Dadli kunga uzsvārci. — Lai tur vai kas, bet veļa man tomēr jāizžauj.

Cik ātri vien varēdams, es turpināju griezt rokturi, visu laiku klausīdamies. Pie mājas bija dzirdamas skaļas balsis, taču vārdus saprast nevarēju.

Sājā brīdī aiz mājas stūra parādījās mans vecais.

— Kas noticis, Moris? — jautāja māte.

— Kur Skaistulis? — aizelsies izgrūda mans vecais. — Kur palicis Skaistulis?

Skaistulis Brauns ir mūsu strādnieks, nēģeris, kuru pazīstu tikpat ilgi, cik ilgi atceros pats sevi.

— Kur gan viņš lai būtu? Virtuvē, protams,— māte atteica. — Kāpēc tev viņš vajadzīgs?

— Lai viņš tūliņ nāk man palīgā, — attrauca tēvs. — Man ļoti vajadzīgs Skaistulis.

— Es tev palīdzēšu, tēt, — es iesaucos, manīdamies projām no veļas mašīnas. — tauj man palīdzēt, tēt!

— Viljam, — māte satvēra mani aiz elkoņa un pavilka atpakaļ. — Tu griezīsi rokturi, kā es tev liku.

Tieši šajā brīdī Skaistulis pabāza galvu pa virtuves durvīm. Mans vecais viņu tūlīt pamanīja.

— Skaistuli, — sacīja tēvs, — met visu pie malas un nāc uz verandu! Tu man esi vajadzīgs.

Taču Skaistulis stāvēja nekustēdamies un skatījās uz māti, gaidīdams, ko viņa sacīs par to, ka viņš tik pēkšņi pamet virtuves darbus. Bet

māte pašlaik bāza mašīnā misis Dadli veco, izbalējušo katūna kleitu un bija tā aizņemta, ka neko neiebilda. Mans vecais sakampa Skaistuli aiz piedurknes, nogrūda lejup pa kāpnēm un aiz-f vilka pār pagalmu. Nākošajā mirklī abi jau bija nozuduši mūsu skatieniem.

Es ļoti gribēju iet kopā ar viņiem, bet, paskatījies uz māti, sapratu, ka visprātīgākais tagad būtu klusēt. Griezu rokturi no visa spēka, lai ātrāk pabeigtu savu darbu.

Pēc brīža dzirdējām, ka atvērās ārdurvis, un drīz pēc tam gaitenī kaut kas norībēja. Izklausījās, it kā mājai būtu iebrucis jumts.

Mēs ar māti metāmies uz verandu, lai redzētu, kas noticis. Ieskrējuši gaitenī, ieraudzījām manu veco un Skaistuli. Viņi stumdīja un grūs-stīja milzīgu, smagu kasti, kas bija nokrāsota spilgti sarkanā krāsā kā preču vagoni. Uz vāka tai bija liels dzelzs ritenis. Kaste bija gandrīz tikpat liela un tikpat ērmīga kā veclaiku leijerkaste. Skaistulis to spēcīgi pagrūda, kaste izspriedās pa durvīm un tik smagi iezvēlās viesistabā, ka gleznas pie sienām sakustējās. Arī mēs ar māti spiedāmies durvīs. Bet mans vecais stāvēja blakus lielajai, sarkanajai kastei, laiku pa laikam pa to paplikšķinādams, un elsa gluži kā suns, kas visu rītu dzenājis zaķus.

— Ko tas nozīmē, Moris? — Māte vairākkārt apgāja apkārt kastei, velti mēģinādama kaut ko saprast.

— Nu, kā tev patīk, Marta? — pēc katra vārda atelsdamies, jautāja tēvs. Viņš atlaidās šūpuļkrēslā un ar sajūsmu lūkojās uz kasti. — Skaista taču, vai ne?

— Kur tu tādu dabūji, tēt? — es iejautājos, bet viņš, vēl arvien aplūkodams kasti, neklausījās mani.

Skaistulis staigaja apkārt kastei, ielūkojās spraugas, mēģinādams izpētīt, kas tajā atrodas.

— Vai tev kāds viņu uzdāvināja, Moris? — jautāja matē, atkāpdamās pie sienas, lai labak varētu to apskatīt. — Kur tu to ņēmi?

— Nopirku. Tikko pirms pusstundas noslēdzu darījumu. Aģents, kas tirgojas ar kastēm, šorīt brauca pilsētai cauri, un es vienu nopirku.

— Cik tad tu samaksāji? — nobažījusies jautāja māte.

— Piecdesmit centus iemaksāju uzreiz, bet pārējā summa palika uz nomaksu — piecdesmit centi nedēļā, — atbildēja mans vecais.

— Un cik nedēļas jāmaksā? — interesējās māte.

— Visu gadu, — atteica tēvs. — Tas nav dārgi. Ja tā labi padomā, tad par to nemaz nav vērts runāt. Gads paies, ka nebūs ko redzēt. Samaksāsim kā nieku!

— Bet kas tā ir par mašīnu? — jautāja matē. — Ko tu ar viņu darīsi?

— Tā ir presējamā mašīna. Presē papīrus. Ja sabāž iekšā, teiksim, vecas avīzes vai citus papīrus, sagriež labi krietni riteni, kas uz vāka, — no apakšas iznāk stingri sapresēts un ar stiepliti pārsiets sainis. Lielisks izgudrojums!

— Bet ko jūs darīsiet ar gatavo saini, kad tas iznāks no apakšas, mister Moris? — iejautājas Skaistulis.

— Pārdošu, protams, — atteica tēvs. — Tas pats aģents iebrauks šeit reizi nedēļā un atpirks

no manis sapresētos papīrus. Viņš paņems savus piecdesmit centus, bet pārējais paliks man.

— Lieliski! — Skaistulis atzina. — Tā tiešām ir noderīga manta!

— Bet kur tu ņemsi tik daudz papīra? — māte nerimās.

— Nieki, — iesaucās mans vecais. Par to mums galva nebūs jālauza. Veci papīri vienmēr mētājas apkart. Avīzes un citāda makulatūra. Pat ietinamo papīru mašīna labprāt ņems pretī. Katra papīra strēmele, ko vējš pa ielu atpūtīs, bus laba diezgan. Ta ir īsta zelta bedre, nevis mašīna!

Māte piegāja tuvāk kastei un palūkojās iekšā, pagrieza riteni un gāja uz durvīm.

— Te gan tā nestāvēs, — viņa sacīja. — Izvāc šo ērmu no manas labākās istabas, Moris Straup!

Tēvs metās viņai pakaļ.

— Bet, Marta, šeit viņai vispiemērotākā vieta. Tu taču negribēsi, ka es to iznesu sētā, lai rūsē un pūst? Tāda vērtīga mašīna!

— Izvāc tūlīt, jeb es likšu Skaistulim viņu saskaldīt malkā, — atteica māte, pa gaiteni iedama uz lieveņa pusi.

Mans vecais atgriezās un ilgi skatījās uz mašīnu, pārlaizdams roku pār gludajiem koka sāniem. Brīdi viņš klusēja, tad noliecās, stingri satvēra un pacēla to. Mēs ar Skaistuli palīdzējām no otras puses. Aiznesām presi no viesistabas uz verandu. Tēvs nolaida zemē savu galu, pēc tam arī mēs savējo.

— Lai stāv, — noteica tēvs. — Te viņa pasargāta no saules un no lietus.

Tad viņš atgrieza vajā riteni uz kastes vāka.

— Skaistuli, — viņš uzsauca, — nes šurp visus vecos papīrus, ko vien tu vari mājā sameklēt! Tūlīt sāksim.

Mēs ar Skaistuli izložņājām istabas, savākdami visus papīrus, ko vien varējām atrast. Kādā pieliekamajā mētājās vesela kaudze vecu avīžu. Es tās iznesu, un tēvs viņas sagāza piltuvē. Skaistulis kaut kur bija uzgājis ietinamo papīru un atgriezās ar pilnu klēpi. Mans vecais arī to visu sablīvēja mašīnā.

— īsā laiciņā savas simts mārciņas papīra būsim sasaiņojuši, — sacīja tēvs. — Bet katra nākošā paka dos jau tīru peļņu. Mums būs tik daudz naudas, ka nezināsim, kur likt. Kad nākošajā nedēļā aģents atkal iebrauks Sikamorā, katrā ziņā vajadzēs nopirkt vēl trīs vai četras tādas mašīnas, jo mums ir tik daudz papīra, ka ar vienu netiksim galā. Neilgā laikā sarausīsim tādu naudu, ka daļu vajadzēs noguldīt bankā. Tīri kauns, ka es agrāk nezināju, kā var tikt pie naudas. Sapresēšu tā pavairāk un tad likšos uz auss...

Viņš apklusa un pagrūda Skaistuli uz durvju pusi:

— Kusties ātrāk un savāc visus nevajadzīgos papīrus!

Skaistulis iegāja atpakaļ mājā, pārmeklēja kumodes un pieliekamos, paskatījās pat aiz mazgājamā galda. Es viesistabā uz galda atradu dažus vecus žurnālus un aiznesu tos tēvam.

— Labi, labi, dēliņ, — viņš teica. — Veci žurnāli ir tikpat nederīgi kā vecas avīzes, bet sver krietni vairāk. Ej sadabū vēl un stiep tik šurp!

Kad pēc brīža es atgriezos ar otru žurnālu klēpi, mans vecais paziņoja, ka tagad pietiekot ari otrajam sainim. Tēvs nometa gatavo saini uz grīdas un pavēlēja Skaistulim uzlikt to uz pirmā.

Mēs pastrādājām vēl stundu, un verandas kaktā jau gulēja trīs sapresētā papīra saiņi. Kad Skaistulis paziņoja, ka mājā vairs nav ne kripatiņas papīra, mans vecais teica, ka iešot lūkot pats. Tēvs ilgi bija prom un, kad viņš beidzot atgriezās, tas atnesa pilnu klēpi pusbībelīšu, ko māte bija iegādājusies savai svētdienas skolas klasei. Grāmatiņām bija kalikona vāki, un mēs tos noplēsām, jo mans vecais sacīja, ka neesot godīgi kopā ar papīriem presēt lupatas. Pēc tam viņš atkal rakņājās pa istabām un atnesa vairākas vēstuļu paciņas, kas bija glīti pārsietas ar lentītēm. Lentītes viņš norāva un vēstules sabāza piltuvē. Kad arī tās bija sapresētas, tuvojās jau pusdienas laiks, un tēvs sacīja, ka tagad varot kādu stundiņu atpūsties.

Pēc pusdienas mēs atkal ķērāmies pie darba. Vairākkārt apstaigājām māju, bet neatradām vairs neko, kas būtu izgatavots no papīra, izņemot vecas tapetes kādā istabā. Mans vecais pa^ vēlēja tapetes no sienām noplēst, jo tās esot pārāk neglītas un tikai bojājot izskatu. Pēc tam viņš mūs ar Skaistuli aizsūtīja pie misis Praisas palūgt, vai arī viņai mājās nav nevajadzīgi papīri. Mēs gājām pie viņas pa divi lāgi. Beigu beigās bijām ļoti noguruši, un tēvs nolēma, ka šai dienai pietiks. Apsēdāmies uz verandas kāpnēm un pārskaitījām saiņus, kas bija sakrauti kaktā. To sanāca veseli septiņi. Tēvs sacīja, ka

sākums esot labs un, ja mēs tapat turpināšot, tad drīz vien kļūšot paši bagātākie vīri pilsētā.

Tā mēs sēdējām ilgi, domādami par sapresētajiem papīriem, un mans vecais teica, ka rīt mums jāceļas agrāk, lai līdz vakaram septiņu saiņu vietā varētu uztaisīt visus divpadsmit. Pēc brītiņa ari māte iznāca uz lieveņa un ieraudzīja sakrauto saiņu kaudzi.

Mans vecais pagriezās pret māti, gaidīdams, ka arī viņa uzslavēs mūs par pirmās dienas sasniegumiem.

— Kur tu ņēmi tik daudz papīra, Moris? — māte jautāja, pieiedama tuvāk un pataustīdama saiņus.

— Tepat pa māju savācām, Marta, — tēvs atbildēja. — Tagad esam tikuši vaļā no visiem veciem papīriem, kas mētājas pa kājām. Visi kakti ar tiem bija piebāzti, tā vien raugi, ka neieperinās žurkas ... Labi, ka es nopirku mašīnu. Tagad maja kļuvusi krietni tīrāka.

Māte pabakstīja ar pirkstu saini un kaut ko izvilka. Tas bija žurnāls.

— Kas tad tas, Moris? — viņa pārsteigta iesaucās un izvilka vēl vienu žurnālu.

— Vai jūs saprotat ar, ko esat izdarījis, Moris Straup? Jūs esat paņēmis visas manas receptes un piegrieztnes, kuras es glabāju no pirmās mūsu laulības dienas.

— Bet tās taču ir tik vecas, ka vairs nav neko vērtas, — iebilda tēvs.

Skaistulis kāpās uz durvīm. Māte atskatījās.

— Skaistuli, atraisi saiņus, — viņa pavēlēja. — Es gribu redzēt, ko jūs vēl man esat pievākuši. Dari, ko tev liek, Skaistuli!

— Bet Marta, — tēvs mēģināja aizstāvēties.

— Mamrn, kāpēc tad vecās avīzes un žurnālus nevarētu pārdot? — es jautāju.

— Tu, Viljam, pievaldi mēli! — māte man uzsauca. —r Atradies aizstāvis!

Skaistulis atraisīja virsējo saini, un pusbībelī-tes kopa ar žurnāliem izbira uz grīdas. Māte noliecās un pacēla vienu no grāmatiņām.

— Debestiņ! — viņa iekliedzas. — Tas taču svētdienas skolas jaunās pusblbelites, kuram mēs naudu savācām. Un nabaga ļautiņi domāja, ka pie manis tās var mierīgi atstāt. Te nu tās ir!

Māte atkal parakņājās papīru un žurnālu kaudzē uz grīdas. Tad sāka plucināt otru saini. Viņa norāva stiepli, pirms Skaistulis paguva piesteigties palīgā.

— Kas tad tas, Moris! — mātes balss ieskanējās jau pavisam draudīgi, kad viņa kada saini ieraudzīja vienu no vēstulēm, kuras mēs bijām atraduši un sapresējuši.

— Veci papīri, ko es atradu pieliekamajā, — tēvs atbildēja. — Agrāk vai vēlāk žurkas un peles tos būtu sagrauzušas.

Mātes seju pārklāja sārtums, un viņa smagi atslīga krēsla. Kādu brīdi viņa nevarēja pat parunāt, tad pasauca Skaistuli.

— Skaistuli, — viņa teica, kodīdama lūpas un slaucīdama acis priekšauta stūrī, — tūlīt atraisi šo te saini!

Skaistulis pārlēca pāri papīru kaudzei uz grīdas un norāva stiepli. Pie mātes kājām pajuka vēstules. Viņa noliecās un pacēla veselu sauju. Ieskatījusies pirmajā, kas viņai gadījās pie rokas, māte spalgi iekliedzās.

*— Kas tev noticis, Marta? — Tēvs neizpratnē viņai tuvojās.

— Manas vēstules! — Māte teica, spiezdama priekšauta stūri pie acīm. — Visas manu kādreizējo pielūdzēju mīlestības vēstules, kuras es tā glabāju! Un ari tavas vēstules, Moris! Paskaties, ko tu ar tām esi izdarījis!

— Bet tās taču ir pavisam vecas, Marta, — tēvs iebilda. — Es tev kurā katrā laikā jaunas uzrakstīšu, ja vien tu gribēsi.

— Jaunas man nav vajadzīgas, — kliedza matē. — Es gribu saglabāt vecās!

Matē sāka raudāt tik gauži un izmisīgi, ka tēvs vairs neatskārta, kā viņu nomierināt. Viņš staigāja pa verandu turp un atpakaļ.

Māte noliecās un uzlasīja no grīdas pilnu priekšautu vēstuļu.

— Es tev uzrakstīšu vēl, Marta, — solīja tēvs.

Māte piecēlās.

— Ja tavas vēstules tev tik vienaldzīgas, — viņa teica, — tad vismaz nebūtu aizticis tās, ko vecie pielūdzēji man rakstījuši.

Ar vēstulēm priekšauta viņa ieskrēja istabā un skaļi aizcirta durvis.

Mans vecais staigāja šurp un turp starp izsvaidītajiem papīriem un pusbībelītēm, pasperdams tos ar kāju. Brīdi viņš klusēja, tad piegāja pie presējamās mašīnas un abām rokām noglaudīja tās līdzenos sānus.

— Gluži par neko paputēja mūsu papīri, dēliņ, — viņš teica. — Muļķīgi gan, ka māte tik ļoti uztraucas par kaut kādām vecām vēstulēm. Nākamajā nedēļā atbrauktu aģents un mes butu dabūjuši brangu naudiņu!

II KĀ MĒS IZPALĪDZĒJĀM SLUDINĀTĀJAM HAUŠO

Kad es pārnācu no skolas, uz verandas kāpnēm stāvēja sludinātājs Haušo un runājās ar manu veco. Sākumā es tam nekādu vērību nepiegriezu, jo sludinātājs bieži mēdza iegriezties mūsmājās un allaž centās pierunāt manu veco atnākt svētdien uz baznīcu. Taču tēvs mū-

žīgi prata atrunāties, parasti aizbildinādamies ar to, ka ēzelienei Idai esot vēdergraizes un viņu nedrīkstot atstāt vienu, kamēr tā atlabst, vai arī ar to, ka mistera Džonsona cūkas klaiņojot apkārt bez uzraudzības un viņam, tēvam, jāsēžot mājās un jāuzmanot, lai tās neizrakņātu dārzu. Un es domāju, ka arī tagad viņi tielējas par to pašu. Apstājos pie kāpnēm, lai noklausītos, kādu gan iemeslu tēvs izgudros šoreiz, un pēkšņi dzirdu, — sludinātājs Haušo saka tēvam, ka universālistu baznīcas zvaniķis nēģeris Džefs Deviss Flečers uz dažām dienām aizbraucis pie sava sasirgušā radinieka kaimiņu apgabalā un nav neviena, kas varētu pildīt zvaniķa pienākumus Suzijas Singas un pastnieka vietnieka Hu-berta Villija kāzās, kas notiks šodien pēcpusdienā. Mans vecais noklausījās, ko Haušo viņam saka, bet neizrādīja ne mazāko vēlēšanos uzņemties zvanīšanu.

— Zināt ko, mister Straup, — sacīja sludinātājs Haušo, kad jau labu brīdi velti bija gaidījis kādu vārdu no tēva. — Ja jūs apņemtos šodien zvanīt pa laulību laiku, jūs varētu nenākt uz dievkalpojumiem līdz pašām gada beigām. Nu kā, mister Straup, vai tas nebūtu labi?

— Daudz labāk būtu, ja jūs apsolītu neuzbāzties ar savu baznīcu ne tikai šogad, bet liktu man mieru uz visiem laikiem, — tēvs viņam atbildēja.

— Jūs prasāt pārāk daudz no manis, mister Straup, — gausi teica sludinātājs Haušo. — Mans pienākums ir raudzīties, lai jaudis apmeklētu baznīcu.

— Ja jau jums tāds posts ar zvaniķi, — mans vecais teica, — iedomājieties, ka es esmu baptists vai metodists, un nelieciet man nākt uz universālistu baznīcu klausīties jūsu sprediķus. Man ir pašam sava reliģija, un tā man ir laba diezgan. Saklausīšos sprediķus jūsu baznīcā, un mani vairs neapmierinās mana paša reliģija. Vai jūs patiesi gribat, lai jūsu dēļ atsakos no savas ticības?

Sludinātājs Haušo ilgi stāvēja, atbalstījies pret sienu, it kā viņš būtu pārguris, un domāja. Bet tēvs sēdēja uz margām, kā sēdējis, un gaidīja, ko viņš būs izdomājis.

— Nestrīdēsimies šodien par reliģiju, mister Straup, — beidzot sacīja sludinātājs Haušo. — Esmu jau pavisam nomocījies, bet pēc pusstundas jāsāk laulību ceremonija. Citu zvaniķi sameklēt tagad par vēlu, un, ja jūs nepiekrītat, es esmu ķezā.

Mans vecais nolēca no margām un devas uz pagalmu. Sludinātājs tikko spēja viņam sekot.

— Lai notiek, izpalīdzēšu ar, — tēvs beidzot piekāpās. — Vēl neviens nav varējis man pārmest, ka grūtā brīdī es kādam būtu liedzis palīdzību.

— Lieliski! — smaidīdams teica sludinātājs un apveltīja tēvu ar starojošu skatienu. — Es zināju, ka uz jums vienmēr var paļauties, mister Straup!

Viņš nopurināja putekļus no apģērba un sakārtoja kaklasaiti.

— Nekas īpašs jums nebūs jādara, — viņš turpināja. — Jāievēro tikai viens: zvaniet, tiklīdz es sākšu laulību ceremoniju, un nebeidziet, iekāms jaunais pāris nav izgājis no baznīcas un pazudis jūsu skatienam. Tas taču nebūs grūti, vai ne, mister Straup?

— Nav nekā vienkāršāka, — atteica mans vecais. — Tur jau nav ko darīt.

Sludinātājs Haušo nogriezās uz vārtu pusi.

— Un tagad man jāsteidzas uz baznīcu, — viņš norūpējies teica. — Tieši pēc divdesmit minūtēm sāksies laulības. Saposieties un tūlīt nāciet šurp, mister Straup. Es jūs gaidīšu priekštelpā pie zvana auklas.

Sludinātājs Haušo pagriezās un steidzīgi aiz-soļoja uz baznīcu, kas atradās trīs kvartālus tālāk. Mans vecais devās uz māju.

— Ejam, dēls, — tēvs teica, plaši atvēzēdams rokas. — Jāsagatavojas kāzām. Tu man palīdzēsi zvanīt. Ejam!

Devāmies pa kāpnēm augšup. Mēs iegājām iekšā, tēvs iebāza galvu mazgājamā bļodā un gludi sasukāja matus. Ar to arī gatavošanās beidzās, un mēs varējām doties ceļā.

— Vai tu man arī ļausi pazvanīt, tēt? — es jautāju, teciņus iedams viņam blakus, lai neatpaliktu.

— Kad aiziesim, tad redzēsim, dēliņ, — viņš man atteica. — Ja tev tas būs pa spēkam, atļaušu.

Ļaudis jau sāka pulcēties. Mēs tos panācām un aizgājām tiem garām, jo vajadzēja steig-

ties, lai nenokavētu zvanīšanu. Pie baznīcas ieejas stāvēja ļaužu pūlis, bet mans vecais tikai pamāja viņiem ar roku, un mēs iesteidzāmies priekštelpā.

Sludinātājs Haušo, kā bija norunāts, jau stāvēja pie zvana virves. Viņš bija tā uztraucies, ka tas arī bija vienīgais, ko viņš tobrīd spēja darīt. Mūs ieraudzījis, viņš sāka staigāt šurp un turp, ik uz soļa ieskatīdamies pulkstenī.

— Šīs ir ļoti svarīgas kāzas, mister Straup,— viņš skaļi čukstēja. — Laulājas divu manas draudzes ievērojamāko ģimeņu pārstāvji. Es gribu darīt visu, lai laulības noritētu tik gludi kā vēl nekad, jo šim notikumam ir liela nozīme. Ar to pašu izbeigsies abu naidīgo dzimtu ķildas, kas arvien mulsinājušas manu draudzi.

— Varat būt mierīgs, — tēvs sacīja. — Dariet savu darbu un par zvanīšanu neraizējieties. Vai mazums esmu noņēmies ar zvanīšanu, kad strādāju skolā par sargu.

— Priecājos, mister Straup, — teica sludinātājs Haušo, ar kabatas drāniņu slaucīdams sviedrus. — Man tāda nasta novēlusies no pleciem! Tagad zinu, ka zvaniķa pienākumus esmu nodevis prasmīgās rokās.

Pa to laiku ļaudis viens pēc otra sanāca baznīcā. Iedūcās ērģeles. Drīz pa blakus durvīm iznāca arī Suzija Singa — kuplā baltā tērpā ar lielu ziedu klēpi rokās. Gandrīz tanī pašā laikā otras durvīs parādījās Huberts Villijs. Laulībām

vajadzēja sākties, un es teicu savam vecajam, ka tūlīt būs jāķeras pie zvana. Sludinātājs Haušo skrēja šurp pa eju starp soliem, visu laiku skatīdamies pulkstenī un gandrīz paklup-dams pār kājām, kas bija izstieptas no solu apakšas.

— Viss kārtībā, mister Straup, — viņš aizsmakušā balsī čukstēja. — Tiklīdz es no kanceles paņemšu mazu, melnu grāmatiņu, jums jāsāk zvanīt.

Tēvs saprotoši pamāja ar galvu un satvēra smago, resno virvi, kas pa apa|u spraugu griestos bija nolaista no zvanu torņa.

— Turi labi cieši, dēliņ, — viņš man teica.

— Iešūpot mums vajadzēs abiem. Šis ir krietni lielāks par skolas zvanu.

Mēs mēģinājām satvert virvi, cik augstu vien iespējams. — Bet tagad, — tēvs piekodināja,

— skaties uz sludinātāju Haušo un pasaki man, kad vajadzēs sākt raustīt virvi.

Suzija Singa un Huberts Villijs nostājās pretī sludinātājam. Huberts bija sarkans kā biete, bet Suzijas seju es nevarēju saskatīt, jo viņa bija to paslēpusi puķēs. Sludinātājs Haušo pastiepa roku un paņēma to pašu melno, mazo grāmatiņu, par kuru viņš bija mums teicis.

— Nu ir laiks, tēt! — es čukstēju, cik skaji vien drīkstēju. — Viņš jau sāk!

Mēs spēcīgi raustījām virvi, līdz beidzot zvans iešūpojās. Tēvs man parādīja, ka sākumā ar visu spēku virve jāvelk uz leju, pēc tam tūlīt jāatlaiž un jāļauj tai pašai uzskriet pa spraugu līdz

griestiem. Pēc pieciem sešiem tādiem rāvieniem zvana mēle piesitās zvanam un virve, kā mēs to arī bijām gribējuši, brīvi slīdēja augšup un lejup.

Man likās dīvaini, ka zvans dun tik vienmuļi un stiepti, bet, paskatījies uz tēva apmierināto seju, nodomāju, ka tā tam jābūt. Te es nejauši palūkojos leja un ieraudzīju, ka sludinātājs Haušo māj ķesterim un čukst viņam kaut ko. Baznīcēni sāka grozīties solos un skatījās uz mums tā, it kā mēs būtu izdarījuši kaut ko aplamu. Pa eju uz mūsu pusi skrēja ķesteris un, pieliecies tēvam pie auss, kaut ko čukstēja.

Mans vecais tikai papurināja galvu un turpināja zvanīt tāpat, kā bijām iesākuši. Ķesteris steidzās atpakaļ pie sludinātāja, kura priekšā stāvēja Suzija un Huberts. Sludinātājs Haušo jau vairs nelasīja no mazās, melnās grāmatiņas, un, tiklīdz ķesteris viņam pieliecās pie auss, viņš nolika grāmatiņu uz kanceles un skriešus metās pa eju pie mums.

— Mister Straup, — viņš sauca pilnā balsi. — Beidziet dauzīt zvanu!

— Ko jūs sakāt? — tēvs jautāja. Mēs vēl arvien raustījām virvi un ļāvām tai uzskriet līdz pašiem griestiem. — Es zvanu tā, kā jus man likāt. Kas tur ļauns?

— Kas ļauns! — atkārtoja sludinātājs Haušo, pabāzdams pirkstu aiz apkakles un atraudams to vaļīgāk. — Vai tad jūs nedzirdat, kas par skāņām nāk no zvanu torņa? Ding-dong, ding-

dong ... Tagad jau visi baznīcēni pagriezās pret mums un rādīja ar rokām kaut kādas zīmes.

— Tie jau ir pulksteņa sitieni. Tā zvana tikai bērēs. Tūlīt pārtrauciet šos ding-dong!

— Ko tad jūs galu galā gribat? — mans vecais jautāja. — Tā es vienmēr zvanīju, kad strādāju skolā par sargu. Un neviens man nepārmeta, ka es būtu zvanu dauzījis.

— Vai tad var salīdzināt skolas zvanu ar šo, mister Straup, — sacīja sludinātājs Haušo.

— Tie ir pavisam dažāda lieluma. Skolas zvanu jūs varat purināt, kā gribat — tā pati skaņa vien būs. Beidziet taču reiz! Ļaudis ir tuvu asarām. Kāzās nedrīkst būt tāds noskaņojums!

— Kā tad lai es zvanu? — jautāja tēvs.

— Ding-ling-ding-ling ...

— Ding-ling-ding-ling? Kas tad tas? brīnījās mans vecais.

Sludinātājs Haušo pagriezās un pameta skatienu uz ļaudīm. Suzija un Huberts vēl arvien stāvēja pie kanceles, gaidīdami, kad sludinātājs pabeigs laulību ceremoniju, taču līgava izskatījās tā, it kā viņa taisītos krist ģībonī, bet, spriežot pēc Huberta sejas, varēja domāt, ka viņš gatavs izlēkt pa krāsaino baznīcas logu uz ielas.

— Vai tiešām jūs nekad neesat tā zvanījis? — jautāja sludinātājs Haušo.

— Ne tikai zvanījis, bet pat dzirdējis neesmu par tādu zvanīšanu, — atbildēja mans vecais.

— Tas skan tā: ding-ling-ding-ling, — sacīja sludinātājs.

— Ding-ling-ding-ling? — pārjautāja tēvs, vel arvien raustīdams virvi. — Pirmo reizi mūža dzirdu kaut ko tādu.

— Labi, mister Straup, — sludinātājs Haušo viņu pārtrauca. — Tikai izbeidziet šo briesmīgo dauzīšanu. Vai jūs neredzat, ka visi tūlīt sāks raudāt!

— Es taču uzreiz nevaru iemācīties, — atbildēja tēvs. — Vajag iemanīties. Šodien es zvanīšu pa vecam. Nākošo reizi pamēģināšu pēc jūsu prāta.

Sludinātājs Haušo izstiepa roku, lai saturētu virvi, bet šajā brīdi Suzijas Singas brālis Jūlijs metās pie Huberta Vil lija, sagrāba to un pa sān-durvīm izvilka kapsētā, kliegdams, ka pie visa notikušā vainojams vienīgi Huberts, ka viņš pavēlējis tā zvanīt. Pirms vēl kāds pamanījās izskriet viņiem pakaļ, Jūlijs uzklupa Hubertam, un starp krustiem un pieminekļiem gāja vaļā kautiņš. Huberta deguns jau asiņoja, bet Jūlija biksēm bija izplēsts liels caurums. Viņš bija paklupis pār kādu dzelzs žogu ar uzrakstu: «Ieeja aizliegta».

Mans vecais pavēlēja man zvanīt, bet pats aizgāja palūkoties kautiņā. Arī sludinātājs Haušo reizē ar citiem izskrēja no baznīcas. Raustīju virvi tāpat, kā mēs to darījām no paša sākuma, un tagad jau es pavisam skaidri saklausīju, ka man iznāk gluži tāpat kā tēvocim Fle-čeram, kad viņš apzvana mirušos. Ding-dong, ding-dong... Pa šo laiku Jūlijs un Huberts jau bija viens otram krietni sadevuši. Neviens nemēģināja viņus nomierināt, uzskatīdami, ka labā-

kais ir ļaut viņiem izkauties, lai paši nomierinās, kad būs galīgi nokusuši. Bet es pēc tēva rīkojuma raustīju virvi un brīnījos, kā gan viens un tas pats zvans var skanēt tik dažādi, — ding-ling-ding-ling un — ding-dong. Pēkšņi man uzklupa sludinātājs Haušo un izrāva virvi no rokām. Zvana mele vēl pāris reizes nošūpojās, tad apklusa.

— Pietiek, Viljam, — sacīja sludinātājs un, saņēmis mani aiz apkakles, norāva lejup pa kāpnēm.

Aiz baznīcas stūra ieraudzīju savu veco. Tēvs stāvēja kā piekalts, pārsteigts par to, ka zvans apklusis.

— Kāpēc tu nezvani, dēls? — viņš man jautāja.

— Sludinātājs Haušo neļauj, — es teicu.

— Viņš mani izdzina.

— Izdzina?! — Mans vecais iedegās dusmās.

Iznāca sludinātājs Haušo un apstājās uz augšēja pakāpiena. Viņš izskatījās bezgala noguris.

— Klausieties, sludinātāj! — iesāka tēvs.

— Ja es reiz esmu uzņēmies zvanīšanu, tad es arī zvanīšu, kamēr vien turēšos uz kājām. Un tagad es eju un pildu savu darbu līdz galam, kā esmu solījis. Nav mana vaina, ja jums nepatīk, kā es zvanu.

— Nē, nē, to jūs nedarīsiet! — sacīja sludinātājs Haušo, aizstādamies mums ceļā. — Jau ta laulības izjauktas, un arī pie apkaunojošā kau-

tina kapsētā jūs esat vainīgs. Jūs tā zvanījāt, ka Singu un Villiju ģimenes atjaunojušas savu veco strīdu. Es jūs zvanam vairs ne tuvumā nelaidīšu.

— Kas tad varēja zināt, ka jums vajadzīgi ding-ling-ding-ling un nevis ding-dong, ding-dong?

— Tas pašam jāsaprot! — atcirta sludinātājs Haušo, pagrūzdams manu veco nost no durvīm. — Ja jau cilvēks nespēj bēru zvanu atšķirt no kāzu zvana, tad tādam baznīcā nav vietas. — Arī ļaudis, kas bija sanākuši noskatīties kāzu svinībās, uzbruka manam vecajam par to, ka viņa dēļ atjaunojusies ķilda starp Singu un Villiju dzimtām. Miss Suzija, kas jau labu laiku bija raudājusi kora telpā, aizsteidzās uz māju, vēl arvien turēdama rokās lielo puķu pušķi. Hu-berts un Jūlijs bija kaut kur nozuduši — acīm redzot aizgājuši uz mājām nomazgāties.

— Vai jūs tiešām neesat apmierināts ar mani? — tēvs jautāja sludinātājam.

— Gluži pareizi, mister Straup, — tas atbildēja, tik spēcīgi grūzdams tēvu lejup pa kāpnēm, ka viņš tikko spēja noturēties kājās.

— Nu, tad nekad vairs nerādieties manās mājās un neaiciniet mani uz baznīcu jūsu sprediķus klausīties, — sacīja tēvs, pagriezdamies un sāniski izklupdams uz ielas. — Ja jums nepatīk, kā es zvanu, man nav vajadzīgi arī jūsu sprediķi.

Sludinātājs Haušo aizsteidzās uz priekštelpu. Viņš bija jau labā gabalā, kad manam vecajam kaut kas iešāvās prātā.

— Bet ko lai daru, ja mani neapmierinās mana reliģija un es gribēšu pāriet kādā citā ticībā? Es arī negribu palikt tukšā, kad pārējie saņems grēku piedošanu un uzlidos debesīs!

Sludinātājs Haušo pabaza galvu pa durvīm.

— Labāk jau iestājieties metodistos vai bap- j tistos, — viņš atbildēja. — Universālisti iztiks ] bez jums, mister Straup!

SKAISTULIS UN NEKRIETNĀS KAZAS

a tavs tēvs neizdara vienu muļķību, tad viņš katrā ziņā pastrādā citu, — nogurušā un bezcerīgā balsī sacīja māte. — Dažreiz liekas, ka man nebūs miera līdz pašam mūža galam.

Rokas lauzīdama, viņa staigāja pa pagalmu turp un atpakaļ, pūlēdamās izdomāt, ko nu lai dara.

Uz jumta gremodamas stāvēja kazas, kuras tēvs ar Skaistuli Braunu bija atdzinuši šurp no fermas, un skatījās lejā uz mums. Lielais āzis ar garo, balto bārdu uz mata līdzinājās mūsu

kaimiņam misteram Karteram, kas dzīvoja pāri

ielai.

— Ak kungs, ko nu lai es daru? — bažījās māte, vēl arvien staigādama šurp un turp. — Pie manis šodien notiks dāmu sapulce, bet uz jumta — kazas! Aiz kauna vai jānomirst!

Arī abas kazas staigāja pa jumtu gremodamas, bet viņu bārdas nebija tik garas kā āzim. Bez lielajām kazām tur atradās arī divi kazlēni. Kazlēni nebija vecāki par pāris mēnešiem un vismaz četrreiz mazāki nekā āzis, bet visi pieci kopā izskatījās kā milzīgs kazu bars.

— Viljam, pasaki Skaistulim, lai viņš aizskrien uz pilsētu un sameklē tēvu. Tā kā lai kazas būtu aizvāktas no jumta! — pavēlēja māte. Skaistulis strādāja virtuvē, un man atlika tikai pieiet pie durvīm un viņu pasaukt. Iznācis viņš apjautājās, ko mēs vēlamies.

— Vispirms, lūk, ko es gribu, Skaistuli Braun, — māte dusmīgi iesāka, — saki man, lūdzu, kādēļ tu atdzini kazas?

— Es tikai izdarīju to, ko misters Moriss man lika, tāpēc ka es vienmēr daru to, ko man liek misters Moriss un jūs, misis Marta, — atbildēja Skaistulis, mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Misters Moriss lika man atdzīt kazas, un es tās atdzinu. Kāpēc jūs rājat mani par to, ko misters Moriss liek man darīt, misis Marta?

— Kāpēc tu nepasacīji misteram Morisam, lai viņš vispirms aprunājas ar mani? — māte jautāja. — Par to tu nepadomāji, vai ne?

— Domāju gan, kundze, bet, kad es gribēju par to ieminēties misteram Morisam, misters

Moriss teica, lai es ejot pie velna, un tad es atdzinu kazas šurp, kā bija pavēlēts.

Māti tas saniknoja vēl vairāk. Paķērusi malkas pagali, viņa svieda ar to kazām, bet netrāpīja, un pagale grabēdama noslīdēja gar mājas sienu zemē.

— Tā kā tu man tūlīt sameklētu misteru Mo-risu, — viņa teica Skaistulim. — Saki, ka viņš man steidzīgi vajadzīgs. Ieej pie bārddziņa un apskaties veikalā un citās vietās, kur viņš mēdz slaistīties. Nerādies man acis, iekāms neesi viņu sameklējis, Skaistuli Braun! Un nenāc pie manis ar visādiem attaisnojumiem.

— Labi, kundze, misis Marta, — teica Skaistulis un aizskrēja meklēt tēvu.

Bet kazas mierīgi staigāja pa jumtu, reizēm palūkodamās gan uz mums ar māti, gan uz ielu. No malkas grēdām lecot uz nojumi, no turienes uz virtuves jumtu, viņas beidzot bija nonākušas līdz mājas jumtam.

Kazas atradās apmēram divarpus stāvu augstumā, un bija interesanti noskatīties, kā āzis, divas lielās kazas un abi kazlēni visi rindā pastaigājās pa jumta kori.

Pēc brīža viņas apstājās un skatījās sētā. Baltais āzis ilgi gremoja un kustināja savu bārdu, it kā ņirgādamies par mums.

Māte atkal meklēja pagali, bet bija pārāk sadusmota, lai varētu atrast piemērotu sviežamo un tikai padraudēja ar dūri kazu baram. Tad viņa ieskrēja istabā.

Es vēl brītiņu pasēdēju uz lieveņa, bet te jau māte atkal bija klāt un uzrāva mani kājās.

— Ej tūlīt uz ielas un gaidi tēvu! Tiklīdz tu ieraudzīsi viņu, skrien pie manis. Kuru katru brīdi var ierasties manas viešņas.

Es apskrēju apkārt mājai un nostājos pie vārtiņiem, — no turienes varēja pārredzēt ielu. Man nenācās gaidīt ilgi, drīz vien izdzirdu tēva un Skaistuļa balsis. Viņi steidzīgi tuvojās.

— Kas noticis, dēliņ? — paskatīdamies augšup uz kazām, jautāja tēvs. — Kas jums te lēcies?

— Māte pavēlēja nodzīt kazas no jumta, kamēr dāmas vēl nav ieradušās uz sapulci, — es atbildēju.

— Tīrie sīkumi, — atteica tēvs un skriešus metās ap māju pagalmā. — Panāc šurp, Skaistuli, nu kusties taču žiglāk!

— Vai jūs to sakāt man, mister Moris? — jautāja Skaistulis. Viņš nevarēja ātri paiet un vienmēr aizbildinājās ar to, ka viņam sāpot locītavas. Kad vajadzēja steigties, Skaistulis gāja teciņus.

— Ātrāk, Skaistuli! — tēvs viņam uzsauca. — Un beidz kunkstēt!

Mēs ieskrējām pagalmā, un tēvs, ne vārda neteikdams, sāka vērot kazas. Viņš mīlēja kazas ne mazāk par mani un pavēlēja tās pārdzīt mājās tikai tāpēc, lai katru dienu varētu par viņām papriecāties. Kad kazas atradās fermā, mēs dažkārt tās neredzējām pat veselu nedēļu, jo fermu apmeklējām reti.

Kazas vairs nestaigāja augšup un lejup pa jumtu, bet apstājušās skatījās zemē, it kā gaidīdamas, ko mēs ar viņām darīsim.

— Skaistuli, — sacija tēvs, — aizej atnes trepes un pieslien pie lieveņa.

Skaistulis sadabūja kāpnes un novietoja, kā tēvs bija teicis.

— Un ko darīsim tālāk, mister Moris? — viņš jautāja.

— Kāp augšā un nodzen viņas no jumta!

Skaistulis paskatījās uz lielo, balto āzi un

sāka nedroši mīņāties.

— Man mazliet bail no lielā āža, mister Moris, — viņš sacīja. — Savu mūžu neesmu redzējis tik briesmīgus ragus. Es labāk nekāpšu. Man šodien visu dienu sāp locītavas. Es nemaz nejūtos labi.

— Nestrīdies ar mani, Skaistuli! — viņu pārtrauca tēvs. — Kāp tik augšā, kad tev liek. Nekas tavām locītavām nenotiks.

Piestiprinādama baltu, iestērķelētu apkaklīti savam svētdienas tērpam, kuru viņa mēdza apģērbt, kad sanāca viesi, uz lieveņa iznāca māte. Apstājusies pie kāpnēm, viņa lūkojās uz mums.

— Neuztraucies, Marta, — tēvs steidzīgi sacīja, — mēs ar Skaistuli viņas vienā rāvienā notrieksim lejā.

— Jā, pasteidzieties gan, — māte lūdza. — Nepieredzēts kauns! Kuru katru brīdi var ierasties dāmas. Ko ļaudis teiks, ieraudzīdami, ka uz manas mājas jumta ganās kazu bars.

— Nomierinies, Marta, — teica tēvs, — Skaistulis tūlīt uzkāps augšā.

Bet Skaistulis vēl arvien bailīgi mīņājās. Tēvs piegāja pie viņa un to iedunkoja.

— Kāp augšā, kad es tev saku, — viņš uzsauca, bīdīdams Skaistuli pie kāpnēm.

Skaistulis grozījās un dīdījās, lai iegutu laiku, gan saraustīdams bikses, gan aizpogādams, kreklu, taču beigu beigās viņam cits nekas neatlika kā tuvoties kāpnēm. Viņš uzrāpās augšā un uzlīda uz lieveņa jumta. Taču tūliņ kāpa atpakaļ zemē.

— Skaistuli Braun, — izskriedama pagalmā, sauca māte, — ja tu nenodzīsi kazas un nokāpsi no jumta, tad zini, ka nevienu dienu ilgāk es tevi vairs nebarošu. Ja tu neklausīsi misteram Morisam, vari iet, kurp acis rāda un kaut vai badā nomirt.

— Misis Marta, man atkal pēkšņi briesmīgi iesāpējās locītavas.

— Es tevi brīdināju, Skaistuli Braun, — māte piespēra kāju, — un savu vārdu es turu.

— Bet misis Marta, es ...

— Es tevi brīdināju, reiz par visām reizēm,— māte atkārtoja.

Skaistulis paskatījās uz kazām, tad uz māti lejā un uzlīda uz virtuves jumta. No turienes viņš atkal laiku pa laikam meta atpakaļ biklus skatienus. Acīm redzot viņam gribējās zināt, vai mēs vēl arvien viņu novērojam.

Pēkšņi māte saklausīja no ielas pazīstamas sieviešu balsis. Saruna bija dzirdama gandrīz vai pa veselu kvartālu. Padraudējusi ar pirkstu Skaistulim, viņa aizskrēja noslēgt parādes durvis, lai viešņas nevarētu pa tām ienākt. Viņa cerēja, ka dāmas apsēdīsies uz verandas kāpnēm un pagaidīs. Citādi viņas caur istabu varēja ienākt sētā un ieraudzīt, kas pie mums notiek.

Mēs ar tēvu apsēdāmies uz malkas grēdas un vērojām Skaistuli. Viņš jau bija uzrāpies virtuves jumta paša gala un, neveikli iepleties, turējās pie kores šindeļiem. No lejas raugoties, viņš izskatījās pavisam mazs.

— Par visām lietām — neievaino kazas! — kliedza viņam tēvs. — Un uzmani, lai mazie kazlēni nenoveļas zemē. Es tev novilkšu ādu pār acīm, ja ar kazām kaut kas notiks.

— Dzirdu, mister Moris! — Skaistulis atkliedza. — Bet man jums jāsaka, ka tik slidenu jumtu es vēl nekad neesmu redzējis. Es cenšos, cik varu. Tikai es baidos nokrist. Lejā ir ļoti ciets ... Man bail pat elpot, mister Moris ...

Lai iegūtu laiku, viņš brītiņu nogaidīja, vai tēvs ko nesacīs. Tad, sapratis, ka atbildes nebūs, parāpās pa virtuves jumtu mazu gabaliņu uz priekšu un, vēlreiz palūkojies lejup, aizvēra acis un novērsās.

— Skaties, lai kazām nekas nenotiktu! — atkal kliedza tēvs.

— Jā, ser, mister Moris, — Skaistuļa balss skanēja kā no liela tāluma. — Es ļoti cenšos.

Sasniedzis mājas jumta malu, viņš uzrāpās uz tās. Pusceļš tagad bija paveikts. Skaistulis līda tālāk, līdz varēja ar pirkstiem ieķerties jumta korē. Nu viņam kļuva vieglāk, un, uzsēdies jāteniski uz kores, viņš ar visu spēku ieķērās šindeļos. Tālāk tikt vairs nebija grūti.

Kazas, no Skaistuļa glābdamās, pagājās uz jumta otru pusi. Tagad viņam vajadzēja aizlīst pa kori līdz galam, pagriezt kazas atpakaļ, nodzīt tās uz virtuves jumtu, no kurienes viņas varētu nolēkt uz lieveni, tad uz malkas šķūnīti un pēc tam pa malkas grēdām zemē.

Skaistulis bija ticis tikai līdz jumta vidum,

kad pēkšņi ieraudzīja, ka lielais āzis pats nolēmis doties lejā. Āzis gāja pirmais, viņam sekoja abas kazas un visbeidzot mazie kazlēni. Skaistulis to tūlīt pamanīja, viņš nenolaida acis no lielā āža, tāpēc ka tas bija noliecis galvu un viņa ragi slējās gaisā kā zibens novedēji.

— Āzīt, āzīt! — Skaistulis kliedza. — Lūdzu, pagaidi!

Āzis neklausīja. Apstājies piecu sešu soļu attālumā, viņš gremodams blenza Skaistulim tieši acīs. Kamēr viņi abi tā lūkojās viens otrā, izskrēja māte, laikam gribēdama paskatīties, vai kazas jau nodzītas.

Pēkšņi āzis palēcās. Zemu noliecis galvu un piespēris priekškājas, viņš metās Skaistulim virsū. Kaut gan Skaistulis laikā pamanīja draudošās briesmas, viņam nebija kur atkāpties. Atlika tikai pakrist zemē. Viņš pieplaka pie jumta un krampjaini ieķērās šindeļos.

— Sargies, Skaistuli! — redzēdams notiekošo, iekliedzās tēvs.

Pielēcis kājās, mans vecais sāka vicināt rokas, it kā atgaiņādams kazas, bet tas vairs nelīdzēja, un āzis ar visu spēku trieca savus ragus pret Skaistuli. Bija grūti paredzēt, kas notiks tālāk, jo pēc tam, kad āzis bija iebadījis Skaistulim, viņi abi kādu brīdi sastinga uz vietas kā divi kara kuģi pirms kaujas.

— Turies, Skaistuli! — tēvs viņam atkal kliedza.

Mēs redzējām, ka Skaistulis atmuguriski rāpjas pa jumta slīpumu lejup. Pusceļu viņš jau bija tā nošļūcis, kad pēkšņi sāka velties kūleniski. Nākošajā mirklī viņš jau lidoja zemē. Kur gan Skaistulis nokritīs? Smilšainais pagalms bija cieti nomīdīts. Tajā pusē, kur viņš krita, malkas grēdu nebija. Bet, pirms mēs spējām apjēgt, kas notiek, Skaistulis pazibēja gaisā, kā bulta izlidoja caur akas dēļiem un nozuda mūsu skatieniem.

— Debestiņ! — māte spalgi iekliedzās.

— Skaistulis pagalam!

Viņa sagrīļojās un nokrita bez samaņas. Tēvs steidzās viņu pacelt, tad, atstājis turpat zemē guļam, skrēja pie akas, lai paskatītos, kas noticis ar Skaistuli. Viss norisinājās tādā ātrumā, ka apdomāties nebija laika. Dēļi, kas klāja aku, noklaudzēja tā, it kā tiem būtu uzvēlies milzīgs divi simti mārciņu smags akmens bluķis.

Mēs ar tēvu drāzāmies pie akas, bet sākumā tur neko nevarējām saskatīt. Akā bija pavisam tumšs. Tēvs skaļi sauca Skaistuli, bet mums atsaucās tikai atbalss, kā gumijas bumba atsizdamās pret mūsu ausīm.

— Atbildi, Skaistuli! — vēlreiz sauca tēvs.

— Kur tu esi? — Pa šo laiku piecēlās arī māte un grīļodamās tuvojās mums. Viņa vēl nebija atjēgusies un streipuļoja gluži tāpat kā misters Endlijs Havards, kad viņš sestdienas vakaros atgriežas mājās. Viņai laikam reibonis vēl nebija pārgājis.

— Nabaga Skaistulis Brauns, — sacīja māte, atbalstīdamās pret grodiem, lai neiegāztos akā.

— Nabaga Skaistulis Brauns! Tik laba nēģera mums vēl nekad nav bijis! Nabaga Skaistulis!

Tēvs steidzīgi grieza vindu, lai ātrāk nolaistu lejā spaini.

— Klusē taču, Marta! — viņš sēca caur zobiem. — Vai tu neredzi, kā es steidzos, lai ātrāk padotu viņam lejā virvi ar spaini?

— Muļķa Skaistulis Brauns, — turpināja māte, neklausīdamās tēvā, un norausa asaras.

— Un es viņu allaž tā rāju, kad viņš vēl bija dzīvs. Nē, tāda nēģera mums nekad vēl nav bijis. Nabadziņš!

— Paliec taču reiz mierā, Marta! — tēvs viņai uzkliedza. — Vai tu neredzi, ka es strādāju!

Beidzot arī māte bija atžilbusi un varēja nostāvēt bez turēšanās. Noliekusies pār aku, viņa lūkojās lejup.

— Vai tu esi šeit, Skaistuli? — viņa kliedza akā.

Ilgi nebija nekādas atbildes. Mēs visi noliecāmies un lūkojāmies tumsā. Sākumā neredzējām neko, tad lejā pazibēja divi apaļi, balti plankumi. Likās, ka tie atrastos veselu jūdzi no mums. Tad tie sāka mirdzēt arvien spožāk — gluži kā kaķa acis tumšā naktī, kad uz tām krīt luktura gaisma.

— Vai tev tur netrūkst elpas, Skaistuli? — kliedza lejup tēvs.

— Elpas jau netrūkst, mister Moris, — atsaucas Skaistulis, — bet šausmīgi sāp locītavas.

— Blēņas! — sacīja tēvs. — Tavām locītavām nekas nenotiks. Bet vai saredzēt tu kaut ko vari?

— Galīgi nekā, — atsaucās Skaistulis.

— Esmu kaut kur ievēlies un kļuvis akls kā sikspārnis. Galīgi nekā neredzu.

— Tas ir tāpēc, ka tu esi akas dibenā, — tēvs viņam paskaidroja. — Arī cits tavā vietā tur nekā nesaredzētu!

— Ko tu neteiksi, akā! — iekliedzās Skaistulis. — Žēlīgais dievs, tāpēc man, mister Moris, apkārt ir tik daudz ūdens! Tā jau es domāju, ka nekādā lāga vietā neesmu nokļuvis. Kad jūs mani izvilksiet no šejienes, mister Moris?

— Turies pie spaiņa labi stingri, un es tevi tūlīt izvilkšu, — tēvs viņam atbildēja.

Skaistulis satvēra virvi un raustīja to tik ilgi. kamēr tēvs atkal noliecās pār aku.

— Mister Moris, lūdzu ser!

— Kas tev vēl vajadzīgs?

— Mister Moris, kad jūs mani izvilksiet, vai atkal nesūtīsiet uz jumta pēc kazām?

— Nē, — griezdams vindu, tēvs viņam atteica. — Lai viņas stāv tur, kamēr sagribēsies ēst, tad pašas nokāps zemē.

Mēs tā bijām nodarbināti ar Skaistuli, ka pavisam aizmirsām kazas. Māte paskatījās uz jumtu un atkal pakratīja dūri. Tagad kazas stāvēja uz pašas jumta malas un lūkojās lejup.

Āzis raudzījās mātei tieši acīs un pat gremot pārstāja. Tā viņi abi stāvēja labu brīdi, it kā izmēģinādami, cik ilgi varēs izturēt viens otra skatienu.

Te aiz mājas stūra parādījās piecpadsmit vai divdesmit dāmas, kuras bija ieradušās uz sapulci. Pabāzušas galvas, viņas lūkojās pagalmā. Atrazdamas parādes durvis noslēgtas, viešņas bija nolēmušas ienākt pa otru pusi un paskatīties, kas pie mums notiek. Viņas, pa ielu nākdamas, laikam bija ieraudzījušas kazas uz jumta un tagad dega nepacietībā uzzināt, kādēļ pagalmā sacelts tāds troksnis.

— Sakiet, dieva dēļ, kas te notiek, Marta

Straupa? — viena no viņām jautāja. — Savu mūžu neesmu redzējusi neko smieklīgāku par šīm kazām uz jumta!

Māte pagriezās un ieraudzīja savas viešņas. Ne vārda neteikdama, viņa rokām aizsedza seju, it kā gribēdama paslēpties. Tad viņa metās uz lieveni, ieskrēja mājā un ieslēdzās. Dāmas atgriezās pie parādes durvīm un ilgi klauvēja pie tām, bet, sapratušas, ka šodien māte viņas nepieņems, izgāja uz ielas. Laiku pa laikam atskatīdamās uz kazām, viņas smējās tik skaļi, ka, likās, varēja dzirdēt visā pilsētā.

IV MANS VECAIS UN SALMU ATRAITNE

Torit mans vecais piecēlās agrak ka citkārt un, nevienam neko nesacījis, izgaja no majas. Māte rosījās ar vejas mazgašanu un bija ta aizņemta, ka neiedomājās viņam neko pajautāt.

Parasti tādos gadījumos mans vecais mēdza sacīt, ka viņam jāsatiek kāds paziņa pilsētas viņā gala, vai ari aizbildinājās ar to, ka saņēmis kādu darbu tepat tuvumā. Ja māte torlt nebūtu tik ļoti nodarbināta, nezinu, kādu iemeslu viņš izdomātu šoreiz.

Viņš piecēlās agrāk par visiem un virtuvē pats sev pagatavoja brokastis. Es tikko paspēju apģērbties, kad Ida jau bija iejūgta un viņš, ielēcis ratos, izbrauca uz ielas.

— Tēt, paņem mani līdz! — es lūdzu, skriedams viņam blakus un stingri turēdamies pie ratu malas. — Ņem mani līdz!

— Citreiz, dēliņ, — viņš atteica, saraustīdams grožus un palaizdams Idu rikšos. — Ja tu vēlāk būsi man vajadzīgs, es atsūtīšu pēc tevis.

Viņš aizrībināja pa ielu un pazuda aiz stūra.

Kad es atgriezos mājās, māte kurināja plīti. Apsēdos pie galda un gaidīju, kad viņa dos man ēst, bet par tēvu es viņai neko neteicu. Man bija tik bēdīgi ap sirdi, ka tēvs ar Idu aizbraucis bez manis, ka pat runāt negribējās, pat ar māti ne. Sēdēju pie galda un klusēdams gaidīju.

Māte ātri paēda un aizsteidzās uz sētu, lai iekurtu uguni zem veļas katla.

Drīz pēc pusdienām pie mums iegriezās misis Singere, mūsu kaimiņiene, kura dzīvoja tepat aiz stūra. Es viņu ieraudzīju pirmais, jo visu dienu sēdēju uz lieveņa kāpnēm, gaidīdams savu veco.

Misis Singere pienāca tuvāk pie sola, uz kura māte mazgāja veļu. Kādu brīdi klusējusi, viņa pārliecās pār veļas kublu un jautāja, vai māte zinot, kur pašlaik atrodoties tēvs.

— Droši vien kaut kur ēnā snauž, — atteica māte, nepaceldama galvu no veļas mazgājamā dēļa, — ja vien nav bijis par slinku izkustēties no saules.

— Es nejokoju, Marta, — sacīja misis Singere, pienākdama mātei cieši klāt. — Es runāju ļoti nopietni.

Māte paskatījās apkārt un ieraudzīja mani.

— Ej iekšā, Viljam! — viņa īgni teica.

Es piecēlos un aizgāju līdz virtuves durvīm. Arī no šejienes visu varēja dzirdēt.

— Nu tad klausieties, Marta, — iesāka misis Singere un, vēl vairāk noliekusies pār veļas katlu, abām rokām atbalstījās pret tā malu.

— Es neesmu pļāpa un negribu, lai jūs mani par tādu turētu, bet es domāju, ka jums ir jā-zin patiesība.

— Ko tas nozīmē? — māte nesaprata.

— Misters Straups pašlaik atrodas pie misis Vezerbijas, — ātri sāka stāstīt misis Singere.

— Un viņi ir gluži vieni!

— Kas jums to teica? — māte izslējās.

— Es tikko gāju garām un pati savām acīm viņu tur redzēju, Marta, — turpināja misis Singere, — un uzskatu par savu pienākumu jums to pastāstīt.

Misis Vezerbija — jauna salmu atraitne, kura viena pati dzīvoja pilsētas nomalē. Pāris mēnešu pēc kāzām viņas vīrs kādā jaukā dienā aizlaidās un vairs nepārnāca.

— Kas Morisam Straupam tur meklējams? — māte pacēla balsi un runāja tā, it kā pie visa būtu vainojama misis Singere.

— To nu es jums nepateikšu, Marta, — misis Singere atkāpās dažus soļus. — Es tikai

izpildīju savu kristietes pienākumu un jus brīdināju.

Tad viņa aizsteidzas pa pagalmu un nogriezās aiz mājas. Matē atkal noliecās par ve|as baļļu un ņēmās berzt ar tādu sparu, ka ūdens šķīda uz visam pusēm. Taču pēc brīža viņa atliecās un, slaucīdama priekšauta rokas, tuvojās mājai.

— Viljam, — viņa sauca, — tūlīt ej istaba un paliec tur, kamēr es atgriezīšos! Klausi, ko es tev saku! Vai tu dzirdēji, Viljam?

— Jā, mamm, — es teicu, atkāpdamies uz durvīm.

Māte izsteidzās no pagalma un aizgāja pa ielu uz to pusi, kur atradās misis Vezerbijas māja. Salmu atraitne dzīvoja nepilnas jūdzes gājienā no mums.

Es paslēpos lievenī un nogaidīju, kamēr māte šķērso ielu, tad pāri pagalmam un caur mistera Džo Hemonda gruntsgabalu devos uz upi. Es zināju taisnāko ceļu uz misis Vezerbijas māju, jo mēs ar Skaistuli Braunu bieži te bijām gājuši trušu medībās. Skaistulis teica, ka katru mērķi vajagot sasniegt pa taisnāko ceļu — dzīvē tas varot labi noderet. Es ļoti nopriecājos, atcerēdamies taisno ceļu uz misis Vezerbijas māju, jo matē būtu noteikti mani pamanījusi, ja es sekotu viņai pa pēdām.

Skrēju visu ceļu, turēdamies upmalas vītolu enā, ka mēs ar Skaistuli mēdzam darīt, kad gājām uz trušiem. Pie misis Vezerbijas mājas es apstājos un lūkojos pēc tēva. Taču viņš nekur nebija redzams. Nebija ari misis Vezerbijas.

Tad es braslā pārbridu upi un pa celiņu tuvo-

jos mājai, slēpdamies aiz žoga, ko blīvi nosedza sausserža stigas. Līdz dārziņam vairs nebija tālu. Un te jau es tūlīt ieraudzīju arī mūsu Idu, kura bija piesieta pie dārza vārtiņiem. Viņa tur stāvēja un ar asti atgaiņāja mušas. Ezeliene mani acīm redzot pazina, jo pēkšņi saspicēja ausis.

Līdu gar žogu talak un pēkšņi ieraudzīju mati. Viņa skrēja šķērsām pa lauku, lēkdama pār kokvilnas stādu rindām.

Nu es izdzirdu arī misis Vezerbijas ķiķināšanu. Man pat nevajadzēja pacelties uz ceļiem, lai ieraudzītu savu veco. Misis Vezerbija likās galīgi zaudējusi galvu un ķiķināja gluži ka skolniece, kas uzzinājusi kādu noslēpumu. Sakumā es redzēju tikai viņas par lieveni pārkārtās kailas kājas. Pēc tam ieraudzīju ari savu veco. Viņš stāvēja blakus lievenim, uz kura gulēja misis Vezerbija un ar vistas spalvu kutināja viņas kailās kajas pirkstus. Misis Vezerbija iespurdzās ska|ak, un mans vecais no sajūsmas palēcās. Kurpes un zeķes atraitne bija novilkusi — tas mētājas turpat uz lieveņa.

Misis Vezerbija neizskatījās tik veca ka citas precētās sievietes, tāpēc ka vēl pavasari, neilgi pirms kazam, viņa apmeklēja pilsētas skolu un par salmu atraitni kļuva tikai pirms trim vai četriem mēnešiem. Gulēdama uz muguras, viņa visādi izlocījās un staipījās, šūpodama pār lieveņa malu pārkārtās kajas un tik nevaldāmi smiedamas un ķiķinādama, ka likās — viņai nupat, nupat būs gals klāt, ja mans vecais nebeigs viņu kutināt. Laiku pa laikam viņa iesmējās pilna kakla, un visjocīgākais bija tas, ka, izdzirdis

viņas ķiķināšanu, mans vecais lēkāja gluži kā ķengurs.

Skatīdamies uz misis Vezerbiju un savu veco, es pavisam biju aizmirsis par māti. Nejauši palūkojies pagalmā, ieraudzīju, ka viņa jau ir gluži tuvu. Māte steidzās tieši uz lieveni.

Tālākais norisinājās tādā ātrumā, ka grūti bija pat izsekot. Māte sagrāba manu veco aiz matiem, raustīja šurp un turp un beidzot nosvieda gar zemi kā maisu. Tad viņa satvēra misis Vezerbijas kailo kāju un iekoda pēdā. Misis Vezerbija iebrēcās tā, ka noskanēja visa Sika-mora.

Viņa pielēca sēdus, bet māte no jauna metās tai virsū, sagrāba aiz katūna kleitas un norāva to kā vecas tapetes no sienas. Salmu atraitne iebrēcās vēl skaļāk.

Tagad māte atkal pievērsās manam vecajam. Viņš sēdēja zemē un no pārbīļa nedrīkstēja pat kustēties.

— Ko tas nozīmē, Moris Straup? — māte kliedza.

— Bet, Marta, es taču gribēju tikai labu, atnācu palīdzēt nabaga atraitnei, — viņš taisnojās, uzlūkodams māti tādām acīm, kā viņš to mēdza darīt, kad bija līdz nāvei nobijies. — Nabaga atraitnei dārzi pavisam nolaisti. Es atbraucu ar Idu, lai varētu tos izvagot.

Māte strauji pagriezās un atkal sagrāba misis Vezerbiju, šoreiz ieķerdamās viņai matos.

— Domāju gan, Moris Straup! — Māte paskatījās lejup uz manu veco — Tu laikam gribi man iestāstīt, ka, kutinot salmu atraitnes kājas ar vistas spalvu, tu palīdzi viņai dārzu kopt!

— Ko nu tu, Marta, — mans vecais murmināja, šļūkdams pa zemi arvien tālāk no mātes.

— Es tā pavisam nebiju domājis. Es tikai ieraudzīju, ka viņai viss dārzs aizaudzis un gribēju palīdzēt nabaga atraitnei.

— Klusē, Moris Straupi — pārtrauca māte.

— Beigu beigās tu visu vainu uzvelsi Idai.

— Nu ko tu, Marta, — mans vecais mēģināja iebilst, šļūkdams arvien tālāk. — Tā nevar runāt. Viņa taču ir nabaga atraitne.

— Es pati zināšu, kā var un kā nevar runāt, — māte piespēra kāju. — Man caurām dienām jānopūlas, lai mēs visi nenomirtu badā, bet tu ar savu ēzeli dauzies pa pasauli, salmu atraitnēm dārzus vagodams! Un viņu kailās kājas ar vistas spalvām kutinādams! Jauki jauki, neko teikt!

Mans vecais atvēra muti, bet nepaspēja neko izteikt; māte pēkšņi palaida misis Vezerbiju un, neļaudama tēvam attapties, satvēra to aiz virsvalka jostas un ātri aizrāva projām, kur pie staba bija piesieta Ida. Ar vienu roku turēdama manu veco, ar otru viņa paņēma Idu aiz iemauktiem un pāri kokvilnas laukam devās uz mājām. Ida, laikam juzdama, ka kaut kas nav īsti kārtībā, paklausīgi rikšoja pakaļ mātei.

Es skriešus drāzos uz upi un sasniedzu māju tikai dažas minūtes ātrāk par viņiem.

Kad, vezdama Idu un manu veco, pagalmā ienāca māte, es, viņus aplūkodams, nevarēju novaldīt smieklus. Ida izskatījās tikpat nokaunējusies un samulsusi kā mans vecais.

Māte uzmeta acis lievenim un ieraudzīja mani.

— Beidz ņirgāties, Viljam, — viņa dusmīgi teica. — Neesi nemaz labāks par tēvu!

Tēvs paskatījās uz mani un pamirkšķināja ar labo aci, tad padevīgi un lēnprātīgi ka kucēns sekoja mātei stalli. Taču pie sliekšņa viņš noliecās un pacēla vistas spalvu. Kamēr māte sēja Idu, mans vecais veikli noslēpa savu atradumu dziji kabatā.

MĀTE VIESOJAS PIE KRUSTMĀTES BESIJAS

Māte piecēlās agri. Viņa pagatavoja mums brokastis un atstāja uz plīts, lai neizdzistu. Kad viņa kopā ar tēvoci Benu aizbrauca uz fermu paviesoties pie krustmātes Besijas, es jau biju pamodies, bet mans vecais vēl gulēja, segu pār galvu pārvilcis. Bet, tikko māte bija projām, viņš izbāza galvu no vatētās segas un jautāja man, vai māte pirms aizbraukšanas nav likusi mums kaut ko darīt. Es atbildēju, ka ne, jo viiia acīm redzot bija domājusi, ka mes vēl guļam.

Ģērbjoties tēvs sacīja, ka mums pašiem jātiek ar visu gala, kamēr vakara atgriezīsies matē. Viņa parasti apciemoja savu māsu reizi, labi, ja divas pa visu vasaru un apgalvoja, ka tā esot vienīga viņas atpūta un ka viņa labprāt aizbrauktu biežāk pie krustmātes Besijas, bet baidoties, ka mājās pa to laiku nenotiek kas ļauns.

— Nu mēs būsim paši vien, — teica mans vecais, — kaut vai vienu dienu. Reizem ir |oti patīkami but pēc iespējas tālāk no sieviešu sabiedrības.

Pec brokastīm viņš izgāja pagalma un nostiepās piesaulē. Rīts bija karsts, un pie debesim nevarēja manīt neviena mākonīša.

Tiešām varens laiciņš, — mans vecais pagriezās uz sāniem un palūkojās mani. — Laiciņš saulains, un visa pasaule mums vaļa. Cik žel, ka māte nevar biežāk ciemoties pie krustmātes Besijas! — Viņš piegāja pie sētas, atspiedās pret to un vēroja, kā zvirbuļi leka pa kāpostdarzu. Brītiņu tā pastāvējis, viņš pacēla akmeni un laida ar to zvirbuļu bara.

Brauksim zvejot, dēls, — viņš pagriežas pret mani. — Tagad pats labakais laiks. Ej iejūdz Idu.

Es ieskrēju stalli, izvedu Idu pagalma un saku ar skrāpi viņu tīrīt. Tēvs uzsauca, lai nosukājot ezelieni labi spožu un pēc tam iejūdzot ratos.

— Es tikai aizskriešu līdz veikalam, un tad brauksim, — viņš sacīja, — janopērk tabaka.

Ielīdis vistu kūtī, tēvs paņēma paris olu, lai iemainītu tas pret tabaku.

— Pacenties, pacenties dēliņ, lai spīd un laistas,— viņš teica, iziedams no pagalma. — Tādā jaukā dienā arī mušu Idai jabut skaistai.

Bet kas saraks tārpus, tet? — es jautaju.

Viņš brītiņu padomāja, tad teica, ka par to vajadzēšot parūpēties Skaistulim Braunam.

Mans vecais aizgāja, bet es pasaucu Skaistuli. Smaidīdams par visu seju, viņš pienāca pie staļļa.

- Es ļoti priecājos, ka misters Moriss sadomājis zvejot, — Skaistulis teica. — Es jau sen neesmu makšķerējis.

Viņš paņēma lāpstu un aizgaja aiz staļļa, kur zem persiešu ceriņiem zeme bija mitra. Nekavējoties Skaistulis ķeras pie darba.

Kamēr es judzu Idu, viņš jau bija saracis pilnu konservu kārbu ar tārpiem. Tēvu gaidīdami, mēs iesēdāmies ratos.

Jāgaida nebija ilgi, un tik steidzīgu es tēvu sen nebiju redzējis. Viņš gandrīz vai skrēja. Bet, kad es viņam gribēju padot grožus, viņš paņēma Idu aiz iemauktiem un piesēja pie žoga.

Kas noticis, tēt? — es brīnījos.

Par zvejošanu tagad nav ko domāt. Zveja pagaidīs. Mums ar steigu jāķeras pie cita darba.

Kāpēc? — es jautāju. — Kapec mēs nebrauksim zvejot?

Mister Moris, — sacīja Skaistulis, pieceldamies ratos stāvus. — Es saraku veselu konservu kārbu tārpu. Savu mūžu jūs nebūsiet redzējis tik treknus tārpus. Iznāks liels zaudējums, ja mēs neaizbrauksim uz upi un tos neizmantosim. Reti labi tārpi, mister Moris!...

Mans vecais devās uz pagalmu, mādams mums ar rokām un ar zīmēm aicinādams sekot. Mēs izrāpāmies no ratiem un gājām paskatīties, ko viņš tur darīs.

Iegājuši pagalmā, ieraudzījām, ka tēvs nometies rāpus un lien zem lieveņa. Man gribējās zināt, kas tēvam tur vajadzīgs, un arī es sekoju viņam.

— Ko tu te meklē, tēt? — es jautāju, — kas te ir zem mājas?

— Dzelzs lūžņi, dēliņ, — viņš atbildēja. Tad sāka ar pirkstiem rakņāties pa smiltīm un pēc brītiņa atrušināja kādu sarūsējušu dzelzs gabalu, kas atgādināja šujmašīnas riteni. — Daudz vēl tādu vecu lūžņu mētājas apkārt. Pēdējais laiks savākt. Pilsētā iebraucis kāds vīrs, kurš par labu naudu tos uzpērk. Par simts mārciņām lūžņu viņš maksā piecdesmit centu. Nevar laist garām tādu izdevību. Varbūt šis vīrs vairs nekad Sikamorā neiegriezīsies, un nauda aizies mums gar degunu. Tāpēc mazliet papūlēsimies un savāksim visu, kas mums ir.

Atskatījies es ieraudzīju, ka arī Skaistulis nometies četrrāpus un lien pie mums.

— Ko mēs šeit apakšā darīsim, mister Moris? — prašņāja Skaistulis.

— Meklēsim dzelzs lūžņus, — atteica tēvs. — Kusties žiglāk un nāc mums palīgā!

— Kāda jēga vākt vecus dzelžus, — iebilda Skaistulis. — Labāk būtu braukuši zvejot.

— Nepjāpā niekus Skaistuli! — Tēvs bija dusmīgs. — Tu man runāsi pretī? Dari, ko tev liek!

Kaut ko pie sevis murminādams, Skaistulis aizlīda pa mājas apakšu līdz pašam vidum. Laiku pa laikam viņš parakņājās pa smiltīm bet varēja redzēt, ka sevišķu prieku viņam tas nesagādā.

— Bet vai mēs brauksim zvejot, kad būsim salasījuši dzelžus? — es jautāju.

— Protams, dēliņ, — mans vecais atbildēja.

— Savāksim tikai dzelžus un pārdosim un, ja mēs, kā nākas, ķersimies pie darba, beigsim pavisam ātri. Zvejošanai vēl atliks laika diezgan, jo māte atgriezīsies tikai vēlu vakarā.

Mēs ātrākām vecas plīts daļas un riteņa stīpu. Visu to izvilkām ārā un sakrāvām kaudzē pie žoga. Arī malkas šķūnītī atradām dažādus dzelzs lūžņus, bet Skaistulis no patrepes izvilka vecu vanniņu. Mans vecais nezin kur bija izrāvis smagu dzelzs riteni, un arī to mēs nometām kaudzē.

Kad vēl pēc stundas no atkritumu kaudzes izlasījām visus Idas nodilušos pakavus, droši varēja teikt, ka pagalmā vairs nav palikusi neviena nepārmeklēta vietiņa.

Ap pusdienas laiku tēvs pārlaida skatienu savāktajiem lūžņiem.

— Es rēķināju, ka būs vairāk, — viņš teica.

— Labi, ja kopā sanāks ap divi vai trīs simti mārciņu, bet mums vajag ne mazāk par tūkstoti. Par tūkstoti uzpircējs maksā piecus dolārus.

— Varbūt labāk metīsim mieru, mister Moris, — Skaistulis iebilda, — mēs vēl varētu tikt uz upi.

— Nerunā muļķības, Skaistuli, — atcirta tēvs.

Ja es reiz esmu apņēmies nopelnīt naudu par lūžņiem, es to ari nopelnīšu. Strādā tik un nepļāpā!

Viņš mūs aizsūti ja vēlreiz pārmeklēt visus kaktus pagalmā, bet pats izgaja pa sānielu. Verandā mētājās sarūsējušas durvju eņģes, un mēs ar Skaistuli ari tas aiznesām uz lužņu kaudzi.

Mēs bijām apsēdušies atpūsties, kad pa dārza vārtiņiem iestreipuļoja mans vecais, apkrāvies ar dažādiem dzelžiem, — ūdenssūkņa rokturi, cirvi, diviem gludekļiem, čuguna katlu un citiem priekšmetiem. Visas šis lietas izskatījās daudz jaunākas par tam, ko mes atradam savā maja, un katls bija vel pavisam silts, it kā tikko būtu nocelts no uguns. Sagāzis to visu kaudze, mans vecais atkal nozuda aiz vārtiņiem.

Otrreiz viņš atnāca vēl vairāk apkrāvies. No liela smaguma viņam trīcēja ceļi, un tikai ar pulciņ viņš aizvilkās līdz lūžņu kaudzei. Šoreiz tēvs bija atstiepis veselu komplektu gluži jaunu atslēgu, kamīna stangas, krāsns kruķi un ved šādus tādus sīkumus.

- Es gribētu zināt, kur jus visu to atradat. mister Moris, — brīnījās Skaistulis. — Ari es loti cenšos, bet nevaru nekā tada sameklēt.

Tēvs neatbildēja, tikai slaucīja sviedrus.

Un ko mēs darīsim tagad, tēt? — es jautāju.

Pabrauc šurp Idu, dēliņ, — viņš sacīja.

Tūlīt visu šo mantu sakrausim ratos, es aizvedīšu un saņemšu naudu no uzpircēja. Domāju, ka būs vismaz tūkstoš mārciņu, ja ne

C>4

vairak. Es patiesībā uz tik lielu naudu nemaz necerēju.

Mēs ar Skaistuli piebraucām ratus pie lūžņu kaudzes un palīdzējām tēvam tos piekraut.

Kad vezums bija pilns, tēvs no spaiņa padzērās ūdeni, iekāpa ratos un satvēra grožus.

— Bet vai zvejot mēs šodien brauksim, mister Moris? — nenocietās Skaistulis.

— Es drīz būšu atpakaļ, — tēvs atteica un saraustīja grožus. — Saņemšu naudu un tūlīt atbraukšu.

Sēdēdami uz kāpnēm, mēs ar Skaistuli noskatījāmies, kā tēvs aizbrauc. Mēs sēdējām ilgi. Saule kāpa augstāk un augstāk. Beidzot Skaistulis iegāja istabā paskatīties pulkstenī. Saule bija jau tieši virs mūsu galvām. Mēs gaidījām vēl stundu, un tad aiz žoga pamanījām kustamies Idas garās ausis. Nolēcām no kāpnītēm un steidzāmies tēvam pretī. Uzsitis Idai ar grožiem, viņš iebrauca pagalmā.

— Vai tagad mēs brauksim zvejot, mister Moris? — uzplijās Skaistulis. — Tikai pasteigsimies, jo vēlāk zivis vairs nekodīsies!

Mans vecais izkāpa no ratiem, turēdams rokā gluži jaunus gumijas zābakus.

— Kad uzpircējs man iedeva četrus dolārus, — ierunājās tēvs, apskatīdams savu pirkumu, — es tūlīt atcerējos, ka Frenka Dana veikalā ir šie gumijas zābaki. Es jau sen tādus gribēju iegādāties. Brīnums, kā līdz šim esmu bez tiem izticis.

— Ko jūs ar tiem darīsiet, mister Moris? — jautāja Skaistulis.

— Ko darīšu? Valkāšu, ko tad citu, — atteica tēvs.

— Es gan neesmu redzējis, ka pie mums būtu tādi dubļi, lai pa tiem vajadzētu līdz ceļiem brist gumijas zābakos, — sacīja Skaistulis.

— Tu laikam nekad neesi ievērojis, kādi dubļi ir pēc lietus, — nepiekāpās tēvs.

— Bet dubļi nekad neturas vairāk par pusstundu, un tik ilgs laiks paies, kamēr jūs zābakus uzvilksiet vien un iziesiet ārā, mister Moris, — neatlaidās arī Skaistulis. — Labāk būtu gājuši zvejot. Vakarā atbrauks misis Marta, un otras tādas izdevības man nebūs veselu gadu. Cik gan zivju mēs nebūtu sazvejojuši pa to laiku, kamēr jūs zābaku dēļ noņēmāties ar visādiem lūžņiem!

— Apdomā, ko tu runā, — tēvs saskaitās. — Citādi var gadīties, ka es aizbraucu uz upi, bet tu paliec mājās.

— Nē, mister Moris, tā, lūdzu, nedariet, — nobijās Skaistulis. — Es neko sliktu neesmu teicis par jūsu zābakiem. Savu mūžu neesmu redzējis tik skaistus zābakus. Lietainā laikā cilvēks bez tiem ir pazudis. Es būtu ļoti priecīgs, ja man būtu tādi zābaki, es pat lepotos ar tiem

Piegājis pie akas, tēvs vēlreiz padzērās no spaiņa, tad atkal nostājās pie pajūga un uzlika roku uz ratu malas.

— Kur kārba ar tārpiem, dēliņ? — viņš jautāja.

Es atnesu tārpus, un mēs visi sasēdāmies ratos. Tēvs paņēma grožus un gribēja ar tiem uzšaut Idai, kad pa dārza vārtiņiem ieskrēja misis Fullere. Misis Fullere dzīvoja mums kaimiņos, pašā šķērsielas galā. Viņa bija atraitne un pārtika no tā, ka turēja pansionārus. Viņa bija gadus piecdesmit vai sešdesmit veca un vienmēr par kaut ko žēlojās.

— Vienu acumirkli, Moris Straup, — sauca misis Fullere, pieskriedama pie ratiem un izraudama tēvam grožus no rokām. Tēvs gribēja nolēkt zemē, bet viņa aizstājās tam ceļā.

— Kur ir visas tās lietas, ko jūs aiznesāt no mana lieveņa, Moris Straup? — jautāja misis Fullere. — Mājā nav ne pilītes ūdens, un kā lai es to dabūju, ja jūs esat aizvācis sūkņa rokturi.

— Jūs būsiet kaut ko sajaukusi, — brīnījās tēvs. — Jūs taču negribat sacīt, ka es zogu savu kaimiņu sūkņu rokturus?

— Viens no maniem īrniekiem redzēja, kā jūs ielavījāties manā pagalmā un aiznesāt veselu kaudzi mantu un sūkņu rokturi arī, Moris Straup, — ar pirkstu draudēdama tēvam, sacīja misis Fullere.

— Jūs paņēmāt manus gludekļus, stangas un krāsns kruķi — un droši vien aiznesāt vēl arī daudz ko citu. Ja jūs tūlīt man visu neatgādāsiet atpakaļ, es pasaukšu šerifu.

Skaistulis noslīdēja no ratiem un klusi aizlavījās uz malkas šķūnīti. Viņš jau atvēra šķūnīša durvis, kad mans vecais viņu pamanīja.

— Nāc atpakaļ Skaistuli Braun! — viņš uzsauca. Skaistulis sastinga kā pienaglots.

— Man jums jāatvainojas, misis Fullere, — sacīja tēvs. — Tas viss notika pavisam nejauši. Es gāju šorīt pa ielu un ieraudzīju visādus vecus dzelžus. Domāju, ka jūs viņus esat izsviedusi, un es tos aizvācu, lai nemētājas pa kājām. Biju pārliecināts, ka esmu izdarījis jums pakalpo-

jumu. Bet zēni šorīt tīrīja pagalmu, un tā jūsu mantas nokļuvušas pie manējām.

— Labāk pakalpojiet pats sev, — sacīja misis Fullere, ja negribat nokļūt cietumā.

Kamēr mans vecais no jauna sauca Skaistuli, misis Fullere neatskatīdamās izgāja pa dārza vārtiņiem.

— Skaistuli, — sacīja tēvs. — Atnes man gumijas zābakus.

Skaistulis paklausīja.

— Nu tev būs laba mācība, — turpināja mans vecais. — Citreiz labi apdomā un neņem visu, kas mētājas apkārt. Šim lietām taču var atrasties īpašnieks.

— Es — ņēmis?! — bailēs drebēdams, iesaucās Skaistulis. — To jūs sakāt man, mister Moris? _

Tēvs atdeva viņam atpakaļ gumijas zābakus. Skaistulis tos paņēma, bet tūlīt nometa zemē. — Aiznes misteram Frenkam Danam un saki, ka tie tev par lieliem. Prasi, lai viņš atdod naudu atpakaļ.

— Es? — Skaistulis kāpās atpakaļ. — Es lai aiznesu?

Tēvs pamāja.

— Un, kad saņemsi naudu par zābakiem, — viņš piebilda, — ej pie uzpircēja un saki, ka tu esi pārdomājis un gribi dabūt dzelžus atpakaļ. Atdod viņam četrus dolārus un paņem visas mantas, ko tu viņam pārdevi. Tikai skaties, ka neaizmirsti sūkņa rokturi! Kad tu būsi visu sakrāvis ratos, ved mājās un atdod misis Fullerei to, kas viņai pieder.

— Vai jūs man to sakāt, mister Moris? — vēl arvien nesaprata Skaistulis. — Varbūt jūs pārteicāties? Gumijas zābaki taču nepieder man, un es ...

Tēvs pacēla zābakus un iespieda Skaistulim rokās.

— Tu mani tā kaunināji par manu pirkumu, pats sacīji, ka pie mums nekad neesot dubļu. Tad nu es viņus uzdāvināju tev.

— Uzdāvinājāt? — pārjautāja Skaistulis.

— Kad tas notika, mister Moris?

— Nupat, — paskaidroja mans vecais.

— Mister Moris! — iebilda Skaistulis.

— Savu mūžu neesmu vēlējies gumijas zābakus. Tā ir tāda lieta, kas man pat prātā nav nākusi!

Skaistulis atdeva zābakus tēvam, bet tēvs viņam tos no jauna iespieda rokās. Skaistulis uztraukumā mēģināja kaut ko iebilst.

— Nepļāpā un dari, ko es tev lieku! — tēvs viņā neklausījās. — Es negribētu, ka tevi kādā jaukā dienā ietupina cietumā.

Tēvs padeva Skaistulim grožus un iesēdināja viņu ratos. Tad pacēla no zemes gumijas zābakus un iesvieda arī tos.

Pēc tam viņš uzsita Idai ar plaukstu, un viņa rikšiem devās pāri pagalmam uz ielu. Skaistulis abām rokām ieķērās sēdeklī un kunkstēja tik skaļi, ka mēs to varējām sadzirdēt vēl ilgi pēc tam, kad viņš bija aizbraucis.

Mans vecais piegāja pie tārpu kārbiņas un brīdi klusēdams nolūkojās tajā. Tad viņš to pacēla un lika man atnest lāpstu. Mēs aizgājām aiz šķūņa, kur Skaistulis tārpus bija saracis, un izbērām kārbiņas saturu zemē.

Tārpi līda prom uz visām pusēm, bet man$ vecais ar nūju sagrūda tos Skaistuļa izraktajā bedrē.

— Uzber vēl smiltis, dēliņ, — viņš teica. — Lai viņiem tur laba dzīvošana! Šodien jau ir par vēlu, bet, kad māte nākošreiz atkal aizbrauks ciemos pie krustmātes Besijas, tad tik mēs zvejosim pēc sirds patikas.

Es aizbēru bedri, un tēvs to vēl piemina ar kāju, lai tārpi varētu netraucēti un mierīgi dzīvot līdz tam laikam, kamēr viņi mums atkal būs vajadzīgi.

VI SKAISTULIS BRAUNS UN GARASTAINIE DZEŅI

Garastainie dzeņi jau sen mums nedeva mieru. Sākumā viņu nebija daudz, bet, kad pavasari tie sāka vīt ligzdas un kad mazuļi paaugās un sāka knābāt koka stumbru, rītos ap mūsu māju sacēlās tik negants troksnis, ka gulēt nebija iespējams. Dzeņi dzīvoja vecajā izkaltušajā vīģes kokā mūsu pagalmā, un māte mēdza sacīt, ka prātīgākais būtu bijis to nozāģēt. Bet mans vecais bija drīzāk ar mieru piedzīvot

to, ka republikāņi līdz viņa mūža galam katra_s vēlēšanās gūst balsu vairākumu nekā pazaudēt vīģes koku. Cik vien ilgi es sevi atceros, tēvs vienmēr bija to kopis: apgriezis sausos zarus un nemākulīgi ar kaļķi noziedis dobumus, ko bija izkaluši dzeņi. Beigu beigās vīģes kokam nepalika vairs neviena zara un kailais stumbrs slējās gaisā kā telefona stabs.

Garastainie dzeņi dzīvoja pašā stumbra galotnē. Viņi savija tur tik daudz ligzdu, ka es jau sen vairs nezināju, cik to īsti ir. Skaistulis teicās esam tos izskaitījis, un, pēc viņa vārdiem spriežot, vīģes kokā vajadzēja būt ap četrdesmit piecdesmit ligzdu. Vasaras sākumā, kad no ligzdām izlidoja mazuļi, koku kala jau vesels ducis vai pat vairāk putnu reizē.

Vistrakāk bija no rītiem. Dzeņi parasti pamodās jau pirms ausmas un ņēmās ar knābjiem dauzīt sauso stumbru. Mans vecais apgalvoja, ka viņu neesot mazāk par divdesmit vai trīsdesmit. Tā tas turpinājās līdz sešiem septiņiem no rīta.

— Mister Moris, — ierunājās Skaistulis, — es varu dabūt divstobreni un aizbaidīt viņus.

— Ja tu nošausi kaut vienu dzeni, — atbildēja tēvs, — tas būs gluži tikpat daudz kā kad tu būtu nogalinājis mūsu šerifu. Es tevi iekalšu ķēdēs uz visu mūžu.

— Nē, nē, mister Moris, lūdzu nevajag, — izbijies sacīja Skaistulis. — Dariet, ko vien gribat, tikai ne to!

— Tuk-tuk-tuk-tuk, — atskanēja no vīģes koka arvien skaļāk un skaļāk. Dienas kļuva garākas, tātad arī dzeņi ar katru rītu sāka trokšņot ag-

rāk. Mans vecais apgalvoja, ka klaudzināšana sākoties jau pusčetros no rīta.

— Ja tie būtu mani dzeņi, — sacīja Skaistulis, — es tos aizbiedētu, bet koku nozāģētu. Tad viņi mūs vairs netraucētu.

— Apdomā, ko tu runā, Skaistuli Braun! — tēvs viņam pārmeta. — Ja kaut vismazākajam dzenītim vai manam vīģes kokam kaut kas notiks, tu nolādēsi to stundu, kad pirmoreiz ieraudzīji garastaino dzeni...

Dienā par dzeņiem neviens sevišķi nežēlojās, jo tad viņi parasti vai nu aizlidoja meklēt barību, vai arī atpūtās, un, ja viens otrs nedaudz paklabināja stumbru ar knābi, tad citi tam nepievienojās, kā tas notika no rītiem stundas divas pēc kārtas. Mans vecais pat labprāt paklausījās tādu vientuļu klaudzinātāju un mēdza sacīt, ka tas viņam kavējot laiku. Māte daudz nerunāja, tikai piedraudēja vīģes koku nozāģēt, ja mans vecais nedarīšot galu šiem mūžīgajiem tuk-tuk-tuk, kas mūs ik dienas iztraucēja jau pirms ausmas.

Kādu rītu, apmēram stundu pirms saules lēkta, mūs pamodināja tāda kņada, kādu vēl nekad nebijām dzirdējuši. Izklausījās gluži tā, it kā savs pussimts cilvēku ar veseriem klaudzinātu pa mūsu mājas sienu. Māte uzrāva sērkociņu un paskatījās pulkstenī, kas atradās uz kamīna. Bija tieši trīs. Mans vecais piecēlās, uzvilka bikses un zābakus un iededzināja lievenī lukturi. Tad viņš izgāja pagalmā un pasauca Skaistuli. Skaistulis parasti gulēja šķūnītī uz sienaugšas. Tēvs pavēlēja viņam apģērbties un iznākt pagalmā.

— Neļauj ne acis aizdarīt, — viņš sūdzējās Skaistulim. — Iesim pie vīģes koka un mēģināsim viņus kaut kā apklusināt.

Es izlēcu no gultas un paskatījos pa logu. Vīģes koks atradās apmēram soļu desmit no loga, un luktura gaismā man tas bija labi saredzams. Žāvādamies un kājas pa zemi vilkdams, pienāca Skaistulis.

— Skaistuli, — tēvs iesāka. — Vajag kaut ko izdomāt, lai viņus nomierinātu.

— Un ko jūs esat izdomājis, mister Moris? — Skaistulis žāvādamies atspiedās pret vīģes koku.

— Uzkāp augšā, varbūt viņi noklusīs, — tēvs viņam teica.

— Ko jūs sakāt, mister Moris! Uzkāpt šinī vīģes kokā?

— Protams, ka šinī, — tēvs atbildēja. — Tūlīt pat lien augšā. Es vēl gribu līdz rītam mazliet nosnausties.

Skaistulis atkāpās dažus soļus un mēģināja tumsā saskatīt koka galotni. Lukturis tikai līdz pusei apgaismoja stumbru, un no apakšas ieraudzīt dzeņus nebija iespējams. Mēs dzirdējām, kā viņi tur kapā sauso stumbru, un laiku pa laikam zemē tikai nobira skaidas un koka mizas gabali.

— Es nezinu, kā tur lai uzrāpjas, — vilcinājās Skaistulis. — Es nevaru uzrāpties kokā, kam nav neviena zara. Tikko mazliet pakāpšos, tūlīt atkal noslīdēšu atpakaļ. Nav taču kur pieķerties.

— Kas par niekiem, — iesaucās tēvs. — Kad tiksi līdz pusei, vari atsperties pret dobumiem, un tālāk ies gludi.

Mans vecais pagrūda Skaistuli tuvāk vīģes kokam. Skaistulis apķērās ar rokām ap stumbru,

pārbaudīdams tā resnumu. Brītiņu tā pastāvējis, viņš ievaidējās.

— Savu mūžu kaut ko tādu neesmu darījis, mister Moris, — viņš sacīja un kāpās atpakaļ. — Man bail.

Skaistulis lūkojās augšup tumsā. Mēs dzirdējām, ka dzeņi knābā stumbru, cik jaudas. Viņi to darīja ar tādu niknumu, ka stumbrs drebēja līdz pašai zemei un sāka trīcēt arī logu rūtis.

Mans vecais atkal pagrūda Skaistuli un lika viņam nekavējoties rāpties augšā. Skaistulis apķērās ar rokām ap sauso, gludo stumbru un veikli kā vāvere sāka rāpties kokā. Vairāk es nekā neredzēju, jo, tiklīdz Skaistulis bija nozudis mušu skatieniem, tēvs nodzēsa lukturi, sacīdams, ka bez tā tumsā var redzēt labāk.

Pēc mirkļa viss apklusa, it kā visi dzeņi pēkšņi būtu nobeigušies.

— Nu, kā tev tur ir, Skaistuli? — kliedza tēvs.

Augšā viss palika klusu. Mēs ar tēvu ieklausījāmies un dzirdējām, ka no koka galotnes atskan it kā suņa elšana.

— Ko tu tur dari, Skaistuli? — tēvs kliedza atkal. No augšas tieši viņam uz galvas ar troksni nokrita sauss mizas gabals.

— Mister Moris, — sauca Skaistulis. — Palīgā, glābiet mani ātrāk!

— Kas noticis?

— Dzeņi knābā mani, it kā es būtu koka stumbrs, — viņš turpināja. — Vai jūs dzirdat, kā viņi mani knābj, mister Moris?

— Neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis, — atbildēja tēvs.

— Netarkšķi tik daudz un nepiegriez viņiem

vērību. Turies un mēģini tos nomierināt. Viņi jau ir kļuvuši daudz klusāki, kopš tu esi augšā.

— Tas ir tāpēc, ka viņi tagad knābā mani,— atsaucās Skaistulis. — Gluži kā koku, mister Moris. Es viņus nevaru nodzīt, jo ar abām rokām turos pie stumbra.

— Nepiegriez viņiem nekādu vērību, un drīz tie nomierināsies.

— Viņi man knābj pakausī. Man bail, ka ne-pāršķej galvu.

— Kas par muļķībām! — sadusmojās mans vecais. — Es jau ilgi dzīvoju pasaulē, bet nekad neesmu dzirdējis, ka dzeņi uzbruktu cilvēkiem. Viņš atgāja no koka un devās atpakaļ uz lieveni.

— Tas ir labi, Skaistuli, ka tu viņus nomierināji, — viņš piebilda. — Pasēdi tur vēl kādu laiciņu un uzmani, lai viņi atkal nesāk klaudzināt.

— Mister Moris! — iebrēcās Skaistulis. — Kur jūs aizejat, mister Moris? Neejiet projām, neatstājiet mani vienu ar šiem briesmīgajiem dzeņiem!

Tēvs iegāja istabā, un es dzirdēju, ka viņš novelk zābakus un nosviež tos blakus gultai. No vīģes koka galotnes atskanēja Skaistuļa vaidi, bet pēc brīža viss apklusa. Tēvs apgūlās un pārvilka segu pār galvu.

Tikko uzlēca saule, es piecēlos un piegāju pie loga. Skaistulis vēl arvien karājās vīģes koka galotnē, bet tā, ka likās, — viņš tūlīt nogāzīsies. Dzirdēju, ka pamodies arī tēvs. Cik ātri vien varēju, saģērbos un sekoju viņam pagalmā. Izgājuši ārā, mēs ieraudzījām, ka Skaistulis, abām rokām un kājām apkampis stumbru, karājas kokā. Ar vienu kājas pirkstu viņš bija ieķēries dzeņa

ligzdā un izskatījās kā liels putnu biedēklis.

Vissmieklīgākais šķita tas, ka dzeņi bija aplipuši ap Skaistuli no galvas līdz kājām. Putni tupēja viņam uz galvas un pleciem, bet visvairāk bija novietojušies uz rokām un kājām. Viņu bija apsēduši ne mazāk kā divdesmit vai trīsdesmit putnu.

Pēkšņi kāds no dzeņiem pamodies griezīgā balsī ieķērcās. Šis brēciens iztraucēja arī citus, un viņi atkal uzklupa Skaistulim. Acīm redzot dzeņi bija piekusuši un aizmiguši, bet, tikko pamodās, tie uzreiz atcerējās Skaistuli. Viņš nodrebēja un arī pamodās.

— Mister Moris! Mister Moris! — iebrēcās Skaistulis. — Kur jūs esat, Mister Moris?

Mēs ar tēvu apgājām apkārt vīģes kokam un paskatījāmies uz galotni. Dzeņi lidinājās ap Skaistuli, meklēdami ērtāku vietu knābšanai. Ar vienu roku viņš dzenāja putnus prom no galvas, bet viņi atkāpās tikai uz īsu brītiņu, no jauna mezdamies virsū Skaistulim ar vēl lielāku sparu.

— Kāp zemē, Skaistuli, — sacīja tēvs. — Es jau izgulējos.

Skaistulis palūkojās uz mums un, ar vienu roku baidīdams putnus, izvilka lielo pirkstu no dobuma. Bez apstājas gaiņādams putnus, viņš lēni rāpās lejup.

Tikko Skaistuļa kājas pieskārās zemei, viņš saguma kā līdz pusei piebērts kartupeļu maiss. Tēvs viņam palīdzēja nostāties uz kājām.

— Izskatās, ka tu būtu galīgi nomocījies, — brīnījās tēvs.

Skaistulis palūkojās uz viņu, tad uz mani, bet

neatbildēja. Aiz noguruma viņš nevarēja parunāt

Šajā brīdī aiz mājas stūra parādījās māte. Dzeņi riņķoja ap mūsu galvām, it kā negribēdami šķirties no Skaistuļa. Pēkšņi kāds no vecākajiem, liels, pārdrošs tēviņš ar garu, baltu asti, nolaidās Skaistulim tieši uz galvas un sāka viņu nikni knābāt. Skaistulis iekaucās tā, ka droši vien otrā pilsētas galā varēja dzirdēt.

— Žēlīgais dievs! — kliedza māte. — Palūkojieties uz Skaistuli. Kāda viņam galva!

Kad Skaistulis rāpās lejā no koka, mēs nemaz neievērojām, kāds viņš izskatās. Drēbes bija vienās skrandās. Virsvalks un džemperis saplosīts tā, ka tikai driskās nokarājās. Bet visjocīgākā bija viņa galva. Tajā bija vairāki apaļi plankumi, gluži kā garastaino dzeņu ligzdas vīģes koka, un neviena vienīga mata.

Mans vecais vairākkārt apgāja apkārt Skaistulim, aplūkodams viņu no galvas līdz kājām, tad pataustīja trīs četrus kailos plankumus uz viņa galvas.

— Vai es neteicu, ka tev jāatgaiņā dzeņi, nevis jāsnauž, Skaistuli! — viņš sacīja. — Pats vien esi vainīgs. Ja tu būtu darījis, kā tev liku, nekas nebūtu noticis. Es taču nesūtīju tevi tur, lai tu izgulētos.

— Jūs neteicāt, ka man jāpaliek nomodā, — Skaistulis purināja galvu. — Jūs likāt man uzlīst kokā, lai nomierinātu dzeņus, mister Moris.

Mans vecais pagriezās un uzlūkoja māti. Kādu brīdi viņi skatījās viens otrā, tad māte iegāja virtuvē. Mēs viņai sekojām, bet māte vēl arvien nesacīja ne vārda. Klusēdama viņa uzklāja galdu un nolika man priekšā auzu biezputru ar cīsiņiem.

VII MANS VECAIS UN ČIGĀNU KARALIENE

Melnie mākoņi, kas jau visu rītu　solīja negaisu, savilkās pār mūsu galvām tieši pusdienas laikā. Taču lietus tikai mazliet nora-sināja. Kad nolija pēdējās lāsītes, mans vecais uzlika cepuri un aizgāja uz veikalu. No mākoņiem atkal izlīda saule, un drīz vien kļuva tik karsts, it kā lietus nemaz nebūtu bijis.

Es, tēvu gaidīdams, sēdēju uz kāpnītēm, kad pēkšņi tuvumā atskanēja ratu rīboņa. Troksnis

ar katru mirkli kļuva skaļāks, un, pēc pakavu dipoņas un ādas siksnu čīkstēšanas spriežot, zirgu bija ļoti daudz. Piecēlies es izgāju uz pašu ielas vidu, lai paskatītos, kas tur brauc. Aiz ielu krustojuma ieraudzīju savu veco. Gandrīz ik uz soļa mādams ar rokām, viņš gāja pa ielas vidu, bet aiz viņa brauca piecas vai sešas ar brezentu pārsegtas kulbas. Mans vecais žestikulēdams teciņus devās tālāk, laiku pa laikam pār plecu atskatīdamies.

Kad vezumi tuvojās mūsu mājai, tēvs apstājās un atkal pamāja svešajiem; tie apstājās ielas malā pie žoga. Kamēr vīrieši sēja zirgus, mans vecais visu laiku, rokas mētādams, viņus steidzināja. Svešie sekoja tēvam, un viņš tos gar mājas stūri ieveda pagalmā. No kulbām izlēca vesels birums sieviešu un bērnu. Mūsu sētā ienāca divdesmit trīsdesmit cilvēku. Sievietes bija ģērbušās raibos brunčos, kas sniedzās līdz pašai zemei, un sarkanos, dzeltenos un spilgti zaļos lakatos. Vīriešu apģērbs sevišķi neatšķīrās no tā, kādu valkāja pie mums, tikai svārku vietā visiem viņiem mugurā bija neaizpogātas vestes. Bērniem mugurā nebija tikpat kā nekā. Gan bērni, gan pieaugušie bija tumšādaini kā indiāņi, un visiem viņiem bija gari, melni mati.

Vīrieši sekoja tēvam līdz pagalmā, bet sievietes izklīda kur kurā — dažas iezagās verandā, citas aizsteidzās uz pagalmu. Bērneļi turpretim palīda zem mājas. Kā visas citas mājas Sika-morā, arī mūsējā stāvēja augstu no zemes, lai zem tās brīvi varētu vilkt vējš un karstā laikā vēsinātu istabas.

S4

Divas sievietes pa parādes durvīm iegāja istabā, it kā viņas atrastos savās mājās. Es noliecos, lai paskatītos, ko dara bērni zem mājas un ieraudzīju, ka daži no viņiem kā truši lēkā uz visām četrām.

Pēkšņi noblīkšķēja durvis, un uz kāpnītēm iz-klupa viena no sievietēm, kaut ko turēdama rokās. Pieskrējusi pie kulbas, viņa tur žigli noslēpa savu nesamo un atkal iesteidzās mājā.

Pagalmā izskrējis, es ieraudzīju svešos vīriešus, kas ložņāja pa visām malām, — ieskatījās gan malkas šķūnītī, gan stallī un citās vietās. Daži pārcilāja malkas šķilas, it kā viņiem būtu kaut kas meklējams zem tām. Es stāvēju un skatījos uz viņiem, kad pēkšņi ar lielu lēcienu pa virtuves durvīm izsprāga Skaistulis, bet viņam pa pēdām — sieviete garos brunčos. Skaistulis skrēja tieši uz malkas šķūnīti un steidzīgi tajā paslēpās.

— Apspriedīsim visu mierīgi, — mans vecais sacīja kādam no svešajiem. — Esmu gatavs ar jums mainīties, bet tikai bez steigas, citādi es kaut ko sajaukšu. Apspriedīsim visu mierīgi!

Bet svešie nepiegrieza ne mazāko vērību viņa vārdiem, skraidīja pa sētu un skatījās, kas mums vēl ir. Kāds vīrietis pavēra malkas šķūnīša durvis un iegāja iekšā. Zibens ātrumā no turienes izšāvās ārā Skaistulis.

Tieši šai brīdī no mājas atskanēja mātes kliedziens. Acīm redzot svešās viņu bija iztraucējušas no diendusas un līdz nāvei nobiedējušas. Vaimanādama viņa izskrēja pagalmā.

— Kas te notiek, Moris? — viņa kliedza. — Kas tie par cilvēkiem? Kur tie te radušies? Es pamostos un pēkšņi ieraugu divas sievietes, kuras es savu mūžu neesmu redzējusi un kuras man palagus rauj no gultas nost.

— Tikai neuztraucies, Marta, — viņu mierināja tēvs. — Es tūlīt visu nokārtošu. Tūlīt viss būs kārtībā.

— Bet kas tie galu galā par ļaudīm? — māte jautāja.

— Čigāni. Mēs satikāmies ceļā, un viņi piedāvājās mainīt mantas. Es uzaicināju viņus šurp, lai varētu mierīgi parunāt. Mums tik daudz visādu nederīgu mantu mētājas apkārt, sen bija laiks tās iemainīt pret kaut ko. Es tikai priecāšos, ja tikšu vaļā no tām.

Divas sievietes iznāca no mājas un devās tieši pie mātes. Māte kāpās atpakaļ, bet viņas to iespieda stūrī starp lieveni un māju un ņēmās kaut ko ātri un nesaprotami runāt. Viena no viņām, rokas vicinādama, uzsāka dejot. Tad pienāca kāds no vīriešiem un paskaidroja, ka sievietes gribot iemainīt mātes kleitu. Māte savukārt centās ieskaidrot, ka viņai ne prātā nav nācis mainīt savu kleitu, taču čigānietes nelikās to dzirdam.

Mazie čigānēni, kuri visu laiku rakņājās zem mājas, pēkšņi izlīda no turienes ar maniem beis-8G

bola cimdiem un nūju un metās pie kulbām. Drāzos viņiem pakaļ, bet tad apdomājos, pasaucu Skaistuli un izstāstīju viņam, kas man nozagts. Skaistulis sacīja, ka neesot vērts ar čigāniem plēsties. Daži no viņiem tiešām bija krietni lielāki par mani un par Skaistuli.

— Vienu acumirkli, ļaudis, vienu acumirkli,— mans vecais tvarstīja aiz vestes te vienu, te otru čigānu. — Apspriedīsim visu mierīgā garā. Man taču jāzina, ko es par savām mantām saņemšu pretī.

— Moris, — kliedza māte, — dzen viņus projām, vai dzirdi, Moris!

Tēvs tik ļoti noņēmās, čigānus tvarstīdams, ka pat nesaklausīja mātes vārdus. Aizskrējis pie malkas šķūnīša, viņš atnesa vecu cirvi ar pusno-lauztu kātu. Kāds čigāns kā novērtēdams pasvārstīja to rokās, pasniedza blakus stāvošajam, bet tas skriešus drāzās ar visu cirvi pie kulbām.

— Pagaidiet, pagaidiet! — tēvs sauca viņam pakaļ.

— Kas tā par maiņu? Jūs paņemat visu, bet man nedodat nekā. Tas nav godīgi, kungi. Nepavisam nav godīgi!

Kamēr mans vecais strīdējās ar šo čigānu, trešais bija kaut kur izvilcis vecu skārda spaini ar cauru dibenu, iegrūda nākošajam, kas savukārt aiznesa to uz kulbām. Tēvs ieķērās kādam čigānam vestē un uzsāka strīdu par cirvi un spaini. Pa to laiku cits čigāns ielavījās šķūnītī un izstiepa no turienes malkas steķi. Redzēdams, ka arī steķis aizceļo uz kulbu, mans vecais metās čigānam pakaļ, bet velti — steķis bija pazudis.

— Maiņa paliek maiņa, — sacīja mans vecais, — un mainīties vajag godīgi. Jūs savu daļu esat jau saņēmuši, tagad arī man pienāktos saņemt kaut ko no jums.

Kāds čigāns izvilka no kabatas saliecamo nazi. Tēvs gribēja to atvāzt un apskatīties, taču tas nebija iespējams, jo abi asmeņi izrādījās salauzti.

— Nu nē, — iebilda tēvs. — Tādu es neņemu.

Daži čigāni uzrāpās uz šķūņaugšas, kur parasti gulēja Skaistulis, un tēvs uzlīda viņiem pakaļ, vēl arvien mēģinādams tos pierunāt, lai tie viņu uzklausa.

Čigānietes ar savu uzmācību tik tālu bija nokaitinājušas māti, ka viņa gandrīz vai zaudēja prātu. Viņas bija paspējušas nočiept mātes rokdarbu groziņu, galvas suku un mazgājamo bļodu. Māte gan mēģināja viņām atņemt šīs lietas, bet velti. Kamēr viena čigāniete mātei iegrūda rokās kreļļu virkni, pārējās aizlaidās ar mazgājamo bļodu, matu suku un rokdarbu groziņu.

No šķūņaugšas nokāpa čigāns, iežmiedzis padusē Skaistuļa bandžo. Skaistulis iegaudojās kā plēsts un izrāva čigānam savu instrumentu, pirms viņš bija paspējis ar to nozust.

— Moris! — atkal kliedza māte. — Dzen viņus projām, kad tev saka! Viņi mums iztukšos visu māju!

Kada čigāniete satvēra mātes roku un, viņas plaukstu pētīdama, sāka stāstīt, kas gaida māti nākotnē. Tas māti tā aizrāva, ka uz brīdi viņa pārstāja kliegt; bet pa to laiku citas čigānietes atkal ielavījās mājā.

— Tēt, viņi aizved īdu! — es iebrēcos. — Tēt, neatdod Idu!

Māte, to dzirdot, iekliedzās pilnā balsī:

— Moris Straup! Vai tu pavisam prātu esi zaudējis? Ēzelieni tu nekur nevedīsi!

Tēvs pagriezās, noskatījās, kā aizved Idu, bet apjukumā vienkārši nezināja, ko iesākt. Šajā brīdī Skaistulis metās pie čigāna un izrāva pavadu tam no rokām.

— Nē, ser! — viņš sauca. — Es nevienam neļaušu aizvest ēzelieni!

— Tas nav godīgi, ļaudis, — beidzot ierunājās tēvs. — Es esmu ar mieru mainīt, bet tad lai tā būtu kārtīga maiņa, — es dodu jums un jūs man, bet jūs gribat tikai ņemt. Es vēlos, lai jūs beidzot uzklausītu, pret ko es gribu iemainīt savas mantas.

Skaistulis ieveda Idu stallī un aizslēdza durvis. No virtuves izskrēja čigānēni, turēdami rokās cepumus un saldo kartupeļu biezeni, kas mums bija palicis no pusdienām. Māte to visu redzēja, taču aiz dusmām nespēja izteikt ne vārda. Viena čigāniete aplika mātei krelles ap kaklu, bet otra pa to laiku pūlējās noaut viņai kurpes. Māte, atgaiņādamās no čigānietēm, spārdījās gluži kā ēzeliene Ida. Mani iztraucēja

Skaistuļa saucieni. Apgriezies es ieraudzīju, ka mazie čigānēni izlien no lieveņa apakšas, stiepdami mūsu ekskavatoru, ar kuru mēs rakām zemi, kad ierīkojām dzelzceļu zem mājas. Bet tas vēl nebija viss. Kāds no čigānbērniem vilka mūsu lokomotīvi ar visiem vagoniem. Saniknotais Skaistulis metās viņiem virsū, un jau pēc pāris mirkļiem viņš bija atguvis mūsu mantas un izdzenājis čigānēnus uz visām pusēm.

— Viņi ir smagi pārrēķinājušies, domādami, ka aizvāks arī šīs mantas, — Skaistulis piespieda pie krūtīm ekskavatoru un lokomotīvi.

Sājā brīdī sētā parādījās vēl viena sieviete. No pārējām čigānietēm viņa atšķīrās tikai ar garo, koši sarkano kleitu un daudzajām rotām. Viņa piegāja tieši pie tēva. Čigāni pašķīra viņai ceļu, un negantā kņada apklusa kā uz burvja mājienu.

— Kas jūs tāda esat? — Tēvs noskatīja čigānieti no galvas līdz kājām.

— Karaliene, — viņa atbildēja. Satvērusi tēva roku, viņa sāka uzmanīgi tajā lūkoties. Tēvs atspiedās pret staļļa durvīm, kamēr čigāniete vēl arvien skatījās viņa delnā, it kā tur kaut ko meklēdama.

— Tev ir laimīga roka,—viņa sacīja. — Gara dzīvības līnija. Skaista nākotne tevi gaida! Tu esi īsts laimes luteklis!

Tēvs iesmējās un palūkojās apkārt, vai kāds nav dzirdējis čigānietes vārdus. Pārējie čigāni, atpakaļ kāpdamies, tuvojās kulbām. Pazuda arī sievietes, kuras visu laiku atradās lievenī. Viņas izgāja cauri istabām uz parādes durvīm, un māte metās tām pakaļ, lai viņas pa ceļam vēl ko nenozagtu.

Kamēr tēvs pārdomāja čigānietes pareģojumus, tā pēkšņi satvēra viņu aiz elkoņa, ievilka šķūnī un aizslēdza durvis.

Skaistulis aizskrēja paskatīties, vai čigānēni nav atgriezušies, lai vēl kaut ko aizstieptu. Es dzirdēju, kā māte staigā pa istabām, acīm redzot pārbaudīdama, ko čigāni nozaguši. Es stāvēju pašreiz sētā pie guļamistabas loga, kad viņa izliecās pa to.

— Viljam, — viņa man uzsauca. — Tūlīt sameklē tēvu. Nekavējoties jāziņo šerifam. Uz karstām pēdām vajag arestēt čigānus! Nozudis tava vectēva portrets, kurš karājās virs kamīna, un nav arī mana svētdienas tērpa, kas atradās pieliekamajā. Tikai dievs vien zina, kas vēl te paņemts! Ej un tūliņ sameklē tēvu. Lai viņš ziņo šerifam, kamēr nav par vēlu!

Es paraustīju malkas šķūnīša durvis, kur bija iegājis tēvs ar čigānieti, bet tās bija aizslēgtas. Sāku viņu saukt, kad pēkšņi izdzirdu savu veco smejamies, it kā viņu kāds kutinātu. Pēc tam iesmējās arī karaliene. Tagad viņi smējās abi un runāja kaut ko, taču es nekā nesapratu. Atgriezos pie loga, pa kuru lūkojās māte.

— Tētis ir malkas šķūnītī, — sacīju. — Es viņu saucu, bet viņš nedzirdēja.

— Ko viņš tur dara? — jautāja māte.

— Es nezinu, — atbildēju. — Viņš tur ir kopā ar to čigānieti, kura sacīja, ka esot karaliene.

— Sauc viņu tūlīt prom no turienes, — teica māte. — Dievs vien zin, kas viņam kuro reizi ienāk prātā.

Es atkal piegāju pie malkas šķūnīša un ieklausījos. Aiz durvīm valdīja klusums, bet, kad es gribēju ieiet, durvis vēl arvien izrādījās aizslēgtas. Pagaidījis brītiņu, saucu atkal.

— Tēt, tevi meklē māte, — es teicu. — Nāc ātrāk!

— Ej projām, dēliņ, — atsaucās tēvs. — Netraucē mani tagad.

Atgriezos pie loga, bet mātes tur vairs nebija. Gāju vēlreiz atpakaļ uz šķūnīti, bet ce|ā sadūros ar māti, kura skrēja pār pagalmu. Nokļuvusi līdz lievenim, viņa iekliedzās spalgā balsī:

— Atsaucieties tūlīt, Moris Straup!

Ilgu laiku pagalmā valdīja klusums, tad noklakšķēja šķūņa durvju atslēga. Tikai pēc laba brīža iznāca karaliene. Nopētījusi māti no galvas līdz kājām, viņa gar mājas stūri aizsteidzās pie pajūgiem. Tiklīdz karaliene iekāpa ratos, čigāni uzšāva zirgiem un kulbas rībēdamas aizbrauca.

Kad es atkal pagriezos atpakaļ, mans vecais lūrēja caur durvju spraugu. Arī māte to bija ievērojusi un atrāva durvis līdz galam vaļā. Vienā apakšveļā uz sliekšņa stāvēja mans vecais un, nezinādams, ko iesākt, apmulsis lūkojās apkārt.

— Moris! — iebrēcās māte. — Kas tad tas?

Tēvs metās atpakaļ šķūnī, bet māte viņu no-

grāba aiz rokas un izvilka atpakaļ, lai varētu kārtīgi nopētīt.

— Sakiet, ko tas īsti nozīmē, Moris Straupi

Tēvs stostījās un krekstēja, pulēdamies izdomāt piemērotu atbildi.

— Karaliene man zīlēja nākotni, — viņš teica, caur pieri palūkodamies mātē.

— Tā nu tev kāds noticēs! — māte kliedza. Pēkšņi viņa pagriezās pret mani.

— Viljam, — viņa pavēlēja, — Ej tūlīt mājā, nolaid aizkarus un aizslēdz durvis. Un sēdi tur tik ilgi, kamēr es tevi saukšu.

— Es nesaprotu, par ko tu tā uztraucies, Marta, — mans vecais mīņājās no vienas kājas uz otru. — Karaliene ...

— Klusē! — māte uzsauca. — Kur tavas drēbes?

— Viņa laikam aizlaidās ar visām drēbēm, — ieskatīdamies šķūnī, atbildēja tēvs. — Bet es jau tukšā nepaliku ...

Māte man pamāja, lai es ejot istabā. Tik tikko vilkdams kājas, tuvojos mājai.

— Redzi, ko es viņai nemanot izvilku. — Mans vecais turēja rokā zelta kabatas pulksteni. Pulkstenis karājās garā zelta ķēdē un acīm redzot bija pavisam jauns.

— Šis pulkstenis maksā lielu naudu, — tēvs turpināja.

— Daudz vairāk nekā mans vecais virsvalks, džemperis un visi pārējie krāmi, ko viņi aiznesa. Vecajam cirvim nav nekādas vērtības un caurajam spainim vēl ne tik.

Māte paņēma pulksteni un apskatīja to. Tad aizvēra šķūņa durvis un aizslēdza. Kad viņa bija iegājusi istabā, es atgriezos pie malkas šķūnīša un ielūkojos pa durvju spraugu. Vienā veļā uz malkas grēdas sēdēja mans vecais un uzmanīgi raisīja vaļā dzeltenu lentīti, ar kuru bija pārsiets prāvs banknošu žūksnis.

VIII SKAISTULIS BRAUNS AIZBĒG NO MUMS

Visu rītu Skaistulis rīkojas pa mājas viņu galu, berzdams grīdas, skaldīdams priežu skalus un slaucīdams pagalmu, un viņa prombūtni mēs pamanījām tikai īsi pirms pusdienām, kad mans vecais, izgājis uz lieveņa, sauca Skaistuli, lai tas paņem pāra olas un apmaina pret tabaku

mistera Carlija Tigpena veikalā. Viņš sauca reizes piecas, bet Skaistulis neatbildēja. Tēvs nolēma, ka Skaistulis paslēpies malkas šķūnītī, kā viņš to bieži mēdza darīt, un neatbild uz saucienu tādēļ, ka grib izvairīties no darba. Mans vecais apstaigāja visas Skaistuļa slēptuves, bet nekur viņu neatrada. Skaistuļa pazušanā māte vainoja tikai manu veco, sacīdama, ka Skaistulis nekad nebūtu aizbēdzis, ja vien tēvs kaut cik ciešami izturētos pret viņu un arvien viņu ne-krāptu un neizmantotu to, ka Skaistulis ir bārenis un pie tam vēl nēģeris. Mēs trijatā bieži spēlējām kauliņus, bet tēvs katrreiz apmānīja Skaistuli un vienmēr izjauca spēli, atņemdams nēģerim visu ieguvumu.

— Kas tik viss nevar notikt ar nabaga nēģera zēnu ļaunajā pasaulē! Ja Skaistulim nebūtu nodarīts pāri, viņš neparko nebūtu aizbēdzis no mājas, kur es tik ļoti rūpējos par viņu! — māte uztraucās.

— Skaistulim nemaz nebija tiesību tā aiziet, — sacīja mans vecais. — Cik nu viņam pāri nodarīts! Un pēc likuma krāsainajiem nemaz nav brīv tā vienkārši ņemt un aizlaisties. Varbūt viņš ir man parādā!

— Ko tu Skaistulim šorīt esi nodarījis, ka viņam vajadzēja bēgt? — māte jautāja.

— Neko, — atbildēja tēvs. — Katrā ziņā neko sevišķu.

— Nē, tu tomēr esi viņam kaut ko nodarījis, — māte saniknota paspēra dažus soļus uz tēva pusi. — Atzīsties, ko tu izdarīji, Moris Straup!

— Bet, Marta, — tēvs taisnojās. — Vai nu maz kas viņu nokaitinājis. Es tev saku, — nevaru atcerēties neko sevišķu.

— Padomā vien, Moris Straupi — māte uzkliedza. — Bez iemesla Skaistulis neaizbēga.

— Nu labi, es no viņa aizņēmos bandžo, — lēni iesāka tēvs. — No sākuma es lūdzu, lai Skaistulis to aizdod, bet viņš nebija ar mieru, un tad es uzkāpu uz šķūņaugšas, kur viņš to glabā, un paņēmu.

— Un kur tagad ir Skaistuļa bandžo? — māte jautāja.

— Grūti pateikt, Marta, — mans vecais mīņājās no vienas kājas uz otru. — Vakar vakarā, kad es ar bandžo padusē gāju pa ielu, kāds nēģeris, kuru es nekad agrāk nebiju redzējis, jautāja, cik es prasot par to. Dolāru, es atteicu, domādams, ka puisim nekad nevar būt klāt tik daudz naudas, bet viņš izvelk dolāru no kabatas un pasniedz man to. Man bija neērti atteikties, es taču pats viņam noteicu cenu...

— Ej uzmeklē šo melno un dabū bandžo atpakaļ, — pavēlēja māte.

— Nē, to es nevaru, — atcirta tēvs.

— Kāpēc tu to nevari? — māte nerimās.

— Kā lai es zinu, kuram melnajam es to esmu pārdevis? Bija pavisam tumšs, un es nevarēju saskatīt viņa seju. Es viņu vairs nepazīšu.

Māte bija tā saniknota, ka jau grasījās ar slotu mesties virsū manam vecajam, tad apdomājās. Viņa laikam negribēja, ka es dzirdu šo izskaidrošanos, tāpēc pagriezās un pasauca mani.

— Viljam, — viņa teica, — ej uz pilsētu un

prasi visiem, vai kāds nav redzējis Skaistuli Braunu. Zemē ielīst taču viņš nevarēja, un gan jau kāds bus viņu manījis.

— Labi, mamm, — es sacīju. — Es eju.

Aizskrēju pa ielu, bet māte un mans vecais

palika viens otrā skatāmies. Devos vispirms uz saldētavu, kur Skaistulis šad un tad mēdza atvēsināties, gulēdams mitrajās zāģu skaidās. Es pajautāju saldētavas īpašniekam misteram Harijam Tompsonam, vai šeit nav bijis Skaistulis. Bet misters Tompsons jau divas vai trīs dienas nebija viņu redzējis. Kad es gāju gar misis Kel-hunas zivju tirgotavu, kur Skaistulis dažreiz mēdza izlūgties zivis, kas pārdošanai bija par sīkām, kāds nēģeru zēns, kurš misteram Tompsonam skaldīja ledu, pastāstīja man, ka pirms stundas redzējis Skaistuli aizejam pa ielu uz to pusi, kur šorīt bija uzcēluši teltis ceļojošā cirka artisti. Par viņu ierašanos zināja jau visa pilsēta, un šī iemesla dēļ arī mans tēvs pārdeva par dolāru Skaistuļa bandžo. Es dzirdēju, ka sākumā viņš no Skaistuļa gribēja aizņemties piecdesmit centus, bet naudas Skaistulim nebija, un tad tēvs nolēma, ka viņam katrā ziņā jādabū Skaistuļa bandžo, lai iekļūtu cirkā. Starp citu, saņemto dolāru tēvs paspēja iztērēt jau ceļā uz māju.

Es žigli steidzos atpakaļ, lai paziņotu, kur atrodas aizbēgušais Skaistulis. Māte un mans vecais vēl arvien stāvēja uz lieveņa un rājās. Kad es atvēru vārtiņus un uzskrēju pa kāpnēm augšā, viņi pēkšņi apklusa.

— Skaistulis aizgājis pie cirka māksliniekiem, — es paziņoju mātei. — Viņš ir tur!

Matc domaja, ko darīt. Bet mans vecais pa to laiku sāniski manījās tālāk no viņas.

— Moris, — māte beidzot sacīja. — Šoreiz es vēl pajaušos uz tevi. Aizej un atved mājās Skaistuli, kamēr viņš nav iekritis nelaimē. Ja šim nabaga nēģerim kaut kas notiks, dievs man nepiedos un es nevarēšu nomirt ar tīru sirdsapziņu.

Mans vecais nokāpa lejā pa kāpnēm.

— Vai es varu iet tev līdz, tēt? — es jautāju. Pirms tēvs paspēja atbildēt, iejaucās māte.

— Ej, ej kopā ar tēvu, dēliņ, — viņa sacīja.

— Un neizlaid viņu no acīm!

— Ejam, dēls! — tēvs pamāja man ar roku.

— Aši!

Mēs izskrējām uz ielas un pāri dzelzceļam devāmies taisni uz ceļojošā cirka nometni. Kuplā zāle vietvietām sniedzās līdz pat ceļiem. Laukumā bija kāds ducis telšu, un ap tām drūzmējās ļaudis. Pie ieejas bija izkārti lieli krāsoti audekla palagi, un pie katra no tiem kāds vīrs, skaļi kaut ko izkliegdams, pardeva biļetes. Mans vecais apstājās pie telts, kur bija uzzīmētas kailas sievietes.

— Vai tev kabatā neatradīsies desmit centi priekš manis, dēliņ? — viņš čukstēja. — Atdošu pie pirmās iespējas.

Es noraidoši papurināju galvu un atteicu, ka man ir tikai divdesmit piecu centu gabals, par kuru es gribu noskatīties kovboju spēles.

— Aizdod man šos divdesmit piecus centus, dēliņ. — Tēvs aptaustīja manas bikšu kabatas.

— Es tev tos tūliņ atdošu, nepaspēsi ne apgriezties, kad tie jau atkal būs pie tevis.

— Bet man gribas redzēt kovbojus, tēt! — es iebāzu roku kabatā un sažņaudzu naudas gabalu cieši saujā. — Ļauj man to paturēt, tēt! Lūdzu, neatņem! Es krāju veselas divas nedēļas.

Pēkšņi biļešu pārdevējs satvēra lielu, dzeltenu tauri un sāka tanī kaut ko kliegt. Mans vecais kļuva pavisam nemierīgs un līkņādams visu laiku raustīja manu kabatu.

— Paklausies, dēliņ, — viņš iesāka. — Nav taču nekādas jēgas strīdēties par tādiem sīkumiem kā divdesmit piecu centu gabals. Tiklīdz tu sadomāsi tos tērēt, es tev tūlīt atdošu.

— Bet māte lika mums sameklēt Skaistuli. Labāk būtu, ja mēs pameklētu viņu. Tu taču zini, kāda ir māte. Atkal būs pikta, ja pārnāksim bez Skaistuļa.

— Melnādainais var pagaidīt, — atteica tēvs un, satvēris mani aiz elkoņa, mēģināja izraut no kabatas manu sažņaugto dūri. — Es, dēliņ, zinu, ko runāju, un, ja es tev saku, lai tu man aizdod divdesmit piecus centus, tad tev bez liekas stīvēšanās tie jāvelk no kabatas laukā. Kad tu man šad un tad palūdzi desmit vai vairāk centu, es nekad tev tos neliedzu, ja man vien tie ir. Uz pavisam īsu brītiņu, dēliņ ...

Teltī skanēja mūzika, un biļešu pārdevējs atkal sāka kliegt taurē. — Sanāk! Sanāk! Sanāk!— viņš sauca, cieši lūkodamies uz manu veco. — Priekšnesumi tūlīt sāksies! Kailās dejotājas— visu pasaules tautu pārstāves — izrādei sagatavojušās. Izmantojiet šo izdevību! Otrreiz tādas vairs nebūs, un jūs to nožēlosiet visu mūžu! Iegādājieties biļetes, kamēr nav par vēlu! Meitenes grib dejot — nelieciet viņam gaidīt. Sanāk! Sanāk! Sanāk!

— Dzirdi, dēliņ? — jautāja tēvs, ar visu spēku raudams manu roku. — Priekšnesumi jau sākas, es nokavēšu, ja tūlīt pat netikšu iekšā!

Viņš izvilka manu dūri no kabatas un atlauza pirkstus. Tēvs bija daudz stiprāks par mani, un es vairs ilgāk nespēju nosargāt savus divdesmit piecus centus. Paķēris naudu, viņš pieskrēja pie vira, kas pārdeva biļetes. Nepacietīgi viņš izrāva pārdevējam no rokām biļeti un metās teltī. Man vienam nebija ko darīt, un es apsēdos zemē pie telts, lai pagaidītu savu veco. Mūzika teltī kļuva arvien skaļāka un skaļāka, tad es saklausīju bungu rīboņu. Pēc minūtēm piecām mūzika pēkšņi apklusa un kāds teltī atrāva aizkarus. Vēl pēc brītiņa no turienes izbira bars vīriešu un visbeidzot kā priekšpēdējais parādījās mans vecais. Tagad viņš izskatījās daudz mierīgāks nekā ieejot, taču laikam bija gluži apžilbis, jo iedrāzās tieši laternas stabā.

— Vai es varu saņemt atlikumu no saviem divdesmit pieciem centiem, tēt? — es jautāju, viņu panācis.

— Vēlāk, dēliņ, — viņš atteica, paberzdams sadauzīto pieri. — Manā kabatā nauda būs drošībā. Atdošu tev — un tu vēl pazaudēsi, — ko tad?

Mēs staigājām gar teltīm, skatīdamies, vai kaut kur neparādīsies Skaistulis, bet tikai tad, kad bijām nonākuši līdz pašai pēdējai, mēs pēkšņi viņu pamanījām.

— Velna milti, kas tad Skaistulim te meklējams? — mans vecais apstājās un pārsteigts skatījās uz Skaistuli.

Skaistulis stāvēja aiz liela brezenta audekla, izbāzis galvu pa tā vidū izgrieztu apa|u caurumu. Jardus desmit, piecpadsmit no viņa atradās soliņš un uz tā — beisbola bumbas. Pie soliņa stāvēja virs sarkanā zīda kreklā, un ari viņš turēja rokās beisbola bumbas.

— Trīs bumbas par desmit centiem un pirmās šķiras cigārs tam, kas trāpīs melnajam! — viņš paziņoja. — Nekavējieties, ļaudis, pamēģiniet trāpīt mērķī! Ja melnais nepaspēj izvairīties, cigārs pieder jums!

— Paklau, Skaistuli, kā tu iekļuvi tādā ķezā? — brīnījās mans vecais. — No dieva puses, kas noticis?

— Sveicināti, mister Moris, — atsaucās Skaistulis. — Hallo, mister Viljam!

— Hallo, Skaistuli! — es atņēmu.

— Vai tu tur esi piesiets, vai? — tēvs vēl arvien brīnījās. — Tu laikam netiec projām no turienes?

— Es jau arī nekur negribu iet, mister Moris, — Skaistulis atbildēja. — Es tagad šeit strādāju.

— Kāpēc tu šorīt aizbēgi no mums?

— Jūs to ļoti labi zināt, mister Moris, — atteica Skaistulis. — Jau tā es strādāju pie jums par velti, un tad jūs vēl manu bandžo atņēmāt. Man ir apnicis, ka pret mani izturas tā, kā jūs to darāt. Bet es nedusmojos uz jums, mister Moris.

— Tūlīt pat lien ārā un — uz māju prom! — Tēvu sagrāba dusmas. — Tur viss izmētāts un nav neviena, kas savac. Ka tā var — pēkšņi ņemt un aiziet!

— Bet es no jums aizgāju pavisam, mister Moris, — Skaistulis sacīja. — Ja neticat, pajautājiet baltajam vīram, kas pārdod bumbas.

Mēs piegājām pie vīra sarkanajā zīda kreklā. Viņš mums sniedza pretī bumbas, bet mans vecais noraidoši pakratīja galvu.

— Es atnācu pēc sava nēģera, — tēvs teica.

— Pēc tā paša, kura galva rēgojas pa caurumu. Vīrs sarkanajā kreklā skaļi iesmējās.

— Pēc sava nēģera? — viņš jautāja. — Bet kāpēc jūs domājat, ka tas ir jūsu nēģeris?

— Tas ir Skaistulis Brauns, — tēvs turpināja.

— Viņš pie mums dzīvo jau kopš vienpadsmit gadu vecuma. Un es esmu atnācis, lai vestu viņu uz mājām.

Vīrs sarkanajā zīda krekla pagriezās un uzsauca Skaistulim: — Klausies, puis, vai tu gribi iet atpakaļ un strādāt pie viņa?

— Nē, ser, — Skaistulis noraidoši purināja galvu. — Nepavisam negribu. Tagad man ir cits darbs, un es saņemšu par to īstu algu, nevis apvalkātas lupatas un citus krāmus.

— Pievaldi mēli, Skaistuli, — tēvs kliedza.

— Es esmu tev tik daudz laba darījis, un tā tu tagad man atmaksā par to! Kaunēties tev vajadzētu!

— Tagad tur vairs neko nevar darīt, mister Moris, — sacīja Skaistulis. — Man šeit maksās algu, un es gribu to saņemt.

— Tātad tu neklausīsi mani un nenāksi mājās?

— Ne, ser, neiešu.

Mans vecais izņēma no kabatas atlikušos piecpadsmit centus un nolika tos uz soliņa.

— Cik bumbu es varu saņemt par saviem piecpadsmit centiem? — viņš jautāja.

— Jums es taisīšu izņēmumu, — sacīja virs sarkanajā kreklā. — Es jums došu sešas bumbas. Bet neaizmirstiet, ka jums jātrāpa melnajam, pirms viņš atlec sāņus. Ja viņš paspēj to izdarīt un bumba ielido caurumā, sitiens neskaitās. Jātrāpa nēģerim pa galvu.

— Priekš manis tie ir tīrie nieki, — sacīja tēvs, sagrābdams vienu no bumbām. — Paejiet tālāk, lai es varu atvēzēties.

Kamēr mans vecais kā īsts beisbolists pirms sviediena ievingrināja roku, Skaistuļa acis ātri šaudījās, sekodamas viņa kustībām, līdz beidzot redzami bija tikai acu baltumi.

Tomēr Skaistulis nepaspēja izvairīties, un tēva mestā bumba trāpīja viņam tieši pierē. Skaistulis bija tā pārsteigts, ka pat lāga neaptvēra, kas noticis. Apsēdies zemē, viņš berzēja galyu, bet vīrs sarkanajā zīda kreklā piegāja tuvāk, lai pārbaudītu, vai viņam nav noticis kas ļauns.

Pēc brīža Skaistulis, vēl mazliet grīļodamies, piecēlās un no jauna izbāza galvu pa caurumu brezenta audeklā.

— Šeit būs jūsu cigārs, mister, — sacīja vīrs sarkanajā kreklā. — Izrādās, jūs esat vecs beisbolists.

— Savā laikā šad un tad ir gadījies spēlēt, — atteica mans vecais. — Tikai nu jau vairs nav tās veiklības, kas agrāk.

— Labi, bet tagad paskatīsimies, kā ies tālāk. Pirmoreiz jums varēja vienkārši palaimēties,

— Paejiet nost un ļaujiet man atvēzēties, — tēvs viņam teica.

Sagrābis bumbu, viņš noliecās, uzspļāva pirkstiem un sāka vicināt labo roku. Sviediens bija tik negaidīts un veikls, ka es pat neredzēju, kā bumba aizlidoja. Laikam arī Skaistulis to nemanīja, jo viņš pat nepakustējās no vietas. Bumba trāpīja viņam pa kreisajiem deniņiem tā, it kā kāds ar dēļa galu būtu iesitis pa kokvilnas ķīpu. Skaistulis iekunkstējās un saļima.

— Klausieties, mister, — pie zemē sabrukušā Skaistuļa pieskrēja vīrs sarkanajā kreklā. —Vai jums neliekas, ka pietiks dauzīt melnādaino? Viņš būs pagalam, ja jūs tā turpināsiet.

— Jūs man pārdevāt sešas bumbas, — atteica mans vecais. — Un man ir tiesības tās visas izspēlēt. Pavēliet Skaistulim piecelties un izbāzt galvu, viņš taču par to saņem algu.

Vīrs sarkanajā kreklā mazliet pagrūda Skaistuli un palīdzēja viņam uzslieties kājās. Grīļodamies no vieniem sāniem uz otriem, nabaga nēģeris beidzot pieķērās brezenta malām, un viņa galva tagad atradās tieši cauruma vidū.

— Nost! — mans vecais uzbrēca vīram sarkanajā kreklā. Bumbu viņš aizmeta tādā ātrumā, ka mēs ne attapties nepaspējām, kad Skaistulis jau bija nogāzies atmuguriski zemē.

— Diezgan! — iekliedzās vīrs sarkanajā zīda kreklā. — Jūs taču nogalināsiet melno! Un beigtu nēģeri man nevajag!

— Lai iet atpakaļ uz mājām, — atsaucās mans vecais, — un neviens viņu nedauzīs!

Vīrs metās pie spaiņa un, paķēris to, iešļāca visu ūdeni Skaistulim sejā. Skaistulis noraustījās, atvēra acis un pārlaida mums tādu dīvainu skatienu.

— Kur es atrodos? — viņš jautāja.

Neviens viņam neatbildēja. Mēs klusēdami

gaidījām, kas notiks tālāk. Atbalstījies uz elkoņa, Skaistulis lūkojās apkārt. Pēc tam viņš aptaustīja punus pierē, kuri bija krietnas vistas olas lielumā.

— Esmu laikam nošāvis greizi, mister Moris, — viņš sacīja, palūkodamies augšup uz manu veco. — Acīm redzot bus labāk, ja atgriezīšos un strādāšu pie jums un misis Martas, nekā šeit, kur mani visu laiku apmētā ar beisbola bumbām.

Mans vecais piekrītoši pamāja un lika Skaistulim celties augšā. Vīrs sarkanajā zīda kreklā savāca bumbas un nolika tās uz soliņa.

Mēs trijatā gājām uz māju, izvēlēdamies taisnāko ceļu aiz teltīm. Manam vecajam aiz muguras, gandrīz vai mīdams viņam uz papēžiem un ne vārda nerunādams, teciņus gāja Skaistulis.

Laiku pa laikam viņš aptaustīja te vienu, te otru punu.

Netālu no mūsu mājas tēvs apstājās un cieši uzlūkoja Skaistuli.

— Kas bijis, tas izbijis, Skaistuli, — viņš teica. — Tu nedomā man uzmākties ar savu veco bandžo.

— Bet, mister Moris, — Skaistulis iesaucās. — Bez bandžo es nevaru ...

— Pietiek runāt par vecām lietām, Skaistuli!

— Bet, mister Moris, es gribēju tikai...

— Aizmirsti par savu bandžo, kas bijis — izbijis, — sacīja mans vecais un iegāja pagalmā.

IX MANS VECAIS UN JAUKĀ TELĪTE

Kādu ritu mans vecais piecēlās jau pirms saules lēkta un, nebilzdams mums ne vārda, aizgāja zvejot. Viņš parasti mēdza iziet agri, kamēr māte vēl nebija pamodusies, jo vajadzēja tikai viņai uzzināt par tēva nodomiem, lai uz līdzenas vietas tie tiktu izjaukti. Reizēm viņš dienas trīs vai četras pavadīja Mežrožu Līcī un, jo labāk zivis ķērās, jo ilgāk viņš pazuda no mājām. Mans vecais bija kā traks uz zvejošanu.

Sazvejojis krietni daudz mazu un lielu asaru, viņš tos turpat krastmalā arī izcepa. Tēvs mēdza sacīt, ka neesot nekādas jēgas nest zivis uz mājām, jo sievišķi nekad neprotot tās apvārtīt kukurūzas miltos tā, lai asari nezaudētu savu labo garšu.

Mana vecā prombūtni māte pamanīja tikai brokastlaikā, taču nesacīja ne vārda un vispār izlikās, it kā nemaz nebūtu ievērojusi, ka tēvs atkal kaut kur nozudis. Pēc brokastīm es aizskrēju aiz šķūņa, lai palīdzētu Skaistulim lobīt kukuruzu un nogrūst Idai sienu no šķūņaugšas. Mēs tur palikām visu rītu, plēsām priežu skalus un spriedelējam par to, cik gan naudas mēs varētu nopelnīt, ja savāktu visus dzelzs lūžņus un tos pārdotu.

Kad kokzāģētavā svilpe nopūta pusdienas laiku, pie mums uz šķūni atnāca māte un jautāja Skaistulim, vai viņš nezinot, kur aizgājis tēvs. Es nekad nemēdzu nodot savu veco, tāpēc arī šoreiz nebildu ne vārda, kaut arī no Skaistuļa biju uzzinājis, ka tēvs viņu šorīt aicinājis sev līdz uz zveju.

— Skaistuli Braun, — māte iesāka, — atbildi, kad es ar tevi runāju! Saki, Skaistuli, kur ir misters Moriss?

Skaistulis pašķielēja uz mani, pēc tam sāka pētīt priežu skalus, ko visu rītu bija skaldījis.

— Tepat kaut kur viņam jābūt, misis Marta, — viņš atbildēja pēc brītiņa, palūkodamies uz māti un tā izbolīdams acis, ka acu baltumi iepletās tik lieli kā mūsu zupas šķīvji.

— Tu ļoti labi zini, ka viņa te nekur nav, Skaistuli, — māte piecirta kāju. — Nestāsti man pasakas! Kaunies ar, Skaistuli!

— Bet misis Marta, — tagad Skaistulis ska-

tījās mātei tieši sejā. — Es nepavisam jums nestāstu pasakas, misis Marta.

— Nu tad atzīsties, kur šorīt aizgāja misters Moriss?

— Varbūt viņš aizgāja uz frizētavu, misis Marta? Nesen viņš ieminējās par matu griešanu.

— Skaistuli Braun, — māte noliecās un pacēla no zemes sīku rīkstīti. Tā viņa arvien rīkojās, kad nevarēja sagaidīt atbildi. — Es gribu, lai tu man pateiktu taisnību.

— Es jau arī cenšos pēc iespējas runāt taisnību, misis Marta. — Varbūt misters Moriss aizgājis uz kokzāģētavu. Nesen viņš runāja, ka vistu kūtij vajadzīgi dēļi.

Māte pagriezās uz lieveni. Viņa ne sliktāk par mums zināja, ka lieveņa stūrī mans vecais mēdza glabāt makšķeri.

— Misis Marta, — iesaucās Skaistulis, — misters Moriss sacīja, ka iešot uz ganībām apskatīt teļus.

Māte strauji pagriezās pret mums.

— Bet kāpēc tad viņam bija jāņem līdz makšķere? — viņa stingri uzlūkoja Skaistuli.

— Varbūt misters Moriss pārdomāja un aizmirsa man to pasacīt, — Skaistulis atbildēja. — Varbūt viņš nolēma, ka tik skaistā dienā nav vērts iet uz ganībām.

— Melot tik skaistā dienā arī nav vērts, Skaistuli Braun, — māte atvēra vārtiņus un gāja uz māju.

Pielēcis kājās, Skaistulis metās viņai pakaļ.

— Misis Marta, es jums sacīju tikai to, ko misters Moriss lika man jums teikt. Jūs taču zināt, misis Marta, ka es nemeloju! Es jums to

sacīju tikai tādēļ, ka misters Moriss man pavēlēja, un es vienmēr cenšos darīt to, kas man pavēlēts. Var jau gadīties, ka reizēm man sajūk, kad jārunā patiesība un tai pašā laikā jāklausa pavēle...

Iegājusi virtuvē, māte aizvēra durvis. Ilgu laiku tur varēja dzirdēt tikai pannu un kastroļu rīboņu. Pēc tam durvis atvērās un māte sauca mani pusdienās.

— Ēdiens ir galdā, Viljam, — viņa teica. — Arī tavam tēvam, kaut gan viņš visā savā mūžā vēl ne kumosu nav nopelnījis.

Paskatījies pagalmā, es pēkšņi sastingu. Aiz žoga rēgojās tēva galva — tikai acis vien varēja redzēt. Viņš stāvēja un klausījās, cenzdamies ne vārdiņa nepalaist gar ausīm. Es iegrūdu Skaistulim dunku sānos, lai viņš nesarunā par daudz un neiedzīvojas jaunās nepatikšanās.

Arī māte acīm redzot saprata, ka aiz žoga kaut kas notiek — viņa iznāca uz lieveņa un pacēlās pirkstgalos. Mans vecais gan žigli noslēpās, taču māte jau bija viņu pamanījusi. Zibens ātrumā viņa metās pie vārtiņiem, un, pirms tēvs paspēja nozust aiz šķūņa, viņa tos bija jau aizcirtusi. Turēdama manu veco aiz jostas, viņa to vilka uz lieveņa pusi.

— Viljam, — viņa man uzsauca. — Ej tūlīt istabā, aizver durvis, nolaid aizkarus un nenāc ārā, kamēr es tevi saukšu!

Cik lēni vien varēdams, es vilkos uz māju. Skaistulis mēģināja nozust aiz mājas stūra, bet māte vēl laikus viņu pamanīja.

— Paliec, kur tu stāvi, Skaistuli Braun, — viņa pavēlēja.

Mans vecais tīri apjucis un izbijies stāvēja pagalmā blakus mātei, kas vēl arvien viņu turēja aiz svārku jostas. Viņš grozīja galvu uz visām pusēm un beidzot ieraudzīja mani. Man ļoti gribējās viņam kaut ko pasacīt, bet es baidījos no mātes.

Māte pagrūda manu veco uz kāpnēm.

— Un tagad, Moris Straup, tu man pasacīsi, kāpēc tu šo nabaga nevainīgo nēģeru zēnu samācīji melot?

Mans vecais skatījās uz Skaistuli, bet Skaistulis skatījās zemē. Kādu brīdi valdīja klusums, un es baidījos, kaut tikai māte mani neiedzītu istabā, pirms es paspēju noklausīties tēva atbildi.

— Redzi, Marta, — beidzot iesāka tēvs, — te būs noticis kāds pārpratums. Savu mužu es neesmu licis Skaistulim melot. Man tas nekad pat prātā nav nācis.

— Kāpēc tu sacīji, lai viņš man stāsta, ka tu iešot apskatīt teļus, bet pats paņēmi makšķeri un aizgāji uz upi?

Mans vecais atkal uzmeta skatienu Skaistulim. bet tas šoreiz cītīgi aplūkoja dārzu.

— Ja jau Skaistulis tā tev ir sacījis, Marta, tad tā ir vistīrākā patiesība, jo es patiešām tur biju un redzēju brīnum jaukus telēnus ...

Māte vēl arvien cieši lūkojās uz manu veco, bet nesacīja vairs ne vārda, laikam aiz dusmām nevarēdama parunāt. Brītiņu tā pastāvējusi, viņa aicināja mani pusdienās un iegāja virtuvē. Mēs ar tēvu nomazgājāmies bļodā uz lieveņa kāpnēm, tad sekojām viņai un sēdāmies pie galda.

Pec pusdienām mans vecais izgāja pagalmā un, apsēdies ar muguru pret žogu, pa paradumam nolikās uz diendusu.

Brīdi viss bija klusu un mierīgi.

Pēkšņi, pacēlis galvu, es ieraudzīju Skaistuli, — viņš māja man ar roku un aicināja ārā. Uz pirkstgaliem pārgāju pāri pagalmam un atvēru vārtiņus tik klusi, ka tie pat neiečīkstējās.

Skaistulis, kas jau stāvēja aiz šķūņa, iečukstēja man kaut ko ausī un norādīja uz ceriņ-krūmu pie putnu kūts. Tur stāvēja tik skaista telīte, ķ idu es vēl nekad nebiju redzējis — maza mazītiņa ar zīdainu, sarkanbrūnu spalvu un apaļu, spīdošu purniņu. Viņa stāvēja ceriņ-kruma ēnā, ar asti gaiņādama mušas un ēzdama svaigi plūktu āboliņu. Telēns izskatījās bezgala apmierināts.

Mans vecais vēl joprojām snauda viņpus žoga, un mēs bijām tā norūpējušies, lai mūsu skaļās balsis viņu neuzmodinātu, ka sākām sarunāties ar žestu palīdzību. Bija skaidrs, ka Skaistulim telīte patīk ne mazāk kā man. Vairākas reizes apgājis telītei apkārt, viņš tai maigi papliķēja muguru un pakasīja purniņu.

Vēl arvien klusu jūsmojām par telīti un glaudījām to, kad mūs iztraucēja klauvējiens pie ārdurvīm. Paskatījies pa žogu, es ieraudzīju, ka no virtuves, slaucīdama rokas priekšautā, iznāk māte un iesteidzas istabā.

Arī es uz pirkstgaliem izzagos no šķūņa, lai redzētu, kas pie mums atnācis. Pie verandas durvīm stāvēja svešs vīrs virsvalkā un salmu cepurē. Māte atvēra ar tīklu aizsegtās durvis un iznāca ārā.

— Sveicināta, misis Straupa, — sacīja vīrs virsvalkā un, noņēmis cepuri, paslēpa to aiz muguras. — Es esmu Džims Veids no Mežrožu Līča.

Māte sniedza viņam roku un kaut ko sacīja, taču vārdus es nesadzirdēju.

— Atnācu pajautāt, vai jūs jeb misters Straups neesat manījuši telīti pie savas mājas, — svešais iesāka. — Man viņa pazuda jau no paša rīta, un ļaudis stāstīja, ka neilgi atpakaļ redzējuši kādu teļu ejam uz jūsu mājas pusi.

— Es par to nekā nezinu, — māte atbildēja. — Nekādu teļu redzējusi neesmu. Mans vīrs šorīt bija zvejot, un es esmu pārliecināta, ka viņš man pasacītu, ja būtu kaut ko tamlīdzīgu redzējis.

Misters Veids pagriezās atpakaļ un palūkojās uz ielu.

— Patiesi dīvaina lieta, — viņš teica. — Bet es domāju, ka viņa tepat kaut kur atradīsies. Man veikalā stāstīja, ka īsi pirms tam, kad kokzāģētavā nosvilpa pusdienas laiku, redzēta kāda telīte netālu no jūsu mājas.

Māte noraidoši purināja galvu, sacīdama, ka pat redzējusi nav nevienu teļu.

— Ziniet, misis Straupa, — svešais vīrs neticīgi šūpoja galvu. — Tas tomēr ir ļoti savādi. Viens no maniem strādniekiem redzējis kādu vīru, kurš manā laukā pieplūcis pilnu klēpi āboliņa un aizbāzis to aiz krekla. Es nepiegriezu šim apstāklim sevišķu vērību, bet ap pusdienas laiku kāds cits strādnieks manījis, ka uz pilsētas pusi iet kāds vīrs ar makšķeri pār plecu un viņam pa pēdām seko telīte. Tad vēl viņš stāstīja,

ka svešais laiku pa laikam apstājies, izvilcis no azotes kušķi āboliņa un piesējis to pie makšķeres. Bet telīte visu laiku viņam sekojusi. Drīz pēc tam es atjēdzos, ka ganībās trūkst viena teļa. Tāpēc arī saku, ka viss tas ir ļoti dīvaini. Es nezinu, ko par to domāt. Tas patiešām ir savādi.

Es redzēju, ka māte sāk uztraukties, taču viņa savaldījās un klusēja.

— Es jūs nebūtu apgrūtinājis, misis Straupa, — vīrs virsvalkā turpināja, — bet pilsētā ļaudis man apgalvoja, ka tele atvesta šurp. Tāpēc es arī jautāju, vai viņa nav ieklīdusi pie jums.

Māte atvadījās un atvēra istabas durvis. Kad viņa bija aizgājusi, misters Veids, apkārt skatīdamies, gausi nokāpa pa kāpnītēm. Māias priekšā svešais vīrs apstājās un noliecies ilgi skatījās zem māias, kas bija celta no zemes trīs četru pēdu augstumā, — tur varēja novietoties ne tikai pats lielākais suns. bet arī krietna kaza. Rūpīgi izpētījis mājas apakšu, misters Veids piecēlās, nopurināja zemes no ceļiem un izgāja uz ielas.

Es skrēju atpakaļ uz šķūni. Savu veco es nekur neredzēju. Ar muguru pret māju uz žoga sēdēja Skaistulis un skatījās kaut kur lejup. Es dzirdēju, ka māte, spēcīgi aizcirzdama durvis, staigā no vienas istabas otrā, un. lai netrāpītos viņai pa kājām, es steidzīgi izskrēju pa vārtiņiem.

Aiz šķūņa cerinkrūma ēnā es pēkšņi ieraudzīju savu veco. Viņš no rokas baroja telīti ar svaigu āboliņu. Skaistulis vēl arvien sēdēja uz žoga un klusēdams viņos nolūkojās.

— Jauka telīte, — priecājās mans vecais, pakasīdams telītei kaklu un noglāstīdams muguru.

Sājā brīdī vārtos parādījās māte. Ieraudzījusi manu veco ar telīti, viņa sastinga.

— Jaukā telīte, — sacīja mans vecais, glaudīdams telēnu. — Kāda skaistule!

Māte iestenējās. Mans vecais un Skaistulis atskatījās un ieraudzīja viņu.

— Marta! — tēvs panācās tuvāk un uzlūkoja māti. — Marta, kas ar tevi noticis? Tu izskaties tik slikti...

Māte savaldījās un grīļodamās tuvojās mums.

— Moris, — viņa tikko dzirdami izrunāja. — Ko tas nozīmē, Moris?

Tēvs atgriezās pie telītes un padeva viņai vēl vienu āboliņa kušķi.

— Tu nevari iedomāties, cik dīvaini tas notika, — viņš iesāka. — Šorīt biju Mežrožu Līcī, bet zivis nekodās. Nolēmu doties mājup un atnākt kādu citu rītu. Atpakaļceļā ieraugu skaistu āboliņa lauku. Man tā iepatikās āboliņš, ka es noplūcu dažas saujas. Pēc tam izeju uz ceļa un skatos — aiz manis nāk telīte. Izskatījās, ka viņa būtu noklīdusi no bara. Neveltīdams tai nekādu vērību, gāju tālāk. Atskatos — telēns vēl arvien velkas man līdz. Ieeju pagalmā pie šķūņa — telēns man pakaļ. Tad uzcienāju viņu ar to pašu āboliņu, kas man tik loti bija iepaticies. Nu, vai nav dīvaini, Marta?

Piegājusi tuvāk, māte nolūkojās telītē, bet tā, nepievērsdama viņai ne vismazākās uzmanības, mierīgi ēda garšīgo āboliņu.

— Viljam, — māte pēkšņi pagriezās pret mani. — Ej tūlīt istabā, aizver durvis, nolaid

aizkarus un sēdi tur tikmēr, kamēr es tevi saukšu.

Ja māte lika man iet istabā, tas nozīmēja, ka tēvu sagaida pamatīgs brāziens. Man nepavisam negribējās pamest veco vienu ar saniknoto māti, bet neko darīt — jāklausa vien bija.

Izrīkojusi mani, viņa pagriezās pret Skaistuli, taču tas uzšāvās kājās, pirms māte bija paspējusi kaut ko pateikt.

— Skaistuli, aizej kaut kur tālāk un nerādies, kamēr es tevi saukšu.

Skaistulis devās uz dārzu.

— Un, ja tev kāds ko jautā par teli, — lai tu pievaldītu muti, Skaistuli Braun! — māte nosauca viņam pakaļ. — Turies tālāk no svešiem ļaudīm, kamēr es tevi saukšu. Vai tu saprati, Skaistuli?

— Sapratu, misis Marta! — atsaucās Skaistulis. — Es darīšu, kā jūs likāt. Es vienmēr cenšos darīt tā, kā gribat jūs un misters Moriss.

Skaistulis izgāja dārzā, bet es noslēpos aiz žoga.

— Nu, Moriss Straup! — māte strauji pagriezās pret manu veco. — Kā nu tu šoreiz izkulsies? Ir taču pagājis jau pietiekoši ilgs laiks, kopš tu nozagi Džima Veida telēnu, un tu būsi paspējis izdomāt, kā samelot. Bet visļaunākais ir tas, ka tu arī Skaistuli, šo nabaga nelaimīgo nēģera zēnu, esi iepinis savā zādzībā un samācījis viņu melot!

— Acumirkli, Marta, — iejaucās mans vecais. — Neesi tik pārsteidzīga. Telēns patiešām man sekoja līdz pašām mājām. Es taču neesmu vainīgs, ja viņš...

— Protams, kā gan tu vari būt vainīgs, ja tu saplūci mistera Veida āboliņu, piesēji pie makšķeres un visu ceļu to šūpoji teļam pie paša purna, un atmānīji viņu šurp?

Tēvs stāvēja gluži apjucis un ātrumā mēģināja izdomāt atbildi, brīnīdamies, pa kuru laiku māte jau uzzinājusi par āboliņu un visu pārējo.

Māte viņā stingri noskatījās, taču vairāk neko nebilda, tad piegāja pie teļa, kurš arvien vēl mielojās ar āboliņu.

— Es to varu izskaidrot vienīgi tā, — iesāka mans vecais, — ka telītei ļoti gribējās nākt man līdz. Es nevaru iedomāties citu iemeslu, kādēļ viņai ...

— Tiklīdz satumsīs, Moris Straup, tu paņemsi virvi un aizvedīsi teļu atpakaļ uz Dzima Veida ganībām, no kurienes tu viņu atvilināji. Un, ja tu kādu satiksi ceļā — vienalga, vai tas būtu baltais vai melnais, — noslēpies krūmos, kamēr tas aiziet garām. Es negribu, lai ļaudis uzzina, ka tu gaišā dienas laikā esi nozadzis teļu un atvedis to mājās.

Mans vecais atskatījās uz telīti. Arī viņa pacēla galvu un, ēzdama āboliņu, ilgi skatījās uz manu veco.

— Viņa patiešām ir mīļa, maza viltniecīte, vai ne, Marta? — mans vecais glāstīja telītes spīdīgo purniņu un kaklu. — Jaukā telīte, jaukā telīte!

Telīte pagrieza galvu un uzlūkoja māti. Pēc brītiņa arī māte nenocietās un, piegājusi klāt, noglāstīja tai purniņu. Telīte lūkojās mātei tieši acīs, un es redzēju, ka arī mātei viņa ļoti patika.

Tā viņas abas ilgi skatījās viena otrā, bet mans vecais pa to laiku izvilka no azotes vēl sauju āboliņa.

— Kāda mīļa telīte, — sacīja māte, paņemdama no tēva rokām āboliņu un barodama telēnu. — Taisni žēl vest viņu atpakaļ uz ganībām, kur viņai būs jāsalst aukstajās naktīs un lietainajās dienās ...

Mans vecais apsēdās zem ceriņkrūma un pārmaiņus lūkojās gan uz skaisto telīti, gan uz māti. Viņš bija pavisam apmierināts.

— Brūnaliņa, — sacīja māte, glaudīdama telītes purniņu un kaklu. — Jaukā telīte!

SKAISTUĻA BRĪVDIENA

Tūlīt pēc brokastīm māte aizgāja pie misis Hovardas, lai aprunātos ar viņu par Sikamoras sieviešu kluba sapulcēšanos. Aizejot viņa deva pēdējos norādījumus Skaistulim, — nomazgāt un noslaucīt traukus, izskalot trauku dvieļus un izžaut tos saulē, — un lai tas viss būtu izdarīts pirms viņas pārnākšanas! Tā skaitījās Skaistuļa brīvā diena, kaut arī kopš tā laika, kad viņš vien-

padsmit gadu vecumā sāka strādāt pie mums, viņam nav bijis nevienas pašas brīvas svētdienas, jo vienmēr sagadījās tā, ka viņam neizdevās tikt ārā no mājas un paklaiņot pa pilsētu līdz vakaram. Skaistulis ar darbiem sevišķi nesteidzās ne parastajās, ne arī savās brīvajās dienās, jo viņam tās visas bija vienādas un ne ar ko neatšķīrās viena no otras. Tāpēc viņš parasti sadomāja kādu ticamu iemeslu, lai pie darba ķertos pēc iespējas vēlāk. Šorīt tūlīt pēc mātes aiziešanas viņš apgalvoja, ka esot izsalcis, un virtuvē pats sev uzcepa veselu pannu cūkas aknu.

Mans vecais bija izlaidies piesaulē uz lieveņa kāpnītēm pasnaust, kā viņš to parasti mēdza darīt pēc brokastīm, apgalvodams, ka tad viņš visu dienu jūtoties možs un spirgts. Skaistulis lēnām ēda savu brokastu, labi zinādams, ka pēc tam vajadzēs ķerties pie trauku mazgāšanas. Viņš sēdēja pie plīts, zemu noliecies pār pannu, kad pēkšņi pie ārdurvīm atskanēja klauvējiens. Tā kā tēvs un Skaistulis bija aizņemti, es gāju paskatīties, kas pie mums atnācis.

Pie verandas ieraudzīju nepazīstamu gadus astoņpadsmit vai divdesmit vecu meiteni, kura, piespiedusi seju pie durvīm, pa spraugu mēģināja ieskatīties istabā. Rokā meitene turēja mazam čemodāniņam līdzīgu dzeltenbrūnu kvadrātveida somu. Viņas brūnie mati cirtojās. Es viņu agrāk nekad nebiju redzējis un tūlīt nodomāju, ka meitene ir svešiniece mūsu pilsētā un acīm redzot kādu meklē. Stāvēju un vēroju, — beidzot svešā meitene satvēra rokturi, lai atvērtu durvis.

— Vai jūs kādu meklējat? — es jautāju, paiedams uz priekšu un apstādamies pie verandas kāpnēm.

Meitene strauji pagriezās pret mani.

— Labdien, puisēn, — viņa man uzsauca.

— Vai tavs tēvs mājās?

— Viņš lievenī guļ, —es atteicu. — Tūlīt viņu pasaukšu.

— Uzgaidi! — meitene uztraukta iesaucās un, noskrējusi pa kāpnēm zemē, satvēra manu roku.

— Parādi, kur viņš atrodas. Tā būs daudz labāk.

— Bet kas jums no viņa vajadzīgs? — Biju pārsteigts, ka viņa pazīst manu veco. — Vai jūs kādu šeit meklējat?

— Nekas, nekas, puisēn! — meitene smaidīja.

— Ved tik mani pie viņa.

Mēs devāmies gar māju uz vārtiņiem un iegājām pagalmā. Ar katru meitenes kustību man uzvēdījās vesels smaržu vilnis un viņas zeķes šļuka arvien zemāk. Nolicis galvu uz augšējā pakāpiena un plati atvēris muti, mans vecais gulēja ciešā miegā. Viņš parasti tā mēdza atlaisties, kad gulēja saulē, sacīdams, ka vienīgi tā viņš varot ērti nosnausties. Stāvēdams virtuves durvīs, Skaistulis ēda tieši no pannas un vēroja mūs.

Meitene nolika čemodānu, sakārtoja zeķes un uz pirkstgaliem tuvojās manam vecajam. Tad apsēdās viņam blakus un ar abām rokām aizklāja tēvam acis. Es redzēju, ka Skaistuļa roka ar karoti sastinga pusceļā uz muti.

— Uzmini! — iesaucās meitene.

Mans vecais strauji pagriezās uz sāniem, kā viņš parasti rīkojās, kad māte viņu negaidīti

modināja. Taču šoreiz viņam neizdevās izvairīties, jo, tiklīdz viņš piecēlās sēdus, meitene, joprojām neatņemdama rokas tam no acīm, atlieca viņa galvu atpakaļ. Es redzēju, ka, sajūtot meitenes parfīma dvesmu, tēva nāsis iepletās gluži kā medību sunim, kad tas ticis uz pēdām jenotam.

— Uzmini, kas! — meitene smiedamās atkārtoja.

— Zvēru, ka tā nav Marta, — tēvs apraudzīja viņas roku līdz elkonim.

— Mini vēlreiz! — svešā ķircināja viņu.

Mans vecais atgrūda meitenes rokas un pārsteigts uzrausās kājās.

— Sasodīts! — iesaucās mans vecais. — Kas jūs tāda?

Vēl arvien skaļi smiedamās, meitene noskrēja pa kāpnēm un noliecās pār savu čemodānu. Acis nenolaizdami, mēs vērojām, ko viņa darīs. Meitene atvēra somu un izņēma veselu klēpi augstākā labuma jaunu kaklasaišu. Tik daudz es pat veikalā nebiju redzējis.

Izberzējis miegu no acīm, mans vecais cieši uzlūkoja meiteni, kura bija noliekusies pār čemodānu.

— Šī te jums piestāvēs brīnišķīgi! — Viņa izņēma kaklasaiti koši zaļām un dzeltenām svītriņām un apmeta to tēvam ap kaklu. — Jums kā radīta!

— Man!? — brīnījās tēvs, vilkdams nāsīs smaržas, kas plūda no viņas.

— Protams, — meitene pašķieba galvu un aplūkoja gan tēvu, gan kaklasaiti. — Kaut ko skaistāku grūti iedomāties!

— Jaunkundz, — tēvs viņu uzrunāja, — es nezinu, kas jūs esat, bet, lai kas jūs arī būtu, jūs velti šķiežat laiku, jo man kaklasaite ir tikpat vajadzīga kā cūkai dāmu sedli.

— Bet tā taču ir tik burvīga! — meitene sacīja, — un, sabāzusi pārējās kaklasaites somā, piegāja cieši klāt manam vecajam. — Jūs redzat, kā tā piederas jūsu sejai!

Nosēdusies tēvam blakus uz kāpnēm, viņa apsēja tam kaklasaiti. Viņi abi sēdēja pavisam cieši blakām, un es redzēju, ka tēva seja kļūst arvien sārtāka. No meitenes reibinoši plūda parfīms.

— Kāda jums vispār jēga par kaklasaitēm! — Izskatījās, it kā viņš pats nezinātu, ko runā.

— Un par to, kas piestāv un kas nepiestāv manai sejai!

— Lūdzu! Paskatieties spogulī! — meitene sacīja, sakārtodama kaklasaiti viņam uz krūtīm.

— Ieraugot sevi spogulī, jūs sapratīsiet, ka šī kaklasaite jums vienkārši nepieciešama. Tā jums piestāv lieliski.

Mans vecais pašķielēja pāri ielai uz to pusi, kur atradās misis Hovardas māja.

— Spogulis ir istabā, — viņš klusi nočukstēja, laikam negribēdams, lai kāds cits to sadzirdētu.

— Nu tad iesim iekšā, — meitene satvēra viņa roku.

Paņēmusi savu čemodāniņu, viņa iegāja istabā un viņai pa pēdām — mans vecais. Tiklīdz viņi abi bija nozuduši aiz durvīm, Skaistulis iznāca no virtuves, un mēs steigšus devāmies pie loga, — pa to visu varēja novērot.

— Nu, vai es jums neteicu? — meitene sacīja manam vecajam, — vai es jums neteicu, ka izskatās lieliski? Esmu pārliecināta, ka jums nekad mūžā nav bijusi tik skaista kaklasaite!

— Domāju, ka jums tomēr taisnība, — tēvs atbildēja. — Tā tiešām ir skaista. Un arī es viņā neizskatos slikti, kā jums šķiet?

— Protams, — meitene pār tēva plecu lūkojās spogulī. — Ļaujiet, es jums to sasiešu ciešāk.

Nostājusies pretī manam vecajam, meitene stingri savilka kaklasaites mezglu. Tā viņa tur stāvēja, uzlikusi rokas tēvam uz pleciem, un smaidīja. Mans vecais vairs neskatījās spogulī — tagad viņa acis pievērsās meitenei. Skaistulis sāka nemierīgi mīņāties.

— Kuru katru brīdi var atgriezties misis Marta, — viņš sacīja. — Tavam tēvam vajadzēja par to padomāt. Var iznākt liels tracis, ja misis Marta viņu ierauga stāvam kā muļķi ar šo kaklasaiti! Ja es būtu nomazgājis traukus, es tagad varētu kaut kur aiziet un izmantot savu brīvo dienu, iekāms nav atgriezusies misis Marta.

Mans vecais noliecās un paošņāja meitenes matus, tad aplika roku viņai ap vidukli.

— Cik jūs par to prasāt? — viņš jautāja.

— Piecdesmit centu.

Tēvs pašūpoja galvu.

— Man nav piecdesmit centu, — viņš skumji sacīja.

— Ak, nu neskopojieties! — Meitene viņu stingri sapurināja. — Vai tad piecdesmit centi ir kāda nauda?

— Bet man to nav, — atteica mans vecais un apkampa meiteni vēl ciešāk. — Nav ne centa.

— Vai jūs nevarat aizņemties?

— Tas būs ļoti grūti...

Skaistulis novaidējās.

— Vajadzēja ar tavam tēvam iekrist ar šo kaklasaiti, — viņš nenocietās. — Es paredzu, ka labi tas nebeigsies. Tā vien raugi, ka nenotiek kas nelabs. Ja iznāk nepatikšanas, es vienmēr pirmais tajās iekuļos. Vajadzēja man aiziet un izmantot savu brīvo dienu, kamēr vēl nebija uzkūlusies šī meitene ar kaklasaitēm.

Svešā meitene apķērās manam vecajam ap kaklu un cieši viņam piekļāvās. Tā viņi stāvēja krietnu brīdi.

— Varbūt man kaut kur tomēr izdosies sagrabināt pusdolāru, — mans vecais viņai teica. — Visu laiku par to domāju. Ceru, ka atradīsies.

— Lieliski! — meitene noņēma rokas no viņa kakla un atkāpās.

— Tikai pasteidzieties.

— Vai jūs mani šeit pagaidīsiet? — jautāja tēvs.

— Protams. Tikai nepalieciet ilgi.

Mans vecais steidzās uz durvīm.

— Gaidiet mani šeit, — viņš uzsauca pār plecu. — Un neizejiet no šīs istabas. Es tūlīt nākšu.

Mans vecais izskrēja uz lieveņa.

— Skaistuli! — viņš iesaucās. — Skaistuli Braun!

Skaistulis ievaidējās tā, it kā viņam nupat būtu pienākusi pēdējā stundiņa.

— Ko jūs vēlaties, man šodien ir brīvdiena? — viņš pabāza galvu gar mājas stūri.

— To tu tūlīt redzēsi. — Tēvs noskrēja pa kāpnītēm. — Nāc man līdz. Nu, veiklāk!

— Ko jūs esat nolēmis, mister Moris? — Skaistulis brīnījās. — Misis Marta lika man nomazgāt traukus, kamēr viņas nav mājās, un es nevaru iesākt citus darbus, iekāms neesmu izpildījis viņas rīkojumu.

— Trauki var pagaidīt, — attrauca tēvs.

— Tā kā tā pēc nākošās ēdienu reizes tie atkal kļūs netīri. — Satvēris Skaistuli aiz elkoņa, viņš to izvilka pa vārtiņiem. — Kusties ātrāk un klausi, kad tev saka!

Mēs izgājām uz ielas. Skaistulis rikšoja nopakaļus. Nokļuvuši līdz mistera Toma Ouvena mājai, mēs iegriezāmies viņa pagalmā. Misters Ouvens patlaban kaplēja dārzu.

— Tom, — mans vecais pār žogu uzsauca.

— Es nolēmu atlaist šodien Skaistuli pie tevis pastrādāt, kā tu to gribēji. Lai tūlīt pat ķeras pie darba.

Iestūmis Skaistuli mistera Ouvena dārzā, viņš ātri to vilka starp kāpostu un kāļu rindām.

— Dod Skaistulim kapli, Tom, — viņš izrāva to misteram Ouvenam no rokām un iegrūda Skaistulim.

— Bet mister Moris, vai tad jūs esat aizmirsis, ka šodien man ir brīvdiena? — iebilda Skaistulis. — Es jums saku, ka man ne prātā nenāk šodien kaplēt kaut kādus dārzus ...

— Nemels niekus, Skaistuli, — tēvs sapuri-

nāja viņu aiz pleca. — Un nejaucies citu darīšanās!

— Bet es taču jaucos pats savās darīšanās, mister Moris, — Skaistulis nepiekāpās. — Šodien man nav nekas jādara, šodien man ir brīvdiena.

— Tev vēl visa dzīve priekšā, gan paspēsi atpūsties, — atteica tēvs. — Nu, nu, — žigli pie darba!

Skaistulis pacēla kapli un iecirta asmeni nezālēs, taču tās bija ļoti stiegrainas un tik kupli sazēlušas, ka kaplis ar sparu atlēca atpakaļ.

— Bet tagad, Tom, — mans vecais uzrunāja misteru Ouvenu. — Tagad dod man piecdesmit centu.

— Es nevaru tev maksāt, pirms viņš nav pabeidzis darbu, — misters Ouvens pakratīja galvu. — Un, ja nu viņš nemaz nenopelna pusdola-ru, ko tad? Samaksāšu naudu uz priekšu un pēc tam izrādīsies, ka darbs nav to vērts, un es būšu apkrāpis pats sevi.

— Par to tu neuztraucies, — tēvs viņu mierināja. — Es parūpēšos, lai tava nauda nebūtu zemē nosviesta. Es te laiku pa laikam iegriezīšos pārbaudīt, vai puisis strādā, kā nākas.

— Es atvainojos ser, mister Moris! — Skaistulis paskatījās uz tēvu.

— Nu, ko tu gribi?

— Es negribu kaplēt šo pretīgo vārpatu ... Es gribu, lai man šodien būtu brīvdiena.

Stingri paskatījies Skaistulī, tēvs ar kāju norādīja uz kapli.

— Nu, un tagad dod man piecdesmit centus,

Tom, — viņš atkal pievērsās misteram Ouve-nam.

— Oja, ko tu tā steidzies ar samaksu, vēl jau darbs nav lāgā iesākts ...

— Man jānokārto kāda lieta. Esi tik labs un samaksā man tūlīt, Tom ...

Bridi vērojis, kā Skaistulis kaplē nezāles, misters Ouvens iebāza roku svārku kabatā un izvilka veselu sauju naglu, skrūvju un sīknaudas. Viņš ilgi rakņājās, kamēr beidzot pa piecu un desmit centu gabaliem salasīja pusdolāru.

— Ja šis melnais nestrādās kārtīgi, tā būs pēdējā reize, kad es viņu pieņemu darbā.

— Tu nenožēlosi, ka esi pieņēmis Skaistuli,— tēvs viņu mierināja. — Viņš ir viens no labākajiem strādniekiem, kādu vien man ir gadījies sastapt.

Misters Ouvens iedeva tēvam pusdolāru un atlikušo naudu sabēra kabatā. Saņēmis savus piecdesmit centus, mans vecais steidzās uz vārtiem.

— Es atvainojos, mister Moris! — iesaucās Skaistulis.

— Nu, ko tu atkal gribi, Skaistuli? — tēvs atskatījās — Vai tad tu neredzi, ka es steidzos?

— Vai es varu beigt darbu mazliet agrāk? Es gribētu kaut mazdrusciņ izbaudīt savu brīvdienu.

— Nē! — atkliedza tēvs. — Un lai es vairs nedzirdētu par tavu brīvdienu! Vai tu kādreiz esi redzējis, ka es kaut vienu dienu būtu slaistījies apkārt bez darba.

Mans vecais ļoti steidzās, un viņam vairs neatlika laika runāt, pat no mistera Ouvena viņš

neatvadījās. Teciņus viņš devās pāri ielai, iesteidzās mājā un aizslēdza durvis no iekšpuses.

Meitene sēdēja uz gultas malas un pa vienai lika somā kaklasaites. Tēvam ienākot, viņa pacēla galvu.

— Te būs nauda, — tēvs apsēdās viņai līdzās un iespieda piecu un desmit centu gabalus meitenei saujā. — Es taču sacīju, ka dabūšu!

Meitene noglabāja naudu, salocīja vēl dažas kaklasaites un savilka zeķes pār ceļiem.

— Un te būs jūsu pirkums, — viņa paņēma no gultas zaļi dzelteno kaklasaiti un ielika tēvam rokās. Kaklasaite nokrita pie viņa kājām.

— Bet vai tad jūs ... — Viņš pārsteigts lūkojās meitenei acīs.

— Ko tad man vajadzēja darīt? — viņa atcirta.

Mans vecais skatījās viņā pavērtu muti. Savākusi atlikušās kaklasaites, meitene tās ielika somā.

— Bet es domāju, ka jūs to man atkal uzsiesiet kā pirmīt... — viņš lēni runāja.

— Paklausieties! — meitene iesāka. — Preci esmu jums pārdevusi, vai ne? Ko tad jūs vēl gribējāt par piecdesmit centiem? Līdz vakaram man vēl visa pilsēta jāapstaigā. Kā jums šķiet, cik es nopelnīšu, ja katram palīdzēšu apsiet kaklasaiti arī tad, kad tā jau būs pārdota?

— Bet... bet es domāju ... — stostījās mans vecais.

—*Ko jūs domājāt?

— Es domāju ... man likās ... ka jums varbūt vēlreiz patiks apsiet man kaklasaiti...

— Kāds jocīgs! — meitene skaļi iesmējās.

Viņa piecēlās un aizsita čemodāna vāku. Mans vecais vēl arvien sēdēja gultā un vēroja katru viņas kustību. Paņēmusi savu somu, meitene izgāja. Aizcirtās ārdurvis, un mēs dzirdējām, kā viņa noskrēja pa kāpnēm. Pēc brīža meitene jau iegāja mistera Ouvena pagalmā.

Mans vecais vēl ilgi sēdēja uz gultas malas un skatījās uz zaļi dzelteno kaklasaiti, kas gulēja uz grīdas. Tad viņš piecēlās, ar visu spēku aizspēra to istabas kaktā, izgāja ārā un atkal atgūlās piesaulē uz lieveņa kāpnēm.

XI MANS VECAIS NODARBOJAS AR POLITIKU

Kad mēs pēc vakariņām sēdējām verandā, pagalmā ienāca Bens Saimons. Mans vecais visu pēcpusdienu bija sliktā garastāvoklī un nerunāja ne vārda, tikai laiku pa laikam kaut ko paklusām murmināja. Nelaime sākās šorīt, kad māte viņam uzklupa par to, ka viņš sēž bez darba un pat nemēģina sameklēt sev kādu nodarbošanos. Rādamās viņa staigāja tēvam līdz

no viena pagalma stūra uz otru, pārmezdama, ka viņa sūri grūti pelnot maizi, mazgādama un gludinādama veļu priekš citiem, kamēr viņš tikai retu reizi pārnesot mājā naudu. Beigu beigās mātes gaušanās nokaitināja manu veco, un viņš paziņoja, ka, ja jau reiz lieta nonākusi tik tālu, tad viņš iešot ar un sapelnīšot naudu, lai parādītu, uz ko esot spējīgs, ja gribot. Tūlīt pat viņš aizsūtīja mūs ar Skaistuli savākt pieprasījumus pēc kazenēm. Tēvs lika mums savākt pēc iespējas vairāk pieprasījumu un pēc tam saskaitīt, cik iznāk galonu. Mēs visu dienu klaiņojām pa pilsētu no mājas uz māju, jautādami, kam vajadzīgas kazenes. Gribētāju saradās daudz, jo cena nebija augsta, un bez tam mēs pēc tēva norādījuma solījām, ka ogas būs tīras un bez skudrām.

Mans vecais jau aprēķināja, ka peļņa nedaudz pārsniegs sešus dolārus, ja pārdosim divdesmit piecus galonus ogu par divdesmit pieciem centiem galonā. Viņš sacīja, ka tā esot krietna summa un kurš katrs vis tādu naudu nopelnīt nevarot un ka, ieraugot tādu naudu, māte būšot pārsteigta un ņemšot atpakaļ visus apvainojošos vārdus, kurus viņa šorīt pagalmā izteikusi. Mēs ar Skaistuli savācām pieprasījumus divdesmit galoniem ar noteikumu, lai ogas pasūtītājiem tiktu piegādātas nākošajā dienā uz vakariņām. Kad mēs pārnācām mājās un pateicām tēvam, ka sarunāti divdesmit galoni, viņš izskatījās mazliet vīlies, jo bija cerējis nevis uz kaut kādiem nožēlojamiem pieciem dolāriem, bet vismaz uz sešiem. Beigās viņš tomēr samierinājās, jo arī pieci dolāri par vienas dienas darbu neesot tīri zemē metami un lika mums ar Skaistuli rīt celties jau mazā gaismiņā un iet ogās. Taču, kad par to izdzirda māte, viņa dusmās piecirta kāju un paziņoja manam vecajam, ka nekādā ziņā neatļaus mums cauru dienu likņāties pa mežu, lai salasītu viņam ogas pārdošanai". Viņa piebilda vēl, ka divdesmit galonu labi ja veselā nedēļā varot pielasīt. Tēvs savukārt pārmeta mātei, ka viņa mūžīgi stājoties viņam ceļā, un visu vakariņu laiku abi nepārmija ne vārda. Kad mēs izgājām verandā, mans vecais nepārtraukti kaut ko rūca zem deguna, nerimdamies arī vēl tad, kad pagalmā ienāca mūsu pilsētas policijas priekšnieks Bens Saimons.

— Labvakar jūsmājās! — Bens sacīja, ienākdams verandā.

— Sveicināts, Ben, — atņēma tēvs. — Ienāc, apsēdies.

Māte sēdēja un klusēja. Viņa tādus politiskus darbiniekus kā Bens Saimons vienmēr uzņēma ar neuzticību, iekāms nebija pārliecinājusies, kas tiem aiz ādas.

— Skaists vakars, vai ne, misis Straupa? — Bens ierunājās, tumsā meklēdams krēslu.

— Nekas, — māte asi attrauca.

Brīdi visi klusēja. Bens vairākkārt noklepojās. Viņam bija kaut kas uz sirds, taču viņš laikam baidījās to teikt.

— Vai darba daudz, Ben? — tēvs pārtrauca klusumu.

— Līdz kaklam, Moris, — Bens strauji atbildēja, it kā to vien būtu gaidījis, lai kāds viņu uzmudinātu iesākt sarunu. — Es tev saku, nav laika pat ne elpu atvilkt. Iesnaužos uz īsu brīdi, uzkožu lielā steigā — un atkal pie dārba, un tā es raujos no agra rīta līdz vēlam vakaram. Sieva jau trīs dienas to vien skandina, ka šis darbs mani gadu divdesmit pirms laika kapā iedzīšot. Kam jāuzrauga ielas? Man! Kam jāuzmana, lai cietumā būtu kārtība, jāizdara aresti un jāpieskata galvotāji? Protams, — man! Esmu galīgi nomocījies, Moris!

— Varbūt tev vajadzīgs palīgs? — iejautājās mans vecais. — Es, piemēram. Šad un tad man atliek brīvs brītiņš. Protams, ne jau bieži, tāpēc ka savu darīšanu atliku likām, bet, ja tev vajadzīga palīdzība, vienu otru stundiņu es varētu ziedot.

Bens paliecās uz priekšu.

— Taisnību sakot, tādēļ arī atnācu, Moris. Esmu priecīgs, ka tu pats sāki par to runāt.

— Ben Saimon, — pēkšņi sarunā iejaucās māte. — Es nezinu, kas jums padomā, bet sargieties ievilkt Morisu savos tumšajos darījumos kā viņreiz! Es vairs negribu ne dzirdēt par jūsu afērām ar daudzvietīgo zārku pārdošanu! Neviens cilvēks ar veselu saprātu nebūs ar mieru, ka viņa zārku pēc nāves atvērs un novietos tur arī vēl citus mirušos ģimenes locekļus.

— Šoreiz man pavisam kas cits padomā, misis Straupa, — Bens taisnojās. — Es runāju par politisku posteni.

— Kas tas par politisku posteni? — māte pārstāja krēslā šūpoties un izslējās.

— Redziet, — iesāka Bens. — Vakar pilsētas municipālā padome pieņēma lēmumu uzsākt cīņu ar klaiņojošiem suņiem. Jau pirms divām dienām es izsekoju kādu traku suni un nošāvu to. Municipālā padome uzskata, ka ir bīstami Jaut šādiem suņiem klaiņot pa ielām. Man uzdeva izpildīt šo lēmumu un noķert suņus, kas klīst apkārt bez īpašnieka. Es atgādināju, ka man pašam savu darīšanu papilnam, un tad viņi vienojās iecelt noklīdušo dzīvnieku uzraugu.

— Noklīdušu dzīvnieku uzraugu! — māte pielēca no krēsla kājās. — Ben Saimon, varbūt jūs gribat sacīt, ka manam vīram jākjūst par suņu ķērāju? Pielūkojiet, ka es jūs nepalūdzu atstāt manu māju!

— Vienu acumirkli, misis Straupa, — Bens mēģināja aizstāvēties. — Galu galā tā taču nav mana ideja. To ierosināja kāds no municipalitātes vīriem, sacīdams, ka Moris esot vispiemērotākais kandidāts, un viņi nobalsoja...

— Suņi patiešām man mūžīgi pinas pa kājām, — iebilda mans vecais. To jau sen esmu ievērojis. Liekas, es viņiem ļoti patiku...

— Paliec klusu, Moris! — māte viņam uzkliedza. — Es negribu ne dzirdēt par tādu apkaunojošu nodarbošanos!

— Bet, misis Straupa! — Bens iesaucās. — Vai jūs domājat, ka mazums slavenu politisku darbinieku iesākuši ar suņu ķeršanu? Ja jūs gribat zināt, tad lielākā daja ievērojamu senatoru, kongresa locekļu un šerifu savu politisko karjeru sākuši tieši tā. Diezin vai jūs atradīsiet kādu ievērojamu politiķi, kas savā laikā nebūtu nodarbojies ar suņu ķeršanu.

— Tas nevar būt! — māte neticēja. — Es gan biju labākās domās par politiskiem darbiniekiem.

— Politiķi ir dīvaini ļaudis, — Bens sacīja. — To, kas visiem citiem cilvēkiem šķiet normāls un parasts, nevar attiecināt uz politiķiem. Politiķi sāk savu karjeru ar suņu ķeršanu un pēc tam — viens divi — tiek paaugstināti. Politika nav nekāds joks ...

Māte klusēja, un es dzirdēju, ka viņas šūpuļkrēsls sāka čīkstēt no jauna. Viņa laikam domāja par to, ko Bens nupat bija sacījis.

— Jo vairāk par šo ideju domāju, jo vairāk man tā patīk, — ierunājās mans vecais. — Jau sen man vajadzēja iesaistīties sabiedriskā darbā. Nav taču nekādas jēgas augām dienām noņemties ar šādiem tādiem sīkumiem.

— Tad tev, Moris, jāpieņem šis postenis, — Bens steidzīgi sacīja. — Tā tev būs labākā nodarbošanās. Nu, norunāts?

Mans vecais sēdēja klusēdams un mēģināja tumsā saskatīt mātes seju. Šūpuļkrēsls čīkstēja vienmērīgi, — kā ūdens lāses pil no krāna.

— Nu, labi, — tēvs vēl arvien veltīgi centās uzminēt mātes noskaņojumu. — Domāju, ka vajadzēs pieņemt... — Viņš apklusa, gaidīdams, ko māte par to sacīs, bet viņa izlikās, it kā nekā nebūtu dzirdējusi. — Es pieņemu šo darbu.

Bens piecēlās.

— Lieliski, Moris! — Bens sauca jau no kāpnēm. — Lieliski! Priecājos to dzirdēt. Rīt pēc brokastīm esi pie manis.

Bens nokāpa pa kāpnītēm. Kad viņš jau bija uz paša pēdējā pakāpiena, mans vecais pēkšņi pielēca kājās un pasauca viņu.

— Ben, — viņš satraukts pieskrēja pie policijas priekšnieka. — Cik liela būs mana alga?

— Alga?

— Nu jā, alga, — tēvs atkārtoja. — Cik es saņemšu par klaiņojošo suņu ķeršanu?

— Patiesību sakot, — Bens lēni iesāka. — Tā nebūs alga, ko tu saņemsi.

— Algas nebūs? Ko tad es saņemšu?

— Prēmiju.

— Prēmiju?

— Protams, Moris. Tādu atalgojumu saņem gandrīz visi lielie politiķi. Viņiem izsniedz prēmijas.

— Un cik liela būs tā prēmija? — tēvs jautāja.

— Divdesmit pieci centi par katru noķertu un ieslodzītu suni.

Mans vecais neatbildēja un klusēdams lūkojās tumšajā ielā. Bens lēni soļoja prom.

— Taisnību sakot, tas mani mazliet pārsteidz. Es biju iedomājies, ka sestdienās saņemšu algu.

— Bet prēmijas ir izdevīgākas, jo no tevis paša ir atkarīgs, cik tn nopelni. Ar algu ir tā, — tu nekad nesaņemsi vairāk, kā pienākas, bet prēmija var būt arī lielāka, ja tu labi pacenties.

— Tev taisnība! — mans vecais kļuva jautrāks. — Es par to nemaz nepadomāju.

— Tātad līdz rītam, — Bens izgāja uz ielas. — Ar labu nakti!

— Ar labu nakti, Ben, — tēvs nokliedza viņam pakaļ. — Paldies, ka sagādāji man darbu.

Kad mēs atgriezāmies verandā, mātes tur vairs nebija. Viņa bija aizgājusi gulēt.

— Tagad mēs kārtīgi izgulēsimies, dēliņ, — mans vecais teica. — Rīt mums būs daudz darba, jāatpūšas. Ejam.

Mēs iegājām guļamistabā, izģērbāmies un likāmies gultā. Mans vecais ilgi grozījās no viena sāna uz otru, un es dzirdēju, ka viņš klusītēm pārskaita visus mūsu pilsētas suņus, kuru vārdus zināja. Tad es aizmigu.

Otrā rītā tūlīt pēc brokastīm tēvs uzlika cepuri, un mēs gājām uz pilsētu meklēt Benu Sai-monu.

Ceļā mēs negribējām kavēties, un mans vecais tikai lika man ievērot Frenka Bīna medību suni Dzirksteli, kas gulēja izstiepies uz lieveņa.

Benu Saimonu mēs atradām frizētavā. Seju viņam klāja ziepju putas, un viņš nevarēja ar mums sarunāties. Bet, tiklīdz policijas priekšnieks atbrīvojās, viņš pamāja ar roku man un tēvam.

— Labrīt, Moris! — viņš uzsauca. — Vai vari sākt darbu?

— Taisni rokas niez, — tēvs atbildēja.

— Tūlīt, — Bens viņu mierināja.

Piecēlies no krēsla un uzlicis cepuri, viņš pavēlēja tēvam savākt visus suņus, kas klīst bez uzraudzības, un ieslēgt tos cietuma pagrabā.

— Un tas būtu viss? — tēvs brīnījās.

— Tas ir viss, kas tev jāizdara, — atteica Bens.

Mēs lēni soļojām pa pilsētu, skatīdamies, vai neieraudzīsim kādu suni. Bija vēl agrs, un suņi laikam gulēja, jo nekur ielās mēs neredzējām nevienu pašu suni. Pēc pusstundas mans vecais iebāza roku kabatā un izvilka desmit centu.

— Ņem, dēls. — Viņš pasniedza man naudu.

I4G

— Aizskrien pie miesnieka un nopērc pašu lielāko gaļas gabalu, kādu vien var dabūt par desmit centiem. Par svaigumu neraizējies — lai tikai būtu labi liels.

Es aizskrēju uz veikalu, nopirku prāvu gaļas gabalu un atgriezos pie sava vecā, kurš sēdēja magnolijas ēnā un gaidīja mani. Tēvs bija aizsnaudies, bet, kad pieskāros viņa plecam un parādīju gaļas gabalu, viņš vienā rāvienā pielēca kājās.

— To viņi uzreiz pamanīs! — vecais iesaucās, apostīdams gaļas gabalu. — Ejam, dēls!

Iegriezāmies citā ielā, mans vecais soļoja, šūpodams gaļas gabalu uz priekšu un atpakaļ. Drīz vien pamanījām, ka mums pa pēdām, gaisu ošņādams, seko raibs putnu suns.

— Tieši to mums vajadzēja, dēliņ, — sacīja mans vecais. — Mēs šo gaļas gabalu esam īstā laikā nopirkuši.

Viņš uzsvilpa putnu sunim; tas saslēja ausis un sāka skriet ātrāk. Gaļu bija saodis vēl kāds suns, un arī tas turējās mums līdzās. Kad tuvojāmies dzelzceļa pārbrauktuvei, aiz mums skrēja jau veseli septiņi suņi. Mans vecais bija ļoti apmierināts un lika man steigties pa priekšu un atvērt cietuma pagraba durvis. Ievilinājis suņus pagrabā, tēvs veikli izmanījās ārā, pirms dzīvnieki bija paspējuši sakampt gaļas gabalu.

— Vēl viena tāda pastaiga — un divi dolāri kā no gaisa! — viņš priecājās. — Neko teikt — darbs nav sevišķi grūts: pastaigājies pa vienu ielu, pa otru un skaties — nauda pati rokās krīt. Tagad es sāku saprast, kāpēc ļaudis tik ļoti aizraujas ar politiku. Es nemainītu ne pret ko tādu posteni. Izrādās, politika ir labākais līdzeklis naudas iegūšanai.

Ar gaļas gabalu rokās mēs atkal iegriezāmies kādā ielā, un jau pirmajā kvartālā mums piesitās kāds spaniels, kas bija gulējis zem mājas. Atpakaļceļā uz cietumu mums sekoja pieci suņi. Mēs tīšuprāt gājām gar mistera Frenka Bīna māju, lai arī Dzirkstele saostu kārdinošo kumosu un pievienotos suņu baram, kas mums sekoja. Kad arī šie suņi bija ieslēgti pagrabā, mans vecais apsēdās atpūsties un ar sērkociņu smiltīs kaut ko aprēķināja.

— Sanāk mazliet vairāk par trim dolāriem, dēliņ. — Viņš aizsvieda sērkociņu.

īsā laika sprīdī esam nopelnījuši milzīgu naudu. Ja rīt veiksies tikpat labi, mums būs jau seši dolāri. Bet sestdienas vakarā — visi astoņpadsmit, ja ne divdesmit. Es necerēju, ka nopelnīšu tik daudz naudas. Bet tagad iesim pusdienās, ir jau laiks!

Atgriezušies mājās, sēdāmies pie galda. Māte klusēja, un arī mans vecais neiedrošinājās sākt pirmais. Paēduši nolikāmies ceriņkrūma

ēnā.

Apmēram pēc stundas ieraudzīju, ka pa ielu lielā ātrumā šurp drāžas Bens Saimons. Mans vecais bija aizmidzis, un es, domādams, ka Bens nāk svarīgās darīšanās, viņu uzmodināju. Ieraudzījis mūs zem ceriņkrūma, viņš steigšus tuvojās.

— Moris, — viņš teica, smagi elsdams un aizgūtnēm raudams gaisu. — Kur tu savāci tos suņus, kas ieslodzīti cietuma pagrabā?

— Ak tos! — mans vecais atspiedās uz elkoņa.

Hu

— Saķēru uz ielas, kā man tika pavēlēts. Tas taču ir mans uzdevums — saķert un ieslodzīt visus dzīvniekus, kas klīst bez uzraudzības. Tā ir vienkārši sagadīšanās, ka šoreiz tie bija suņi un nevis govis, zirgi vai citi lopiņi...

— Bet tu esi ieslodzījis arī mūsu mēra mistera Futa seteri, Moris! — Bens uztraucās. — Arī misis Džesija Hendrika sūdzējās, ka pazudis viņas spaniels, un es to atradu pagrabā kopā ar citiem suņiem. Mistera Bīna labākais medību suns ieslēgts turpat. Visiem suņiem ir saimnieki un par katru no tiem samaksāts nodoklis divu dolāru apmērā. Nedrīks taču ķert tos suņus, par kuriem viņu saimnieki maksā nodokļus.

— Viņi taču skraidīja pa ielām bez uzraudzības. Es ceļā sastapu ļoti daudz suņu bez saimniekiem. Mans pienākums bija tos saķert, un to es arī izdarīju.

— Un kā tu viņus visus iedabūji pagrabā?

— Es viņus tur aizvedu, Ben. Jau sen esmu ievērojis, ka suņi ar mani ir pa draugam, es taču tev vēl vakar to stāstīju.

— Vai tu viņus ievilināji ar ēsmu?

— Ne nu gluži, — atteica mans vecais.

— Starp citu, es atceros gan — man bija līdz mazs gaļas gabaliņš.

— Tā jau es domāju, — Bens noņēma cepuri un ar kabatas lakatiņu noslaucīja sviedrus no pieres. — Man jau likās, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Labu laiku valdīja klusums. Tad Bens uzlika cepuri un paskatījās uz manu veco.

— Man liekas, Moris, par suņiem lai labāk rūpējas kāds cits. Tev droši vien neatliks laika šim darbam.

— Bet kā ar atalgojumu? — tēvs iejautājās. — Kā tev šķiet, — vai būšu nopelnījis trīs dolārus?

— Es par to neesmu pārliecināts, — Bens nezināja, ko atbildēt. — Šaubos, vai municipālā padome gribēs tev maksāt. Mērs var padzīt mani no darba, ja es ierosināšu, lai tev izsniedz prēmiju, jo ieslodzīts taču bija arī viņa putnu suns ... Es jau sen esmu sapratis, ka politikā jāievēro viena svarīga lieta: gudri politiķi nedrīkst mīt cits citam uz papēžiem. Es domāju, — labāk būtu, ja mēs vairs nepieminētu šos suņus. Tevis dēļ, Moris, es negribu pazaudēt darbu.

Mans vecais viņam pamāja ar galvu un atslīga ceriņkrūma ēnā.

— Tev droši vien taisnība, Ben, — viņš sacīja. — Es skatos, ka politika prasa pārāk daudz laika, un es jau tā esmu apkrāvies ar darbiem.

XII KAS NOTIKA TONAKT, KAD MANS VECAJS ATGRIEZĀS MĀJĀS

Ap pusnakti pēkšņi ierējās suņi. Māte piecēlās, lai paskatītos pa logu. Līdz Ziemsvētkiem bija palikušas nedēļas divas. Ārā plosījās sniegputenis. Pēc vakariņām laiks bija mazliet pierimis, taču brīžiem vēl arvien jumta dzegās iegaudojās vējš. Šī bija viena no tām ziemas naktīm,

kad ir patīkami gulēt siltā gultā zem veselas kaudzes segu.

Gaitenī dega lampa, jo mēs parasti naktīs atstājām tur uguni. Bet istabā māte uguni neiededza, jo no tumšās telpas viņa varēja labāk redzēt, kas notiek ārpusē.

Labu brīdi viņa nesacīja ne vārda. Suņi pa-ņurdēja, tad atkal sāka riet. Naktī mēs viņus turējām piesietus ķēdē, citādi tie sakostu garāmgājējus. Šoreiz tas nāca par labu arī manam vecajam: suņi būtu uzklupuši viņam tāpat kā kuram katram svešiniekam. Tēvs tik ilgi nebija bijis mājās, ka suņi varēja viņu vienkārši nepazīt. Pēdējo reizi es savu veco redzēju vasarā, kad viņš bija ienācis uz brītiņu, lai paņemtu savas bikses, kuras pagājušo ziemu bija atstājis malkas šķūnītī uz naglas,

— Nu skaidrs, tas ir viņš, — māte ar durvju atslēgu uzsita pa palodzi. Viņa nebija niknāka, kā parasti, taču pietika arī ar to. Kad māte tā ar atslēgu klaudzināja pa palodzēm un galdiem, tā jau bija droša pazīme, ka viņa ir satraukta.

Pēkšņi atskanēja tāda rīboņa, it kā divzirgu kravas rati ripotu pa koka tiltu. Pēc tam notrīcēja visa māja, — varēja domāt, ka kāds ar smagu kalēja veseri dauza ēkas pamatus.

Tas bija mans vecais, — viņš izmēģināja, vai lieveņa kāpnes spēj viņu noturēt. Mājās pārnākot, viņš arvien baidījās, vai tikai kāds nav izlicis lamatas, piemēram, — aizzāģējis kāpņu dēļus, lai viņš iegāztos un iestrēgtu palievenī, kur māte viegli varētu viņu sasniegt ar slotu vai citu sitamo.

— Cik reižu jau viņš tā pārrodas, — māte nopūtās. — Kā man tas viss apnicis!

— Es piecelšos un paskatīšos, — es iesaucos. — Atjauj man, mamm! Lūdzu!

— Paliec vien, kur tu esi, Viljam, un uzvelc segu pār galvu, — māte attrauca atkal uzsizdama ar atslēgu pa palodzi. — Nekā laba tur nav.

Piecēlies četrrāpus, es uzrāvu segu pāri galvai, bet, kad man likās, ka māte vairs neskatās uz manu pusi, es atvilku segu tieši tik daudz, lai varētu redzēt, kas notiek istabā.

Ārdurvis atsprāga ar tādu troksni, ka tām gandrīz izbira augšējās rūtis. Manam vecajam gan allaž bija vienalga, kas notiek ar durvju stikliem, mēbelēm vai kādiem citiem priekšmetiem mājā. Vienreiz tā, mājās pārnākot, viņš sadauzīja gabalos mātes šujmašīnu, un viņa pēc tam ilgi lika centu pie centa, lai to salabotu.

Bet es nekad nebūtu ticējis, ka mans vecais spējīgs sacelt tādu troksni. Varēja domāt, ka viņš lēkā augšup un lejup pa priekšnamu, par visu varu cenzdamies iemīt grīdas dēļus zemē. Gleznas trīcēja pie sienām, dažas sagāzās uz sāniem. Pat vecmāmiņas lielais portrets sašķiebās.

Māte pagrieza lampas degli lielāku un piegāja pie kamīna, lai uzpūstu uguni. Zem pelniem vēl bija daudz ogļu; tās sārti iekvēlojās, tiklīdz māte pavēcināja ar avīzi un pielika uguni. Pēc tam viņa uzmeta pāris malkas pagales un apsēdās ar muguru pret kamīnu, lai sagaidītu manu veco.

Bet tēvs arvien vēl trokšņoja: likās, viņš mēģina aizspert visus krēslus tālākajā gaiteņa stūrī — pie virtuves durvīm. Tad pēkšņi viņš pārstāja dauzīties un sāka runāt ar kādu, kas viņam bija atnācis līdz.

Māte steigšus piecēlās, uzmeta rīta tērpu, un, ielūkojusies spogulī, ātri sakārtoja matus. Viņa nebija gaidījusi, ka tēvs atvedīs sev līdz kādu svešinieku.

— Viljam, es jau tev sacīju, lai tu uzvelc segu pāri galvai un guli, — viņa man aizrādīja.

— Es gribu viņu redzēt, — es lūdzos.

— Nerunā pretī, Viljam, — māte piespēra kailo kāju. — Dari, ko es tev lieku, reiz par visām reizēm!

Es atkal pārvilku segu pāri galvai, taču tā, ka visu varēju redzēt.

Priekšnama durvīs pavērās maza spraudziņa. Es atkal piecēlos četrrāpus, lai labāk varētu saredzēt, kas notiks tālāk. Tieši tobrīd mans vecais ar kājas spērienu atgrūda durvis. Ar troksni tās atsitās pret sienu, saceldamas tādu putekļu mākoni, ka bija vai jābrīnās, kur tie radušies tādā daudzumā.

— Kas jums šeit meklējams, Moris Straup?— māte sakrustoja rokas uz krūtīm un cieši skatījās tēvā. — Ko jūs atkal gribat?

— Nāc iekšā un jūties kā mājās, — mans vecais pagriezās un aiz rokas vilka kādu istabā. — Nekautrējies, šī māja ir mana!

Viņš ievilka sīku meiteni, divreiz mazāku par manu māti, un stūma viņu uz priekšu, kamēr viņi abi atdūrās pret mātes šujmašīnu. Māte sekoja katrai viņu kustībai un grozījās uz visām pusēm gluži kā vēja rādītājs.

Nebija nemaz patīkami vērot galīgi piedzērušos tēvu, kurš tikko turējās kajas, un saniknoto māti, kura aiz dusmām likās pazaudējusi valodu.

— Saki: «Sveicināti!» — mans vecais teica svešajai meitenei.

Meitene klusēja.

Mans vecais aplika rokas viņai ap kaklu un nolieca meitenes galvu lejup. So kustību viņš atkārtoja vairākas reizes, tā piespiezdams meiteni palocīties mātei. Pēc tam viņš saka klanīties pats, un pēc brītiņa viņi to darīja abi reize. Klanīšanās turpinājās tik ilgi, kamēr arī māte, ar acīm sekodama viņu kustībām, pati sāka šūpot galvu augšup un lejup.

Sājā brīdī es laikam skaļi iespurkšķējos, jo uz mirkli mātes seja kļuva pavisam ērmota, tad viņa piegāja pie kamīna un apsēdās.

— Kas tā tada? — matē jautaja, un varēja redzēt, ka viņai ļoti gribējās to uzzināt. Pat viņas dusmas likās pierimušas. — Kas viņa ir, Moris?

Mans vecais smagi atkrita krēslā, gandrīz ielauzdams sēdekli.

— Viņa? Viņu sauc par Lusiju. Tagad viņa mani pieskata.

Pagriezies uz manu pusi, viņš ievēroja, ka esmu piecēlies zem segas tupus.

— Dēliņ, sveicināts! — viņš sacīja. — Kā tev klājas?

— Var iztikt, — es atbildēju, cenzdamies izdomāt, ko varētu pasacīt, lai viņš saprastu, kā es priecājos par to, ka viņš ir pārnācis.

— Vēl arvien stiepies garumā, dēliņ? — viņš atkal jautāja.

— Liekas, mazliet esmu izaudzis, — es atteicu.

— Redz, cik jauki! Tā ari vajag. Ja tu tāpat turpināsi, drīz vien kjusi par īstu viru.

— Tēt, es ...

Nepaguvu pabeigt, jo, paķērusi pie kamīna noliktos iekurus, matē atvēzējās pret tēvu, taču netrāpīja un metamais atsitās pret sienu. Mans vecais uzrāvās kājās un sāka lēkāt pa istabu, it kā iekuri būtu ķēruši nevis sienu, bet viņu pašu. Viņš griezās kā vilciņš, kamēr zaudēja līdzsvaru un gar sienu nošļūca zemē. Tad viņš satvēra krēsla kāju, uzmanīgi aplūkoja to un saka lauzt. Atlauzis šķērskokus, viņš tos iesvieda ugunī.

Kad šķērskoki un krēsla kājas bija pievarētas, tēvs ķērās pie atzveltnes un salauzis sadedzināja ari to. Matē nesacīja ne vārda, viņa klusēja un visu laiku nenolaida acis no mana vecā.

— Iesim prom no šejienes, Moris! — pēkšņi ierunājas Lusija. Tie bija pirmie vārdi, ko viņa teica, kopš bija ienākusi. Mēs ar māti izbrīnā palūkojāmies uz viņu, arī tēvs pašķielēja, it kā tikai nupat butu atcerējies viņas klātbūtni.

— Iesim prom, Moris, — meitene atkārtoja.

Varēja redzēt, ka viņa nobijusies līdz nāvei.

Nebija arī nekāds brīnums: visi uz viņu vien skatījās, un māte vai plīsa aiz dusmām.

— Apsēdies un jūties kā mājās! — mans vecais viņai teica. — Sēdies, Lūsi!

Meitene paklausīgi paņēma krēslu un apsēdās.

Tas bija jocīgs skats, kā viņi visi tur sēdēja: meitene klusu un mierīgi, tēvs, lauzdams krēslu gabalos, un māte, tikko dusmas valdīdama. Es laikam atkal biju iespurkšķējies par skaļu, jo māte pagriezās uz manu pusi, padraudēja ar pirkstu un rādija, lai es apsedzu galvu un guļu tālāk. Mātei gan vajadzēja saprast, ka nevar taču aizmigt, ja mājā notiek tādi brīnumi. Cik vien ērti varēju, es iekārtojos gultā zem segas tupus un turpināju skatities.

— Kad jūs pabeigsiet lauzt šo krēslu, Moris Straup, es palugšu septiņus dolārus, ko nopirkt jaunu, — šūpodamās atzveltnes krēslā, sacīja māte.

— Kas par niekiem, Marta! — iesaucās mans vecais. — Kas par niekiem! Kur tu esi redzējusi krēslu, kas maksātu vairāk par dolāru, nu, labi, ja divus!

Māte pielēca kājās kā dzelta. Viņa pieskrēja pie kamīna, sagrāba slotu un metās virsu manam vecajam. Viņa dauzija tēvu pa galvu tik ilgi, kamēr atjēdzās, ka ir sabojājusi slaukāmo. No slotas izsistie stiebri mētājās pa visu grīdu. Steidzīgi apgriezusi slotu otrādi, viņa sāka apstrādāt manu veco ar kātu.

Klupdams krizdams viņš metās bēgt un, pa cejam iesviezdams krāsnī to, kas vēl bija palicis pāri no salauztā krēsla, paslēpās pieliekamajā kambarī. Viņš kaut ko bija izdarījis ar slēdzeni, jo, lai kā māte nopūlējās, viņa nevarēja atvērt durvis.

Tas māti tā saniknoja, ka viņa vairs nezināja pati, ko dara. Apsēdusies uz gultas malas, viņa sāka kārtot matus.

— Tiešām jūs esat atradis īsto laiku, kad iztrakoties, Moris Straup! — viņa kliedza pa durvju spraugu. — Vai es varu audzināt bērnu, ka pieklājas, kad tā iet pa māju?

Šoreiz viņa pat nenogaidīja atbildi un tūlīt metās virsū Lusijai — meitenei, ko mans vecais bija atvedis.

— Varat viņu pievākt, — kliedza māte, — tikai lai es jūs abus te vairs neredzētu!

— Viņš man sacīja, ka neesot precējies, — Lusija teica. — Viņš apgalvoja, ka esot vecpuisis.

— Vecpuisis!? — Māte iebrēcās pavisam sasarkusi, viņa metās pie kamīna pēc krāsns kruķa. Mūsu krāsns kruķis bija pamatīgs dzelzs gabals pēdu triju garumā. Iebāzusi kruķi pa durvju spraugu pieliekamajā, viņa sāka griezt to uz visām pusēm. Mans vecais vaidēja un spārdīja ar kājām sienu. Sacēlās tāds troksnis, ka man vai ausis aizkrita, arī suņi sāka riet. Ļaudis, kas to dzirdēja, noteikti domāja, ka mums uzbrukuši laupītāji.

Lusija raudādama pielēca kājās.

— Beidziet taču! — viņa uzkliedza mātei. — Jūs varat viņu ievainot!

Māte ar elkoni viņu pagrūda nost.

— Netraucējiet mani! Es pati zinu, ko daru, māsiņ!

Man nācās aizlīst uz gultas otru galu, lai nekā nepalaistu garām no tā, kas notika pie pieliekamā kambara durvīm. Es nekad nebiju redzējis lielus cilvēkus tik jocīgi rīkojamies. Viņas bija gluži kā divi gailēni, kas gatavojas plūkties, bet nezina, kā iesākt: plivina spārnus un dižojas, mēģinādami viens otru iebiedēt.

Māte bija daudz stiprāka par savu pretinieci un — beidzot viņa saprata, kā jārīkojas: viņa nosvieda krāsns kruķi, sagrāba Lusiju un iebelza viņai. Meitene pārlidoja pāri visai istabai un atduras pret šujmašīnu. No ārprātīgā izbīļa viņa attapās tikai istabas viņā galā.

Māte atkal laida darbā krāsns kruķi, un pieliekama durvis pēkšņi ar troksni atsprāga vaļā. Mans vecais, pīdamies mātes kleitās, turējās pie kambara sienas, viņš izskatījās pēc tāda, kas tikko apzadzis pārtikas tirgotājā kasi un pieķerts nozieguma vietā. Tik jocīgu es viņu vēl nekad nebiju redzējis.

Tiklīdz māte bija izvilkusi tēvu no pieliekamā istabas vidu, viņa atkal uzklupa Lusijai.

— Es jus izsviedīšu no savas mājas! Es jums radišu — pīties ar manu vīru! To es necietīšu!

Māte atkal grasījās uzbrukt meitenei, taču Lusija laikā paspēja izvairīties. Tad viņas abas metās viena otrai virsu kā gailēni, kas beigu beigās saņēmuši dūšu kautiņam. Viņas lēkāja pa grīdu, kuldamas rokas kā spārnus, bet mātes rīta tērps un Lusijas svārki plīvoja kā spalvas. Viņas riņķoja pa istabu gluži kā karuselis, pēc tam ieķērās viena otrai matos. Tā tiešām bija nedzirdēta spiegšana. Izrauts no tumšā kambara, mans vecais vēl nebija apradis ar gaismu un tikai pēc brītiņa apjauda notiekošo. Viņš grozīja galvu uz visām pusēm, tomēr nespēja ta īsti izsekot abām kautiņa dalībniecēm.

Griezdamās kā vilciņi, māte un Lusija izstreipuļoja priekšnamā un turpināja izrēķināties. Pa to laiku mans vecais streipuļoja pa istabu, meklēdams citu krēslu un paķēra pirmo, kas pagadījās pa rokai. Tas bija mātes šūpuļkrēsls ar augsto atzveltni, kurā viņa parasti mēdza sēdēt, kad kaut ko šuva vai atpūtās.

Tagad māte ar Lusiju bija nonākušas jau verandā. Aizvēris durvis uz priekšnamu, mans vecais tās noslēdza. Šīs durvis bija smagas un biezas — ar atslēgu un aizšaujamo.

— Nav vērts iejaukties, dēliņ! — viņš man sacīja, apsēzdamies uz gultas malas un novilkdams zābakus, — kad ķildojas divi sievišķi, tad tik ir ko noskatīties. Kādreiz ...

Nosviedis zābakus pagultē, viņš nopūta uguni un aizstreipuļoja līdz gultai, vilkdams sev līdz mātes šūpuļkrēslu. Es dzirdēju, kā nokrakšķēja krēsls, kad viņš atkal ķērās pie šķērskoka. Sākumā viņš norāva apšuvumu, pēc tam sāka lauzt sēdekli un pa gabalam mest ugunī. Laiku pa laikam kāds krēsla gabals trāpīja pa kamīna malu, bet vēl biežāk atsitās pret sienu.

Māte un Lusija bija satracinājušas suņus, jo tie sāka skaļi riet. Kautiņš acīm redzot turpinājās pagalmā, jo lievenī viņas vairs nebija dzirdamas.

— Dažreiz man liekas, dēliņ, ka dievs darītu labi, ja nelaistu pasaulē vairāk par vienu sievieti uzreiz, — piebilda mans vecais.

Es ērtāk saritinājos zem segas, pievilkdams ceļus gandrīz pie zoda un cerēdams, ka tagad tēvs uz visiem laikiem paliks mājās un nekad vairs mūs nepametīs.

Mans vecais salauza šūpuļkrēsla atzveltni un aizsvieda tumsā uz kamīna pusi. Vispirms tā atsitās pret griestiem, tad nokrita pie kamīna malas. Tad viņš turpināja lauzt to, kas vēl bija atlicis no mātes šūpuļkrēsla.

Bija patīkami gulēt tumsā un zināt, ka viņš ir tepat līdzās.

XIII TĒVOČA NEDA APCIEMOJUMS

Gandrīz visu pēcpusdienu mes ar Skaistuli bijām mistera Hokinsa ūdensdzirnavas, un tikai stundu pirms vakariņam devāmies mājup ar miltu maisu, ko misters Hokinss mums bija samalis. Uz dzirnavām māte mūs aizsūtīja

tūlīt pēc pusdienām, iedevusi bušeli baltās kukurūzas, kuru tēvs parasti izbaroja Idai, kad tā uzvedās godīgi, neniķojās ielas vidū un ar pakaviem nespārdīja staļļa sienas. Kad mēs ar Skaistuli bērām kukurūzu maisā, māte piekodināja, lai atgriežamies mājās, tikko milti būs samalti, lai viņa vēl paspētu izcept vakariņām rauga pankūkas. Mēs ar Skaistuli gājām pa taisnāko ce|u, pāri laukumam, kur savas teltis bija uzcēluši cirka mākslinieki, kad tie iebrauca pilsētā, un spriedām par vakardienas beisbola maču starp mūsu pilsētas komandu un Džesop-vilas ugunsdzēsējiem, kas tika pārtraukts jau sestajā setā, jo kāds no Džesopvilas spēlētājiem bija ar sitienu pa galvu apdullinājis mūsu pilsētas komandas locekli Luku Hendersonu.

Skaistulis apgalvoja, ka Lūks Hendersons esot pagrābis smilšu sauju un, domādams, ka neviens neredz, iesviedis to Džesopvilas sitējam acīs tieši tajā brīdī, kad tam vajadzējis sviest bumbu. Es iebildu, ka putekļus sacēlis vējš un Lūks Hendersons, kurš strādā pārtikas preču tirgotavā, šeit galīgi bav vainojams. Vēl arvien strīdēdamies, mēs šķērsojām dzelzceļa sliedes. Pie Sikamoras depo pašlaik piestāja Piekrastes līnijas preču vilciens, bet mūs tas sevišķi neinteresēja: paskatījāmies tikai, cik vagonu padod uz rezerves sliedēm, kas atradās blakus kokvilnas fabrikai.

Tā stāvēdami un aplūkodami lokomotīvi un vagonus, mēs pēkšņi pamanījām kādu vīru, kas, reizē lēkdams pār diviem gulšņiem, ātri nāca uz mūsu pusi.

— Iesim labak un aiznesīsim miltus tavai

mātei, — Skaistulis mani paraustija aiz piedurknes. — Tu taču zini, ka viņa gribēja vakariņās izcept pankūkas. Būtu prātīgi, ja tu viņai paklausītu.

— Pagaidīsim un apskatīsimies, kas viņš tāds ir, — es iebildu. — Redzi, viņš māj mums ar roku. Tas noteikti ir kāds klaidonis, un, ja mēs nepasteigsimies ātrāk, viņš vēl atņems mums miltu maisu. Labāk jau klausīsim tavu māti un iesim mājās.

Skaistulis sāka kāpties atpakaļ. Viņš noņēma maisu no pleca un, abām rokām to satvēris, piespieda cieši sev klāt.

— Nu paklausies, ko es tev saku, — viņš iesāka no jauna. — Es zinu, ko runāju. Es tādus klaidoņus esmu redzējis bez sava gala, — jēgas no tiem nav nekādas. Es tev saku, arī šim nav padomā nekas labs. Iesim mājā.

Es nekustējos ne no vietas, un jau pēc mirkļa svešais vīrs mūs panāca. Viņš bija noskrējies gluži bez elpas un, apstājies mums līdzās, labu laiku tikai rīstījās. Viņš bija apmēram vienos gados ar manu veco, tikai kustējās daudz ātrāk un veiklāk, un arī acis svešajam vīram tā vien šaudījās uz visām pusēm.

Ģērbies svešais bija vecā virsvalkā ar ieplīsušu bikšu staru, — droši vien viņam nekad neatlika laika to sašūt. Uz vienas auss sašķiebta, viņam galvā lepojās pavisam jauna, acīm redzot tikko nopirkta cepure, bet no galīgi saplīsušajiem zābakiem laukā rēgojās kāju pirksti. Caurumi bija tik pamatīgi, ka zābaki likās taisīti no divām daļām. Ap kaklu viņš nēsāja dzelteni sarkanu lakatu, kādus mēdza valkāt Piekrastes

līnijas konduktori, lai izdedži nelīstu aiz apkakles. Skuvies viņš nebija veselu mūžību un melna vaigu bārda — gara un saraina — slējās uz visām pusēm kā ušņu dzelkšņi.

— Puisēn, — svešais caururbjoši uzlūkoja mani, — saki, vai tu neesi Morisa Straupa dēlēns Viljams?

— Esmu gan, ser, — es pārsteigts atbildēju, nevarēdams izprast, kā viņš uzzinājis manu vārdu. — Mani sauc Viljams, ser.

— Un kur ir tavs tēvs? — viņš taujāja tālāk.

— Tēvs aizbrauca strādāt uz fermu, — ps atbildēju.

— Aizbraucot viņš teica, ka būšot mājās tikai vēlu vakarā.

— Es esmu tavs tēvocis Neds, — svešais pastiepa roku un sāpīgi satvēra manu plecu. — Vai pazīsti mani, dēliņ?

— Nē, ser, — es skatījos uz melno vaigu bārdu un mēģināju atbrīvot plecu no viņa pirkstu spīlēm.

— Pēdējo reizi, kad es te ciemojos, tu vēl biji pavisam sīks knauķis, — viņš palaida manu plecu. — Toreiz tu biji par mazu, lai atminētos savu tēvoci Nedu!

— Domāju gan, ser, — es viņam atbildēju.

Viņš apgriezās un paskatījās mušu mājas virzienā.

— Kā klajas tavai mātei?

— Nekas, — es sacīju, pūlēdamies atcerēties tēvoci Nedu.

Tēvam bija daudz brāļu, un tie dzīvoja kur kurais, tā kā vairāk kā pusi no viņiem es pat acīs nebiju redzējis. Māte mēdza sacīt, ka viņai

neesot nekādas vēlēšanās uzņemt tēva radiniekus pie sevis viesos up lai jau viņi dzīvojot vien mierīgi, kur dzīvojuši. Vienreiz es redzēju tēvoci Stefu, kurš bija nokļuvis katorgā, bet māte viņu nelaida istabā. Kādu stundu nosēdējis uz kāpnēm durvju priekšā, viņš aizgāja un pēc tam nekad vairs nerādījās pie mums.

— Un kas tas par spoku? — Tēvocis Neds pamāja ar galvu uz Skaistuļa pusi.

— Tas ir Skaistulis Brauns, viņš strādā pie mums, — es paskaidroju. — Viņš mums piepalīdz mājas darbos, kad vajag.

— Varu saderēt, ka viņš apēd vairāk nekā nopelna, — iebilda tēvocis Neds. — Vai ne tā, pilis?

— Es ... es . .. es .. . — Skaistulis stostījās, kā parasti, kad bija nobijies. — Es .. . es .. .

— Redzi nu! — iesaucās tēvocis Neds. — Vai es neteicu? Viņam pat samelot slinkums. Viņa darbu var ar uzpirksteni izmērīt. Taisnība, puis?

— Es... es... es... — Skaistulis murmināja, kāpdamies atpakaļ tālāk no tēvoča Neda.

— Saprot gan, ka tādu nieku dēļ pat melot nav vērts, — sacīja tēvocis, atiedams dažus soļus tālāk. Taču tūlīt viņš apstājās.

— Kurš ceļš ved uz māju?

— Uz kādu māju? — es nesapratu.

— Uz jūsējo, dēliņ, — viņš iesmējās. — Tu taču nedomāsi, ka esmu atbraucis tapat vien un neiegriezīšos apciemot savus radiniekus?

— Tad es aizskriešu pirmais un paziņošu mātei par jūsu ierašanos, — es sacīju. — Ja es viņu iepriekš nebrīdināšu, viņa var sadusmoties.

— Nē, — atcirta tēvocis Neds. — Neskrien

vis. Kas tas vairs būs par pārsteigumu, ja viņa uzzinās visu jau iepriekš? Vislielāko pārsteigumu var sagādāt, ja viesis ierodas negaidīts. Viņa sāks vēl gatavoties, un tas viņai sagādās tikai liekas raizes.

Soli solī ar tēvoci Nedu mēs turpinājām ce|u uz mājām. Skaistulis turējās aizmugurē un nemaz necentās mūs panākt. Pārgājuši pāri dzelzceļa sliedēm, iegriezāmies mūsu ielā. Kad māja jau bija pavisam tuvu, es apstājos, lai pagaidītu Skaistuli.

— Skaistuli! — es viņam uzsaucu. — Ej tu pa priekšu un atdod mātei miltu maisu. Pēc tam vari viņai pasacīt, ka ieradies tēvocis Neds.

— Miltu maisu es misis Martai atdošu, — Skaistulis apgāja tēvocim Nedam ar līkumu, — bet par pārējo es negalvoju. To tu pats izdari. Misis Marta vēl sacels traci un uzvels vainu man, bet tu zini, ka es nemaz te neesmu vainīgs. Kādēļ lai es citu dēļ iedzīvotos nepatikšanās!

— Ko tu melnādainais, izrunājies! — niknumā iesaucās tēvocis Neds un paķēra pamatīgu akmeni. — Neuzdrošinies ņemt tādus vārdus mutē! Ja tu vēlreiz iepīkstēsies, es tev sašķaidīšu galvu ar šo pašu akmeni! Vai saproti, melnais?

— Es ... es ... es .. . — Skaistulis atkal sāka stostīties.

— Beidz vienreiz stostīties! — teica tēvocis Neds. — Par visu vairāk pasaulē es nevaru ciest, kad nēģeris stostās.

Skaistulis steigšus ieskrēja pa dārza vārtiņiem, bet tēvocis Neds apsēdās uz verandas kāpnēm. Baidījos, ka viņš uzbruks man tāpat kā Skaistulim, ja es viņam neizdarīšu kaut ko pa

prātam. Nezinādams, ko iesākt, es nostājos viņam blakus un gaidīju.

— Vai tavam tēvam ir liela ferma? — iejautajās tēvocis Neds.

— Tā aizņem visu šo pauguru, — es pastāstīju. — Pagājušajā gadā tēvs iesēja kukuruzu, mazliet zemesriekstu, un tas ari bija viss. Viņš saka, ka neesot laika nodarboties ar tādam lietām. Šad un tad Skaistulis Rrauns apar pauguru.

— Jā, Straupiem nekad nav patikusi zeme, — noteica tēvocis Neds.

Mēs gaidījām, ko darīs māte. Mājās pagaidām valdīja pilnīgs klusums, bet tas droši vien bija tāpēc, ka Skaistulis vel nevarēja saņemties un pastāstīt mātei par tēvoci Nedu.

— Ilgi neesmu ticies ar Morisu, — atkal ierunājās tēvocis. — Bet nez vai viņš bus sevišķi pārvērties pa šo laiku. Un kā tava māte, dēliņ? Vēl arvien tāda pati?

— Tāda pati, — es ieklausījos, vai mājā jau nav sacēlies troksnis, ja vien Skaistulis māti brīdinājis.

— Labi tā pasēdēt tik jaukā vakarā, — pats pie sevis runāja tēvocis Neds. — Liekas, pasaule nav nekādu rūpju un nepatikšanu. Tāds miers un klusums!

Pēkšņi kaut kur mājā aizcirtās durvis, un es sapratu, ka māte lielā steigā drāžas šurp. Es pagājos tālāk no kāpnēm, kur, elkoņus uz ceļiem atbalstījis, sēdēja tēvocis Neds.

Pēkšņi atsprāga ārdurvis, un verandā ieskrēja māte.

— Ak, tas esat jus, Ned Straup! — kliedza.

viņa

Tēvocis Neds pietrūkās kājās, it ka viņam kāds būtu iedūris ar dakšām. Ar vienu lēcienu viņš jau atradas starp verandu un māti.

— Acumirkli, Marta, — viņš kāpās atpakaļ, cenzdamies ieturēt drošu attālumu starp sevi un māti. — Es atbraucu apciemot jūs ar Morisu. Jūs taču nevarat cilvēku vainot par to, ka viņš apliecina savu cieņu radiniekiem!

— Vai jūs esat atnacis, lai uzbāztos man ar saviem radniecības apliecinājumiem!

— Marta, Marta, vai ir vērts strīdēties par tādiem sīkumiem kā radniecība. Es tagad esmu pavisam cits vīrs. Man bija daudz laika pārdomāt, un esmu nācis pie atziņas, ka ne vienmēr esmu rīkojies, kā vajadzētu. Bet tagad esmu uzsācis jaunu dzīvi, Marta.

— Ārā no manas mājas, Ned Straup! Es neticu nevienam jūsu vārdam. Pietiek jau ar to, ka likums man ir uzkāris kaklā vienu Straupu, bet nav tādas varas ne debesīs, ne arī virs zemes, kas man varētu uzgrūst vēl otru Straupu! Es pacietīgi nesu savu krustu. Un man smaguma pietiek!

Tēvocis Neds nokāra galvu un lūkojās zemē. Kustinādams pa caurā zābaka purngalu izspraukušos kājas pirkstu, viņš ilgi ilgi skatījās uz to. Kamēr viņš tā stāvēja un kustināja pirkstu, māte nenolaida acis no viņa.

— Varbūt jusu laba sirds neliegs kādu kumosiņu, pirms jūs aizraidāt mani? — skatīdamies caur pieri, lēni izrunāja tēvocis Neds. — Es esmu ļoti izsalcis, Marta. Kopš vakarrīta

neesmu nekā ēdis, un jūs taču nežēlosiet gabaliņu maizes bada cietējam?

— Kad jus izbēgāt no cietuma? — matē steidzīgi jautaja.

— Pirms dažam dienam, — pārsteigts atbildēja tēvocis Neds. — Bet ka jus uzzinājāt, ka es atkal sēdēju, Marta?

— Kur gan citur jus varētu but, ja ne cietuma! — ātri izgrūda māte.

Tēvocis Neds atkal nokāra galvu un saka vel ātrāk kustināt mazo pirkstiņu. Matē klusēja, viņa nenolaida acis no tēvoča Neda. Tad, domādama, ka neviens neredz, viņa ātri pacēla roku un notrausa asaras no acīm.

— Ienāciet pa virtuves durvīm, Ned, — viņa teica. — Dievs man nepiedotu, ja es kādam liegtu palīdzīgu roku, pat ja viņš to nav pelnījis. Patiesība man vajadzētu pasaukt policijas priekšnieku, lai jūs atkal iesēdina aiz restēm.

Māte iegāja istabā, noslēgdama durvis, lai tēvocis Neds neiedomātos viņai sekot maja. Kad viņa bija nozudusi, piecēlās arī tēvocis, un, apgājis ap māju, iesteidzās pagalma. Pie virtuves durvīm sēdēja Skaistulis, bet vajadzēja tikai viņam ieraudzīt tēvoci Nedu, kad nēģeris pielēca kājās un metās pār pagalmu uz malkas grēdām. Kad iegāju virtuvē, matē lika šķīvī cīsiņus ar zirņiem. Iedevusi pilno šķīvi man, viņa ar galvas mājienu norādīja uz tēvoci Nedu, kurš stāvēja uz kāpnēm. Kad es viņam pasniedzu ēdamo, tēvocis nesacīja ne vārda, bet paskatījās uz mani gluži tāpat, kā to mēdza darīt tēvs, kad gribēja man ar skatienu kaut ko darīt zināmu. Kamēr tēvocis Neds ēda cīsiņus

ar zirņiem, es pagāju sāņus un apsēdos zemē. Pēc brītiņa mani pasauca māte un iedeva krūzi kafijas.

Norijis pirmo malku, tēvocis atkal man uzmeta tādu pašu skatienu.

— Dēliņ, — viņš iesāka, — esi un palieci īsts Straups līdz pašam mūža galam! Otras tādas ģimenes kā Straupi nav visā pasaulē. Mūs, Straupus, nevar vis mest pār vienu kārti ar kuru katru mirstīgo. Mēs neesam pārāk bagāti — ir redzēti arī bagātāki ļaudis, — dažreiz iekuļamies nepatikšanās, un tad jāņem kajas pār pleciem, kamēr negaiss norimst, taču, taisnību sakot, otras tādas ģimenes nav.

— Jā, ser, tēvoci Ned, — es atbildēju, iedomādamies, ko gan sacītu māte, tādus vārdus dzirdēdama.

— Es esmu piedzīvojis vīrs, dēliņ, es tev varu dot labu padomu. Tādēļ neaizmirsti, ko es tev teicu par Straupiem. Kurš katrs vis nevar lepoties ar tādiem tikumiem kā Straupi.

— Labi, tēvoci Ned, — es teicu, — neaizmirsīšu.

Māte pabāza galvu pa virtuves durvīm un gaidīja, kamēr tēvocis Neds iztukšo šķīvi.

— Vai jūs esat paēdis, Ned? — jautāja māte tādā balsī, kādā viņa mēdza sarunāties ar manu veco, kad klāt bija sveši ļaudis. — Ja ne, es uzlikšu vēl.

— Tas ir ļoti laipni no jums, Marta, — sacīja tēvocis Neds, skumji lūkodamies uz māti. — Es pratīšu novērtēt jūsu labo sirdi. Lai kas ar mani notiktu, es jūs vienmēr pieminēšu ar labu,

Marta. Jūs izturējāties pret mani. kā Straups pret Straupu.

Šajā brīdī es paskatījos pagalmā un ieraudzīju, ka Skaistulis nolec no malkas grēdas un ieskrien šķūnī. Nevarēju saprast, kas viņam noticis, bet te pie mājas stūra ar revolveri rokā parādījās mušu pilsētas policijas priekšnieks Bens Saimons. Viņš tēmēja tieši uz tēvoci Nedu.

— Rokas augšā, Ned Straupi — uzkliedza Bens. — Un nemēģini ķerties pie savas pistoles, jeb es zvēru, ka uz karstām pēdām ietriekšu tev lodi pierē! Es nedomāju dzīt jokus ar tādiem, kas no cietuma izmukuši!

Tēvocis Neds klusēja. Bens piegāja viņam klāt un no vecā virsvalka azotes izrāva garstob-rainu revolveri. Tēvocis Neds pacēla rokas augstu pār galvu un neizrādīja ne mazāko vēlēšanos pretoties.

— Ko tas nozīmē, Ben Saimon? — uz lieveņa iznāca māte.

— Ja Neds nav iedrošinājies pats jums atzīties, misis Straupa, — Bens iesāka, — varu jums paziņot, ka pirms trim dienām viņš izbēga no ieslodzījuma, un cietuma priekšniecība pavēlējusi viņu izsekot. Man tūlīt ienāca prātā, ka Neds būs iegriezies pie sava brāļa, lai paēstu un apmainītu apģērbu, jo pirms stundas viņš izlēca no preču vagona. No ta laika es viņam sekoju. Un tagad laiks iet, Ned.

Ne vārda nebilzdams, tēvocis Neds ļāva uzlikt sev roku dzelžus, tad piecēlās no kāpnēm. Bet, pirms tēvocis izgāja uz ielas, viņš vēl atskatījās uz mani.

— Dēliņ, atceries, ko es tev teicu par Strau-

piem. Viņu tik daudz savairojies dieva pasaulē, ka vienam otram paslīd kāja. Bet lai tas tevi nesamulsina! Vienalga, krietnākas ģimenes par Straupiem nav visā pasaulē. Audz arī tu par īstu Straupu!

— Ja, ser, tēvoci Ned, — es atteicu, noskatīdamies, ka viņš Bena Saimona pavadībā nozūd aiz mājas stūra. — Es vienmēr atcerēšos, ko jūs man sacījāt.

XIV MANS VECAIS VAIRS NAV TĀDS KĀ AGRĀK

Kad es no rīta piecēlos, mans vecais jau sēdēja virtuvē pie plīts, un, atbalstījies pret krēsla atzveltni, ēda karstas pankūkas ar sīrupu. Pēc sava paraduma viņš bija uzlicis šķīvi uz plīts — tā bija ērtāk, un viņš tā nepieceļoties varēja pasniegties pēc karstās pankūkas. Tēvs bija ļoti kārs uz pankūkām ar sīrupu.

Kad es iegāju, viņš bija piebāzis pilnu muti un nevarēja parunāt, tikai paskatījās uz mani un pamirkšķināja.

— Labrit, tēt, — es sveicināju, priecādamies, ka viņš atgriezies. Šoreiz viņš jau apmēram nedeju bija prom no mājām.

Tēvs neatbildēja, jo pašlaik sniedzas pēc jaunas pankūkas, pārlauza to uz pusēm, apzieda ar sviestu un uzlika uz šķīvja. Tad paņēma krūzi ar sīrupu un pārlēja to abam pārlauztajam daļām.

— Nu, kā tavi bicepsi, dēliņ? — viņš jautaja, saspiezdams manu roku.

— Labi, — es atteicu.

Viņš pataustīja manus muskujus.

Es tiešam priecājos, ka mēs atkal esam kopā!

Tad ienaca māte un nolika uz virtuves galda šķīvi ar maizi, sīrupu un šķēlīti speķa priekš manis. Visu to viņa izdarīja klusēdama, pēc tam saka šķindināt pannas un kastroļus. Viņa bija sabozusies kā slapja vista.

Tēvs klusēdams skatījās kaut kur sienā, laiku pa laikam pamezdams acis uz māti un gaidīdams, ko viņa sacīs. Mēs labi zinājām, ka tādās reizēs, kad māte dusmojas, labak klusēt un ļaut viņai ierunāties pirmajai. Tāpēc arī tēvs lēnprātīgi un rāmi sēdēja krēslā ka klaidonis, kas gaida žēlastības dāvanu.

Es jau biju gandrīz pieveicis savu šķīvi, kad ievēroju, ka matē, rokas sānos iespiedusi, caururbjoši uzlūko manu veco.

— Kur jūs klaiņojat visu šo laiku, Moris Straup? — viņa jautāja, atglauzdama pār pieri nokritušo matu šķipsnu.

Kā lai tev to saka, Marta, — ieraudzīdams matēs pacelto roku, tēvs ierāva galvu plecos.

— Patiesību sakot — nekur sevišķi ...

— Pazust no mājām un metāties gandrīz vai veselu nedeju dievs zina kur — tas, pēc tavām domām, nav nekas sevišķs ... Bet, pēc manām, gan. Kur tu biji?

— Nu ko tu, Marta, — mans vecais taisnojās. — Es tepat netālu ...

— Kur tad ir tavs gudrais gailis? — māte jautāja.

— Profesors ir vistu kūti, — atteica tēvs.

— Lai tikai viņš man gadas pa ķērienam, — māte piecirta kāju, — apgriezīšu ķaklu, ka ne redzēt!

Tēva gailis Profesors bija Džordžijas štata Merivezeras apgabala čempions gaiju cīņās un jau veselu pusgadu dzīvoja mūsu putnu kūtī. Jau toreiz, kad tēvs Profesoru parnesa, viņš apgalvoja, ka gailis esot slīpēts, it kā būtu mācījies cilvēku augstākās zinības. Tāpēc ari gailis tika dēvēts par Profesoru. Ja tēvam būtu iespējams viņu vadāt pa visām gaiļu cīņām, Profesors noteikti kļūtu par valsts čempionu. Bet tēvam nepietika naudas, ko samaksāt par dzelzceļu, un savas automašīnas mums nebija, tāpēc Profesors varēja piedalīties tikai tādās sacīkstes uz kurām tēvs varēja viņu aiznest kājām. Šādas sacīkstes tad arī bija par ieganstu tam, ka tēvs bieži pazuda no mājam. Dažreiz viņam ceļa vien pagāja vairakas dienas, jo gaiļu cīņu rīkotāji un to īpašnieki, baidīdamies no šerifa, pārcēla sacensību vietas no viena Merivezeras apgabala stūra uz otru.

Tēvs neko neatbildēja uz mātes draudiem, jo mēs labi zinājām, ar ko var beigties Profesora aizstāvēšana. Māte ne acu galā neieredzēja gaili.

— Ja tas jūs neapgrūtina, es gribētu izlūgties jums kādu pakalpojumu, — teica māte. — Varbūt jūs aizietu pie misis Teiloras pēc netīrās veļas, — protams, tikai tādā gadījumā, ja jums nav neērti nest cauri visai pilsētai netīru veļu.

— Kā tu vari tā runāt, Marta, — tēvs pārmetoši sacīja. — Tu zini, ka es vienmēr labprāt tev palīdzu.

Piegājusi pie virtuves durvīm, māte palūkojās, vai zem veļas katla nav izdzisusi uguns.

— Viljam, — viņa iesaucās, pagriezdamās pret mani, — izej pagalmā un iekurini uguni zem katla.

Kad es jau biju aiz durvīm, viņa atkal pievērsās tēvam:

— Un, kad tu satiksi misis Teiloru, neaizmirsti viņai un arī citiem Sikamoras iedzīvotājiem pastāstīt, kā es liecu muguru pie veļas baļļas, kamēr tu ar savu Profesoru padusē vazājies apkārt pa visu štatu. — Viņa vēlreiz nomērīja tēvu ar skatienu, tad piebilda:

— Nožmiegt tādu vajadzētu un pie viena arī tevi!

— Bet Marta ...

— Tikai dievs vien zina, kas ar mums notiktu, ja es kaut cik nenopelnītu ar veļas mazgāšanu, — māte turpināja. — Tu taču nevienu pašu dienu neesi tā īsti strādājis pa visiem šiem desmit gadiem.

Tēvs piecēlās un iznāca pagalmā, kur es pašlaik bāzu malkas pagales zem veļas katla. Brīdi viņš tā pastāvēja, lūkodamies uz mani, tad pusbalsī, lai māte nedzirdētu, sacīja:

— Dēliņ, vai tu nezini, kā varētu dabūt sauju kukurūzas graudu Profesoram?

Tēvs pat negaidīja atbildi, jo labi zināja, ka es zinu, kas darāms.

Izgājis pa vārtiņiem, viņš devās uz misis Tei-loras māju, kas atradās trīs kvartālus tālāk. Kamēr māte bija virtuvē, es žigli ielavījos vistu kūtī, un, izņēmis no ligzdas vienu olu, noslēpu to kabatā. Es ļoti labi zināju, ko tēvs no manis grib, jo viņš mani bieži sūtīja uz mistera Brauna tirgotavu, kad Profesoru vajadzēja pabarot ar graudiem.

Aizskrējis uz veikalu, es iemainīju olu pret kukurūzas paciņu, kā to parasti mēdza darīt tēvs, kad mēs gājām kopā. Misters Brauns teicās dzirdējis, ka tēvs vakardienas gaiļu cīņā Nortonsvilā esot laimējis trīs dolārus un gribēja zināt, kāpēc mēs iemainām kukurūzu pret olu, ja varam par to norēķināties ar tēva iespēlēto naudu. Es atbildēju, ka tēvs par to nekā nav sacījis un man nav ne jausmas, ka Profesors cīnījies Nortonsvilā. Misters Brauns mani lūdza pateikt tēvam, ka viņš labprāt vēlētos redzēt Profesoru arēnā, kad gaiļu cīņas notikšot tepat Sikamoras tuvumā. Uz māju ejot, es noslēpu graudu paciņu azotē, lai māte to neieraudzītu un neatņemtu.

Pa to laiku bija atgriezies arī tēvs ar misis Teiloras netīro veļu un ienāca pie manis putnu kūtī apskatīties, vai esmu atnesis graudus.

Putnu kūts atradas soļu simt piecdesmit no pagalma, kur māte mazgāja veļu, un šeit mēs bijām pasargāti no viņas vērīgā skatiena. Taču runāt ska 1 i mēs tomēr neiedrošinājāmies, lai viņa nevarētu mūs sadzirdēt.

Tēvs piemetās turpat zemē, turēdams uz ceļiem Profesoru un apslaucīdams viņu ar mitru lupatu. Cīņā gailis bija zaudējis daudz spalvu un izskatījās visai saguris. ProFesora labā kāja bija stipri nobrāzta un arī piesis salauzts. Tēvs pastāstīja, ka viņš baidījies, vai gailis ar salauztu piesi izturēs cīņu līdz galam bet, kad Profesors pats esot sapratis, ka ar labo kāju nekas neiznāks, viņš turpinājis kautiņu tikai ar kreiso. Tā esot bijusi pati smagāka cīņa kopš viņa pirmās uzstāšanās arēnā, un tagad tēvs, nevēlēdamies lieku reizi riskēt, esot nolēmis dot viņam atpiītu, kamēr sadzīst kāja.

Rūpīgi viņš notīrīja gaili, ļaudams arī man piepalīdzēt. Beidzis rīkoties ar slapjo lupatu, viņš ielika Profesoru man rokās. Tā bija pirmā reize, kad tēvs man atļāva pieskarties gailim, tāpēc pajautāju, vai nākošajā reizē viņš arī mani nepaņems līdz uz gaiļu cīņām. Taču tēvs atteica, ka man vel japaaugotics, piebilzdams, ka tas vairs nebūšot ilgi.

— Māte man ādu novilks pār acīm, ja es tagad tevi paņemšu līdz, — viņš teica. — Nemaz iedomāties nevaru, ko viņa ar mums abiem izdarītu.

Profesors mierīgi tupēja manas rokas, neizrādīdams ne mazako vēlēšanos izrauties. Viņš bija skaists gailis: kaklu un spārnus klaja ugunīgi sārtas spalvas, bet pakrūte lāsmoja blāvi zel

tainā krāsā. Sekste bija mazliet nošķiebusies uz labo pusi ka nerātna matu sproga.

Es agrāk nebiju ievērojis, ka viņš ir tik maziņš — tikai nedaudz prāvāks par vidēji lielu vistu, bet pat tad, kad viņš mierīgi sēdēja manās rokās, varēja just, cik viņš spēcīgs un vingrs. Tēvs apgalvoja, ka otra tāda gaiļa neesot visā Amerikā.

Es atdevu viņam Profesoru, un tēvs lika man saberzt graudus. Salūkojis līdzenu dzelzs gabalu, es ar akmeni dauzīju kukurūzu, bet tēvs sarausa to saujā un baroja Profesoru. Gailis knābāja graudus kā pasaules lielāko gardumu, un viņam nebija un nebija diezgan. Es tikko spēju sasmalcināt kukurūzu.

Kamēr mēs sēdējām vistu kūtī, māte pagalmā vārīja un mazgāja veļu. Šodien viņa strādāja misis Teilorai, bet tadas veļas dienas viņai bija sešas vai septiņas nedēļā. Dienu viņa līkajās pie veļas baļļas, bet vakaros gludināja.

Mēs ar tēvu vēl ilgi palikām vistu kūtī, vērodami Profesoru. Vienā stūrī viņš bija izkašņājis bedrīti un tur, ēnā gulēdams, ar spārniem rausa sev virsū smiltis.

Es izsacīju cerību, ka tēvs tuvākajā laikā nepazudīs no majas un atļaus man berzt kukurūzu un barot Profesoru. Tēvs teica, ka viņš pagaidām nedomā nozust, kaut vai tāpēc vien, ka gailim vajadzīga vismaz nedēļu ilga atpūta.

Visu pēcpusdienu mēs nosēdējām vistu kūtī, kamēr māte mūs pasauca ēst.

Kad bijām paēduši, māte aizsūtīja tēvu aiznest izmazgāto veļu misis Dolanai. Misis Do-lāna dzīvoja pilsētas viņa galā, un turpu un at-

pakaļ iznaca krietns gājiens. Matē man atļāva pavadīt tēvu.

Veļu aiznesām tūlīt pēc pusdienām, un es cerēju, ka mēs paspēsim vēl pirms tumsas atgriezties mājās un palūkoties uz Profesoru. Taču pārnācām ļoti vēlu, jo atceļā tēvs sadomāja iegriezties pasta kantorī aprunāties ar kādu paziņu, šī saruna mūs aizkavēja droši vien savas divas trīs stundas, jo mājās pārradāmies melnā tumsā. Mūs izdzirdusi, iznāca māte un pieprasīja no tēva naudu par misis Dolānas veļu. Atdevis viņai piecdesmit centus, tēvs apjautājās par vakariņām. Māte sacīja, ka vakariņas drīz būšot gatavas, un, tās gaidīdami, mēs apsēdāmies lievenī.

Bija labi sēdēt līdzās manam vecajam, jo viņš lielāko tiesu bija prom no mājas un es tik reti dabūju viņu redzēt. Tēvs kūpināja pataupīto cigāra galu, izpūzdams tumsā dūmu mutuļus. Dūmi lēni izplūda pa lieveni, ar patīkamu smaržu piesātinādami svaigo nakts gaisu.

— Zini, dēliņ, — pēc brīža tēvs ierunājās, — rīt, kad būsi piecēlies un paēdis brokastis, aizskrien uz Brauna tirgotavu! Paņem no ligzdas vēl vienu olu un iemaini to pret kukurūzu! Tūlīt pēc brokastīm es paēdināšu Profesoru. Tu taču redzēji, cik pārguris viņš bija, un es gribu viņu tā krietni iebarot, lai atgūst spēkus.

— Labi, tēt, — es atbildēju. — Noteikti aiziešu.

Klusēdami mēs sēdējām tumsā un domājām par gaili. Drīz arī māte aicināja vakariņās, un

mēs sēdāmies pie galda. Māte dziļā pannā mums pasniedza lielu, brūnu cāļa pīrāgu ar skaistu garoziņu. Tēvs vispirms uzlika man, tad mātei un visbeidzot nogrieza arī sev lielu gabalu.

Māte bija nerunīga, un arī mans vecais negribēja runāt pirmais. Viņš baidījās uzsākt sarunu, ja nejuta drošu pamatu zem kājām. Klusēdami mēs sēdējām pie galda, kamēr cāļa pīrāgs bija notiesāts. Atgāzies atzveltnē, tēvs uzlūkoja mani, un varēja redzēt, ka viņš ir visai apmierināts ar mātes cienastu.

Bija tāds klusums kā baznīcā, kad visi dievlūdzēji aizgājuši.

— Moris, — kārtīgi novietodama šķīvī nazi un dakšiņu, iesāka māte, — es ceru, ka tā tev būs laba mācība.

— Kas par mācību, Marta? — tēvs brīnījās.

Māte paskatījās savā šķīvī, pārvietoja nazi

un dakšiņu, tad ielūkojās tēvam tieši acīs.

— Es ceru, ka tu otrreiz nepārnesisi mājās sacīkšu gaili, — viņa teica. — Tādēļ man nācās spert šo briesmīgo soli...

— Kādu soli? — tēvs pārliecās pār galdu.

— Es šo pīrāgu izcepu no . . .

— Profesors! — tēvs atgrūda savu krēslu.

Māte pamāja.

Mans vecais nobālēja, un rokas viņam nošļuka gar sāniem. Viņš atvēra muti, taču nespēja izdabūt pār lūpām nevienu vārdu. Neatceros, cik ilgi mēs tā sēdējām, bet man liekas, ka pagāja vai puse no nakts, pirms kāds no mums pakustējās.

Māte ierunājās pirmā.

— Es to nedarīju labprat, Moris, bet man cits nekas neatlika.

— Bet tas taču bija Profesors, mamm, — es iebildu, — tev nevajadzēja . . .

— Esi mierīgs, Viljam, — māte pagriežas pret mani.

— To tev nevajadzēja darit, Marta, — tēvs atgrūda savu krēslu un piecēlās. — Visu ko, tikai ne Profesoru. Viņš taču bija . . .

Tad viņš apklusa, pagriežas un cauri majai aizsteidzas uz ārdurvīm.

Es pielēcu kājās un metos viņam pakaļ. Lievenī bija tumšāks, kā parasti, un, iznācis no gaišās virtuves, es sākumā neko nevarēju saskatīt. Aptaustīju visus krēslus, bet tēva nebija. Cigāra gals, ko viņš, iedams vakariņās, bija atstājis uz verandas margām, vēl arvien kvēloja un oda gluži tapat ka mans vecais.

Es noskrēju pa kāpnēm un steidzos tēvu panākt, iekāms viņš nozuda tumsā.

S A T U R S

I. Mans vecais iegādājas presējamo mašīnu . .

II. Ka mēs izpalīdzējām sludinātājam Ilaušo . .

III. Skaistulis un nekrietnās kazas.......

IV. Mans vecais un salmu atraitne......

V. Māte viesojas pie krustmātes Besijas . . . .

VI. Skaistulis Brauns un garastainie dzeņi . . .

VII. Mans vecais un čigānu karaliene......

VIII. Skaistulis Brauns aizbēg no mums.....

IX. Mans vecais un jauka telīte.......

X. Skaistuļa brīvdiena...........

XI. Mans vecais nodarbojas ar politiku.....

XII. Kas notika tonakt, kad mans vecais atgriezās

mājās...............

XIII. Tēvoča Neda apciemojums........

XIV. Mans vecais vairs nav tāds kā agrāk . . . .

No angļu valodas tulkojusi Olga Lisovska

Mākslinieks V. Grants

Erskin Caldwell GEORGIA BOY New York. 1943

ЭРСКИН КОЛДУЭЛЛ

МАЛЬЧИК ИЗ ДЖОРДЖИИ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktore H. Z i r n i t e. Māksi, redaktors A. J ē g e r s. Tchn. redaktors A. K I u m e 1 is. Korektore V. A p i n c. Nodota salikšanai 1959. g. 13. novembri. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 20. jan vāri. Papira iormāts 70X92/32. 12.19 fiz. iespiedi. 7.24 uzsk. iespiedi. 6.3 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 10109. Maksa 4 rb|. 10_ kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 12580/D1688. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīga. Blaumaņa iela 38/40. Pasūt. Nr. 3719. A(Amerik)

Content

Koldvels Erskins Zēns no Džordžijas

MANS VECAIS IEGĀDĀJĀS PRESĒJAMO MAŠĪNU

II KĀ MĒS IZPALĪDZĒJĀM SLUDINĀTĀJAM HAUŠO

SKAISTULIS UN NEKRIETNĀS KAZAS

IV MANS VECAIS UN SALMU ATRAITNE

MĀTE VIESOJAS PIE KRUSTMĀTES BESIJAS

VI SKAISTULIS BRAUNS UN GARASTAINIE DZEŅI

VII MANS VECAIS UN ČIGĀNU KARALIENE

VIII SKAISTULIS BRAUNS AIZBĒG NO MUMS

IX MANS VECAIS UN JAUKĀ TELĪTE

SKAISTUĻA BRĪVDIENA

XI MANS VECAIS NODARBOJAS AR POLITIKU

XII KAS NOTIKA TONAKT, KAD MANS VECAJS ATGRIEZĀS MĀJĀS

XIII TĒVOČA NEDA APCIEMOJUMS

XIV MANS VECAIS VAIRS NAV TĀDS KĀ AGRĀK

S A T U R S