Levi Ahto

Bēgt no savas ēnas

Ahto Levi Bēgt no savas ēnas

Sergeja Mihailoviča Krilova piemiņai

1. nodaļa

Šī septembra diena maz atšķīrās no pārējām: laiks no paša rīta bija labs, skaidrs, mēreni silts, elpot viegli — tieši tāds, kāds man patīk. Man vasara nesagādā sevišķu prieku. Vasarā pilsētās, īpaši lielpilsētās, ļaudis smok nost benzīna tvanā. Ziemā tur vēl kaut kā var tverties, bet vasarā... Protams, pilsētā vislabāk ir rudenī. Lietus, kritušas lapas, rosīgas domas, radoši plāni — tas viss, man šķiet, saistīts ar rudeni. Vasarā labi pie jūras, kad nav nekas cits jādara kā vien jāgrozās no viena sāna uz otru, lai, pasarg dievs, uz ādas nepaliktu kāda saules neskarta vietiņa.

Mani sauc par Autoru. Tajā septembra dienā es jau kopš agra rīta jutu sevī kūsājam spēkus, kas nepieciešami, lai radītu jaunu romānu, kurš līdz pašām dzīlēm satricinātu cilvēku prātus un sirdis. Uz vakarpusi šī pārliecība par saviem spēkiem bija tik liela, ka to vairs nebija iespējams paturēt sevī. Es devos uz restorānu «Lira». Par trīnīti šveicars mani ielaida iekšā, un par mani tūdaļ sāka rūpēties viesmīlis ar Voltēra seju un aristokrāta manierēm. Viņš bija priekšzīmīgs sava amata pratējs un ātri vien noorganizēja omulību pie viena no daudzajiem galdiņiem. Un mēs — četri mazpazīstami vīrieši un viena dāma — līksmojāmies uz nebēdu. Jā, mēs, šķiet, tajā reizē daudz izdzērām — ko visu mēs tik nesalējām savās iekšās!..« Kad gāju mājās, jutu tikai vienu: pilns, brālīt, kā mārks. Mutē skuju piegarša no džina, galvā šalkoņa... Un tomēr doma par nākamo romānu gluži kā uzmācīga muša nedeva man miera. Pārradies mājās, steidzīgi piezvanīju Zaķim un teicu, ka sāku strādāt tūdaļ pat, šo pašu brīdi. Un sāku arī...

Sākt bija viegli, jo es jau sen biju iecerējis romānu, kurā manam varonim būs vesela jūra piedzīvojumu, bet ar savu iemīļoto viņš sastapsies tikai romāna beigās, jo varones man vēl nebija. Es pat nezināju, kādai viņai jābūt. Viņu vēl vajadzēja atrast — vai nu manā fantāzijā, vai dzīvē. Kā jau tas parasts kinofilmās un grāmatās, viņa būs gudra, laba, apburoša un, ja iespējams, arī skaista. Pagaidām, protams, varēja iztikt ar Lučiju...

Te jāpastāsta par manas ieceres būtību. Maniem galvenajiem varoņiem — viņam un viņai — jābūt pretstatiem. Varonis — negatīvs tēls, pavisam pagrimis, no padibenēm nācis cilvēks. Viņa turpretim — skaidra, cildena būtne. Bet tas viss nepieciešams, protams, tādēļ (kā tas, starp citu, ir visos pēc tamlīdzīga principa konstruētos darbos), lai parādītu pozitīvās sociālās ietekmes pārsvaru pār negatīvo un gala rezultātā negatīvā pārtapšanu par pozitīvo, ļaunā par labo.

Lai atrastu negatīvo personāžu, galva nav daudz jālauza: visiem zināms, ka tādu subjektu īstā vieta — cietums. Bet kur lai dabū pozitīvo varoni — tas pagaidām nebija skaidrs.

Visu apsvēris, es nospriedu, ka varoņu likteņos jābūt kaut kādai kopīgai līnijai: nav taču nemaz tik viegli pozitīvai lomai domāto sievieti savest kopā ar cilvēku, kas sēž cietumā.

Tāpēc es izdarīju tā, ka arī viņa... Vārdu sakot, no šīs vietas jāsāk stāstīt visu pēc kārtas.

Tātad viņš, Fēlikss Kents, sēdēja cietuma.

Bet viņa — Lūcija... dzīvoja Melnās jūras krastā, lieliskā vietā, ko sauc par Picundu.

Kents atradās ne jau tieši cietumā, bet vienā no Sibīrijas īpaša režīma meža kolonijām. Atrašanās te viņam nepavisam nebija pa prātam. Cietums nozīmē nebrīvi, bet nebrīve nav nekas labs... Te viņam izskaidroja nepieciešamību izpirkt savu vainu ar godīgu darbu, taču Fēliksam Kentam darbs nenozīmēja svētkus, viņa uztverē darbs vienmēr bija tikai nepieciešamība. Ticis brīvē, viņš negāja strādāt uz rūpnīcu, kur ir stingra disciplīna, kur, gribi vai negribi, jāšancē no maiņas sākuma līdz beigām un jāpriecājas par plāna pārsniegšanu...

Tāpēc pret cietumu Kentam bija pašam sava attieksme: viņš to uzskatīja par vietu, no kuras jālaižas lapās pie pirmās izdevības. Kas tad tur ko gaidīt? Ja tu nevari sacīt, liekot roku uz sirds, ka turpmāk nedomā «kontrolēt» citu ienākumus, tad vienmēr jārēķinās ar iespēju agri vai vēlu atkal nokļūt cietumā. Bet, ja tā, tad kāda tur starpība — vai tu nosēdi visu piespriesto termiņu vai nenosēdi. Turklāt Kents ticēja, ka brīvā dzīvē viņam pavērsies neierobežotas iespējas, ticēja liktenim, nolemtībai, veiksmei un velns zina kam. Starp citu, par savu likteni viņš daudz galvu nelauzīja, jo dzīvot, domājot tikai par šodienu, ir jautrāk nekā ļauties domām par nenovēršamo vecumu, vientulību, slimībām... Viņam gribējās baudīt dzīves priekus un maksāt par tiem ar paša kaltām monētām — citiem vārdiem sakot, ar tām grūtībām, kuras viņš izvēlējās pēc savas gaumes, bet izvēlējās viņš ne jau darbu, kurš tika piedāvāts pārlieku uzbāzīgi, — viņš izvēlējās risku, zinādams, ka neveiksmes gadījumā darbs viņam būs nodrošināts tieši tik ilgu laiku, kāds būs vajadzīgs, lai ar šī paša riska palīdzību no tā atbrīvotos...

Šodien pēc ķieģeļu ceplī pavadītas garas darbadienas Kents gulšņāja uz savas lažas un domāja par Lučiju. Pie viņas tiecās Kenta sirds, viņas dēļ Kents, neraugoties uz drēgno taigas rudeni, nolēma doties ļoti grūtā ceļojumā — no tālās Sibīrijas uz Picundu.

Aizvēris acis, viņš redzēja, kā Lūcija pilnīgi kaila, brūna iedegusi nāk ārā no jūras; augums stalts, slaids kā jūras valdnieka meitai, galvu gluži kā grezns kronis apņem dienvidu saules staros vizmojoši, uz pleciem krītoši mati; krūtis mazas, tvirtas. Kad viņa iznāk no ūdens, augums sētiņ nosēts saulē zaigojošām dzintara lāsēm... Pienākusi Kentam cieši klāt, Lūcija maigi pasmaida ar savām zaļajām acīm...

Barakā valdīja klusums, visi gulēja. Kents izņēma Lūcijas pirmo vēstuli — viņš dega nepacietībā to vēlreiz pārlasīt. Ar šo vēstuli taču viss sākās. Vēstule bija ļoti gara — vesels dzīves stāsts,,.

«... Tālais draugs!

Cik labi būtu, ja Jūs pašreiz atrastos man blakus, — es redzētu Jūsu acu izteiksmi, un man būtu vieglāk runāt.

Ak, šī Jūsu vēstule, kas uzrakstīta ar sirds asinīm un tādu vaļsirdību! Man nav tiesību Jūs nosodīt, es tikai varu ciest un priecāties kopā ar Jums.

Rakstu Jums no Melnās jūras piekrastes. Te es arī saņēmu Jūsu vēstuli — man to pārsūtīja mana bijušā dzīvokļa saimniece. Es to izlasīju aizgūtnēm un pēc tam nekur nevarēju glābties no dvēseles mokām. Vairījos no cilvēkiem, baidīdamās, ka viņi var pamanīt sāpju izteiksmi manā sejā...

Dārgais Fēliks! Mūsu likteņos ir apbrīnojami daudz kopīga, pat mēs paši iekšēji esam mazliet līdzīgi. Skumja līdzība, nenoliedzami! Bet tur nu neko nevar darīt... Bija laiks, kad arī es bez godbijības izturējos pret svešu īpašumu. Paldies visvarenajam, ka mums abiem pietika vīrišķības, kaut arī vēlu, paraudzīties uz sevi kritiski un ka mums vēl ir laiks meklēt, izvēlēties, vārdu sakot, dzīvot. Kāds no gudrajiem teicis: «Lai novērtētu tagadni, dažreiz vajag to salīdzināt ar pagātni.» Pie velna atmiņas! Es augstu vērtēju tagadni, esmu pieticīga savās prasībās pret dzīvi, piedodu cilvēkiem viņu trūkumus, lai tikai viņi nepārmestu man manu pagātni...

Nezinu, vai esmu labs vai slikts cilvēks, bet draugu man |oti pietrūkst, un Tavs priekšlikums uzskatīt Tevi par draugu nāk patiešām laikā. Tāpat nezinu, vai attaisnošu Tavas cerības attiecībā uz draudzību — man ir sarežģīts, pretrunīgs raksturs. Vienu gan varu droši apsolīt — būšu pret Tevi atklāta, godīga.

Tagad stāstīšu par sevi.

Man grūti runāt. Pēdējā gadā esmu pārāk daudz klusējusi, bez nožēlas zaudējusi draugus un paziņas, domādama, ka ar savām bēdām tikšu galā pati. Daļēji tas man ari izdevās.

No malas raugoties, var nodomāt, ka esmu laimīga, stipra, dzīvespriecīga sieviete. Nevienam pat prātā neienāk, ka pavisam nesen es zaudēju tuviniekus, tas ir tāds zaudējums, par kuru var teikt: lielākas ciešanas cilvēku nevar piemeklēt. Tas droši vien būs cietsirdīgi attiecībā pret Tevi, ja es sākšu uz papīra izlikt visas savas sāpes. Bet Tu lūdz pastāstīt visu un, protams, ne jau aiz tukšas ziņkāres.

Tātad sākšu no paša sākuma ...

Tiku uz brīvām kājām 1956. gadā Urālos. Pirms tam trīs gadus sabiju labošanas darbu kolonijā. No šiem trim gadiem astoņus mēnešus nosēdēju vieninieku ka--mērā — pārdomām bija laika atliku likām. Domāju dienu un nakti, ko visu tik nepārcilāju prātā! Bet nekādi nespēju iztēloties savu atbrīvošanu. Brīvība atnāca pēkšņi — siltā maija dienā, un tas notika pavisam ikdienišķi. Izgāju pa kolonijas vārtiem — nekur neviens mani negaidīja, nekādas specialitātes man nebija, bet es biju vesela, skaista un pilna cerību, ka man vēl ir spēks un laiks meklēt un izvēlēties. (Protams, skaistai sievietei ir tiesības izvēlēties pat tad, ja viņa izspurgusi no kolonijas. — Autora piezīme.)

Esmu dzimusi Ļeņingradā. Taču šajā pilsētā man vairs nav neviena tuva cilvēka, kas priecātos par manu atgriešanos. Un tomēr es braucu uz turieni. Vilcienā tanī pašā kupejā, kur es, brauca vīrietis ar meitiņu. Pirmais, kas uzreiz dūrās acīs, bija viņa maigā, sirsnīgā izturēšanās pret mazo meitiņu. Tā kā man pašai nekad nav bijis bērnu un cietumā biju saklausījusies nostāstus par nelietīgiem tēviem, redzētais mani aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Sarunājoties ar svešo vīrieti, es drīz vien uzzināju, ka viņš ir lidotājs izmēģinātājs, ka viņam nomirusi sieva un viņa vislielākā bagātība ir meitiņa, ar kuru kopā viņš brauc atvaļinājumā uz Ļeņingradu.

Viņš man visu to pastāstīja kaut kā uzreiz, turklāt piemetinādams: «Man nav viegli, un es visu laiku gaidu nezin kādu brīnumu... Lieku visas cerības uz savas sešgadīgās meitas intuīciju. Kā viņa gribēs, tā arī būs ...»

Bet naktī patiešām notika brīnums. Es sapnī redzēju cietuma kameru, dzirdēju uzraugu uzbrēcienus ... Droši vien es sapnī kliedzu; kad pamodos vienās asarās, es ieraudzīju bālo, baiļu pārvērsto manas mazās kaimiņienes seju, sajutu viņas karstās roķeles, kas glaudīja man galvu. Šis mirklis izšķīra trīs cilvēku likteni. Meitenīte, viņu sauca par Alisi, ietrausās pie manis, palīda zem segas, cieši apskāva mani, un tā mēs arī nogulējām līdz rītam. Beidzot pie manis bija atnākusi ilgi gaidītā laime...

Alise un Jurijs ienesa manā dzīvē tik daudz prieka, cik es nebiju pieredzējusi visā savā mūžā. Jurijs dienēja Ziemeļos, materiāli mēs bijām nodrošināti, bet es tornēr sāku strādāt. Kolonijā man bija draudzene Taja. Viņa bija laba metinātāja. Un es jau toreiz izlēmu kļūt par metinātāju. Tagad Ziemeļos man radās tāda iespēja. Iestājusies metinātāju kursos, vienlaicīgi sāku mācīties vakarskolā, sestajā klasē. Manā dzīvē bija aizpildīts katrs brīdis!...

Man ļoti paveicās: Jurijs bija ne tikai ārēji pievilcīgs, bet arī gudrs, labs, izglītots, mērķtiecīgs un nosvērts. Viņu interesēja itin viss, kas skāra mani, — un to es viņā vērtēju visaugstāk.

Tiesa, mani dažreiz nomāca tas, ka garīgi neesmu tik bagāta kā viņš. Bet viņš mani vienmēr mierināja: «Es taču arī nezinu daudz ko no tā, ko zini tu. Palīdzēsim viens otram, mācīsimies viens no otra.»

Protams, iegūt viņa un Alises mīlestību man izdevās tikai pamazām — bija jāliek lietā gan prāts, gan maigums, lai iekarotu viņu sirdis.

Bet pēc tam piedzima mans bērns — dēls!

Neesmu bijusi paradīzē un, spriežot pēc visa, diez vai tur nokļūšu. Bet vai tad tie gadi, kad mēs dzīvojām jau četratā, — vai tā nebija paradīze! Un tad pēkšņi vienā dienā viss sabruka, it kā būtu pāri gājusi viesuļvētra ...

Tas notika pērn, jūlijā. Jurijs, Alise un Vaņa ar lidmašīnu devās atvaļinājumā uz Odesu. Man bija jāgatavojas eksāmeniem. (Es mācījos neklātienē Ļeņingra-das universitātes Žurnālistikas fakultātē.) Braucu viņus pavadīt uz kara lidostu: lidmašīna gāja pēc Apskāvās specpasūtījuma. Paceļoties gaisā, lidmašīna cieta avāriju. Neviens pats nepalika dzīvs.

Kad es domāju par to, ko pārdzīvoju toreiz, vienmēr nāk prātā filma «Rembranta dzīve» — tā epizode, kur dižais mākslinieks stāv pie savas mirstošās sievas gultas, stiepj rokas pretī neredzamajam Visvarenajam un jautā; «Par ko?!» Bet blakus stāv ārsts. Viņam barga, salta seja: «Jādzīvo, Rembrant! Tu esi vajadzīgs cilvēkiem...» Pirms gada es bieži domāju: bet kam esmu vajadzīga es?...

Un tomēr es nesaļimu. Liktenis, krietni vien mani papluinījis, pārbaudījis, ko esmu vērta, kā balvu man dāvāja neizsīkstošu pacietību.

No Ziemejiem es aizbraucu martā, dzīvokli nodevu, bet mantas — lielākoties grāmatas — vēl šobaltdien ir tur. Novorosijskā dzīvo vīra radi. Es paciemojos pie viņiem, atpūtos, paārstējos. Vairījos no jebkura satraukuma, nevienam nerakstīju ne rindiņas un pat grāmatas nelasīju. Bet, kad pienāca Tava vēstule, tā mani saviļņoja. Atmiņā atausa viss notikušais... Mana sirds vēl nav pārakmeņojusies, un Tavs stāsts mani nevarēja atstāt vienaldzīgu. Apjautu, ka pasaulē ir vēl viena vientu|a sirds. Vajadzētu paprasīt tai padomu — kā tālāk dzīvot?

Ir jau krietni pāri pusnaktij. Visi guļ. Visapkārt tumsa. Tikai manā istabā deg gaisma. Sūtu šo vēstuli no brīnišķīgas vietas, kuru sauc par Picundu. Te ir kūrorts.

Tik lielisku un daudzveidīgu dabu redzu pirmoreiz: jūra ar plašu pludmali, varenas priedes, palmas un cipreses, tālumā sniegoti kalni. Man šurp braukt ieteica vīra vecāku paziņa — viņš izgādāja man izsaukumu. Mani pieņēma darbā pansionāta celtniecībā par gāzes vada elektrometinātāju: esmu jau kvalificēta metinātāja. Iesākumā apmetos te, tūristu bāzē, kur man iedeva mazu koka namiņu, gluži kā pasaku mājiņu.

Nezinu, cik ilgi mani te noturēs jūra un saule, taču pagaidām gribu te padzīvot. Ir taču vienalga, kur cilvēks dzīvo, ja viņš ir viens. No vientulības nekur nevar izbēgt...

Tava Lučija.'»

2. nodaļa

Jā, ar šo vēstuli viss arī sākās.

Mans varonis Fēlikss Kents tolaik izcīnīja mokošu cīņu ar cilvēku, kas uzskatīja sevi par viņa audzinātāju. šis audzinātājs jau vairākus gadus centās Ken-tam pierādīt, ka viņa, Kenta, atrašanās nebrīvē ir taisnīga.

— Tas, ka tevi iesēdināja, — viņš skaidroja Ken-tam, — neizpērk tavus noziegumus. Sabiedrība tevi izolēja ne tikai tāpēc, lai sodītu, bet tāpēc, lai turpmāk pasargātu sevi no taviem iespējamiem noziegumiem. Protams, no tava viedok|a raugoties, sabiedrības rīcība ir ļauna, bet no sabiedrības viedokļa — lietderīga.

Kentam droši vien nebija vēl ne trīsdesmit gadu, bet audzinātājam Pļuškinam — turpat vai piecdesmit. Viņš savās pārrunās ar Kentu atsaucās uz dažādiem filozofiem, kurus viņš it kā esot studējis. Kents apgāza viņa pierādījumus, balstoties uz savu paša filozofiju, pēc kuras iznāca, ka nav tādas mācības, kas būtu derīga visiem. Bet tam, ka viņš, Kents, sēž cietumā, cēlonis ir vienīgi fenomenāla neveiksme.

Var jau būt, ka Pļuškina dzīves izpratne patiešām bija mazliet vienpusīga, jo arī viņam droši vien nebija paveicies dzīvē: atšķirībā no Kenta, kurš bija savā mūžā daudz redzējis kaut vai ģeogrāfiskā nozīmē, Pļuškins pēdējos divdesmit gadus bija nodzīvojis taigā, pārliecinot kentus un flokšus par to, cik taisnīgi ir vārdi: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst.» Kenis, protams, strādāja — kur tad liksies! — bet attiecībā uz ēšanu...

īpaša režīma kolonijā viņam bija draugs ar iesauku Floksis, kurš nezināmu iemeslu dēļ šeit baudīja vispārēju cieņu.

No kā un kādā veidā Kents bija dabūjis Lučijas adresi, viņš vairs neatcerējās.

Izlasījis viņas vēstuli, Floksis īsos vārdos izanalizēja tajā ietverto informāciju:

— Nekad neesmu dzirdējis, ka cietuma mamzele pēkšņi sāktu mācīties kaut kādā tur fakultātē.,. Siin bābietim ir galva uz pleciem.

Floksis ieteica Kentam pievērst uzmanību tam apstāklim, ka viņa ir «viena ... un no vientulības nekur nevar izbēgt», acīmredzot tāpēc, ka tuvumā nav radniecīgas dvēseles; bet kāda ir vēstules konstruktīvā puse: sākas ar «Jūs», beidzas ar «Tu», turklāt visburvīgākais šajā vēstulē ir paraksts: «Tava Lūcija...»

Kopš tā laika Kentam sapņos rādījās daiļa, zaļacaina zeltmate dieviete, kas savās baltajās rokās tur metināmo aparātu — īsts darba poēzijas simbols.

«Lai ar būtu mana,» viņš tīri priecīgs nosprieda, domādams par viņu dienu un nakti; ir taču vieglāk dzīvot, ja ir par ko domāt, bet par viņas likteni Floksis pareizi sacīja: traģisks liktenis, un tomēr viņa izturēja, nepadevās, šancē par metinātāju, skumst... Lieliski, velns parāvis! Atvainojiet, bet gaidīt nav laika ne viņam, ne viņai, un neviens nav vainīgs, ka «mīla atnāk tad, kad negaidi to it nemaz»...

Lai varētu realizēt bēgšanas plānu, Kentam bija nepieciešams kalts. To varēja dabūt ķieģeļu cepļa instrumentu noliktavā. Agrāk instrumenti bija Flokša pārziņā, bet viņš izbēga no kolonijas, un viņa vietā norīkoja Maskavas spekulantu Ivanu Ivanoviču Septmani.

Flokša bēgšanas mēģinājums bija neveiksmīgs — viņu notvēra, un tagad viņš izolatorā gaidīja tiesu. Kents mēģināja jaunajam instrumentu pārzinim nozagt kaltu. «Zel,» viņš nodomāja, «ka Floksim neizdevās aizbēgt ...»

Floksim bija kādi četrdesmit pieci gadi, no tiem pusi viņš bija pavadījis Karēlijā, Magadanas apgabalā, Pe-čoras krastos, Jakutijā, Cukotkā, Tālajos Austrumos, Sibīrijā — pareizāk sakot, viņš bija vests cauri šiem apgabaliem. Kādu dienu viņš nolēma, ka nu ir diezgan, un pielika punktu vecajai dzīvei. Viņam saradās daudz ienaidnieku — reiz aizstāvoties viņš vienu no tiem nogalināja. Sešus gadus viņš slapstījās, dzīvoja ar svešiem dokumentiem, apprecējās, strādāja par mehāniķi jaunapgūtajās zemēs (tur arī piedzima dēls), tika apbalvots ar medaļu par neskarto zemju apgūšanu. Viņam nebija viegli dzīvot godīgu dzīvi, visu laiku māca bailes, ka vienā jaukā dienā viņu var apcietināt... Beidzot spēki bija galā — un viņš aizgāja un atzinās. Floksi tiesa attaisnoja: viņa rīcību atzina par pamatotu. Viņš atgriezās, taču darbā tagad viņu neņēma, sieva pa šo laiku bija aizgājusi pie cita. Un Floksis atkal dzīvoja pa vecam, pārāk neuzticoties liktenim. Jā, žēl, ka viņam neizdevās aizbēgt. Cik gadu viņam vēl jāsēž, to ne saskaitīt nevar!...

Pagāja divas uztraukuma pilnas nedēļas, kamēr Kents ar lielām pūlēm, likdams lietā sarežģītus manevrus, nogādāja kaltu savā barakā, paslēpa savā salmu matracī un sāka gaidīt piemērotu brīdi, kad kaltu varēs laist darbā. Viņam vajadzēja izlauzt caurumu barakas sienā.

Un pēkšņi ne no šā, ne no tā Kentam sāka sāpēt vēders, pat feldšerim ar veterināro izglītību kļuva skaidrs, ka tas ir aklās zarnas iekaisums. No tuvējās slimnīcas tika atsūtīta mašīna, un Kents aizbrauca ārstēties, bet viņa matracis tika nodots noliktavā, lai izsniegtu tam, kam ievājadzēsies ...

Slimnīcā noskaidrojās, ka cilvēka aklā zarna stipri atšķiras no auna aklās zarnas un Kentam gluži vienkārši ir gremošanas traucējumi skābju trūkuma un nekvalitatīvas pārtikas dēļ; viņam iztaisīja klizmu, atveda atpakaļ uz baraku un izsniedza jaunu matraci. Bet viņa vecā matrača īpašnieks tolaik jau sēdēja karcerī kalta dēļ, kas bija atrasts kratīšanas laikā. Kentam nācās visu sākt no gala.

Administrācija vēlreiz nomainīja instrumentu pārzinātāju sakarā ar kalta pazušanu — tas bija pārceļojis uz Kenta jauno matraci.

Beidzot pienāca diena, kad viņam izdevās veiksmīgi realizēt savu pasākumu. Es teicu «diena», kaut gan tas notika naktī...

3. nodaļa

Tas, kas sadūšosies doties taigā rudens laikā, būs paglābts no mūdžiem un mokošas svelmes. Toties viņš kritīs par upuri riebīgam laikam, kad lielā mitruma dēļ smeldz kauli.

Kents gāja trešo dienu, bet lietus bez mitas lija jau veselu nedēļu. Te gāza kā ar spaiņiem, te smalki sijāja, un izžāvēt drēbes nebija nekādas iespējas: ugunskuru kurināt bija bīstami un nebija arī laika, bet kur gan citur lai apžāvējas šajā košās, neskaitāmu krāsu izraibinātās taigas aukstajā drēgnumā?

Dienā viņš gāja pa mežu un, neraugoties uz aukstumu, mitrumu un nogurumu, nebeidza brīnīties par skaistumu, kuru mīdīja ar saviem noplīsušajiem zābakiem. Čabošais zeltaini sārto lapu paklājs apbūra ar saviem fantastiskajiem rakstiem. Dažbrīd saulei ar pū-lēni izdevās atrast spraugu biezajā mākoņu slānī — tad lietus lāses uz koku zariem un lapām iemirdzējās un iedzirkstijās, vissīkākā zālīte laistījās un pauda prieku par šiem stariem un svētsvinība ielija bezmiega un bada izvārdzinātā, nogurušā cilvēka dvēselē, uzmundrinādama viņu. Šķita, ka pati daba apžēlojusies par vientu|o klaidoni un stiprināšanai pasniegusi dzīvinoša prieka kausu...

Naktī viņš gāja pa ceļu. Gāja ātri. Viņu varēja glābt tikai ātrums. Bet viņš bija |oti noguris, acis pašas krita ciet un atkal atdarījās, kad viņš atradās grāvī. Lai neaizmigtu ceļā, viņš sevi izklaidēja ar domām par nākotni, ar sapņiem par laimīgu nejaušību. Viņam tā bija nepieciešama vairāk nekā jebkuram citam. Un tomēr viņa paša izturībai un attapībai tagad bija nesalīdzināmi lielāka nozīme nekā laimīgai nejaušībai.

Ceturtās dienas rītā, gaismai svīstot — lietus pie-smirkušajā taigā to nevarēja uzreiz pamanīt —, kad zem kājām kļuva redzams ceļš un Kents jau grasījās nogriezties no tā, viņš pēkšņi ieraudzīja vadus un nevarēja vien nobrīnīties, kā naktī, krizdams grāvī, ne reizi nebija apdauzījies pret telegrāfa stabiem. Par vadiem viņš ļoti nopriecājās. Šeit nemaz nav tik daudz ceļu ar telegrāfa stabiem, kas norāda, ka tas nav parasts ceļš, bet kaut kas līdzīgs maģistrālei, kura savieno tālas apdzīvotas vietas citu ar citu.

Lai notiek kas notikdams! Viņš nolēma iet tālāk pa maģistrāli. Aprēķins nekļūdīgs: operatīvo posteņu

slēpņi, ja uz šī ceļa tie arī atradās, nebija sevišķi bīstami — tie ļoti labi zināja, ka Kentam līdzīgi cilvēki nestaigā atklāti pa ceļiem, bet cenšas iet pa nomaļām vietām, pa zvēru takām. Vārdu sakot, ja šie posteņi te kaut kur arī bija, tad šajā stundā mierīgi gulēja savās teltīs. Tikai ārprātīgs tādā laikā var darīt ko citu. Trīs tērauda pavedieni — vadi — birdināja lielas asaras, bet viņš par tiem priecājās: vadi rādīja ce|a virzienu, kas viņam tikai aptuveni bija zināms. Tas nozīmēja, ka viņš gājis pareizi, nav nomaldījies, bet var taču it viegli nomaldīties tādā laikā, kad nav saules un taigā grūti orientēties!...

Pēkšņi... Kas tad tas? Vēl nesaprazdams iemeslu, viņš saausījās un, paspēris dažus sojus, ieraudzīja mašīnu ar furgonu. Tā stāvēja kādus trīssimt metrus no viņa. Pie mašīnas — cilvēki zaļos lietusmēteļos ar kapucēm, kas sedza formas cepures. Arī viņš tika pamanīts. Visas kapuces (liekas, pavisam četras) uzreiz pievērsās viņam. Kents stāvēja, gatavs lēcienam, lai pazustu taigā. Tas ilga dažas sekundes. Viena «kapuce», kas vīdēja pie mašīnas, aicinoši pamājusi ar roku, uzsauca:

— Ei! Draugs, nāc nu šurp!...

«Neesmu jau no muļķu mājām ... Atradies draugs...» Kents pārlēca pāri grāvim un metās taigā. Tūdaļ atskanēja šāviens. Kents skrēja un nevilšus domāja par to, ka karūsa tāpēc ir pasaulē, lai līdaka nesnaustu. Tā arī nesnauž... Viņš nešaubījās, ka cilvēki, kas stāvēja pie mašīnas, dzenas viņam pakaļ.

Bija nepieciešams šķērsot ceļu. Viņš nepadomāja, kad metās pāri grāvim, — viņš tagad atradās tajā pusē, kur pēc pāris kilometriem neglābjami nokļūtu slazdā — saltā, rāvainā upe viņu notvertu tikpat kā zivi tīklā. Bet šķērsot ceļu tagad bija bīstami: uzbērumā noteikti paliktu viņa zābaku nospiedumi.

Viņš skrēja atskatīdamies, ne pārāk straujā riksī — ātrums tagad bija vājš palīgs: bija jāvirzās bez trokšņa, cerot uz veiksmi. Kaut jel gadītos kāda izeja! Taču ceļš bija pavisam taisns un līdzens, tikpat kā nogludināts, cilvēka kājas to nebija šķērsojušas. Kaut viņu jupis parautu! Ja «kapuce» izsauks suni... Tiesa, līst lietus... Bet viņš zināja, ka suņi pa svaigām pēdām arī lietū atradīs!

Lietus, kā par spīti, tik tikko līņāja. Noskrējis vēl kādu kilometru gar ceļu, Kents uzdūrās caurulei, centimetrus sešdesmit diametrā, kura pa apakšu šķērsoja ceļu Ūdens notekcaurule bija vienīgā iespēja, kā tikt pāri ceļam, neatstājot pēdas. Tā bija gandrīz pilna ar ūdeni, tikai daži centimetri atdalīja ūdens virsmu no caurules augšas.

Ilgām pārdomām nebija laika. Viņš iegūlās ūdenī un, pagriezies uz muguras ar seju uz augšu, ar kājām atgrūzdamies, ielīda caurulē. Viņš diezgan viegli nopeldēja četrus piecus metrus ceļam pa apakšu un aiz bailēm, ka viņu var notvert, pat aukstumu nejuta. Arī vēlāk viņš nejuta aukstumu, kad atkal skrēja, ko kājas nes. Tikai pēc kādām pusotrām stundām, kad spēki bija galā un Kents gulēja krūmos, viņš sāka drebēt ne tikai aiz satraukuma, bet arī aiz aukstuma, jo bija pārsalis līdz kaulam. Mežā kļuva tumšāk un drūmāk, lietus, kas bija tikai līņājis, sāka gāzt kā ar spaiņiem, un taiga kļuva par drošu patvērumu Kentam. Varēja lēnā garā turpināt ceļu, un nebija nekādas vajadzības izgriezt drēbes.

Lietusgāze beidzās. Visu šo laiku Kents domāja par sērkociņiem, kas bija ietīti ar ratu smēru saziestā vaska papīrā un pēc tam vēl brezentā, — vai tie izturējuši pārbaudi? Bija izturējuši. Noskatījis eglājā mazu noriņu, Kents no sausām sūnām un zariem, ko salasīja zem kokiem, pie izpuvuša, nosūnojuša celma sakūra nelielu ugunskuru. Liesmas sāka priecīgi lēkāt. Viņš iemeta ugunskurā lielākus zarus — sāka gāzties dūmi, pelēki kā negaisa mākoņi. Pamazām kļuva silti. Celms apžuva uguns tuvumā, un uz tā varēja apsēsties.

Ko tas varētu nozīmēt?! Kaut kas lika Kentam saausīties. Čaboņa... it kā kāds zagtos šurp. Viņš ieklau-sijās un atkal sadzirdēja. Pacēla galvu — čaboņa pieklusa. Tātad tas, kas zogas šurp, viņu redz. Ko darīt? Varbūt pret viņu jau pavērsts stobrs? Kents iemeta ugunskurā slapju egles zaru, gaisā uzšāvās dūmu stabs. Saliecies, cik zemu vien iespējams, viņš klusītiņām virzījās uz krūmiem, pagāja soļus desmit un atkal izdzirda čaboņu — lūza zars. Viņš apstājās, čaboņa pieklusa, viņš devās tālāk — čaboņa atkal bija dzirdama.

Ieraudzījis zālē spīdam ķeburainu koku, ko lietus un laika zobs padarījuši gluži melnu, Kents to pacēla un devās uz priekšu. Un tūdaļ pat izdzirda lapu čaboņu. Viņš paslēja koku augšup un uzsauca:

— Nāc ārā! Šaušu!...

Nekādas atbildes — visapkārt klusums. Kents devās tālāk — atkal klusums. Pielika soli — klusums. Redz, ko! Tādā elles tumsā arī runga ir ierocis...

Kas tas varēja būt? Kas te varēja klimst apkārt vakara stundā tādā nelaikā un tādā biezoknī?

Jāiet, par naktsguļu vēl agri domāt. Tikai tad, kad pavisam satumsīs, varēs pāris stundu nosnausties krūmos pie pusizdzisušā ugunskura, bet pēc tam atkal jāmēģina atrast ceļu. Lai cik bīstams tas būtu, ceļš tomēr ir drošs orientieris.

Viņš gāja, tagad orientēdamies pēc vēja. No rīta vējš bija pūtis sejā. Arī tagad Kents centās iet pret vēju un turēties pa kreisi, lai pienāktu tuvāk ceļam, kuram, iespējams, ir kaut kādi līkloči, taču pavisam pazust tas nevar. Dienvidrietumu vējš, atdūries pret kalniem, parasti te pagriežas uz ziemeļaustrumiem un ilgi turas šajā virzienā. Ar to jārēķinās, kad nav cita orientiera.

Drīz vien viņam bija jāapstājas — ātri uznāca tumsa. Līdz ceļam viņš tā arī netika. Noskatīja jaunu, kuplu egli, pašķīra zarus, kas sniedzās līdz zemei, nostiprināja tos apakšā — izveidojās pajums, kam netika cauri vējš un lietus, — zari, kuriem viņš uzmeta virsū sūnas, sargāja gan no sāniem, gan no augšas. Drīz vien sāka sprēgāt neliels ugunskurs, kļuva gandrīz vai omulīgi. Vai te var likties uz auss? Protams, ne. Bet atpūtināt kaulus, pasnaust — var, ja vien ausis paliek nomodā. Bez tam grūti, neiespējami aizmigt, kad domas par nākotni mijas ar dienas iespaidiem, ar vajāšanas ainām, kad nezin kuro reizi pats sev uzdod vienu un to pašu jautājumu: kas būs tālāk?

Un tomēr viņš aizmiga un sapnī redzēja Floksī — smalku, nervozu seju ar zobgalīgu izteiksmi, dzīvas, pelēkas acis. Floksis ir vājš, sakumpis, bāls, taču ne jau no diloņa — viņš ir narkomāns, morfinists. Floksis ir noslēgts, viegli aizkaitināms cilvēks, kuru nomoka šausmīgi sapņi — viņš visu laiku redz vienu un to pašu sapni: kaut kādu mirušu bērnu. Piecu gadu ilgās pazīšanās laikā Floksis nebija atļāvies pret Kentu nevienu nelietību. Daži pazina Floksi arī ilgāk, bet arī tie nevarēja par viņu teikt nekā slikta.

4. nodaļa

No rīta sāka pūst stiprs vējš. Mākoņu sega vairs ne-noklāja debesi tik blīvi, un beidzot cauri tai izlauzās saule. Kents bija izsalcis. Viņš atrada meža jāņogu krūmu, bet no šīm ogām izsalkums tikai pieauga. Zem egles pavadītā nakts nebija sniegusi atpūtu, augums bija kā sastindzis no aukstā drēgnuma, pat ātrā gaita tikai pēc laba laika palīdzēja sasildīties.

Taiga laistījās košās zelta krāsās, un cik lieliska un priecīga būtu iešana, ja drēbes būtu sausas, ja būtu ko ēst!...

Ap pusdienlaiku viņš uzgāja uz pussabrukuša, baļķiem klāta ceļa, viena no tiem daudzajiem, kurus būvēja un būvē vēl šobaltdien šajos purvainajos mežos. Pa tiem no meža darbu rajoniem automobiļi izved miljoniem kubikmetru koksnes, mežu vietā atstājot milzīgus klajumus. Kad meži izcirsti, šo klajumu tuvumā paliek vientuļi ciemati, kādi parasti te izauga un vēl tagad izaug ap kolonijām, kuru iemītnieki strādā šajos mežos.

Sliktais ceļš bija liecība tam, ka te sen neviens nav braucis: baļķu segums sen nebija remontēts. Kents devās uz priekšu pa šo ceļu un drīz vien pamanīja veca ciemata pirmās pelēkās baļķu ēkas. Kādu laiku pavērojis tās, secināja, ka ciemats ir tukšs: nekur nemanīja nc mazākās dzīvības pazīmes — neredzēja dūmus virs skursteņiem, apkārtnē nedzirdēja ne skaņas. Ciematā valdīja klusums, kuru iztraucēja tikai vēja kaucieni.

Bija tik dīvaini un nepierasti staigāt pa izmirušu ciematu, raudzīties uz kādreizējām dzīvojamām mājām ar nātrēm aizaugušiem pagalmiem un sakņu dārziem, iet garām ēkām, kurās pirms kāda gada droši vien bija darbojušās administratīvās iestādes. Lūk, māja ar aiznaglotiem logiem, virs durvīm piestiprināts dēlis: «Pārtika». Bet te, lūk, ēka, kurā atradās pasts un krājkase — tā uzrakstīts uz dēļa pie durvīm, kas izrautas no eņģēm. Bet te... sirds pat straujāk iepuk-stējās — pavērās skats uz neaizmirstamo vienkāršo arhitektūras veidojumu: četrus metrus augsto žogu no apaļiem, tieviem smailgalu baļķiem — tas bija pamestās kolonijas žogs, stūros torņi, sarūsējis, vietām pārrauts dzeloņstiepļu aizžogojums. Re, te arī ķēdes, pie kurām sēja suņus, un, visbeidzot, sardzes telpa blakus augstiem divviru vārtiem...

Izmirusi kolonija.

Bet varbūt nemaz nav izmirusi?

Sirds sāka pukstēt vēl straujāk: bet ja nu šis tukšums un klusums ir mānīgs? Vai maz kas var gadīties!

Prāts Kontam teica, ka viņa acu priekšā ir tukša kolonija.

Un tomēr durvis uz caurlaižu telpu viņš vēra bikli, piesardzīgi. Tās gan atdarījās, taēu čīkstoņa bija briesmīgi žēlabaina, gluži kā bezspēcīgā niknumā paguruša suņa gaudas. Viņš iegāja caurlaižu telpā, pa kreisi — durvis uz sardzes istabu un restots dežuranta lodziņš. Tāds pats lodziņš atradās labajā pusē — pa to redzami vārti. Kents atvēra otras durvis, uz kurām bija masīva bulta, un iegāja kolonijas teritorijā.

Viņa priekšā — barakas, viņš atradās «zonā».

Cik daudz traģēdiju pieredzējušas šīs barakas!... Tajās bija savākti cilvēki no visām milzīgās zemes malām. Te bijuši nežēlīgi, viltīgi, negodīgi cilvēki, kuru sirdis pilda neremdināms naids pret dzīvi un kuru galvenais amats — darīt ļaunu, te bijuši arī šo cilvēku upuri, kurus viņi piekrāpuši, ar viltu ievilkuši savās nelietībās, izmantojot cilvēku vājības. Te bijuši arī nejaušību upuri. Te bijuši visi pasaules netikumi, necilvēcība kopā ar nežēlību. Šajās sienās nolādēts viss un visi — sievas, liktenis, cilvēce...

Drausmīga sajūta: šķita — tūlīt, tūlīt no barakām, neķītri lamādamies, nāks ārā to iemītnieki vai arī atvērsies «sardzes» vārtiņi un ienāks uzraugi ar Pļuškinu priekšgalā; tas priecīgi iesauksies: «Re. nu, tu atkal esi atgriezies, pazudušais dēls! Tikai nāve mūs izšķirs ...»

Neviens neiznāca ārā, tikai vējš kaut kur virināja durvis. Kaut kur kaut kas šķindēja un žvadzēja. Kents iegāja barakā. Tā bija tukša, nebija ne vien cilvēku, bet arī lažu, galdu un tamlīdzīgu nožēlojamu iedzīves priekšmetu. Viss aizvests uz jauno vietu, kur vēl šalc mūžameži, kuros, neko ļaunu nenojauzdami, skraida zvēri un čivina putni.

Kents piegāja pie torņa — pie stūra torņa, kur atrodas soda izolators. Tas tagad vaļā, nav pat atslēgu priekšā, tikai pie logiem atstātas restes, un — ak, jūs, manas mīļās! — kamerās joprojām stāv paraškas, aplamās dzīves smirdošās liecinieces, kas klusēdamas klausījušās zagļu folkloru, dažkārt tikpat smakojošu kā viņas pašas.

Kents palūkojās uz torni, kur reiz, iespējams, ne pārāk sen, aukstajā vējā bija drebinājušies sardzes zaldāti, kas skaitīja līdz dienesta beigām atlikušās dienas un bija spiesti klausīties lamuvārdos, ar kuriem viņus apveltīja zonas iemītnieki. Ja toreiz kāds būtu mēģinājis cauri stiepļu aizžogojumam nokļūt uzartajā aizlieguma joslā, kas tagad aizaugusi ar zāli, — tam lode būtu nodrošināta!...

Tagad Kents droši pārrāpās pāri dzeloņstieplēm, pa aizliegto joslu aizgāja līdz žogam un, atcerēdamies, kā tas vienreiz jau bija (kad katra neuzmanīga kustība varēja maksāt dzīvību), uzrāpās pa žogu augšā un uzkāpa tornī. Nevienas dzīvas dvēseles, viņš te bija viens pats. Cik labi!...

Uzmetis pēdējo skatienu šai skumīgajai citadelei, Kents pa slideniem, mitrumā apglumējušiem pakāpieniem nokāpa no torņa. Viņš atradās viņpus zonas un nolēma apstaigāt neapdzīvoto apmetni — pārbaudīt, vai nav palicis vēl kāds no agrākajiem iedzīvotājiem. Tiesa, tas bija maz ticami. Viņš zināja, ka ļaudis gāja prom pat no tādiem ciematiem, kas nemaz nebija tik pārlieku nomaļi: šajā novadā ciemi palika arvien tukšāki, jo nozīmīgas apdzīvotas vietas un ceļi atradās tālu un cilvēki pameta mājas, pameta veselus ciemus, lai dotos tuvāk dzīvei — turp, kur dzīve guva izpausmi vai nu liela celtniecības objekta, dzelzceļa maģistrāles, vai organizētas lauksaimniecības veidā. Tukši ciemi taigā nebija nekāds retums. Kents pats tos bija redzējis.

Atgriezies ciematā, kur cerēja atrast klusu vietiņu, iekurt ugunskuru un atpūsties, Kents devās uz tā saucamo ražošanas zonu — vietu, kur arestanti tolaik, kad te bija kolonija, strādāja pie virpām, remontēja tehniku — traktorus, buldozerus, automašīnas.

Ražošanas zonā visvieglāk varēja atrast degvielu — ja nekas labāks negadīsies, tad vismaz ar e]|u vai benzīnu piesūcinātas lupatas, kas ļoti noderīgas ugunskura iekuršanai, mētāsies malu malās. Bet malkas sagāde te nebija nekāda problēma.

Ražošanas zonu viņš ātri vien atrada. To, tāpat kā dzīvojamo zonu, no visām pusēm apņēma žogs un torņi. Zonas teritorijā te vienā, te otrā vietā slējās veselas kaudzes rūsējošu metāllūžņu — veci motori, traktoru un piekabju karkasi. Vienā no garāžām viņš pat atrada lielu skārda bundžu ar benzīnu, bet garāžas kaktā krāsni — paskat, kā tik te navl Un ar skumjām nodomāja, ka viņam diemžēl nav ko vārīt.

Sagādājis malku, iekūra krāsni garāžā, nebaidīdamies, ka dūmus kāds varētu pamanīt. Ne ar vilināšanu šurp nevienu neatvilināsi, te pat medniekam nav nekā, ko darīt, — īsta meža vairs nav, bet zvēri sen tāltālu aizklīduši, pārbijušies no elektrozāģu trokšņa, krītošu koku brakšķēšanas, motoru rūkoņas un izplūdes gāzu smirdoņas. Te viss ir izmiris — gan bijusī kolonija, gan nožēlojamais, paplukušais mežs visapkārt.

Viņš uzvārīja ūdeni konservu kārbā, kuru te atrada, izdzēra, sasildījās, pēc tam no mikliem dēļiem sameistaroja sev lažu pie krāsns. Kad tā bija daudzmaz apžuvusi, Kents apgūlās. Ak, cik patīkami gulēt pie sprakstošas un čūkstošas krāsns, cik patīkami pēc daudzu dienu ilgas klaiņošanas pa taigu just jumtu virs galvas! Viņš gulēja un domāja par maizi, par kolonijas pavāru...

Pēc tam sāka domāt par Lučiju, sadabūja rullītī saritināto Lučijas pēdējo vēstuli un lasīja to jau nezin kuro reizi, izbaudīdams katru vārdu, katru frāzi. Vai tad tā nav tikpat kā barība, kas spēj dot enerģiju, spēku, mundrumu!...

«Dārgais Fēliks!» Kenta ausīs aicinoši skanēja Lūcijas maigā balss. «Šodien bija ārkārtīgi karsts laiks — ūdens temperatūra divdesmit grādi. Dārzos ienākas augļi un krāšņi zied baltās krizantēmas. Ir nakts, bet vakaru pavadīju divdesmit gruzīnu sabiedrībā, es biju vienīgā krieviete. Svinējām darbabiedra dzimšanas dienu.

Pirmoreiz pati savām acīm redzēju īstu tamadu un gruzīnu dzīru paražas. Tamada uzsauca daudz garu tostu, tie bija pilni dzīves gudrību un, iespējams, skanēja vēl jo svinīgāk tāpēc, ka maņas klātbūtnes dēļ tika izteikti krievu valodā.

Apbrīnojami! Uz galda nebija ne šņabja, ne čačas, ne konjaka. Dzēra mājas vīnu un šampanieti. Visi bija pacilātā noskaņojumā, bet neviens nebija pilnā. To mums, krieviem, derētu no viņiem pamācīties.

Tiesa, bija arī mums neierastas dīvainības. Piemēram, sievietes nesēdēja blakus saviem vīriem, neviens no viņiem pie galda neko nepasniedza savai sievai, un vispār sievietēm netika pievērsta nekāda uzmanība. Arī dejoja bez sievietēm. Izņēmums biju es.

Lai Tu saprastu, kādā sakarībā rakstu Tev šo vēstuli, es ievadam šo to pastāstīšu.

Man ļoti žēl, ka mēs agrāk nesatikāmies, kaut ari sabangotajā dzīves jūrā mūsu virzieni bija paralēli. Ja tas būtu noticis agrāk, šodien nevajadzētu sākt sarunu tādā izmeklēti laipnā tonī. Es teicu skaidru patiesību, kad stāstīju par savu olimpisko pacietību, taču pašreiz, domājot par notikumu, kas atgadījās pirms divām dienām, es neredzu nevienu citu cilvēku, ar kuru varētu par to runāt. Man pat nav nepieciešams, lai šis cilvēks manu rīcību uzskatītu par pareizu vai to nosodītu, — man gluži vienkārši vajag ar kādu draudzīgi aprunāties.

Paklau! Aizmirsti uz brīdi apkārtējo kņadu, ērti apsēdies, izlasi manu vēstuli un atbildi, kā Tu rīkotos manā vietā.

Es Tev rakstīju, ka man ierādīja apmešanās vietu bijušajā tūristu bāzē. Pirms gadiem trim tā patiešām varēja uzņemt tūristus. Bet tagad nožēlojamas, aplu-pušās, sen neremontētās mājiņās dzīvo nejauši cilvēki un kalnieši, kas atbraukuši šurp strādāt kūrorta celtniecībā.

Man kaimiņos tādā pašā graustā dzīvo krieviete Anna ar savu vienpadsmit gadus veco meitu, ko viņa sadzīvojusi ar kaut kādu gruzīnu, kurš, protams, mīt nezin kādā pasaules malā. Viņai klājas grūti. Strādā par apkopēju. Kādu dienu es iegāju pie viņas aizņemties tīru spaini — un viņa mani uzņēma ar īsti krievisku viesmīlību, pagatavoja vareņikus, nopirka čaču (tā te sauc kandžu), apgādāja mani ar visādiem saimniecības piederumiem.

Man vēl bija saglabājusies pudele vīna, ko atvedu šurp, un es nolēmu pacienāt Annu un Pitiko — viņas meitiņu. Uzdzērām par draudzību. Pitiko apsēdās man klēpī un lūdza: «Vai es drīkstu jūs saukt par «rna»?» Es tik tikko nesāku skaļi raudāt, bet tad saņēmos un nolēmu nestāstīt Annai par savām bēdām — lai viņa domā, ka esmu laimīga sieviete, tāda, par kādu viņa mani turēja ...

Vakarā ap pulksten deviņiem Anna piesolījās parādīt man kūrortu. Sapucējāmies, nosmiņķējāmies un — gods godam — visa ģimene devāmies pastaigā. Vakars bija brīnišķīgs, kluss, silts.

Kopš savas atbraukšanas es tikai iztālēm biju redzējusi pansionātu augstceltņu kontūras. Uz jūras un priežu fona tās man šeit šķita pavisam neiederīgas. Te vispiemērotākās būtu nelielas kotedžas vai tādas mājas kā Baltijā. Taču spožajā vakara apgaismojumā šie melnas dūmakas apņemtie augstie korpusi atstāja spēcīgu iespaidu.

Mums pretī virzījās dīkdienīgu, grezni ģērbušos ļaužu drūzma, bija dzirdama mūzika, un man šķita, ka esmu nokļuvusi uz citas planētas, kur cilvēki nepazīst ciešanas.

Anna, redzēdama, ka esmu skumja, — bet man vienmēr skumji, kad citiem jautri, — pēkšņi ierosināja:

— Varbūt pamēģināsim iekļūt tur, kur spēlē mūzika? Taču tur,,, — viņa sāka svārstīties, — tur viss ir ļoti dārgs...

— Kas tad tā ir par vietu? — es pavaicāju.

— Restorāns, runā, ka tur esot arī bārs ...

Un nu mēs esam milzīgā zālē. Viss te liecināja, ka šī vieta parastam mirstīgajam nav pa kabatai, taču atkāpties bija par vēlu.

Gadījās brīvs galdiņš. Atcerējos, kā Anna aizdarīja zupu ar eļļā ceptiem sīpoliem... Man uznāca vēlēšanās sagādāt prieku viņai un Pitiko, pateikties viņām par sirsnību. Un uz mūsu galdiņa parādījās auksts šķiņķis, marinēti sīpoli, aukstas zivis, šķīvis ar plāni sagrieztu kūpinātu desu, skābais vīns un, visbeidzot, paplāte ar cāļiem, kas cepti uz iesmiem.

Ja jau uzdzīvot, tad uzdzīvot pa īstam! Taču Pitiko nemierīgi grozījās savā krēslā, mezdama skatienus uz kaimiņu galdiņu. Izrādās — lai viņa justos pavisam laimīga, bija vajadzīgi rieksti un saldējumsl,

Sākumā zālē bija daudzmaz klusi. Orķestris spēlēja klasisko mūziku, apmeklētāji bija iegrimuši nesteidzīgās sarunās. Manu uzmanību saistīja trīs jauki puiši: iedeguši, mugurā balti krekli, uz krēslu atzveltnēm pa-karināti svārki.

Pie viņu galdiņa pienāca jauna, kalsna sieviete vecos, izbalējušos šortos un nenoteiktas krāsas blūzē un palūdza sērkociņus. Es dzirdēju, kā viņa tos uzrunāja angļu valodā (es taču mazliet protu angļu un vācu valodu).

Viens no puišiem nevērīgi, pāri galdam pameta viņai sērkociņu kastīti, otrs pielika šķiltavas viņai pie paša deguna, bet trešais novilka ar roku pār viņas kārno dibenu. Viņi visi skaļi iezvaigājās, bet sieviete atvēzējās un iecirta nekauņām pļauku. Visi trīs pielēca kājās. Viens saķēra viņu aiz matiem, otrs iesita ar dūri pa krūtīm. Bet zālē neviens nepakustējās, neviens nemēģināja sievieti aizstāvēt.

Līdz pat šim brīdim nevaru saprast, kā es pamanījos tikt pāri kaimiņu galdiņam, izraut sievieti no šo neliešu rokām un vienam iekraut pa ģīmi.,. Tev vajadzētu redzēt, kā viņš aiztenterēja!

Puiši apjuka, arī visi citi, kas atradās zālē, ar izbrīnu skatījās uz mani: pastāv taču pieņēmums, ka uz tādu rīcību spējīgi tikai vīrieši. Man pienāca klāt milicis un uzaicināja «sekot» — ko tad citu viņš varēja darīt!... Es biju pārliecināta, ka man nekas nedraud, bet, kad atskanēja vārds «sekojiet».,. Cik nepatīkami bija to dzirdēt!...

Kā jau biju domājusi, tiku cauri pavisam viegli: mani tikai centās pārliecināt, ka nevajadzēja uzsākt kautiņu.

Laukā mani gaidīja Pitiko.

— Kur tad mamma? — es pajautāju meitenei.

— Mamma tur... Viņai taču nav naudas.

Patiešām! Ir taču jānorēķinās. Es metos uz restorānu. Anna joprojām sēdēja pie mūsu galdiņa... to pašu puišu sabiedrībā. Kad es pienācu, visi trīs pielēca kājās. Viens — cietušais bikli pasniedza man roku.

— Biedre... Jūs esat drosmīga sieviete! Tikai neva-dzēja aizstāvēt šo... padauzu!

— Lai viņa būtu kas būdama, — es atbildēju, — vai tiešām tādiem jauniem, stipriem vīriešiem nav kauna darīt pāri sievietei?

Pienāca oficiants, pasniedza rēķinu. Es samaksāju, un mēs gājām prom.

Manī viss vārījās. Ar sarūgtinājumu, ar sašutumu es domāju par to, ka šie jaunekļi izturas tā, it kā viņiem viss būtu atļauts. Viņi jūtas kā saimnieki, uzvedas izlaidīgi, bet viņu «nevainīgajām izpriecām» neviens nestājas ceļā. Es strādāju, ar darbu cenšos apliecināt savu cilvēcisko pašcieņu tai jaunajā dzīvē, kuru esmu uzsākusi. Es būvēju lieliskus pansionātus, īstas pilis. Karš nolaupīja man bērnību, izkropļoja manu dzīvi, es nevaru mierīgi skatīties uz to, kā manu acu priekšā puišeļi, kam vēl mātes piens uz lūpām, lopiski izturas pret sievieti!

Dārgais Fēliks, Tu droši vien esi noguris, lasot manu vēstuli, taču pacieties vēl drusciņ. Es pati nezinu, kāpēc Tev visu to stāstu. Droši vien tāpēc, ka esmu te ļoti vientuļa un man nav neviena, ar ko varētu aprunāties ...

Ejot mājās, Anna man teica:

— Tūlīt iesim gar koncertzāli, tur dejas pilnā sparā... Gribi — iegriezīsimies?

Man nebija nekādas vēlēšanās to darīt, turklāt Pitiko jau sen vajadzēja atrasties gultā.

— Ieej vismaz paskatīties, — Anna teica. — Es apguldīšu meitu un arī atnākšu.

Visas manas šaubas izgaisa, tiklīdz es izdzirdu džeza mūziku un pa logu ieraudzīju cilvēkus.

Man patīk dejot, un es arī protu dejot, bet te es mazdrusciņ apjuku: stāvu maliņā un vēroju. Drīz vien mani uzlūdza pajauns vīrietis lieliski izgludinātā uzvalkā. Dejojot sāka mani izprašņāt izmeklēšanas nodaļas anketas garā. Es pajautāju, vai viņam nav vienalga, ar ko viņš dejo. Viņš atbildēja: «Profesionāls ieradums! Es taču esmu izmeklētājs.» Briesmīgi neciešu vīriešus, kuri pat gultā domā par savas mašīnas rezerves daļām vai, atzīstoties mīlestībā, saka: «Pamatojoties uz iepriekšminētajiem faktiem...» Es pametu savu kavalieri zāles vidū un apsēdos tukšā krēslā. Viņš drīz vien pienāca man klāt un teica: «Jums jāuzvedas pieklājīgāk. Es zinu, jūs esat atbraukusi šurp strādāt, jāapvalda savs raksturs!...»

Šodien negāju darbā un man bija daudz brīva laika. Varētu iet uz jūru, laiks silts un ūdens — arī, bet negribas. Nolīdu savā mājiņā, ieslēdzos no iekšpuses un rakstu Tev. Pie šīs vēstules nosēdēju stundas trīs un tik un tā neesmu visu pateikusi — kaut kādas ilgas māc, kaut kas nomoka sirdi...

Anna mierina: raugies uz dzīvi vienkāršāk, dzīvo sev par prieku, tu esi stipra, skaista — ja man būtu tava figūra un tavs prāts!...

Protams, viņa mani nesapratīs. Lūk, kāpēc visu par sevi stāstu Tev. Zini, bieži pieķeru sevi, ka domāju par Tevi...

Tagad mēs ceļam pansionātu «Pravda» — avīžniekiem, žurnālistiem un pārējiem preses darbiniekiem. Tas atrodas Picundas visskaistākajā vietā.

Es skatos uz šīm priedēm, elpoju to dziedinošo smaržu un domāju: Fēliksam te derētu padzīvot, paelpot šo aromātu, pajaut tam visu savu nogurušo augumu, uz kādu laiku aizmirst savu agri nosirmojušo galvu un staigāt ar priecīgu smaidu uz lūpam...

«Ceļš ir visa sākums» — tie ir gudri vārdi. Man gribas zināt: kad, kurp un pie kā vedīs Tavs ceļš no turienes, kur esi pašreiz? ...»

Kents pasmaidīja, salocīja vēstuli, noslēpa azotē un iegrima domās. Piemetis krāsnī malku, apgūlās.

— Pie tevis ved mans ceļš...

5. nodaļa

Nakti viņš nogulēja samērā mierīgi. Diezgan vēlu pamodies, nopriecājās, ka laiks uzlabojies: lietus mitējies, vējš pierimis, spīdēja saule.

Klusuma apņemtais ciemats ar augsto žogu un torņiem, no tāluma raugoties, atstāja fantastisku iespaidu. Tā vien šķita, ka te nupat gājušas arestantu kolonnas konvoja pavadībā, rūkušas mašīnas, tarkšķējuši traktori, pa koka trotuāriem šurpu turpu kustējušās sievietes, bērni, sirmgalvji, karavīri, ieslodzītie bez apsardzes un dažādi citādi ļautiņi... ka pavisam nesen apklususi nikna riešana suņaudzētavā, kas tagad stāvēja tukša pie tukšās apsardzes vada ēkas...

Visapkārt klusums ...

Bet rīts ir brīnišķīgs — rudens puķu un meža krāsu pārbagātība tam piešķīrusi īstu burvību. Zeme apžuvusi. Kents šajā izmirušajā ciematā jutās tā, it kā viņš viens šo tukšo māju vidū brīnumainā kārtā būtu palicis dzīvs pēc gigantiskas katastrofas uz zemeslodes, kur gājusi bojā visa cilvēce. Iet kaut kur nav nekādas jēgas, jo visur ir viens un tas pats: visur tukšas pilsētas un ciemi — dzīvība iznīkusi.,.

Putni palikuši!... Kas joprojām dzīvo šajā ciematā bez bēdu — tie ir zvirbuļi. Raugoties uz tiem, kļuva priecīgāk ap sirdi: atkal noskaņojums mundrāks, radās apziņa, ka dzīvība nav iznīkusi, ka priekšā nebeidzami meži, kalni, ezeri, pilsētas, bet tajās miljoniem cilvēku, tajās miljoniem iespēju, tajās dziesmas, kino, teātri, vīns un sievietes. Vai tad tā nav dzīve? Uz priekšu!,..

Kents soļoja pa ciemata galveno ielu. Tā ir gara — stiepjas jau kādu kilometru, bet gala vēl nav un nav, arvien vēl ielas abās pusēs stāv pussabrukušas mājeles. Vairs nav redzama četrus metrus augstā sēta, pat torņi vairs nav saredzami. Palieciet sveiki! Kentam nebija nekādas patikas uz tiem skatīties — ir daudz jaukāki skati!... Protams, ar prātu var piekrist: ja cilvēcei vajadzīgi likumi un tiesas — taisnība un drošība ir labāka par anarhiju —, tad bez šiem torņiem pagaidām droši vien nevar iztikt, tāpat kā ārsts nevar iztikt bez instrumentiem, kas slimniekam sagādā sāpes viņa paša izveseļošanās vārdā ...

Kents nolēma maksimāli izmantot labo laiku, tas ir, censties iet cik iespējams ilgi, varbūt pat tikt līdz pilsētai. Nonācis pie ciemata pēdējām drūmajām mājām, viņš ieraudzīja strautiņu, bet tā malā — pirti. Pie pirts — vistu!

Ak kungs! Tā bija visīstākā vista — balta, vidēja barojuma. Vista kārpīja zemi, meklēdama tārpus, un pati ar sevi klusītēm sarunājās. Celtne strauta malā — maza, melna, ar apaļu skursteni —, protams, varēja būt tikai pirts. Kentam tuvojoties, vista piesardzīgi attālinājās, taču ne pārlieku straujā gaitā. Dzīve gan ir brīnišķīgs iestādījums! Vakar viņš par vistu pat sapņot nevarēja, šodien tā ir reāla ēdmaņa. Bet kur tā šeit radās? Redzēdams, ka vista ir mierīga, Kents piemetās uz baļķa, lai apsvērtu: vai tas viss ir patiesībā vai arī viņš ir halucināciju upuris.

«Cip-cip,» viņš domās sacīja un atkārtoja: «Cip-cip..

Ko tas nozīmē vistu valodā, viņš nezināja, taču visiem zināms, ka šos putnus uzrunā tieši tā. Bet vista neuzticēdamās izstiepa kaklu, pašķielēja uz viņu un par atbildi tikai noteica: «Ko-ko-ko.»

Tas skanēja kā jautājums, apmēram tā — ko tu gribi? Bet šie trīs vārdi varēja nozīmēt arī kaut kādu priekšlikumu... To saprast nebija iespējams — te viņa vistu valodas zināšanas izbeidzās.

Kents, ko bija satraukusi vistas parādīšanās, piesardzīgi apstaigāja tuvākās mājiņas, pēc tam iegāja arī tālākajās mājās. Viņš nekur neatrada nekādas dzīvības pazīmes. Baidīdamies pazaudēt vistu, Kents atgriezās pie pirtiņas. Vista bija turpat, kur agrāk. Kents visādi labināja to sev klāt, sauca, aicināja, lūdzās — diemžēl nekas nelīdzēja.

Viņš atvēra pirts durvis — tās veda uz tā saucamo pirtspriekšu — pretī rēgojās netīrs sols, krāsns. Ja sākšu ķert šo muļķi laukā, tā aizmuks — viņš nodomāja. Vista piegāja pie pirtspriekšas atvērtajām durvīm un nostājās sāniski, mazliet paliekusi galvu, ik pa laikam noteikdama to pašu «ko-ko-ko», it kā ar to arī būtu izsmelts tās vārdu krājums.

— Nāc iekšā, — Kents aicināja, — parunāsim par dzīvi.

«Ko-o...»

Vairs necerēdams uz pārrunām miera ceļā, viņš nolēma likt lietā viltību: pie krāsns mutes sagrāba vienuviet smiltis un, bārstīdams tās pirts priekšiņā, sauca: «Cip-cip-cip, cip-cip ...»

Vista sāka izrādīt interesi, pienāca tuvāk pie durvīm. Kents joprojām bārstīja. Pienāca vēl tuvāk. Nolāpīts! Smiltis beidzās. Kamēr viņš liecās pēc jaunas saujas, vista atkāpās iepriekšējās pozīcijās.

Ilgi turpinājās šī divkauja par to, kurš izrādīsies atjautīgāks, un dažbrīd šķita, ka cilvēks gūst virsroku, taču vista nepadevās un allaž laikā atradās drošā attālumā no Kenta tukšās māgas.

Viņš nezināja, ko iesākt. Varbūt paskaidrot tai tīri cilvēciski, ka viņš jau sen neko citu nav ēdis kā vien meža ogas, ka ar tukšu vēderu grūti virzīties uz priekšu, ka vēl tālu jāiet un tas ir īpaši grūti, jo viņam traucēt var daudzi (gribētāju netrūkst!), bet palīdzētāju nav — neviens netic, ka viņš vispār ir labs cilvēks, tikai viņam neveicas... Tā ka, mana labā tiba, pagriez nu savu netīro pēcpusi un parunāsim cilvēcisku valodu... Zosis, piemēram, izglāba Romu, redzi, cik lieliski putniņi! Es, protams, neesmu Roma, bet tu taču arī neesi zoss...

Nelietīgā vista nereaģēja ne uz kādām runām.

Viņš skatījās uz vistu, acis pārbolījis, un vēl arvien neticēja, ka tā ir īsta. Bet vista, šķiet, aizmirsa par Kentu, sāka atkal, kārpīdama zemi zem kājām, tuvoties pirtij. Kad tā uz brīdi uzgrieza pirtij dibenu, Kents piesardzīgi atvēra durvis un sagatavoja vairākas saujas rupjāku zemes kukuržņu. Lūk, tā kladzina jau pie atvērtajām durvīm. Kents ber «graudus». Ielēca iekšā! Stāv pie sliekšņa, skatās.

«Ko-ko?» — Iet piesardzīgi, vienu solīti. «I\o-ko?» — Vēl dažus solīšus, vēl...

— Urā! — durvis ciet. Kents gatavs kliegt no prieka.

Vista par vēlu attapa savu kļūdu.

— Nu, maitasputns, iekriti, ko?

Tad, baiļu mudināta, kliegdama gandrīz vai cilvēka balsī, vista metās logā, izsita izpuvušo rāmi — «ko-ko-ko-o!» — un aizlidoja. Vairāk Kents to neredzēja.

Viņš izgāja no ciemata un devās uz priekšu pa to pašu izdangāto ceļu, pa kuru bija atnācis šurp. Gāja mierīgā garā, te nekādas briesmas nedraudēja. Viņš priecājās par labo laiku un pat par ceļu, kaut ari tas bija pavisam sabeigts — varēja droši teikt, ka pa to neviens nebija braucis vismaz gadus piecus.

Jo tālāk viņš gāja, jo sliktāks kļuva ceļš, bet pēc kāda laika tas vispār pazuda krūmu un zāles saaudzēs. Tikai retumis bija redzami atsevišķi baļķi, gulšņi, bet pēc tam arī to vairs nebija.

Kad nav, tad nav!... Kents soļoja tajā pašā virzienā, kādu bija iepriekš izvēlējies. Pēc kāda laika viņam paveicās — viņš atrada nelielu ezeriņu, kuram viegli varēja pieiet klāt. Varēja cerēt, ka tajā būs jelkāda bezbēdīga zivs. Un viņš nekļūdījās. Kents noķēra treknu rudens mušu, uzlika uz āķa (kas pošas ceļojumā pa taigu, tam āķis ir nepieciešams), un drīz vien pie apses zara piesietā aukla sāka lēkāt tāpat kā viņa sirds. Viņš noķēra vēl daudz mušu un pāris sīku zivtiņu, kuru radu raksti viņam diemžēl nebija zināmi, katrā ziņā tās nebija no lašu sugas. Taču zivteles ir īsta svētlaime, ja cilvēks mirst badā!... Un kas tā par dievišķīgu smaržu, kad tās, nabadzītes, viegli sīc uz gailošām oglēm.

Pēc tādām karaliskām pusdienām var arī nosnausties uz sausu žagaru kaudzes, bet tikai brītiņu — jāiet uz priekšu, kamēr gaišs.

Kaut kur augstu debesīs bija dzirdams troksnis. Lidmašīna. Redzēt nevarēja. Droši vien pasažieru laineris, kas veic tādu samērā nelielu lidojumu kā Vladi-vostoka—Maskava. Interesanti, cik ilgā laikā tas nokļūs galā? Kādās septiņās vai astoņās stundās. Apmēram deviņi tūkstoši kilometru... Un uz borta savs sim-tiņš pasažieru vai pat vēl vairāk... Ek! Cik labi būtu tagad sēdēt viņu vidū, pasnaust vai pašķirstīt žurnā-linu, vai par dzīvi papļāpāt ar kādu dāmīti — viss kas taču var gadīties! Bet te drīz satumsīs — pats savu degungalu neredzēsi, sasalsi ragā. Vai nu ej uz priekšu, vai atpūties — viss vienlīdz riebīgi, sliktāk vairs nevar but...

Tieci nu gudrs — kas tad cilvēkam īsti vajadzīgs? Lai nu kas, bet maizes rieciens, siltums un jumts virs galvas Kentam bija nodrošināts tur, no kurienes viņš aizgaja. Kas tad viņam lika doties šajā ellē pat bez ce-ļamaizes, tikai ar cerību vien uz veiksmi? Kas tad tas ir?

«Kas tas ir?» — uz to nemaz nav tik grūti atbildēt. It īpaši tad, ja kaut kur tālumā vīd Lūcijas valdzinošais tēls. Taču šis tēls vien nedod atbildi uz vēl sarežģītāku jautājumu: ko darīt tālāk? Braukt pie Lūcijas? Jā. Bet vai tas ir galīgais mērķis? Uz to nevar atbildēt ne ar «jā», ne ar «nē», uz to tikai dzīve dos atbildi.

Viņš ir viens — viņam nav cilvēka, par kuru viņš būtu atbildīgs. Viņam nav pat suņa, tāpēc viņu nesaista it nekas un it neviens.

Attiecībā uz Lučiju jāsaka, ka Kents, ejot pie viņas, mēroja ceļu, var teikt, no viena pola līdz otram, precīzāk — no Sibīrijas ziemeju priedēm līdz tām mūžsenajām, kas aug dienvidos. Bet, atklāti sakot, vai Lūcija vien ir visam cēlonis? Nē! Kents vēl ir pietiekami jauns, lai tiektos pēc piedzīvojumiem pašu piedzīvojumu dēļ. Tie var būt gan grūti, gan saistīti ar badošanos taigā kā pašreiz, taču tajos slēpjas lieliskā riska cena, kas sola prieku par uzvaru, — Lūcija! Tāpēc uz priekšu bez bailēm un bez šaubīšanās! Uz priekšu cauri taigas biežņām — pie Lūcijas! Var jau būt, ka viņa arī ir tā veiksme, var jau būt, ka līdz ar viņu viss iegrozīsies citādi — un viņam paveiksies!...

Iešana kjuva arvien grūtāka. Kents vairākas stundas gāja pa necaurredzamu tumsu. Laiks atkal pasliktināsi

jās, atkal sāka smidzināt apnicīgs lietus, atkal varēja orientēties tikai pēc vēja virziena. Viņš kustējās uz priekšu lēnām, klupdams pret zariem, saknēm, akmeņiem. Iet uz priekšu vajadzēja tikai tāpēc, ka atpūta tādā mitrumā bija gluži vienkārši neiespējama.

Tā viņš gāja diezgan ilgi, līdz pēkšņi zem kājām atkal pamanīja gulšņus un baļķu klājuma paliekas. Ak dievs! Cik viņš bija priecīgs! Tātad viņš atkal uzticis uz ceļa, kas bija aprāvies pirms kādiem desmit kilometriem.

Protams, zemesceļš nav asfalts, taču tagad viņš varēja drošāk soļot uz priekšu, nedomājot par virzienu. Ek, kaut ātrāk nokļūtu līdz pilsētai, tur viņš satiks Flokša draugu, tur varēs nomazgāties, noskūties, pārģērbties. Dabūs biļeti uz lidmašīnu, viens pūtiens — un viņš jau Gorkijā. Bet no Gorkijas aizkļūt līdz Picundai var pat zīdainis. Iztēlē viņš jau redzēja mājīgu salonu pasažieru gaisa lainerī. Uz priekšu, pie Lūcijas! Pie gāzes metināšanas zeltmatainās dievietes, pie jūras valdnieka meitas un kūrorta huligānu bieda!

Viņš nevarētu pateikt, cik kilometru nogājis šajā naktī kopumā. Jo tālāk viņš gāja, jo labāks, stingrāks kļuva ceļš, līdz beidzot Kents pamanīja, ka taiga kļuvusi retāka, un pēkšņi priekšā parādījās tumši ēku apveidi. Nebija nekādu šaubu — ceļš viņu atvedis uz kaut kādu apdzīvotu vietu. Bet kāpēc nekur neredz gaismu?

Kents apstājās, ieklausījās — vai nesadzirdēs, kā ritmiski klaudz dzinējs, kas šādās meža apdzīvotās vietās dod elektroenerģiju, vērīgi skatījās tumsā — vai kaut kur nespīd uguntiņa. Nē, nebija ne motora rūkoņas, ne gaismas. Tas viņu nomierināja: tātad tā nav kolonija. Ja būtu kolonija, prožektorus, kas apgaismo žogus, varētu redzēt vairāku kilometru attālumā.

Viņš piesardzīgi pagāja garām pirmajām mājām, lai nepamodinātu suņus, kas šeit varēja būt katrā mājā.

Un nekādi nevarēja izlemt, ko darīt, — vai nu mēģināt kaut kur paslēpties un atpūsties līdz rītam, vai klusām un bez trokšņa iziet cauri šai apdzīvotai vietai un turpināt ceļu.

Tā prātodams un piesardzīgi virzīdamies uz priekšu, viņš atdūrās pret tumšu žogu... Kas tā par velna būšanu?! Nogāja gar žogu un atrada eju uz kaut kādu teritoriju. Sirdī iezagās briesmīgas aizdomas — viņš noteiktā solī tuvojās ēkām. Tā arī ir! Viegli atrada pazīstamo garāžu: te viņš nesen bija nakšņojis. Redz, kur malkas pārpalikumi, redz, kur laža. Tātad viņš atnācis atpakaļ uz šo izmirušo ciematu! Nolādētā vista! Spalvainā raganai Tas ir viņas darbs, citādi nemaz nevar būt.

Kas viņam atlika? Padoties izmisumam? Taiga, tāpat kā dzīve, ir pilna viltus. Lai neļautu sevi piekrāpt, tā labi jāpazīst. Tā nu tas ir... Kents iekūra krāsnī uguni, apgūlās uz savas lažas un aizmiga. Miegā viņu nemocīja nekādi mošķi. Tie pacietīgi gaidīja viņa pamošanos nākošajā lietainajā rītā.

6. nodaļa

Viņi bija novietojušies ap viņa lažu un paklusām sarunājās. Sākumā viņš domāja, ka tas ir sapnis, vēja čaboņa skurstenī. Izberzējis acis, viņš ieraudzīja cilvēkus, kas bija vai nu satupušies, vai sasēdušies uz mugursomām viņam apkārt. Viņš atkal aizvēra acis, lai varētu pamosties vēlreiz un jau bez šiem ļaudīm._ Dievs ir viņa liecinieks — viņš bija redzējis visādus purnus, arī tādus, kas var uzdzīt bailes pašam nelabajam. Viņš bija redzējis slepkavas ar svēto sejām un otrādi — svētos ar slepkavu fizionomijām. Šīs te sejas, — nē, tās nebija neglītas, turklāt viena no tām bija sievietes seja, un tomēr tās bija briesmīgas. Visiem četriem bija mugurā brezenta jakas ar kapucēm, kājās gumijas zābaki. Pie platām siksnām, ar kurām bija sajoztas jakas, karājās gari dunči un cirvji. Bises viņš nemanīja: tātad viņi nebija mednieki.

Viņu skūtās, vēl pajaunās sejas bija saltas, nežēlīgas. Acis bija tukšas, vienaldzīgas — gluži kā bez dzīvības. Uz Kentu viņi skatījās kā uz neredzētu kukaini, taču bez īpaša izbrīna.

Viens no viņiem — ar visnežēlīgāko fizionomiju, asiem, dzeltenu ādu apvilktiem vaigukauliem, garu, plānu degunu, nedabiski platām nāsīm, atsedzis garos pīpmaņa zobus, — strupi, bez jebkādas intonācijas gluži kā robots noprasīja Kentam:

— Kā tu te gadījies?

— Ir nu gan purns! — tādā pašā trulā balsī otrs raksturoja Kenta ārieni.

Sieviete vidējos gados un trešais vīrietis ar pelēku, kvadrātveida seju cieta klusu.

Kents grasījās paslieties augšup, bet tas, kas bija pirmais uzsācis sarunu, nevērīgi iegrūda viņam dunku krūtīs, un viņš novēlās atpakaļ uz lažas.

— Ko jūs gribaļ? — Kents mēģināja neizrādīt savu apjukumu.

— Kā tu te gadījies?

— Patiešām izdzimtenis, — sacīja cilvēks ar kvadrātveida seju.

Sieviete klusām raudzījās Kentā, pirkstos virpinādama savu garo, melno matu sprogu.

Kas nu tur ko runāt, salīdzinājumā ar viņiem Kents patiešām izskatījās kā klaidonis: sen neskuvies, netīrs, noskrandis, slapjš.

Viens no viņiem, jaunākais no visiem, kura seja atgādināja seska purniņu, izvilka dunci un, atpogājis Kenta vateni, pārmeklēja viņu.

Kā tu te gadījies? — tādā pašā vienaldzīgā balsī trešo reizi vaicāja pirmais, spriežot pēc visa, viņu barvedis.

— Atnācu, — Kcnts teica, — kājām.

— No kuras puses?

— No šīs. — Kents ar roku parādīja apmēram uz to pusi, no kuras bija atnācis.

— Uz kurieni ej? — sekoja nākošais jautājums.

— Vēlams būtu uz pilsētu, — Kents atbildēja.

— Izbēgi?

— Izbēgu.

— Uz kuru pusi iesi, lai nokļutu pilsētā?

— Uz pretējo, — Kents sacīja.

— Vai tu pratīsi atrast pilsētu?

— Jāiet uz kalnu pusi, pēc tam jānogriežas pa kreisi...

— Tu iesi ar mums, — sacīja viņu barvedis. — Un nemēģini bēgt. Celies!

Viņa tonī nebija dzirdami tie draudi, kurus pauda vārdi.

Viņi visi aizsmēķēja cigaretes, bet Kentam nepiedāvāja. Un neviens nepavaicāja, vai viņš negrib ēst. Nebija nekādu šaubu, ka viņu cieši piestūķētajās, smagajās mugursomās atrastos, ar ko iestiprināties. Viņam mugurā uzkrāva sievietes neš|avu, it kā viņš būtu nastu nesējs ēzelis un speciāli tāpēc izbēdzis, lai tagad staipītu smagumus viņu vajadzībām. Nebija nekādas nozīmes jautāt, kas viņi tādi un no kurienes, — atbildi viņš tik un tā nesaņemtu. Kentam bija bail no viņiem — neizprotami, briesmīgi cilvēki... Bandīti, diversanti? ...

Kents saprata, ka nevajag viņiem stāstīt, kā viņš maldījies taigā un otrreiz nokļuvis šajā ciematā. Viņš palūdza kaut ko ēdamu, likdams manīt, ka sievietes mugursoma diezgan smaga. Viņam atbildēja, ka ēst nedos, jo, pirmkārt, viņš ēdienu nav nopelnījis, bet, otrkārt, pašreiz nav laika ar to noņemties — sākusies diena un jādodas ceļā.

— Aiziet! — uzsauca barvedis, un viņi devās zosu gājienā pa ciemata ielu, tuvodamies Kentam jau zināmajai pirtij pie strauta, lai, tikuši tam pāri, ietu dziļāk taigā uz kalnu pusi, kuri todien sliktā laika dēļ nebija redzami.

Spriežot pēc tā, ka Kentam lika iet pirmajam, šie cilvēki slikti orientējās taigā un cerēja, ka viņš zina ceļu. «Tātad, ja es gadījumā atradīšu pareizo ceļu uz pilsētu,» Kents pratoja, «viņi, uzzinājuši, ka tuvojamies pilsētai, centīsies tikt vaļā no manis!...» Kents saprata, ka no varasiestādēm viņi baidījās tāpat kā viņš, kaut arī nebija nekādi bēgļi. Kas viņi tādi? Kāpēc kopā ar viņiem ir sieviete? Kā viņi gadījās taigā? Viņam dzirdot, tie ne reizi cits citu neuzrunāja vārdā,.. Kents atcerējās čaboņu, ko bija dzirdējis, kad nesen sēdēja uz celma pie ugunskura un ar milnu draudēja gluži kā ar ieroci. Iespējams, ka kopš tā laika šie svešinieki arī bija sekojuši viņam.

Kents tik tikko vilka kājas — mugursoma bija tik smaga, ka viņš nosvīda. Drīz vien viņš nonāca tajā vietā, kur ceļš bija aizaudzis ar zāli. Pēc tam nonāca pie ezera, kur Kents bija zvejojis zivis. Tikai krēslā, kad Kents zālē atkal pamanīja ceļu, viņa ceļabiedri apsēdās atpūsties un viņš varēja noņemt nolādēto mugursomu.

Barvedis pamāja sievietei — viņa pa visu šo laiku nebija bildusi ne pušplēsta vārdiņa —, un viņa attaisīja vaļā mugursomu, kuru bija stiepis Kents. Viņa izņēma ārā speķi, maizi un pasniedza visu barvedim, kurš saviem kompanjoniem nogrieza katram pa gabalam maizes un gaļas, bet Kentam iedeva nelielu sau-viņu. Visi klusēdami ēda. Kents domāja, ka arī tas pats sausiņš viņam iedots tikai tāpēc, lai viņš varētu panest mugursomu...

Notiesājis maizi un speķi, barvedis izņēma no mugursomas kārbiņu, no kārbiņas pudelīti, no pudelītes baltas tabletes un pasniedza katram pa vienai. Viņi pabāza tableti zem mēles. Kents uzvēla mugursomu plecos, ieņēma savu vietu vienības priekšgalā un sāka soļot gar veco ceļu, ko citi vēl nebija pamanījuši un kas — par to nebija nekādu šaubu — bija atvedis visus atpakaļ, tajā pašā ciematā. Kents cerēja, tumsai iestājoties, nomest mugursomu un pazust — nav taču nemaz tik viegli bez suņa tumšā mežā atrast cilvēku. Vajag tikai paspert soli sānis, netrokšņot — un tevi neviens vairs nevarēs atrast. Taču notika tas, ko viņš nebija paredzējis.

Jo tālāk viņi gāja, jo mazāk zāles un krūmu auga uz ceļa, un to drīz vien ieraudzīja visi.

Barvedis nometa savu mugursomu un uzsaucas

— Velns parāvis! Kur mēs ejam?!

Viņš iespēra Kentarn ar kāju zemāk par mugursomu, un tas krītot iegāzās ar galvu skudrupūznī. Piecēlies kājās, viņš nomurmināja, ka ceļš, jādomā, pareizs...

— Zinu! AAēs šeit jau esam bijuši, un vai tu saproti, kur esam atnākuši? — barvedis bļaustījās. — Mēs esam izmetuši līkumu!

Kents klusēja liekuļotā izbrīnā.

- Mēs esam atnākuši uz turieni, no kurienes aizgājām. Vai tu to saproti, izdzimteni?

«Viņš pat lamājas... neinteresanti,» Kents nodomāja. «Uzreiz redzams, ka viņi nekad nav sēdējuši cietumā — bagātā cietumnieku folklora viņiem sveša!...»

Viņš pateica, ka nezina, kur viņi ir atnākuši, taču viņam nenoticēja.

— Nav jēgas meklēt ce|u naktī, — barvedis sacīja. — Vajadzēs vēlreiz tepat pārnakšņot. Izdzimteni vedīsim sev līdzi.

— Kāpēc? — viens noprasīja,

— Kāpēc? — otrs atkārtoja.

Sieviete neteica neko.

— Nostājies vidū! — barvedis pavēlēja Kentam.

Paklausīgi uzvēlis plecos nešļavu, Kents tagad

ieņēma vietu vidū, un viņi devās uz izmirušo ciematu. Kents — nu jau trešo reizi. Kāda neraža!

Cik dzīve netaisna pret viņu! Vai tad taigā vietas trūkst?... Būtu nu viņi gājuši savu ceļu, viņš taču nevienu neaiztika. «Kas tie par cilvēkiem?» nezin kuro reizi Kents sev jautāja. «Izbēdzēji viņi nav — redzams taču, ka koloniju viņi nav pat matījuši. Arī sieviete viņiem līdzi... Grib nokļūt pilsētā un nezina, kur tā atrodas. Ko šie cilvēki ar viņu izdarīs, atnākuši ciematā?...» Sievietes klātbūtne, kaut arī viņa nebija bildusi ne vārda, iedrošināja Kentu. Tiesa, arī viņai bija tādas pašas saltas, vienaldzīgas acis, bet viņa tomēr bija sieviete. Visiem taču zināms, ka sievietes sirdī vairāk žēluma, līdzjūtības un droši vien arī taisnīguma. Kents cerēja, ka varbūt viņas klātbūtne tomēr atvieglinās viņa turpmāko likteni, kaut arī viņas acīs nemanīja nekādas līdzjūtības pazīmes. Nolādētā ragana! Viņa taču varētu pateikt: «Puiši, laidiet viņu vaļā, viņš mums neko ļaunu nav izdarījis.» Kur nu!..’. Vai tad no viņas var sagaidīt kaut vienu labu vārdiņu! Ne sieviete, bet sfinksa brezenta biksēs. Kuce. Vilcene. Cilvēkēdāja ,,,

Visi iegāja ciematā un devās uz tukšo koloniju. Pienāca pie sardzes mājas. Barvedis atvēra vārtiņus un teica Kentam:

— Lūdzu, cienījamais, ejiet iekšā! Ierasta vieta, vai nav tiesa, ko?

Kcnts iegāja caurlaides telpā.

— Tālāk! — no aizmugures skanēja komanda. — Uz teritoriju!

Viņi pagāja garām tumšām, tukšām barakām un virzījās uz izolatora pusi.

«Izskatās tā, ka mani ved uz karceri...» Kents nodomāja. Tā tas arī bija — viņu atveda uz soda izolatoru. Bet kāpēc tieši uz šejieni? Vai tad viņiem būtu zināms, kādam nolūkam šī būve domāta?

Iegāja nelielā dežūristabiņā.

Visi nometa zemē mugursomas. Arī Kents nometa savējo.

— Esam galā, — barvedis noteica un pavēlēja: — Aizveriet durvis ...

Cilvēks, kuram bija kvadrātveida seja, aizvēra durvis un atbalstījās pret tām ar muguru.

— Bet tagad stāsti, — barvedis uzstāja, — no kurienes bēgi, par ko biji ietupināts, kāpēc gribēji mūs apvest ap stūri? Stāsti visu, kā bija! — Un iesita Kcntam ar dūri pa seju.

Kents atstreipuļoja pie cilvēka ar kvadrātveida seju, tas ar kāju aizspēra viņu pie trešā, un šis iesita viņam ar dēli pa galvu. Kents vēlreiz apgāja visu riņķi, tikai sieviete nepiedalījās viņa kaustīšanā. Viņa vienaldzīgi visu vēroja, sēdēdama uz mugursomas.

— Runā! — barvedis uzbļāva un ar dūri pārsita Kentam lūpu.

Spļaudams asinis, Kents teica:

— Jūs taču neļaujat... Izbeidziet dauzīšanu...

— Ahā! Viņš nolēmis runāt! — barvedis sacīja un pacēla roku, it kā uzaicinādams visus ievērot klusumu.

Kents bija spiests atzīties, ka sēdējis par mīlestību uz svešu īpašumu. Paskaidroja, kur sēdēja, kā izbēga. Kāpēc te nokļuva? Meklē pilsētu un pats lāgā nezina, kā to atrast. Sacīja, ka ir noguris, izsalcis, bet viņi vēl liek mugursomu stiept un piekauj nezin par ko... Ja viņi ir cilvēki un viņiem kopīgi mērķi, tad arī kopīgiem spēkiem jāmeklē pilsēta; tā nevar būt tālu no šejienes ...

— Tātad tu tomēr kaut aptuveni zini ce|u uz pilsētu?... — barvedis noteica un nogrima domās. Pēc tam noskurinājās un pajautāja: — Vai tev nauda va-dzīga? Ja parādīsi ceļu, dabūsi. — Viņš izvilka no kabatas naudaszīmju paciņu.

Kentam uznāca smiekli.

— Jums bija žēl man iedot maizes kumosu, bet tagad nu, izrādās, pat naudas nav žēl! — viņš pateica un tūdaļ atjēdzās — viņš ir atklājis, ka saprot svešinieku nodomu izrēķināties ar viņu. Tas tūdaļ guva apstiprinājumu.

— M-jā, — barvedis noteica. — Skatos, ka tu neesi muļķis. Viņš pareizi spriež, — pievērsās savējiem, — aizvedīs mūs līdz pilsētai un saņems to, kas viņam pienākas.

Un Kents atkal tika laists pa riņķi, līdz vairs nespēja piecelties kājās.

— Aizvāciet! — barvedis noteica, redzēdams, ka Kents tik tikko velk elpu.

Viņu iemeta vienā no kamerām. Kents dzirdēja, kā nodžinkstēja bulta ārpusē. Viens — paldies dievam!... «Pamatīgi viņi mani apstrādāja!» viņš domāja ar rūgtu apbrīnu. «Viņi sita bez liela spēka patēriņa, viegli, kā rotaļādamies, bet cilvēks tik tikko dzīvs... Speciālisti! ... Patiešām, tā sit profesionāļi, kam labi trenēta roka!...»

Svešie vairs nemaz nebija manāmi — visapkārt pilnīgs klusums, tikai vējš gaudodams sitās mazajā, izdauzītajā lodziņā, gluži kā fleitu spēlēdams.

Viņu pārņēma šausmas, apzinoties, ka atkal nokļuvis karcerī.., un bez Pļuškina gādības. Likteņa ironija! Bet Pļuškins taču viņu ilgās savstarpējās «draudzības» laikā Kentam pat pirkstu nebija piedūris.

Sagribējās nolaist ūdeni. Viņš nokapa no lažas, ar ierastu kustību tumsā atrada kaktu, kur stāv paraša — to viņš zināja bez skatīšanās —, un tā tur arī bija. Atvieglojies aizkļuva līdz lažai un iegāzās tajā. Iestājās apātija. Augumu kratīja auksti drebuļi, arī nervi bija saspringti līdz pēdējam. Bet viņš nelikās to manām, aizvēra acis un nekustējās. Kas piedzimis, tam vienmēr jābūt gatavam nomirt, no tā neviens nav pasargāts! Lai cik tas dīvaini, taču viņš aizmiga un gulēja kā nosists līdz pašai gaismai, vai bija rīts vai diena — to viņš nevarēja saprast.

Sev par pārsteigumu, tika augšā diezgan viegli, mundrā noskaņojumā... Bija domājis, ka pēc vakardienas vispār nevarēs pacelt ne roku, ne kāju, bet, ja pakustēsies, — aiz sāpēm izlaidīs garu, tāpēc arī nekustējās, kaut rīta pusē juta, ka kož blakts. Ak, šie parazīti! Kāds dzīvelīgums — tik ilgu laiku iztikt bez ēšanas... Apetīte gan kļuvusi lielāka...

Nokāpis no lažas, Kents neticēja pats savām acīm: pie durvīm uz grīdas atradās puskukulis rupjmaizes, bet mazliet tālāk — kaltēta zivs! Ko tad tas nozīmē — mocītājiem pa nakti būtu atmaigušas sirdis? Vai tiešām viņu brezenta dvēselēs būtu pamodušās jūtas?! Bet žurkas — kā tad tās nogulējušas tādu mielastu?

Viņš pacēla dārgās ēdmaņas un gribēja iet ārā no kameras, taču izrādījās, ka durvis ir ciet. Traka padarīšana!

Piedauzīja ar dūri, kā parasti darīja, kad, karcerī sēžot, sauca uzraugu, — nekādas atbildes. Kents kliedza, sauca, cik vien bija spēka, neviens neatsaucās. Vai tiešām būtu pametuši... aizslēgtā istabā... pat bez naža? Viņš atkal sāka kliegt, un šis kliedziens droši vien baismīgi atbalsojās tukšajā ciematā, barakās, noplakdams un izgaisdams apkārtējos briksnājos. Neviens viņam neatbildēja, tātad maizi un zivi viņi bija pametuši Kentam pirms aiziešanas. Droši vien arī kaltētās zivs viņiem tāpēc nebija žēl, ka no ūdens te ne miņas ...

Viņš vēl paklaigāja, cik bija spēka, un apklusa — nebija nozīmes bļaustīties bez kādas jēgas. Ar ieskrējienu metās virsū durvīm un, šķiet, atslēgas kaulu salauza — durvis taču no dzelzs, viņš no tām atsprāga kā bumba un atsitās pret sienu. Tādu manevru atkārtot arī nebija nekādas jēgas. Viņš apsēdās uz lažas un ņēmās bezspēcīgā niknumā skaļi izkliegt visu terminu arsenālu, ar kuru cietumos izsaka gan pozitīvas, gan negatīvas emocijas, un visu to adresēja dievam, velniem, mātēm, vecmāmiņām, pļuškiniem, spārnotiem radījumiem un pārnadžiem, tā kliegdams un trakodams līdz nemaņai. Pēc tam, trulā izmisumā saķēris galvu, pamira, samierinādamies ar likteni un pat neieturēdamies «pirms došanās ceļā».

Tādā sastingumā viņš nosēdēja neilgi — kādu pusstundu, viņa nemierīgā daba nespēja ilgāk izturēt. Kents uztrūkās augšā no lažas, piegāja pie durvīm un sāka dauzīt tās ar kājām, ielikdams šai nodarbībā visu atlikušo enerģiju. Un tad pēkšņi! Ak, tavu prieku! Pēc kāda laika viņš pamanīja, ka sprauga starp durvīm un stenderi kļuvusi tāda kā platāka; tas deva jaunus spēkus. Viņš turpināja ar kājām mežonīgi dauzīt durvis — putekļi vien griezās. Ieskrējās, iesita ar abām kājām pa durvīm un nokrita uz grīdas, sāpīgi sadauzījies. Beidzot durvis... ar blīkšķi atdarījās. Šoreiz laiks bija darbojies viņa labā — tas laiks, pa kuru bija rūsējušas kokskrūves, kurās turējās bultas, un puvuši ar skārdu apsistie dēļi! ...

Tagad nu gan viņam ļoti noderēs gan maize, gan zivs. Viņš paķēra ēdmaņu un izgāja gaitenī. Istabā, kur viņu sita, neviena nebija. Viņš atvēra ārdurvis un tīri automātiski pameta skatienu uz sargtorni. Sirds pamira. Nē, tas bija pāri viņa spēkiem: tornī turp un atpakaļ staigāja sargs. Kents atsprāga atpakaļ, pievēra durvis un paskatījās pa spraugu. Tas patiešām tā bija: tornī za|ā apmetnī, turot rokās, šķiet, automātu, staigāja sargs.

Ko tad tas varētu nozīmēt? Pa nakti taču nevarēja kolonijā iemitināt cilvēkus! Kad sargs uzgrieza muguru, Kents izmetās pa durvīm laukā un aizslēpās aiz stūra, kur no torņa viņš nebija redzams. Aizgāja līdz soda izolatora otram galam — no turienes pavērās skats uz otru torni, tur arī rēgojās cilvēka stāvs. Tātad pa nakti visos torņos nolikta apsardze? Varbūt viņš to redz sapnī vai jūk prātā no visiem pārdzīvojumiem?

Viņš nogūlās uz vēdera, iebāzis maizi un zivi azotē, un, lietum smidzinot, pa dubļiem pieplakus rāpās uz vārtiem. Visapkārt nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, taču viņš redzēja trešo torni, un arī tajā kustējās cilvēks.

Kents aizrāpās līdz vārtiem, no šejienes arī ceturtais tornis bija kā uz delnas, un arī tajā — ak dievs! — stāvēja sargs. Kents paslēpa seju dubļos un klusām apraudājās. Varēja būt tikai tā, ka naktī šurp atnākuši tie, kas bija viņam sekojuši, meklējuši viņu, tāpēc arī bija aizmukuši pagājušās nakts mocītāji. Tātad atstātā ēdmaņa tomēr bija sava veida novēlota līdzjūtība vai pat nožēla no viņu puses. «Bet kāpēc mani naktī nesaņēma ciet? Neatrada? Tas nevar būt!»

Viņš pastiepa roku un pagrūda sardzes būdas durvis — tās atvērās. Brīdi pagaidīja. Neviens neiznāca laukā. Tad, notrāpījis izdevīgu brīdi, pielēca kājās un iemetās caurlaides telpā. Tukšs. Nevienas dzīvas dvēseles. Ko tad tas nozīmē: torņos sargi, te — neviena cilvēka. Atvēra vārtiņus, palūkojās uz ciematu — nekur neviena cilvēka. Ek! Kad jau, tad jau! Un deva kājām ziņu.

Kā viņš skrēja! Tā spriņgo pavasarī kazas, izsprukušas no kūts un pirmoreiz tikušas za|ā zālītē. Viņš apstājās, kad atkal atradās pie pirts strauta malā, un atkal — ak debesu tēvs! — ieraudzīja balto vistu tajā pašā vietā un tajā pašā nodarbībā. Bet viņam nebija vaļas ar to noņemties. Atvilcis elpu, gāja tālāk, taču šoreiz pavisam uz citu pusi, un viņam nebija ne mazākas sajēgas, kur viņš nokļūs, turpinot ceļu šajā virziena. Vienalga, kur, ka tikai ātrāk un tālāk no šejienes! ...

7. nodaļa

Līdz šim Autors bija rakstījis, neatraujot zīmuli no papīra, un bija apmierināts ar paveikto: piedzīvojumu ūdenskritums nolija pār baltajām papīra lapām viegli un nepiespiesti. Bet tad domu pavediens nemanāmi aizvirzījās prom — un šaubas tūdaļ bija klāt.

Es biju spiests apstāties, lai pats varētu kritiski novērtēt padarīto, bet laika to darīt nebija, jo man bija izdevies pret sevi labvēlīgi noskaņot kādas izdevniecības redaktoru un ar viņu noslēgt līgumu, kurā es apņēmos ārkārtīgi īsā laikā uzrakstīt piedzīvojumu romānu ar mīlas intrigu. Protams, es neskopojos, noteikdams nākamā romāna apjomu, lai izplēstu cik iespējams lielāku avansu. Visiem zināms, ka jebkuru summu (it īpaši lielu) vieglāk saņemt, nekā atdot atpakaļ. Lai tāda nepieciešamība nerastos, vajadzēja tikai laikā pildīt līguma saistības. Bet te uzreiz paškritiskas pārdomas!...

Ja jau tās radušās, no tām vaļā tikt grūti. Viss rūpīgi jaapsver. Patiesību sakot, notika tas, ko varēja sagaidīt: mani nokausēja Kents, mans varonis. Man vairs nebija spēka domāt par viņu un par to, kas ar viņu no* tiks tālāk. Nu, izbēga, nu, ieradīsies pie Lūcijas... Bet kas notiks, ja šī mana gāzes metināšanas dieviete nesapratīsies ar viņu? Viņa pati ir personība. Bet ari Kents ir personība. Dažkārt tomēr vieglāk uzvarēt pašam sevi nekā otru. Tādā gadījumā — kas var garantēt, ka Lūcija gūs uzvaru pār Kentu? Ja tas tā, tad jājautā — kāds nolūks bija visai manai rakstīšanai?

Jā, Kents bija mani nokausējis. Viņš izsūca visus manus spēkus jau tad, kad viņa bēgšana nemaz nebija galā. Viņš vēl ir ceļā, bet mani jau māc smagas domas par viņa nākotni. Kam man vajadzīgs šis liekēdis? Tīrā bauda — rakstīt par varonīgiem cilvēkiem, viņi droši vien tā nenokausē. Ar cildeniem varoņiem var mierīgi iet kopsolī, priecājoties par viņu dvēseles skaidrību, jūsmojot par viņiem, par viņu nelokāmību un viņu dēļ pārlieku nenomokoties. Ja viņi arī cieš tavā vēstījumā, tad tas ir tikai tāpēc, ka viņi cīnās pret ļaunumu, un tev šīs viņu cildenās ciešanas tikai vajag cik iespējams iespaidīgi attēlot uz papīra...

Turpretī Kentam nekas nesagādā ciešanas, ja nu vienīgi tukšais vēders, aukstums un vēl bailes... Es, Autors, savukārt ciešu tāpēc, ka nezinu, kā ar viņu tiks galā mana varone ...

Autora vara? Tas nemaz nav tik vienkārši! Kamēr varone manā iztēlē nav kļuvusi par tēlu, kas patiešām spēj kļūt par uzvarošu spēku Kenta dzīvē, par autora varu nevar būt pat runas! Bet pagaidām Kents mani beidz vai nost ar savu pastāvīgo klātbūtni: es dodos pastaigā — viņš man pakaļ, es eju gulēt viens pats vai kopā ar sievu — viņš klāt kā likts, es uz pirti — viņš kopā ar mani, es uz bufeti — dabiski, viņš arī. Ir tikai viens veids, kā no viņa tikt vaļā: ar kaut ko apdullināt smadzenes.

Dzeru vientulībā. Cenšos apjēgt, vai esmu vai neesmu piedzēries. Šķiet, ka neesmu. Bet interesanti, kāpēc modinātājs stāv ar muguru pret mani? Esiet tik laipni, pagriezieties ar seju pret mani un ziņojiet, cik pulkstenis. Ak jūs negribat? Tad lidojiet kaktā — tur jums īstā vieta! Bet pareizs laiks... Uzgriezīšu pa telefonu «nulle nulle četri», un līdz riebumam laipna balss man to pateiks. Cik vienkārši!...

Sāka zvanīt telefons. Kas tas varētu būt? Nece]u klausuli. Atkal zvana, tas ir norunātais signāls: sieva. Pulksten divos naktī!

— Kur tu biji? — dzirdu viņas vārgo balsi. — Kad tu pārnāci?

Viņas balss nav sevišķi priecīga. Jautāju:

— Kas noticis, Zaķi?

— Kur tu biji? — atkal dzirdu klusu balsi. — Es staigāju pa māju, nekur nevaru atrast mieru, domāju un neko nevaru izdomāt... Tevis nav, un es nezinu, kur meklēt...

Ziņoju, ka ar mani viss kārtībā, ka mani meklēt nevajag. Esmu mājās un tūdaļ sēdīšos pie galda, un rakstīšu par to, ka kļūstu par Likteni, kurš savienos vai izšķirs ļaužu sirdis. Viņa grasās braukt pie manis, bet viņai taču rīt agri jāceļas, turklāt gribu strādāt — un es iebilstu pret viņas atbraukšanu. Neko darīt, viņa zina — kad esmu «tādā» stāvoklī, labāk nerunāt man pretī.

Es patiešām paņēmu rokā papīra lapu un zīmuli. Vārdi jau virknējas rindās. Tie plūst brāzmainā straumē, līksmi izlīst uz papīra. Lai dzīvo papīrs! Tas kopš seniem laikiem kļuvis par manu vispacietīgāko sa-runbiedru. Taču šī tērzēšana ir grūta un viegla vienlai-laicīgi. Baltā papīra lapa neprot runāt — tu vari, ja vien gribi, uztiept tai savu gribu. Bet tā var izrādīties arī ļoti viltīga: visur tev piebalsojot, var ļaunprātīgi izmantot tavu uzticēšanos. Tu domā, ka ar papīra lapu nav jātaisa nekādas ceremonijas, ka ar to var apieties kā ar verdzeni, kuras pienākums tevi mierināt, piebalsot, uzmundrināt, dot tev pilnīgu vaļu, jo tu esi ar viņu divatā un vari ļauties viņas iedvesmai. Viņa tev šķiet padevīga, un tu kopā ar viņu jūties brīvs un atraisīts. Taču papīra lapa ne vien nerunā pretī, bet arī nemelo. Kā tu ar viņu runā, tādu viņa tev pašam tevi arī parādīs. Viņai sveša nodevība, viņa nav godkāra, viņa ir taisnīga, tīra. Tieši no šīs viņas tīrības j.ābaidās tiem, kas grasās ar viņas palīdzību propagandēt"'savas idejas...

Vārdi gulstas uz papīra tik ilgi, kamēr zīmulis neiz* krīt no rokām un pats Autors neiekrīt nebūtībā..,

Pēc tam vairākas dienas es nebiju spējīgs uzrakstīt nevienu pašu rindiņu. Galvā nebija ne tikai domu par Kentu, bet vispār nebija nekā.

Kad beidzot krīze bija pāri, man vispirms ienāca prātā Lūcija. Starp citu, viņa patiešām rakstīja vienam manam paziņam un tātad atšķirībā no Kenta bija reāla persona.

Runājot par Kentu, nevaru apgalvot, ka viņš būtu radies tikai manā iztēlē. Kad sāku domāt par savu «negatīvo» varoni, es atcerējos savas Kišiņevas paziņas stāstu par jaunu cilvēku, kuru tiešām sauca par Fēliksu. Uz šī pusaizmirstā stāsta pamata tapa mans priekšstats par Kentu. Bet, ja es uz citu cilvēku stāstījuma pamata radīju būtībā izdomātu tēlu un man bija tiesības rakstīt par viņu visu, kas man patīk, tad attiecībā uz Lučiju man tādu tiesību nebija. Es lasīju viņas vēstules, tās man palīdzēja iegūt priekšstatu par viņu, un turpmāk viņas tēlu veidot pēc saviem ieskatiem man šķita nepieļaujami...

Te man pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. Tā kā es pats nebiju redzējis savu varoni, tad man jābrauc un jāredz viņa, ja jau esmu nolēmis veidot viņas tēlu no dabas. Kas var būt vēl vienkāršāks? Turklāt šis ceļojums solīja daudz jaunu iespaidu, jaunu emociju. Vajadzēja tikai sakravāt čemodānu un par savu aizbraukšanu paziņot sievai. Te jāpiezīmē, ka pēc stāšanās laulībā mēs paturējām katrs savu dzīvokli, lai man būtu iespēja būt vienatnē tad, kad strādāju.

Un tā nu es piezvanīju sievai un pateicu, ka dodos radošā komandējumā uz Picundu, lai, ieguvis svaigus iespaidus, aprakstītu notikumus, kuri tur risināsies pēc Kenta ierašanās. Sakravāju čemodānu — un darīts!

Bet, kamēr es lidoju uz Picundu, Kentarn nebija nekādas jēgas sēdēt taigā uz celma un gaidīt savu turpmāko likteni... Viņam taču dzinās pakaļ, viņam draudēja briesmas — viņu varēja notvert vai nu kolonijas apsardze, vai šie te briesmīgie svešinieki. Tāpēc es pagaidām izstāstīšu, kas ar viņu atgadījās pēc tam, kad viņam izdevās izkļūt no neapdzīvotā, gandrīz vai noburtā ciemata.

Viņam paveicās — viņš aizkļuva līdz pilsētai.

8. nodaļa

Jā, tieši pēc divām dienām Kents aizkļuva līdz pilsētai.

Kad viņš uzkāpa pazemā sopkā un no turienes tālumā ieraudzīja pilsētu, viņš sajuta pelnītu prieku — bija ticis līdz uzvaras slieksnim! Vai maz vērts stāstīt, kādas viņam bija šīs divas pēdējās dienas... Starp citu, tās nemaz nebija tik sliktas. Visdīvainākais bija tas, ka viņš gāja uz labu laimi, tādā virzienā, kādu citos apstākļos nekad nebūtu izvēlējies, viņu uz priekšu trieca bailes atkal sastapties ar tiem četriem svešajiem, un — tavu brīnumu! — izrādījās, ka pilsēta atrodas tieši šajā virzienā! Paši to nezinādami, svešinieki bija izdarījuši viņam labu pakalpojumu. Tātad — priekšā ir pilsēta. Viss pārējais bija atkarīgs no viņa paša.

Katra uzvara priecina, bet šī bija uzvara gan pār Pļuškinu, gan pār svešiniekiem, gan pār taigu, gan pār pašu likteni. Uzvara viesa sirdī pārliecību par izvēlētā ceļa pareizību, par veiksmi. Kaut gan viņš bija izsalcis, noplīsis, kaut viņu bija nomocījusi nogurdinošā iešana pa taigu, viņš tomēr juta sevī apbrīnojamu spēku, it kā dotos veikt kaut ko svētu un cildenū, nevis meklētu pats savu labumu. Kents bija pārliecināts, ka dzīvē valda egoisms. Vai tad katrs cilvēks pirmām kārtām nerūpējas pats par sevi? Tiklīdz cilvēks piedzimst, viņš grābj knupi, bāž mutē un sāk zīst — un tā līdz pašai nāves stundai bāzīs sev mutē visu, kas labs.

Bet spēka pieplūdumu tajā rītā deva gluži vienkārši apziņa, ka šajā reizē viņš ir uzvarējis: aizbēgt no kolonijas var tikai tāds cilvēks, kam ir galva uz pleciem!

Šķita, ka beidzot ļaunais liktenis, kas bija viņu vajājis visu mūžu, ir atkāpies. Citi palika neveiksmes ķetnās, bet viņš izrāvās no tām.

Kad Kents, iegrimis tādā apcerē, stāvēja uz sopkas, viņš, protams, nevarēja iedomāties, kas viņu sagaida pēc maza brītiņa. Nē, iedomāties nevarēja, bet sajust sajuta — neizskaidrojamā veidā. Saka — dažs cilvēks jūtot, kad uz viņu kāds cieši skatās. Tā bija arī ar Kentu. Viņš stāvēja un pēkšņi sajuta: uz viņu skatās. Kas? Kents bez kavēšanās izlēma, kas tagad darāms.

Sopkas nogāzi klāja pazemi krūmāji, kas pakājē saplūda ar mežu. Kents lēnām devās uz krūmāju pusi, bet, piegājis tiem klāt, saliecās un skrēja prom, slēpdamies aiz krūmiem. Aizskrējis diezgan patālu, viņš izvēlējās novērošanai piemērotu vietu un, pašķīris krūmus, paskatījās uz to sopku, kur tikko bija stāvējis. Un ko viņš ieraudzīja?

Viņš ieraudzīja svešiniekus, savus nesenos mocītā* jus, kuri lēnām, piesardzīgi tuvojās krūmiem. Kents pazuda kā uz burvja mājienu. Viņš noripoja lejā zibens ātrumā un pavisam bez trokšņa, bet, ripojot lejā, nodomāja: tātad tie bija viņi, kas torņos tēloja sargus! Droši vien bija pārliecināti, ka viņš zina ceļu uz pilsētu. Nolēma dot Kentam iespēju aiziet no viņiem, lai pēc tam nemanāmi sekotu; tādā veidā viņi palīdzēja Kentam un arī paši sasniedza pilsētu.

Nelieši... Vai tad viņš tiem traucēja? Tagad, kad Kents svešiniekus atkal ieraudzīja, tiem gan viņu vairs neatrast.

Pusi dienas Kents grozījās pilsētas tuvumā, gudrodams, kā un no kuras puses labāk ieiet pilsētā. Tas nemaz nebija tik vienkārši, ņemot vērā Kenta ārējo izskatu. Vai nu vajadzēja sagaidīt vēlu nakts stundu, vai sadabūt daudzmaz pieklājīgu apģērbu. Naktī pilsētas ielas tika apgaismotas un droši vien pa tām pastaigājās Kenta pastāvīgie labvēļi — miliči.

Kādu laiciņu pavērojis apkārtni un visu apsvēris, viņš nolēma ieiet pilsētā nevis no tās puses, kur bija ieraudzījis svešos, bet no pretējās, kur mežs cieši piekļāvās pilsētai. Kents apgūlās mežā pie lielas bedres, pilnas ar ūdeni, un sāka gaidīt nakts iestāšanos.

Lai kaut kā īsinātu laiku, viņš vēlreiz izlasīja Flokša drauga Nikolaja Petroviča adresi, iemācījās no galvas ielas nosaukumu, mājas numuru, dzīvokļa numuru, Nikolaja Petroviča sievas un divpadsmit gadu vecās meitas vārdu. Tur viņu gaidīja karsta vanna, sātīgas vakariņas, pieklājīgs apģērbs, dokumenti un nauda. Tur viņam nopirks biļeti, pavadīs uz lidostu un palīdzes tikt lidmašīnā, neizraisot īpašas aizdomas. Vārdu sakot, tur viņš saņems visu, kas bija sagatavots Flok-sim, kurš reiz bija izpalīdzējis Nikolajam Petrovičarn.

No neliela kociņa sameistarojis primitīvu parikti, viņš iebāza tajā žileti, izmērcēja mazu ziepju gabaliņu un noskuvās tāpat bez spoguļa — būs labi diezgan, vai nu naktī kāds ies pētīt... Kad bija pavisam nosalis, sadomāja sakurt nelielu ugunskuru (kaut arī tas būtu nepiesardzīgi), bet, saklausījis aizdomīgu troksni, klusinātas balsis, palīda zem egles, kas auga pašā bedres malā, un sēdēja tur nepakustēdamies.

Šurp nāca cilvēki. Klusām pašķīruši krūmus, viņi iznāca pie bedres, un Kents sastinga: tie bija viņi, briesmīgie svešinieki. Viņi nometa zemē mugursomas un apsēdās atpūsties, pusbalsī sarunādamies. Diemžēl viņi atradās patālu no Kenta un viņš nevarēja saklausīt, par ko svešie runāja. Pati pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija bēgt, taču tad viņš tiktu pamanīts. Slēptuvē zem egles Kents bija viņiem neredzams, bet viņi pa to laiku klusēdami aši sāka rosīties: steidzīgi meta nost drēbes, arī sieviete darīja to pašu.

Palikuši tikai apakšveļā, svešie izņēma no mugursomām citu apģērbu un vilka to mugurā. Pēc ceturtdaļstundas visi bija pārvērtušies līdz nepazīšanai: Kents ieraudzīja cilvēkus parastās drēbēs — visiem mugurā svārki, lietusmēteļi, dažam kājās ūdenszābaki, dažam saišzābaki, vienam galvā cepure, otram — berete. Sieviete izskatījās tīri pievilcīga tumšā mētelītī, gumijas zābaciņos un ap galvu apsietā lakatā. Rokās viņa turēja saimniecības somu un tīkliņu ar iepirkumiem. Arī vīrieši ņēma ārā no mugursomām ko nu kurais: dažs portfeli, pilnu ar nezin kādām mantām, dažs nelielu sporta koferīti. Pēc tam, savākuši savas brezenta jakas, bikses, gumijas zābakus, kā arī cirvīšus, sabāza visu mugursomās un iemeta ūdenī. Pagaidījuši, kamēr mugursomas nogrimst dibenā, svešie pazuda krūmos. Kādu brīdi pakavējies, Kents zagšus devās viņiem pakaļ un drīz vien viņus ieraudzīja. Viņi gāja uz pilsētu.

Kents atgriezās atpakaļ pie bedres un sāka lasīt sausus žagarus* kurt ugunskuru; likties uz auss nebija laika, vajadzēja rīkoties. Kad ugunskurs iedegās, Kents nometa savas skrandas un ienira aukstajā ūdenī. Tur viņš atrada vienu mugursomu un izvilka to ārā. Viņam palaimējās — šajā somā savas mantas bija sabāzis barvedis, kurš augumā bija apmēram tāds pats kā Kents. Izvilcis ārā brezenta bikses un jaku ar kapuci, Kents tos izklāja pie ugunskura, lai žūst, turpat novietoja gu-mijasofc&bakus, kas arī bija viņam pašā laikā. Tādā apģērbā droši varēja iet uz pilsētu, nevienā nemodinot aizdomas. Uz to laiku, kad pavisam satumsa, drēbes bija izžuvušas. Kents uzvilka uz kolonijas apģērba brezenta darbatērpu, uzāva kājās zābakus un devās uz pilsētu. Mugursomu ar cirvi un saviem sadriskātajiem saišzābakiem iemeta atpakaļ ūdenī, ugunskuru apdzēsa.

«Tas tik būs numurs,» viņš nodomāja, «ja tagad vēlreiz ar viņiem sastapšos ... Viņu pašu ādā!...» Kcntam pat sametās bail, un viņš nevilšus palēnināja soli. Visapkārt valdīja klusums... Pat pēc daudziem gadiem, atceroties šos cilvēkus, Kentu ikreiz pārņēma bailes. Laikam tāpēc, ka viņš netika skaidrībā, kas viņi īsti ir.

Drīz vien viņš uzgāja uz takas, kas viņu izveda uz ceļa, bet ceļš aizveda uz pilsētu. Civilizācija saņēma Kentu savos apkampienos apmēram pēc piecsimt metriem: viņš gāja garām nelielai atkritumu izgāztuvei tepat ceļa tuvumā, ieraudzīja tur motocikla riteņa karkasu un katram gadījumam paķēra līdzi — ritenis labi saderēja kopā ar Kenta brezenta apģērbu. Pulkstenis varēja būt apmēram desmit vakarā, uz ielām vēl valdīja dzīva rosība. Pilsētas arhitektūra — juku jukām viena vai divu stāvu koka mājas un piecu sešu stāvu

ķieģeļu vai bloku nami. Pilsēta kā jau pilsēta, ar visu to, kam pilsētā jabūt.

Diezgan drīz viņš aizkļuva, šķiet, līdz centram. Viens otrs pārtikas veikals vēl bija vaļā, un pie tiem drūzmējās ļaudis. Pretī nāca sievietes ar tīkliņiem, vīrieši ar pudelēm — dzīve, no kuras viņš jau vairākus gadus bija šķirts, apņēma viņu no visām pusēm, bet vēl nesatvēra gluži kā knaiblēs. Viņš jau bija ierauts tajā, bet pagaidām vēl negāja kopsolī ar to, viņš šajā dzīvē vēl bija tikpat svešs kā tie četri svešinieki, kuri arī droši vien šai laikā kaut kur kaut ko centās pasakt.

Lūk, arī viņi, Kenta «draugi», — divi miliči. Tie:aizdomīgi nopētīja viņu, šķiet, pat atskatījās, kad viņš bija pagājis garām. Bet tieši tai brīdī viņiem kāds pienāca klāt — kaut ko jautāja un novērsa viņu uzmanību. Nesaprotami, kā var kaut ko jautāt milicim!... Viņam arī bija kādam jāpajautā, kā atrast vajadzīgo ielu, bet viņš šim nolūkam izvēlējās visnekaitīgāko objektu — vecenīti. Taču viņa nezināja, kur tāda iela atrodas. Ak tu posts! Viņš pajautāja vēl pāris pilsoņiem, arī tie nezināja ...

Bet, ja vajadzīgā iela pilsētā tomēr ir, tad to var arī atrast. Atrada arī viņš — gan ielu, gan no ārpuses apmesto dzelteno trīsstāvu namu. Nikolajs Petrovičs dzīvoja trešajā stāvā devītajā dzīvoklī. Durvju priekšā bija nolikts spilgts pašausts paklājiņš.

Ne jau uzreiz durvis tika atvērtas. Viņš piezvanīja vienreiz, otrreiz... Beidzot bija dzirdami soļi. Durvis atdarījās.

Kenta priekšā stāvēja gadus piecdesmit vecs vīrietis

pidžamā.

— Nikolajs Petrovičs?

— Jā.

Vīrietis jautājoši lūkojās Kentā.

— Bet kas jūs tāds būsiet? — viņš jautāja.

— Vai jūs nesaņēmāt ziņu no Flokša? Vīrieša seja atplauka.

— Nāc iekšā, puis!...

9. nodaļa

Lidmašīna tuvojās Sočiem. Aiz iluminatoriem valdīja tumsa — pulkstenis bija pusvienpadsmit. Kentu nemaz nevarēja pazīt: apģērbs, protams, nav galvenais, taču tas^^ar. pārvērst cilvēku līdz nepazīšanai. Tumšais uzvalks bija viņam mazliet par lielu, toties krekls ar melnajām rūtiņām ļoti piestāvēja pie uzvalka. Bet brūnie puszābaki bija tik stilīgi, ka Kents nevarēja atraut acis no tiem. Galvā smilškrāsas berete. Tā ir parocīga tādēļ, ka nav nepieciešamības to visur ņemt nost. Blakus karājās tumšzils putekļmētelis, bet virs galvas tīklā, it kā nevarēdams sagaidīt lidojuma beigas, nepacietīgi lēkāja neliels čemodāniņš.

Piepildījies taigā lolotais sapnis — viņš atrodas mākoņos! Viņš lidoja pirmo reizi mūžā, un viņa noskaņojums sniedzās pāri deviņtūkstoš metru līmenim. «Tas tik būtu joks, ja mani pašreiz ieraudzītu Pļuškins!...» viņš domāja ar ļaunu prieku. Prātā nāca dīvainas domas, tā vismaz viņam šķita, — viņš domāja par to, ka notikumi, kuriem bijusi sava loma viņa dzīvē, ir savstarpēji saistīti cits ar citu: ja Floksis nebūtu cietis no likteņa untumiem, ja viņš nebūtu savā laikā izdarījis Nikolaja Petroviča labā kaut ko viņiem vien zināmu, tad tagad viņš, Kents, diez vai sēdētu šajā lidmašīnā, turklāt tik lieliskā ekipējumā.

Ērti atmeties pret sēdekļa atzveltni, aizvēris acis, viņš atmiņās pārcilāja visu, kas saistīts ar viņa bēgšanu. Nu nē!... Vairāk viņš nestaigās ar noskūtu galvu. Vai to kādam var stāstīt, ka pēdējo reizi viņš iekrita — sieviešu mēteļa dē|!... Kents, atcerējies šo mēteli, klusām iesmējās, un kaimiņš aizdomīgi paraudzījās uz viņa pusi.

Nē, tādu muļķību Kents savā daudzveidīgajā praksē bija izdarījis pirmo reizi... Viņam šis mētelis bija tikpat vajadzīgs kā Eifeļa tornis! Kents toreiz bija gluži vienkārši apstulbis. Jebkurš cilvēks apstulbtu, ja izdzertu trīs pudeles portvīna un vēl sarītos nezin kādas tur tabletes. Ejot ārā no kafejnīcas, viņš uzvilka nevis savu jauno putekļmēteli (garderobe bija pašu apmeklētāju pārziņā), bet dāmu manto un tādā izskatā gāja pa ielu, kamēr viņu nesaņēma ciet. Un rezultātā — pieci gadi! Jāsmejas un jāraud! Nu nē! Tagad, ja jau sākumā viņam paveicās, veiksme viņu nepametīs arī turpmāk.

Kents pavaicāja kaimiņam, kā var nokļūt Picundā, un uzzināja, ka tik vēlā stundā autobusi uz turieni vairs neiet.

— Gaidiet līdz rītam vai pameklējiet taksometru, — kaimiņš ieteica.

Lidmašīna sāka laisties lejā, tad nodrebēja un noraustījās, nosēdusies zemē. Šķiet, viss beidzies tā, kā pienākas: tiek padots traps, un nu jau viņus ved uz lidostas pusi, viņiem pa priekšu iet tāda pati kolonna no citas lidmašīnas. Tas izskatās tik jocīgi, ka nevilšus gribas uzsaukt: «Ei! No kurienes šis etaps?»

Beidzot Kents ir uz laukuma lidostas priekšā un centīgi pūlas sameklēt taksometru, kas aizvestu uz Pi-cundu. Nedaudzo mašīnu šoferi kā apdulluši sauc nedzirdētus vietu nosaukumus, bet uz Picundu neviens nebrauc. Beidzot viens, melnais, pajautāja:

— Cik bleķosi? Dod piecīti — un braucam!

Izrādās, ka viņš ir «privātais» un dzīvo Picundā, tā

ka viņam tik un tā jābrauc uz turieni. Viņi sāk braukt. Pārgalvīgs šoferis ir šis melnais! īsts sacīkšu braucējs! Vēlāk Kents saprata — tā bija liela laime, ka viņi brauca naktī un nekas nebija redzams, citādi viņš dabūtu tādas bailes matīt, ka nedod dievs!

Melnais bija nerunīgs, uz jautājumiem atbildēja nelabprāt. Kents vispirms izprašņāja viņu par laiku,

— Labs laiks, — melnais atbildēja.

— Un kā ar augļiem? — Kents vaicāja.

— Pilnas visas malu malas. Ēd uz veselībām! — melnais atbildēja.

Un atkal iestājās klusums. Nezin par ko varētu ar viņufparunāties? Atcerējās.

— Bet meitenes?... — Kents riskēja un iesmējās kā tāds plānprātiņš. — Vai glītas arī ir?

— Kas nu kuram patīk! — melnais noburkšķēja un tik strauji sagrieza stūri uz kreiso pusi, ka Kents tik tikko neizgāzās ārā pa labējām durtiņām (ja viņš ieraudzītu, kas bija aiz durvīm!).

Pašās beigās Kents lūdza:

— Vai jūs nevarētu mani aizvest līdz viesnīcai?

— Viesnīcas nav, — melnais vienaldzīgi atbildēja.

Picundā bija nepierasti silta, melna nakts, no tās vēdīja aromātiska skuju, jūras un vēl kaut kāda nepazīstama, patīkama smarža. Kents novilka putekļmēteli, kas šeit bija pilnīgi nevajadzīgs, salocīja un iebāza Nikolaja Petroviča izsniegtajā čemodāniņā.

Kurp doties? Kādā virzienā? Visapkārt šaudījās cilvēki vieglos tērpos, sandalēs, basainītēs — tīrie brīnumi! Tur, no kurienes viņš atlidoja, bija gandrīz vai ziema. Te... sievietes staigā bez zeķēm. Vēl taču pavisam nesen viņš bija taigā drebinājies, izsālies līdz beidzamam ... Naktsmītne te nebija nekāda problēma — varēja likties uz auss zem jebkura krūma, ja tik lietus nelīst. Bet kur tad tas varēja rasties tik neiedomājami skaidrās debesīs, kurās zvaigznes spīdēja gluži kā zelta tīrradņi?

Kents uzrunāja kādu garāmgājēju, lūgdams parādīt, kur ir sovhozs, kura teritorijā atrodas Lūcijas aprakstītie «pasaku namiņi». Cilvēks atbildēja, ka Picundas apkaimē daudz sovhozu, bet līdz mājiņām, kuras viņš sauc par «pasaku namiņiem», pāris kilometru, ko iet. Kentam paskaidroja, kā tur nokļūt, viņš gāja meklēt un beidzot arī atrada. «Pasaku namiņi» slīga vienos zaļumos. Mājiņu teritoriju apjoza pazems miermīlīgs žogs. Kents atrada vārtiņus, iegāja iekšā un apjuka: nelielās mājiņas aizņēma lielu platību, to rindas stiepās abpus neskaitāmajiem celiņiem. Kurā no tām dzīvo viņa? Uz viņas vēstulēm nebija uzrādīta atpaknļaļdrese ar mājas numuru — bija tikai sovhoza un tūristu bāzes nosaukums un viņas uzvārds. Tātad vajadzēja gaidīt līdz rītam, lai pajautātu kantorī vai kādam šejienietim,

Kents sadrūma, bet bija vien jāsamierinās. Izgāja ārā no «pasaku namiņu» pilsētiņas, paklaiņāja pa apkārtni un devās pa bruģēto celiņu uz to pusi, kur bija dzirdama viņam tik nepierastā jūras šalkoņa. Te nu tā ir — jūra!

Viņš stāvēja uz grants, kas te acīmredzot bija tikpat kā tādas smiltis, un ar baudu skatījās uz melnajām bangām, kas nevaldāmi, bez mitas devās uzbrukumā krastam. Smaržoja pēc jūras un priedēm. Viņa iztēlē atkal atausa burvīgā aina, viņš redzēja, kā no šīm putojošajām, melnajām bangām nāk ārā bronzas dieviete ...

Ak dievs! Tā dēļ, tāda brīža dēļ ir vērts salt un ciest badu gan taigā, gan meža biezoknī!...

Vēl kādu laiku viņš klausījās viļņu dārdos, pēc tam atgriezās atkal pie «pasaku namiņiem». Noguris no klaiņāšanas, apsēdās klusā nostūrī uz soliņa zem kaut kāda koka, bet iemigt tomēr nevarēja. Piecēlās, atkal sāka staigāt. Kādā celiņu krustojumā viņš pēkšņi nokļuva nelielā ļaužu pūlī; nezin kur uzradušies vīrieši un sievietes apkampās un skūpstījās. Kaut kāda apa-ļiga, iereibusi sieviete sagrāba Kentu aiz svārku atloka un braši uzsauca:

— Ko klimsti apkārt, jaunais skaistuli? Nāc kopā ar mums čaču dzert.

— Nāc, nāc! — arī pārējie sauca.

Kentu saķēra aiz rokām, kaut kur veda. Drīz viņi nonāca pie divstāvu nama dziedādami un klaigādami, pa āzējām trepēm uzkāpa otrā stāvā un iegāja plašā telpā.»;Te bija bagātīgi klāts galds — vīnogas, āboli, persiki, tomāti, dažnedažādi salāti, ceptas pīles, duļķaina čača. Viņš nepaguva ne lāgā atjēgties, kad jau sēdēja blakus apaļīgajai sievietei, viņam glāzē tika lieta čača, bet uz šķīvīša deguna priekšā smaržoja ceptas pīles stilbs. Visi dzēra, taču viņš nesaprata, kādā sakarībā. Tikai vēlāk uzzināja, ka tiek pavadīta Maskavas gastro-nomijas veikala direktore ar vīru, kas izskatījās pēc noplukuša cāļa. Laulātais pāris nākamajā dienā lidoja uz Maskavu — atvadības ilga jau divas dienas. Tā Kents iepazinās ar abhāziešu viesmīlību.

Pamazām viesi cits pēc cita cēlās no galda. Vienam no klātesošajiem mugurā lieliski pašūts uzvalks. Šķiet, Kentam būtu pašā laikā. Ek, kā derētu sodīt par bezrūpību ... Dievs ar viņu, lai pagaidām valkā... Kā pēdējie aizgāja direktoriene un Cālis. Kents ar izbrīnu konstatēja, ka sēž pie galda pilnīgā vientulībā. Vēl nupat trokšņoja, klaigāja, un nu... blakusistabā dzirdama krākšana; sākumā krāca viens, pēc tam pievienojās vēl kāds, pēc tam vēl un vēl,.. Dīvaini cilvēki. Būtu jel pateikuši «uz redzēšanos» vai kaut ko tamlīdzīgā garā!...

Kents palūkojās visapkārt, mēģinādams ieraudzīt kādu vietiņu, kur arī viņš varētu atlikties, — viss bija aizņemts.

Pamanījis spoguli, sadabūja skūšanās piederumus, atrada karstu ūdeni un noskuvās. Viņam jānostājas Lūcijas priekšā vislabākajā izskatā. Uz atvadībām iztukšoja vēl vienu glāzīti — un sveika būšana. Kad viņš iznāca laukā, sāka svīst gaisma. Bija pienācis rīts.

10. nodaļa

Kents atrada kantori. Tajā cilvēku, kas viņam parādīja Lūcijas «pasaku namiņu» — tieši tādu pašu kā visi pārējie. Durvis bija aizslēgtas. Kents klauvēja, klauvēja, bet neviens neatvēra. Garām pagāja sieviete ar spaini rokā un pajautāja:

— Ko jūs meklējat? Ļusju? Viņas nav mājās. «Ļusju»?... Protams, šeit viņu varēja saukt ari par

Ļusju...

— Vai jūs nezināt, — viņš jautāja sievietei ar spaini,

— kad viņa atgriezīsies?

— Pusdienas pārtraukumā būs klāt, — sieviete atbildēja. — Viņa šodien tepat tuvumā strādā. Varat aiziet pie viņas, nav tālu, cauruli lodē ...

Viņa paskaidroja, kā tur nokļūt, — izrādījās, ka patiešām tuvu, ne vairāk kā puskilometrs, ko iet, uz lauka. Kents iztālēm ieraudzīja vairākus strādniekus, kas bija noliekušies pār kanalizācijas šahtas lūku. Ar drebošu sirdi Kents piegāja viņiem klāt, cerēdams viņu vidū ieraudzīt sievieti. Beidzot sapratis, ka Lūcija droši vien ir akā, pajautāja:

— Sakiet — kur pašreiz ir Lūcija? — Un tūdaļ pats izlaboja: — Ļusja ...

— Ļusja! — viens no strādniekiem kliedza šahtā.

— Te tevi meklē ...

— Tūdaļ! — atskanēja sēcoša balss.

Pēc minūtēm piecām no lūkas iztrausās liela auguma sieviete platu, naidīgu seju, ģērbusies brezenta biksēs un jakā, ar metināšanas aparātu rokās. Dievs kungs!...

— J-jūs esat Lūcija? — Kents stostīdamies jautāja.

— Kāda Lūcija? — sieviete neizpratnē jautāja smēķ-maņa balsī.

— Redzat, es... kā lai to pasaka... ar jums sarakstījos. Es esmu Fēlikss!.,.

Sievietes acis kļuva platas jo platas. Viņa ar izbrīnu skatījās uz Kentu.

— Vai tiešām?! — viņa priecīgi iesaucās. — Veči! — viņa uzrunāja strādniekus. — Šodien metam mieru! Sakiet darbu vadītājam, ko gribat, bet es eju mājās — pie manis atbraucis radagabals...

Viņa nosvieda aparātu un sniedza Kentam pamatīgu ķepu. Te nu bija dieviete!

Ideāli ir laba lieta, taču acīmredzot dzīvē tie atrodami diezgan reti. Tāpēc labāk tiekties pēc kaut kā reāla un sapņot par sasniedzamo, par ko ir pašam savs, no citu domām neatkarīgs priekšstats. Iespējams, ka viņa sevi redzēja tādu, kādu gribēja redzēt. Droši vien arī Kents sev liekas gandrīz vai skaistulis, bet nav zināms, ko šai sakarībā domā viņa.

Kents savilka seju smaidā un izspieda kaut kādus laipnus vārdus, kas piederas, satiekoties «radniecīgām dvēselēm». Viņi atnāca uz «pasaku namiņu», un Lu-čija-Ļusja, nekautrēdamās no viņa, sāka vilkt nost brezenta apvalku. Atvainojies Kents aizgriezās prom, lai dotu iespēju viņai pārģērbties.

«Visvairāk es pašreiz vēlētos redzēt Jūsu acis,» Kents atcerējās rindas no viņas vēstules. «Bet es pašreiz visvairāk vēlētos laisties lapās no šejienes!» viņš nodomāja.

— Jūs esat tieši tāds, kādu es jūs iedomājos, — bija viņas pirmie vārdi, kad Kents pagriezās uz viņas pusi.

Vienīgās mēbeles «pasaku namiņā» bija gulta, skapim līdzīga kaste, galds un krēsls. Viņa uzvilka katūna kleitu ar pārlieku izaicinošu šķēlumu. Viņai bija rudi mati, liela mute, zilas acis ar baltganām skropstām un vēl piedevām strups deguns. Plati gurni, lielas pēdas un viena kāja mazliet īsāka par otru.

— Zini, Fēliks, man patīk tavs vārds. Vai tas ir tavs īstais vārds? — viņa jautāja.

— Ja gribi, — Kents noburkšķēja, — vari saukt mani par Hariju ...

«Ja jau tu vari uzdoties par Lučiju,» viņš nikni nodomāja, «kāpēc gan es nevarētu būt Harijs vai Bernar-dīno, vai pat Rigoleto? ...»

— Harij, — viņa jauno vārdu uzņēma kā kaut ko pavisam dabisku, — vispirms aiziesim uz jūru un tikai pēc tam nopietni parunāsim par nākotnes plāniem. Paskaties, kāda dieniņa!...

Diena patiešām bija lieliska.

Viņi devās uz jūru. Protams, ne jau uz kūrorta pludmali; vietējo iedzīvotāju vajadzībām te bija atsevišķa pludmale netālu no tūristu bāzes. Tobrīd jūrā bija maz peldētāju. Kents novilka drēbes. Peldēties novembra mēnesī — tas taču sapnis! Ļusja-Lučija neizteica vēlēšanos nopeldēties, viņa apsēdās uz grants, ar rokām apņēmusi ceļgalus. Kents iebrida ūdenī — viņš vairs neatcerējās, cik gadu bija pagājis kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi bija peldējies jūrā.

Ejot uz jūru, Kents bija lauzījis galvu par to, kādas nopietnas sarunas un kādi nākotnes plāni padomā Lūcijai, bet tagad viņš droši vien butu peldējis līdz pat horizontam, ja vien prastu labi peldēt. Kāda svētlaime plunčāties pa jūras ūdeni! Ek, dievs ar viņu, ar šo

Lučijul Vai tad tikai Lūcijas dēļ viņš bija lauzies šurp?. . .

Diennakts laikā, ko Kents nodzīvoja «pasaku na« miņā», turpinājās asa cīņa par viņa brīvību, kurai Ļusja-Lučija metās virsū ar tīģerienes niknumu. Cīņa izpaudās, no vienas puses, centienos pierādīt divu radniecīgu dvēseļu savienošanās nepieciešamību, bet no otras puses -*■ centienos apšaubīt šo dvēseļu radniecību. Nevarēja noliegt Ļusjas-Lučijas spēku, dedzību, izdomu un arī prātu, kaut gan nevarēja īsti saprast, kādā virzienā tas darbojas. Viņa bija līdzīga automobilim bez bremzēm. Tā šķita Kentam it īpaši pēc tam, kad viņš pajautāja par lidotāja izmēģinātāja un bērnu bojāejas cēloni.

— Te daudz neskaidrību, — viņa drūmi noteica. — Man pašai daudz kas nav saprotams. Bet tas, ko es uzrakstīju tev, — bija meli trešajā variantā...

— Ko tas nozīmē — «trešajā variantā»? — Kents brīnījās.

— Citiem, piemēram, zināms, ka viņi, Jurijs un bērni, gāja bojā dzelzceļa katastrofā. Bet dažiem — ka viņš bija kalnu inženieris un ka nelaime notika šahtā... Tev — gaisa variants ...

— Vai būs vēl arī citi varianti?

— Droši vien. Man nepatīk viena un tā pati versija ...

Viņa paraudzījās Kentā ar tādām kā skumjām acīs.

— Neņem pie sirds, — viņa teica ar vainas apziņu, — ka viss nav tā, kā tu biji iedomājies. Man taču arī gribētos kādu draugu, kas mani saprastu... Vai tad te mani kāds saprot? Kam es te esmu vajadzīga kā cilvēks? Ļusjka metinātāja... piegulētāji atradīsies, bet kaut kam nopietnākām viņu dvēseles ir par sīkām.

Vēlāk, lidmašīnā, Kents daudz domāja par visu to. Viņa tomēr nopirka Kentam biļeti — negribēja un tomēr nopirka. Bet kā centās pierunāt, lai paliek, pat pārmeta mazdūšību... Viņam, Kentam, kas bija izbēdzis no Sibīrijas! Nosauca par mīkstčauli, kas mūk no sievišķa... Bet biļeti tomēr nopirka.

Kents atkal ir mākoņos. Viņam bija ļoti žēl, ka Lūcijas vētrainā fantāzija neatbilda viņas ārējam izskatam: kāda mīlestība būtu iznākusi!...

11. nodaļa

Tātad mēs atkal esam mākoņos, mēs abi — es un mans neveiksmīgais varonis. Uz kurieni mēs lidojam? Uz Maskavu? Es, protams, drīkstu uz turieni — es tur esmu pierakstīts, tur dzīvoju, man tur ir sieva un pat divi dzīvokļi. Bet ko iesāks Maskavā Kents, ja tur pat kārtīgiem cilvēkiem nav kur piemesties? Viņam taču tur, atskaitot mani, neviena cita nav, un man nebija ne jausmas, kur es viņu tur varētu iekārtot un pie kā nometināt... Taču braukt mājās tukšā, vienam, neko ne* nokārtojušam, tas ir, pametot Kentu likteņa varā, nozīmēja atzīt, ka nav iespējams uzrakstīt romānu par tik nepievilcīgiem cilvēkiem, kāds ir Kents. Katrā ziņā, ja viņiem atvēlētas galveno varoņu lomas. Ko tādā gadījumā darīt — atdot atpakaļ par romānu saņemto avansu? Es arī atdotu, ja vien zinātu, kur lai tagad rauj tādu naudu ...

Tiesa, man Maskavā bija draugs — filozofs, kuram sagādā prieku darbs ar tādiem cilvēkiem kā Kents. Varētu Kentu piespēlēt viņam. Bet kā to izdarīt? Kents taču ir nelegālā stāvoklī. Staņislavs, protams, paņemtu viņu uz grauda. Viņš, cik man zināms, pratis apskaidrot prātu ne tādiem vien kā Kents. Staņislavs dzīvei un tās parādībām dod spilgtu, pārliecinošu, neierastu skaidrojumu. Lai nu kurš, bet viņš jau nu gan ir izstudējis visu pasaules filozofiju, sākot ar Sokrātu un beidzot ar Marksu un Ļeņinu, vismaz man tā šķiet. Un, ja man izdotos savu varoni savest kopā ar Stāsi, manu vēstījumu krietni vien bagātinātu interesanta divkauja, kurā spēkiem mērotos atšķirīgas pasaules uztveres, pareizāk sakot, no vienas puses, uztvere, no otras — apzināta pārliecība.

Taču sekas būtu man nepieņemamas; tad jau romāns tuvotos beigām un iznāktu nepiedodami īss. Viss beigtos ar to, ka Kenta un Staša pazīšanās rezultātā Ken-tam vajadzētu iet uz miliciju un pašam pieteikties...

To gan tik droši nevar apgalvot... Iespējams, ka arī Stasis netiktu galā ar Kentu... Stasis, bez šaubām, ir stiprs filozofijā un saviem aizbilstamajiem prot atrast pieeju, taču visu sarežģī tas, ka Kents savā mūžā neko citu nav lasījis kā vien spiegu romānus. Viņu varētu pārliecināt vai nu personīgs piemērs, vai cēlsirdīga izturēšanās pret viņu pašu, tad viņš noticētu, ka pasaulē ir arī labi cilvēki. Pārliecināšana ar vārdiem uz viņu vāji iedarbojas ...

Man var pajautāt, kā es visu to zinu, var sacīt, ka mani apsvērumi par viņa morālajām īpašībām ir izdomāti, tāpat kā izdomāts viņš pats, un tātad visam tam nav nekādas īpašas vērtības ...

Sev par attaisnojumu varu vēl atgādināt, ka I\ents nav radies tikai manā iztēlē, kā es jau reiz sacīju, jo no nekā grūti radīt kaut ko. Par Fēliksu man šo to stāstīja Margarita Samohvalova no Kišiņevas. Var pārmest, ka man ir slikta atmiņa, jo esmu aizmirsis daudz ko no viņas stāstījuma.

Klausoties lidmašīnas motoru aijājošajā rūkoņā, es domāju par radušos situāciju, un man vairāk nekā pašam Kentam bija žēl, ka Lūcijas vēstule un tajā izteiktā atzīšanās neatbilda viņas ārējam izskatam, — cik skaista mīlestība būtu iznākusi!... Tagad varones man vairs nav, bet ar varoni nezinu lāgā, ko iesākt. Slikti, slikti, ka es nespēju apveltīt Lučiju ar trūkstošajām labajām īpašībām un bez aizķeršanās turpināt savu vēstījumu, lai lasītājs izlasītu romānu viena elpas vilcienā.

Te manas domas pievērsās Margaritai^ Samohvalo-vai — tieši viņai taču bija romāna turpināšanai nepieciešamais ārējais izskats! O, jā! Margo bija gluži vienkārši Skaistuma karaliene.

Un manā galvā dzima ideja: vai man nevajadzētu Kentu aizvest pie viņas, it īpaši tāpēc, ka manā iztēlē Kents radās, klausoties viņas stāstījumā, tātad viņa bija to radījusi...

Kā to izdarīt? Pavisam vienkārši. Te man ir atļauts izmantot savu autora varu. Es viņam atdošu savu krēslu te, lidmašīnā, bet pats apsēdīšos aizmugurē un vērošu. Divatā mums pie Margaritas droši vien nav ko darīt. Es tur būšu lieks. Bet lidot kopā ar viņu man būs noderīgi: iespējams, ka, iztālēm sekojot notikumu gai-tai, es atcerēšos visu, ko man par Fēliksu stāstīja Skaistuma karaliene.

...Tātad Kents lido uz Kišiņevu pie Margaritas, kuras adresi viņam iedeva tas pats Floksis «ārkārtējam gadījumam». Turklāt Floksis teica, ka uzticēties Margaritai var pavisam droši, taču viņa ir sarežģīta, izglītota būtne, ar kuru jāapietas ļoti delikāti. Floksis, iedevis Kentam adresi, lūdza bez vajadzības neizmantot Karalienes viesmīlību. Neko vairāk par šo sievieti, kā arī par savām attiecībām ar viņu Floksis nepateica.

Izmantot viesmīlību, ja nekur citur nebūs kur likties, Kentam tomēr vajadzēs, lai nu Floksis neņem ļaunā. Viņam taču jāsaprot, ka organizēt daudzmaz pieņemamu dzīvošanu tādā stāvoklī ir grūti. Visi zina, ka agrākos laikos par naudu visur varēja ērti iekārtoties. Tagad naudai maza nozīme, turklāt viņam tās nav.

«Varbūt laisties pāri robežai,» Kents drūmi prātoja.

Bet ko viņš tur iesāks? Tikai ārzemju filmās visādi avantūristi, gangsteri, 2ani Gabēni un tamlīdzīgi tipi beg no cietumiem un lido no Romas uz Parīzi, no Parīzes uz Londonu. Taču, lai tur varētu būt par avantūristu, tur jāpiedzimst, jāizaug, jāmācās un ļaunākajā gadījumā japasēž turienes cietumos...

Viņš ne reizi vien bija dzirdējis, ko stāsta izmanīgi puiši, kuri, nokļuvuši kolonijā, simulēja ārprātu: dauzīja galvu _pret_ sienu, līdz parādījās putas uz lūpām. Pec tam būs vājprātīgo nams, tad — pāri trakomājas žogam un prom uz ārzemēm, bet tur sagaidīs saprotoši puiši no mafijas, un, lūdzu, — smēķē heroīnu, lieto kokaīnu, šprice sev morfiju, apmeklē atklāto namu, vizinies ševroleta — dari visu, ko sirds kāro...

Viss jau būtu labi. Bet pastāv taču robeža, kura droši vien tiek stingri apsargāta. Var gadīties, ka jāatgriežas kolonija citā kvalitātē, lietot... parašu, nevis kokaīnu. Tā nu nav nekāda vilinošā perspektīva!...

Ja tagad kāds teiktu, ka viņam tiek dāvāta brīvība, ja vien viņš ir ar mieru godīgi strādāt, viņš droši vien piekristu. Tāds priekšlikums tomēr liecinātu, ka arī viņš ir pelnījis uzticību un cieņu kā personība, kura parādījusi drosmi un veiklību grūtajā pārgājienā «Sibīrija— Picunda». Katrā ziņā tas ir pavisam kas cits nekā kolonija, kur viņam grūž rokās cirvi, aģitē un diriģē, it ka viņš būtu tik truls, ka bez diriģentiem nevarētu iztikt ...

Viņš, protams, saprata, ka dzīvot pilnīgi bez darba nav iespējams, taču vienmēr, kaut arī neapzināti, vēlējas, lai viņam būtu tiesības uz īpašu attieksmi pret dzīvi, velējās, lai viņš būtu izņēmuma stāvoklī attiecībā pret vispār pieņemto kārtību. Bet vai tad tas ir iespējams? Ak vai! Kas gan ies meklēt kompromisu ar viņu un viņa pasaules uzskatu?

Tāpēc — nost ar pagātni!

Viņam jāstāv pāri tiem apstākļiem, kuriem pakļāvās agrāk. Viņam nedrīkst būt pagātnes, viņam ir tikai nākotne, vienmēr nākotne vai ari... nekas!

Saudzīgi kā zīdaini lidmašīna nolaida Kentu Odesas aerodromā.

Autoostā pie kasēm milzīgas rindas. Ar tramvaju aizbraucis līdz pilsētas nomalei, Kcnts izgāja uz šosejas, kas veda uz Kišiņevu. Redz, kur gaziks brauc! Kents pacēla roku. Gaziks apstājās. Pie stūres — gadus divdesmit piecus vecs, drūms puisis.

— Uz Moldāviju?

— Kāp iekšā!

Kents apsēdās viņam blakus. Puisis bija drīzāk nikns nekā drūms. Tumši mati, apaļa, labsirdīga seja, padegunē šaura ūsu plēksnīte, uz augšējā priekšzoba — kronītis.

— Cik bleķosi?

Vienojās par piecīti.

Brauca klusēdami. Pēc tam puisis — ne no ša, ne no tā un būtībā nevienu neuzrunādams — noteica ar tādu kā apņēmību:

— Lai nu būtu! — Un atmeta ar roku. Tad pagriezās uz Kenta pusi: — Varbūt uzvilksim dūmu... Kā tevi sauc?

— Leonards, — Kents atbildēja, mazliet padomājis, — var saukt par Ļoņku ...

— Valentīns, — šoferis stādījās priekšā.

Smēķus paņēma no viņa paciņas.

— No kuras puses esi?

— Mētājos no vienas vietas uz otru, — Kents izvairīgi atbildēja.

— Gribi Moldāvijā apmesties uz dzīvi? Pareizi darīsi, te [audis ir vientiesīgi.

Valentīns pastāstīja, ka dzīvo Benderos, taču drīz pārcelšoties uz Piemaskavu, uz Kraskovu. Dzīvokļu maiņa.

— Vai tu nezini, kurā vietā tur ir Suvorova iela?

Kents atzinās, ka dažās pilsētās zina, bet Kras-

kovā ... tur nav bijis.

Puisis, kas sākumā bija drūms, kļuva runīgs un bāza savu degunu visās Kenta personīgās dzīves šķirbās, bet Kentam tas nepatika. Viņš pārslēdza puisi uz citu vilni — pajautāja, kuru pilsētu tas aplaimojis ar savu pirmo kliedzienu. Izrādījās, ka tā bijusi Odesa. Pēc tam — par ko tad citu! — viņi sāka runāt par sievietēm.

— Kaut arī ar Ņinku nebiju ne lāgā izskaidrojies, — Valentīns stāstīja, uzzinājis, ka Kents tik tikko neiekritis Lūcijas izliktajās lamatās, — taču no viņas vaļā tiku ar lielām mokām! Viņas visas ir mīlīgas, kad koķetē ar tevi, bet tiklīdz tu spirinies viņām āķa galā...

Valentīns ar smagu izelpu izpūta veselu dūmu mākoni laukā pa vējstiklu. Izrādās, Ņinočka bijusi ēdnīcas pavāre un tā bijusi viņas vienīgā labā īpašība.

— Kad gāju ar viņu uz kino, — Valentīns turpināja, — šī soļoja blakus mēma kā zivs. Veselu dienu muti neatvēra, bet, ja arī atvēra... tad nevarēju vien sagaidīt, kad atkal aizvērs.

Valentīns pļāpāja, bet Kents viņā neklausījās, tikai izlikās, ka uzmanīgi klausās. Viņam bija pašam savas problēmas, par kurām jālauza galva.

Atšķirībā no Autora, kas pazina Margaritu, Kents par viņu neko nezināja, ja neskaita skopās ziņas, ko bija saņēmis no Flokša. Viņš domāja un prātoja par to, kas Margarita varētu būt, vai pie viņas varēs uz kādu laiciņu piemesties, bet varbūt te viņam tā palaimēsies, ka vispār varēs viņai piekantēties, tā sakot, palikt uz visiem laikiem.

— ...Un, zini, ar ko šī aitiņa cerēja dabūt mani savos tīklos? — viņš dzirdēja, kā Valentīns, nodzisušo smēķa galu ar mēli stumdīdams no viena mutes kaktiņa uz otru, joprojām gānījās par savu Ņinu. — Paziņo, ka laidīs pasaulē bērnu. Neko citu viņai nevajagot... Nē, nē! — tikai bērnu no mīļotā cilvēka, un man jajūtas pacilātam, ka tieši es esmu tas mīļotais cilvēks... Nu, vai tu kaut ko tādu esi dzirdējis?! Ne čiku, ne grabu — un bērns klāt! Dzinu viņai paurī, ka viņai pat sajēgas nav par to, ko nozīmē barot bērnu ar krūti, cik tas ir sāpīgi; reizē ar pienu šis bezzobainais bandīts izsūks visas viņas dzīvības sulas un skaistumu. Galu galā pārliecināju...

Pelēkā asfalta lente bez steigas meta cilpas, izgaisdama zem priekšējiem riteņiem. Atrāvis skatienu no tās, Kents ieraudzīja cilvēku, kas pāri laukam skrēja uz šoseju. Atpalikdams no viņa krietnu gabalu, klupdams skrēja vēl kāds. Pirmais izskrēja uz ceļa un parādīja ar rokām uz debesīm, kurās tobrīd nebija redzams nekas ievērības cienīgs.

Valentīns apstādināja gaziku. Mazs, nosvīdis, aizelsies mīkstpēdiņš paskaidroja, ka briesmīgi steidzas uz Renderiem, ka par viņa personas nogādāšanu turp dos piecpadsmit rubļu. Valentīns iesvilpās izbrīnā un brīdi vilcinājās, cerēdams, ka varbūt piemetīs vēl. Taču nebūtu saprātīgi gaidīt, kamēr putniņš aizspurgs debesīs. Viņš atļāva Mīkstpēdiņam kāpt iekšā.

Valentīns ar savu odesieša ziņkārību uzklupa Mīkstpēdiņam, kurš triņājās uz pakaļējā sēdekļa gluži kā skudru sadzelts. Taču, nekādā jēgā neticis, atkal pievērsās Kentam.

— Apstākļi iegrozās man par ļaunu, — viņš sacīja un paskaidroja sīkāk. Izrādās, ka viņam bijusi drūma izskaidrošanās ar Odesas autoinspekciju, kaut gan neko īpašu viņš neesot izdarījis — gluži vienkārši mazliet iedzēris, uzaris par jaunu puķu dobi un ietriecies kioskā.

— Ko tu neteiksi, inspektors! — Valentīns burkšķēja. — Ielikuši cilvēkam rokās nūjiņu, un viņš nu iedomājas, ka var ar to urķēties šofera dvēselē, it kā tas nebūtu cilvēks, bet naudas viltotājs, kurš nezina, kur mantu likt.

— Vai nebūtu kāds smēķis? — Mīkstpēdiņš negaidīti pajautāja.

Kents painteresējās, kā viņu sauc. Atbilde bija lakoniska:

— Citrons!

Valentīns noprasīja, kāpēc viņš tā nervozē. Mīkstpēdiņš neatbildēja, nospļāvās ārā pa logu, palūdza piedot gāzi, bet kādu kilometru šaipus Benderiem izlaist viņu ārā. Šo lūgumu Valentīns izpildīja. Iebraucot pilsētā, viņus apturēja milicija, tagad nu uz sēdekļa sāka triņāties Kents... Notika dokumentu pārbaude. Kents pasniedza savu viltoto izziņu par atbrīvošanu. Civil-tērpā ģērbies cilvēks aizdomīgi pētīja šo papīru, palūdza Kentu noņemt bereti. Bet uz izziņas — viņa paša fotogrāfija, tātad baidīties nav iemesla. Cilvēks skatījās te uz fotogrāfiju, te uz Kentu un atdeva izziņu atpakaļ. Acīmredzot viņi meklēja kādu citu — protams, Mīkstpēdiņu...

Kad iebrauca Benderos, Kents sāka lūgšus lūgties Valentīnu, lai tas aizved viņu uz Kišiņevu, bet Valentīnam nebija ne mazākās vēlēšanās braukt uz turieni — bez tiesībām, sagrabējušā klaburkastē. Viņš aizveda Kentu uz autoostu. Te ar pazīstamas kasieres palīdzību bez rindas dabūja Kentam biļeti līdz Kiši-ņevai.

Uz priekšu.,, pie Karalienes!

12. nodaļa

Kišiņevā Kents iebrauca vakarpusē.

Sešstāvu nams, kurā dzīvoja Karaliene, izskatījās solīds. Sestajā stāvā Kents uzkāpa kājām — lifts ne« darbojās. Viņš piezvanīja, durvis atvēra nevainojama izskata sieviete, kurai varēja dot gadus četrdesmit, «Paveca gan,» Kents nosprieda, «bet vispār tīri nekas, var iztikt...»

Savstarpēja pieklājīga informācija apstiprināja, ka viņa tiešām ir Margarita, bet Kents šoreiz nezin kāpēc stādījās priekšā kā Arnolds. Iepazīšanās notika plašā gaitenī lielā komunālā dzīvoklī. Karalienes āriene patiešām bija klasiska līdz pretīgumam: dzimumzīmīte, vaigos bedrītes, acis melnas, mati — par tādiem frizieri var tikai sapņot. Turklāt tieviņa, gracioza, arī kājas nevainojamas.

Kamēr Kents viņai stāstīja par sevi, par savām attiecībām ar Floksi, kamēr viņi abi kavējās šaubās, minējumos, pieņēmumos vienam par otru, koridora viņā galā atvērās durvis, kurās parādījās pinkaina galva, un Kents ieraudzīja apaļas, vērīgas acis — tādas laikam ir pūcēm. Pēc tam nezin no kurienes uzradās garš, sirms vecis, mezdams visapkārt niknus naida zibšņus, taču viņš tūdaļ pat pazuda, gluži kā spoks — bija un izbija.

— Mans tētis, — Margarita čukstēja ar tādu kā ļaunumu balsī. — Vairs neko nesaprot. Bet šis te, — viņa pamāja uz pinkainās galvas pusi, — Jakovs, kaimiņš. Vienmēr pabāž galvu, kad kāds atnāk. Ejam!...

Viņa atvēra vienas no gaiteņa durvīm, un viņi iegāja Karalienes dzīvojamās telpās. Kentu apstulbināja bargs «Ņa-u-u-u».

— Izabella! —* Karaliene nodudināja. — Tas ir labs onkulis...

Izrādījās, ka Izabella ir milzīga, balta kaķene ar nekaunīgu purnu. Kents ātri vien pārliecinājās, kas notiek tad, kad šī draņķe met spalvu. Lielajā istabā viņš ieraudzīja klavieres un — lai dievs viņam piedod! — platu, vilinošu gultu. Tepiķi, mēbeles, grāmatplaukti neatstāja uz viņu īpašu iespaidu. Toties viņa uzmanību saistīja pie sienas pakarinātā portretu galerija, kurā ievērojami vīrieši tika reklamēti tikpat kā zirgi hipodromā. Tie bija galvenokārt pazīstami aktieri un sportisti. Droši vien sievietei patiešām patīkami atmostoties ar skatienu pakavēties pie kādas ievērojamas fizio-nomijas. Arī ledusskapis «Rozenlev» saistīja viņa uzmanību, bet tā saturs ar ārzemju etiķetēm patīkami satrauca. Kad Kents jau gandrīz apsēdās ērtā atpūtas krēslā, viņam rumpja apakšējā daļā iecirtās Izabellas nagi. Viņiem vienam pret otru bija antipātijas...

Margarita ar interesi izprašņāja viņu par Floksi — kā viņam tur iet, kāds viņš ir, vai novecojis, vai ilgi vēl jāsēž, vai Floksim ir vēl draugi, vai viņš saņem vēstules. Kents stāstīja, kā nu mācēja, bet maz — to viņam bija lūdzis pats Floksis.

Karaliene uzvārīja kafiju, uzlika galdā konjaku. Viņi pīpēja un risināja gudras valodas. Runātāja bija galvenokārt Margo. Viņa lika saprast, ka daudz lasījusi Mečņikovu, Šopenhaueru, Nīči, Andreju Beliju. Kents ar saprotošu izteiksmi sejā klusēdams sūca cigareti. Pēc tam viņa pastāstīja par savu darbu. Bija noprotams, ka viņu vajā neveiksmes, ka redakcijā viņu sākuši bieži kritizēt. Un Kents pārliecinājās — Floksis nebija melojis, teikdams, ka viņa ir izglītota. Katrā ziņā viņam nebija pamata neticēt tam, ka Margo ir mūzikas redaktore radiokomitejā un ka viņai ir muzikālā izglītība. Nē, kopā ar tādiem sievišķiem par garlaicību nav jāsūdzas.

Kents atkal dzirdēja runājam par Šopenhaueru, Gēti, šilleru, taču viņam tas bija pilnīgi vienaldzīgi. Viņš baudīja dzīvi, lādēdams šopenhauerus un kaķeni Izabellu. Viņam bija skaidrs, kur un kā viss beigsies. Lai dzīvo moldāvu konjaks un gulta ar labām atsperēm! Viņš bija jauns, labi noaudzis un zināja, ka sievietēm patīk. Margarita gan pētīja viņu, pēc Kenta domām, ar pārlieku ziņkāri, taču tai pašā laikā izturējās diezgan koķeti.

Mīlestība! Kāds gan tam visam sakars ar mīlestību? Cilvēks ieradies no taigas. Var jau būt, ka viņam tālā nākotnē patiešām būs vajadzīga gudra sieva, taču ne tagad un ne pirmajā pazīšanās dienā... Tagad, mīļā, tev nav jābūt gudrai, tev jābūt tikai sievietei. Gudrai tev būs jābūt, kad kļūsi par draugu. Bieži gadās, ka sieviete tā arī paliek sieviete, nemaz nekļūdama par draugu, un otrādi — kļuvusi par draugu, vairs nav sieviete. Dzīvē visādi gadās. Bet te... kāpēc gan te vajadzētu domāt par mīlestību pret cilvēku no meža?...

...Nākošā diena sākās ar mundru labrīta vēlējumu. Maigi pirksti saudzīgi pakutināja viņa ausi. Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit. Ak, kā šī pamošanās atšķīrās no celšanās kolonijā, kur tirpas skrēja pār muguru, dzirdot āmura sitienus pa sliedi, un katrs sitiens atgādināja: vienalga, vai lietus vai sniegs, svelme vai aukstums, tev jāiet un jādara tas, ko tev darīt negribas, jo no tā atkarīga tavas dvēseles glābšana, sātana izdzīšana no tevis.

— Tur nav sieviešu? — Margo jautāja, aizkūpinādama cigareti. — Kā tad jūs tur iztikāt?

— Ar sapņiem izlīdzējāmies, — Kents atbildēja.

— Šausmīgi!...

Viņi piecēlās, un Konts devās uz vannas istabu mazgāties. Viņu sasmīdināja uzraksts uz tualetes durvīm: «Ūdeni nolaist divas reizes». Pēc tam — atkal kafija, konjaks un gudras sarunas, jo bija taču svētdiena. Kents jau bija sajūsmā par savām smalkajām manierēm.

Viņš visu laiku gaidīja izdevību pajautāt par Floksi. Viņam gribējās saprast viņu savstarpējo attiecību bū-tibu, taču Margo sāka izprašņāt viņu par nākotnes plāniem.

Kādi gan Kentam var būt nākotnes plāni? Viņš ņēmās gari un plaši stāstīt par to, ka visbiežāk viņa dzīves ceļā gadījušies neveiksminieki un ka arī viņš pats ir no tādiem.

Lūcija uzsāka sarunu par nākotnes plāniem, šī te arī... Bet ko gan viņš var zināt par savu nākotni?

— Kāpēc tad tu bēgi? — Margarita ziņkāri jautāja. — Vai tad tikai tāpēc, lai apciemotu mani un nodotu sveicienu no Flokša? Kā tu turpmāk dzīvosi? Domā, ka nesaņems ciet?

Nē, viņš neizliks savu sirdi viņai uz delnas. Vēl nekad nevienam viņš nebija atklājis savu dvēseli, jo tad būtu jāstāsta par skopo, pat alkatīgo vecomāti, kuras apgadība viņš bija dzīvojis, par apnicīgo, vientuļo bērnību un par mātes fotogrāfiju, kurā redzama jauna, skaista meitene, — tas bija viņa vienīgais priekšstats par māti. Droši vien būtu jāpasaka arī tas, ka visbiežāk viņš dungo to dziesmiņu, kurā ir tādi vrādi: «Man sen, tik sen pēc mātes ilgas ...»

«Ņau-u-u!» Kenta un Izabellas skatieni sakrustojās mēmā divkaujā.

Zvanīja telefons. No Margo replikām Kents saprata, ka zvana kaut kāda Soņa. Margo pateica klausulē, ka viņa nav viena. Pēc tam Kents sev par lielu izbrīnu dzirdēja, ka viņa par sevi runā daudzskaitlī: «Mēs atnāksim.» Kad viņa nolika klausuli, Kents uzzināja, ka «mūs», tātad arī viņu, uzaicinājusi ciemos Soņa. Karaliene sāka likt uz sejas smiņķi.

Ko tad tas nozīmē? — Kents domāja. Viņa pat nepajautāja, vai viņš grib vai negrib iet ciemos, vai viņam ērti tur dižoties ar īso un diezgan aizdomīgo cekulu. Velk sev līdzi, kur ienāk prātā, it kā Kents būtu viņas īpašums. Suņa dzīve. Taču iebildumus necēla...

Laukā lietus gāza tāpat kā taigā. Par laimi, līdz Soņas mājai nebija pārāk tālu — pāris kvartālu. Soņai bija kājās bikses, matos ruļļi. Tūdaļ pēc viņiem atnāca vēl viena jaunava brieduma gados. Visas trīs skaistules grozījās spoguļa priekšā vannas istabā.

Drīz vien ieradās arī kavalieri. Viens — četrdesmitgadīgs neliela auguma vīrelis kovboja kreklā un džinsos. Otrs — gadus divdesmit vecs blondīns, kurš uzreiz meklēja atbalstu pie senlaicīgās stenderes, — kā viņš vispār tika līdz šejienei, tā ir mīkla. Trešais — resns nenosakāma vecuma tēviņš, mugurā balts krekls ar kaklasaiti, pie svārku atloka augstskolas absolventa «rombs».

Un, lūk, jau uz galda dižojas degvīna pudele kopā ar portvīna pudeļu svītu uz ātru roku sagatavotu uzkodu ielenkumā.

— Viena vienīga pelēcība! — Karaliene klusām noteica.

Viņas draudzenes pūlējās izlikties jautras un rosīgas. Bet varbūt viņas patiešām tādas bija?...

— Un tādi te uzdrīkstas saieties ar kulturālām, izglītotām sievietēm, valodu pratējām! — Karaliene

šņāca.

Patiešām, kulturālām sievietēm, valodu pratējām, šie kavalieri bija mazliet par prastiem. Kaut gan, Kents prātoja, būt kopā ar viņiem tomēr jautrāk nekā ar svešiniekiem no taigas...

No jautrības nekas neiznāca. Pačukstējušās «vestibilā», skaistules pasauca Kentu, lai tas pavada Viņas

Majestāti. Karalienei bija samaitāta oma, un tas diemžēl nenāca par labu viņas izskatam.

Mājās gāja klusēdami. Kents nezināja, kādas sarunas lai uzsāk.

— Par ko? Kādēļ man liegts tas, kas citām sievietēm nav liegts? — pēkšņi Margo iestenējās. — Citu sieviešu labvēlību cenšas iekarot, ar viņām precas... Es taču esmu skaista, kulturāla, nekāda muļķe jau arī neesmu... Vai tad es neesmu pelnījusi cienu un laimi? Es meklēju Grīna, Ļermontova, Hemingveja varoņus... Acīmredzot visi krituši karā. Un nu — «kāpēc gan sunim kaķenīti neaprīt»...

Kents neko nesaprata — kas tā par kaķenīti?

— Tā reiz kāds teica: kāpēc gan neaprīt kaķenīti, ja tā neiebilst, tas ir, mani... Viņš, redziet, netaisās divus gadus nest man puķes un nopūsties. Viņš, redziet, uzskata, ka sievietes to nemaz neprasa, paši vīrieši izdomājuši visu to!...

«Bet, cik atceros, viņa arī no manis puķes negaidīja!» Kents nodomāja.

Viņi pārradās mājās. Tikko bija iegājuši koridorā, atskanēja kliegšana:

— Vai tu vairs sveicināties neproti?!

Viņiem aiz muguras parādījās un pazuda gara ēna. Margo atviegloti uzelpoja un ielika atslēgu savu durvju slēdzenē. Izdilusi vecenīte iznāca no kaut kurienes, droši vien no virtuves, un pagrieza uz Kenta pusi savu smailo, nikno degunu. Atkal koridora viņā galā atvērās durvis, tajās parādījās pinkainā galva. Margo acīmredzot bija spiesta vecenītei kaut kā izskaidrot Kenta klātbūtni.

— Mans draugs, — viņa dzedri noteica. —- Žurnālists.

— Ak tagad žurnālists! — vecenīte indīgi noteica, pavērsdamās uz pinkainās galvas pusi.

Viņi iegāja istabā. Margo gurdi atkrita krēslā.

«Ņa-u-u!...» Izabella saspringa lēcienam. Kents sajuta velnišķīgas sāpes skaustā, kur ar nagiem bija ieķērusies šī Karalienes mīlule. Mēģināja noglaudīt — Izabella iekoda viņam pirkstā un zibenīgi uzlēca augšā uz drēbju skapja. Margo jautri smējās:

— Bet viņa taču ar visiem nemaz nerotaļājas.

Kents prātoja, vai Margo apvainosies vai neapvainosies, ja viņš atvērs «Rozenlevu» un izņems konjaku.

— Vai tad tev ne ar vienu nekas... nopietns nav bijis? — viņš pajautāja un apņēmīgi atvēra «Rozenlevu».

Karaliene izskatījās izbrīnījusies.

— Kā?! Bet Floksis! Vai tad tu nezini? Viņš taču bija mans vīrs...

Tagad bija Kenta kārta brīnīties. Tas tik ir numurs! Floksis viņam to nebija teicis.

— Pēc tam... bija arī citi, — viņa sacīja. — Nāca. Pabija un aizgāja. Vai arī es viņus padzinu... Man tāda daba, ka es arvien ceru: bet ja nu pēkšņi...

Kas «pēkšņi?» — Kents nesaprata. Ko viņa cer «pēkšņi» sagaidīt?

— Man nav vajadzīga, — viņa sacīja, — mietpilsoniska laime: mašīna pie loga, suns, dzīvoklis, solīds vīrs — nē! Un tomēr es apskaužu tās, kam tas viss ir, jo tāda dzīve ir labāka nekā mana pašreizējā. Gribu atpakaļ pie dabas, gribu uz laukiem, lai ap sirdi būtu mierīgi kā toreiz, kad bija Floksis. Taču es neprotu būt viena. Turklāt laukos garlaicīgi... Agrākos laikos mākslinieki, rakstnieki, dzejnieki dzīvoja provincē, nomaļās vietās un radīja šedevrus... Tagad neviens negrib pamest pilsētu, it kā šajā trakomājā glabātos visas vērtības — kā materiālās, tā garīgās... Izved, lūdzu, Izabellu pagalmā.

Kentam nebija nekāda prieka pastaigāties ar šo nekaunīgo draņķi, taču viņš pakļāvās Karalienes gribai.

Margarita piecēlās, pastiepās, noņēma no skapjaugšas kaķeni un, to darot, šķita graciozāka nekā pati kaķene. Kents paķēra Izabellu un devās uz pagalmu.

Braucot ar liftu, kas dažreiz tomēr darbojās, viņš pikti domāja: «Iznāk tā, ka es būšu viņas kaķenes apdienētājs?» Ne jau tādu viņš bija iedomājies ilgoto veiksmi. Kentu pārņēma tāds kā satraukums, kā skumjas. «Tur, pošoties ceļā, visu iztēlojies pavisam citādi. Pareizāk sakot, nemaz nevari iztēloties, tikai zini, ka tas viss vēl būs.» Tagad, kad visgrūtākais, šķiet, jau garām, atkal atkārtojas viss, kas bija vienmēr un kas galu galā atveda viņu atpakaļ uz «turieni»: viņš izdabā vai nu kaķenei, vai sievišķim, netrūkst ne dzeramā, ne ēdamā, un arī darbā pagaidām neviens nedzen. Bet tur jau ir tas āķis, ka viss ir tikai «pagaidām»...

Viņu, Margaritu, nevarēs dabūt zem tupeles, pie viņas arī pirms Kenta bija nācis ne viens vien, atnāca un aizgāja, vai arī viņa pati padzina. Skaidrs, ka arī Kents nav tas, ko viņa gaidījusi. Tātad vienā jaukā diena Margarita arī viņu aiztrieks ratā...

Nē, Kents negaidīs, kamēr viņu padzen. Viņš patsaiz-cirtīs durvis. Nebūtu par ļaunu pirms došanās ceļā ieskatīties viņas naudas muķī, bet laikam jau nevar: viņa tomēr ir Flokša draudzene. Bet pazust gan viņš pazudīs... Sirds velk uz vietām, kur dzīvo viņa vecie draugi un draugaļas, kur tāpat netrūks ne dzeramā, ne uzkodu...

Pastaigāties ar kaķeni izrādījās grūtāk, nekā to varēja iedomāties: tikko viņš bija izlaidis Izabellu no rokām, tai virsū metās uzreiz trīs kaķi. Pagalmā sākās tāds jampadracis, ka Kents nevarēja saprast, kurš viņa kaķis, kurš svešs. Beidzot viņš ieraudzīja aiz vārtiem pazibam baltu asti, kurai visa šī ņaudošā varza drāzās

paka]. Veltīgi viņš sauca: «Kis-kis!» Izabella pazuda.

Karaliene bija izmisumā. Viņi apstaigāja visu kvartālu, iegriezās sētās, trepju telpās, sauca, lūdzās, meklēja gandrīz vai līdz rītam, taču nelietīgā kaķene nebija atrodama. No rīta Margarita lūgšus lūdzās:

— Aizej, lūdzams, uz dīrātavu...

Tas tik vēl trūka! Bet tā nu būs pēdējā reize...

Kents ar mokām atrada dīrātavu, bet arī tur Izabellas nebija. Strādnieki piesolīja par rubli gabalā pilnu maisu visdažādāko kaķu.

Kad viņš atgriezās, tika sarīkots Izabellas dvēselei pienācīgs bēru mielasts. Pēc tam Karaliene pavadīja Kentu līdz autoostai. Uz atvadām noskūpstīja.

Uz priekšu! Floksi viņi vairs tā arī nepieminēja.

13. nodaļa

Tas, ka viņi Floksi nepieminēja, man, Autoram, nenāca par labu: es nevarēju noteiktā secībā atsaukt atmiņā visu, ko man Margarita bija stāstījusi par Fēliksu. Un es atkal nezināju, ko lai iesāk ar tādu aplamu varoni. Viņš nekādi nesaderēja ar Margo, un es biju spiests viņus izšķirt. Bet ko tālāk?

Līdz šim es uzskatīju, ka var it vienkārši uzrakstīt romānu galvenokārt ar fantāzijas palīdzību, par izejas punktu ņemot pavisam nenozīmīgus konkrētus tēlus vai situācijas. Es uzskatīju, ka var viegli uzrakstīt darbu ar improvizēšanu vien, daudz nenopūloties ar rakstāmā darba plānošanu. Visas cerības liku uz improvizāciju, bet no tā nekas neiznāca. Atrodoties ce]ā kopā ar savu bezpajumtes varoni un īsti nezinot, kurp ved šis ce]š, es netiku vaļā no biedējošas domas, ka tas viss ir nenopietni. Kā vārdā esmu iecerējis Šo stāstu? Piedzīvojumi.,. Taču vajadzīgs mērķis, kuram tie kalpotu, piedzīvojumiem vajadzīgs kaut kāds pamatojums.

Es sev šķitu kā tēvs, kas padzinis no mājām dēlu un atstājis to likteņa ziņā... Vai tad mana izturēšanās pret Kentu nav tieši tāda: es viņu radīju, padarīju par neveiksminieku, piespiedu viņu pārkāpt likumu un pametu.

Protams, pametu. Es Kentu pametu tajā pašā brīdī, kad uzrakstīju par viņa lēmumu atstāt Margaritu, pirms tā pati nav viņu iztriekusi: es taču sēdēju lidmašīnā un braucu mājās, uz Maskavu, viens, bez viņa. Es nevārēju viņu paņemt līdzi — man nebija kur viņu likt.

Nolēmu mājās mierīgi, ar vēsu prātu apsvērt radušos situāciju, apspriesties ar Staņislavu, bet Kents pa to laiku lai palīksmojas, kur viņam patīk.

Es lidoju mājup, bet sirds bija nemierīga. No garīgā pacēluma, kādā sāku savu romānu un izplēsu avansu, vairs nebija ne miņas. Atceroties Stāsi, es nevarēju tikt vaļā no domas, ka esmu neveiksmīgi izvēlējies gan tēmu, gan varoni. Kāpēc vajadzēja viņu raut ārā no cietuma sienām, ja tieši ap Staņislavu un nevis ap kādu citu kūsā dzīve ar pozitīvām un negatīvām parādībām — dzīve, kurā tik daudz līdz galam neizprasta un neatrisināta, kurā ik dienas rodas jauni atklājumi, kas liek cilvēkiem radīt jaunu pedagoģijas zinātni, jaunas, mūsdienīgākas mācīšanas metodes, jaunu pieeju cilvēka apziņai, un tā — pedagoģija! — patiešām ir īsta cīņa par labāku nākotni, kaut arī bez romantiskiem piedzīvojumiem un riskantām situācijām.

Turklāt — vai tad es savā romānā par Fēliksu Kentu negatīva personāža pārtapšanu pozitīvā parādīšu labāk, nekā to izdarījuši citi autori savās grāmatās? Nu labi, es vēlreiz attēlošu noziedzniekus, klaidoņus, kas nokļuvuši cildeno, dziedējošo dzīves strāvojumu ietekmē un beidzot nonākuši pie secinājuma: tā dzīvot vairs nevar. Bet vai tad tas nav jau paveiktā, jau esošā atkārtojums?

Tās grūtības un risks, kas Kentam bija jāpieredz, bēgot no apcietinājuma, kā arī tās, ko viņam nenovēršami sagādās viņa dzīvesveids, neizraisa ne bailes, ne nepatiku: uz papīra visbriesmīgākās situācijas izskatās pat pievilcīgas. Bieži vien ir tā, ka lasītājiem viss bīstamais sagādā baudu... Jau pašam vārdam «bīstami» piemīt maģisks pievilkšanas spēks. Iedomājieties kino-afišu ar apmēram tādiem nosaukumiem: «Bīstamā bēgšana» vai «Bīstamā vajāšana»... Mietpilsonis tūdaļ skries pēc biļetes, un var droši apgalvot — zāle būs pilna.

Un tomēr Kents man jau ir, pat nogalēt viņu tagad nav nemaz tik viegli, kaut gan tieši tādā veidā es varētu atbrīvoties no viņa ...

Bet slepkavības taču notiek, dzērumā viens cilvēks nogalina otru tāpat vien, bez jebkāda iemesla, un nāvei ir sava noteikta vieta dzīves grāmatā. Nu kaut vai pašreiz: kas būs, ja šis laineris nokārs degunu, drāzīsies lejup un ietrieksies zemē? Beigas. Vai arī — tev gadās redaktors, kurš pārvelk svītru visam, ko tu esi izdarījis, un arī tavam liktenim; šis redaktors, ne ar vienu nerēķinoties, izdara labojumus pēc saviem ieskatiem. Tad kāpēc gan dzīve bez īpaša loģiska pamatojuma var it dabiski piedāvāt nāvi, bet es savās lappusēs baidos nogalināt Kentu, kuru pats esmu radījis?

Kamēr es gremdējos pārdomās par visu to, lidmašīna nolaidās Vnukovas lidlaukā.

Mājās, tikko biju iegājis trepju telpā, liktenis man sagādāja ne nu gluži nāvējošu triecienu, taču katra ziņā kaut ko ne visai patīkamu — lai nu kā, bet tādu notikumu pavērsienu patiesi nebiju gaidījis.

Dabiski, ka es vispirms atvēru pastkastīti un tikai tad kāpu augšā uz savu dzīvokli; vēstuļu, avīžu un žurnālu kaudzē bija plāna, dzeltena aploksnite, kurai es sākumā nemaz nepievērsu uzmanību. Pašķirstījis žurnālus, izlasījis citas vēstules, es beidzot atvēru šo aploksnīti un tajā atradu pavēsti, kurā tiku aicināts uz milicijas nodaļu ...

Ko gan tas varētu nozīmēt? — es sev jautāju, taču nekādu jēdzīgu atbildi izdomāt nevarēju. Ar miliciju man tā kā nebūtu nekas kārtojams — no kolonijas taču izbēga mans varonis, nevis es. Tad ko gan tas varētu nozīmēt? Atbilde nebija ilgi jāgaida. Atradās laipns cilvēks, kas bija ar mieru izskaidrot lietas būtību, turklāt visai detalizēti. Tas bija izmeklētājs, bet sastapšanās notika viņa kabinetā, kur es tiku atkārtoti uzaicināts — šoreiz pa telefonu.

Varēja domāt, ka telefoniskais uzaicinājums neko ļaunu nevēsta: tas tika izteikts parastā, pat vienaldzīgā tonī, itin kā runa būtu par pazaudētu kabatlakatiņu: «Iegriezieties, kad iznāk brīvs brītiņš...» Nezinādams, kas par lietu, es drošu prātu devos uz miliciju. Te es uzzināju, ka kabatlakatiņu gan neesmu pazaudējis, bet tajā vakarā pirms trim nedēļām, kad restorānā «Lira» pasvešu cilvēku kompānijā ar džinu dzēsu sirdī trakojošo jaunrades uguni, esmu kādam — Gelleram vai Kelleram — diezgan pamatīgi apskādējis galvu, precīzāk izsakoties, ar pudeli iekrāvis viņam pa galvu. Kaut kādā veidā man_ toreiz bija izdevies tikt sveikā cauri, kaut gan, izrādās, viena dāma, kas centās izskatīties jaunāka par saviem gadiem, ar savu labi nostādīto balsi esot spērusi pērkonus un zibeņus pār manu galvu.

Izmeklētājs man nolasīja priekšā liecinieku sniegtās liecības. Viens no tiem pat liecināja man par labu: viņš dzirdējis, ka šis Gellers-Kellers esot apvainojis meiteni, ar kuru es esot grasījies dejot (dievs kungs — es taču esmu nedejotājs!). Es esot nosaucis viņu par ēzeli, bet viņš — liecinieks redzējis! — iemetis man sejā glāzi ar vīnu, es savukārt par atbildi esot iesitis viņam ar pudeli.

Man paveicās: izmeklētājs izrādījās humāns cilvēks — viņš paņēma no manis parakstu, ka es neizbraukšu no Maskavas, un atlaida mājās. Es tajā pašā vakarā... braucu uz Tallinu un domās cepināju uz iesma dāmu ar labi nostādīto balsi. Bet Kellers-Gellers, izrādās, gulēja slimnīcā, un ārsti nezināja, vai viņš pats no turienes iznāks vai viņu iznesīs.

Te man ir jāpaskaidro: es, protams, viņu nepazinu un droši vien normālā stāvoklī ne viņš pret mani, ne es pret viņu nejustu nekādu naidu. Viss notikušaissekas tam, ka mēs gluži vienkārši bijām pārdzērušies. Šausmas! Tā jau var nogalēt cilvēku un aizmirst, ar mierīgu sirdi dzīvojot tālāk... Tā dzīvoju arī es, rakstīdams savu romānu, kas gluži kā tāds brīnumbērns auga ne dienām, bet stundām. Samērā neilgā laika sprīdī es taču sacerēju veselu kaudzi piedzīvojumu, bet reizē ar tiem attēloju arī kādu mazumiņu reālās dzīves... Tagad es braucu uz Tallinu un vedu vairākas pudeles degvīna «Stoļičnaja» Juhanam — Lācim no Kernu, kas atrodas apmēram četrdesmit kilometru aiz Tallinas. Patiesību sakot, es mērķēju uz viņa veco māju mežā. Sie pavecie zemnieki bija uzbūvējuši sev jaunu māju šosejas tuvumā, un tajā viņiem bija daudz ērtāka dzīvošana nekā vecajā meža mājā, līdz kurai sliktā laikā pa dubļainajiem ceļiem nevarēja aizkulties. Rudeni un pavasarī šeit citi apavi nemaz nav iedomājami kā vienīgi garie gumijas zābaki. Juhana, sešdesmitgadīgā spēkavīra, vietējā traktorista, un viņa sirmās, kalsnās, lielacainās sievas māja vēl nebija pabeigta, taču viņi tajā jau dzīvoja, kaut arī mēbeles un pārējā iedzīve vēl atradās «Lakstīgalās», Kad pirms kāda laika, caurbrau-cot te uzkavēdamies, es ieminējos, ka meža māja ir lieliska vieta rakstīšanai, Juhans noteica, ka būšot priecīgs, ja es tur uz kādu laiku apmetīšoties: ir māja tikšot apkurināta, ir mēbeles nepievilkšoties ar mitrumu.

Iebraucis Kernu, kopā ar Juliānu iztukšoju pudeli viņa dievinātā degvīna «Stoļičnaja» un, uzzinājis visu vajadzīgo — kur stāv malka, kā kurināma pirtiņa —, apmetos «Lakstīgalās», uz kurieni viņš mani aizveda ar traktoru. Kājām izbrist bija neiespējami. Lai es varētu doties pastaigās pa apkārtējiem mežiem, Juliāns man iedeva savus gumijas zābakus.

Mājā sen nebija kurināta. Mitruma tajā bija vairāk nekā taigā. Es iekurināju uzreiz visas krāsnis, cik tik mājā bija, sameklēju gultas veļu un uzklāju gultu vienā no istabām. Visu sedza bieza putekļu kārta: grāmatplauktus, galdus, palodzes; tamborētajos aizkaros — papilnam sprāgušu mušu, kas bija te iestrēgušas kā zivis tīklos. Ķēros pie telpu uzkopšanas, un pēc pāris stundām uzpostā istaba izskatījās pavisam mājīga. Novietoju savas mantas, sakārtoju galdu darbam. Visu to izdarījis, aizgāju pie akas un nomazgājos, tad uz brīdi atsēdos atvilkt elpu.

Klusums, kas mani apņēma, bija pavisam neparasts — visapkārt ne skaņas, tikai krāsnīs sprēgāja malka un aiz loga auroja vējš. Jau bija pienākusi nakts, tumsa un vēja auri vēl vairāk izcēla klusumu. Tagad nu es pilnīgi skaidri sajutu, ka esmu viens.

Es zināju, ka mežā ir vēl citas mājas. Taču tās atradās tālu cita no citas un tajās dzīvoja tikai veci sirmgalvji un sirmgalves — pensionāri, kas gribēja savus pēdējos mūža gadus pavadīt dzimtajās mājās, mežos un laukos, ar kuriem bija saistīta visa viņu dzīve. Viņi reti kad meklēja citu cilvēku sabiedrību, kopā sanāca tikai pie vientuļās, tukšās mājas, kur nogriezās ceļš uz šoseju. Pie šīs mājas reizi nedēļā piebrauca autoveikals — atveda maizi un visu nepieciešamo. Te tika piegādāts arī pasts. Vt'cie vīri pirka vīnu, cienāja cits citu, atcerējās vecos laikus, bet vecenītes uzticēja cita citai jaunumus meitu un mazbērnu dzīvē — kurš ar kuru apprecējies, kurš ar kuru izšķīries. Arī man te būs jāpērk pārtika.

Es klaiņoju pa mežiem, kur mežacūku un stirnu bija, ka biezs, un domāju par sava romāna sižetu, kurš bija tik pēkšņi pārtrūcis... Kas notiks ar Kentu? Cik man zināms, viņu gaidīja jauni piedzīvojumi. Kentu gaidīja piedzīvojumi, bet Autoru — valdzinoša iztēles rotaļa, kas bija īpaši vilinoša tāpēc, ka Autora rokās atradās vesela buķete potenciālu varoņu, sākot ar pašu Kentu un beidzot ar tiem, ar kuriem viņu varēja savest kopā Autora izdomātie notikumi... Kur gan viņš ir tagad, mans neveiksminieks Kents? Varbūt atkal sastapies ar svešajiem?

Nežēlīgā īstenība, kas tik negaidīti bija ielauzusies Autora personīgajā dzīvē (es te runāju par izsaukumu uz miliciju), lika padomāt par akcentu maiņu nākamajā romānā, jo viss ar Autoru notikušais bija cieši saistīts ar viņa varoņa neveiksmju cēloni. Es nolēmu uzrakstīt jaunu romānu par mīlestību. Visiem zināma mīlestības romāna uzbūve — te pats žanrs nosaka konkrētu shēmu: viņš, viņa plus trešais liekais; pēc tam var būt bērni, pat mazbērni, sadzīves grūtības, pārdzīvojumi un, protams, visas ikdienā esošās daiļskanīgās morāles kategorijas, tādas kā gods, cēlsirdība, uzticība, pienākums, sirdsapziņa un citas. No visa tā, no visām šīm garšvielām un aizdara tad arī vajadzēja vārīt mīlestības zupu, kurā galvenā būtu pozitīvo un negatīvo spēku cīņa, lai tādā veidā pasvītrotu romāna audzinošās funkcijas.

Tagad man tas likās svarīgāk un interesantāk nekā piedzīvojumu romāns ar Fēliksu Kentu galvenā varoņa lomā. Bet par mīlestību taču uzrakstīts tik daudz!.,. Mīlestības romānā jābūt problēmai, turklāt tādai, kas satrauc visus godīgos, ar veselo saprātu apveltītos cilvēkus. Es ilgi gudroju, cenzdamies atrast tādu vispārcilvēcisku problēmu, un tad pati dzīve pievērsa manu uzmanību alkoholismam, kaut arī par to ne mazums uzrakstīts.

Jā, problēma nav jauna. Bet kur lai ņem problēmu, kuru varētu nosaukt par jaunu? Un vai vispār tāda ir? Var būt problēmas, par kurām nerunā un neraksta. Bet jauntfcjdroši vien nav. Tādā gadījumā mana iecere var attaisnoties.

Teiksim tā: alkoholiķi, kuru nekāda ārstēšana nav varējusi izdziedināt, atgriež dzīvē brīnišķīgas sievietes mīlestība. Vai tad slikti? Bet te ir nepieciešama varone. Dzērāju netrūkst, izvēle plaša. Viņa, tas ir, romāna varoņa, lomā, tāpat kā līdz šim, var palikt Konts. Bet kur lai ņem brīnišķīgo sievieti?... Kur lai atrod tādu apgarotu būtni, kas spētu iemīlēt noziedznieku, turklāt alkoholiķi? Es taču meklēju Kentam tādu un neatradu.

Tā ir problēma! Man neizdevās tādu sievieti izdomāt. Man nav vajadzīga žēlsirdība, ko parāda slimniekam, man vajadzīgs lielas mīlestības varenais, dziedējošais spēks!

Es klaiņāju pa mežiem, domādams par romānu, un kāvos ar mušām. Atdzīvojušās siltajā laikā, kas pēkšņi bija iestājies, tās — treknas, melnas — simtiem līda ārā no visām šķirbām un kaitināja ar savu uzmācīgo sīkšanu. Naktī mušas no griestiem nekaunīgi metās virsū spilvenam — acīmredzot tās saistīja spilvendrā-nas baltā krāsa —, krita man uz sejas, es izbailēs trū-kos augšā. Rītos no akas ķeksēju ārā žurkas. Sākumā domāju, ka žurkas tur iekļuvušas nejauši un gājušas bojā tāpēc, ka neprot peldēt (kaut gan ir zināms, ka žurkas peld), un joprojām vārīju zupas no šī ūdens. Pēc tam nācu pie secinājuma, ka žurkas lien akā, mani kaitinādamas...

Lai nebūtu jāgarlaikojas, atnesu no kaimiņu mājām trīs mēnešus vecu kucēnu. Bet stiept ūdeni no turienes bija par grūtu — trīs kilometri.

Tā pagāja mēnesis, pēc tam otrs. Malka beidzās, žurkas — ne; es pierakstīju neskaitāmas papīra lapas, un tomēr, šķiet, viss derēja tikai krāsns iekuram... Tuvojās Zaķa atbraukšanas diena.

Tajā dienā es krietni sakurināju krāsni, aizgāju uz kaimiņu mājām, atnesu spaini tīra ūdens, pēc tam sabaroju kucēnu un braucu uz pilsētu sagaidīt Zaķēnu. Lai to varētu izdarīt, vispirms vajadzēja uzaut gumij-niekus, aizkļūt līdz šosejai, uzvilkt zābakus, bet gumij-niekus noslēpt krūmos, lai, atgriezies no pilsētas, varētu atkārtot visu to pašu, tikai pretējā virzienā. Es zināju, ka Zaķēnam nav gumijas zābaku: atpakaļ mums būs jākuļas ar Juhana traktoru.

Iebraucis pilsētā, nezināju, ko iesākt. Nolēmu ieiet Mākslas darbinieku klubā. Vēlāk atcerējos, ka visas muļķības tiek pastrādātas galvenokārt aiz bezdarbības. Tikko biju novilcis mēteli un iegājis iekšā, ieraudzīju paziņu, kas mani aicināja pie sava galdiņa. Pēc tam izrādījās, ka paziņu ir daudz: es staigāju no viena galdiņa pie otra un drīz vien sasniedzu «līmeni». Tikko biju izsvempies no kluba, mani saņēma zem rokām divas personas pelēkās drēbēs un pārveda pāri ielai uz atskurbtuvi. Veltīgi bija mani pierādījumi, ka restorāni, kafejnīcas un klubi (atskaitot atturībnieku klubu) tieši tāpēc arī pastāv, lai cilvēki tur varētu patērzēt un, protams, iedzert. Viss veltīgi, jo es biju skurbulī, bet pēc likuma tādus vajag atskurbināt...

No rīta turienes lētticīgie darbinieki iedeva man par piemiņu papīru, kas uzlika man par pienākumu samaksāt piecpadsmit rubļus, un izlaida ārā — izņēmuma kārtā drusciņ ātrāk, lai es nenokavētu vilciena pienākšanas laiku.

Stacijas tuvumā pretī nāca vīrietis ar mazu puisēnu, kurš rādīja uz mani ar pirkstu un kaut ko jautāja tēvam. Es izdzirdu vīrieti sakām: «Nedrīkst uz cilvēkiem rādīt ar pirkstu.» Es, protams, biju neskuvies, mugurā saburzītas drēbes. Un es nodomāju: cilvēkiem nepatīk, ja uz viņiem rāda ar pirkstu, bet es taču ar saviem skribelējumiem arī rādu uz cilvēkiem ar pirkstu, un vai tad es pats esmu labāks par tiem, uz kuriem rādu?...

14. nodaļa

Mana aizbraukšana no Maskavas bija tik pēkšņa,ka mēs ar Zaķi nepaguvām pat lāgā aprunāties. Pāris vārdos īsumā paguvu viņai paskaidrot radušos situāciju un pastāstīt par saviem plāniem.

— Redzi, nu... — viņa noteica tādā kā bezcerīgā tonī.

Un man bija skaidrs, ko viņa vēl varētu pateikt. Vai tiešām būtu pienācis tas liktenīgais brīdis, par kura nenovēršamību viņa ne reizi vien bija runājusi? Es atcerējos, cik nikni viņa cīnījās ar maniem draugiem, pūlēdamās viņus atradināt no manas mājas — ne jau visus, bet tos, kas nekad nenāca bez pudeles kabatā. Atcerējos arī viņas māņticīgo pravietošanu: labu galu tas neņems! Bet es viņas rīcībā saskatīju tādu kā greizsirdību un pūlējos viņai pierādīt, ka gandrīz visi slaveni dzejnieki, mākslinieki un rakstnieki ir dzēruši un tas nav nācis par ļaunu viņu daiļradei.

Taču būtībā es pret viņas brīdinošo balsi izturējos tā, kā septiņpadsmitgadīgi jaunieši izturas pret vecāku

padomiem: mūžam jūs ķērcat!... Taču padsmitniekiem tas varbūt arī piedodams, bet man nu gan...

Zaķēnam šķita, ka man nevajag braukt prom, pirms nav zināms, kā notikumi risināsies tālāk. Taču tie varēja risināties dažādi, un tieši tāpēc es braucu prom. Viss bija atkarīgs no tā, kas notiks ar cietušo, — paliks dzīvs vai nepaliks. Pagaidām viņš atradās slimnīcā un es tiku meklēts. Bet es sēdēju lauku mājā dziļi mežā un pārdomāju sava romāna ieceri. Un izmeklētājs pagaidām nezināja, kas esmu šai lietā: sīks huligāns, kas uzsācis kautiņu sabiedriskā vietā (trīs gadi) v,ai, ja Kellers nomirs, — slepkava. Viss bija atkarīģs no Kellera galvas izturības.

Manai aizbraukšanai no Maskavas bija viens vienīgs attaisnojums — cerība uz Kellera izveseļošanos. Ja viņš paliks dzīvs un es pa šo laiku pabeigšu romānu, tad tikt sveikā cauri nebūs nemaz tik grūti: uzvarētājus taču netiesā pārāk bargi, bet sīkais huligānisms ir un paliek sīks. Bet tam, ka Kellers katrā ziņā izveseļosies, cs ticēju fanātiski.

Man bija grūti Kontu nogalināt tikai tāpēc, ka viņš man bija vēl vajadzīgs, un arī tāpēc, ka viņš bija mans. Nevis viņš, bet cs nejauši iesitu pavisam nevainīgam cilvēkam.’Nedrīkst taču cilvēkus nogalināt tāda nieka pēc kā reibumā sejā iešļākta glāze vīna!*.*

Ko atvedīs Zaķēns, kādas ziņas?

Patīkami sagaidīt vilcienu, kad ar to atbrauc draugs. Staigājot pa peronu, ar skaudību raugos uz sagaidītājiem ar ziediem rokās un ar nožēlu domāju par to, ka Zaķēnam maz esmu dāvinājis ziedus... Prātā nāk viņas pēdējā vēstule — kā vienmēr laba, maiguma pilna, un it īpaši paraksts: «Tavs mazais draugs.»

Varu iedomāties, kā viņa gatavojās braucienam pie manis (kā vienmēr, kad brauca uz kaut kurieni mani apciemot): piecas dienas iepriekš sāka saiņot mantas, naktīs negulēja, apsvērdama, vai viss paņemts līdzi, vai nav kas aizmirsts; vairākas reizes skaitīja un pārskaitīja naudu, kuru viņai vajadzēja atvest man, — vai tik nav kur aizķēries kāds rublēns...

Un, lūk, vilciens nāk, tuvojas bez steigas...

Astotais vagons. Kur tad tas ir? Lūk!... Un te ari Zaķēns izbāza savas austiņas no vagona, izkāpa ar čemodānu, mugurā zaļš mētelis, galvā balta velūra platmale, 'no kuras apakšas raugās viņas mīļās, uzticības pilnās actiņas gluži kā tādi riekstiņi.

— Sveicināts, Zaķi!

— Sveicināts, draugs!

Cik patīkami. Omulīgi. Mierīgi.

Laukā auksts, pūš ass vējš. Šajā rītā pat mazliet pie-ļpalis. Ātrāk jādabū taksometrs.

— Vai tu atvedi naudu, Zaķēn?

— Protams, atvedu.

Viņa neredz ne manu neskūto seju, ne saburzītās drēbes.

— Vai tu esi vesels? Vai kārtīgi ēd?

— Zaķīt, man viss ir okei!...

Taksometru dabūt nav iespējams — milzīga rinda. Paņemam privātu mašīnu, braucam. Iegriežamies pie Juhana, pēc tam es sameklēju krūmos zābakus, sēžamies traktorā un beidzot pēc kādām pāris stundām nonākam «Lakstīgalu» pagalmā. Ak, Zaķēn, ar kādām acīm tu skaties uz visu to!... Pagalms netīrs, mežacūku izrakņāts._ No pārējām ēkām saglabājušās pirts un klēts; aiz tām — nolaists dārzs ar ābelēm un jā-’ ņogu krūmiem. Visapkārt mežonība un drūmums. Tāpēc arī biju paņēmis kucēnu — tak dzīva radība blakus ...

Kucēns sēž gultā un ar baudu zelē inanas jaunās zeķes... Ko lai dara! Viņš taču vēl maziņš. Ieraugot kucēnu, Zaķis priecīgi iesaucās: «Galu var dabūt!» Nav sevišķi poētiski, taču nāk no sirds. Tā viņa izsaka savu sajūsmu par itin visu. Protams, tas zīmējās arī uz manu dzīvošanu lauku mājā un uz veco sieviešu velosipēdu, ko viņa bija pamanījusi milzīgajā, drūmajā virtuvē, — iemācīties braukt ar riteni ir viņas mūža sapnis.

Bet tad viņas skatiens apstājās pie tukšo degvīna pudeļu baterijas — un viņa sadrūma...

— Nē taču, Zaķi, tās nav manas! Pudeles te bija jau pirms manas ierašanās — mednieki atstājuši. (Steigā biju aizmirsis tās noslēpt.) Labāk pastāsti, kas jauns. Kā klājas Kelleram? Ko ieķīlāji lombardā? Kas man zvanījis? Vai atvedi pasta sūtījumus? Vai tu neesi nekur saukta?... Ko dara Stasis un Nataša? Vai viņiem nav paredzams ģimenes pieaugums? Stāsti, Zaķēn. Es gribu zināt visus galvaspilsētas jaunumus.

— Pagaidām viss ir mierīgi, — viņa saka. — Pienākušas pavēstes, bet ne sevišķi kategoriskas. Strādā vien mierīgi...

Tikpat kā slogs no pleciem novēlās... Bet par Kelleru viņai nekas nav zināms. Viņa nezina, kurā slimnīcā viņš atrodas. Es arī nezinu...

— Un kā klājas Stāsim?

Staņislavs ir skolotājs. Viņam īpašu prieku sagādā, kā es jau rakstīju, pāraudzināšana, citiem vārdiem sakot — pārliecināšana. Viņš uzskata, ka prot iemācīt cilvēkiem (protams, tiem, kam tas nepieciešams) pareizi domāt, pareizi visu saprast, un dabiski, ka visa tā rezultātā cilvēki var arī dzīvot daudzmaz pareizi. Viņš strādā ar oligofrēniju sirgstošu bērnu internātskolā, it kā pasaulē nebūtu perspektīvāku slimnieku...

Starp citu, viņš man prata pierādīt pretējo:

— Nezin kāpēc cilvēki par šiem bērniem saka: oligo-frēni... Tātad tas vispirmām kārtām, bet cilvēkus viņos redz tikai pēc tam. Bet es uzskatu, ka viņi ir vispirms cilvēki un oligofrēnija ir viņu nelaime.

Ko tur lai saka, nav izslēgts, ka viņam taisnība, cilvēki taču arī par bandītiem nepiedzimst. Dažreiz viņi par tādiem vēlāk k|ūst. Mana pazīšanās ar Stāsi sākās toreiz, kad es nejauši ieraudzīju defektoloģijas institūta ēku. Pat lāgā nezinādams, kāpēc, es iegāju iekšā. Pirmajam pretimnācējam pajautāju, kur var sastapt direktoru. Vēlāk apjēdzu, ka man gribējās uzzināt un saprast, ar ko nodarbojas defektoloģijas institūts. Iepazinos ar vienu tā līdzstrādnieku. Viņš mani iepazīstināja ar saviem kolēģiem, to vidū bija arī Stasis, kurš tajā dienā mani mocīja ar kaut kādām savām teorijām attiecībā uz Dostojevska «Noziegumu un sodu».

Mēs sadraudzējāmies, kaut gan, protams, esam dažādi cilvēki. Piemēram, viņš nemaz nelieto alkoholu. Mūsu savstarpējās attiecības dibinājās uz sava veida analītiskiem strīdiem, kuros mēs viens otru papildinājām. Dažreiz man šķita, ka es viņam kalpoju par tādu kā skrūvgaldu, uz kura viņš ēvelēja un meistaroja savas paša domas, piešķirdams tām nepieciešamo skaidrību. Bez tam es viņu turēju aizdomās par mēģinājumiem klusi un nemanāmi pēc sava prāta pārveidot manu pasaules uzskatu. Bija tādi gadījumi, kad mēs abi atradām kopīgu valodu, un tas mani darīja piesardzīgu: tas izskatījās pēc taktikas, ar kuru Kutuzovs ievilināja Napoleonu...

Lai nu būtu kā būdams, Stasis man patika. Viņš ir laipns, dāsns, sadzīvē nepraktisks, principiāls un ietiepīgs darba jautājumos, un viņam ir savs vaļasprieks — zīmēšana. Patīkami draudzēties ar Cilvēku. Ja pats nevari ne ar ko īpašu palielīties, ir patīkami apzināties, ka vismaz draugi tev ir īsti.

— Neesmu dzirdējusi, ka viņiem būtu gaidāms ģimenes pieaugums, — Zaķītis saka, — viņiem taču pilnīgi pietiek ar Sarkanādaino virsaiti. Kaut nu ar dievpalīgu ar to pašu varētu tikt galā!...

Sarkanādaino virsaitis — tā ir Staņislava četrgadīgā meitiņa Ļenočka. Savu iesauku viņa godam nopelnījusi. Viņa pilnībā atbilst mazā pārdrošnieka tēlam no O. Henrija stāsta un, manuprāt, pat pārspēj viņu. Viņa gan vēl ir maza, bet ari paciest viņu var tikai mazās devās. Un, kurā viņa ir atsitusies, — nav saprotams. Stasis — mierīgs, nosvērts, viņš pat atstāj dzīvei nepiemērota cilvēka iespaidu; Nataša, viņa pusotrmetrīgā, apaļīgā sieva, ir vēl klusāka.

— Zaķi, lūdzu, aiznes no mana dzīvokļa visu daudzmaz vērtīgo. (Viņai nebūs pārāk daudz jānopūlas: man ir tikai vairāki desmiti grāmatu, šis tas no apģērba un gultas veļa.)

— Kā Zoslēnam klājas? — pajautāju (tas ir viņas dēls).

— Dzīvo abi divi... — Zaķis skumji nopūšas.

•— Strīdas, kliedz viens uz otru. Darīt neko negrib: ne strādāt, ne arī uzkopt istabu...

Zoslēns — draudzīga iesauka, ko esmu devis savam padēlam. Atnācis no armijas, tūdaļ apprecējās. Sievu (viņai vēl nebija astoņpadsmit gadu) atveda no Tom-skas. Naiva, sevī iemīlējusies būtne ar bērnišķīgu sejiņu. Ja saliek kopā viņu abu iedomību, iznāks neliels pašmāju Maķedonijas Aleksandrs. Ak, ko tur nu daudz runāt! Kurš gan astoņpadsmit gadu vecumā nav uzskatījis sevi par izcilu personību!...

Bet Zaķēns! Cik rūpju, cik raižu... Kāzas jau deguna galā — gredzeni vajadzīgi, bet zelta cena cēlusies. Salikuši kopā divas vīriešu garderobes, sakombinējām vienu daudzmaz pieklājīgu uzvalku līgavainim. Nekāda vaina. Nabadzība nav netikums. Es biju kāzās vedējtēvs, arī šis pienākums nav no vieglajiem: gādā, lai ir ko likt galdā, kaut vai izstiepies, bet viesus uzjautrini, danco, dziedi, stāsti anekdotes, dzer vīnu, lej glāzēs šampanieti... Kaut kā tikām galā. Viss beidzās labi. Radās jauns laulāts pāris: 18 + 21 — pa abiem kopā 39. Var iztikt. Kā tajās dienās izauga Zaķēna ausis!... Šīs austiņas nu ieklausījās katrā jaunlaulāto vārdā, katrā intonācijā — vai tik viss ir labi.

Bet jaunie bija savu māmiņu lutekji, kas neko nesaprot ne no dzīves, ne no mīlestības, ne arī pazīst viens otru. Bez tam vedekla sapņoja par lielām algām, par karjeru... Nabaga Zaķis!

Bet tagad Zaķītis ir šeit, pie manis, un mums ir labi, silti un līksmi. Vāru viņai kafiju. Gaužos par savām grūtībām, lasu šo to no uzrakstītā. Viņa nav diezin kāda padomdevēja, taču vienmēr gatava klausīties kaut līdz rīta gaismai, pat ja atnākusi no darba pagalam nogurusi.

Kaļam plānus, meklējam ceļus, kā izkļūt no radušās situācijas, taču pagaidām neko reālu nevaram izdomāt.

— Kamēr nebūs skaidrs, kādā stāvoklī ir Kellers, — saka Zaķēns, — tu nevari atgriezties Maskavā. Nedod dievs, ja viņš nomirst...

Ak, nedod dievs!... Jāmet pie malas bēdīgās domas.

— Ģērbies, Zaķi. Šodien uzsalis, gan mežā atradīsim kādu sausu taciņu. Iesim — mācīsimies braukt ar velosipēdu.

Mēs ejam uz mežu.

Zaķēns sēžas uz sēdekļa, un sākas daudzkārt pārbaudīts mācīšanas veids:

— Brauc, Zaķi, min pedāļus! Es tevi turu, vaļā neatlaidīšu! Brauc! Min pedāļus!

Viņa min pedāļus, brauc, un es... palaižu vaļā. Jau trīs metrus nobrauca patstāvīgi. Viņa to nezina, domā, ka es viņu turu. Bet vajag, lai viņa ticētu savām spējām. Izskrienu viņai priekšā un saucu:

— Zaķi! Tu jau pati brauc. Braši! Turies, min pedāļus, dragā šurp ...

Un viņa tūdaļ pat krīt, es tik tikko pagūstu viņu satvert. Nobijās no savas patstāvības. Kad bija pārliecināta, ka es viņu turu, tika galā, bet, ieraudzījusi, ka brauc patstāvīgi, — nokrita. Tā droši vien dzīvē notiek ar visiem: katrā ziņā jāzina, ka blakus ir kāds, tad cilvēks kļūst tāds kā stiprāks un spēj pārvarēt grūtības. Te droši vien meklējama cilvēku savstarpējo attiecību jēga...

Mēs braukājam ar velosipēdu. Es pieturu Zaķi, viņa kūst aiz laimes. Man rūpīgi jāizsver, kam un kas butu pasakāms Maskavā. Laika mums maz — viņa taču atbraukusi tikai uz vienu dienu. Viņai laikus jābrauc atpakaļ, lai nenokavētu darbu. Baidos, ka tik viņai neiznāk nepatikšanas manis dēļ. Dzīve kopā ar mani nav nekāda saldā: es visur bāžu savu degunu un saņemu par to belzienus. Nelabvēļu man netrūkst, turklāt mans raksturs nav bez vainas. Un tomēr... viņas pacietība vēl nav galā.

Atgriežoties mājās, stāstu par savu nodomu pārcelties uz Rīgu — apnicis žurku buljons.

— Es arī gribu uz Rīgu! — saka Zaķēns; viņa laikam gaņ tikai uz Rīgu vēl nav braukusi pie manis ciemos. Kur tik viņa nav bijusi... Starp citu, viņa jau sen sapņo par braucienu uz Rīgu. Bet es vēl nezinu, kā tur būs ar apmešanos.

— Vai tu atceries Haroldu? To briļļaino... Viņš Maskavā bija atbraucis pie manis. Es vēl «izčiepu» viņam no portfeļa trīs pudeles brendija, ko viņš bija atvedis līdzi — droši vien cerībā uz tikšanos ar kādu maigāku Maskavas būtni... Viņš solīja Rīgā sameklēt kaut ko man piemērotu.

— Atkal kaut kādu sievieti...

Nē, Zaķītis nav greizsirdīgs. Viņa gluži vienkārši pasaka to, ko domā, un nav izslēgts, ka viss tiešām tā arī būs. *

— Bet tu taču zini, cik man svarīgi atrast galveno varoni...

Zaķēns nopūšas:

— Es neticu vīriešu nevainībai... Tā ir sieviešu privilēģija, ko mums atvēlējis liktenis, — būt uzticīgām un gaidīt... Visu mūžu gaidīt!

Tā mēs abi tērzējām todien mežā. Bet nākošajā dienā šķīrāmies uz Tallinas stacijas perona. Viņa aizbrauca uz Maskavu, kur viņu gaidīja Zoslēns, bet es — uz Rīgu.

15. nodaļa

Rīgā perona galā mani gaidīja Harlijs (Harolds), kaut gan tādu laipnību viņam neviens nebija prasījis. Ķs viņam rakstīju, ka, iebraucis Rīgā, piezvanīšu un mēs norunāsim, kur tikties.

Protams, viņam rokās atkal bija lielais, muļķīgais portfelis, bez kura es viņu vairs nevaru iedomāties. Pēc skata viņš atgādina biznesmeni: apaļīgs, briļļains, gadus trīsdesmit piecus vecs brūnēts, mugurā moderns mētelis, galvā, kā allaž, slēpotāju cepurīte. Vienmēr mierīgs un piesardzīgs, neko nedara bez apdoma. Man šķiet, ka viņš savā mūžā nav spēris un arī nespers nevienu vieglprātīgu soli.

Vispirms dodamies uz kafejnīcu. Tas mums jau kļuvis par tradīciju. Un tas ir labāk nekā iet pie viņa uz mājām. Viņam ir vienistabas dzīvoklis. Iekārtojums rūpīgi pārdomāts: katrai lietai sava vieta. Atnācis mājās (pat ja tikai uz pusdienām), viņš katrā ziņā pārģērbjas un uzvelk pidžamu, turpat vai pusstundu mazgā

rokas un pie galda sēžas un ēd zupu tikai tad, kad ir sa-rijies vitamīnus no dažādām pudelītēm un iedzēris burkānu un vēl kaut kādu sulu. Tāds režīms droši vien arī palīdz viņam saglabāt pievilcīgo izskatu. Kad mēs ejam uz kafejnīcu, viņš man uzdod savu tradicionālo jautājumu:

— Ko tu gribēsi?

Viņam, protams, padomā ēšana, kaut arī zina manu tikpat tradicionālo atbildi:

— Es neesmu nekāds ēdājs, Harlij, es esmu alkoholiķis.

Bija laiks, kad šī atzīšanās skanēja kā joks, bet tagad... nebija tālu no patiesības.

Viņš smaida, es sacītu, ar brillēm vien un precizē:

— Tad balzamu? Vai varbūt gribi konjaku?

Es, protams, gribu konjaku. Sev viņš neko nepasūta: viņam, redzat, drīz vien jālasa lekcija. Es dzeru, viņš skatās manī, mēs sarunājamies. Es gudroju, kā varētu no viņa izkaulēt kādu mazumiņu naudas, — man tās nekad nav, tāpēc arī bija izveidojusies nupat pieminētā tradīcija. Nevar teikt, ka viņš ar lielu prieku šķirtos no naudas, kaut gan zina, ka dažreiz es parādus atdodu ...

Neielaizdamies nekādos garos paskaidrojumos, Harolds man iedeva adresi, telefona numuru un nosauca vārdu. (Tā ir viņa labākā īpašība, ka viņš nekad neko nejautā.) Zaķēnam bija taisnība: tā bija sieviete, vārdā Angelina. Dabiski, ka man gribējās iepriekš uzzināt, kas viņa tāda: cik viņai gadu, kāds sabiedriskais stāvoklis, kādi sadzīves apstākļi, kādas vājības viņai piemīt, uz kāda pamata drīkstu pie viņas ierasties, — uzzināt visu iespējamo. Bet Harlijam tieši desmitos jālasa lekcija, un mēģināt no viņa kaut ko izdabūt ir pilnīgi veltīgi, viņš ir nesatricināms.

— Visu noskaidrosi uz vietas. Rīt pulksten deviņos piezvani man.

Pēc kāda laiciņa es jau sēžu tramvajā, kas mani ved pretī kaut kam jaunam un nezināmam. Sirdī cerība: iespējams, ka tieši te viņu ieraudzīšu. Neatrasto galveno varoni, bez kuras nav iedomājams neviens ievērības cienīgs romāns.

Lūk, pana pietura. Izkāpju ārā. Redz, kur arī māja, četri stāvi. Sameklēju telefona automātu, uzgriežu numuru un dzirdu sievietes balsi.

— Angelina?

— Jā. Kur jūs esat?

— Tuvu. Eju... Skrienu!

Paldies dievam, viņa dzīvo pirmajā stāvā. Zvanīt nav vajadzības — durvis tikai pievērtas. Ieslīdējis iekšā, redzu melnmatainu dāmu ar maiguma un kaisles izteiksmi acīs. Par viņas vecumu nav nekādu šaubu. Tālāk par slieksni nelaiž.

— O-o!... Tie noteikti jāvelk nost.

Viņas balss, kas sākumā ir zema, frāzes beigās skan diskantā. Es nepagūstu ne atjēgties, kad viņa jau ir notupusies pie manām kājām un rauj man nost apavus. Nezin no kurienes bija uzradušās ari čības. Kustinu tajās pirkstuš nespiež. Kam šīs čības pieder? Ak kungs! Kāda tam nozīme...

Kad biju noģērbies, viņas pirmie vārdi bija:

— Man jūs jābrīdina, ka man nemaz nav humora izjūtas.

Lielais paldies! Šīs pašas jaukās izjūtas dēļ es bieži iekuļos ķezā. Ir cilvēki, kam attīstīta humora izjūta, ar viņiem ir viegli; citiem tā tikai pa pusei attīstīta, un ar viņiem ir jau grūtāk; bet dažiem tās nav nemaz, un ar tādiem ir pavisam grūti, jo man ir muļķīgs paradums, no kura nekādi netieku vaļā, — par visnopietnākajām lietām runāt nenopietni, tas ir, puspajokam. Tas man ir iedzimts, mantojums no vectēva, par kuru nekad neviens nevarēja tikt skaidrībā, vai viņš runā nopietni vai joko. Bet kāda gan daļa gar manu vectēvu tiem, kam nav humora izjūtas?

Dzīvoklī trīs lielas istabas un virtuve. Visās malās neskaitāmi bronzas un ģipša dievi un dievietes, par kuriem man diemžēl bija pavisam maza sajēga; te bija arī velni ar garām astēm un eņģelīši. Arī milzīgais melnkoka rakstāmgalds vienā no istabām nokrauts ar dieviem un dieviņiem. Dievu daudz — vai tā būtu kolekcija? Iespējams. Tie ir skaisti, bet arī velni izskatās tīri pievilcīgi. Es kā sajēgu zaudējis staigāju starp tiem, netikdams skaidrībā, kuri man tīkamāki.

No uzaicinājuma doties uz virtuvi un kaut ko iebaudīt es, protams, neatteicos un ērti apsēdos uz jauka krēsliņa starp ledusskapi un galdu. Tādā veidā pamanīju ledusskapī, kad saimniece no turienes ņēma ārā sviestu, pudelītes ar caurspīdīgu šķidrumu, kas, kā vēlāk izrādījās, bija tīrs medicīniskais spirts. Par to nebija ko brīnīties: Angelina bija farmaceite un šo šķidrumu droši vien nelielās devās lietoja arī pati. Tā nereti dara vientuļi cilvēki: iedzer «zāles», un atdzīvojas velni un dievi... Bet vispirms man lika mazgāt ķepas.

Pēc tam tika apspriests lietišķs jautājums: vai es drīkstēšu strādāt pie šī lieliskā melnkoka rakstāmgalda, dzīvodams viņas telpās klusi kā pelīte. Izrādījās, ka Angelinai tas sagādās ārkārtīgu prieku: viņa par to visu mūžu sapņojusi... Ak, cik viegli un vienkārši dažreiz piepildās sapņi! (Ar cita cilvēka galvas un tukšas vīna pudeles palīdzību.) Vēl man vajadzēja uzzināt, kur es gulēšu. Tā bija ārkārtīgi plata gulta ar veselu spilvenu kalnu vienā no istabām, kurā, paldies dievam, pārsvarā bija nevis sātani, bet porcelānā nimfas. Skaisti! Cik krasa apstākļu maiņa! Nav vairs ar žurkām jākaro.

Nē, protams, no varones te nebija ne miņas — varoni vēl vajadzēja meklēt. Bet es nodomāju — ja savu Neatrasto ieraudzīšu trūcīgākās telpās, tad šīs, kurās atrodos ar Harlija gādību, vajadzības gadījumā varu izmantot kā Neatrastās pūru.

Tiesa, arī no Angelinas varbūt iznāktu varone, ja kaut cik samazinātu viņas augumu, atjaunotu sejas ādu un šur tur iztaisnotu figūru, taču viņai trūkst manai sirdij tik dārgās humora izjūtas, kā viņa pati izteicās ...

Spirta viņai nebija žēl, arī pati labprāt iedzēra, un viņas jau tāpat sārtie vaigi kļuva pavisam sarkani. Uzkoda gan varēja būt labāka — cīsiņi, ceptas olas...

Pēc trešās glāzītes viņa sāka man kratīt sirdi. Sāka gausties par savu vientuļo bezprieka dzīvi, un, jo vairāk dzēra, jo skumjāk skanēja viņas bēdīgā paššaustī-šana.

— Esmu paškritiska — uzskatu sevi par neglītu, — viņa sacīja, un es biju ar viņu pilnīgi vienisprātis, taču skaļi to nepateicu. — Man slikta figūra, — viņa sacīja nopūzdamās. — Cik grūti būt neglītai! Sāpīgi būt nevienam nevajadzīgai... Skaistums vienmēr augstu vērtēts, to aprakstījuši visi klasiķi. Kad esmu salasījusies viņu darbus, kur viņi sajūsmīgi attēlo skropstu bārkstis un blāvo ādas bālumu, man grūti pieiet pie spoguļa... Visi pieraduši uzskatīt sieviešu dzimumu par maiguma un graciozitātes iemiesojumu. Ne velti sievietes sauc par skaistā dzimuma pārstāvēm. Cik žēl, ka es apkaunoju šo vārdu...

Ak dievsl Tas taču ir dvēseles kliedziens... Mēģinu viņu mierināt un klāstu, ka man nav standarta pieejas skaistuma izpratnei. Kā iekvēlojās acis šajā lielajā, patiešām neglītajā sejā! Saku, ka pasaulē daudz skaistu, tukšu sieviešu, kas spējīgas uz nelietību, nodevību, ne-104 uzticību; bet uzticīga sirds — vai tad tā nav galvenā sievietes — drauga vērtība?

— Mīlēt sievieti tikai viņas skaistā ārējā izskata dēļ, — es klāstu sen novazātu domu, — ir tas pats, kas vērtēt skaistu kausu un nevis kausa saturu...

— Man tas jau ir sacīts, — Angelina drūmi nopūšas. — Bet ir tik baismi vienmēr tikai strādāt un sēdēt mājās, visu laiku lasīt, būt vienai, raudāt un izlikties, ka man nekas cits nav vajadzīgs. Darbā mani ciena, apsveic svētkos, dāvina puķes. Bet pēc tam es atgriežos tukšā dzīvoklī — un neviens mani nesagaida, nepalīdz novilkt mēteli, nepriecājas kopā ar mani, neuztraucas par mani... Ak, es nesūdzos. Tas jau gadiem sāp...

Es jutu līdzi viņas vientulībai. To es pats biju līdz mielēm izbaudījis.

No rīta pamodos ar kaut kādu dīvainu sajūtu, kurai uzreiz nemaz nevarēju rast izskaidrojumu. Droši vien iemests bija skaņas... Es dzirdēju soļu dipoņu. Izklausījās tā, it kā pa dzīvokli kāds skraidītu: tip-tip-tip uz vienu pusi, ārdurvju virzienā, tad noklaudz durvis un no tālienes atplūst skaņa, kas rodas, drēbes purinot; pēc tam atkal durvju klaudzoņa un tip-tip-tip pretējā virzienā. Ko tas varētu nozīmēt?

Pēkšņi atvērās manas istabas durvis. Ienāca Angelina, un es paguvu izlikties aizmidzis. Viņa piegāja pie antīka krēsla ar augstu atzveltni, uz kuras karājās mans uzvalks, un sāka kraut ārā visu, kas bija kabatās. Visus izņemtos priekšmetus viņa tūdaļ apslaucīja ar mitru marles gabalu, istabā sāka ost pēc hlora. Pabeigusi šo procedūru, paņēma uzvalku un devās uz durvīm, paķērusi līdzi arī manas apakšbikses. Nu nē, piedodiet, visam ir sava robeža!...

— Angelina! Kur jūs nesat manas mantas?

— Izpurināt. Laukā izvēdināt.

Un... tip-tip-tip — prom bija. Varēja dzirdēt, ar kādu niknumu viņa pagalmā no mana nelaimīgā uzvalka dzina ārā ļaunos garus vai mikrobus. Es nodomāju: interesanti, vai tā būs katru ritu?

Drīz vien viņa atgriezās, bet... bez manām drēbēm.

*— Celieties augšā, mīļais. Tūlīt iesim vannā, es jūs nomazgāšu, bet pēc tam ēdīsim.

Nu, tas jau nu ir par daudz!

— Angelina! Apžēliņ, ko tad lai es velku mugurā? Es taču esmu pavisam pliks!,,. Bez tam — es vienmēr pats mazgājos.

— Nekas, nekas, — viņa sacīja rāmā, mierīgā balsī. — Jūs pats tik labi nenomazgāsieties. Celieties, celieties, mīļais... Kas tad tur ko kaunēties. Neesat taču nekāds bērns...

Viņa runāja tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus, mierīgi, bet valdonīgi. Tā māsiņa pārliecina slimnieku, ka viņam jātaisa klizma. Lai kā es protestēju, lai kā turējos pretī, bija vien jākāpj ārā no gultas, aizsedzoties ar plaukstām. Čības pašas uzāvās kājās, priekštelpā uz maniem pleciem tika uzmests kaut kāds vecs putekļ-mētelis.

— Tas ir tīrs un sterils, varat neuztraukties, — Angelina saka.

Es vairs ne par ko neuztraucos, bet... kāpēc vannā vajadzīgs putekļmētelis? Viņa atver durvis, un mēs ejam pa gaiteni. Tas tik būs numurs, ja kādu satiksim! Izejam pagalmā. Laiks taču auksts! Es pats labprāt uz sevi paskatītos caur vienu no neskaitāmajiem logiem visapkārt!.,. Šķērsojam visu plašo pagalmu, pēc tam ienirstam kaut kādās melnās durvīs un kāpjam pa cementa pakāpieniem pagrabā. Redzu malku... Cirvis!... Galā? Nē, vēl ne. Vēl vienas zemas durvis. Man tagad viss ir vienaldzīgs.

Beidzot, lūk, kur ir vanna! Telpā ar klona grīdu tikai vanna un tai blakus... celms. Uz celma ziepes un birstīte. Tātad tomēr uz mazgāšanu esmu atvests? No loga pūš.

— Velciet nu nost mēteli un kāpiet vanniņā, ūdens silts, — Angelina maigi saka.

Padodos. Viņa mani pietur, lai es nepaslīdētu. Odens patiesi ir gandrīz vai silts. Neko darīt — sāku mazgāties. Bet viņas draudi mani mazgāt nav bijuši tukši vārdi: viņa ņem birsti un berž mani. Palīdzu, kā nu varēdams. Paldies dievam, beidzot esmu nomazgāts. Ķeru dvieli — viņa nedod. Pati mani slauka. Varbūt man tikai divi gadiņi?

Lādu Harliju un domās redzu guļamvietu kupeju vagonā jebkurā tālsatiksmes ātrvilcienā. Atpakaļceļš no vannas man tagad zināms. Tā noskrēju visu distanci, ka kājas pie zemes neskārās. Čības pazaudēju — lai velns viņas parauj!

Brokastīs... mannā putra!

— Ak dievs! Angeliniņ, kaut mazliet spirta! Lūdzu, lūdzu!

Pēc sarežģītiem taktiskiem gājieniem man izdodas dabūt atpakaļ savu personīgo īpašumu. Ģērbjos, ņemu portfeli. Uz kurieni? Steidzos uz Harlija lekciju. Vai man nevajadzētu paņemt atslēgu? Nē, nav vērts — atgriezīšos vēlu, kad viņa jau būs mājās.

Beidzot izdodas tikt ārā no mājas. Un,,,

Ardievu, melnkoka rakstāmgalds!

Ardievu, dievi un velni!

16. nodaļa

... Kents aizbrauca līdz Tiraspolei, kur cerēja sastapt vecus draugus. Te, pilsētas autobusā, viņam gadījāŠ nelaime. Autobuss bija stāvgrūdām pilns, katrā pieturā

tas tika ieņemts triecienā, |audis pūta un stenēja sa« spiestlbā. Kents, stāvēdams pie priekšējām durvīm, pie savām kājām izdzirda bērna raudas un ieraudzīja pie kases piespiestu divus trīs gadus vecu mazuli. Neviens nepievērsa uzmanību bērna raudāšanai, tad viņš sāka izmisīgi brēkt.

— Kam pazudis bērns? — Kents kliedza, lai viņa balsi varētu sadzirdēt.

Neviens neatsaucās. Bļaustīga sieva lamājās ar kādu, ] kas viņai nebija piedāvājis vietu; no viņas lamām ska- 1 nēja viss autobuss. Bērns pakrita, un Kents viņu \ pacēla.

— Kam pazudis bērns?! — viņš kliedza, bet neviens neatsaucās: acīmredzot autobusā bērna vecāku nebija. 1

— Paņemiet viņu, — Kents sniedza bērnu blakusstā-vošiem pasažieriem, — man jākāpj ārā!

Bet tie kratījās va|ā: ja jau viņam jāizkāp], lai tad arī nodod bērnu milicim.

— Es nevaru! — Kents pārskaities kliedza, bērns viņu atbalstīja ar savu kliegšanu. Autobuss apstājās. Un tie, kam Kents bija paziņojis, ka viņam jāizkāpj, palīdzēja viņam tikt ārā — izgrūda no autobusa kopā ar viņa brēcošo atradumu.

Autobuss aizbrauca tālāk. Kents stāvēja apmulsis, nezinādams, ko iesākt ar bērnu, kurš jau bija nomierinājies un droši aplicis roķeles viņam ap kaklu. «Tīšām atstāts, vai?» viņam iešāvās prātā. Kents apsēdās uz sola pieturā, kur jau atkal bija sapulcējušies ļaudis, un domāja: «Varbūt kaut kur klusām atstāt bērneli un pašam dot kājām ziņu?» Tad viņš ieraudzīja vīrieti, kas, mazliet grīļodamies, skrēja uz pieturu.

— Kāpēc tu paņēmi manu bērnu? Kāpēc tu ņēmi manu Vasjku? Miliciju!

Viņš bija piedzēries. Murmināja, ka, izkāpis no autobusa, ieraudzījis, ka bērna nav, un meties pakaļ auto-108

busam, ko panākt nebija nemaz tik grūti, jo pieturas atradās netālu cita no citas.

Pieturā sanākušie |audis sastājās cieša lokā ap viņiem. Kents iegrūda elsojošajam papucim viņa bērnu un grasījās iet projām, bet tas nejāva.

— Vediet viņu uz miliciju! Viņš zog bērnus!

Nabaga Kents.

Ieradās milicis. Kentu kopa ar piedzērušos vīrieti un bērnu aizveda uz nodaļu. Šoreiz viņa viltotajai izziņai nenoticēja...

Liktenīga neveiksme!

Kamerā viņš piegāja pie loga. Pagalmā spīdēja saule, staigāja sievietes vieglos putekļmēteļos. Uz milicijas garāžas jumta strādāja jumiķis. Viņš sita un klaudzināja ar āmuru un priecājās par sauli, bet putniņi papelē ar savām dziesmām kavēja viņam laiku. Jumiķis sita ar āmuru, atvilka elpu, kūpināja pīpi un raudzījās uz dzīvi no augšas. Kentā pamodās smeldzīga skaudība: «Ek, cik labi būt jumiķim!»

...Ar Kentu tas viss atgadījās tad, kad Autors atradās ceļā no Rigas uz Kišiņevu. Tātad Kentarn atkal nepaveicās. Nepaveicās arī Autoram. Mēs abi vairs ne-satilpām romāna lappusēs. Tās personas, ar kurām es viņu biju savedis kopā vai grasījos to darīt turpmāk, kļuva nepieciešamas man pašam, un pirmām kārtām tā bija Karaliene Margo, pie kuras es cerēju atrast sava vēstījuma pazudušo pavedienu un, ja tas nebūs pārāk neērti, tad arī mazliet atvilkt elpu bez žurkām, velniem, dieviem un melnkoka rakstāmgalda, apmierinoties ar ledusskapi «Rozenlev» un tās sievietes sabiedrību, kurā es savā laikā biju pat iemīlējies.

Re, ko nozīmē nepareizi iesākts un līdz galam neizdomāts sižets, turklāt uzrakstīts bez pietiekama fakto-grāfiska materiāla, •— strupceļš neizbēgams. Es

nevarēju turpināt iecerēto romānu — bija jāsāk viss no sākuma. Bet kā?

Lai nu Kents neņem ļaunā. Galu galā kas tad ir svarīgāks — Autors vai viņa fantāzijas radītais tēls? Man bija nepieciešams vispirms aizmirst visu, kas man laupīja sirdsmieru, norobežoties no satraucošās īstenības, no domām par Kelleru, par nāvi, par Zaķa pārdzīvojumiem. Nekā nav bijis — ne pudeles, ne Kellera, ne izmeklētāja. Autorā kūsā spēks un enerģija. Viņam tikai vajag pakustināt smadzenes, pārdomāt romāna koncepciju, atrast pareizu pavērsienu un... uz priekšu! Jāiemācās dzīvot...

Pagājuši kādi pieci gadi kopš tā laika, kad pēdējo reizi tikos ar Karalieni. Kaut arī mēs bijām šķīrušies kā draugi, es satrauktu sirdi tuvojos viņas durvīm. Viss pieder pagātnei — gan mūsu attiecības, gan šķiršanās iemesli — viss. Tomēr saskare ar pagātni, kaut arī īslaicīga, nav iedomājama bez satraukuma.

Šurp braucot, es nopirku pudeli Kubas ruma un nelielu puķu pušķīti. Piezvanīju. Durvis atvērās spēji, kā sprāgtin atsprāga vaļā. Manā priekšā stāvēja saniknota būtne, zibsnīdama naidīgas acis. Ar savām varenajām krūtīm atgrūdusi mani no durvīm, viņa uzbļāva:

— Kas vajadzīgs?! — Jautājums bija pilnīgi vietā, taču to pateikt varēja arī mierīgākā tonī.

Es sāku murmināt atvainošanās vārdus, sacīju, ka man vajadzīga Margarita.

— Nāciet iekšāl — norūca nešpetnā būtne un pakāpās atpakaļ, lai es varētu tikt garām, ko arī izdarīju, cik vien uzmanīgi varēdams. — Lūk, tur tās durvis!

Durvis varēju atrast arī bez viņas palīdzības. Bet arī Karalienes istabā bija dzirdama histēriska kliegšana. Pieklauvējis bikli iegāju iekšā un ieraudzīju Karalieni ar vaļējiem matiem gluži kā saniknotu panteru skrai-

UO

dāin pa istabu. Viņa apstājās manā priekšā, un vienu brīdi man likās, ka viņa tūdaļ iecirtīs manī savus koš-sarkanos nagus. Pēc tam aizgriezusies iekliedzās:

— Idiots! Kā tu varēji šurp uzaicināt tādu izdzimteni?!

Tikai tagad es pamanīju jaunu vīrieti, kas sēdēja gultā un ar visiem spēkiem pūlējās uzraut mugurā neilona kreklu. Istabā iedrāzās būtne, kas bija mani ielaidusi iekšā, un, iespriedusi rokas sānos, nostājās pie durvīm gluži kā sargkareivis. Jāatzīst, tādu uzņemšanu nebiju gaidījis.

— Kā tu varēji, stulbais idiot, uzaicināt tādu nelieti manā mājā?! — Karaliene šņāca uz jauno vīrieti, kurš man likās tāds kā pazīstams, kaut gan es nevarēju atcerēties, kur biju viņu redzējis.

Es jutos velnišķīgi neērti, nezināju, ko sacīt, kā izturēties, grozīju rokās nelaimīgo ruma pudeli, nesaprazdams, kur to nobāzt: kabatā tā negāja iekšā. Nolicis zemē čemodānu, es stāvēju, nespēdams neko jēdzīgu izdomāt.

— Bet es taču tev teicu, ka biju pilnā... — murmulēja jaunais vīrietis ar ūsu pleksnīti zem jocīgā deguna.

— Bez kavēšanās samaksāsi trīssimt rubļu! — Margo kliedza. — Nekrietnais liekēdi! Lai tavas smakas te vairs nebūtu!

Pēdējos vārdus tas noklausījās, jau uzrāvis bikses kājās un uzvilcis žaketi, ar ceturto ātrumu siedams zābaku šņores.

— Soņa, palaid viņu garām! — Margo uzsauca būtnei, kas stāvēja durvīs, un jaunais cilvēks izlidoja no istabas, steigā bāzdams zeķes vienā kabatā un cigarešu paciņu otrā, — es tik tikko paguvu paiet malā.

Sājā brīdī es attapu, ka tas ir Valentīns, šoferis, kurš kursē pa Odesas šoseju un kuru es pats savā laikā biju

m

iepazīstinājis ar Karalieni. Tas nu gan man bija pārsteigums, ka viņiem bijis romāns! Interesanti būtu uzzināt, kāds iemesls tik skaļām un dramatiskām beigām... Bet Soņa!... Kas viņu vairs var pazīt? Kļuvusi resna un nezin kāpēc nokrāsojusi matus melnā krāsā. Un Margarita... Arī viņu laiks nav saudzējis. Pagājušie pieci gadi atstājuši savas pēdas, manam Kentam bija taisnība — es patiešām biju viņam iesmērējis pavītušu dāmu... Piedod man, Kent, es to nezināju...

Beidzot mani pazina. Saspringtību Margo sejas izteiksmē nomainīja izbrīns, un — ak, ak! — kur tas laiks, kopš neesam tikušies!... Soņa, paskaties, kas pie mums atnācis!... Bet Soņa jau tāpat nenovērsa acu no manis, un vēl kāds mani uzmanīja — tā bija Izabella. Atradusies tomēr, maita tāda. Grūtniece lepni atdusējās uz dūnu spilvena.

Pēc tam arī es uzzināju, ka esmu krietni izmainījies. Izskatos solīdi, bet...

—- Kļuvis brangāks, — Margo atzina.

*— Nokrities svarā, — iebilda Soņa.

Tad tika sarīkota tradicionālā kafijas dzeršana ar Kubas rumu un konjaku un es uzzināju bezgaldaudz svarīgu jaunumu. Izrādās, ka Soņai mājās ir īsta žņaudzējčūska, karaliskais pitons, un to sauc par fon Heidrihu. Pitons pārtiek no baltajām pelēm, bet neatsakās arī no kotletēm, pavisam pieticīgs, mīļš rāpulis. (Vispār gan Soņa bija domājusi turēt dogu, bet... tas taču banāli — dogi tagad saviesušies lielā skaitā!) Cik tas bijis satriecoši, kad Karaliene, vēl nezinādama par Soņas jauno iemītnieku, bija uzdūrusies tam vannas istabā un, izdrāzusies no Soņas dzīvokļa, kā plēsta noskrējusi trīs kvartālus! Vēl viņas ar Soņu bijušas Maskavā skatīties Tutanhamonu un no iespaidiem vai prātu zaudējušas,,.

112

— Vai jūs bijāt uz Tutanhamonu? — Soņa steidzās noskaidrot, lai nebūtu nekādu šaubu, ka viņa sarunājas ar savu aprindu cilvēku. Cik liela bija viņas vilšanās, kad es biju spiests atzīties, ka neesmu izrādījis nekādu interesi par zelta tērpu, kuru valkājis jaunais ēģiptiešu faraons, kas dzīvojis — vai jūs to varat iedomāties! — tikai pirms trīs tūkstošiem gadu... Un, par laimi, prātā tādēļ neesmu sajucis, tāpat kā neesmu sajucis prātā tādēļ, ka neesmu bijis Parīzē...

Jā, es arī uzzināju nupat redzētās scēnas cēloni. Valentīns... Būtībā nekas nopietns starp viņiem nav bijis un nevarēja būt — pārāk liela gadu starpība, nemaz nerunājot par intelektuālo attīstību... Protams, puisis jauns un lādzīgs, bet pēdējā laikā sācis dzert. Dažreiz tā piedzēries, ka bijis neērti kaimiņu priekšā un nācies atņemt viņam atslēgas — citādi rīkoties viņa gluži vienkārši nevarējusi — žēl pazudušā kažoka, lai gan diezin kāds jau nebija, bet ej nu sazini, kas vap notikt rīt. Nē, tas nu ir par daudz! Pietempties un viņas prombūtnē atvest šurp kaut kādu Mandarīnu vai Citronu, kaut gan skaidrāks par skaidru, ka tāds tips jātur pa gabalu no viņas buduāra, no kura tad arī pazuda šis kažoks, tāpat kā pazuda pats Citrons pa to laiku, kamēr «šis te žūpa» izgulēja dzērumu viņas gultā...

Tātad, es nodomāju, Citrons savus piecpadsmit rubļus, ko bija samaksājis Valentīnam uz Odesas ceļa, dabūja atpakaļ ar uzviju!

Bet Valentīns... No kā viņš pārtiek? Kur dzīvo?

— Dažreiz dzīvoja pie manis, bet kur vēl... tas man nav zināms. — Karaliene paraustīja plecus.

Pēdējo divu vai triju gadu laikā — viņa precīzi neatceras — Valentīnam radušās lielas domstarpības ar autoinspekciju. Spriežot pēc visa, gluži bez darba viņš nebija, taču laiku pa laikam viņam nācās Izabellu pavadīt uz pagalmu...

— Nu, manā apgādībā dzīvot nav nemaz tik vien-kārsi, — Margo skaidroja it kā taisnodamās. — Viņš arī pats var gādāt par sevi...

Biju pamatīgi piekusis tajā dienā: no braukšanas, no sarunām, no visa, kas tika izdzerts. Mani nogurdināja pat kafija, kurai vajadzēja uzmundrināt. Kad cēlos no krēsla, lai izvairītos no sastapšanās ar Izabellu, kura grasījās paberzēties gar manām biksēm, sajutu asas sāpes krustos un atcerējos, ka šīs sāpes pēdējā laikā sākušas mani vajāt periodiski. Es zināju, ka tās nav ne saaukstēšanās, pat ne radikulīta sekas: manas nieres sauc pēc palīdzības — tās pagurušas pārsūknēt šņabi. Sarunām gals nebija paredzams. Abas dāmas mani apbēra ar jautājumiem par manu ģimenes dzīvi un radošo darbu.

Manā ģimenes dzīvē, paldies dievam, viss ir daudzmaz kārtībā, bet kaut ko detalizētāk viņām nemaz nav nepieciešams zināt. Patiesību sakot, par kādām gan detaļām te varētu būt runa?! Es esmu labs vīrs, tā vismaz man bieži ir licies... Turklāt tāds dzīvesbiedrs kā es patiešām ir retums, ja ņem vērā to, ka mana sieva jau sen aizmirsusi, ko nozīmē dzīvokļa uzkopšana un produktu iegāde. Es pats gatavoju ēdienu un mazgāju veļu... Tieši tā — mazgāju veļu, bet uz to ne jau katrs vīrs ir spējīgs — to jums visi apliecinās.

Taču to darīt zināmu savām dāmām es neuzskatu par iespējamu — es labi zinu, ka viņas pat gatavot ēdienu, kā nākas, neprot. Turklāt vīrietim neklājas lielīties ar to, ko viņš uzskata par parastu lietu: viņa taču ir maza, vāja būtne, cauru dienu pavada darbā, bet man fiziskais darbs kaulus nelauž...

Nu, protams, dažreiz arī no manis nav nekāda lielā prieka... Dažreiz viņai rūpju un raižu atliku likām: vai nu pie manis sanāk vīru kompānija, vai arī es aizeju uz stundiņu pie drauga un atgriežos... pēc pāris nedējām. Vai atkal nokaujos ar Kentiem, kuri man ne uz

brītiņu nejauj palikt vienatnē ar sevi, un tad nevienu cilvēku negribas ne redzēt, ne dzirdēt...

Bet arī tas taču nav nevienam stāstāms. Varu pastāstīt tikai to, ka nekādi neizdodas sameklēt Neatrasto galveno varoni...

Runājot par šīm savām grūtībām, es pēkšņi aptvēru, ka man nav ne tikai varones, bet tagad nav arī galvenā varoņa: es taču viņu aiztriecu atpakaļ uz turieni, uz kurieni no brīva prāta neviens neiet. Man bija padomā atsvaidzināt savu atmiņu — precizēt Margo attiecības ar Floksi un Fēliksu, bet, patiesību sakot, kāda gan tam visam nozīme? Kamēr es gremdējos pārdomās, viņas ņēmās stāstīt par kaut kādu savu Maskavas draudzeni, kas tieši tobrīd viesojās Kišiņevā, un ieteica izmēģināt viņu manas Neatrastās lomai.

— Viņas vārds ir Zanna, — Soņa paskaidroja, — naudīgs sievišķis. Jauna, skaista, strādā ienesīgā vietā...

Soņa aprāvās, it kā būtu atklājusi svešu noslēpumu. Ma»*go nožāvājās — tā vien šķita, ka viņa ir nogurusi pa visu šo dienu, taču arī viņa iesaistījās savas kandidatūras labo īpašību uzskaitīšanā.

— Šī meitene šo to pieredzējusi savā mūžā, — viņa sacīja, — tēva viņai nav, bet māte viņu lutināja kopš bērnības. Kad Žannai palika astoņpadsmit gadu, viņai tika uzdāvināts kooperatīvais dzīvoklis. Uz mācībām Zannai prāts nenesās, apprecējās ar mīlamu cilvēku. Pēc gada no mīlestības vairs nebija ne miņas, laulība tika šķirta, bet manta palika.

Tālāk viņas stāstīja, ka šī «manta» vilinājusi impozantus, jaunus vīriešus, — sākusies «augstāko aprindu» dzīve. Jaunie vīrieši gandrīz nemaz neatšķīrušies cits no cita. Viņi dzēruši šņabi, pūlējušies asprātībā pārspēt cits citu, dancojuši, meklējuši mīlestībai jaunas tendences...

— Bet kur viņa ņem naudu?

— Viņai ir bizness, — paskaidroja Soņa, redzēdama, ka Karaliene man uzticas, turklāt man taču jāzina viss — jo kā gan citādi es lai «izmēģinu» viņu Žannu Neatrastās varones lomai? — Viņa, redz, strādā kapsētā... Par sargu. Viņa tur tirgojas ar vecām kapuvietām, un tās maksā krietnu naudu — turpat vai divus tūkstošus. Vai tu to vari iedomāties?

Es iedomājos... Velns parāvis! Man nu bija reāla iespēja guldīt savas iznīcīgās miesas bedrē, kas maksā divus tūkstošus, kuru man trūka, lai varētu dzīvot!...

— Katrā ziņā, — Soņa papildināja, — viņa ir interesanta no visiem viedokļiem. Mugurā ūde|ādas kažoks, bet no rokassomiņas, tiklīdz viņa to atver vaļā, naudaszīmju paciņas pašas kāpj ārā...

Tas viss būtu labi, taču šobrīd tas vairāk nepieciešams Valentīnam nekā man. Tāda dāmiņa kā Žanna, protams, manam Kentam būtu pa prātam, bet ir liels jautājums, vai kāds gribēs iespiest romānu ar divām tādām personām galvenajās lomās. Šī skaistule būtībā ir pārēdusies ar dzīves labumiem, kuru katru dienu viņas kapsētas bizness uzsprāgs gaisā, kā uzsprāgst jebkura tāda veida komercija, un tad viņa atradīsies turpat, kur Kents.

Kāda velna pēc man būtu vajadzīga tāda varone?! Vai tad tādas sievietes izdaiļo dzīvi? Un vai tad es neesmu diezgan atklausījies pārmetumus par to, ka rakstu par blēžu tematiku?.,. Tieši tā arī tika pateikts: «blēžu tematika»... Temats patiesi nav nekāds jautrais... Bet vai tad tieši tur nav meklējams saskares punkts, kurā saduras un katrs uz savu pusi aiziet cilvēku labās īpašības un trūkumi? Vai tad šis zudušās dvēseles nav uzskatāmas par brāķi cilvēku dzimumā, un vai tad cilvēkiem nav jācenšas to izskaust? Taču to nevar panākt bez vārdiem, kas rosinātu pārdomas, bet pēc tam veicinātu arī saprātīgu rīcību. Varbūt reiz pienāks laiks, kad tāds temats nebūs nepieciešams. Bet šodien vēl vajag par to runāt un domāt. Tas pilnībā attaisno manu pieķeršanos šai «blēžu» tēmai, taču jāatzīst, ka esmu ari noguris no tās. Noguris no šīs tēmas sarežģītības, neskaidrības, no staigāšanas pa pašu tās smaili, kur pazaudēt līdzsvaru ir tīrais nieks — es taču neesmu virves dejotājs!

Man ienāca prātā doma: kā būtu, ja Kentam atmestu ar roku un sāktu jaunu spēli ar jaunu varoni, piemēram, Valentīnu? Sameklēt viņam piemērotu varoni droši vien būtu daudz vieglāk. Es parādīšu, kā Valentīns no palaidnieka pārvēršas par neveiksminieku Kentu, tas ir, ar Valentīna palīdzību izskaidrošu Kentu... Izveidošu trīsstūri: Zanna — Valentīns — un kaut kāda Gaļina, Maņa vai Taņa — parasta, sirsnīga meitene, kas ienāk Valentīna dzīvē kā tāda vienkārša lauku puķīte tieši tad, kad viņš kopā ar Zannu kaut kur kapsētā kārto savus darījumus... Cīņa, dzīvas, cilvēciskas dvēseles uzvara pār aukstu, aprēķina vadītu skaistumu — un mīlestības romāns rokā.

Autors atguva gara možumu, bet fiziski pagura. Arī Soņa nogura, atvadījās un aizgāja pilnā pārliecībā, ka Autoram Karalienes istabā naktsmājas nodrošinātas. Soņa neaizmirsa viņu uzaicināt ciemos — viņai katrā ziņā gribējās parādīt savu jauko rāpuli fon Heidrihu. Nogurusi bija ari Izabella — tā krāca uz sava spilvena. Ari Karaliene pagura, žāvājās arvien biežāk, un es darīju to pašu. Sāpes krustos bija tik stipras, ka reizēm izlauzās vaidi, neraugoties uz konjaka anestezējošo iespaidu.

Taču Karalienei vēl bija nepieciešams pagausties par personīgo dzīvi — kārtējās nepatikšanas darbā, nebeidzamās neveiksmes, negodīgie vīrieši, dzērājs Valentīns, kašķīgie kaimiņi...

— Reizēm jūtos kā nodzīts zirgs, — viņa drūmi sacīja. — Vai tu redzēji filmu par zirgiem?

— «Nodzītus zirgus nošauj, vai ne?»? Redzēju. Bet kas tevi nodzinis? — es jautāju Margo. — Par ko tu ienīsti kaimiņus?

— Es viņus gluži vienkārši nemīlu, — viņa gurdi nopūtās, — viņi ir muļķi, bāž savu degunu citu darīšanās... Tikai vienu kaimiņieni es apskaužu: viņa ir neglīta, vienmuļi vada savas dienas, neko no dzīves neprasa, nebēdājas, ka viņai nav mīlestības, nekad nav bijis un nebūs, samierinās ar to, kas viņai ir. Labprāt mainītos lomām ar viņu, lai iegūtu viņas sirdsmieru...

Liekas, beidzot esam tiku tikām izrunājušies. Vairs nebija nekā, par ko runāt. Kad bijām nonākuši pie vienprātīga secinājuma, ka mēs esam nodzīti zirgi, es devos meklēt laimi uz viesnīcu «Kišiņeva».

17. nodaļa

«Kišiņevā» sabiju pavisam īsu laiku — vienu nakti. Nākamajā dienā «Mucā» — debešķīgā krodziņā — sastapu Valentīnu, kas te bezrūpīgi uzdzīvoja, it kā pasaulē nemaz nebūtu Karalienes un viss būtu aizmirsts: viņa pati, viņai nozagtais kažoks, viņas kaķene.

Man nebija grūti atrast kopīgu valodu ar viņu, arī Valentīnam nebija grūti atsaukt atmiņā mūsu agrākās tikšanās reizes, es taču tieši ar viņu biju savedis kopā savu Kentu, kad tas no Odesas kūlās uz Kišiņevu. Uzzinājis, ka esmu apmeties viesnīcā, viņš tūdaļ piedāvāja man sava pavarda siltumu, kuru viņš pats, spriežot pēc viņa vārdiem, izmantoja maz, jo uzskatīja par labāku sildīties pie svešiem pavardiem.

Es nokļuvu mājā,_ko_ no visām pusēm apņēma liels dārzs ar ķiršiem, plūmēm, ābelēm, persikiem un citiem dienvidu augļkokiem, kuri, protams, nepiederēja manam viesmīlīgajam draugam. Atskaitot nelielu, trūcīgi mēbelētu istabu, viņam šajā mājā nepiederēja nekas. Droši vien tādēļ viņš arī deva priekšroku svešiem pavardiem.

Un tomēr nē: Valentīnam reizēm šķita, ka viņš ir konkistadors, kas no pagājušajiem romantiskajiem laikiem mantojis prasmi iekarot dāmu sirdis kopā ar viņu mājokļiem. Cietis sakāvi vienā vietā, viņš, daudz nebēdādams, devās uz citu. Atvedis mani uz savu māju, Valentīns paskaidroja, ka atradis skaistuli, kuras sirdi domā iekarot jau šodien pat.

— Veni, vidi, vici, — viņš citēja Cēzaru. — Aizgāja un neatgriezās. Tātad guva uzvaru!...

Bet es izliku uz galda savus papīrus un sāku rakstīt romānu no jauna: ar citu sižetu un citiem varoņiem. Kolonija tur pagaidām nebija paredzama, kaut arī es it priecīgi konstatēju, ka Valentīns viegli var nonākt uz Kenta ceļa, ja es viņu laikus neapstādināšu. Tiesa, reāli to izdarīt pagaidām varēja tikai uz papīra. Turklāt — kā lai viņu apstādina, ja viņš visu laiku ir prom.

Taču viņa prombūtne nav nekāds šķērslis cilvēkam ar iztēli, un tāpēc — pie darbal Un darbs gāja no rokas. Jau bija nākamo varoņu prototipi — nav nekāda nelaime, ka viņi pagaidām nav savākti visi vienkop, ka viņi pagaidām vēl nav man gluži kā uz delnas. Galvenais — man bija Valentīns, un es varēju piešķirt viņam jebkuru ārējo izskatu, jebkuru vecumu, visu, kas noderīgs manai fantāzijai. Es biju ieguvis viņa personā negatīvo varoni ar visām nepieciešamajām īpašībām: viņš ir donžuāns, viņš ir avantūrists, viņš ir jauns, ienīst darbu un grūtības, priekšroku dod vieglām uzvarām. Un viņš ir ideāls partneris apburošajai Zannai; viņi imponē viens otram, saprazdamies jautājumā, ko viņi uzskata par vissvarīgāko: kā iegūt bezrūpīgai uzdzīvei nepieciešamo naudu.

Autoram tikai vajadzēja pasekot, lai Zanna galīgi nesamaitātu šo jauko puisi, tādā gadījumā viņam par savu vienkāršoto pieeju dzīvei nāktos maksāt vēl dārgāku cenu nekā Kentam...

Atceros, kādā sanāksmē, kurā es piedalījos, pazīstams galvaspilsētas žurnālists sūkstījās.

— Var nodomāt, — viņš sacīja, — ka mūsu sabiedrībā notikušas kaut kādas pārmaiņas: visi raksta un runā par likuma pārkāpumiem, it kā pāraudzināšana pie mums būtu kļuvusi par dominējošo problēmul...

Viņš runāja par jaunatnes problēmu, nosaukdams to par mūsu sabiedrības «Aliilleja papēdi». Es nodomāju — vai patiesi jaunatne būtu uzlūkojama par tik vārīgu punktu mūsu dzīvē? Vai mēs to nepataisām par grēkāzi un paši nenostājamies prokurora pozā, kaut gan īstie grēcinieki esam mēs paši?

Klausoties runātājā, es domāju par likumpārkāpējiem Šekspīra, Džeka Londona, Dikensa, Dostojevska un citu klasiķu darbos. Par ko gan viņi rakstītu, ja cilvēka dvēselē nemājotu tādi pretmeti kā žēlsirdība un nežēlība? Tad nebūtu «Hamleta» un «Nozieguma un soda» un vispār nebūtu nekādu problēmu — valdītu viena vienīga svētlaime. Un tā būtu nepatiesība! Literatūras uzdevums — būt ierocim cīņā pret netaisnību un vardarbību. Iznāk tā, it kā literatūra līdz ar to zāģētu zaru, uz kura pati sēž: uzveikusi ļaunumu, tā kļūst par bezproblēmu mākslu un nodarbojas tikai ar apceri.

Ne reizi vien esmu priecājies par avīžu rakstiem un stāstiem, kuros grūti audzināms zēns, no kura visi atteikušies, nonāk prasmīgās rokās un pārvēršas līdz nepazīšanai. Prasmīgas rokas... Kur lai ņem tik daudz prasmīgu roku, lai pietiktu visiem grūti audzināmiem bērniem? Bet, ja visiem vecākiem būtu tādas «prasmīgas rokas».,, droši vien nebūtu runu par «Ahilleja papēdi» ...

Taču tā nav mana romāna tēma, tā mani satrauc tikai kā pilsoni. Tā ir Staņislava tēma, viņš ir lietpratējs šais jautājumos, lai tad arī risina. Un ne tikai Staņislavs — mums šajā nozarē daudz speciālistu, un viņi visi nopietni lauza galvu par «prasmīgo roku» problēmu, attīsta teorijas, dod padomus. Tas gan būtu lieliski, ja viņi arī man ieteiktu, ko iesākt ar Valentīnu.

Varbūt man kā draugam, kā vecākam biedram vajadzēja viņam pavisam vienkārši pateikt: «Valentīn, mīļais draugs, tālāk tā dzīvot nevar, tev nāksies pieredzēt kaut ko tādu, kas tev ne sapņos nav rādījies: tu būsi stiprs un vesels līdz vecumam, bet tiksi uzskatīts par tādu kā vecu grabažu, kuru pat komisijas veikals neņem pretī, — dzīve nestāv uz vietas!»

Viņš katrā ziņā atbildēs, ka jau neskaitāmas reizes dzirdējis tādas runas. Iespējams, ka viņš mani pārāk nesunīs, bet secinājumus diez vai izdarīs!... Jā, teikšu atklāti, Autoram te ir ko padomāt. Es pazīstu savu varoni, viņa pagātni, tagadni, viņa raksturu, iespējamo nākotni, bet jēgas visam tam nekādas — viņš stāv manā priekšā kā tāds stabs! Izrādās, ka vajadzīga pieeja.

Un es viņam arī tuvojos, tā sakot, pa «sētspuses durvīm». Bet vispār es arvien biežāk un biežāk domāju, ka rīkojos pārsteidzīgi, nepaklausīdams draugiem, kuri ieteica («Lūdzu, raksti par to pašu tēmu, ja par citu nevari.») gluži vienkārši aiziet uz tautas tiesu un paklausīties, kā tiek izskatīta kaut kāda lieta, piemēram, aplaupīšanas gadījums, bet pēc tam — taisīt augšā romānu! Un viss ies kā smērēts: aplaupītājs ir, cietējs arī, viņu tēli tepat acu priekšā, plus vēl Autora fantāzija, taisnības uzvara, bet morāles, tikumu, jaunuma elementi, audzināšanas principi, sabiedrības ietekme — tas viss jāpievieno pēc Autora ieskatiem. Jāpaļauj tik vaļa aizraujošam sižetam, var ar vajāšanu, var bez tās, un, laipni lūdzam, — ēd vesels savu maizīti... Bez tam tādu sižetiņu arī kinodarbinieki nelaidīs garām. Un nu Autora vārds jau redzams uz kinoekrāniem, viņa paraksts parādās honorāru sarakstos. Bet kas to deva, nepaklausīju!... Tagad nu jālauza galva par sociālām problēmām, kas ņemtas no dzīves...

Lai nu būtu kā būdams, bet Valentīna dvēselei man bija jātiek klāt. Kad viņš pēc plostošanas pārradās mājās tik noguris, it kā būtu strādājis melnās miesās, un vairākas dienas gulēja kā nosists, lai atgūtu spēkus, es viņu mocīju, rakņādamies viņa dvēselē gluži kā zobārsts zoba caurumā, kad tas urbina vēl nenomērdētus nervus, tā ka manu upuri ik pa brīdim kratīja drebuļi. Man vajadzēja viņu bikstīt un vadīt noteiktā virzienā, lai viņš atbilstoši manai iecerei iederētos manā manuskriptā un lai būtu loģisks motivējums šai pašai vienkāršajai meitenei Gaļinai, Taņai vai Maņai, kas ienāktu viņa dzīvē.

Mana laušanās varoņa dvēselē pa «sētspuses durvīm» rindkopu pēc rindkopas, lappusi pēc lappuses ritēja tīri veiksmīgi, tika ievērota vislielākā piesardzība, lai neizbiedētu upuri. Mēģināšu kaut aptuveni pastāstīt, kā es to lencu.

...Iesāku ar pašu mazumiņu, ar mājieniem.

Vispirms it kā nejauši pievērsu viņa uzmanību pavisam nevainīgam skatam: visapkārt pastaigājas neiedomājami daudz viņa vienaudžu ar bērnu ratiņiem pie rokas (vienlaikus zelēdami cigareti un pasaules literatūru), pilni raižu un atbildības sajūtas par pašu radītās paaudzes nākotni.

Domām par pēcnācējiem vajadzēja kļūt par tādu kā slazdu: man zināmi gadījumi, kad nelabojams dīkdienis izaug pats savās acīs jau no apziņas vien, ka viņam kaut kur — kaut gan viņš pats nemaz nav diezin kāds tēvs! — aug pēcnācējs, kurš — kas to lai zina! — varbūt atvērs durvis uz brīnišķīgo nākotni un paglābs pasauli no tieksmēm, kas var izraisīt vispostošāko karu.

Bet no tamlīdzīgām domām stiepjas pavediens uz būtni, kas var kļūt par šī brīnumbērna māti.

Te tad nu es lieku uz skatuves uznākt šai vienkāršajai, bet uzticamajai Gaļinai, kuru viņš, protams, nemīl (tāpat kā nemīl Zannu) un negrib viņai atvēlēt vietu savā sirdī, negrib un neprot. Viņš grib baudīt dzīvi, saglabājot savu brīvību, bet Gaļina ir tikai viena no daudzām, kuru rīt var nomainīt cita. Viņš, protams, nav nekāds altruists un domā, ka tādi cilvēki kā šī pati Gaļina morālā ziņā nav pārāki par viņu un, ja tie izdara kaut ko labu, tad tikai tādēļ, lai iztaptu savai nožēlojamajai patmīlībai, — viņiem patīk būt labiem. Lai šie cilvēki dara, kas tiem patīk, viņam tie nav bīstami, bet vienam otram vajadzīgi kā ēst. Viņš personīgi jau sen ir nozvērējies neļaut sevi apmuļķot ar visādiem altruistiskiem trikiem.

Bet tas nenozīmē, ka viņš nespētu būt augstsirdīgs, nespētu ziedoties cita labā: viņš draugam, ja tas būs vajadzīgs, atdos pēdējo kreklu. Bet, ja viņam kāds jautās, vai viņš spējīgs uz labiem darbiem, viņš, protams, atbildēs ar pretjautājumu — kam tas vajadzīgs?

Sentimentāli subjekti viņam atgādinātu par vecākiem, kas viņam devuši dzīvību, it kā tā būtu nezin kāda vērtība, kuras dēļ viņam visu mūžu viņu priekšā jāstāv kā zaldātam. Nē, par vecākiem viņš nedomā, tāpēc ka viņa tēvs bija dzērājs, bet māte... agri viņu pameta vienu, lai neteiktu vairāk. Atliek domāt par bērniem — nevar taču darīt labu svešiem cilvēkiem, tad jau var kļūt par altruistu... Bet pie bērniem vispirms ir jā« tiek — un ne jau ar kaut kādas nejaušas dāmas palīdzību. Tādas galvenokārt domā, ko no otra varētu izspiest, nevis otram dot. Un vai viņas vispār grib bērnus? Vai 2anna grib bērnus? Izabella — tā ir cita lieta... Un viņš nonāk pie secinājuma, ka pats liktenis viņam sūtījis šo Gaļinu, kaut arī viņā nav nekā īpaša. Viņš stāv uz lielu pārvērtību sliekšņa. Tikai nekādi nevar saņemties un pārkāpt šim slieksnim pāri. Beidzot — atbilstoši savam dzīvesveidam un raksturam — viņš nospriež, ka nemaz tik daudz nezaudē, ka ne viņš pats,ne viņa ieradumi notā necietīs,jo viņu nenomoka jautājums, vai sievietē galvenā ir dvēsele vai kas cits, atklāti sakot, viņam pēc precēšanās nekas nevar traucēt ārpus mājas saņemt to, kā pietrūks. Ar daudziem viņa draugiem tieši tā arī notiek. Turklāt tas tiek darīts tā, ka ne gailis pakaļ nedzied. Bet, ja jau gailis nedzied, tad nekas neaptumšos tavas sievas laimi. Dzīvo tāpat, kā esi dzīvojis līdz šim, bet, ja gadīsies kāda ķibele, vienmēr būs kur sirdi atveldzēt...

Šādas domas iešaujas prātā, taču nekādu noteiktu veidu negūst, un viņš tās sūta pie velna. Viņam bijis daudz uzvaru, bet nopietnu, dziļu jūtu nav bijis nekad. Tas jau arī nemaz nav iespējams, bieži mainot dzīvesvietas. Reizē ar dzīvesvietu tiek mainītas arī sievietes ..-.

Turklāt, ja viņš paziņos par savu nodomu precēties, tad tas nemaz nenozīmēs, ka viņam padomā konkrēts termiņš, sak, sestdien vai pēc mēneša iesim reģistrēties. Viņš sacīs, ka viņam nepatīk precizitāte, viņam vairāk pa prātam nenoteiktība, tā dod bezgalības, brīvības izjūtu.

Nav izslēgts, ka viņa bildinājums tiks noraidīts... Un tas viņu šokē: kā tad tā! Tas viņam ir nesaprotami, pat aizvainojoši. Taču viņa mierīgi paskatīsies Valentīnam acīs — un šis skatiens liecinās, ka viņa izšķīrusies par kaut ko bīstamu un ir gatava paciest sāpes un traģēdijas. Nē, viņa nenobīsies, cilvēki vienmēr ar mieru riskēt laimes vārdā. Taču viņa saprot, ka labāk nepiespiestas attiecības, kas nāk no brīva prāta, ka labāk būt draudzenei un sievai viņa dvēselē nekā uz kroņa papīra, kurš Valentīnu var no viņas pat atbaidīt.

Te nu viņš beidzot pārkāpj slieksni, jo bērns viņam šķiet principa jautājums (vīrietim netiek parādīta cieņa!), bērns ir nepieciešams. Katram vajadzīgs kāds tuvs cilvēks, kaut kas savs. Nākamsestdien viņi ies uz dzimtsarakstu nodaļu.

Ja Valentīns zinātu, kā mana romāna lappusēs risinās viņa liktenis, viņš droši vien mani nosauktu par jezuītu... Bet viņš taču ne ar ko neriskē. Viņš zina — saistoties ar sievieti, neatkarība tik un tā tiek ierobežota, tāpat kā iegādājoties zelta zivtiņas: tās taču jābaro, tām jāveltī uzmanība...

Pamazām cieņa un žēlums izlauž sev ceļu pat uz viņa ne pārlieku sentimentālo sirdi. Valentīns redz viņas rūpju pilnos, neveiklos pirkstus, kas tīra viņa drēbes, pierod pie šo pirkstu pieskārieniem, kad tie viņu glāsta un par viņu gādā slimības laikā vai vientulības brīžos.

Sākumā Valentīns viņai bezdievīgi melo. Pēc tam pamazām sāk just nepieciešamību sacīt viņai kaut mazumiņu patiesības, bet ar laiku meli sagādā arvien mazāk un mazāk prieka, pēc tam tie pavisam apniks, un viņš nemaz nepamanīs, ka runā vairs tikai tīru patiesību. Kad tevi nekrāpj, kad tev tic un tu pats neesi nelietis, tu vairs nevari melot — redz, kas par stiķi.

Patiesībai piemīt savs saviļņojošs skaistums, kaut ari tas nav tik viegli pamanāms...

Jā, iespējams, ka šīs sievietes izskatā nav nekā īpaša. Iespējams, ka dažam labam viņa liksies pat neglīta — katram cilvēkam ir sava skaistuma izjūta, nekādu vispāratzītu patiesību te nav. Ja paskatās apkārt — cik neparasti liela ir partneru atšķirība laulātajos pāros: vīrs — skaistulis, sieva — neglīta, taču kaut kas viņus saista kopā, viņi ir viens otram uzticīgi, audzina bērnus, dzīvo saticībā. Gadās arī otrādi. Gadās arī tā, ka abi ir skaisti cilvēki, bet no kopdzīves nekas neiznāk. Pasaulē ir tāds skaistums, kas uzplaukst tikai mīļotam cilvēkam, tāpat kā puķīte saulei. Tieši tāds skaistums vairāk par visu vajadzīgs kopdzīvei. Droši vien tāpēc mēdz teikt: «Ne jau tas ir mīļš, kas skaists, bet tas, kas sirdij tuvs.» So skaistumu redzi tikai tu viens, un tas vajadzīgs tikai tev. Tad pienāks tāds brīdis, kad tu sapratīsi, ka tās skumjas, kuras tevi pavadīja it visur, pat skaistuļu sabiedrībā, un kurām tu nevarēji rast izskaidrojumu, bija skumjas pēc viņas ...

Droši vien visi vīrieši sapņo par neparastu sievieti, un dažs tikai pie savas dzīvesbiedres nāves gultas saprot, ka pazaudējis vienīgo un visneparastāko. («Mēs pāši savu laimi nemanījām...»)

Pasarg dievs, ja kāds nejaušā kārtā apšaubīs tavas parastās Gaļinas skaistumu, tam tu ar smīnu atbildēsi: «Ņem manas acis, paskaties uz viņu — un tu redzēsi, cik viņa skaista ...»

Apmēram tā attīstījās mana romāna jaunais sižets, kaut gan, protams, viss nemaz negāja tik gludi. Mans varonis tikai ar grūtībām atdeva savas pozīcijas un centās aizstāvēt savu gaumi. Viņš nesaprata, ka

Autors vairs daudz neuztraucās par viņa iebildumiem. Autors tos gluži vienkārši ignorēja un veidoja viņa likteni pēc saviem ieskatiem.

Es iztēlojos, kā vieglprātīgais skaistulis Valentīns sāks pārveidoties savas meitenes vienkāršās un mērķtiecīgās dabas ietekmē, domās jau redzēju viņu ar bērnu ratiņiem, galarezultātā mans romāns būs izcili tikumisks. Tas nemaz nevar būt citāds, ja tajā uz» plauks visu uzvaroša, pašaizliedzīga mīlestība.

Un nākamā romāna Autors nevarēja vien valdīt prieku...

Protams, nupat pieminētā jaunā sižeta radīšana šeit dota galvenajās līnijās, tā aizņem tikai dažas lappuses, bet manuskriptā tai atvēlētas vairāk nekā trīssimt lappuses, jo manuskriptā notikumi attēloti ar visām nepieciešamajām detaļām. Taču darbs vēl nebija galā, un to, kā notikumi attīstīsies turpmāk, arī pats Autors pagaidām īsti skaidri nezināja, turklāt viņam vajadzēja posties ceļā, lai uzzinātu, kā ievirzīsies viņa paša liktenis ...

Laiks nestāvēja uz vietas. Pagāja vēl pāris mēnešu. Valentīns jau domāja, ka esmu apmeties pie viņa uz visiem laikiem. Manuskripts kļuva arvien biezāks, bet vienlaikus lielāks kļuva arī satraukums, kas man traucēja strādāt, tāpēc dažreiz, meklēdams aizmirstību, kopā ar Valentīnu devos uz «Mucu». Vārdu sakot, kļuva skaidrs: jāatgriežas mājās.

18. nodaļa

Visi uztraukumi galā. Mēs lidojam. Desmit dienas pavadīšu Vacijas Demokrātiskajā Republikā.

Man blakus sēž kalsnējs, inteliģents vācietis. Viņš visu laiku aizņemts ar saviem neskaitāmajiem sainīšiem, kuros atrodas suvenīri piederīgajiem un draugiem. Droši vien atpakaļceļā arī es būšu apkrāvies ar tādiem pašiem sainīšiem.

Esmu jau paguvis iepazīties ar šo vācieti no Gēras — viņš ir tūrists, tāpat kā gandrīz visi pasažieri, atskaitot mūsu delegāciju. Viņa vārds ir Gotfrīds. Uzsākdams sarunu ar viņu, es gribēju pārbaudīt, vai mani iespējams saprast, vai manā atmiņā saglabājies kaut kas no vācu valodas, kuru es biju mācījies bērnībā, dzīvodams Vācijā. Viņš saprata, ka lidoju uz VDR pirmoreiz, ka esmu kopā ar delegāciju, bet, kas tā par delegāciju, — nesaprata. Tas arī man pašam nebija īsti skaidrs. Patiesību sakot, delegācijā biju es un vēl divi cilvēki: žurnālists un rūpniecības pārstāvis, šķiet, no vieglās rūpniecības ministrijas. Būt delegācijas sastāvā — tas ir patīkams un godpilns pienākums.

No Kišiņevas atgriezies Maskavā, es atnācu uz savu dzīvokli vēlā nakts stundā, lai mani neredzētu kaimiņi, sētnieki, lifta apkalpotāja. Tīri vai jāsmejas! Pašam uz savām mājām jāzogas kā zaglim... Protams, man līdzi bija pāris pudeļu, lai atbrīvotos no mokošās trauksmes sajūtas, jo tā vien šķita, ka jau no mana dzīvokļa sienām pretī dveš apslēpti draudi. Dieva vārds, šī sajūta nav no patīkamajām! Es slēpos pats savā dzīvoklī. Mani uztrauca biežie telefona zvani un zvanīšana pie durvīm, bet nepieciešamība ievērot maksimālu klusumu un aptumšot logus — nomāca. Zaķis mani apgādāja ar produktiem, pats es ne reizi neizgāju no dzīvokļa. Viņa arī no pastkastītes izņēma veselu kaudzi aicinājumu ierasties milicijā un vienu — ierasties Vīzu un ārzemnieku reģistrācijas daļā, uz kurieni es arī aizgāju, baidīdamies, ka tik tās nav lamatas. Bet kā gan mans izmeklētājs varētu zināt par vācu izdevniecības ielūgumu un attiecīgu iesniegumu no manas puses Vizu daļail Turklāt Kellers, kaut ari joprojām gulēja slimnīcā, bija dzīvs un es līdz ar to pagaidām skaitījos tikai siks huligāns, kas uzsācis kautiņu sabiedriskā vietā.

Papīri tika noformēti diezgan ātri, jo es gan biju devis parakstu par neizbraukšanu, taču dokumenti man nebija atņemti, līdz ar to man bija iespēja kustēties arī pa mūsu valsti. Nu visi uztraukumi galā. Pavasaris. Mani gaida Berlīne, bet stjuarte piedāvā konjaku pie pusdienām...

Starp citu, viņa paziņoja, ka apakšā — Polijas teritorija Iespējams. Taču es redzu tikai mākoņus. Tie ir lieliski. Es labprāt apmestos nelielā mājiņā uz kāda no šiem mākoņiem starp fantastiskajiem, baltajiem kalniem un pauguriem.

Mani ceļabiedri iegrimuši sarunā. Bet es trenējos vācu valodā ar runātnīgo skolotāju no Gēras. Viņš man parādīja savas sievas un bērnu fotogrāfijas, bet es mēģināju viņam iesmērēt pudeli degvīna. Viņš sāka māt ar rokām un noteica: «Meine Frau...» — ar tādu sejas izteiksmi, ka kļuva pilnīgi skaidrs, kādu reakciju izraisīs šī pudele, ja viņš uzdrīkstēsies to atnest uz mājām.

Sēnefeldes aerodroms. Tas nepārsteidz ar īpašu grandiozitāti, taču nosaukums «skaistais lauks» skan diezgan poētiski, kaut gan lauks tur kā jau lauks, tāds pats kā visos pasaules aerodromos. Ak vai, mūs nesagaida ar orķestri! Dīvaini! Kopā ar citiem pasažieriem dodamies uz zemei pieplakušo lidostas ēku. Ieejam zālē, un es ar nepatiku domāju par gaidāmajām formalitātēm. Taču, par laimi, mums pienāk klāt kaut kādi cilvēki un mūs kā svarīgas personas izved cauri muitai. Nu mēs stāvam pie lidostas, mums piebrauc klāt trīs automobiļi — katram sava mašīna. Mans garastāvoklis pamazām uzlabojas — rodas kaut kas līdzīgs pašcieņai. Katrā mašīnā iesēžas pa vienam tulkam.

Braucam ilgi. Garām slīd zaļas peizāžas. Ar nepacietību gaidu, kad nokļūsim Berlīnē. Kaut arī neskaidri, tomēr atceros Berlīni četrdesmit ceturtajā gadā — visapkārt drupas, gruvešu kaudzes, dūmi un kvēpi...

Esam atbraukuši. Taču... tā nav Berlīne. Mēs esam no tās sešdesmit kilometru attālumā, skaistā vietā, kur garām plūst viena no Sprē upes attekām, mājīgā villā — delegācijas rezidencē. Te katram no mums tika atvēlētas komfortablas telpas ar ledusskapjiem. Taču tajos — tikai limonāde un minerālūdens. Reibinošus dzērienus, ja ir vēlēšanās, var pats ielikt iekšā. Divas stundas paredzētas atpūtai, pēc tam — pusdienas. Sēžam pie milzīga galda. Katram blakus — tulks. Bet apkārt galdam staigā mājzinis — gluži kā angļu romānos. Viņš lej mūsu kausos konjaku... pa pilienam, pa drusciņai — pašā dibenā. Ar labpatiku atceros ledusskapi savos personīgajos apartamentos un ledusskapja saturu, ko es pats papildināju.

Es biju visu iedomājies pavisam citādi: dzīvošu kādā no Berlīnes centra viesnīcām, staigāšu pa ielām, sarunāšos ar vāciešiem, vērošu viņu dzīvi, tāpat kā to dara visi ārzemnieki Maskavā. Bet te — villa, Sprē upe, peldoši gulbji... Protams, skaisti, bet par ko gan lai runā ar gulbjiem?

Nākamajā rītā mūs iepazīstināja ar programmu visām dienām, kuras pavadīsim Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Un man garastāvoklis pavisam sašļuka: kļuva skaidrs, ka viss laiks tā arī paies, sarunājoties ar gulbjiem vai vizinoties ar automobili: «Paskatieties pa labi, paskatieties pa kreisi...»

Delegācija sāka darbu. Mani aizveda uz manu redakciju, kur kāda jauka meitene vispirms izsniedza man tūkstoš mārku, bet pēc tam iepazīstināja ar redakcijas darbiniekiem un manu grāmatu tulkotāju. Tas notika, sēžot pie ērta galdiņa, uz kura atradās pudele konjaka. Iepazīšanās līdz ar to patiešām kļuva sirsnīgāka.

Kolēģi žurnālisti juta līdzi manai gūstniecībai villā ar gulbjiem un izstrādāja plānu, kā mani atbrīvot, — fantastisku manis nolaupīšanas plānu. Man gluži kā Stendāla romānu varonim vajadzēja nolaisties zemē pa virvju kāpnēm, bet aiz vārtiem kastaņu ēnā mani gaidīs pelēks trabants, kas pieder Madlēnas jaunkundzei — skaistulei ar tādām acīm, kuras prasa, lai viņas iemīļotais atrastos vismaz diplomātiskā korpusa dienestā.

Bēgšana tika izkārtota pēc divām dienām (pēc autobrauciena pa maršrutu Berlīne—Brandenburga—Vei-māra—Berlīne) un norisinājās pavisam prozaiski.

Braucienā uz minētajām pilsētām mani nezin kāpēc pavadīja dāma, kas krieviski neprata ne vārda. Viņu varētu nosaukt par simpātisku būtni, ja nebūtu viņas ciešā skatiena, kas mani visu laiku mulsināja.

Brandenburgā es biju ārkārtīgi pārsteigts, kad mūsu mašīna piebrauca pie... milzīga cietuma. «Tas nevar būt!» pazibēja prātā. Sirds nodrebēja. Es biju pilnīgā neizpratnē par visu notiekošo. Noskaidrojās, ka cietumā ir ražošanas iekārta, par kuru interesējās mūsu rūpniecības pārstāvis. Pie viena tika noorganizēta ekskursija, un man bija iespēja atcerēties to īso laikasprīdi — trīs mēnešus —, kad 1947. gadā biju «ciemojies» šeit kā repatriants no Rietumvācijas (vēl būdams pusaudzis). To nu gan nekad nebiju domājis, ka atkal reiz šeit nokļūšu, turklāt kā viesis; cietuma priekšnieks savā kabinetā mūs pacienāja ar tradicionālo tasi kafijas ...

Hitlerieši bija uzcēluši cietumu, kā izrādījās, paši priekš sevis — tagad pamata kontingentu sastāda tieši viņi. Mēs apskatījām visus korpusus, ne tikai ražošanas

telpas vien. Es pat uzmeklēju savu kameru, pat iegāju iekšā un izbaudīju to patīkamo sajūtu, ko sniedz iespēja iziet no kameras. Bez tam es tagad atrados šeit, vienā no pasaules lielākajiem cietumiem, citā kvalitātē, es vairs nebiju arestants. So sajūtu nav iespējams izteikt vārdos!... Šeit sākās mans ceļš uz sociālistisko pasauli, uz to pašu, kura pārvietoto personu nometnēs Rietumos tika apmelota un saukta par «briesmīgo Sibīriju». ]

Un nu pēc trīsdesmit gadiem es pavisam citā kvalitātē esmu šeit, Brandenburgas cietumā, — sveiks un vesels un turklāt kā delegācijas loceklis!...

Veimārā iebraucām vēl gaismā, no viesnīcas mūs aizveda uz restorānu «Zilonis» vakariņās, ko bija sarīkojusi pilsētas valde, apliecinot mums savu draudzību. Atkal runas, atkal tosti, bet man nedod miera tūkstoš mārku, kas atrodas kabatā...

Vēlā vakara stundā devos pastaigā pa tukšajām ielām, aplūkoju skulpturālos veidojumus un bareljefus uz namiem un jumtiem, nožēlodams, ka man blakus nav neviena, kas varētu kaut ko pastāstīt par tiem, paskaidrot. Es nekādi negribēju ticēt tam, ka atkal esmu šeit. Gluži vienkārši nevarēju pierast pie šīs domas. Mani vienmēr bija vilinājuši tāli ceļojumi, kas palīdz ieraudzīt, iepazīt un saprast pasauli.

Nākamajā dienā apmeklējām mājas, kur bija dzīvojuši Sillers un Gēte, bet kultūras emocijām sekoja saskarsme ar barbarismu Būhenvaldes koncentrācijas nometnē. Te apskatījām (sava laika) visjaunāko tehniku cilvēku iznīcināšanai un nolikām vainagu vietā, kur gājis bojā Ernsts Tēlmanis. Pats savām acīm ieraudzījis krāsnis, kurās tika sadedzināti cilvēki, rungas, ar kurām tika piebeigti līdz galam nenosistie, vagonetes, kurās tika vesti līķi; es domāju par to, ka Arizonas indiāņi, kuriem kāškrusts kopš senseniem laikiem ietilpis nacionālajā ornamentā, pamatoti atteikušies no šis zīmes, viņi pat nelieto segas un pledus, kuros ieaustas kāškrusta zīmes.

Attiecībā uz Buhenvaldi cilvēces nostāja ir kategoriska — nepieļaut, lai vēlreiz atkārtotos tas, kas notika i'agātnē. Es personīgi neesmu pārliecināts, ka nezināmā nākotne nevarētu izvērsties vēl briesmīgāka nekā jau pa gājusi pagātne. Daļa zinātnieku lauza galvu par problēmām, kā atvieglot cilvēku dzīvi uz zemes, bet ir arī zinātnieki, kas izgudro tādas lietas, ka tu, cilvēks, ne muti atplest nepagūsi, kad jau būsi pārvērties pīšļos... Bet uz mūsu planētas taču ir mīlestība, uzticība, draudzība, cēlsirdība un citas cilvēciskas vērtības — visas, atskaitot saprātīgu vienotību...

Acīmredzot šīs domas bija izraisījusi Būhenvalde: drūma vieta — drūmas domas.

Tieši pēc šī brauciena tika noorganizēta mana bēgšana no rezidences: es tiku aizvests uz redakciju, no turienes skaistā Madlēna ar savu trabantu mani nogādāja pie Paula, žurnālista. Pie viņa es tad arī paliku. Viņi piezvanīja uz redakciju, un man tika dota atļauja palikt pilsētā līdz pat aizbraukšanas dienai.

Man bija lemts vēlreiz pabūt Būhenvaldē.

Mēs ar Paulu viņa vecpuiša dzīvoklī sarīkojām grandiozu iedzeršanu, kaut gan vārds «sarīkojām» te, liekas, nav īsti vietā, jo šī pasākuma organizētājs biju es: tūkstoš markas, kas bija manā kabatā, joprojām man nedeva miera, turklāt mani bija pamatīgi nogurdinājušas pārdomas par savām un pasaules problēmām, it īpaši pēdējo Būhenvaldes iespaidu ietekmē. Bija vajadzīga izlādēšanās. Un es tajā vakarā kārtīgi «uzlādējos».

Sākumu es atceros, tas ir, atceros, kā mēs ar Paulu runājām par literatūru. Es pamanīju, cik lēnām un ar kādu biklumu Pauls dzēra konjaku: kamēr viņš ar

pūlēm tika galā ar vienu glāzīti, es paguvu iztukšot trīs... vēlāk pat piecas glāzītes. Kas notika pēc tam, es nekādi nevarēju atcerēties. Nezin kāpēc atkal atrados Būhenvaldē. Vēlā nakts stundā es gāju gar drūmajām ēkām, kuru pagrabos bija milzums krāšņu. Spožu liesmu gaismā šeit strādāja puskaili, izģinduši, mokošajā svelmē sakarsuši cilvēki. Tas viss atgādināja elli. Līdz malām piekrautās ķerrās šie cilvēki veda klāt ogles un ar lielām liekšķerēm meta tās krāsnīs. Pēkšņi viņi visi reizē, gluži kā pēc trauksmes signāla, pameta darbu un izskrēja ārā no nometnes. Viņi skrēja, pa ceļam noraudami savas skrandas, uz lielu ezeru ar melnu ūdeni un nira tajā. Es darīju to pašu, ko viņi...

Ūdens bija auksts. Ezers šķita dzijum dziļš. Uz patumšo debesu fona varēja redzēt debesskrāpju siluetus. Visapkārt klusums, tikai dzirdami klusējošo peldētāju saceltie ūdens šļaksti. Pēkšņi augstu debesīs redzu tādu kā stabu, kas strauji gāžas lejā. Nē, tas nav stabs, tas ir milzīgs nezvērs, līdzīgs gigantiskai ķirzakai ar na-gainām ķepām un plēsonīgi atieztu rīkli. Nezvēra acīs deg ārprātīgs niknums. Tas gāžas virsū cilvēkiem, kas ķepurojas melnajā ūdenī, un vilnis, gluži kā cunami, mani izmet krastā. Nezvērs nepielūdzami tuvojas mājām — nu jau tas rij mājas, ielu bruģi, ļaudis trakās bailēs bēg prom. Dzirdamas simttūkstošbalsīgas izmisuma vaimanas. Nezvērs kustas uz priekšu. Tas aprij Veimāru ar tās pilīm un parkiem, rij civilizāciju, cilvēci ...

— Tas viss ir nieki, — dzirdu balsi un redzu sev blakus vīrieti ar papliku galvvirsu, nevīžīgu apģērbu un noplīsušām kurpēm. — Tas ir tikai sapnis. Tā nav īsta elle, tāpat vien... neliels mēģinājums... — viņš saka un skatās manī ar platu smaidu uz lūpām. Dīvaini — viņa balss šķiet ārkārtīgi pazīstama. Nav šaubu, ka esmu to kaut kur dzirdējis...

— Kas tu esi? — es jautāju.

— Kas tad cits — velns es esmu, — viņš atkal smaida. — Tu droši vien biji domājis, ka esmu citāds. Cilvēkiem jau sen zudis patiesais priekšstats par velnu. Kas tur ko runāt — viņiem šī priekšstata nekad nav bijis. Cik daudz nejēdzību par velniem laika gaitā sarakstījuši visādi sacerētāji — taisni nelabi metas! Kaut viens no viņiem saprastu, ka tās ir galīgas muļķības. Mēs pārstāvam senu un daudzpusīgu dzimtu, kas slavena ar patiesu gudrību. Bet mūs vai nu mālē ar ragiem, asti un nagiem, vai rāda kā pļāpīgus idiok )s, vai atkal apveltī ar milzīgu spēku. Visa šī velnoloģfj'a nav ne plika graša vērta. Mēs pirmām kārtām esam parasti darbarūķi. Tāpat kā cilvēku vidū, arī mūsu vidū ir ģēniji, talantīgi velni, taču vairums no mums ir vienkārši izpildītāji, ierindnieki. Un mēs cīnāmies par ideālu elli, par kādu cilvēcei nav ne mazākā priekšstata.

Cilvēki ir ļoti jocīgi radījumi, viņi — jau neskaitāmus gadu tūkstošus no vietas — skandina par aizkapa dzīvi un stāsta visādas blēņas par elli: gan par katliem, gan par pannām, kurās mēs it kā cepinot grēciniekus. Pēc šiem nostāstiem iznāk, ka velni ir tādi kā kurinātāji, bet mūsu labais Sātans — galvenais pavārs. Bet pasaki tu man, nožēlojamais, — kas tad bija kurinātāji šeit, Būhenvaldes nometnē? Kas te pildīja šos pienākumus? Taču ne jau velnil Redzi nul... Bet velns tiek iztēlots kā tāds primitīvs radījums... Goda vārds, dūša apskrienas!...

Jā, starp citu, par dievu... Jau neskaitāmus gadus mēs ar viņa vārdu muļķojam cilvēci. Viņam taču pat prātā neienāk, ka domu par vienu vienīgu dievu cilvēcei esam piespēlējuši mēs. Ar mūsu izgudrotā nereālā ideāla palīdzību mums radās iespēja virzīt cilvēci pa nepareizu, asinīm slacītu attīstības ceļu, kas sagādājis tai daudz moku. Cilvēce aizdrāzās pa šo ceļu pa galvu pa kaklu — ha-ha-ha! — paradīzes virzienā, neapjēgdama — ak, idiotil — ka drāžas pretējā virzienā ,,.

— Patiesību sakot, — viņš pēc tam noteica, — man ir patīkami runāt par mūsu kārtu, kaut arī mēs vēl pilnībā nevaldām pār pasauli cilvēkiem piemītošās muļķības un ietiepības dēļ. Taču art mierīgi dzīvot mēs cilvēcei neļaujam nu jau desmitiem tūkstošu gadu. Man uzticētie pienākumi ir mazi salīdzinājumā ar to, ko dara mani brāļi visā pasaulē. Taču arī bez mums, skrūvītēm, nevar iztikt: apzinīgs velns saprot, ka nevienu pasaules mēroga pasākumu mēs sekmīgi nenovedīsim galā, ja visparastākie velni nerausies vaiga sviedros līdz tam brīdim, kad beidzot pienāks cilvēku līksmās apsēstības svētki uz planētas, kura būs kļuvusi skaista, neprātīga, sirdij mīļa un tveicīga un kurā valdīs Sātans un mēs, viņa bērni!...

Es te pieminēju muļķības, ko cilvēki izdomājuši par elli,.. Nesenā pagātnē bija pat tādi, kuri grēciniekiem ļāva cerēt, ka iespējams izglābties no elles: kad cilvēks nonācis ellē, viņam tikai vajag apzinīgi ciest, atzīties savos grēkos, nožēlot tos — un viņš būs paglābts...

Nekā nebija! No īstas elles, kuru mēs gatavojam cilvēcei, neviens ārā neizkļūs. Ak, ko nu par to! Tieši cilvēka dzīves laikā tiek radīta elle. Tu, nožēlojamais, taču esi jau tikpat kā ellē. Tu esi alkoholiķis, un tev ir tā saucamās radīšanas mokas... Ņem vērā, ka arī tās nāk no mums. Visas mokas nāk nO mums. Cilvēkam dzīve pārvēršas par elli jau tad, kad mēs gluži vienkārši laupām viņam mieru, iedvešot sīkmanīgas šaubas, satraukumu, bailes.

Lai cilvēkam radītu pieklājīgu elli, mūsu rīcībā ir pietiekami daudz atribūtu, tie zināmi katram bērnam, kaut gan pat pieaugušie nesaprot, kā mēs tos liekam

lietā. So atribūtu skaitā ir viss, bez kā cilvēks nevar dzīvot, — maize, tabaka, narkotiskās vielas, dzimumtieksme jeb, kā tagad pasākuši teikt, «sekss» un visrezultatīvākais preparāts — vīns. Tas viss arī sastāda cilvēku ikdienas dzīvi, no kuras viņi meklē glābiņu, jo ar mūsu kārtas visparastāko darbarūķu palīdzību cilvēki sen novesti līdz tādam stāvoklim, ka viņus nomāc jebkura veida dzīves īstenība, — viņi ir tās vergi, mēs viņiem visiem vienlīdz liekam ciest no dzīves īstenības, un šīs ciešanas viņiem nav panesamas.

Viņi acīmredzot domā, ka kari, kurus mēs viņiem šad tad uzsūtām, ir visbriesmīgākais Jaunums, un vienmēr priecājas par miera laiku. Bet būtībā — kas tad ir viņu miera laiks? Mazs atelpas brīdis, kuru mēs izmantojam viņu pilnīgai paverdzināšanai. Kā mēs to panākam? Lūdzu — tas nav nekāds noslēpums, jo cilvēce ir tik nožēlojama, ka tā pat nespēj mums pretoties.

Tātad mēs izmantojam cilvēces vitālās intereses, bez kuru īstenošanos tā ietu bojā, — vispirms darbu un materiālo labklājību. Cilvēcei tas ir tikpat kā gaiss, ko tā elpo. Bet vislielākos panākumus mēs gūstam, ārdot cilvēku izgudrotos līdztiesības principus. Sājā jomā cilvēki ir ārkārtīgi vāji, neiedomājami akli, jūtelīgi, patmīlīgi, mazdūšīgi. Bet velns, kad viņam rokās tādi trumpji, ir stāvokļa noteicējs un var darīt visu, kas viņam labpatīk. Vai tu, nožēlojamais, neesi pamanījis, ka cilvēki kļuvuši nervozi, noguruši, viegli aizkaitināmi, ļauni, neiecietīgi cits pret citu? Saki man — kas viņus tādus padarījis? Cik viņi pašpaļāvīgi savā muļķībā! Cer nodibināt kontaktus ar saprātīgām būtnēm kosmosā! Ila-ha-ha! — Velns smiedamies pat palēcās uz augšu aiz prieka. — Kāpēc viņiem jārneklē saprātīgas būtnes kosmosā, ja viņi nespēj ieraudzīt tās uz Zemes? Vai cilvēki aizkļūs līdz tālām planētām, ja viņi tepat uz Zemes ir tik tāli cits citam?

Mans uzdevums mūsu hierarhijā ir pavisam vienkāršs — gādāt par cilvēku dvēseļu pagrimumu. Es tev atzīšos — ja cilvēkiem nebūtu nupat pieminēto īpašību, ar šo uzdevumu tikt galā nemaz nebūtu tik viegli... Turpretī tagad, ja sāktu atmiņā pārcilāt visu, ko es un mani kolēģi izdarījuši pēdējo simt gadu laikā... Tiesa, es personīgi uzskatu, ka man sen pienākas paaugstinājums dienestā,,.

Mēs cilvēku mierlaika dzīvi padarām nepanesamu, radīdami sadzīvē garlaicības un vienmuļības atmosfēru. Sai ziņā mums par izejas punktu noder tas, kam cilvēku dzīvē ir, kā es jau teicu, vislielākā nozīme, — darbs un viss, kas ar to saistīts. Te katram sīkumam ir milzīgs svars. Lai pārvarētu pat vismazākās pretišķības cilvēku sabiedrībā, cilvēkam jāstrādā vaiga sviedros, kas viņam it kā esot nolikts no dieva, kuru mēs esam izdomājuši viņa vajadzībām. Bet no darba nav Šķirami viņa tikumi un dzīves apstākļi, kas veido viņa būtību. Cilvēks saprot, ka darbs ir viņa glābiņš. Bet, kamēr viņš strādā, mēs viņu visādi apspiežam.

Mēs protam tā izkārtot, ka visas viņa dienas līdzinās cita citai; viņa sievas attieksme pret viņu un viņa attieksme pret sievu — vakar, šodien, rīt — paliek bez izmaiņām, tāpat kā viņa attieksme pret bērniem, pret priekšniecību un otrādi. Viņš izklaidējas un gūst prieku ar vīna palīdzību — vienmēr un visur bez izmaiņām —, līdz iestājas pilnīgs trulums..,

Iečuksti viņam tagad ausī tādu vārdiņu, kas spēj iesēt šaubas, — un viņa miers pagalam, viņš gatavs šķirties no sievas, ienīst bērnus, turēt aizdomās par nekrietnību savu priekšniecību. Bet, ja viņam labpatiks atbrīvoties no mokošās vienmuļības, — lūdzu! Mēs viņam noliksim pa ķērienam skaistu sievu, kas būs vienlaicīgi pirmšķirīga maita. Vai arī viņai — vīru, labu cilvēku, bet dzērāju. Un viss viņu dzīvē lidos tur, kur mēs ari vēlamies, — pie velnal

Bet tas nu prasītu ilgu stāstīšanu... Un kāpēc gan būtu jāstāsta tas, kas tāpat saprotams pat bērnam: cilvēks taču ir alkatīgs un skaudīgs radījums, viņa skaudības pilnās acis un mantrausīgās rokas lielā mērā atvieglo mums darbu. Mēs uz visas planētas esam radījuši tādu atmosfēru: tas, kam nekā nav, cenšas iegūt; tas, kam ir, — iegūt vēl vairāk un neatdot to, kas viņam ir. Te arī meklējams cēlonis visām nesaskaņām starp cilvēkiem. Vienā zemes puslodē miljonārs sapulcinājis ap sevi algotus slepkavas, lai tie sargātu viņu un viņa īpašumu, otrā puslodē — mietpilsonis guļ, ar trosi piesējis savu automobili sev pie kājas. Kā tur, tā te — abi nelaimīgi savas paša laimes dēļ... Lieliskil

Cilvēki droši vien spētu mums pretoties, ja viņi tik traki nevairotos. Reiz pasaulē dzīvoja Maltuss, kuru viņi nolamāja un apsmēja. Viņš acīmredzot aizrakās līdz mūsu nolūku saknei un brīdināja, ar ko var beigties cilvēku neapturamā vairošanās. Mums izdevās viņu sakompromitēt cilvēku acīs, un tagad viņi vairojas, nenojauzdami, kādus slazdus mēs esam viņiem izlikuši — bada nāvi uz kailas planētas. Mūsu stratēģija liek viņiem vēl nežēlīgāk meklēt ceļus, kā iznīcināt citam citu, bet tas jau ievērojami tuvina mūsu uzvaras brīdi. Briesmas, kuras ar mūsu gādību viņus apdraud, viņi varētu novērst apvienojoties... Bet tad nu gan mēs nebūsim ne plika graša vērti, ja to pieļausim.

No manis, protams, šeit maz kas atkarīgs, šim nolūkam mums ir gudrākas galvas. Sie velni atšķirībā no manis valkā fraku un pīpē cigārus, bet... katram no mums ir savs darbalauks, tā ka kurnēšanai nav pamata! ...

Un es uz saviem smokingos tērptajiem vecākajiem brāļiem varu droši paļauties — skaita nav viņu žilbinošajiem pasākumiem jūsu cilvēces politikas sfērā!.,» Viņi prasmīgi rīkojas ar visprimitīvāko līdzekli cilvēku savstarpējo attiecību gandēšanā — ar rungu. Ielikuši vieniem rokās rungu, mēs otriem tūdaļ pat pagādājām nūju. Pirmie izgudroja cirvi, bet otrie savukārt šķēpu. Paši velni nevarēja vien nobrīnīties, ar kādu ātrumu viss attīstījās...

Mēs nepaguvām ne atjēgties, kad jau bija radušās tādas rungas, kādas pats nelabais nespētu izgudrot. Bet konkurencei šito mantiņu izgudrošanā nav ne gala, ne malas! Velni ir nopietni noraizējušies — šitie neģēļi taču uzspridzinās mūsu mīļo planētu vai arī tik ilgi ņemsies, kamēr uz tās nepaliks neviena paša cilvēka, bet tad izkūpēs gaisā mūsu sapnis par elli: ideāla elle taču iespējama tikai ar cilvēku palīdzību un tikai ar cilvēku līdzdalību.

Mums nav vajadzīga tukša planēta, kurā mēs savu garlaicību kliedēsim, bezdarbībā cits citam punus uzlauzīdami. Mums vajadzīga planēta ar samaitātām ļaužu dvēselēm, lai mēs varētu priecāties par viņu neapvaldīto trakošanu, sildīties viņu mežonīgo instinktu staros. Kuram gan būs vajadzīgi kaut kādi katli un pannas, astaini, ragaini kurinātāji? Mēs gluži vienkārši turēsim rokās ļaužu ciešanu grožus, nirsim asiņu straumēs, tīksmināsimies par atmosfēru, kas cilvēkus smacēs nost, bet mūs spirdzinās, dosimies izjādēs, uzsēdu-šies mugurā cilvēku domas un talanta gigantiem, skubināsim tos ar siksnām, kas nošķērētas no viņu mīlestības, līdzjūtības un žēlsirdības. Viņu mokas, kas tagad nu patiešām būs mūžīgas, paildzinās mūsu velnišķīgos priekus, iepludinās mūsu dzīslās neizsīkstošus spēkus. Bet cik vēl tāls šis laimīgais brīdis!

Taču — ak, nožēlojamais! — tu droši vien nevari sajēgt, kāpēc es tev visu to daru zināmu? Vai tad tik grūti uzminēt manu nolūku? Tu taču domājies esam radoša būtne!... Tev droši vien šķiet, ka es gribu tev iedvest ticību mūsu bezgalīgajam spēkam? Tur jau ir tā nelaime, ka mēs esam parasti darbarūķi un mums nepiemīt visvarens spēks. Mēs diemžēl esam atkarīgi no jums, jebkurš velns atkarīgs no jebkura cilvēka. Jo mēs taču esam ļaunums jūsos. Un nu mēs esam strupceļā: mēs protam ļaunumu radīt, bet neprotam to apturēt. Mēs jums iedevām nūju, bet atņemt nespējam. Tas, ko tu redzēji Būhenvaldē, kā arī drakoni, ko tu redzēji sapnī, ir tīrie nieki salīdzinājumā ar to, kas notiks, ja jūsu ietiepības dēļ mēs zaudēsim savu elli... Tāpēc es tevi lūdzu, kā katrs liels vai mazs velns lūdz savu aizbilstamo, — nepieļauj, lai planētu pārvērstu pelnos! Slepkavojiet, dzeriet, laupiet, bet, lūdzu, nezaudējiet galvu! Paliec sveiks! Man laiks doties prom. Bet mēs vēl tiksimies...

Es pēkšņi atjēdzos uz ielas pilnīgi svešā pilsētā un tikai pēc kāda laika attapu, ka tā ir Berlīne. Paskatījos pulkstenī, tas rādīja četri no rīta. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Ieraudzījis telefona automātu, piezvanīju Paulam. Viņš ilgi necēla klausuli, droši vien gulēja. Beidzot es izdzirdu viņa satraukto balsi:

— Kur tu esi?

Es sacīju, ka nezinu. Pauls pa zilbēm (balsieniem) nodiktēja savu adresi un ieteica sameklēt taksometru. Kad es beidzot iegāju viņa dzīvoklī, viņš pastāstīja, ka nav varējis mani noturēt, ka es, pilns kā lūks, esot aizgājis no viņa. Viņš gājis kopā ar mani, bet kaut kur mani pazaudējis. Viņš mani meklējis un nav varējis atrast, bet policijai baidījies ziņot.

— Tu visu laiku pats ar sevi sarunājies! — Pauls sacīja.

— Es ar velnu sarunājos, — atbildēju, un viņš teica, ka tic maniem vārdiem.

Atlikušajās dienās mēs abi staigājām pa pilsētu, skatījāmies uz to no augstā televīzijas torņa, sēdēdami pie galdiņa restorānā, kas griežas ap savu asi, un es priecājos par skaisto Berlīnes panorāmu, kurā modernā arhitektūra sajaukusies ar senlaicīgo.

Pēc tam mēs ciemojāmies pie skaistās Madlēnas, apmeklējām lieliskus alus bārus, un tikai divas reizes es iekūlos ķezā: kad nesamaksāju sabiedriskajā tualetē un otrreiz, kad gāju pāri ielai, degot sarkanai gaismai. Izrādās — berlīnieši rēķinās ar luksoforiem,,.

Aizbraukšanas dienā, kad bija iztukšoti pēdējie alus kausi, mani aizveda uz delegācijas mītni. Atkal Šēne-felde, atkal stjuarte pusdienās pasniedz vīnu, atkal mēs lidojam pāri Polijai, bet Seremetjevas aerodroms ar roku aizsniedzams. Smadzenēs urdās nemierīga doma: vai mani sagaida «goda sardze» vai nesagaida. Protams, orķestra un puķu nebūs, bet... būsim pieticīgi.

Paldies dievam, «goda sardzes» nebija.

Pavasaris. Tūlīt sāksies vasara. Ja Kellers vēl dzīvs — tad neko labāku nevar vēlēties.

19. nodaļa

Dažreiz cilvēkam vajag ārkārtīgi maz, lai pasaule, kas vēl vakar likās bezcerīgi drūma, pēkšņi pārvērstos. Vēl vakar es strādāju, mobilizēju visu savu gribasspēku un mani dzina uz priekšu drīzāk patmīlība, nevēlēšanās atzīt savu bezspēcību nekā iedvesma. Šodien bezspēcība patiešām pazudusi — es jūtu svaigu spēku pieplūdumu un krietni vien pavirzu uz priekšu savu darbu. Es to pat vairs neuztveru kā darbu, bet gan kā aizraujošu spēli — tik viegli, gluži kā rotaļājoties viss padodas. Un visa cēlonis — apziņa, ka es neesmu slepkava.

Jā, beidzot k|uva zināms, ka Kellera galvaskauss izrādījies pietiekami izturīgs un satricinājums bijis gan liels, taču it kā neesot atstājis manāmu iespaidu uz viņa gara spējām..,

Es atkal atcerējos Būhenvaldi un nodomāju: tos, kas nogalināja (un kāl) Būhenvaldē un citur, kas nogalina te vienā, te otrā vietā uz zemeslodes šodien un grasās nogalināt turpmāk, diez vai moka sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņi ir slepkavas. Bet es biju kā bez prāta aiz prieka, ka nevienu neesmu nogalinājis. Par ko īsti es priecājos? Vai tiešām par to, ka neesmu slepkava, vai par to, ka nu man vairs nedraud sods par slepkavību? Varbūt kaut kādos ārkārtējos apstākļos, kas attaisno slepkavību (piemēram, karā), Kellera liktenis un mana līdzdalība tajā mani atstātu pilnīgi vienaldzīgu? Tādā gadījumā nemaz nav tik nereāls plikgalvainais velns, kurš apgalvoja, ka viņš esot manas dvēseles ļaunā puse. Tad jau manī patiesi sēž velns un cilvēki tiešām it viegli var paši radīt elli uz zemes un nemeklēt to viņpasaulē...

Kas tad īstenībā bija noticis?

Es gribēju uzskribelēt viegli sagremojamu romāniņu: piedzīvojumi, mīlestība, mazliet smieklu, mazliet skumju. Vai tad tas kas slikts? Es viegli uzsāku šo elastīgo literāro flirtu, kam lielāku nopietnību piešķir viena otra dzīvē noskatīta epizode.

Un pēkšņi, iekrāvis kādam ar pudeli pa galvu, pats saņēmu belzienu pa galvu no nežēlīgās īstenības, pats sevi sodīju: lai izvairītos no cietuma, sevi iedzinu cietumā... Vai tad es, slēpdamies no cilvēkiem pats savā dzīvoklī, neesmu cietumā?

Man gribējās, lai lasītājs smietos un raudātu kopā ar mani. Pagaidām es raudāju viens savā vientulībā un centos to darīt cik iespējams klusi, lai neviens nedzirdētuEs pats sevi izolēju. Bet kas mani atbrīvos?

Lai nu būtu kā būdams, bet es neesmu nevienu nogalinājis! Tiesa, izmeklētāja acis es tik un tā esmu noziedznieks, kaut arī citādi kvalificējams. Ko tagad darīt? Iet pie izmeklētāja un atzīt savu vainu?

Tam es nevarēju piekrist. Kellera vaina nav mazāka kā manējā: viņš mani aizskāra, apvainoja, mana atbilde bija sitiens ar pudeli. Vēl pagājušajā gadsimtā par apvainošanu izsauca uz divkauju... Mūsu dienās acīmredzot jāskrien pēc miliča, steidzīgi jādabū liecinieki un jāsūdz tiesā: sak, Kellers ir nekauņa, viņš bez kāda iemesla mani apvainoja. Bet vai tad tas ir reāli? Vai tad pietiks tiesu un tiesnešu, lai varētu sodīt nekaunību, ar kuru ik dienas saskaramies pilsētas transportā, veikalos, iestādēs, pat apbedīšanas birojā un dzemdību namā? Tad jau nezin cik tiesnešu vajadzētu! Bet, protams, nedrīkst iedomāties, ka var paķert pudeli vai koku un sākt izrēķināšanos: dauzīt visus nekauņas, visus bez izņēmuma. Nē, to nedrīkst darīt (kaut arī dažreiz rokas niezēt niez). Nekaunība tāpēc neies mazumā, taisni otrādi, svinēs uzvaru tas nekauņa, kuram būs stiprāka dūre. Kā tad lai cīnās ar nekaunību? Tikai ar pacietību? Nē, tas ir par maz. Pašam nekļūt par nekauņu — lūk, kas ir svarīgi!...

Bet kā lai izvērtē, cik pareizi cilvēks rīkojies attiecīgā situācijā, ņemot vērā viņa temperamentu, viņa reakciju uz dažādām dzīves parādībām? Visi cilvēki nav vienādi. Viens var paciest aizvainojumu, bet otrs tūdaļ dos pretī. Un man, goda vārds, nav saprotams, kāpēc pirmajam vairāk taisnības nekā otrajam. Mana patmīlība nevarēja pieļaut pat tādu domu, ka kaut kāda cilvēka sadauzītā galva (tā taču nebija ne Einšteina un pat ne Hodžas Nasredina ēzeļa galva) būtu vairāk vērta nekā mana brīvība — tāda autora brīvība, kurš cer ar savu romānu modināt cilvēkos labas jūtas.,.

Vasara togad bija karsta, bet šī diena no paša rīta bija īpaši tveicīga. Es izgāju no mājas vēl pirms gaiļiem kā parasti, lai nevienu nesatiktu. Zaķēns bija iegādājies biļetes uz Monu Lizu, uz šo itāliskās izcelsmes parīzieti, kura slēpās Tēlotājas mākslas muzeja izstāžu zāles tumsā. Norunājām tikties sešos vakarā pie muzeja.

Diena bija gara, un es nevarēju izdomāt, ko lai sadara. Velnišķīgi nepatīkama situācija! Ja paskatās uz cilvēkiem, kas šaudās visapkārt, — katrs ir ar kaut ko aizņemts. Maskava nav ne Rīga, ne Tallina un arī ne Kijeva — pilsētas, kuras es mīlu katru par kaut ko tikai tai piemītošu, neatkārtojamu. Salīdzinājumā ar tām Maskava šķiet lietišķāka, te cilvēkiem dažkārt nav laika interesēties citam par citu: ne tāpēc, ka viņi būtu bezjūtīgi, bet tāpēc, ka ir aizņemti.

Devos uz lektoriju. Te ļoti veca sieviete stāstīja par Millesu (pazīstamo zviedru tēlnieku), taču viņa runāja tik klusi, ka no Millesa man netika nekas vairāk kā vien nesakarīga murmināšana. Paklaiņāju pa pilsētu. Pie Satīras teātra rinda pēc biļetēm uz Raikinu, bet biļešu nav. Raikinu maz, visiem neiznāk. Aizgāju uz sabiedriskās ēdināšanas iestādījumu, jo bija pienācis laiks, kad, pēc cilvēku domām, jāuzņem barība. Te nu gan man paveicās. Galdabiedrs izrādījās vīrs uz goda. Acis miglainas, seja uzburbusi, neskūta, drēbes noplīsušas, turklāt vēl pirksts apsiets. Sēž, strebj zupu. No viņa nāca tāda dvinga, ka radās vēlēšanās paģiras lāpīt.

*— Jā-ā, — viņš saka. — Slimības lapa ir laba lieta, kad pirksts nesāp, bet kad sāp...

Viņš skumīgi skatās uz pirkstu.

Es klusēju un ar bailēm domāju — vai tik tā nav mana nākotne, kas sēž man pretī?...

— Bet kur sagriezu, — viņš spriedelē, — dieva vārds, neatceros. Gāju uz tirgu — to es atceros, bet, kur pirkstu ... neatceros ne traks ...

Viņš neatceras, kur un kā savainojis pirkstu... Viss miglā tīts. Tā vien gribējās viņam pavaicāt: bet vai nelabo tev nav gadījies satikt?

— Kad pirksts sāp... — Frāzes beigas mani vairs nepanāca.

Laukā karstums, saule taisni svilina. Kur lai paliek līdz vakaram? Tagad derētu aizlaist uz Koktebeli... Sīs domas ierosmē radās glābjoša ideja: jābrauc peldēties un sauļoties. Protams, ne uz Maskavas upi, kur ir nafta, kuras trūkst kapitālistiskajās zemēs, ne arī uz Sudraba silu, līdz kuram jākuļas vai visa diena, — es aizbraucu uz Timirjazeva parku, tur ir dīķis. Tajā es arī ieniru.

Sākumā viss bija labi. Taču no horizonta šurp traucās mākonis, ar visu savu izskatu brīdinot: «Pieņemšos spēkā un tādas lietas pastrādāšu, ka labāk glābieties, kamēr vēl nav par vēlu.» Ļaudis neklausījās brīdinājumā — peldējās, flirtēja, ēda, dzēra vīnu, viens pat grasījās noslīkt.

Uznāca tāds lietus gāziens, ka nomazgājās arī tās ielas, kuras netika slaucītas kopš Ivana Bargā laikiem. Un tad tik gāja vaļā! Panika. Bēgšana. Uz kurieni? Uz tramvaju — tikpat kā reihstāga sturmēšana. Tramvajs ieņemts. Bet tas, nabadziņš, nevar no vietas izkustēties. Kāpiet taču ārā, ļautiņil Atbrīvojiet durvis! Kāds saspiests, jau notiek kautiņš, raud bērns, bet lietus gāž kā ar spaiņiem... Par ko jūs cits citu dauzāt?

Pie kā vainīgs tramvaja vadītājs, ka jūs viņu tik nežēlīgi lamājat? Bet. ja izceltos karš, ja pēkšņi atskanētu trauksmes signāli? Tramvajs taču nav ienaidnieku ierakums!... Es netiku tramvajā un izmirku līdz ādai. Taču lietus drīz beidzās un uzspīdēja saule.

Pie muzeja — ļaužu pūlis. Pienāca solīda izskata bārdainis.

— Vai nav kāda lieka biļete?

Viņš uz laimīgajiem skatījās izsalkuša suņa acīm.

— Redzat, esmu mākslinieks. Ļoti derētu paskatīties ...

Es labprāt viņam atdotu savu biļeti, bet... Zaķēns tās sagādājis mums abiem, mēs taču tagad tik reti esam kopā.

Un tur jau arī viņa nāk — iztālēm smaida... Nezinu, kā viņai ap sirdi, bet man viņa vienmēr smaida.

Monai Lizai bija neskaitāmi miesassargi. Mūs aizgrūda viņai garām tādā ātrumā, ka viņa pat aci pamirkšķināt nepaguva. It kā mēs steigtos uz darbu. Patiesību sakot, es nejutu dievišķu saviļņojumu. Nezinu, kā citi. Visi briesmīgi stīvējās pretī un, šķita, bija gatavi nomirt pie Monas kājām. Taču tai pašā laikā paguva arī ieraudzīt paziņas: «Paskat, Vaņka ar Mašlail Skaties, Taņa ar Grišu...» — «Arī mūsējie šeit,tas — no plānu daļas...» Sie čuksti tomēr gandrīz nemaz neiztraucēja tādās vietās nepieciešamo svētsvinīgo klusumu. Ejot ārā no zāles, es dzirdēju, ar kādu dedzību tika apspriesta futbola spēle starp Maskavas «Spartaku» un Kijevas «Dinamo». Tā vien šķita, ka cilvēki bija atnākuši šurp, modes untuma dzīti. Bet bārdainais mākslinieks pie ieejas diedelēja lieku biļeti...

Kājām gājām līdz Baltkrievijas stacijai. Zaķis izturējās kā spiegu romāna personāžs — ik pa brīdim skatījās atpakaļ, pētīja, vai man kāds neseko. Veltīgas bija manas pūles viņu nomierināt, viņa tik un tā uz pretimnācējiem un tiem, kas gāja mums aiz muguras, skatījās ar bailēm, pat runāt ar mani sāka čukstus.

Kādu brīdi klusējām. Mums pietika ar to, ka varam būt divatā šajā milzīgajā ļaužu pūznī. Pēc tam viņa ierunājās par to, kas viņu nomāc. Par dēlu, par vedeklu, par to, ka viņiem nekas labs no kopdzīves neiznāk un viņi droši vien šķirsies, ka puisis sācis čakli strādāt un pametis draugus, kas viņai nepatika.

Zaķītis priecājās par visiem šiem sīkumiem. Es priecājos viņai līdzi. Viņai viens pats dēls, un tajā ielikts tik daudz pūļu. Viena izaudzināja viņu grūtajos pēckara apstākļos. Droši vien daudzas tālaika mātes atceras, kā uz savām nogurušajām, brīžam vārgajām rokām staipīja segās ievīstītos mazuļus no viena pilsētas gala uz otru — uz silīti, uz bērnudārzu —, kā strādāja desmit stundas dienā un tomēr spēja retumis pasmieties vai apvaldīt asaras. Droši vien tālaika mātes to atceras...

— Zoslēns krāso virtuvi, — viņa saka. — Ar putuplastu izlīmē savu istabu un labi uzvedas.

Varu iedomāties, kā tur izskatās, tajā virtuvē. Labi, lai jau krāso. Lai ar kādām paijām bērns rotaļājas, ka tik tas neraud... Zaķim gribas, lai viņas grūti izaudzinātais dēls būtu ja ne gluži brīnumbērns, tad vismaz kārtīgs cilvēks, — vai tad vienkāršiem cilvēkiem daudz vajag, lai viņi būtu patiesi priecīgi, lai viņi justu visparastāko laimi...

— Suņuku atstiepa, — Zaķītis stāsta. — Kucēnu. Putnu tirgū viņiem iestāstīts, ka tas ir Kaukāza aitu suns. Man gan liekas, ka izaugs parasts krancis. Bet trīsdesmit rubļi pagalam...

Zaķēns norūpējies par dēlu, viņa tam atdevusi pārāk daudz dvēseles spēka, viņa pieradusi cerēt. Mātes vienmēr cer un bieži vien savā bērnā redz to, ko viņām gribas tajā redzēt, un nepavisam ne to, kas ir patiesībā. Arī viņa saskata kaut ko viņai vien redzamu, un tā tas būs līdz viņas mūža galam. Viņa skrien, cenšas nostiprināt tik tikko aizsākušos jaunās ģimenes dzīvi, vāra zupu kopā ar asarām, un viņi to labprāt ēd. Viņi tēlo pieaugušos. Jaunais vīrs vēl piedalās «Sportloto» spēlē un izlīmē sienas ar putuplastu, jaunā sieva studē psiholoģiju: «Pēc Vītlija un Barda izvirzītās hipotēzes, rnandeļveidīgais kodols, kas savienojas ar vcntromedi* ālo kodolu, kļūst par «piltuvi», pa kuru aiztures impulsi virzās uz pakaļējo hipotalamu...»

— Uz kādu «hipotalamu»? — Un izbrīnā bola savas dumjās acis. Sī mamzelīte ar ruļļiem matos iedomājusies kļūt par psiholoģi — lai tur plīst vai lūsti Kāpēc gan cilvēki pūlas atrast sevī kaut kādas neparastas īpašības?! Cik daudz sarūgtinājumu un vilšanās būs jā-pieredz, kad izrādīsies, ka tādu īpašību nav...

Visvairāk cieš Zaķēna krietnā sirds — viņa vienmēr noraizējusies par jaunajiem, un tad vēl es... Viņu izsauca uz miliciju, pratināja — meklēja mani. Viņa meloja kā mācēdama. Pie viņas mājās ieradās milicijas nodaļas pilnvarotais, un viņa atkal meloja, mokoši pūlēdamās atcerēties, ko bija teikusi iepriekšējā reizē. Var iedomāties, ko tas maksā cilvēkam, kurš nepavisam neprot melot! Un Zaķis skraida vienā skraidīšanā: no jaunajiem — pie manis, no manis — pie viņiem; un tā vakar, šodien, rit. Viņa izkritusies miesās, kļuvusi pavisam dzeltena; tā vien šķiet, ka viņas spēki ir galā. Bet viņai vēl jāiet uz darbu un jāgatavo ēdiens divās mājās...

Pie Baltkrievijas stacijas šķīrāmies. Viņa — uz mājām, bet man vēl bija jāsagaida nakts, lai varētu nemanīts atgriezties savā dzīvoklī.

— Esi prātīgs, — viņa teica pirms promiešanas, — neļaujies noskaņojumam ...

Atcerējos, kā viņa agrāk nāca pie manis, kad biju atgriezies pēc ilgas prombūtnes, ar kādu mīlestību pieskārās priekšmetiem manā istabā — grāmatām, krēslam, galdam, it kā tie sniegtu viņai to maigumu, kuru es droši vien nepratu līdz galam izteikt. Grūti būt maigam — un ne jau man vien: šī nepieciešamā īpašība cilvēkos arvien vairāk zūd...

Varbūt šie manas istabas priekšmeti, kuri bija kalpojuši mums daudzus gadus, palīdzēja viņai pārvarēt bailes no manis tajās nelaimīgajās dienās, kad viņa nāca pie manis gluži kā uz tīģera midzeni, baidīdamās ieraudzīt velns zina ko. Tajās dienās viņas klātbūtne man bija nepatīkama, jo man bija kauns, taču pietrūka vīrišķības to atzīt. Bet bez viņas būtu vēl ļaunāk. Laikam gan cilvēks ne pie kā cita nepierod tik viegli kā pie rūpēm, kas viņu pārvērš par mazu bērnu...

Un ik reizi tika pieņemts stingrs lēmums «pielikt punktu», jo vairāk tāpēc, ka alkoholiķa psiholoģijai nekādi papildu pētījumi nebija vajadzīgi. Taču... durvis bija atvērtas visiem, kas vien to vēlējās. Un viņi nāca. Tika teikts daudz glaimojošu vārdu mājas saimniekam, un viņš pats sāka ticēt, ka ir neparasta personība. Viņš dzēra ar draugiem, un viņa organisms ar katru dienu arvien vairāk zaudēja pretestības spējas. Arī automobilī taču ar laiku nolietojas bremzes, bet tās var apmainīt ...

Agrāk arī mans psihiskais stāvoklis bija citāds: es varēju dzert un varēju arī nedzert. Es pratu savai gribai pakļaut jebkuru vajadzību. Tagad griba sākusi pakļauties jebkurai vajadzībai, tā atzīst par labu jebkuru daudzmaz pieņemamu ieganstu. Un nu jau sācis rādīties nelabais. Kas notiks tālāk?

Būtu labi, ja zinātnieki izgudrotu, kā būtiski izmainīt alkoholu, teiksim, izdarītu tā, lai alkohols iedarbotos nomierinoši, kā trankvilizators. Cilvēks izdzer glāzīti — viņš nav piekrāpts, viņš ir paglābies no stresa, kas nomāc pasauli, bet reizē ar to viņa organisms saņēmis nomierinošu zāļu devu. Izdzer puslitru — un liekas gultā...

Alkohols — visļaunākā narkotiskā viela pasaulē kaut vai tāpēc vien, ka citas grūti dabūt, bet alkohols pieejams vienmēr un visiem. Tieši par to es domāju, mainīdams sava maršruta virzienu un enerģiski soļodams uz «Liras» pusi. Vēl es domāju par to, ka es eju, kaut gan turp iet nevajag; ka šobrīd man draņķīgi ap sirdi, bet pēc tam būs simtreiz sliktāk; ka Zaķis neaizvērs acis līdz rītam, ja uzzinās, kur es esmu... Visu to iedomājies, es nācu pie secinājuma, ka alkohols bīstams vēl ari tāpēc, ka cilvēki tajā meklē glābiņu no savām nelaimēm, bet tās līdz ar to kļūst vēl lielākas... Nonācis pie tāda secinājuma, es droši devos kafejnīcā — tikpat kā trusītis žņaudzējčūskas rīklē..,

Mani pamodināja neatlaidīga klauvēšana pie durvīm. Uzreiz nemaz neaptvēru, ka klauvēšana ir īpaša, tāda, par kādu esam vienojušies, — tātad Zaķis. Ar pūlēm piecēlos no dīvāna, uz kura biju gulējis ar visām drēbēm. Jušanās bija tāda, ka negribējās atvērt durvis pat miesīgai mātei.

Zaķis atnesa gurķu sālījumu un kvasu...

— Kā tu varēji zināt, ka tieši tas man pašreiz vajadzīgs?

— Bet cik tagad pulkstenis? — viņa uz manu jautājumu atbildēja ar pretjautājumu. — Tev taču vajadzēja man zvanīt agri no rīta... Tagad nu paēd un paguli. Bet es skriešu, tik daudz kas darāms!...

Un neviena pārmetuma. Un nu jau viņa skrien lejā pa kāpnēm. Ak dievs! Cik viņa pazemīga — ne miņas no aizvainošanās!...

Tukšumu, neiedomājamu tukšumu pēkšņi sajutu sev apkārt. Cik dažkārt nozīmīga ir citas dzīves klātbūtne, kāds ārēji nemanāms spēks var slēpties vienā mazā būtnē... Viņa te bija — un viss ap viņu dzivoja un elpoja, viņa aizgāja — tukšums visapkārt...

Ar kādu padevību viņa pak|aujas liktenim... Liktenis? Viņas liktenis — tas esmu es, patiesi nelaimīgs liktenis. Es pat nespēju viņu aizstāvēt...

Es noģērbos un pagāju zem dušas. Atgriezu aukstā ūdens krānu un stāvēju tik ilgi, kamēr ķermenis sāka stingt. Bet dvēsele nesastinga: tur valdīja agrākais satraukums un sāpes. Pēkšņi atcerējos — tabletesl Re, kur tās: nezin kādam nolūkam noslēptais lumināls. Vienu, divas? Nē, visas divpadsmit. Un nu — jaliekas slīpi. Viss gaist, viss izbāl. Un atkal ir nakts, atkal tumsa...

Taču dzīve nebeidzās. Tā ielauzās apziņā ar telefona zvanu. Pēc tam kāds pieklauvēja pie durvīm. Es gulēju klusām, nekustēdamies. Manā dvēselē bija klusums, vienaldzība pret visu — turpinājās tablešu iedarbība. Taču prāts sāka rosīties, es domāju par to, kas pēdējā laikā bija pamazām briedis manā apziņā, — jābrauc prom, jātiek vaļā no īstenības, kas ir ap mani, un jāatbrīvo citi no manas klātbūtnes. Es atrados ļaunākā stāvoklī nekā cietumnieks savā cietuma kamerā, kur viss ir iepriekš paredzēts. Laiks saruka līdz cietuma kameras apmēriem...

Un es sapratu, ka līdz mūsdienu (nevis cietuma) līmenim es spēšu pacelties tikai tad, ja tikšu galā ar uzdevumu, kuru pats sev biju nospraudis: ja paveikšu savu darbu. Turklāt svarīgākais nav tas, ka esmu parādnieks izdevniecības priekšā, — radošas neveiksmes droši vien tiktu piedotas, bez tam mūsu zemē nav parādu cietuma. Es nebiju neko parādā arī lasītājiem, tāpēc ka nebiju devis nekādus solījumus. Es biju parādā tiem, kas man ticēja, kas bija man blakus un man palīdzēja. Bet visvairāk es biju parādā pats sev: man bija jāatgūst paļāvība saviem spēkiem un tiesības sacīt, ka neesmu visu šo laiku tikai slinkumu lāpījis un runājis skaistus, bet tukšus vārdus, un jāpierāda tas ar savu darbu. Man nepatīk šī novazātā frāze, ko bieži vien izmanto nelabojami liekēži, taču mani glābt varēja patiešām tikai «darbs» bez pēdiņām.

Un darbs man bija. Es tam ticēju un nešaubījos, ka visu godam paveikšu, lai cik pūļu tas man prasītu. Taču esmu iekļuvis tādās kā lamatās: attēlodams savu varoni, kurš nonācis bezdibeņa malā, no kurienes to aizvedīs prom, izglābs pašaizliedzīga mīlestība, es stāstīju nevis par viņu, bet pats par sevi, jo man nebija pie rokas piemērota prototipa. Un mani pārņēma neskaidrs nemiers: mans varonis varbūt arī kļūs par cilvēku ar ļaužu, mīlestības un Autora palīdzību, jo Autors dara viņa labā visu iespējamo, bet kā no līdzīga stāvokļa izkļūt pašam Autoram? Lai sekmīgi pabeigtu darbu, viņam nepieciešams pacelties pāri saviem varoņiem un viņu problēmām. Tagad gan viņš atradās, varētu teikt, uz viena līmeņa ar viņiem, bet dažreiz arī zemāk. Bet ja nu viņam, Autoram, nepietiks spēka pacelties? Kas tādā gadījumā notiks ar Zaķi? Vai man ir tiesības viņu mocīt? Viņas spēki pavisam izsīkuši. Kas būs, ja es romānu neuzrakstīšu un arī ar alkoholismu netikšu galā?

Dzīvei ir attaisnojums tad, ja kaut viens cilvēks padarīts laimīgs. Bet, ja tu redzi, ka sagādā tikai ciešanas, vai tad nav labāk aiziet no dzīves, kamēr pavisam neesi pazudinājis cilvēku, kas ticējis tev. Ja tu slīksti — slīksti viens pats, nevelc sev līdzi otru. Tā es nonācu pie lēmuma šķirties no Zaķa. Ja viņa nespēj pamest draugu, tad tas vēl nedod tiesības šim draugam būt viņai par akmeni kaklā.

Cik viss bija vienkārši sākumā: mans varonis samērā viegli izkļuva no Sibīrijas taigas biezokņiem, un viņam veicās tik ilgi, kamēr Autors neiemaldījās rakstniecības džungļos. Te viegli apmaldīties: tas ir kā tāds krustojums, kur saplūst simtiem tūkstošiem ceļu. Bet kurš no tiem ir pareizais, pa kuru jāiet tev? Kā to uzzināt?

Rakstniekiem, lai nenomaldītos, ir kompass. Ne jau tas, kuru lieto jūrnieki. Viņiem tas ir citādāks, viņu kompass ir sirds. Taču paļauties tikai uz šo kompasu arī nevar, jo katram tas ir savs, personīgs. Un tomēr bez tā neviens darbs nav iespējams. Un nu šis «kompass» man rādīja ceļu uz tuksnesi: lai es tur gremdētos domās par dzīvi un savu vietu tajā.

Pa loga aizkaru spraudziņu skumīgi raudzījos laukā: līņāja, bija neomulīgi. Pienācīgi novērtēju savu «vientuļnieka alu» — te silti, tīri un mājīgi. Bet no visa tā taču būs jāšķiras, un tas ir slikti, kad degungalā rudens un ziema...

Jābrauc vairāk uz dienvidiem, kur siltāk. Vajadzēs norobežoties no citiem, lai kaut ārēji būtu brīvs un sāktu.., atrādāt, strādāt, strādāt! Ja uzvarēšu, atgriezīšos. Ja palikšu zaudētājos...

Šķiršanās diena bija svētdiena. Mēs ar Zaķi devāmies uz Timirjazeva akadēmijas mežaparku — mūsu pastāvīgo pastaigu vietu. Negribējās neko runāt, atmiņā uzvilnīja kopā nodzīvotie gadi, kad viņa blakus man vadīja savas, varētu domāt, nenozīmīgās dienas, kas tagad pēkšņi ieguva pavisam citu — daudz nozīmīgāku nokrāsu. Atcerējos, kā reiz biju viņai uzdāvinājis gredzenu — lētu dzintara imitāciju. Un tomēr Zaķis šo gredzenu glabāja, jo to bija uzdāvinājis draugs, un tā bija Šī gredzena galvenā vērtība.

Pārņēma skumjas, visu to atceroties. Bija tādas reizes, kad viņa pienāca man klāt, žēli skatījās acīs un sacīja: «Man te sāp...» Kaut kas viņai sāpēja. Sīkums, protams, bet arī sīkumi reizēm traucē.

— Ko nu, Zaķēn, tas taču nav nekas nopietns. Man arī ta ne reizi vien bijis.

Un viņa nomierinājās tāpēc, ka man ari tā ne reizi vien bijis...

Kam viņa tagad uzticēs savas lielās un mazās bēdas? Vienīgais mierinājums: viņa tiks vaļā no tiem mokošajiem uztraukumiem, kas bija saistīti ar manu nemierīgo dzīvesveidu. Tādiem cilvēkiem kā es droši vien nedrīkst būt ne sievas, ne bērnu.

Mēs apmetām līkumu pa Akadēmijas plašo, mežaino parku un atgriezāmies izejas pozīcijā. No šejienes devāmies uz staciju, kur mantu glabātavā mani gaidīja moderna importa sportasoma. Protams, Zaķis jau bija pieradis pie manas prombraukšanas un prombūtnes, bet es taču zināju, ka šī prombraukšana var būt pēdējā. Galu galā viņai ir dēls, un, lai notiktu kas notikdams, viņa to mīlēs līdz kapa malai..,

Uzgājām uz perona. Manam vilcienam drīz vajadzēja atiet. Zaķa acis skumji raudzījās ļaužu drūzmā. Sekoja parastie, tik daudzreiz dzirdētie vārdis saudzē sevi, nedzer, ne ar vienu nepinies, nesaaukstējies, normāli ēd, neaizmirsti rakstīt vēstules. Paslepus iebāza man kabatā nelielu vīstoklīti; es bez skatīšanās zināju — tajā gaļas pīrādziņi. Cieši paspiedām viens otram roku: šķiramies taču uz laiku... Vilciens sāka kustēties. Viņas mazais augumiņš centās iespējami ilgi turēties blakus manam logam. Atpalika, izgaisa sabiezējušā krēslā. Vagonā iedegās gaisma. Pavadone vāca kopā biļetes.

20. nodaļa

Kijevā mani sagaidīja draugi. Viņi nometināja mani Dārzos. Tas ir vairākus desmitus kilometru uz leju pa Dņcpru. Tur atrodas dārzkopju valstība, ja šos mazos zemes pleķīšus var saukt par dārziem. Taču visu teritoriju kopumā, kur ir simtiem dārziņu, patiešām var nosaukt par dārzu, pat par lielu dārzu. Bet tas nav tāds dārzs, kurā galvenā uzmanība pievērsta dekoratīviem augiem, puķu dobēm, līdzeni apcirptai zālītei, soliņiem, kur atpūsties. Te iestādīti tikai tādi augi, no kuriem ir labums, te katrai zemes pēdai kaut kas jāražo: kartupeļi, tomāti, ogas, burkāni, pupiņas, sīpoli — vārdu sakot, viss, kas aug sakņu dārzos. Te nav palicis neapstrādāts neviens zemes pleķītis. Droši vien tā arī vajadzēja visu to nosaukt «Lejteces sakņu dārzi», nevis «Lejteces dārzi»,

Mani draugi — jautra ģimene. Viņi dzīvoja pilsētā līksmi, saticīgi, nekad nenokārdami degunu. Ģimenes galva bija Roksana Osipovna, ārkārtīgi enerģiska sieviete, kuras noskaņojums nedēļas laikā mainījās tikpat bieži kā vējš Baltijas jūrā.

Taču tas nekad neietekmēja viņas viesmīlību. No tā cieta galvenokārt viņas vīrs Jevgeņijs Mihailovičs, viņas nepastāvīgās omas upuris. Roksanas dēli, jaunekļi, bija pieraduši pie mātes dabas. Viņi izturējās pret to ar labsirdīgu ironiju, kas viņiem netraucēja māti mīlēt un cienīt. Par māti pareizus vārdus pateica divpadsmitgadīgā meitiņa: «Mamm, tu uz visiem kliedz, bet pati uz sevi nekad nekliedz...»

Vērojot savu jautro draugu dzīvi, es nevarēju vien nobrīnīties, cik maz cilvēkiem vajadzīgs, lai viņi mierīgi un līksmi dzīvotu: iespēja stādīt, laistīt un pa kolhoza ganībām skraidīt pakaļ govīm ar spaini rokā, gaidot brīdi, kad kādai no tām labpatiks saražot mazliet mēslojuma. Vārdu sakot, dzīvot savrupu dzīvi savā mazajā saimniecībā — valstībā, kurā tu esi gan karalis, gan melnstrādnieks. Lai cilvēkiem būtu patiesi kolektīvs dzīvesveids, viņiem laikam tomēr nepieciešama iespēja pabūt vientulībā. Ja tu gribi, lai cilvēks tevi mīl, nesēdi visu laiku viņam blakus — attālums tuvina.

Tikai no attāluma var pa īstam novērtēt tos, ar kuriem dzīvo cieši līdzās ...

Manas atbraukšanas dienā ģimene bija aizņemta ar tomātu konservēšanu. Un tomēr tajā pašā dienā mani aizveda uz Dārziem. Roksana uzvilka kājās platus jo platus džinsus, mugurā — filca jaku, uzāva tupeles, galvā uzlika tūristu cepurīti ar nagu, sakrāva mugursomā konservus, maizi, kaut kādus vīstoklīšus (es šo mugursomu tik tikko varēju pacelt) un uzvēla sev plecos. Mani protesti nelīdzēja. Visa ģimene ņēmās man skaidrot, ka Roksana nav pieradusi kustēties bez mugursomas. Piedevām viņa vēl paņēma vienā rokā parastu sieviešu somiņu, bet otrā — būri ar vārnu (arī ģimenes loceklis), lai tā varētu brīvībā paknābāt zāli. Es lūdzu, lai man kaut būri uztic, — nekā nebija.

Šī kalsnā, nelielā sieviete ar melniem matiem un asiem sejaspantiem izskatījās pēc čigānietes, kaut arī bija īsta ukrainiete. Apkrāvusies kā ēzeļmāte, viņa drāzās tādā ātrumā, ka es ar pūlēm tiku viņai līdzi. Skatoties uz šo Cārlija Caplina filmu personāžu, bija grūti noticēt, ka viņa ir inženiere melioratore tāpat kā viņas vīrs. Viņai blakus es ar savu platmali un moderno ārzemju somu izskatījos pavisam ērmoti.

Izkāpuši no kuģīša, mēs nosoļojām kādus divus kilometrus pa vasarnīcu pilsētiņas smilšainajām ielām un nonācām pie ēciņas, kas līdzinājās simtiem citu visapkārt. Roksana to nosauca par mājiņu, kaut arī tā drīzāk atgādināja baložu būri vai Mikluho-Maklaja būdu — uz augstiem stabiem gluži kā uz vistas kājām. Mājiņas kopējā platība — ne vairāk kā seši kvadrātmetri, kas ar starpsienu sadalīti divās vienādās daļās, kurās nevar ne apgriezties. Tas drīzāk bija pieliekamais, pilns visvisādu mantu, nevis dzīvojamā telpā.

Nobāzuši pa kaktiem saliekamās gultas, kannas, spaiņus, šļūtenes, maisus un grozus, beidzot vienā majas galā atbrīvojām vietu, kur nolikt no netēstiem dēļiem sanaglotu ķebli — kopš šodienas manu rakstāmgaldu, uz kura, ja man paveiksies, vai nu Zanna vai «vienkāršā meitene» Gaļina dzemdēs Valentīnam viņa pirmdzimto. Uz ātru roku sameistarojām kaut ko līdzīgu gultai, un — paskat vien! — Roksana (viņa neļāva sevi saukt tēvvārdā) jau rok kartupeļus dārzā, jau kartupeļi ar visām mizām vārās čuguna katlā, un tam blakus uz kailas zemes sēž Roksana — čigāniete! — skaidrodama man, kā desu saglabāt svaigu, ja nav ledusskapja, — jāievīsta nātrēs un papīrā. Vēl brīdis — un kartupeļi nomizoti: ēdiet veseli! Drīz vien Roksana bija piestūķējusi mugursomu ar tomātiem un saplūkusi puķes, kas auga dārzā, kur pagadās, bez jebkādas kārtības. Vēl pēdējie norādījumi, un viņa aizdrāzās kā viesulis ar ķērcošo vārnu būrī.

Es te nebiju viens: pļavās un sakņu dārzos lēkāja treknas, zaļas vardes, ložņāja zalkši, mīkstajās smiltīs savu pēdu rakstus atstāja Kolorado vaboles, bet zirnekļi cik spēdami centās mani apvīt ar saviem smalkajiem, gaisīgajiem, rīta rasā mirdzošajiem tīkliem: viņi nezināja, ka esmu no tiem, kas visu mūžu ar to vien noņemas, ka kūņojas ārā no vieniem tīkliem, lai pēc tam iekristu citos ...

Pirmajās dienās un nedēļās es aizmiegot un pamostoties dzirdēju āmuru klaudzoņu: kaimiņi savos «baložu būros» kaut ko nagloja. Ciemats būvējās. Bija interesanti vērot dārzkopjus, kas cienīgā gaitā staigāja ap savām vasarnīcām. Te ikviens centās pārspēt otru ar savu izdomu. Viņi cits par citu izrādīja slimīgu ziņkāri — patīkami apzināties savu labklājību un priecāties par to.

Lai priecājas. Manā sirdī nav skaudības, ja kādam labi klājas. Patiesi, tas taču nav slikti, ja tev pretī brauc žigulis, bet mašīnā vēja aprautas sejas un stūres ratu

griež raupjas, tulznainas rokas. Tiesa, gadījās arī pašapmierināti ģīmji, uz kuriem bija skaidri salasama sava pārākuma apziņa.

Arī man klājās tīri labi. Es ātri pieradu pie jaunajiem apstākļiem. Gāju uz Dņepru peldēties. Saimnieki ieradās tikai sestdienās un svētdienās, aplaistīja dārzu, novāca saknes, augļus un brauca prom. Mans noskaņojums visumā uzlabojās, grūtības pamazām aizmirsās. Agri cēlos augšā un, izgājis uz šosejas, devos pretī saulei. Jo augstāk tā cēlās, jo labāks kļuva mans noskaņojums.

Es cīnījos ar saviem nepaklausīgajiem varoņiem — man pietrūka izdomas, kā viņus piespiest rīkoties atbilstoši manai iecerei. Rakstu, plēšu kopā, nomokos ar bezmiegu. Cenšos Valentīnam piespēlēt Gaļinu — nekas neiznāk. Viņš man pierāda, ka sievietei tomēr pirmām kārtām jābūt skaistai. Pret Gaļinas garīgajām īpašībām viņam nav nekādu iebildumu, bet viņam tomēr nepieciešams skaistums — ir patīkami, ja aci priecē skaistums. Sieviete, protams, nav nekāda lieta, un tomēr sirdī vairāk prieka, ja priecājas arī acs.

Izmantojot savu autora varu, es varētu Valentīnam iepotēt šo mīlestību, bet, kas tā būs par mīlestību, man pašam nav skaidrs. Mīlestības jūtām jāattīstās ciešanās. Lai Valentīns vai, teiksim, Zanna sāktu manā romānā ciest, vispirms nepieciešams, lai man pašam par viņiem sāpētu sirds, bet man pret viņiem nav nekādu īpašu jūtu ...

Cik papīra atkal neesmu iztērējis, cik bezmiega nakšu aizvadījis — bet jēgas nekādas! Acīmredzot praksē saduros ar visiem zināmo patiesību — vieglāk dzemdēt nekā izaudzināt. Piemēram, Karaliene... Ko ar viņu lai iesāk? Viņa ir vēl pajauna, skaista sieviete, kurai tiesības prasīt, lai viņas liktenis tiktu izlemts taisnīgi, bet tāda taisnīga lēmuma man nav, turklāt — lai kādu lēmumu es izdomātu, viņa pati ar to nebūs mierā: ja pateikšu Karalienei, ka viņa nekad nebūs laimīga, tāpēc ka stāda sevi augstāk par pieejamo laimi, viņa protestēs, pie visa vainodama savus draugus, kuru vidū nav Grīna, Ļermontova, Hemingveja varoņu. Ko tad lai iesāk ar šo skaistuli un viņas grūsno kaķeni? Viss, kas viņai piemērots, viņai liekas par sīku, bet ar kaut ko lielāku viņa netiks galā. Atstāt viņu likteņa ziņā?

Skrien dienas, iet nedējas. Pagāja mēnesis, pēc tam otrs. Pamazāmarī te iestājās aukstāks laiks. Dārzkopji arvien retāk nāca šurp. Dārzos valdīja klusums, miers, visapkārt nevienas dzīvas radības, atskaitot ļaužu pamestos, tagad klaiņojošos kaķus un suņus, kas siroja apkārt cerībā atrast kaut ko ēdamu. Pa Dņepru kuteri un tvaikoņi kursēja retāk. Jutos tikpat kā izsūtījumā — pilnīga izolācija.

Un tomēr bija patīkami staigāt pa bezgalīgajām pļavām, kas atgādināja stepi, klausīties, kā vējš svilpo koku zaros, te vienā, te otrā vietā ar kāju paspārdīt suņu galvaskausus, to pašu šeit pamesto četrkājaino radījumu atliekas. Pa naktīm mani izklaidēja peles: tās taisīja tādu jampadraci, ka šķita — mājiņa sagāzīsies. Kad klusi, klusi sēdēju tumsā savā gultā, ar kājām skardams grīdu, reizēm jutu, ka manai kailajai pēdai pieskaras kaut kas ļoti maigs — pele! Kļuva omulīgāk viņu klātbūtnē. Sie tievastainie radījumi būtībā ir diezgan pieticīgi, ari ēd ļoti maz, bet vai tad tie vainīgi, ka saviesušies tādā daudzumā... Ari cilvēcei taču būs jārisina planētas pārapdzīvotības problēma, kaut gan pagaidām tā_ galvenokārt pūlas risināt peļu pārapdzīvotības problēmu savos īpašumos. Jevgeņijs Mihailovičs atveda žurku slazdu, lai es varētu ķert peles. Taču es to neliku lietā — jebkuras dzīvas būtnes klātbūtne mazina vientulības sajūtu.

Un es nodomāju, ka patiesībā bezpajumtnieks ir nevis tas, kam nav kur gulēt vai novietot savas mantas, bet gan tas, kam nav nevienas dzīvas dvēseles, kuras klātbūtnē kļūtu silti ap sirdi.

Sājā laikā es biju maz lietojis reibinošus dzērienus, ja nu vienīgi pāris pudeļu vīna, kad jutos pagalam noguris. Svaigs gaiss un klusums pamazām uzlaboja stipri nolietoto nervu sistēmu. Es biju tik lepns par savu atturību, ka jutu nepieciešamību palielīties ar to — pirmām kārtām, protams* Zaķim, jo viņa priecātos vairāk par visiem.

Taču pienāca diena, kad mani spēki atkal bija galā — es paguru no rakstīšanas. Tomēr joprojām centos izspiest no sevis «gudras» domas un darbu nepārtraucu, bet tad pēkšņi sāku šaubīties par padarītā jēgu. Mani mocīja šaubas: vai tas vispār vajadzīgs, vai tas kādam ko dos, vai varbūt viss mans darbs būs jāizmet papīrgrozā? Kā lai pārliecinās, ka tas, ko es daru, ir pareizi? Kā jāraksta, lai būtu pareizi? Kam pajautāt, ar ko aprunāties, kam parādīt, palasīt priekšā? Gribējās palasīt priekšā, vienalga, kam, lai redzētu, kā klausītājs reaģē, un pēc viņa reakcijas secināt, vai mans darbs kam der.

Nolēmu palasīt priekšā Roksanai un Jevgeņijam Mi-hailovičam. Iebāzu savu romānu mapē un devos prom.

Viņi bija mājās, ari vārna. Taču visi bija briesmīgi aizņemti. Meita gatavoja stundas, Roksana atkal kaut ko skābēja. Jevgeņijs Mihailovičs bija iedziļinājies savos aprēķinos. Vārna knābāja kukurūzas vālīti. Kļuva skaidrs, ka mans skribelējums šeit, vismaz pašreiz, nevienam nav vajadzīgs. Es pat neieminējos par saviem nolūkiem. Teicu, ka tāpat vien gāju garām un iegriezos

paskatīties, kā viņiem klājas. Izdomājis ticamu ieganstu atsveicinājos un aizgāju ar neiedomājamu rūgtumu sirdī. Ek, Zaķēn! Lūk, kas mani vienmēr pacietīgi uzklausīja pat tad, kad es gvelzu tīrās muļķības ...

Tuvojās vakars. Pa ceļam gadījās veikals, iegriezos, nopirku pudeli vīna un skvēriņā izdzēru. Uzreiz atkāpās visas šaubas, sarūgtinājums pazuda kā nebijis. Devos tālāk un nokļuvu jauna milicijas seržanta apkampienos.

— Uz kurieni tu dodies? — viņš jautāja tā, it kā mēs būtu seni paziņas.

Es, patiesību sakot, apmulsu, jo gāju uz priekšu bez kāda mērķa, labas omas vadīts.

— Taisni uz priekšu! — es atbildēju, un viņš nolēma mani paņemt līdzi uz štābu, kur izrādījās, ka biju pirmais apmeklētājs tajā vakarā. Darbinieki un medicīnas māsa sēdēja un garlaikojās. Paskaidroju, kas es esmu, parādīju dokumentus un sāku lasīt viņiem Kiplinga dzejoļus. Lasīju ar iedvesmu. Dzejoļi visiem patika. Viņi atdeva man mapi un dokumentus un mani atlaida.

— Un tomēr — uz kurieni tu dodies? — viņi atvadoties pajautāja.

— Kāda ir nākošā iela?

— Zadanovska.

— Re... Tieši uz turieni es eju.

Šķīrāmies draudzīgi. Ap sirdi kļuva vēl priecīgāk, un es nopirku vēl vienu pudeli vīna — ja cilvēkam labs noskaņojums, kāpēc gan lai tas nekļūtu vēl labāks? Iegāju kādā sētā un izdzēru. Drīz vien pa ceļam gadījās kafejnīca, iegriezos un pie kāda galdiņa ieraudzīju patīkamus jaunus puišus. Nolēmu palasīt viņiem savu romānu, nemaz nešaubīdamies, ka lai nu kas, bet viņi sapratīs, cik mīlestība nepastāvīga...

Pamošanās bija šausmīga. Mani uzcēla no miega nelāgas sāpes sirdī. Acis pamazām pierada nie blāvās gaismas, un es attapu, ka guļu nestuvēs uz grīdas milzīgā, aukstā, vāji apgaismotā pagrabā. Degunā iesitās nepatīkama smaka. Blakus kāds iestenējās. Mazliet pagriezis galvu, ieraudzīju briesmīgu, asinsizplūdumiem klātu, neskūtu ģīmi. Tas nenovērsdamies raudzījās manī ar vienu aci, to nemirkšķinot. Kur bija jābūt otrai acij — rēgojās asiņains caurums. No cilvēka nāca asa, riebīga smirdoņa. Kaut kur bija dzirdama neganta krākšana.

Pa labi no manis gulēja inteliģenta paskata, pavecs vīrs cieši aizpogātā mētelī, basām kājām. Mazliet tālāk rēgojās kāds ar apsaitētu galvu, saplēstām drēbēm mugurā. Viss pagrabs bija pilns ar nestuvēm, kurās gulēja tādi paši vīri kā mani kaimiņi. Es sāku pamazam aptvert situāciju.

Mēģināju pakustināt roku — kustas. Nopriecājos. Sāku sevi aptaustīt — liekas, visas vietas veselas, tikai sirdī nerimstas trulas sāpes. Acīmredzot es biju nokritis bez samaņas — tieši tā taču galvenokārt mirst alkoholiķi: nokrīt un vairs nepieceļas.

Piesardzīgi uzslējos augšā. Bija jātiek ārā no šīs baismīgās vietas cik iespējams ātri. Bet kā to izdarīt? Pagraba viņā galā pamanīju transportieri, lente stiepās no grīdas līdz lūkai sienā. Redzams, pa šo lūku un ar šo transportieri bijām nogādāti te, pagrabā. Pa transportiera lenti aiztrausos līdz lūkai, tā bija ciet. Devos uz durvīm, kas atradās pagraba otrā galā. Te blakus grozam, pilnam ar asiņainām saitēm, un kaudzē samestām lāpstām un šļūtenēm gulēja jauneklis, pa reizei iestenēdamies. Piesardzīgi pagrūdu durvis — tas atvērās. Priekšā bija šaurs gaitenis. No tuvākajām durvīm atskanēja sievietes balss:

— Nav taču ūdens. Ar ko tad lai viņus mazgā?... Aizej uzzini, kad būs ūdens.

Es pagāju garām, sapratis, ka dzirdētais attiecas uz tiem, kas guļ pagrabā,kurā atmosties ir briesmīgāk nekā mēness naktī morgā. Brīnumainā kārtā atradu durvis, kas veda slimnīcas pagalmā, un nu skrēju tādā ātrumā, uz kādu vien bija spējīgs mans novārgušais organisms. Ātrāk! Prom no šejienes! Uz Dārziem!...

Un tikai tur attapos, ka esmu atskrējis bez mapes... Meklēju to it visur Štābu atradu, bet no turienes es aizgāju ar mapi rokā. Kafejnīcu neatradu. Slimnīcā neviens neko nezināja ne par mapi, ne par mani. Beidzot, galīgi paguris, nācu pie secinājuma, ka esmu pazaudējis savu vienīgo bagātību — romāna rokrakstu un kopš šī brīža esmu gluži vienkārši klaidonis.

Kāds kontrasts! Cienījamu humanitārās nozares darbinieku sabiedrība — un izstumtie, kas savākti šajā pagrabā, Vakar — restorāns Berlīnes televīzijas tornī, šodien — pagrabs un no visas pilsētas savākto alkoholiķu sabiedrība!...

Cilvēkiem nāk smiekli, kad par dzērājiem saka: «trakgalvis», «šņabdegunis», «zvirbulis — ir tas dzer», «kas tad nedzer — visi dzer». Dzer, lai «apslacītu», «aplaistītu», «atzīmētu», «nosvinētu» ... Cik daudz attaisnojošu terminu! Un vienmēr visiem nāk smiekli: cilvēks neturas uz kājām — citi smejas, murmina kaut ko nesakarīgu — smejas, vārtās dubļos — smejas, guļ metro — smejas. Bet nu viņš iegāzis kādam ar pudeli pa galvu — tagad vairs neviens nesmejas. Tagad alkoholiķis — nav «trakgalvis», nav «zvirbulis». Tagad viņš ir noziedznieks.

Bet pagaidām visi'smejas. Māmiņas dzer, un tētiņi dzer, bērni vēl nedrīkst — viņi pagaidām tikai vēro. Tētiņi drīkst, māmiņas drīkst — viņi taču pilsētas cēla, kanālus raka, karu vinnēja, bet prātu nekad nenodzēra ...

Autors strādāja pie sava romāna. Bet darbs nevirzījās uz priekšu, jo romāna varoņi nodevās dzeršanai, kopā ar viņiem ari Autors, kurš neprata viņus padarīt par atturībniekiem. Viņi stiķēja «pa trim», dzēra sētās, pie veikaliem, slimnīcās, kantoros, kapos un parkos; pulcējās kompānijās, svinēja svētkus un apdzērušies aurodami dziedāja dziesmas.

Interesanti, kas notiktu, ja visi, kas mēdz iedzert, kādā jaukā dienā pēkšņi vairs nedzertu? Visiem zināms, kādu postu nodara alkohols, cik cilvēku alkohola dēļ nonākuši kolonijās, cik katastrofām un ģimenes traģēdijām cēlonis ir alkohols, — par to runā zinātnieki, sociologi, kriminālisti, ārsti. Tātad, ja neviens vairs nedzertu, — priekiem nebūtu gala! Miljoniem cisternu šņabja un vīna izlietu upēs un makšķerētu piedzērušās zivis...

Bet tad taču ies zudumā milzīgas summas, ko izmaksā miljoniem cisternu alkohola un ko sabiedrība iegūst uz alkoholiķu veselības rēķina un izlieto, jādomā, kādiem citiem — derīgiem mērķiem. Vai tiešām sabiedrība domā, ka cilvēku nav iespējams atturēt, ja viņš nolēmis sagandēt savu veselību? Ja viņam nedos šņabi — viņš sāks rīt naglas, kuru pašizmaksa droši vien ir lielāka nekā šņabim. Diemžēl arī Autors, kas visu saprot, iet uz pilsētu un vairs neredz ne skaistas sievietes, ne diētiskās ēdnīcas, bet jau iztālēm redz dzērienu veikalu. It kā pasaule būtu nolādēta, it kā patiešām eksistētu sātans, kurš triumfēdams berzē spalvainās ķepas un, smaidā atiezis zobus, svin savu uzvaru pār cilvēka saprātu.

Ek, man no sirds žēl to naivo, nelaimīgo Ziemeļamerikas četrdesmit trīs vīru, kuri 1808. gadā nodibināja pinno atturībnieku biedrību!...

21. nodaļa

Laiks kļūst arvien aukstāks un aukstāks. Lai nenosaltu, atvedu sev līdzi veselu tīkliņu ar šņabi — kādas piecpadsmit pudeles. Būt skaidrā prātā manā stāvoklī ir gluži vienkārši neiespējami, un pēc tā nav arī nekādas vajadzības. Kad dzērums izgulēts, domas gluži kā asas adatas urbjas smadzenēs, bet kāda velna pēc tās man tagad vajadzīgas? Kad tās bija nepieciešamas, to nebija... Turklāt — kas tad tās ir par domām? Tās sauc atmiņā pagājušos laikus, kad man bija daudz draugu. Bija veselība, bija arī draugi. Kur viņi tagad? Varbūt viņi priecīgi par manu prombūtni?

Saimnieki vairs nerādījās Dārzos. Es varētu braukt prom, bet uz kurieni un kādēļ? Vai tad man nav vienalga, kur dzīvot? Pēc līguma līdz romāna nodošanas dienai bija palikuši divi mēneši. Kas var uzrakstīt romānu tik īsā laikā? Viss darbs bija atkal jāsāk no jauna. Nolēmu palikt Dārzos, kamēr vēl nav uznācis stiprs sals, kamēr vēl ir nauda. Vai nav vienalga, kur es to nodzeršu? Agri vai vēlu pienāks gals, kāds tas būs — nav zināms, un vai maz vērts par to domāt. Man eksistēja tikai tagadne — Dārzos vai kaut kur citur. Un šī tagadne nozīmēja iespēju nedomāt par īstenību, aizmirsties. To sasniegt varēja tikai ar mana niknākā ienaidnieka — degvīna palīdzību.

Nezin no kurienes atlaidās milzīgu, nekaunīgu vārnu bari. Ķērkšana bija dzirdama no rīta līdz vakaram. Bet visā visumā šajā dārzu valstībā, tāpat kā līdz šim, valdīja miers. Tas vedināja domāt par dzīves jēgu, atmiņā atsauca senatnes filozofu vārdus par pasaules niecību un iznīcību... Cilvēks vienmēr meklējis un droši vien nekad nemitēsies meklēt jēgu savai dzīvei. Bet kādēļ? Kādēļ rīkoties pretēji dabai, kas devusi mums dzīvību, neprasīdama, vai mēs to gribam vai negribam? Rosās

kukaiņi, putni, zvēri, viss, kas dzīvs, — kādēļ? Lai dzīvotu. Bet cilvēki lauza galvu par to, kādēļ viņi ēd maizi. Lai dzīvotu! Kas gan var man pārmest, ka es dzivoju nepareizi? Es veicinu vispārējo progresu jau ar to, ka eksistēju (pat tad, ja es tikai guļu) un esmu kaut kādas parādības pretstats. Dzīve taču attīstās pēc pretstatu vienības likuma... Bet tādā gadījumā — kādēļ celties agri no rīta, kā es līdz šim biju darījis?

Tagad es no rītiem vairs negāju uz šoseju — saule nespēja mani iepriecināt. Man tagad būtu īstais brīdis pakārties, bet arī to izdarīt pietrūka dūšas... Tad kādēļ gan celties agri no rīta, kaut arī četras lupatu segas nespēj mani sasildīt? Kāpēc skūties? Kam par prieku? Kādēļ? Būtu vēl labāk, ja vispār nebūtu ne vakaru, ne nakšu. Kamēr saule pie debesīm, es tomēr dzīvoju kopā ar visu radību, kas lido, rāpo, čivina. Kad uznāca nakts, grūtsirdīgi skatījos uz mēnesi un cietu gan fiziski, gan garīgi.

Klausoties peļu tekalēšanā, tumsā dzeru no pudeles, kas jau laikus nolikta blakus gultai uz grīdas, un domāju par uzrakstīto — ko tas būtu devis cilvēkiem? Vai kāds būtu tam visam noticējis ar prātu un sirdi? Domāju par rakstniecības jēgu vispār, un man tā sāk likties arvien bezjēdzīgāka. Vai iespējams literatūrā pateikt kaut ko jaunu? Viss jau ir bijis. Viss, kas būs, — jau ir. Ņem jebkurus trīs pasaules literatūras klasiķus — un tu uzzināsi visu, kas bija, ir un būs... Vai paši rakstnieki spēj lasīt tā, kā lasa lasītāji? Domāju, ka viņi lasa vai nu no kritiķu pozīcijām, vai arī lai neatkārtotu to, ko citi pateikuši, kaut gan daža laba tēma, dažs labs jautājums tiek apcerēts simtiem gadu...

Protams, ir daudz labu grāmatu, kuras lasīt tīrā bauda: cilvēces rīcībā ir lieliska literatūra. Bet tur jau tas āķis, ka tā ir... literatūra. Lasītājam taču bieži vien

liekas, ka dzīvē viss notiek pavisam citādi nekā grāmatās vai filmās. Viņš lasa, bet netic, un, ja netic, — kā-dej tad lasa? Lai kavētu laiku, lai pasapņotu?

Saka — grāmatas cilvēku skolojot. Tas tiesa. Taču dzīve — pats esmu par to pārliecinājies — ir vēl labāka un stingrāka skolotāja. Nedomājiet, ka esmu pret grāmatām. Es ar baudu lasu Remarku, viņa «Triumfa arku», un saprotu, ka tas ir pirmšķirīgs romāns. Viņš gan stāsta, gan tēlo. Tāpēc arī mīlu šo rakstnieku, ka viņš ir romantiķis savos reālās dzīves aprakstos. Kā tas saprotams? Acīmredzot tā, ka es gan ticu visam, ko stāsta autors, bet tai pašā laikā redzu viņa spēli, viņa paņēmienus, bez kuriem droši vien nav iespējams uzrakstīt romānu, un tas dara mani piesardzīgu. Zemapziņā reizē ar apbrīnu neapklust viena un tā pati doma: tas taču ir tikai romāns... Turklāt varoņi tik daudz dzer: tur ir gan kalvadoss, gan krievu šņabis, gan visvisāda susla — un kādos daudzumos! Ar tādiem pat es netiktu galā .,.

Viss nonāca tiktāl, ka man no dzeršanas sāka drebēt rokas, pasliktinājās redze, slikti redzēju mijkrēslī, jutos pavisam vārgs. Dienām ilgi neizkāpu no gultas un gulēju zem segas, ja daudzkrāsainu lupatu kaudzi var saukt par segu. Nekad nebiju skaidrā prātā. Turklāt gan morāli, gan fiziski baidījos izbeigt reibuma stāvokli: tūlīt jutu briesmīgas sāpes visā ķermenī. Naktīs mani te klāja auksti sviedri, te kratīja drudzis. Sirdsdarbība bija tik vāja, ka nedrīkstēju izdarīt nevienu straujāku kustību. No šī stāvokļa palīdzēja izkļūt tikai jauna šņabja deva, pēc kuras iestājās miers. Sals ar katru dienu kļuva arvien nepanesamāks.

Vajadzēja kaut ko pasākt, taču šo stāvokli mainīt mani varēja piespiest tikai ārkārtēji apstākļi. Sals un aukstums kļuva par tādiem apstākļiem. Tie man nodiktēja nepieciešamību pārvietoties vairāk uz dienvidiem,

Ar kuteri aizbraucu līdz pilsētai. Pie metrostacijas «Dņepra» izdzēru glāzi vīna, lai sasildītos, tad iesēdos metro un drīz vien biju dzelzceļa stacijā. Pašreiz paša* žieri kāpa vilcienā, kas devās Hersonas virzienā. Es drūmi raudzījos uz bargajiem vilciena pavadoņiem, kas pārbaudīja biļetes, un apsvēru, kā varētu aizlavīties viņiem garām un iekļūt vagonā. Lai ietaupītu naudu, es nenopirku biļeti. Mans apģērbs bija briesmīgs. Arī mans paskats nebija daudz labāks: vājš, neskuvies, seja uztūkusi, acis iekaisušas. Vārdu sakot, kuru katru brīdi varēju krist nagos dzelzceļa milicijai, kuras acs pagaidām mani vēl nebija pamanījusi, citādi es tagad nelauzītu galvu par savu turpmāko likteni: viņi uzveltu uz saviem pleciem rūpes par mani...

kur ir siltāk: man vajadzēja dzīties saulei pakaļ, nevis iet tai pretī.

Būtībā es kļuvu tāds pats kā Kents, tikai ar to starpību, ka romānā es viņam neliku iepazīt visu to, ko par dzīvi biju uzzinājis pats...

Atstājis namiņā somu, kas tagad man vairs nebija vajadzīga, iebāzu kabatā elektroskuvekli un devos tālēs zilajās.

Pēkšņi ieraudzīju sievieti gaišpelēkā rudens mētelī. Galvā — tādas pašas krāsas cepurīte, uz pleciem krita tumši, cirtaini mati. Slaida sieviete ar patīkamu ģīmīti. Viņa stāvēja un skatījās uz vilcienu. O, nēl Man vairs nebija vajadzības kā Tolstoja stāstā tēvam Sergijam cirst sev pirkstu, lai pārvarētu kārdinājumu. Man pat nebija prātā kārdinājums. Un uz ko gan es varētu cerēt ar savu noplukušo stāvu... Čemodāns! Viņas čemodāns — lūk, kas saistīja manu uzmanību. Pie viņas kājām stāvēja pamatīgs čemodāns, kuru viņa bija nolikusi acīmredzot, lai atvilktu elpu. Pie viņas devās nesējs, taču es piesteidzos pirmais un palūdzu atļauju ienest

čemodānu kupejā. Viņa uzmeta man ašu skatienu un ironiski noteica:

— Jums, šķiet, tas būs par smagu ...

Es klusēdams noriju aizvainojumu — bija nepieciešams iekļūt vagonā.

— Lūdzu, at|aujiet!... — Cik dažkārt pretīga var būt vīrieša balss.

— Nesiet! — skaistule atjāva.

Es ar vienu roku braši paķēru čemodānu, bet ar otru — saķēru sānus, jo krustos iesvēla tik asas sāpes, ka es ievaidējos. Taču čemodānu neizlaidu no rokām, mundri vilkos viņai blakus, ar visiem spēkiem cenzdamies parādīt, ka man nemaz nav grūti. Bet te pēkšņi mani kā ar karstu ūdeni aplēja, es biju satriekts: ieraudzīju viņai rokās savu paša grāmatu ukraiņu tulkojumā. Radās velnišķīga vēlēšanās apskaut šo sievieti, sagriezt riņķī, iesaukties tā, lai viss perons noskan, ka šo grāmatu esmu uzrakstījis es, es, es. Taču diez vai viņa man noticētu: tik noskrandis es biju...

Ienesu čemodānu kupejā, un tagad nu patiesi tas bija kļuvis viegls kā pūka.

— Vai nebūs par maz? — Es izdzirdu viņas balsi ar mazliet šņācošu pieskaņu; vēl lāgā neapjēdzis jautājuma būtību, sataustīju delnā jubilejas rubli. Ko man ar to iesākt? Atdot atpakaļ? Paturēju kā godīgi nopelnītu naudu, lai neradītu nevajadzīgas aizdomas. Pateicos un aizgāju. Braukt ar šo vilcienu man vairs nebija nekādas vēlēšanās.

Es vēl nezināju, ko darīšu. Taču tuvojās milicis — un es pasteidzos iejukt pavadītāju pūlī. Domas drudžaini šaudījās pa^ galvu, rokas drebēja stiprāk nekā parasti: es pirmoreiz redzēju svešās rokās savu darbu. Gribējās skūpstīt šīs rokas un pat šo rubli. Velns pārāvis! Jebkurš darbs tikai tad kļūst vērtīgs, ja to pamana, ja tas ir nepieciešams, ja to liek lietā! Briesmīgi gribējās iedzert, un arī rublis bija šai vajadzība? iedots. Taču es šo rubli nolēmu glabāt kā talismanu. To nedrīkst nodzert!

Griezties atpakaļ? Uzdevis sev šo jautājumu, es jau zināju, kāpēc tur atgriezīšos: manā rīcībā divi mēneši — sešdesmit dienas līdz romāna nodošanai. Tik ilgā laikā var daudz izdarīt — man taču viss materiāls ir galvā, vajag tikai sēsties klāt un rakstīt, rakstīt, rakstīt, neraugoties ne uz salu, ne uz badu, jāraksta, paturot prātā šīs rokas, kurās bija mans darbs. Tātad tas tomēr ir vajadzīgs? Es vairs nejutu nekādu vājumu, nebija vairs ne miņas no ierastā galvas reiboņa.

Nopircis grūbas un divus kukuļus maizes, atgriezos Dārzos pie savām pelēm.

Par ko es runāju, tas ir, gremdējos pārdomās, vēl pavisam nesen? Par to, ka dzīvei nav jēgas? Jā, tai patiešām nav jēgas, ja tajā nav darba. Bet, ja cenšas iepazīt dzīves likumus, lai tos saprātīgi liktu lietā pašas dzīves vārdā, tad var iemācīties priecāties par jebkuru sīkumu un tad itin viss dzīvē iegūst jēgu. It īpaši rakstnieka darbs! Ja es varu pastāstīt tiem, kas zina mazāk par mani, to, kas zināms man, — es palīdzēšu viņiem dziļāk iepazīt dzīvi un priecāties par to; tas, kas bagātāks par mani, pastāstīs man to, ko nezinu es, — viņš palīdzēs man dziļāk iepazīt dzīvi. Bet dzīvi iepazīt vajag visiem, lai varētu dzīvot tā, kā cilvēkam jādzīvo.

Bet kur slēpjas manu grāmatu jēga? Man šķiet, ka manas grāmatas ir kaut kas līdzīgs pelēm. Teiksim tā: kādā kaktā, kur es glabāju krējumu, guļ nekaunīgs runcis. Viņš jau tur neguļ tāpat vien ... Mans uzdevums — izvilināt viņu no turienes, atgādināt viņam, kas viņš tāds ir un kas viņam jāēd. Es to daru ar virves galā piesietas peles palīdzību. Metu peli viņam pie deguna un raustu virvi, tādā veidā izmānīdams laukā šo nekauņu, kuram jāēd nevis mans krējums, bet sava likumīgā barība, kuru es viņam arī piedāvāju. Gadās arī tā, ka runči sāk šaubīties: viņi labprāt notiesātu peli, bet arī no krējuma negrib atteikties...

Apmēram tā es iedomājos savas grāmatas, ar kurām es cenšos atmodināt cilvēcību tur, kur varu, un tik lielā mērā, cik to atļauj manas spējas...

Mana dzīve sakņu dārzos turpinājās. Es atkal devos rīta pastaigās un gāju pretī saulei, kura gan vairs nesildīja, taču joprojām uzlaboja omu. No rītiem tikai ar velnišķīgu skubināšanu piespiedu sevi atstāt gultu. Trū-kos augšā un skrēju rakt kartupeļus brokastīm un pusdienām, desmitiem reižu rakņājos pa tukšajām dobēm, un ko jūs domājat?... Atradu! Redz, kā tas ir, — ja rok ar lāpstu, ne jau visu uziet, bet, ja ķeras klāt ar rokām, noteikti satausta ar sasalušu zemi apķepušos kartupeļus. No tiem jāiztriec laukā te ziemas mitekļus ierīkojušās Kolorado vaboles — un lieta darīta. Kaimiņu dārzā atradu stipri apsalušas pupiņas un no tām izvārīju lielisku zupu; kompotam man noderēja dārzos palikušie sakaltušie āboli, ēdu puszaļus tomātus, kas tagad man likās lielu lielais gardums. Metu acis pat uz rudens puķēm, apsvērdams, vai no tām nevarētu izvārīt kaut ko ēdamu. Kādu rītu mani pamodināja īpaši skaļa vārnu ķērkšana un nesaprotama čaboņa pie loga. Ko viņas tur knābā? Izrādījās — nomīdītu kukurūzu, kurai es vēl nebiju pievērsis uzmanību. Izgāju ārā un atradu vālītes. Paldies jums, vārnas! Protams, man jums jāizlūdzas piedošana, bet tā nu tas ir: stiprais atņem vājajam ...

Pilsēta vēl deva elektroenerģiju, un es varēju lietot elektrisko plītiņu. Tā sildīja mani no rītiem, kad bija sevišķi auksti, uz tās vārījās arī manas zupas. Mājiņa,

17 2

zināms, nebija domāta dzīvošanai tādā laikā, caur grī* das šķirbām iekšā lauzās svaigs gaiss, caur durvju un logu šķirbām — tāpat, bet man šis svaigais gaiss nepavisam nebija vajadzīgs. Sameklēju lupatas, saplēsu strēmelēs un pacentos aizbāzt ciet visu šo ventilāciju. Saprazdams, ka agri vai vēlu tomēr vajadzēs no šejienes evakuēties, sāku lauzīt galvu par to, uz kurieni doties. Draugi un paziņas man bija visās Savienības malās, un tas apgrūtināja manu izvēli. Aizrakstīju vienam otram, norādīdams atpakaļadresi — pastā uz pieprasījumu. Ērta padarīšana tāda tipa cilvēkiem, kāds esmu es.

Ar milzīgu aizrautību nodevos darbam. Strādāju kā apsēsts un jau pirmās nedēļas beigās ar izbrīnu konstatēju, ka uzrakstītas četrdesmit lappuses.

Kaut gan joprojām uzskatīju, ka naudas trūkums diemžēl nav nekāds iedvesmas avots, tomēr nevilšus secināju, ka pusbadā darbs pat labāk sokas... Varbūt trūkums spiež?

Bet kā saspringa mani nervi, kad es, atgriežoties no pilsētas, uz kurieni devos tikai tāpēc, lai nopirktu putraimus vai nomazgātos pirtī, gāju garām dzērienu veikaliem, kur vīri drūzmējās barā vai pulcējās pa trim!...

Kad otrā nedēļa tuvojās beigām, es ar izbrīnu un prieku uz delnas pasvārstīju kaudzīti aprakstītu papīra lapu — pavisam astoņdesmit lappuses, tas ir, viena trešdaļa pazaudētā manuskripta. Pārsteidzoši viegli un vienkārši risinājās varoņu likteņi. Es ļāvu Valentīnam izspēlēt vēl daudz numuru — lai padraiskojas, viņš taču jauns. Devu viņam iespēju iztukšot arī bēdu kausu* viss taču mainās! Līdz ar to viņam bija iespēja pieņemties prātā.

Bet ko es izdarīju ar Karalieni! Tas var likties necilvēcīgi, bet es viņai liku saslimt ar neārstējamu slimību. Apzinādamās, cik niecīgs laika sprīdis viņai atlicis, ko dzīvot, Karaliene iemīlas nejauši sastaptā cilvēkā, kas nemaz nelīdzinās tam varonim, par kuru viņa bija sapņojusi, un viņa mirst, ieguvusi laimi...

O, es daudz ko izdarījul Kad lasīju otrreiz, pašam patika: viss skanēja tik pārliecinoši un dabiski. Es nešaubījos, ka esmu uz pareiza ceļa un katrs vārds — tikpat kā naglai uz galvas. Bet laiks gāja, un rokas joprojām drebēja...

Drīz vien un turklāt īstajā brīdī mana kolonija sāka plesties plašumā. īstajā brīdī, jo tievastainās bija kļuvušas pavisam nekaunīgas — pa naktīm dancodamas ņēmās pa manu gultu, bet visus savus krājumus biju spiests rūpīgi slēpt no tām.

Pirmā atnāca neiedomājami izkāmējusi un izbadējusies kaķene — un peles pazuda kā nebijušas. Pēc tam uzradās mazs suņuks noļukušām ausīm un melnu degungalu. šis jaukais radījums man kļuva ļoti noderīgs. Lieta tāda, ka tuvumā nebija ūdens. Es to stiepu no tālienes un, dabiski, taupīju. Tāpēc katlu, kurā vārīju savas zupas, tikpat kā nemazgāju. Tagad es katlu gluži vienkārši izliku ārā, bet Melndegunis tā izlaizīja, ka spīdēja vien. Man atlika tikai mazliet izskalot ar verdošu ūdeni. Toties tagad es biju spiests sagādāt barību visai bandai, kura staigāja man pa pēdām, tiklīdz es kaut kur izkustējos. Naktīs Melndegunis cītīgi rēja, iz-dzirdis aizdomīgu čaboņu.

Ar savām mašīnām šad tad atbrauca īpaši turīgi vasarnieki, kuru mītnes krasi atšķīrās no pārējām «mājiņām», tāpat kā viņi paši atšķīrās no dārzkopju vairuma. Viņi ieradās pārbaudīt savu īpašumu, kaut gan te bija pastāvīgi sargi. Sākumā es nopriecājos par viņu ierašanos un centos ar viņiem tuvāk iepazīties. Mēs, kā saka, sasveicinājāmies, bet no tālākas pazīšanās diemžēl nekas neiznāca. Viņi zināja, ka Mikluho-Mak-laja mājiņa pieder Roksanai, ka es esmu cilvēks bez noteiktas nodarbošanās, no kura — drošs paliek drošs — labāk turēties pa gabalu, un līdz ār to mums neradās kopīgas intereses.

«īpašums — cēlonis tam, ka cilvēku attiecībās tik maz īstuma,» — tie ir Staņislava vārdi, ja atmiņa mani neviļ. «īpašums — materiālas apvienošanās un garīgas atšķirtības cēlonis. Lai cilvēks būtu brīvs, vajag, lai viņam piederētu un... lai viņam nepiederētu...»

Un tā nu pieminētie «dārzkopji» mani aizdomīgi noskatīja. Un tas ir saprotami. Es ne reizi netiku redzējis, ka viņi cits citu apciemotu. Katram bija savs interešu loks. Viņi laikam gan nekad nesanāk kopā, lai tāpat vien parunātu par dzīvi vai kopīgi padziedātu.

Tovakar es atgriezos no pastaigas melns kā skursteņslauķis; tam par cēloni bija kaimiņu kolhoza ganu muļķīgās izdarības. Viņi bija sadomājuši sakurt ugunskuru sausajā pļavā, kur sen nebija nolijis ne piliens lietus un kur es parasti pastaigājos. Bija mijkrēslis, un es jau iztālēm ieraudzīju dūmus un liesmas. Uz milzīga, arvien pieaugoša ugunskura fona, vicinādami vateņus, kā tādi velni neveikli lēkāja divi silueti, gluži kā rituāla deju izpildīdami. Izrādās, viņi mēģināja nodzēst uguni, taču pūta to vēja virzienā un vējš trieca uguni pa pļavu arvien tālāk un tālāk uz govju pusi. Tā vien šķita, ka uguns bēg no viņiem, — to vajadzēja nevis triekt prom, bet gan apturēt. Es pieskrēju klāt, pie ganu būdas ieraudzīju lāpstas (viņi ar tām vāca govju mēslus, ar ko vasarniekiem mēslot zemi), vienu pametu viņiem, otru paķēru pats, un mēs sākām ugunij sviest virsū zemi. Drīz vien kauja bija vinnēta.

Melndegunis, kas mani satika uz ceļa, bija nesaprašanā. Viņš nepazina savu biedru. Bet pie mājiņas mani gaidīja Roksana un Jevgeņijs Mihailovičs. Pie vārtiņiem stāvēja smagā automašīna. Uz lieveņa es uzreiz pamanīju lielu kārbu ar olām, bet blakus kārbai stāvēja viņi, mani mīļie — trīs musketieri — trīs pudeles Dņepras vīna —, un šie sazvērnieki, nelieši gatavie, meta man ar aci.

— Ko viņš te dara? — Roksana brīnījās.

— Vai nav auksti? — Jevgeņijs Mihailovičs noprasīja.

— Ir auksti, — es atzinos, — asinis nesilda. Turos tikai ar entuziasmu.

— Brauciet pie mums uz pilsētu, — viņš sacīja, — gan vietas pietiks.

Tas viņam tikai tā likās. Es taču zināju, ka vietas pie viņiem maz. Tikai divas istabas, bet viņi paši ir pieci — un vēl piedevām vārna. Un es liku saprast, ka, atrodoties tik ilgstošā komandējumā, esmu iztērējies, tā ka.,.

— Mēs taču nedomājam no jums ņemt maksu! — Jevgeņijs Mihailovičs apvainojās. — Jums būs labi pie mums. Ir ledusskapis, televizors...

— Arī man šeit ir ledusskapis, — es sacīju, — taču tajā bieži vien nekas cits nav atrodams kā vien ledus.

Saimnieki gardi nosmējās — cilvēki ar humora izjūtu. Viņi taisījās uz prombraukšanu, un es sāku lūg-šus lūgties:

— Esiet nu tik mī|i un vediet prom šīs te, — un es parādīju uz vīna pudelēm, — citādi man gals klāt. Man nav spēka ar viņām cīnīties. Viņas trīs, bet es — viens.

— Viņš nedzer, viņš strādā, — Roksana apstiprināja.

Jevgeņijs Mihailovičs sāka vēl skaļāk smieties un iekāpa smagās mašīnas kabīnē, viņam sekoja arī Roksana. Viņi aizbrauca, bet es paliku kopā ar trim pudelēm lieliska vīna. Sātans līksmi berzēja savas spalvainās ķetnas.

Drīz vien saņēmu atbildi no Tartu, uz kurieni biju nolēmis braukt. Sarunāju ar vienu no dārzkopjiem, kas braukāja šurp ar personīgo motorlaivu, un viņš mani aizveda uz Kijevu.

Mani četrkājaiņi ar izbrīnu vēroja sava divkājainā drauga dīvainos, viņiem nepierastos sagatavošanās darbus. Viņš uz elektriskās plītiņas uzvārīja spaini ūdens, izmazgāja kreklu, bet, kad tas izžuva, četrkājaiņi brīnījās par ūdens brīnumaino spēju melnus priekšmetus pārvērst par baltiem. Vēl viņi pieredzēja brīnumus ar biksēm — kā tās tika mazgātas, žāvētas un zem matrača gludinātas pa zaldātu modei. Bet aizbraukšanas dienā viņu draugs neiedomājami ilgi mazgājās, izģērbies pilnīgi kails, kaut gan bija auksts laiks.

Diemžēl nebija iespējams viņiem paskaidrot, ka tas viss tiek darīts maskēšanās nolūkā. Dažs labs savādnieks domā un nevar izdomāt, kāpēc cilvēki uz viņu skatās kā uz aizdomīgu personu, un nezina, kur varētu noslēpties, lai viņu neatrastu. Bet to izdarīt, tas ir, noslēpties, ir pavisam vienkārši: jānomazgājas, jānosku-jas un jāsakārto apģērbs. Un tad tu jau esi paslēpies: no ārpuses esi tāds pats kā visi. Bet tava dvēsele var palikt kaut zili melna.

Bez saimnieku atļaujas izgriezu durvjapakšā mazu lūku, lai kaķene varētu tikt iekšā un noķert sev peles. Arī to ir žēl, taču peles — kaķu likumīgā barība... Melndegunis, mans mazais suņuks, pavadīja mani uz piestātni. Kad es iesēdos laivā, suņuks sāka izmisīgi skraidīt pa krastu. Vēl ilgi, ilgi mums līdzi pa ūdeni traucās tā žēlabainās raudas.

22. nodaļa

Cienījamais tūrist! Ja jūs kādreiz iegriezīsieties Tallinā, jūs, protams, ieraudzīsiet daudz interesanta. Jūs gaida neskaitāmi muzeji un romantiskā vecpilsēta.

Un vēl jūs gaida labvēlīgi gidi, kuri neskoposies ar padomiem, kur tieši jums jāiet, lai izklaidētos un sasmeltos iespaidus. Jums pajautās, vai esat bijuši varietē «Viru»... Neesat bijuši? Noteikti aizejiet! Bet vai «Astorijā» esat bijuši? Un kafejnīcā «Kannu Kukk»? Arī kafejnīcā — varietē «Tallina» neesat bijuši? Tad pasteidzieties, ar to taču Tallinas kafejnīcu un varietē saraksts nav galā ...

Un kur vēl jums būtu jādodas? Pilsētas un visu tās ievērojamo muzeju apskate aizņems ne vairāk kā pusi dienas. Tad vēl paķemmēsiet veikalus — tas ir obligāti! Bet pēc tam uz kurieni? Tikai uz turieni, mans dārgais, — uz varietē, kamēr viss būs apskatīts.

Bet par to, ka naudasmaks kļūs krietni vien tukšāks, nevajag sūkstīties: toties jūs redzēsiet un dzirdēsiet modernākos šlāgerus dažnedažādās valodās, ja paveiksies, tad arī igauņu valodā. Ak jūs neprotat svešvalodas?... Nav liela nelaime! Vai jūs domājat, ka paši dziedātāji saprot, ko viņi dzied? Nesaprot, bet dzied, un visiem patīk...

Tātad uz priekšu — uz varietē! Sākt vislabāk ar Piritu, kur upes grīvā uz mūžiem noenkurojies šoneris — varietē «Kihnu Jens».

Man visi šie krogi bija zināmi no seniem laikiem, un es, ieradies Tallinā, devos uz «Kihnu Jenu» Piritā. Nāvīgi gribējās aizmirst Dārzus, slimnīcas pagrabu un visvisādas problēmas, ar kurām bija piedzīta mana galva.

Daudz nebēdāju par to, ka viesnīcā nebija brīvu vietu: pāris stundu, kas paliks pēc šonera slēgšanas līdz pirmajam Tartu autobusam, var pavadīt arī autostacijas uzgaidāmajās telpās. Daudz nebēdāju arī par to, ka naudasmaks tāds patukšāks, — pēc tam mēģināšu dzīvot taupīgāk.

Es omulīgi sēdēju pustumsā pie maza galdiņa. Jauns «bullēns» — sārtiem vaigiem, Tarzāna frizūru — publikai par prieku bauroja pilnā rīklē, nedomādams ne par kādām pasaules problēmām. Viņš dziedāja kaut kādā indobrazīliešu valodā. Arī Nerons domājās esam liels dziedonis, un viņam aplaudēja, jo viņš bija imperators, bet, par ko aplaudēja «bullēnam», man, patiesību sakot, nebija skaidrs...

No āra šurp atplūda tauvu gurkstoņa, pret šonera bortu tikko dzirdami sitās viļņi. Pie griestiem šūpojās blāvi lākturi, nespodri apgaismodami kravas telpas, kur ap Havajas ruma mucām sēdēja matiem noauguši vīri ar milzīgām, tetovētām rokām. Sievietes meta iznīcinošus skatienus uz puskailajām turcietēm, kas dejoja kravas telpu priekšgalā uz neliela, spoži apgaismota laukumiņa.

Es dzēru konjaku, smēķēju «Kentu», ko biju izbičojis vilcienā no kāda pasažiera, un pašreizējā jutoņā man pat ragana liktos skaista. «Turcietes» ritmiski kustas neko neizsakošu skaņu pavadībā, viņu rokas izvijas kā čūskas, viņu gurni apburoši līgojas. Ak jūs, mīļās! Arī tā, protams, ir dzīve!

Atkal nāk prātā jautrais imperators Nerons, kurš, daudz nedomādams par ienākumiem, naktīs savā dārzi rīkoja gladiatoru spēles, kurās par lāpām kalpoja pie krustiem degoši kristieši, kuri savukārt vēlākos laikos ļaudīm par prieku dedzināja domātājus un zinātniekus. Kaligulas laikā arēnās nogalināja tūkstošiem zvēru; skatītāju izklaidēšanai cīnījās aklie, pat sievietes aizrautīgi cīkstējās uz dzīvību un nāvi... Šodien pietiek ar pusstriptīzu — sešiem pāriem vairāk vai mazāk pieklājīgu kājiņu zeltītās kurpītēs.

«Turcietes» beidza savu deju. Iznāca neliela auguma burve un sāka dziedāt skaistā, spēcīgā balsī, atskanēja sapņaina klejotāju tautas melodija, un pēkšņi viss pārvērtās. Izzuda nosodījuma izteiksme augstprātīgo dāmu sejās, izzuda uzbudinājums vīriešu sejās. Palika izspūrušie mati un aproču pogu zeltainais spīdums. Bija dzirdams, kā piestātnē kauc automobiļu bremzes. Es devos prom. Agrā rīta stundā ar pirmo autobusu aizbraucu uz Tartu.

Šeit es asi izjutu pareizību un kārtību ik soli, un tas mani kaitināja. Pie velna! Kas par daudz, tas par daudz! Ne pa labi, ne pa kreisi nav redzama neviena automašīna, ielas platums tikai divi metri, arī miliča tuvumā nav, bet viņi §tāv, gaida, kamēr iedegsies zaļā gaismaļt% Māžošanās! Luksofori jāciena, bet kad tikai divi metri,M Es viņieņi par spīti šķērsotu šo draņķīgo ieliņu, bet nedrīkst: tas būtu pārāk uzkrītoši.

Te pat ar pilsētas transportu braukt bez biļetes ir pavisam derdzīgi, jo neviens neuzsauks: «Pilsoņi, neaizmirstiet savlaicīgi kompostrēt biļeti,» — it kā te būtu nolasījušies tikai godīgie un kārtīgie, kas nav spējīgi apkrāpt valsti par trim vai četrām kapeikām. Ir spējīgi! Bet ielu satiksmes noteikumus ievēro.,.

Uz cilvēku, kas savu negodīgumu nemaskē ar kulturālu uzvedību, šeit skatās pavisam greizi. Par tādu varēja uzskatīt manu paziņu Volliju, grāmatu krātuves pārzini vai nu veterinārajā klīnikā, vai Lauksaimniecības akadēmijā, vai arī universitātē — patiešām neatceros. Katrā ziņā tieši grāmatu glabātavā savu dienišķo maizi pelnīja mans draugs Vollijs, kādreizējais aktieris, kurš septiņpadsmit gadus bija tēlojis Aladinu un palicis nepārspēts šai lomā. Savas aktiera karjeras astoņpadsmitajā gadā viņš bija spiests aiziet no teātra nepārtrauktas žūpošanas dēļ. Tajā pašā gadā viņu pameta sieva kopā ar suni.

Cik viņu atceros, viņam vienmēr mugurā bijis mūžsenais brūnajs mētelis. Viņš skuvis vieņreiz nedēļā. Vollija saišzābaku pazoles bija nonēsātas drisku driskās, tā ka staigājot viņš bija spiests izgriezt pēdas uz āru, lai trotuāru skartu tikai ar pazoļu malu.

Nodevis somu bagāžas glabātavā, gāju meklēt Volliju «zupu» rajonā, kur viņš dzīvoja Zirņu ielā divstāvu nama bēniņos, tā saucamajā mansardā.

Tartu ir savdabīga pilsēta tai ziņā, ka te bez «zupu» rajona, kurā visas ielas nosauktas lauksaimniecības kultūru vārdā, ir arī botāniskais rajons, kurā ielām ir puķu un koku nosaukumi; ir arī zooloģiskais rajons, kur ielām doti nosaukumi par godu zaķiem, lapsām un pārējiem zvēriem. Un, protams, centrā ir nomenklatūras ielas, kuras acīmredzot ir obligātas katrai apdzīvotai vietai, vienalga, vai tā liela vai maza.

Tartu, kā zināms, ir universitātes pilsēta. Bet tajā ir vel arī atturībnieku biedrība un vecpuišu klubs — vai tad tie nav ievērības cienīgi iestādījumi?

Vollijs bija mājās, gulēja uz dīvāna, kā jau tas bija sagaidāms, mocīdamies ar trakām paģirām. Mēs sen nebijām tikušies, un tagad es ar prieku pamanīju, ka viņš joprojām ir tikpat vienkāršs un pieticīgs. Par to liecināja kaut vai tas, ka viņam mugurā bija tas pats man izsenis pazīstamais uzvalks. Tikai tas bija sācis vairāk spīdēt, jo kalpoja arī par pidžamu. Taču visas pogas bija savās vietās un neizprotamā veidā ari buk-tis uz biksēm saglabājušās.

Arī Vollija miteklī nekādas izmaiņas nebija notikušas, un tās arī nevarēja notikt, jo viņam nepiemita aizspriedumi, kas cilvēkiem liek kaut retumis sakopt savas telpas.

Vollijs uzreiz nemaz nereaģēja uz manu ierašanos viņa mansardā un uzreiz mani nepazina. Viņš gan man rakstīja, ka priecāšoties par manu apciemojumu, taču diez vai gaidīja, ka es atbraukšu tik ātri. Es aizmirsu pateikt to, kas bija zināms visiem viņa draugiem: Vollija istabā varēja ienākt jebkurā dienas vai nakts laikā bez klauvēšanas — viņš durvis neslēdza ciet tā vienkāršā iemesla pēc, ka viņa mājā varēja kaut ko ienest, bet tur nebija nekā, ko varētu iznest.

— Oho! — viņš izbrīnā iesaucās. — Kas tur ir? Ak tas esi tu!

Pārliecinājies, ka tas patiesi esmu es, nevis dzērāja trakuma murgi, Vollijs sāka stenēt un stāstīt, ka nupat, gluži kā īstenībā, žurka grauzusi viņam kreisās kājas īkšķi, bet viņam nav bijis spēka tai uzsaukt: «Tiš!,..»

— Vai tev nekā nava?...

Cik žēlabainā tonī tika uzdots šis jautājums, cik cerību bija viņa skatienā! Arī man mazliet sāpēja galva, bet, ja es to tagad pateiktu Vollijam, tad tajā noliktavā, kur viņš gribēja mani nometināt, es netiktu arī pēc trim dienām.

— Kā tad tu tā? — viņš pārmetoši novilka. Bet pēc tam sarosījās, paslējies sēdus, pasniedzās pēc sava nobružātā portfeļa, kurš mētājās tepat, blakus dīvānam. To attaisījis, Vollijs izņēma ārā divas kārbas ar kaut kādām ampulām.

— Ierausim? — viņš piedāvāja.

— Ierausim... — es biju ar mieru.

Nezināju, kas ir ampulās, bet mani tas ieinteresēja, turklāt es cerēju, ka varbūt mitēsies galvassāpes.

Sākām ar lielāko kārbu.

— Kas tas ir?

— Magnēzijs,

Ar zobiem nolauzuši ampulu galus, tukšojām to saturu. Izdžērām visu ~ man tika kādas desmit ampulas. Gaidu kaifu, bet tl nav. Mutē pretīga garša. Atvērām mazāko kārbu, tajā ampulas ar nesaprotamu nosaukumu. Izdzērām arī tās, bet kaifa arvien vēl nebija.

— Kad tad sāksies iedarbība? — es jautāju.

— Nezinu, — Vollijs atbildēja. — Es vēl līdz šim nebiju lietojis. Tas man parakstīts pret alkoholismu, injekcijām...

Velns parāvis. Es biju domājis, ka viņš zina, ko mēs dzeram. Tā jau var noindēties.

Gājām uz noliktavu. Te, milzīgā pagraba galā aiz grāmatu plauktiem, es atradu sev un savam darbam piemērotu vietu. Sameistarojām galdiņu, par gultu noderēja lielas iesaiņojamā papīra ķīpas, uz kurām gulēšana nemaz nebija cietāka kā uz visatsperīgākā dīvāna. Lai komforts būtu vēl lielāks, Vollijs uz šīm ķīpām uzlika vecu vatētu matraci un nelielu spilvenu. Spilvendrānu tomēr nācās izmazgāt — tas bija iespējams tāpēc, ka pagrabā atradās ne tikai tualete, bet arī ūdenskrāns. Pēc segas nebija nekādas vajadzības — pagrabā bija karsti, pat pārlieku karsti.

Biju iekārtojies lieliski. Bet kādi kaimiņi man visapkārt — vieni vienīgi zinātnieki un domātāji! O, te uz augstiem plaukteņiem, kas sniedzās līdz griestiem, bija neaptverami daudz visgaišāko personību. Un viņi garlaikojās. Vollijs man teica, ka lielākā daļa no viņiem pēdējo piecu gadu laikā nav izraisījusi nevienā nekādu interesi, kaut arī grāmatas bija izdotas lielos metienos un droši vien valstī netrūkst mācību iestāžu, kur tās būtu Joti vajadzīgas.

— Tīrais negals! — Vollijs atzinās. — Jāsēž un jāuzmana, lai žurkas neapēd... Bet, kad sākas revīzija, — jāstaipa no vienas vietas uz otru un jāpārskaita nezin cik reižu. Pie velna! Kaut jel kāds būtu pircis... Piedāvāju par pudeli alus — neņem.

Vollijs palūdza mani (tas bija manās interesēs) dzīt laukā kaķus; tie lavījās noliktavā pa lūku, pa kuru tika pieņemtas un izsniegtas grāmatas un pa kuru arī ieplūda svaigs gaiss — tāpēc lūka bija jātur vaļā. Protams, kaķi palīdzēja karot ar žurkām — vienīgajām

sastāvējušās filozofijas cienītājām, bet, ja kāds kaķis kaut kur atstāja piemiņas zīmi, tad elpa bija jātur cieti

Izķert tos šajā milzīgajā pagrabā ar neskaitāmajiem nodalījumiem bija ļoti grūti. Es liku lietā kaķu ziņkārību: visur nodzēsu gaismu (pagrabā logu nav), atstādams gaišu tikai lūkas nodalījumu. Kaķi nāca šurp, es tos ķēru aiz čupra un metu ārā.

Kādas divas nedēļas šajā pagrabā ritēja mierīga dzīve, kuru iztraucēja tikai Vollija retie apciemojumi, kad viņam bija jāizsniedz grāmatas. Es cītīgi strādāju. Pareizāk sakot, centos strādāt — kaut kas neizprotams, nomācošs ar savu neredzamo klātbūtni piepildīja pagraba drūmo klusumu. Bet vai tad šī klātbūtne bija neredzama? Pavisam skaidri redzama — lūk, viņi, gudrie vīri plauktos. Es strādāju, cenzdamies nemanīt šīs klusējošās filozofu brālības izsmējīgi ironisko klātbūtni. Taču vienā jaukā dienā vairs neizturēju — izmisumā nometu zīmuli un sāku skraidīt pa noliktavu gluži kā tāda žurka. Kļuva skaidrs: no strādāšanas vairs nekas neiznāks. Un tas bija briesmīgi.

Es skatījos uz plauktiem, kas bija pilni filozofu, — šeit, pagrabā, liekas, bija sapulcināti viņi visi, kas vien bija dzīvojuši pasaulē vai dzīvo mūsu dienās, un es pats sev jautāju: kas tad ir tavas nožēlojamās lappuses salīdzinājumā ar visu šo gadsimtu gaitā uzkrāto gudrību? Itin nekas. Kam vajadzīgs tavs stāsts par to, kā kaut kāds vīrs iemācījās mīlēt savu sievu, atmeta dzeršanu un kļuva par labu cilvēku, ja pat šie augsti izglītotie un gudrie cilvēki, saprāta gaismas nesēji, kas uzrakstījuši tik daudz zinātnisku darbu, guļ te, pagrabā, visu aizmirsti? Bet cilvēce sten un vaid un tomēr bez atskatīšanās dodas sātanam nagos. Gan ēterā, gan presē ne par ko citu nerunā kā tikai par agresijas aktiem, slepkavībām, uzbrukumiem, nolaupīšanām. Grieķi nesatiek ar turkiem; Vjetnamā viens karš beidzās, sākās otrs;

izraēlieši uzbrūk arābiem, īri apkauj īrus, angļi plēšas ar angļiem... Ja savāktu vienkop visu sprādzienu un šāvienu dārdus, vaimanas un raudas, kas nenorimst uz mūsu zemeslodītes, iznāktu patiesi ellišķīgs troksnis. So troksni cenšas pārkliegt oratori, kas pūlas cilvēkus vest pie prāta, aicina tiekties pēc klusuma un miera; un, jo troksnis lielāks, jo vairāk viņi cenšas, bet, jo vairāk viņi cenšas, jo skaļāka kļūst šī elles dārdoņa, kas mēģina apklusināt saprāta balsi.

Bet es šajā laikā rakstu: brālīši, atmetiet dzeršanu, mīliet sievietes un bērnus... Misionārs atradiesl...

Neiecietīgi sāku šķirstīt manuskriptu, lai visu darbu aplūkotu, tā sakot, no putna lidojuma. Un ko es ieraudzīju? Vienus vienīgus melus! Nē, no morāles viedokļa viss bija kārtībā — visbargākie moralizētāji varētu būt ar mani apmierināti. Taču moralizēšana ir tas visvieglākais, ko var darīt..«

Visa mana celtne bija būvēta pēc apšaubāmas shēmas: negatīvs piemērs — pozitīvs piemērs, sliktais Petja — labais Vitja, amorālā 2anna — krietnā Anna... Un viss iznāca tik šausmīgi pareizi kā mācību grāmatā. Bet kāpēc es negatīvā varoņa lomai izvēlējos šoferi? Atradis par ko brīnīties — nodzēries šoferis, krāsotājs vai atslēdznieks. Vai tad nevarēja pakaunināt augstākās kvalifikācijas inteliģentu, piemēram, inženieri, ārstu vai pat rakstnieku? Vai varbūt autors baidījās, ka tik nenodara viņiem pāri? Tātad, ja jau nepieciešams kādam nodarīt pāri, tad tam katrā ziņā jābūt neievērojamam cilvēciņam, jāuzgāž viņam uz galvas samazgu spainis, sak, viņam no tā nekas ļauns nenotiks, šoferis paliek šoferis, viņš jau pie tā pieradis.

Bet ja par negatīvo varoni paņemtu rakstnieku...

To gan ne. Lai nu ko, bet tikai ne rakstnieku! Pirms mans darbs nonāk pie lasītājiem, to izpētīs amatabrāļi rakstnieki, uzrakstīs recenzijas, apspriedīs redkolēģijā.

Bet tās jau ir elles mocības, dažreiz tā ir tikpat kā krustā sišana, pēc kuras — gadās ari tā! — autors ceļas no miroņiem norūdīts, nikns, atjaunots. Bet var gadīties, ka viņš tā ari paliks saļimis guļam. Tā ka ej nu sazini, kā viņa tiesātāji no redakcijas impērijas raudzīsies uz viņa attēloto parasta rakstnieka dzīvi... Pirms par kaut ko tādu izšķiras, vajag, runājot indiešu prātnieka vārdiem, «pasēdēt uz pārdomu paklāja».

Taču sēdēt uz paklājiem un gremdēties pārdomās mūsu dienās pat parastos apstākļos nepietiek laika. Bet ir taču tāds dižs rakstnieks, kas mūs māca: raksti, noliec malā, dodies kādā ceļojumā, pēc tam atkal paņem rokā uzrakstīto un šo to pieraksti klāt, atkal atliec malā, pavaļojies, aizmirsti padarīto, pēc tam atkal atceries, paņem un šo to pieraksti klāt, atkal nododies izpriecām, iemīlies, šķiries, izņem no galda manuskriptu un vēl šo to pieraksti klāt, atkal noliec nost... Un tādā veidā tik ilgi, kamēr «mīkla» beidzot uzrūgusi... Apmēram tā.

Iespējams, ka tā varēja strādāt tad, kad cilvēks nepazina visu šo nolādēto bumbu draudus. Bet šodien, lai atbrīvotos no tām vai arī lai radītu tās, mēs dzīvojam tādā tempā, ka nav ne laika, ne līdzekļu, lai varētu uzrakstīto atlikt malā, papildināt, apcerēt...

Es ar nepatiku vēlreiz pametu skatienu uz plauktiem, kur sakoncentrēta visas pasaules gudrība, — pie velna! Mani pārņēma nevaldāma vēlēšanās sagraut viņu mēmo hegemoniju šajā pagraba klusumā. Nekur man neveicas. Maskavā — milicija, «Lakstīgalās» — žurkas, Rīgā — pret paša gribu mazgā no galvas līdz kājām, Kišiņevā jāizvēlas starp grūsnu kaķeni un pitonu ar pazīstamo fašistu bendes uzvārdu, Kijevā — atļkstums, Tartu... zinātnieki! Pie velna! Triec, kučier, zirgus un ved mani uz restorānu «Kauna» — vienīgo daudzmaz pieklājīgo vietu šajā zinātnes pilsētā ar tās atturībnieku biedrību! Aiznesīšu tur savas kapeiciņas, nopirkšu pudelīti un atbrīvošos no visām šaubām.

Vollijs atnesa gludekli, un mans uzvalks atkal ieguva pieklājīgu izskatu. Aizgāju uz pirti, uz frizētavu, un vakarā «kučieris» trieca zirgus... Pie «Kauņas» ieejas durvīm stāvēja liela abu dzimumu jaunu būtņu rinda, kas vēlējās iekļūt šajā paradīzē, lai varētu justies kā lauvas un lauvenes. Taču cilvēkam, kas labi pazīst restorānu šveicaru tikumus, stāvēt rindā nepieklājas. Es jau Maskavā biju pamatīgi izpētījis viņu tikumus un arī šeit pārliecinājos, ka šveicari visur vienādi: trīs rubļi man atvēra paradīzes vārtus...

Zālē valdīja troksnis, gaiss piepīpēts. Nebija viegli atrast brīvu vietu. Taču arī šeit, kā saka, vīru vērtē pēc stājas. Bet mana stāja vienmēr tāda, ka mani notur par miljonāru pat tad, kad man kabatā tikai rublis. Kāds iejūtīgs viesmīlis apsēdināja mani pie galdiņa, kurš, pēc viņa domām, nesolīja ienākumus (visur rūpes par ienākumiem!). Pie galdiņa sēdēja cienījams laulāts pāris — no tiem taisnprātīgajiem, kuri precīzi aprēķina tēriņu par katru pasūtīto ēdienu.

Es pasūtīju to, pēc kā biju nācis, un centos nedomāt par savu pasūtījumu, jo tikai tā dēļ vien nebija obligāti jānāk uz «Kauņu». Vai tad es neesmu atnācis šurp gaismas, jautrības, cilvēku, mūzikas dēļ?

Uzdevis sev tādu jautājumu, es pamanīju jaunu sievieti, kas sēdēja man aiz muguras. Pie viņas galdiņa bija vēl kaut kādi cilvēki, taču tie nezin kāpēc palika ārpus mana redzesloka. Man šķita, ka jaunā sieviete ir nelāgā omā.

Nevarētu sacīt, ka viņa būtu skaista, un varbūt tieši tāpēc viņa saistīja manu uzmanību. Viņas izskatā nebija nekā īpaša — tumši mati, parupji sejas vaibsti, un tomēr manī modās interese par viņu. Pagriezies uz viņas pusi, es uzsmaidīju, cik vien laipni pratu. Pārliecinājies, ka laulātajam pārim, kas sēdēja pie mana galdiņa, nebūs nekādu iebildumu, ja es pieklājības robežās izrādīšu uzmanību šai «skaistulei», es uzsāku ar viņu sarunu — runāju tik laipni kā viesmīlis, kas mani apkalpoja. Pēc viņas akcenta nospriedu, ka viņa ir latviete. Sarunāties ar viņu bija ārkārtīgi neērti: es tik tikko kaklu neizmežģīju, griezdamies uz viņas pusi.

Tāpēc uzaicināju viņu pie sava galdiņa un drīz vien uzzināju, ka viņa ir modes ateljē māksliniece Rīgā. Bet Tartu... Par to viņai negribējās runāt... Lūdzu, ja nevēlaties, nejautāšu — nebāzīšu savu degunu, kur nevajag.

Laulātais pāris, paldies dievam, neturēja mūs par savas uzmanības cienīgiem, un es, saņēmis dūšu, ielēju savai sarunbiedrei no karafes. Viņa neatteicās no piedāvātās glāzītes un tūdaļ pat izpelnījās nelabvēlīgu skatienu no pretimsēdošās dāmas puses. Rauj viņu velns, to dāmu! Pēc tam es pieliku visas pūles, lai apbērtu Astru — tā sauca jauno sievieti — ar asprātībām. Beidzot es iemantoju viņas uzticību. Es uzzināju, ka viņa atbraukusi uz Tartu, pārkāpdama darba disciplīnu, tas ir, vienkārši kavēdama darbu, viņu bija uzaicinājis kāds cilvēks, kurš nezin kāpēc stacijā viņu nesagaidīja... Viņa uz vienu nakti apmetusies viesnīcā «Tartu», kur bija gadījusies brīva vieta.

Pēc tam viņa gribēja kaut ko uzzināt par mani. Man nav iebildumu, lūdzu! Es godīgi atzinos, ka pirms gadiem divdesmit, kad viņa vēl nebija piedzimusi... Ak viņa jau bija piedzimusi? Viņai jau bija astoņi gadiņi? Lieliski, tas nozīmē, ka viņai ir divdesmit astoņi gadi... Tātad, kad viņai bija vēl tikai astoņi gadiņi, es biju pamatīgs palaidnis. Atzinos, ka tagad eksistēju uz tālaika atmiņu rēķina, ka esmu spiests mitināties noliktavā, pagrabā, starp skumstošiem dažādu zinātņu pārstāvjiem, kuri, pēc viena šejienes filozofa domām, nav alus pudeles vērti.

Tālākā sarunas gaitā es uzskatīju par vajadzīgu aizstāvēt tā cilvēka godu, kurš nebija atnācis viņu stacijā sagaidīt’ izteicu varbūtību, ka viņu varēja aizkavēt neparedzēti apstākļi, tā ka viņš droši vien nemaz nav aizmārša. Taču, lai nu būtu kā būdams, ilgāk palikt «Kaunā» nebija saprātīgi, jo bija pienākusi tā stunda, kad dūšīgajiem viesmīļiem kuru katru brīdi varēja rasties nepieciešamība lietot spēka paņēmienus, lai nomierinātu pārlieku aizrāvušos apmeklētājus, un mums labāk laikus no šejienes pazust.

Šķita, ka viņa man noticēja. Taču neviens no mums neizteica noteiktu vēlēšanos tūdaļ pat arī šķirties. Lieliski! Es ierosināju tepat restorānā kā suvenīru nopirkt pudeli degvīna un... tā kā viņai viesnīcā nebija atsevišķa numura, doties uz manu pagrabu, par ko skumstošie gudrie vīri uz mums, jācer, neapvainosies. Tas it īpaši interesanti tādēļ, ka tur es varēšu iepazīstināt viņu ar savu darbu ...

Viņai droši vien nebija izvēles. Viena svešā pilsētā, doties pie miera vēl bija par agru. Tādēļ mans plāns tika īstenots visā pilnībā. Un es sapratu, ka biju atnācis šurp acīmredzot šīs negaidītās tikšanās dēļ. Atnācis par spīti visiem moralizētājiem, par spīti gudrajiem vīriem, kuri atpūtās svētulīgā klusumā pagraba plauktos, par spīti tikumības idejām paša sacerētajā romānā.

Es nepiekrāpu Astru. Tajā pašā vakarā es sāku lasīt viņai atsevišķas nodaļas no romāna un lasīju trīs dienas no vietas. Ārā gāju tikai tādēļ, lai papildinātu ēdienu un dzērienu krājumus. Nauda kusa kā sniegs pavasari: vispirms mana, tad viņas. Kaķus ķerstīt man, protams, nebija laika; arī Vollijs tos neķēra, jo parasti gāja prom no mums, miermīlīgi noskaņots pret visu pasauli. Rezultāti drīz vien bija manāmi...

Vajadzēja kaut ko darīt. Astra, sapratusi, ka nebūtu prātīgi ilgāk aizrauties ar literatūru, pārkāpjot darba disciplīnu, saskaitīja atlikušo naudu un ierosināja braukt pie viņas uz Rīgu, kur solīja man sagādāt daudzmaz pieklājīgu apmešanās vietu.

Evakuējāmies īstā laikā.

23. nodaļa

Tikko bijām uzgājuši uz stacijas laukuma un nostājušies taksometru rindā, izgaisa mans grūti izskaidrojamais saspringums, it kā es būtu ieguvis kaut kādu vārdos neizsakāmu brīvību. Rīga man vienmēr iedvesusi drosmi, nevaru izskaidrot, kādēļ.

Sī pilsēta man šķiet internacionālāka par jebkuru citu Padomju Savienības pilsētu. Šeit var sastapt visu Savienības tautību pārstāvjus, bet šeit nav tās augstprātības, kādu dažkārt var vērot Kaukāza republikās, un nav tās klīrības, kas vērojama dažās citās Baltijas republikās. Man patīk neskaitāmās mazās kafejnīciņas, kurās var iedzert nepiedzeroties no pulksten astoņiem rītā, klāt saņemot arī nepieciešamās uzkodas. Neesmu bijis Parīzē un diez vai jebkad tur nokļūšu, taču es Parīzi iedomājos tādu kā Rīga, kaut arī šeit nav tās lētās nakts dzīves imitācijas, ar kuru mēģina švītēties daža laba cita pilsēta.

Lai nu būtu kā būdams, iebraucis Rīgā, es atviegloti uzelpoju. Pirmo nakti mēs pārlaidām pie Astras draudzenes, pēc tam apmetāmies Dikļu ielā, tas ir Pārdaugavā, pilsētas nomalē, zaļā vienstāva koka mājā. Noīrējām tur atsevišķu dzīvoklīti: divas istabas un virtuvi ar gāzi. Ūdens jānes no āra, ateja gaitenī, krāsns ap-

kūre. Ja ņem vērā, ka par visu to (klāt vēl mēbeles un virtuves piederumi) mēs maksājām tikai tris desmitniekus mēnesī, var teikt, ka mums trakoti paveicās. Es nepūlējos noskaidrot, kādā veidā Astrai bija izdevies atrast šo dzīvokli.

Šeit es nokļuvu tās alkoholisma formas varā, kuru sauc par dzeršanas kaiti. Tā ilgst vairākas nedēļas. Ari Astrai te bija savs nopelns. Protams, ja spriež pēc taisnības, viņas vaina bija ļoti maza: pirms kāda laika māte bija piespiedusi viņu apprecēties ar savu mīluli, jaunu, skaistu vīrieti, kurš pusgadu ilgās kopdzīves laikā bija novedis Astru tiktāl, ka viņa mēģināja izdarīt pašnāvību, — par laimi, viņu paguva izglābt. Pēc tam Astra ilgi ārstējās neiroloģijas institūtā. Vārdu sakot, dzīve viņai bija iedzinusi bailes, un viņa man atzinās, ka šņabī meklē glābiņu no visa tā.

— Es esmu vāja, pati netieku galā, — viņa teica.

Taču viņai bija vajadzīga samērā neliela deva, man savukārt maza deva bija tikai sākums lielai, un es kā ugunskurs uzliesmoju un degu.

Protams, Astra bija savā ziņā Sērkociņš. Taču man vajadzēja liesmu nevis uzpūst, bet gan apdzēst. Lai to izdarītu, bija vienkārši, tīri cilvēciski jāatbrīvo viņa no visa, kas izraisīja bailes, bet to cēloņi būtībā bija meklējami viņas vientulībā. No tās varēja paglābt, tikai apprecot viņu. Tad viņas dzīve iegūtu jēgu, un tas viņu pasargātu no visām bailēm. Bet es nepasargāju viņu...

Kaut arī man jau bija melnraksts ar «parastas meitenes» tēlu, es to vēl neuzskatīju par galīgu tēla variantu. Un intuitīvi jutu, ka Astrā atradīšu man vajadzīgos rakstura vilcienus. Viņā bija daudz no tā, kā trūka manai varonei: prāts, zināšanas, sievišķība, ārkārtīgi attīstītas biedriskuma jūtas. Uz viņu varēja paļauties jebkurā situācijā — viņa nepametīs otru nelaimē.

Bez tam viņa bija tāda kā neaizsargāta, un šo īpašību vīrietis katrā ziņā grib redzēt sievietē. Taču vienlaikus ar šo neaizsargātību viņā mita arī neuzticēšanās cilvēkiem, dzīvei kā tādai un arī sev pašai. Viņa stūrgalvīgi apgalvoja, ka nekad nebūs laimīga, jo viņu nav iespējams visā nopietnībā iemīlēt, un minēja daudz visdažādāko pierādījumu un vispirmām kārtām to, ka viņa ir neglīta. Mēs daudz runājām, strīdējāmies, taču es nespēju, nepratu pārliecināt viņu par pretējo, un, kā tagad saprotu, tas nemaz nebija man pa spēkam. Viņas neuzticības pilnā attieksme pret visu apdraudēja mani — arī manā dzīvē taču nereti bijuši periodi, kad es šaubījos par sevi, neticēju sev. Galu galā notika tā, ka nevis es viņai, bet viņa man, pati to neapjauzdama, iedvesa savas bezspēcības apziņu. Un, protams, būtu smieklīgi iedomāties, ka tādā stāvoklī varētu strādāt pie romāna, kuru es tagad biju pavisam pametis. Vienīgais, ko es uzrakstīju, nekādos paskaidrojumos neielaizdamies, — iesniegumu redakcijai ar lūgumu pagarināt līgumā norādīto manuskripta iesniegšanas termiņu.

Mēs abi ar Astru no savām bailēm un šaubām glābāmies iedomāta prieka zaļajos viļņos, mēģinādami rast sev attaisnojumu Omara Haijāma dzejā:

Kad neesmu dzēris es — man prieka maz,

Kad esmu apreibis — mans saplāts krēslojas.

Bet ir starp reibumu un skaidru prātu mirklis īss,

Ko mīlu es, jo dzīves pilns ir tas. [1] .[1]

Taču mēs nepratām noturēt šo «mirkli».

Nav nepieciešams stāstīt par to, kādā stāvoklī es atrados gandrīz visu laiku, — tā bija strauja gāšanās bezdibenī. Vajadzēja apstāties, izrauties, taču tas nebija iespējams. Iekulties tādā stāvokli viegli, bet tikt ārā... neiespējami.

Es sapratu — ja var nedzert vienu dienu, tas nozīmē, ka var izturēt arī nedēļu; ja var nedzert nedēļu, var atturēties arī mēnesi; ja var nedzert mēnesi — var vispār nedzert. Bet kā iztikt vienu dienu bez dzeršanas? Kā atbrīvoties no roku drebēšanas? Kā tikt vaļā no visām sāpēm un bailēm?

Tāpat klājās arī Astrai. Mēs abi naktīs trūkāmies augšā slapji no aukstiem sviedriem, mūs abus naktīs mocīja šaušalīgi murgi, mēs abi laidām pār mēli visu, kas bija kuņģī. Izrādījās, ka esam «radniecīgas dvēseles», mūs vienoja mūsu vājība. Man nevajadzēja viņas priekšā mocīties sirdsapziņas pārmetumos: mēs abi zinājām, ka stiprie uzveic savas vājības, bet vājie no tām slēpjas ilūziju miglā.

Astra jau divus mēnešus negāja darbā. Tas viņu ļoti nomāca — viņa mīlēja savu darbu, kas vienīgais viņai sniedza patiesu gandarījumu. Viņai draudēja atlaišana no darba. Viņa cik spēdama meklēja attaisnojošus iemeslus savam kavējumam. Bet kas tad tie nu varētu būt par attaisnojumiem?... Turklāt viņa bija iztērējusi savus ietaupījumus, kas bija paredzēti sen kārotā ūdeļādas kažoka iegādei, — nu vairs tikai apkakle iznāca ... Viņa pat pirms termiņa izņēma apdrošināšanas polisi, bet tagad sāka atprasīt naudu saviem parādniekiem.

Un tomēr izeja tika atrasta. Tas notika tajā vakarā, kad mēs abi bijām vienā no Rīgas respektablākajām kafejnīcām — «Rostokā». Astru uzlūdza uz deju, pēc manām domām, stipri neizskatīgs vīrietis pusmūža gados. Kad Astra tika atvesta atpakaļ pie mūsu galdiņa, es uzzināju no viņas, ka šis vīrietis ir vienīgais cilvēks, kuram ir reālas iespējas sagādāt viņai attaisnojošus dokumentus darba kavējumam. Viņš strādā par ārstu tajā neiroloģijas institūtā, kur viņa bija ārstējusies.

Viņš toreiz bija aplidojis Astru un pat bildinājis. Kaut ari viņa bildinājumu bija atraidījusi, viņš tomēr bija gatavs Astrai palīdzēt...

Kad šis ārsts vēlāk pienāca pie mūsu galdiņa, lai precizētu Astrai radušos sarežģījumus, es pārliecinājos, ka patiešām dievs viņam nebija piešķīris diezin cik pievilcīgu izskatu: augums izkāmējis, sakumpis, deguns gaļīgs, ausis milzīgas, mute greiza.

Viņi runāja latviešu valodā, un es tikai nojautu, ka Astra visu laiku apgalvo, ka ir ar mieru.

— Viņš teica, — Astra man sacīja, kad braucām uz mājām, uz Dikļu ielu, — ka iedos man izziņu, it kā es visu šo laiku būtu atradusies klīnikā uz atkārtotu izmeklēšanu ...

Nākamajā dienā pusvienpadsmitos viņa aizgāja, kā parasti pateikusi latviešu tradicionālo «atā». Es gaidīju stundu — viņas nav. Viņa nepārnāca arī pēc pusotras stundas. Kad bija pagājušas divas, bet pēc tam trīs stundas un viņas joprojām nebija, man apnika tāpat vien sēdēt istabā. Es nolēmu apskatīt to drūmo māju, kurā nesen tika noķerti divdesmit divi suņi.

Šo dīvaino māju es ievēroju drīz vien pēc mūsu apmešanās. Māja atradās neliela klajuma malā, un ap to klimta vesels bars suņu. Māja šķita neapdzīvota, vismaz pagalmā es nemanīju cilvēkus, ari skurstenis nekad nekūpēja, kaut arī bija iestājies īsts ziemas laiks. Taču kādu dienu piebrauca mašīnas, milicija un šīs pussagruvušās mājas pagalmā savāca divdesmit divus dažādu sugu suņus. Kopš tā laika suņi te vairs netika manīti.

Iegājis drūmās mājas pagalmā, es gandrīz vai apstulbu: tas, ko es ieraudzīju, atgādināja suņu koncentrācijas nometni. Gluži kā tukšas barakas stāvēja neskaitāmas suņu būdas, to bija vairāk nekā divdesmit divas, un no katras rēgojās ārā sarūsējušas ķēdes gals. Bet pati māja bija neapdzīvota un klusa, tāpat kā šīs tagad tukšās suņubūdas. Es mēģināju saskatīt durvis un drīz vien tās arī atradu. Pareizāk sakot, atradu sienā kaut kādu kvadrātveida caurumu, kas varētu būt arī durvis, bet, palūkojies iekšā, pārliecinājos, ka no suņu piegānītā midzeņa, kurā es biju nokļuvis, nekur tālāk durvis neveda. Visapkārt drēgnums, zemes, zāģu skaidu un puvuma smaka. Tad es nolēmu apiet mājai apkārt.

Jau krēsloja. Pēkšņi izdzirdu paklusu, bet draudīgu suņa ņurdēšanu. Sāku uzmanīgi klausīties un ieraudzīju logu ar aizvērtiem slēģiem, tie bija piespiesti klāt vēl arī ar vecām, resnu bozi atbalstītām durvīm. No šī loga tad arī plūda ņurdoņa.

Daudz nedomādams, aizmetu bozi, nogāzu zemē vecās durvis un atvēru slēģus. Aizdedzu sērkociņu un ieraudzīju melnu ēnu, kas pašāvās kaut kur sānis, — protams, tas bija suns. Sērkociņš nodzisa, es aizdedzu otru, apgaismoju telpu, kas atgādināja pamestu šķūni, un vēlreiz gandrīz apstulbu aiz izbrīna: es ieraudzīju vecu vīru, kas, sarāvies čokurā, sēdēja uz kaut kā nenosakāma. Tad izdzirdu vārgu balsi:

— Kas te lodā apkārt?

Es neattapu, ko atbildēt. Balss bija nikna, īgnuma pilna — redzams, vecajam vīram nebija pa prātam mana ielaušanās. Logā nemanīja ne rāmja, ne stiklu. Es vēlreiz aizdedzu sērkociņu. Telpā, kas reiz bija saukusies par nelielu istabiņu, tagad nebija pat grīdas un krāsns, zem kājām vīdēja zeme. Vecis sēdēja uz kaut kāda priekšmeta, kas pirms gadiem piecdesmit droši vien bija gulta. Viņš sēdēja uz sarūsējušām atsperēm, kas bija palikušas pāri no matrača, samelnējis, netīrs murskulis acīmredzot noderēja par spilvenu; segas vietā — vecs vatēts vamzis. Kad es iegāju viņa alā, viņš sēdēja, ar visu galvu ietinies šajā vamzī.

— Vai jūs jau sen te, vectētiņ? — es pajautāju.

— Vai tad jums nav auksti?

— Kas vajadzīgs?! — viņš sāka kliegt.

— Esmu jūsu kaimiņš, — es nezin kāpēc sāku skaidrot un, atcerējies aizsākto šņabja pudeli, nolēmu aizskriet tai paka] un paķert līdzi arī kaut ko ēdamu. Sājā briesmīgajā midzenī taču nebija ne skapja, ne kaut jel kādas kastes, kurā varētu glabāties ēdrnaņa.

— Vecotēv, es tūdaļ atgriezīšos, lūdzu, neejiet vēl gulēt, — es viņam pateicu. Atskrēju mājās. Astras joprojām nebija...

Kad es atgriezos pie vecā vīra, viņš vairs nebija viens, kopā ar viņu bija vecenīte, kurai varēja būt gadu septiņdesmit. Viņa sāka runāt ar mani... franču valodā, kuru es, dabiski, nepratu. Tad viņa kaut ko bilda angliski, turklāt izruna neatstāja ne mazākās šaubas, ka valodas viņa pārvalda pilnībā. Par to es pārliecinājos arī tad, kad viņa uzrunāja mani vācu valodā.

Vecenīte turēja rokā aizdegtu sveci, bet vecais vīrs kaut ko strēba no netīra katliņa. Es ielēju šņabi līdzpaņemtajā glāzē un pasniedzu vecajam. Sveces gaismā es viņu kārtīgi nopētīju: sirma, sapinkājusies bārda, biezas, sirmas uzacis, plika galvvirsa, padegunē lieli spalvu kumšķi, gluži kā tādi krūmi, acis blāvas.

— Kāpēc jūs dzīvojat šajā mājā? — es pajautāju vecenītei. Vecais šņabi izdzēra, bet uz maniem jautājumiem neatbildēja.

— Viņš nekur citur negrib iet, — vecenīte noteica.

— Es gan te nedzīvoju, — viņa paskaidroja. — Es citur dzīvoju. Nesu viņam ēdienu un eju prom. Ar viņu kopā bija ... suņi.

It kā apstiprinot viņas vārdus, atkal parādījās melnā ēna, pēc skata diezgan nejauks, melns suns, acīm redzami vecs, un kopā ar to vēl otrs, mazāks. Tie apgūlās vecajam vīram pie kājām.

— Bet suņubūdas sētā? — es jautāju.

— Mēs audzējām kucēnus pārdošanai... Nu visus suņus paņēma ...

Bija skaidri redzams, ka vecenīti nomāca šis notikums.

— Bet kaimiņi? — es pajautāju, ar to domādams baltās mājas iemītniekus tepat blakus. — Vai tad viņi nezina, ka te briesmīgos apstākļos velk savu dzīvību vecs vīrs? Un milicija? Kad suņus ņēma, vai tad viņi neredzēja, kādos apstākļos dzīvo vecs vīrs, savu nāves stundu gaidīdams, — tumsā, aukstumā, vientulībā?

— Gribēja iekārtot vecu ļaužu pansionātā. Bet viņš neiet uz turieni. Viņš te nodzīvojis piecdesmit gadu. Bet kaimiņi... tur dzīvo viņa māsa. Viņi grib mūsu māju nojaukt un uz zemes gabala ierīkot dārzu. Vecotēvu — prom uz pansionātu, bet viņš nav ar mieru. Grib tepat palikt. Agrāk arī baltā māja piederēja viņam ... Vecs, ietiepīgs cilvēks!...

Man šķita, ka sāku saprast lietas būtību: vecis acīmredzot ir no tiem ietiepīgajiem, kas ar saknēm ieauguši savā pussagruvušajā īpašumā un nav no tā izkustināmi. Tas bija tikai minējums, taču, lai kas viņš būtu bijis, nu viņš patiesi ir vecs un bezpalīdzīgs un ir pelnījis iecietību un palīdzību.

Es pateicu vecenītei, ka aiziešu pie vecātēva radiem, ja jau viņi tepat blakus dzīvo, un izrunāšos ar viņiem par visu. Vecenīte nezin kāpēc noskaitās, sāka mani lamāt un lūgt, lai es neeju pie kaimiņiem. Prātā pazibēja doma: vai tik vecais vīrs tīšuprāt netiek te vārdzināts, lai viņš ātrāk aizietu viņsaulē un atbrīvotu zemes gabalu. Jo zemes gabals — tās ir tulpes, bet tulpes — rubļi.

Piegājis pie skaistajiem vārtiņiem, ieraudzīju pie tiem melnu, nobružātu volgu. Kad atvēru vārtiņus, man metās virsū neliels, pinkains krancis. Redzēdams, ka man no viņa nemaz nav bail, suns lika mani mierā. Pieklauvēju pie durvīm, tās atvēra nenosakāma vecuma sieviete. Ko es te meklējot? Saimniekus. Ielaida mani iekšā, un es atrados plašā telpā, kurā pie liela, apaļa galda sēdēja iereibusi kompānija — dzēra šņabi un spēlēja kārtis. Vairāki vīrieši un sievietes — vesels kāršu komplekts! Visi bija samērā jauni, ne vecāki par trīsdesmit gadiem, izņemot veco sievieti ar pūces seju, viņa arī bija veča māsa.

Spēle tika pārtraukta. Es redzēju saspringtas, naidīgas sejas. Un uzreiz sapratu, kurš šajā kāršu kavā ir «dūzis» — apaļīgs brūnēts. Viņam tad nu arī bija pievērsti jautājošie skatieni, bet mani iztaujāja viņa skatiens. Blakus «dūzim» sēdēja jauna meitene. Viņas acis brīdināja, apsauca, lūdza, šķiet, vienlaicīgi gan mani, gan visus klātesošos. No kā viņa tā baidījās? «Sešnieki», uz kuru fona «dūzis» varēja apzināties savu nozīmi, pat ja viņš nebija trumpja dūzis, skatījās viņā nogaidoši. Es pajautāju, kurš ir mājas saimnieks, un pateicu, ka esmu atnācis parunāt par veco vīru, kas iet bojā no aukstuma tepat viņiem kaimiņos. Pēkšņi viena apaļīga dāmiņa noteica:

— Es viņu pazīstu. Viņš raksta grāmatas. Viengad viņš uzstājās Rīgas klubos, aģitēja par labāku dzīvi...

Acīmredzot šeit visiem pret vārdu «aģitācija», tāpat arī pret literāro darbu bija sava nemainīga attieksme.

— Ak tad tu raksti? — «dūzis» noprasīja vienaldzīgā tonī. — Par taisnību cīnies? Tātad tava dzīve ir brīnišķīga? Bet mūsējā — kas tai vainas?

Es gribēju paskaidrot, ka man nav ne mazākās sajēgas par to, kāda ir viņu dzīve, taču nepaguvu. Acīmredzot «sešnieks» saņēma signālu ar telepātijas palīdzību. Viens no viņiem ielēja glāzē vīnu un, kamēr es domāju, kā atrast kopīgu valodu ar šiem tipiem, iešļāca vīnu man sejā.

— Lūk, tā, papuci... — viņš ņirdzīgi noteica.

Pēc tam kad es biju iesitis Kelleram pa galvu, es nozvērējos nekad vairs neņemt rokā pudeli, lai ar to gāztu kādam pa galvu. Protams, te spēki nebija vienlīdzīgi. Turklāt, izceļoties trokšņainam kautiņam, varēja ierasties milicija, bet tas nu man nepavisam nebija vajadzīgs.

— Mēsli tādi!

Ko vēl es varēju pateikt?

Man tūdaļ pat metās virsū...

Cik ilgi tas turpinājās? Droši vien vairākas minūtes. Es tikai atceros, kā man tika norautas dzintara aproču pogas — Astras dāvana. Pēc tam mani vilka kaut kur prom, sejā iesitās svaiga gaisa strāva, un es gulēju ar seju sniegā, bet krancis, skanot ņirdzīgiem smiekliem, grauza manu saišzābaku pazoles. Caur sarkanu miglu vīdēja tās meitenes seja, kura ar savu skatienu bija mēģinājusi mani brīdināt. Suns beidzot tika iesaukts iekšā, durvis aizcirtās, visi aizgāja. Es ar pūlēm piecēlos...

Bet pēc tam es redzēju sienu, pavisam tuvu, centimetrus piecus no savas sejas. Visa siena bija noklāta dzelteniem kvadrātiņiem. Tās bija tapetes Dikļu ielas mājā. Pēkšņi viens no mazajiem kvadrātiņiem sakustējās, pavirzījās, un man tieši redzokļos ieskatījās nezin kam piederoša naidā kvēlojoša acs. Strauji raudamies atpakaļ, es izkritu no gultas, nācu pie samaņas un nopriecājos, ka esmu savā istabā. Pulkstenis rādīja vēlu nakts stundu. Bet Astras nebija mājās.

24. nodaļa

Nākamās dienas rītā pirmais, ko aptvēru, — Astras nav. Paskatījies spogulī, nejutos sevišķi priecīgs: acs bija krietni vien cietusi... Visi kauli sineldza. Gaidīju Astru. Par savu pašsajūtu labāk neizteikšos... K|uva skaidrs, kam deva savu piekrišanu Astra, sarunādamās ar ārstu... Atnāca Harlijs. Sis labi audzinātais cilvēks ik pa laikam mani apciemoja. Viņš ilgi klusēdams aplūkoja manu zilumu (labi, ka neredzēja to, ko apsedza apģērbs).

— Kā tad tā?! — viņš jautāja ar dziļu neizpratni un sašutumu. — Kā tu varēji kaut ko tādu pieļaut?! Es vēl ne reizi neesmu piekauts.

Raudzīdamies uz viņa labsirdīgo seju un varenajiem pleciem, es nodomāju, ka arī Poddubnijs droši vien nav ne reizi piekauts.

— Esmu dauzīts kopš bērnības, — es viņam atklāju skumju patiesību. — Bija laiks, kad situ pretī. Bet tagad... kas no manis vairs palicis. Katrs neģēlis var nesodīts izrēķināties ar mani, dusmas par savu nožēlojamo dzīvi izgāzdams uz vārgo. Redzams, ar mani drīz būs cauri..,

Viņš aizgāja. Astra neatnāca arī turpmākajās trīs dienās. Ko es varēju darīt?

Klusēt. Kādas man tiesības nosodīt Astru? Kas es viņai esmu? Turklāt... Krogs man viņu dāvāja — krogs arī paņēma. Pazīšanās ar krogā sastaptu cilvēku reti kad pārvēršas par īstu draudzību. Pazīšanās, kas sākusies pie šņabja glāzes, bieži vien beidzas ātrāk, nekā iestājas atskurbums.

Es sakārtoju savas drēbes, saliku mantas somā, paņēmu no naudas krājuma tik, cik vajadzīgs biļetes iegādei, uzliku tumšas brilles un uz visiem laikiem pametu zaļo māju Dikļu ielā. Lai mani pērkons nosper,

ja es apgalvošu, ka man bija viegli to izdarīt... Ar biļeti paveicās. Drīz vien es jau sēdēju Rīgas—Maskavas vilcienā. Paldies dievam, kupejā bija divas vecenītes, kuras nepievērsa uzmanību manām tumšajām brillēm.

Iebraucis Maskavā, nolēmu piezvanīt Stāsim tieši no stacijas. Man bija vajadzīgs viņa padoms. Meklējot brīvu telefona automātu, pēkšņi sastapos ar Karalieni. Es ieraudzīju viņu tajā brīdī, kad Karaliene, apskāvusi neliela auguma jaunekli, cieši piespiedās viņam klāt. Un es redzēju viņas seju — tā mani pārsteidza: tādu izmisumu, patiesu, nemākslotu izmisumu šajā koptajā, skaistajā sejā nekad nebiju manījis. Jauneklis ar strauju kustību atbrīvojās no viņas un aizgāja neatskatīdamies. Margo palika uz vietas, kaut gan sākumā grasījās mesties viņam pakaļ. Tad palika mierīgi stāvam un neko neredzošām acīm skatījās viņam nopakaļ. Es piegāju klāt un sasveicinājos, izteicu savu izbrīnu par šo satikšanos Maskavā Rīgas stacijā.

— Tu redzēji? — viņa klusi pajautāja, un es sapratu: viņa zina, ka es redzēju. — Tu maldies, ~ Margo teica. — Tas nav tā, kā tu domā.,. Tas bija mans dēls.

— Pieaudzis cilvēks? — es negribēju ticēt.

— Tev ir sajukuši rēķini, — Margo atbildēja. — Tas ir tāpēc, ka tu savus varoņus esi sajaucis ar reāliem cilvēkiem. Es taču zinu, ka tu arī manu dēlu esi attēlojis. Tu nevarēji neuzrakstīt par Fēliksu,*, Tas bija viņš.

Es reti ar viņu tiekos, — Karaliene turpināja, it kā uzrunādama pasaules izplatījumu, nevis mani. — Viņš izvairās no manis. Es taču viņu pametu, kad viņš vēl bija pavisam mazs bērns, atdevu tantes audzināšanā... Flokša dēļ, lai Floksi padarītu par cilvēku, kas piederētu man... Nu nav ne viena, ne otra... Ak dievs! Pat Izabellai ir bērni.., Man nav neviena tuva cilvēka.

«Mans nabaga Kents!» es nodomāju apmulsumā. «Nabaga, nabaga Kent, izrādās, ka tu esi bijis nelaimīgs kopš pašas dzimšanas.,. Bet es tev to noslēpu, jo pats nezināju...»

— Varu iedomāties, — Karaliene noteica, — ko manam dēlam piedēvējusi tava iztēle.,, Tev derētu iemācīties to apvaldīt.

Es klusēju — ko es tur varēju teikt?

— Lai nu paliek. Piedod. Un uz redzēšanos, man vēl daudz kas kārtojams...

— Margo.rt P:edod. Taču arī Floksim, šķiet, bija dēls?. f,

Es nezinu, kur viņš ir, — Karaliene vienaldzīgi atbildēja. — Es viņu atdevu uz internātskolu... jau sen.

Viņa pasniedza ļenganu, nevarīgu roku un pazuda ļaužu drūzmā.

Beidzot sazvanīju Staša dzīvokli, bet pie telefona pienāca Nataša, un es noliku klausuli — ar viņu man negribējās runāt. Piezvanīju uz internātskolu. Stasis bija tur. Pēc četrdesmit minūtēm es jau atrados viņa grupas garderobē, bērni šajā laikā zālē skatījās kino. Kas viss tik te nebija: gan mantas, kuras viņš, kā sūdzējās Nataša, bija atstiepis uz šejieni no mājām, gan arī citas — valstij piederošas: kādi desmit pāri saiš-zābaku, drēbes, grāmatas, magnetofona lentes, fotoaparāti, rakstāmmašīna, dažnedažādas pudeles, instrumenti. Pie Sienas plakāts: «Mēs protestējam!» (acīmredzot pašu bērnu gatavots). Uz plakāta zīmējumi un fotoattēli, kuros redzamas amerikāņu karaspēka zvērības Vjetnamā.

Kinoizrāde drīz beidzās, un Staņislava bērni trokšņodami sagāzās ģērbtuvē. Viņu bija divpadsmit, visiem ārkārtīgi simpātiski ģīmīši: gudri, viltīgi, blēdīgi un vienlaikus ļoti jauki. Kopā ar viņiem atnāca arī Staņislavs. Viņš uz ātru roku sarīkoja apspriedi, kurā tika pārrunāti kārtējie, neatliekamie darbi, pēc tam, paspieduši visiem gluži kā pieaugušiem rokas, mēs devāmies uz viņa māju pusdienot (vai vakariņot).

— Viņi taču nemaz nav idioti! — es teicu par viņa grupas bērniem. — Un man šķiet, ka viņi tevi mīl.

— Vairums ir zagļu un alkoholiķu bērni. Vecāki vai nu kolonijās, vai arī viņiem atņemtas vecāku tiesības. Bet mīl.,. Pareizāk būtu teikt, ciena, kaut arī audzinātājam jābūt vispirms tādam, ko bērni mīl, un tikai pēc tam — gudram. Patiesi gudram skolotājam pēc tā arī jātiecas — lai skolēni viņu mīlētu.

Mēs skriešus metāmies uz tramvaja pieturu.

— Kas noticis? — Staņislavs jautāja, kad mēs bijām nokļuvuši viņa mājās: bija skaidrs, ka viņš runā par manu lēmumu uz visiem laikiem braukt prom no Maskavas.

Es pastāstīju par dzīvi Dārzos, par visu, tikai par Astru nebildu ne vārda.

— Zaķim melot nav nekādas vajadzības, — Staņislavs sacīja. — Viņai bija mērķis — palīdzēt draugam. Tagad tu viņai šo mērķi gribi atņemt, bet atstāt bažas: viņai visu laiku būs jādomā, vai tik tu esi sveiks un vesels. Lēmums pavisam aiziet no viņas, — Stasis turpināja, — ir pareizs tad, ja šņabis patiesi ir stiprāks par tevi pašu. Tādā gadījumā Zaķis tevis dēļ visu mūžu dzīvotu vienās bailēs un smagie pārdzīvojumi viņu priekšlaicīgi iedzītu kapā. Tad, protams, labāk šķirties, kaut gan... arī citiem no tevis liela prieka nebūs. Lem nu pats. Sājā jautājumā grūti dot padomus... Manuprāt, tu pieļauj ne ar ko neattaisnojamu kļūdu, domādams, ka, strādājot pie romāna par alkoholisma ļaunumu, nepieciešams pašam uz savas ādās visu izbaudīt. Un tā nu ir iznācis, ka strādāt pie grāmatas tu nevari, bet tikšana vaļā no alkoholisma kļuvusi par problēmu, kas skar tevi pašu. Tas taču ir absurds! Lai rakstītu,

' - on

piemēram, par krokodilu dabu un dzīvi, nav obligāti pašam jābūt krokodilam.

— Obligāti nav, bet vēlams gan, — es nepadevos.

— Turoties malā, grūti iedziļināties, teiksim, pedagoģijas problēmās. Es, piemēram, nekad nevarētu uzrakstīt «Pedagoģisko poēmu». Bet tu — tu varētu, jo tu par savu pedagoģiju domā pat vairāk, nekā es par alkoholisma lāstu!

— Tu mani neesi pareizi sapratis: man tuvas visas problēmas, kas saistītas ar cilvēka dzīvi, to skaitā arī tavs alkoholisms. Man žēl alkoholisma upuru, pirmām kārtām tevis. Un, patiesību sakot, man labāk nekā tev zināmi tā rašanās cēloņi: man taču katru dienu jāsaskaras ar šīs parādības nevainīgajiem upuriem — alkoholiķu bērniem. Ja tu spētu par šo briesmīgo ļaunumu uzrakstīt tā, lai tas ķertos pie sirds, es pirmais tev par to teiktu paldies!

Mēs sēdējām virtuvē, Staņislavs uzsildīja kaut kādu zupu, kuru mēs abi strēbām. Natašas, par laimi, nebija mājās, toties Ļena, šis velnēns, Sarkanādaino virsaitis, visvisādos veidos atgādināja par sevi: te viņa man knieba, palīdusi zem galda, te rāpās mugurā, te meta virsū kartupeļu mizas.

— Cilvēki, kas kopš bērnības pareizi audzināti, — Stasis turpināja, — tik viegli nekritīs zaļajam pūķim nagos. Protams, arī mūsu nozarē, es runāju par pedagoģiju, problēmu atliku likām. Lūk, viena no tām. Katru gadu no jūnija līdz pirmajam septembrim simtiem tūkstošu jauniešu, pabeiguši skolu, cenšas iekļūt augstākajās mācību iestudēs. Tas izdodas tikai nedaudziem, pārējie uzskata sevi par neveiksminiekiem, sāk meklēt izdevīgu vietu dzīvē: rūpniecības vai sadzīves pakalpojumu materiālajās sfērās; zināms procents jauniešu vispār spļauj griestos.

Pedagoģijas sabiedriskā doma ceļ trauksmi: slikti nostādīts mācību darbs. Zināšanas — par katru cenu. Vecāki cenšas izdabāt pedagogiem, maksā briesmīgas summas, sākas pusaudžu dīdīšana zinībās, un tas viss notiek tik pārspīlēti, ka pārvēršas par zināšanu un apmācības kultu. Zināšanu kults,.. Ari fašistiem taču netrūka zinošu, augsti izglītotu, savā ziņā pat kulturālu cilvēku, bet mēs zinām, kādi viņi bija. Es cenšos sasniegt, varētu teikt, visvajadzīgāko: panākt, lai cilvēks būtu cilvēks. Viņam nav nepieciešams būt ģēnijam, viņš var būt vienkārši labs cilvēks.

Skolai, protams, ir daudz trūkumu, — Stasis atzinās, — bet arī tu taču ne uzreiz iemācījies staigāt un, kaut arī jau sen staigā kājām, joprojām bez klupšanas neiztiec. Skola droši vien tikai pamazām pārveidosies, bet tur neko nevar darīt — jaunie atzinumi vienmēr vecajiem izlūdzas tiesības dzīvot, reizēm šīs tiesības tiek iegūtas cīņā, bet vecais tikai tad atzīst jauno un piekāpjas, ja jaunais spēj pārvarēt esošās pretrunas un tās atrisināt. Būtībā īsts pedagogs nevis sniedz izglītību, bet gan parāda izglītības nepieciešamību.

Nav nekāds noslēpums, ka miljoniem vecāku attiecas pret skolu kā patērētāji: sak, jums, skolotājiem un skolai, ir pienākums darīt visu, lai manam bērnam dzīvē klātos labi. Un ari bērns, līdz ar mātes pienu uzņemdams tādu attieksmi pret sevi (lai viņam būtu labi), prasa: dariet visu, lai man būtu labi. Bet kāpēc viņš nevarētu domāt tā: dariet visu, lai es būtu labs?

Bērni ļoti bieži ir savu vecāku upuri. Mietpilsonība. To sešdesmit gadu laikā nevar izdeldēt, vajadzīgs daudz ilgāks laika posms. Mantu kults. Zināšanu kults. Cenšanās, nežēlojot naudu, iegūt zināšanas, lai tiktu pie diploma. Kad beidzot viņi šos diplomus iegūst (vienalga, kādā ceļā) un netiek galā ar uzdevumiem, ar kuriem tikt galā uzliek par pienākumu dārgie diplomi, katastrofa nav novēršama: diploms ir — iekšēja aicinājuma nav, bet tādā gadījumā arī zināšanas ir bezspēcīgas un tās, ja arī bijušas, izgaist bez pēdām. Sākas panika, cita darba meklējumi — tas ir labākajā gadījumā, jo ļaunākajā mums būs jāsamierinās ar diplomētu muļķi, kas spēj kaitēt vairāk nekā ienaidnieks. Ienaidnieku var vismaz atmaskot, bet šis te izskatās gandrīz vai pēc patriota, kārtīgi maksā arodbiedrības biedru maksas, sēž sapulcēs, vienmēr gatavs balsot ar abām rokām. Pēc tam zūd ticība cilvēkiem un visbeidzot arī sev, un cilvēks pagalam — viņš jau ir drošs afķoholiķa kandidāts. Kas vainīgs: skolotāji vai vecāki?

Bet cilvēks jau atrodas tādā attīstības stadijā, kad nespēj, neprot meklēt neveiksmju cēloni. Tagad nu vecāki zemu klanās ne vairs repetitoriem vai eksaminētajiem, bet ārstiem: dieva dēļ, palīdziet glābt to, kas mūsu vainas dēļ izrādījies kroplis. Bet tas nāk vēlāk...

Pagaidām viņš aug, nezinādams pat, cik maksā kartupeļi, kurus viņš stumj māgā. Un arī maize šodien pie mums nav nekāda problēma. Diemžēl to nereti var atrast atkritumu tvertnēs, laukos ar to baro cūkas. Tāpēc ka aizmirsies laiks, kad mēs badojāmies, bet daudzi gluži vienkārši neprot un negrib rēķināties ar šo laiku. Materiālās vērtības pie mums diemžēl bieži vien netiek turētas nekādā vērtē, it kā dabas bagātību krājumi būtu bezgalīgi.

Saprātīgiem vecākiem nepastāv jaunatnes problēma, viņu ģimenēs cilvēks katru dienu mācās objektīvi novērtēt apkārtējo pasauli un sevi šajā pasaulē. Šo ģimeņu bērni iet uz skolu, nevis lai prasītu un lūgtu žēlastības dāvanas trijnieku veidā, bet gan lai saņemtu nepieciešamo.

Tas viss mani satrauc ne mazāk kā tevi alkoholisms, te viss ir savstarpēji saistīts! Redz, kur meklējami alkoholisma cēloņi. Bet tu šaudies pa valsti šurpu turpu... meklē tos vai arī, gluži otrādi, slēpies no tiem.

Stasis sarauca uzacis, ilgi klusēja, bakstīdams ar karoti tukšo šķīvi. Atkal uz manu pusi lidoja kartupeļu mizas, bet es tām vairs nepievērsu uzmanību.

— Es tev varētu iedot vienu Dmitrovas adresi, — Stasis sacīja pēc maza brītiņa. — Labs un gudrs puisis. Bet... ari viņš ir metējs. Jūs tur abi kopā galīgi nodzersieties. Ir vēl viens — ari nav nekāds eņģelis, mīl iedzert. Bet tā taču ir visur, lai kur tu brauktu! — Stasis, skatīdamies uz mani, neizpratnē noplātīja rokas. — Bēgt no pudelēm nav iespējams, tās ir visur. Nesen biju ar vecāko klašu skolēniem ekskursijā uz to pašu Dmitrovu. Bijām izsalkuši. Skatos — paviljons «Karsts piens». Nolēmu tur pabarot savus puišus. Ieejam iekšā — no piena ne miņas, uz plauktiem visu mārku konjaki... Bēgt no pudelēm — tas nozīmē bēgt no sevis paša, bet no sevis nevar aizbēgt...

Mēs vēl ilgi runājām, un Stasis izteica domu, ka varbūt man būtu jāmēģina vispirmām kārtām glābt pašam sevi: ārstēties, lai tiktu vaļā no alkoholisma, uzticēties cilvēkiem, kuru aicinājums — glābt tos, kas saprot nepieciešamību atbrīvoties no šīs liktenīgās slimības.

— Jāsaka gan, — viņš noteica, — tev tas palīdzēs tikai tad, kad tu pats sāksi apzināties, ka tev tas ir nepieciešami.

Sarkanādaino virsaitis tikmēr pielaida pilnu vannu ar ūdeni, lai es varētu nomazgāties. Man šī ideja bija pa prātam — sen nebiju baudījis vannošanās svētlaimi. Stasis ar Ļenu ķērās pie trauku mazgāšanas, bet es noģērbos, ieniru vannā un tūdaļ pat kā bulta izšāvos ārā: neesmu taču vēzis, kuru dzīvu met verdošā katlā.

— Brauc uz Sibīriju, — Stasis vēlāk ierosināja. ■— Tur dzīvo mans brālēns Semjons Mahorkins, strādā par brigadieri kokzāģētavā. Protams, arī viņš dzer, bet tevi viņš ātri atšifrēs, un no viņa tev glābiņa nebūs. Viņi dzīvo divatā ar sievu, bērnu nav, māja liela... Tev pašreiz ir depresija. Svaigā gaisā starp labiem cilvēkiem atkal atgūsi spēkus. Turklāt tu esi iekļuvis psiholoģiskā labirintā, bet labirinti pastāv tāpēc, lai no tiem atrastu izeju. Meklē! Ja atradīsi — raksti, un es pacentīšos būt starpnieks starp tavu pagātni un to nākotni, pie kuras tu nonāksi.

Var jau arī uz Sibīriju. Gluži kā tai dziesmā teikts par adresi: nav jāmin ne iela, ne pilsēta, tik jāmin — PSRS. Paņēmis Staņislava silto vamzi un zināmu skaitu naudaszīmju, devos uz staciju pēc vilciena biļetes.

Vakarā, nopircis biļeti uz nakts vilcienu, gāju uz satikšanos ar Zaķēnu. Gribējās pastāvēt tajā vietā, kur tramvaja pieturas tuvumā es parasti vakaros viņu gaidīju. Stāvēt tieši «mūsu» vietā bija riskanti, un es apstājos gabaliņu nostāk. Piesardzība lieti noderēja: viņa izkāpa no tramvaja un aizskrēja uz to vietu. Tumsā Zaķēns slikti redz un mani nepamanīja. Es parādīju rakstura stingrību un savu paslēptuvi neatstāju.

Līdz Irkutskai aizbraucu bez starpgadījumiem. Staša iedotā naudas summa nebija diezin cik liela, taču pietiekama, lai, dodoties tālā ceļā, nebūtu jāskaita katra kapeika. Semjonam Mahorkinam Stasis apsolīja telegrāfiski paziņot par manu ierašanos.

Irkutskā vilciens stāvēja desmit minūtes. Pastaigājoties pa platformu, nevilšus kļuvu par pašnāvības aculiecinieku: jauns puisis ar noskūtu galvu pāris soļu attālumā no manis metās zem elektriskā vilciena. Es pat paguvu nodot liecību.

Vēlāk aizgāju uz restorānvagonu, lai nomierinātos pēc tik nepatīkama skata. Pa šīm dienām zilumi manā seja bija pazuduši, tā ka es jau varēju bez brillēm rādīties cilvēkiem acīs.

Man pretī pie galdiņa sēdēja inteliģents večuks ar mazu, baltu bārdiņu. Viņš ēda cīsiņus un dzēra nar-zanu. Es pasūtīju pusstopu un tos pašus cīsiņus. Večuks uzmeta man ziņkāru skatienu. Man visu laiku bija jādomā par to, ka pirms manas ierašanās Irkutskā pasaulē bija par vienu cilvēku vairāk, un nu es braucu tālāk, pūlēdamies saprast šī cilvēka bojāejas jēgu, it kā, sapratis to, varētu dziļāk izprast pats savas dzīves jēgu. Varbūt tas bija izmisuma solis un šim puisim bija daudz lielākas tiesības tā rīkoties nekā man dzīvot, joprojām dzerot šņabi un attaisnojot savu eksistenci ar to, ka rakstu romānu, no kura pagaidām labuma nav nevienam. Tomēr — tāds mūža nobeigums ... Atcerējies, kā tas viss notika, nevilšus noskurinājos.

— Bet vai jums nekad neienāk prātā... nu, teiksim, tamlīdzīgas domas... — Vecais vīrs vēl joprojām mani vēroja ar neslēptu ziņkāri. Viņš paskaidroja: — Es runāju par šo briesmīgo gadījumu ... Vai jums savu reizi neienāk prātā domas... — viņš nepateica, kādas. — Nedusmojieties uz mani, protams, tādus jautājumus nemēdz uzdot. Bet es, ziniet, esmu psihiatrs, mans uzvārds ir Meržijevskis, — viņš stādījās priekšā.

«Savādnieks,» klusībā nodomāju, bet, protams, ļaunu prātu uz viņu neturēju, it īpaši tādēļ, ka viņš daļēji bija uzminējis manas domas. Taču runāt par to nevajadzēja pat mediķim.

— Jums tomēr nav taisnība, — vecītis teica, gluži kā manas domas lasīdams. — Es netaisos jums lasīt morāli, taču redzu, kā jūs dzerat šņabi. Tiesa, pēc visa tā, ko mēs savām acīm redzējām, iedzert nav par ļaunu., un tomēr... Jūs dzerat tā, kā dzer cilvēki, kas par prieka mirkli gatavi velnam pārdot dvēseli, bet

pēc tam pār nāvi domā kā par glābiņu. Paskatieties visapkārt. Te daudzi dzer, bet viņi to dara pavisam citādi. Viņi alkoholu sagāž kuņģī, bet jūs... dvēselē. Pārējos šeit sēdošos vēl nav vajadzības ārstēt... Bet jums savukārt ārstēšanās neko nedotu ...

— Kāpēc nedotu? — es pajautāju, nevilšus atskatīdamies uz tiem, kas sēdēja pie citiem galdiņiem.

Večuks grieza cīsiņu mazos gabaliņos un rūpīgi košļāja. Tipisks mediķis.

— Tāpēc, ka jūs neticat ārstniecībai. Bet vajag ticēt, vajag gribēt. Ja tas tā nav, kā es saku, tad aicinu jūs nākt uz manu klīniku ārstēties. Starp citu, kāda ir jūsu nodarbošanās?

Es jau gribēju uzdoties par rakstnieku, bet tad aptvēru, ka esmu uzrakstījis bezdievīgi maz, un noburkšķēju, ka mēģinu šo to rakstīt.

— Tagad visi mēģina rakstīt. Bet es lasu tikai medicīnas žurnālus, — viņš īdzīgi piebilda. — Ja ārstēsieties manā klīnikā, tad varbūt ar laiku, arī spēsiet kaut ko radīt, protams, ja vien medicīniskā palīdzība nav vajadzīga vispirmām kārtām jūsu dvēselei. Man šķiet, ka spēšu jums palīdzēt kaut daļēji atgūt pazaudēto veselību. Fiziski jūs kļūsiet daudz stiprāks. Jūsu šūnas izies otrreizēju evolūciju, tās atjauninās mani vitamīni, pie kuru radīšanas esmu strādājis visu mūžu. Tas būs atklājums zinātnē, bet jūs — šī atklājuma kārtējā uzvara. Jūsu dzīvē īstenosies sapnis, pēc kura tiekušies miljoniem cilvēku: saglabājot gadu gaitā uzkrāto pieredzi, atkal kļūt gandrīz jaunam... Es runāju pavisam nopietni, — viņš pēc brīža sacīja. — Taču man jūs jābrīdina: pastāv arī zināms risks. Var arī neizdoties — desmit procenti no simta. Jums tas nozīmē... hm... neārstējamu slimību. Sakarā ar visu to man, protams, diezgan grūti atrast cilvēku, kas būtu ar mieru...

ziedoties zinātnes labā. Cilvēki, kā jūs pats redzējāt, labāk metas zem elektriskā vilciena.

Es klausījos šā savādnieka valodā un ar nepatiku nodomāju: re, vēl viens spriedelē par ārstēšanos (līdz šim to darīja Stasis), taču es viņa vārdus neuzņēmu nopietni. Profesors pasūtīja vēl vienu pudeli narzana, es — vēl vienu pudeli šņabja. Ko viņš grib no manis? Lai es ļautu sevi pārbarot ar kaut kādām aizdomīgām tabletēm? «Ja palīdzība nav vajadzīga dvēselei...»

— Jūs droši vien uzskatāt, ka jums nav vajadzīga palīdzība. Es runāju par medicīnisku palīdzību, — večuks teica. — Iespējams, ka jūs pat esat apvainojies uz mani par manu priekšlikumu... Bet, dieva vārds, nav saprātīgi negriezties pēc palīdzības tad, kad šī palīdzība ir nepieciešama. Neizprotama psihiska parādība: cilvēks skrien pie ārsta, tiklīdz viņam radušās vismazākās aizdomas par saslimšanu ar vēzi, bet tas, kas sirgst ar jūsu kaiti, tieši otrādi, mūk no ārsta... Viens viegli notic, ka ir slims, kaut gan viņam tā domāt nav nekāda pamata, otru nevar piespiest uzskatīt sevi par slimu, kaut gan viņa slimība ir ļoti nopietna... Protams, lai ticētu, vajadzīga vēlēšanās ticēt, taču pārlieku ilga svārstīšanās var iznīdēt spēju gribēt.

Es zināju, ka nereti visfantastiskākajām parādībām ir pavisam ikdienišķa forma, turklāt tās sastopamas tur, kur ir vismazāk gaidāmas. Kāpēc gan pie mana galdiņa restorānvagonā patiešām nevarētu sēdēt izcils zinātnieks, kas pētī noslēpumainos vitamīnus?

Es gandrīz vai biju gatavs mesties šai nezināmībā, taču mani atturēja šie desmit procenti, iespēja iedzīvoties nedziedināmā slimībā... Mans stāvoklis bija īpaši grūts tādēļ, ka mana šodiena bija nenoteikta, bet es visu laiku cerēju, ka nākotnē sagaidīšu kaut ko tādu (kur tas radīsies, kāpēc?), kas man dos iespēju sacīt,

ka arī manai dzīvei ir jēga. Bet varbūt profesors man

piedāvā tieši tādu iespeju?

Viss, ko esmu savā mūžā iemantojis, ir apslēpts manī — tas rod izpausmi manās garīgajās īpašībās un domāts tikai man. Bet citiem? Vai maz esmu vajadzīgs dzīvei, ja man nākotnē nav uz ko cerēt? Cilvēki taču dzīvo, domājot par nākotni un nevis par pagātni, kuras vārdā man patiesi dzīvot nebūtu vērts...

Viss it kā runāja par labu vecā vīra priekšlikumam, bet... šie desmit procenti! Nav viegli necilam cilvēkam apzināti ziedoties pat cēla mērķa, zinātnes un cilvēces labā. Tas acīmredzot ir likumsakarīgi: lielie atklājumi prasa, lai tiem sevi upurētu šo atklājumu cienīgi cilvēki. Bet mēs, necilie, prasām, lai mums sagādā vislabākos apstākļus, un sūdzamies par dzīves grūtībām. Viens metās zem elektriskā vilciena — vai viņam bija grūti dzīvot? Visiem grūti dzīvot, vari runāt, ar ko vien vēlies, — visiem ir grūti. Grūti mācīties, grūti strādāt, grūti mīlēt, pat zagt ir grūti, un visgrūtāk — būt cilvēkam. Visiem grūti. Visi grib to, ka viņiem nav, visi grib būt tādi, kādi viņi nav, bet tas vienmēr un visiem bijis īpaši grūti...

Arī Staņislavam grūti. Viņš uzskata sevi par sava grūtā darba melnstrādnieku, bet viņš taču ir karavīrs, iespējams, ka ierindnieks, bet tomēr karavīrs. Ne visiem ģenerāļiem ceļ pieminekļus, bet ir piemineklis Nezināmajam karavīram, kurš cīnījās ne pieminekļa, bet dzīves labad. Acīmredzot Staņislavs pats to apzinās. Viņš zina, ka tikai vienai skaudībai ir attaisnojums — skaudībai pret to, kurš rod prieku skaistuma radīšanā. Tiesa, viņš māca muļķus, un viņi patiešām vēlāk var savu skolotāju pat neatcerēties, bet tas nozīmē tikai to, ka viņš atrodas grūtā frontes iecirknī, kurā var strādāt vienīgi garīgi stipri cilvēki un uz kuru retais ies brīvprātīgi...

Profesors neuzkrītoši vēroja mani, un es jutos ļoti muļķīgi. Protams, ja es pieņemšu priekšlikumu, neveiksmes gadījumā arī nāvei varētu būt sava lietderība: tā atbrīvotu cilvēkus no nederīga sabiedrības locekļa... Bet vai tiešām man vairs nav nekādas nākotnes? Man taču ir dvēsele un šis mokošais ceļš, pa kuru esmu gājis līdz šai dienai... Ja medicīniskā palīdzība nav vajadzīga dvēselei... Bet te nu tabletes man nepalīdzēs. Vai varbūt esmu mazdūšīgs?... Iespējams, ka esmu mazdūšīgs ...

Nonācis pie tāda secinājuma, pateicu vecajam vīram, ka nepieņemšu viņa priekšlikumu pat tādā gadījumā, ja tas nopietni domāts. Viņa sejā pavīdēja tikko manāms smaids.

— Nemēģināšu jūs pierunāt.

Viņš samaksāja viesmīlim savu tēriņu un, novēlējis man labunakti, aizgāja prom... šķiet, smīnēdams bārdā. Pie velna!

25. nodaļa

Es nodzīvoju Dzenienā līdz pat pavasarim.

Tajā janvāra dienā, kad izkāpu no vilciena, laiks bija man labvēlīgs. Bija skaista, saulaina diena, sniegs līksmi gurkstēja zem kājām un tā zaigoja, it kā man apkārt plestos milzīgs dimantu lauks. Dzenienā nokļuvu ar smago mašīnu, kas pārvadā kokus. Drūma paskata šoferis mani nopētīja bez jebkādas kautrēšanās. Kad ierunājos par Mahorkinu, viņš vairs neraudzījās tik aizdomīgi un paskaidroja, kā atrast Mahorkina māju: tā atradās ciemata galā.

Patiesību sakot, netiku skaidrībā, kur šim ciematam gals: mājas bija izmētātas kur kurā. No smagās mašīnas šofera uzzināju, ka ciemats cieši saistīts ar mežrūpniecību, ka te ir arī kolhozi, taču tie atrodas tālāk no šejienes, bet Dzeniena — tā ir kokzāģētava, koki un mežstrādnieki. Es mēģināju no viņa izdabūt kaut kādas sīkākas ziņas par Mahorkinu. Atbilde bija pavisam strupa:

— Parasts vīrišķis.

Lai atrastu Šī «parastā vīrišķa» māju, vajadzēja iet līdz pašam mežam un nogriezties pa labi. Bet mežs pletās visapkārt — milzīgas dižegles auga gar ielu malām un no visām pusēm apņēma graciozās, kokgriezumiem rotātās mājas, no kurām paliktu tikai pamati, ja tām tiktu klāt ārzemju tūristi.

Kad biju nogājis krietnu gabalu, mājas beidzās, un patiesi labajā pusē ieraudzīju taciņu. Kad arī tā beidzās, manu acu priekšā atradās mājiņa ar šauriem logiem, uz kuru dzeltenajām apmalēm, ar ķepiņām saķērušās kopā, dancoja jautras, za|as vardītes.

Māju apņēma žogs, kas līdzinājās viduslaiku lēdijas baltajai mežģīņu apkaklītei un nemaz neizskatījās pēc sibīriešu māju žogiem, tas ir, tādiem, kādus es tos biju iedomājies: augstus, izturīgus. Man šķita, ka šis graciozais žogs nekādi nesader kopā ar «parasto vīrišķi» Semjonu Mahorkinu.

Māja bija aizslēgta — tātad saimnieks ir darbā. Kur gan citur viņš varētu būt? Aiz mājas ieraudzīju veselu grēdu sausu celmu, kas droši vien bija domāti kurināšanai. Šķūnī atradu cirvi. Lai nebūtu jāgarlaikojas un jāsalst, ķēros pie celmu skaldīšanas. Atvēzējies no visa spēka ietriecu cirvi celmā, bet dabūt ārā spēcini bija par vājiem. Mēģināju gan šā, gan tā, vilku, krek-stēju, dzinu iekšā ķīļus un lādējos — bet jēgas nekādas. Kļuva karsti, jāsaka paldies par to pašu. Izslējies visā augumā, ieraudzīju tepat stāvam druknu, gara auguma sievieti — mugurā silta veste, kājās velteņi, ap galvu

melns vilnas lakats. Ar ironisku smaidu uz lūpām viņa

skatījās, kā es mokos.

Domādams, ka manā priekšā Mahorkina sieva, nosaucu savu vārdu. Sieviete sāka smieties.

— Semjons dzīvo lejasgalā, — viņa noteica, — kad paiesiet garām ezeram, būs klāt arī viņa māja, labajā pusē. Ehl Cik tur trūka, ka jūs būtu man malciņu saskaldījis! — viņa pašās beigās ar nožēlu sacīja.

Vēsā tonī pateicis viņai paldies, devos prom un drīz vien nonācu pie liela lauka, ko klāja bieza sniega sega. Tam vajadzēja būt ezeram. Pēc tam atradu arī taciņu. Gluži tāpat kā pirmā taciņa, arī šī nogriezās pa labi un atveda mani pie mājas, kuru diemžēl nerotāja līksmi vardulēni un kurai žoga vispār nebija. Pie lieveņa arī šeit bija sakrauti celmi, taču es nolēmu tos neaiztikt. Māja, piebūves — viss bija nolaistā stāvoklī.

Taciņa izbeidzās tieši pie lieveņa, un, protams, saimnieku nebija mājās. Durvis nebija aizslēgtas. Vēlāk es uzzināju, ka ciematā vispār durvīm nav atslēgu. Savas durvis slēdz ciet tikai vientuļas sievietes — aiz bailēm no piedzērušiem vīriešiem.

Mežs pienāca pie pašas mājas. Tas šalca, vēja šūpots. Es ar lielāko prieku būtu vēl ilgāk tīksminājies par ziemas ainavas skaistumu, taču kājas sāka protestēt: tām neizturami sala. Iegāju mājā.

Pirmais, kas man dūrās acīs, — bija vadi. Tie stiepās no visiem kaktiem, saplūda kopā kaut kur lielās istabas centrā un izklīda uz visām pusēm, lai paslēptos sienu spraugās, rozetēs, radioaparātā, veļas mazgājamā mašīnā, elektriskajā plītiņā un vēl kaut kādos aparātos, par kuriem man nebija nekādas sajēgas. Uz dažiem vadiem bija sakarināti auti, apakšbikses, dvieļi un dažādi apģērba gabali.

Šī lielā telpa atgādināja galdnieku vai atslēdznieku darbnīcu un vēl arī bibliotēku, jo bez ēvelsola un

virpas, bez motoru rezerves daļām un tamlīdzīgiem metāllūžņiem te tieši uz grīdas bija sagāztas grāmatas. Tās gulēja grēdās. Pacilājis konstatēju, ka bibliotēka diezgan saturīga: te bija mācību grāmatas espéranto valodas apgūšanai, modes žurnāli, somu-japāņu un vācu-angļu vārdnīcas, daiļliteratūra, grāmatas par elektrifikāciju, lauksaimniecības tehniku, zemūdens peldēšanu, motosportu un zirgkopību.

Bez lielās istabas mājā bija vēl virtuve un divas mazākas telpas. Visapkārt valdīja tāds haoss, kāds redzams tikai vecpuišu mitekļos. Taču diez vai šo māju var uzskatīt par vecpuiša mitekli? Es redzēju uz pakaramā sieviešu apģērbu. Pie sienas karājās bise. Starp dažāda veida dzinējiem un motoriem pamanīju elektriskā zāģa «Družba» motoriņu.

Jau krēsloja, bet saimnieks arvien vēl nenāca. Mājā kļuva auksti un neomulīgi, uzmācās grūtsirdība...

Mahorkins pārnāca, kad bija jau pavisam tumšs.

— Tā-ā! — viņš novilka pērkondimdošā balsī. — No Maskavas? — Staņislavs telegrammā jau bija paziņojis par manu atbraukšanu. — Nu, kā tad iet pa Maskavu? Sen neesmu redzējis savu brālēnu, kā viņam sviežas? Jā .., būs savi trīs četri gadiņi.

Pāris vārdos paskaidroju, ka Maskavā viss pa vecam, ka Staņislavs ir sveiks un vesels.

— Šeit varēsi dzīvot, cik ilgi vien gribēsi, — saimnieks teica un vēl piemetināja: — Es arī «bumbu» paķēru līdzi, iepazīšanās taču jāatzīmē...

Uzreiz bija redzams, ka šai ziņā viņš bija citāds nekā Staņislavs.

Šā cilvēka veidolā es jautu kaut ko pazīstamu, it kā es viņu jau būtu kaut kur sastapis. Gadus četrdesmit vecs, augums turpat vai divi metri, seja vienos vasar-raibumos, mute līdz ausīm. Bet zobi! Salīdzinājumā ar tiem manējos var uzskatīt par peļu zobiem. Viņš no kaut kurienes izvilka nelielu toveri ar paša lasītām un sālītām sēnēm, sagrieza gabalos vārītu stirnas galu, atnesa kvasu. Un nu jau mēs sēžam pie neprecēta vīrieša galda — izrādās, sievas viņam nav, nomirusi pirms diviem gadiem. Dzērām šņabi un ēdām sēnes. Viņš, nevērīgi mani noskatīdams, stāstīja, kā pagājušo gadu viņa cūka aizskrējusi uz taigu un apprecējusies ar mežakuili. Kad atgriezusies, viņai piedzimuši četri svītraini bērniņi, bet viņu tētis tajā pašā dienā atnācis uz ciemu, taču mednieki viņu piebeiguši, jo dažreiz cilvēki ir dumjāki par cūkām.

— Vai pirts ir? — es noprasīju, kā jau tas dedzīgam pēršanās cienītājam piederas.

Viņš pat apvainojās:

— Vai tad bez pirts var iztikt?

Mēs abi sākām draudzīgi un saticīgi dzīvot zem viena jumta. Viena no mazajām istabām kļuva par manu rezidenci. Pēc neilgām pārdomām par dzīvi, par labo un slikto tajā es nolēmu visu atstāt tā, kā bija pirms manas ierašanās: pie logiem tamborēti aizkari, kas reiz bija balti; visos kaktos zirnekļtīkli; vietvietām norautas tapetes; vienā stūri sarkano ķieģeļu krāsns, otrā — mana dzelzs gulta; skapī sakarinātas drēbes uz naglām, nevis uz pakaramajiem. Griesti nomelnējuši laika gaitā, pie sienas liels spogulis, gandrīz vai tāds kā trimo. Skaidrā laikā tajā varēja ieraudzīt savu attēlu. Pie gultas sienas sega: vilks un Sarkangalvīte satikušies mežā, starp viņiem risinās mēma, daudznozīmīga saruna... Vilks — gatavais sprāgoņa, toties Sarkangalvīte — korpulenta dāma ar kuplām krūtīm. Ja es satiktu mežā tādu Sarkangalvīti, es paņemtu tikai viņas sarkano cepurīti...

Mahorkins šo istabu sauca par godakambari. Logi izgāja uz mežu, un es, guļot gultā, varēju vērot, kā, saulei virzoties pa debesjumu, mežā mainās krāsas.

Krēslas stundā mežs mīklaini klusēja, dienā runāja dažādās balsis; naktī vieglprātīgi flirtēja ar mēnesi... Bet, kad tas vaidēja un lēja asaras, it kā sūdzēdamies par kaut ko, mani pārņēma grūtsirdība...

Mēs abi cēlāmies agri. Es tādēļ, lai vāktu kopā savus varoņus, kuri gluži kā mušas aizlidoja katrs uz savu pusi, tiklīdz es atvēzējies gribēju tikt galā ar visiem uzreiz... Pavadījis Mahorkinu līdz lievenim, es saucu viņam pakaļ gan ziemas rīta tumsā, gan putenī:

— Semjon! Semjon!

Viņš atsaucās:

— Ehe-e-ēl

— Nenomaldies mežā! — vai kaut ko tamlīdzīgā garā.

Viņam tas patika.

Abi kopā mazgājām veļu, vārījām ēdienu, mazgājām traukus. Pat nodarbojāmies ar sportu: viņam šķūnī bija paša sameistarots svara stienis, kuru viņš aizrautīgi cilāja. Reiz arī es gribēju pamēģināt... Turpmāk apmierinājos ar publikas lomu. Svētdienas mēs saucām par «brīnišķīgajām» dienām. Tad dzērām šņabi un viens otram stāstījām par dzīvi, par Zemi, par kosmosu. «Brīnišķīgajā» dienā agri no rīta Mahorkins ņēma no sienas bisi un, skatīdamies uz to, domīgi sacīja:

— Vai mums nevajadzētu aizstaigāt līdz purvam un caur stobru paskatīties uz kādu?...

Kad viņam palaimējas caur stobru ieraudzīt kādu, mums ir «ultrabrīnišķīga» svētdiena. Cepam gaļu, kurinām pirti, vārdu sakot, gatavojamies vakaram. Kad sagatavošanās darbi paveikti, Semjons dodas uz «Dižo Nakts Monopolu» — Dzenienas posta vietu, kas atrodas dziļi mežā. Monopolā dzīvoja trīs vecenes, tā bija īsta raganu bedre, kur tirgojas ar šņabi cauru gadu dienu un nakti. Nav apskaužams milicijas pilnvarotais,

Vai atkal par Sauli:

kura rajons stiepjas gandrīz vai divsimt kilometru garumā.

Mahorkins atnes «bumbas», tad ejam uz pirti, peramies, beržam viens otram muguru, bet pēc tam daudzmaz piekoptā istabā, ideāli iekārtojušies pie galda, nododamies augstākām baudām. Es lasu Semjonam priekšā fragmentus no sava romāna, bet viņš mani izglīto.

— Pasaule ir apbrīnojama parikte, — viņš domīgi runā, ar milzīgajām delnām glāstīdams glāzi. — Piemēra pēc, Mēness... Zelta gredzentiņš, skumīgi ripo pa debesu malu — skumjais nakts dēls ... Vai atkal ekspresis. Ar to var nokļūt uz Mēness sešos mēnešos... Varbūt arī piecos. Ja desmit reizes apiet apkārt Zemei, dabū attālumu līdz Mēnesim. Bet saullēkti tur ilgi jāgaida, dienasvidus iestājas tikai reizi tūkstoš simt septiņdesmit piecu stundu laikā — uz sauļošanos nav ko cerēt...

— ...Ja tai būtu tukšas iekšas, tajās varētu novietoties Zeme kopā ar Mēnesi, kas tur grieztos ap Zemi... Bet cik vēl ilgi Saule spīdēs — neviens nezina. Domāju, ka savus divdesmit miljonus gadu vai pat vēl vairāk...

Dies pasarg, ja Mahorkins uzsāk valodas par motoriem — tad ir beigas! Tas ir tikpat kā kļūt par gra-fomāna upuri, kaut gan Semjons motoru omā nav nekāds grafomāns. Taču es no motoriem neko nesajēdzu, bet viņu tas neuztrauc.

Izrunājies tiku tikām, Semjons nosaka:

— Būs jāiet un jāpaskatās, kas notiek uz mūsu lodītes. Jāpaklausās, kas labs dzirdams ēterā.

Viņš sāk griezt radioaparāta kloķus. Drīz vien politika viņam apnīk, sameklējam kaut kādu mūziku un metamies uz dejošanu. Neviens no mums nav diezin kāds dejotājs, taču galvenais ir līksmība, un tās ir atliku likām. Ja kāds šo skatu redzētu, domāju, tas viņam liktos diezgan mežonīgs un ēverģēlīgs: divi iedzēruši vīri kā mežoņi lēkā un griežas ap galdu ar pustukšajām pudelēm — putekļi vien kūp...

— Viss kārtībā, — kādu dienu Mahorkins nokliedza, atgriezies no darba.

Viņš nometa uz grīdas velteņu pāri un vīstokli, kurā bija vatētas bikses un silta veste.

— Strādāsi manā brigādē!

Es gandrīz vai sastingu.

— Nekas, — Semjons mani mierināja, — gan jau pamazām pieradīsi.

Sākās katorga. Man ierādīja darbu pie gatera — vajadzēja vākt nost sazāģētos dēļus, slapjus, smagus. Mans pārinieks bija puisis Semjona augumā, Jura Lauznis. Tas bija viņa uzvārds, bet viņš patiešām izskatījās pēc laužņa — tāds taisns, dzelžains un strups. Taču šis Lauznis iecietīgi izturējās pret manām neveiklajām kustībām, pret manu neprasmi veikt šo ārkārtīgi vienkāršo darbu. Mājās nācu tik tikko dzīvs, iegāzos gultā ar visām drēbēm un kritu kā nemaņā. No rīta Mahorkins rāva mani ārā no gultas un gandrīz ar varu vilka pie gatera. Turpmākajās dienās un nedējās es pārvērtos par tādu kā automātu, kas neko nedomā: galvā pilnīgs tukšums — vienalga, vai ir rīts vai vakars. Vienīgās apzinātās izjūtas — nogurums, sāpes kuņģī un nelaba dūša. Salīdzinājumā ar citiem manas mundrās brigādes locekļiem es biju nožēlojama figūra.

Miljoniem cilvēku mūsu zemē strādā vaiga sviedros, lai saņemtu algu — bez algas taču nevar dzīvot: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst.» Ja tas tā nebūtu, varētu arī nestrādāt. Ne jau katrs spēj iemīlēt darbu — darbs taču mēdz būt arī nogurdinoši vienmuļš, notrulinoši garlaicīgs. Pareizāk sakot, ne jau katru darbu var iemīlēt. Piemēram, ar cērti vai lauzni mēnešiem, bet varbūt pat gadiem ilgi skaldīt akmeņainu zemi vai darīt kaut ko citu tādā pašā garā — vai tad tādu darbu var mīlēt? Tādu darbu var paciest tikai tas, kas neko citu darīt neprot. Tāpēc jau cilvēki ar visiem spēkiem cenšas iemācīties kaut ko, iegūt kaut kādas zināšanas.

Pārējos brigādes locek|us, atskaitot mani, nenomāca ne darba vienmuļība, ne smagums; tā vien šķita, ka viņiem patīkami savu fizisko spēku pašiem sajust un likt lietā, bet es biju tik vārgs un paguris, ka gandrīz vai miru nost no šī darba. Visi uzjautrinājās par manu samiegojušos, izmocīto izskatu. Mahorkins katru rītu mani kā tādu kucēnu vilkšus vilka laukā no gultas. Es ēdu kā no koncentrācijas nometnes atbrīvots arestants un vispār jutos kā katordznieks. Prātā ienāca doma: Maskavā mani meklē, lai nosūtītu droši vien uz meža ciršanas darbiem. Bet... es jau esmu šeit! Varbūt man vajadzētu to paziņot, lai cilvēki veltīgi neuztraucas?

Tā tas turpinājās vairāk nekā mēnesi, un mani sāka vajāt cita doma: bēgt!

Kādu dienu, izlikdamies tik slims, ka vai pēdējā stundiņa klāt, paliku mājās, bet, kad Semjons aizgāja, es drīz vien jau soļoju pa ceļu dzelzceļa stacijas virzienā. Tāpat darbadrēbēs, velteņiem kājās. Pirms pāris dienām biju saņēmis ļoti pieklājīgu algu. Pa ceļam neapturēju koku pārvadājamās smagās mašīnas, baidīdamies, ka šoferi varētu paziņot Semjonam. Taisni otrādi, pa gabalu pamanījis kādu no tām, slēpos grāvī. Gāju raitā solī, līdz stacijai aizkūlos divās stundās un atviegloti uzelpoju: esmu brīvs. Pie velna visu darba terapiju!

Kad gāju garām pārtikas preču veikalam stacijas tuvumā, pēkšņi no smagās mašīnas, kas stāvēja pie veikala durvīm, izkāpa Semjons un ar savu vareno ķepu draudzīgi saņēma mani aiz apkakles. Apmulsumā rāvos ārā, cik spēka, lādējos, gluži kā skolas puika spēru viņam ar kājām. Taču.., pēc stundas atkal sēdēju uz

22t

dēļiem blakus gaterim, kur darbavīri bija sanākuši vienkop uzpīpēt, bet Mahorkins viņiem vienā mierā klās-stīja?

— ...kādu milzīgu ļaunumu sev nodara cilvēki, kas bez kādas sajēgas putina ārā mežus. Piemēra pēc, Persija... Bija bagāta, auglīga zeme. Bet kas tagad ir? Pusi platības aizņem tuksnesis. Un Sūzas, Babi-lona — kur tās tagad? Un Sicīlija? Kad tur pletās meži, tā bija visas Itālijas maizes klēts. Tagad nabadzīga zeme, akmeņi vien...

Vakarā viņš izkurināja pirti, kaut arī tā nebija sestdiena un diena nemaz nebija «brīnišķīga» (starp citu, tādu dienu mums pēdējā laikā vispār nebija). Es labpatikā novietoju savu izģindušo stāvu uz karstās lāvas, bet Semjons teica runu:

— Būtu nu palicis, bračkiņ, pie mums. Grāmatu rakstīšana — tas vēl nebūtu nekas, bet vai tad tā ir dzīve? Visu laiku rakņāties citu būšanās... Kam gan tas var patikt? Bet, kad tev dod pa purnu, tu atņirdz zobus, dusmojies... Un cik tālu esi nonācis! Pat šņabīti vairs nevari iedzert kā kārtīgs cilvēks. Mēs arī neesam nekādi svētie — kā redzi, savu reizi iedzeram, bet — ar mums nekas īpašs nenotiek. Mēs esam norūdīti — tur tā lieta. Fiziskā ziņā neesam ar pliku roku ņemami, tāpēc arī šņabītis mūs nevar pievārēt. Bet tu esi izlaidies, par kungu pārvērties, tāpēc tevi arī gāž no kātiem. Rakstnieks! Tu esi prātu izkūkojis, ja domā, ka normāls sievišķis var iegrābties alkoholiķī. Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu redzējis, un nekas tāds arī nevar notikt. Ja pēc kāzām vīrs nodzeras, tad nu vēl tā, uzreiz viņu nepamet, bet apprecēties ar neglābjamu alkoholiķi... Nē, tādas lietas nenotiek! Bet ko nu par šņabīti... Visi taču iedzer. Tas ir kā likts. Dažs aiz bēdām, dažs aiz kāda cita iemesla, katram ir savs

iegansts. Droši vien kaut kas spiež sirdi, bet Šņabis ir tikpat kā plāksteris — uzliec, un uzreiz tā kā vieglāk...

Kamēr es sildījos, mazgājos, pēros, viņš visu laiku runāja par šo tematu.

— Tu veltīgi dusmojies uz cilvēkiem, ka viņi tevi dzirda, gandē tavu veselību... Cilvēki, lai kur tu ietu, uzskata par savu svētāko pienākumu pacienāt tevi ar vislabāko, kas viņiem ir, viņi grib, lai tu pie viņiem labi justos, lai tu neteiktu, ka esi slikti uzņemts. Kā saka, «ko mājās rodam, to galdā dodam»... Bet šņabītis — tas jau nu ir obligāts, uzņemot viesus. It īpaši tur, kur ļaudis nav nekādi turīgie, — tur šņabis atsver trūcīgo cienastu. Bet, cik tu dzersi, tas nu ir tavā ziņā — vienu divas glāzītes vai visu, ko ceļ priekšā. Viesim neviens neko neliegs: nav tāda krievu cilvēka, kas atteiktos pacienāt! Viņš pēdējās bikses ieķīlās, bet viesi pacienās... Tā ka cilvēki šai lietā nav vainojami. Viņi to dara aiz viesmīlības. Bet tu, bračkiņ, aiz cūcības. Pie mums tu tomēr būsi kopā ar cilvēkiem. Kopā dzīvojam, kopā arī strādājam. Ja tu aizbrauksi, man pat nebūs kam sirdi izkratīt. Bet ir labi, ja var aprunāties ar gudru cilvēku ...

Pēdējo argumentu bija grūti atspēkot. Es paliku. Atkal gāja dienas un nedēļas, pilnas moku un noguruma. Bet te pēkšņi kādu dienu konstatēju, ka elpoju viegli, ka pazudis elpas trūkums, kas mani agrāk bija mocījis, un es pat sāku aptvert, cik kokmateriālu mēs sagatavojam un cik man par to maksā. Tas bija sasniegums. Viss gāja uz labo pusi. Es tiku galā ar darbu. Atkal sāku no rītiem mazgāties, tīrīt zobus. Cēlos augšā pats, un šī tīri fiziskā atjaunotne sagādāja velnišķīgu prieku. Tā bija atveseļošanās pēc paralīzes — sāka staigāt tas, kas bija nogulējis gultā gadiem ilgi...

Kāda bauda — justies fiziski veselam, vieglam, mundram! Just savas kājas, rokas, plecus un priecāties,

ka pazuduši maisiņi zem acīm, ka acu baltumi iegūst normālu krāsu. Taču tas turpinājās tikai līdz tai «brīnišķīgajai» dienai, kad mēs abi ar Semjonu nolēmām pārbaudīt, kā uz manu tagad norūdīto organismu iedarbosies šņabis: pieveiks vai nepieveiks?

Nolēmām pārāk neaizrauties — tikai dažas glāzītes izmēģināšanas nolūkā. Un šņabis guva virsroku... Te nu būtu īsti vietā atgādināt kāda alkoholiķa filozofiju: «Atteikties no pirmās glāzītes — tā nav liela māksla. Bet es nepazīstu neviena, kas varētu atteikties no sestās glāzītes...» Šis pats alkoholiķis teica: «Visi atceras, kā iztukšoja pirmo glāzīti. Neviens neatceras, kad kļuva par alkoholiķi...»

Es gulēju un smaku nost. Jutos vēl sliktāk nekā agrāk. Viss sasniegtais izkūpēja kā nebijis. Atkal gāju pie gatera un atkal mocījos. Naktīs svīdu, sākās vemšana. No mokām atpestīja tikai šņabītis.

Semjons uzstāja, lai es nepadodos. Taču es jau sapratu, ka ar muskulatūras nostiprināšanu vien ir par maz, lai tiktu uz ceļa: no sevis nekur nevar aizbēgt, no sevis nekur nevar paslēpties. Tagad padevās arī Semjons.

— Var jau būt, ka tas patiešām tā arī ir, — viņš piekrita. — Kā var citus pārliecināt par to, ka mīlestība spēj paglābt no šīs slimības, ja tu pats tās dēļ atstāji vienīgo cilvēku, kas tev visu piedeva... Es visu laiku par to domāju. Tātad tava slimība ir stiprāka par mīlestību, jo tu šņabja dēļ aizmirsti mīlestību... Jā, bračkiņ, velns nav ar pliku roku ņemams. Bet vai tiešām tas ir stiprāks par cilvēku? Ir taču jābūt izejai. Varbūt tam večukam, ko tu satiki restorānvagonā, ir taisnība. Bet ja nu pamēģinātu? Nenomirsi taču...

Mēs nosēdējām līdz vēlai naktij, dzērām, runājām. Es, starp citu, pajautāju, kāpēc viņš tur mājās sievas mantas. Viņš neatbildēja, tikai atmeta ar roku un iztukšoja glāzi.

t Tajā vakarā viņš man nekādas gudrības nemācīja, tikai klusēja, stāstītājs biju es. Bet, tā kā par manu dzīvi viņš jau gandrīz visu zināja, es vēlreiz sāku sūkstīties, cik man grūti iet ar romāna rakstīšanu, kā esmu nomocījies ar to, cik lēni darbs virzās uz priekšu. Izstāstīju visu: gan par žurkām «Lakstīgalu» akā, gan par vasaras mājiņu Kijevas pievārtē, gan par grāmatu noliktavu Tartu, gan par Astru. Vārdu sakot, izstāstīju visu savu literāro epopeju. Mahorkins dzēra šņabi (viņš nekad nenoreiba) un klausījās tik uzmanīgi, kā bērni klausās pasakas. Pēkšņi viņš iekliedzās un cirta dūri galdā:

— Beidzot man ir skaidrs! Tu tāpēc ej pazušanā, ka tev neveicas darbs. Stulbenis tāds! Par to, ko tu izstāstīji, arī vajag rakstīt. Stāsti par to, kā tu mēģināji uzrakstīt romānu! Tas arī būs īsts, patiess romāns. Bet tu te velns zina ko esi sagudrojis!... — Viņš pat satraucās un, it kā kaunēdamies no šī emocionālā uzliesmojuma, pārslēdzās uz jau zināmo vilni. — Jāpaklausās, kas notiek ēterā... — Taču nenoturējās, nepiebildis: — Kad tev pa īstam sāks veikties darbs, tu atmetīsi dzeršanu. Piemini manus vārdus. Visam jābūt patiesam. Bet jūs tikai gribat, lai cilvēki izbrīnā iesaucas, — atradušies psihologi! Vajag, lai cilvēki domā, nevis brīnās. Kas tad ir no tā tava Valentīna — blēņas vien! Kam viņš vajadzīgs?... Viņu derētu atsūtīt šurp, pie mums, — mēs no viņa iztaisītu kārtīgu vīrieti bez visu to labdarīgo sievišķu palīdzības. Raksti par to, ko pats esi pieredzējis ...

Kad mēs beidzot viens otram novēlējām labunakti, bija jau pienācis rīts. Es iegāju savā kambarī, izņēmu manuskriptu, sāku šķirstīt lappusi pēc lappuses un sapratu, ka Mahorkinam taisnība.

Rakstīt grāmatas nozīmē aicināt cilvēkus saprātīgi dzīvot. Bet vai to var darīt vergs? Kad garīgi stipri cilvēki nonāk verdzībā, ir spiesti pakļauties spēkam, viņi dažreiz padara sev galu, un viņu nāvē ir kaut kas cildens. Bet, ja cilvēks ir vergs, ja viņš nonāk savu paradumu, savu vājību gūstā, tad viņa dzīvē nav nekā cildena, pat ja viņam piemistu Herkulesa spēks. Tātad teiciens «veselā miesā mājo vesels gars» ir tīrās blēņas? Ja tāds cilvēks sāks pārliecināt citus, ka jādzīvo saprātīgi, viņš to varēs pamatot tikai ar svešām domām, ar vispārīgām ētiskām normām, spriedelējot par labo un ļauno ar sagudrotiem vārdiem, kuros sirds nav klāt, un, protams, nevienu pārliecināt nespēs.

Rakstīt romānu ir grūts, bet tai pašā laikā cienījams darbs, ja prasmīgi un pārdomāti vadās no diža mērķa. Mans romāns droši vien varētu būt zināmā mērā pārliecinošs, bet tā gan būtu tāda mākslota pārliecinātība; patiesībā drīkst un vajag stāstīt nevis par sadomātiem notikumiem, ko pieredzējis izdomāts varonis, bet gan par reālām problēmām, kas satrauc miljoniem cilvēku, tāpat kā tās satraukušas pašu Autoru.

Manas rokas darbojās ātrāk nekā domas: tās saplēsa manuskriptu. Pēc brīža es to nožēloju, bet bija jau par vēlu. Es paņēmu papīra lapu un uz tās uzmetu jaunā romāna kontūras ...

Aizbraukšanas dienā sacīju Mahorkinam:

— Uz redzīti, Mahorkin. Mēs te berzām viens otram muguru, ēdām no viena katla, dancojām un dzērām šņabi. Un tomēr es braukšu prom.

Noskumušais Mahorkins klusēja.

— Iespējams, ka atgriezīšos, jo mana rakstīšana, šķiet, tuvojas norietam. Saki — par ko man uzliktas tādas mocības?! Skraidīt kā sadegušam un darīt nevienam nevajadzīgu katorgas darbu. Par ko? Ko es_ tik briesmīgu būtu nogrēkojies, ka man jāvelk tāds jūgs?

Mahorkins klusēja.

— Bet nu tu man atvēri acis un es sapratu, ka nepieciešama patiesība, ticamība. Tu iekustināji manu domāšanu, un tagad es nepazudīšu. Paldies tev par to, Paliec sveiks, Mahorkin!

Viņš klusēdams paspieda man roku. Es paņēmu savu somu un devos prom. Viņš palika savā vientulībā — lasīt avīzes un «skatīties», kas notiek ēterā.

Es jau biju nogājis krietnu gabalu, kad izdzirdu viņa vareno balsi.

— E-he-e-e-i! Nenomaldies! — pa taigu aiztrauca atbalss atkārtotie vārdi.

To varēja saprast dažādi, kaut gan tas droši vien attiecās uz dzīvi vispār, — mežā jau nu es nenomaldīšos.

26. nodaļa

Jūrmala ir skaista, ļoti skaista. Kur vien paskaties, augšup slienas dažnedažādi tornīši, aug koki un košumkrūmi. Te gandrīz katrai mājai galā tornītis. Visapkārt priedes, ievas, ceriņi. Taču pats galvenais te ir jūra. Apmetos netālu no jūras, «privātā pansionātā» pie vecas latvietes Kristīnes Janovnas. Jūrmalā daudz tāda veida «privātu pansionātu» un tikpat daudz arī Kristīņu, kas atpūtniekiem izīrē istabas par pieņemamu cenu, kura mazāk turīgiem cilvēkiem tomēr liek kasīt pakausi un apsvērt, vai viņi to var atļauties ar savu atpūtai atlicināto naudiņu: par katru istabu vai pat nelielu verandiņu sezonā taču jāmaksā četrsimt (vai pat vairāk) rubļu... Mana Kristīne izīrēja piecas istabas plus verandu, šķūni un to pažobeli divu kvadrātmetru platībā, kurā apmetos es (par to no manis noplēsa tikai divus stabus). Bet šī pažobele ar vienu šauru gultu un mazītiņu galdiņu tomēr ir «atsevišķa» istaba, turklāt gandrīz blakus tualetei. Un $s, saki, ko gribi, pirmoreiz mūžā esmu kūrortā!

Pirmoreiz mūžā, tā teikt, atpūšos. Kaut gan, taisnību sakot, šo jēdzienu varēja attiecināt uz mani tikai tādā ziņā, ka es atrados kūrvietā un īrēju pažobeli ar tiem pašiem noteikumiem kā visi tie, kas patiešām bija atbraukuši šurp atpūsties. Patiesībā es strādāju: stādīju konspektu vai, ja gribat, plānu, pēc kura veidošu savu vēstījumu par to, kā es... sāku rakstīt romānu un kas no tā iznāca. Vienīgais, no kā es šeit atpūtos, bija šņabis — tas bija iespējams tāpēc, ka dzīvoju nošķirti, vienatnē, vairīdamies no visiem.

Iesācējam atturībniekam, lai izvairītos no kārdinājumiem un mokām, ko rada vilinājumi vai atturēšanās, vislabāk kādu laiku padzīvot vientulībā. Kaut vai tik ilgi, kamēr varēs sev pasacīt: es vairs nevēlos dzert ne ar vienu cilvēku — ne par draudzību, ne par panākumiem, ne aiz skumjām, ne aiz prieka, ne arī tāpat vien!

Bet cik tā ir liela netaisnība, ka tie, kam palaimējies dzīvot tādā skaistumā, kāds ir šeit, — skaistumā, kas pieder visiem, pārdod to par tik nekaunīgām summām! Gribētos zināt, kā te varētu atpūsties, piemēram, Zaķēns ar savu simtrubļu algu? Mana Kristīne sezonā dabū divus tūkstošus, ne pirkstu nepakustinādama. Viņai Rīgā ir seŠistabu dzīvoklis, bet šo te veco koka māju viņa nopirkusi par piecpadsmit tūkstošiem, lai izīrētu darbaļaudīm viņu atpūtas laikā.

Lai nu būtu kā būdams, taču tagad es te strādāju un vienlaicīgi atpūšos. Ārstniecības programmu nācās izstrādāt bez ārstu palīdzības, taču kaut kas līdzīgs režīmam tomēr iznāca: no rīta strādāju, pēcpusdienā sauļojos pie jūras, vakaros gāju uz kino, pirms gulētiešanas pastaigājos pa cieti noblietēto liedagu, kur šajā stundā varēja satikt tikai iemīlējušos pārīšus un skrējējus, kas tādā veidā glābās no infarkta.

Es izlikos neredzam kafejnīcas, bufetes, paviljonus, restorānus un pat alus bodes, kaut arī bieži gāju tur garām, Nolādētās samazgu bedres!... Es vairījos no jebkuras pazīšanās, jo katra nejauša (it īpaši nejauša) pazīšanās var aizvest uz jebkuru no šiem viesmīlīgajiem iestādījumiem, bet jebkurš uzaicinājums uz turieni varēja traumēt manu vēl nestabilo psihi.

Ak, kas tās bija par mokām! Kārdinājumi, kārdinājumi un vēlreiz kārdinājumi. Ej kur iedams — visur vīns, konjaks, šņabis, balzams: «Lūdzu, vai vēlaties glāzītēs? Vai varbūt jums kokteili?» Bet cilvēki... Dzer gan kokteiļus, gan balzamu, gan konjaku — glāzītēs un veselām pudelēm. Cilvēki dzer, bet tu tikai slauki muti un rij siekalas. Pēc tam paej malā un lamājies, lādi dievu un piesauc nelabo. Tādas mocības nenovēlu pat savam ienaidniekam.

Man šķita, ka es viņus redzu pirmo reizi — ceļā pagadījušos «zilīšus»... Netīri, neskūti, saburzītām drēbēm, smirdoši — visi viņi kaut kur iet, uz kaut kurieni dodas streipuļodami, gandrīz vai ar taustīšanos meklēdami ceļu... Uz kurieni? Mājup? Vai tiešām arī viņiem ir mājas un viņus gaida maigas sievas, mātes, meitas, lai netīrus, smirdošus guldītu tīrās gultās, tīros palagos?

Kārdinājumi, kārdinājumi, kārdinājumi... No tiem nav glābiņa nekur. Tā tas bija arī vilcienā, ar kuru es braucu no Dzenienas. Tikko biju iegājis kupejā, uzreiz kļuvu par dzīvespriecīga, omulīga, gluži kā bumba apaļa cilvēka upuri. Es vēl nebiju ne lāgā apsēdies, kad viņš bez kādiem ievadiem man noprasīja:

— Dzersi?

Viņa priekšā uz galdiņa — pudele, glāze, uzkoda. Blenzdams manī ar savām blēdīgajām, žulgajām ačelēm, piestūma man glāzi ar šņabi. Palīgā! Visur viņš uzglūn, šis nolādētais pūķis, nekur no viņa nav glā* biņa. Nolēmu nepadoties — es taču esmu cilvēks, nevis tārps.

Saku viņam, ka es nedzeru, jo man ir čūla, esmu sirdsslimnieks, man ir stenokardija, — viņš tik smejas: ha-ha-ha! Cik viņam priecīgs prāts! Ačeles spīd pašapmierinātībā, viņš piestumj man glāzi. Stāstu, ka man vāja nervu sistēma, ka sirgstu ar hronisku atmiņas zudumu, ka aiziešu pie senčiem, ja dzeršu, ka šņabja dēļ esmu pazaudējis visus draugus vai, pareizāk sakot, nevienu jēdzīgu draugu neesmu iemantojis, ka esmu pazaudējis darbaspējas, ka ar savu nebeidzamo žūpošanu esmu pagalam nomocījis sievu, ka esmu nogalējis cilvēku un piecpadsmit gadus nosēdējis cietumā, — bet viņš tik smej. Es viņam stāstīju ilgi un dedzīgi, mana runa bija pārliecinoša un satriecoša, cits, visu to noklausījies, būtu pudeli pa logu izmetis.

— Ha-ha-ha! — viņš priecājās. Viņam kļuva priecīgi ap sirdi, jo līdz šim viņš bija garlaikojies.

— Kā tad būs, jauno cilvēk? Ne un ne? Bet vai tu zini, cik ilgi ir ceļā šis te,., stars? Kā viņu tur sauca? Kosmiskais. Nezini?

Jā, viņam bija vajadzīgs sarunbiedrs. Raustu plecus, sak, nezinu, cik ilgi ir ceļā šis stars.,. Pajautāju, kādā nozarē viņš strādā.

— Vīna ražošanā, jaunais cilvēk. Reklamēju.

Viņš piestūma man klāt treknas desas gabalu, bet es neēdu neko treknu.

— Un kur jūs strādājat? — viņš jautāja.

Teicu, ka esmu mežstrādnieks. Viņam arī tas sagādāja jautrību. Ko tur lai saka, kad ir’kaifs, tad sākumā vienmēr ir jautri...

— Velti tu nedzer, jaunais cilvēk, — apalītis teica. — Alkohols, protams, ir kaitīgs, — viņa jautrībai nebija gala, — taču es to reklamēju, pildīdams dienesta pienākumu, plānveidīgi, par valsts naudu. Bet mūsu fabrika, jaunais cilvēk, nav no atpalikušām, he-he-he... Tā ka ierausim, ko?

— Bet vai jūs zināt, kā izskatās alkoholiķa smadzenes? — es viņam noprasīju.

— Kā tad citādi? Etilspirtiņš ir bīstama lieta; ar to nav nekādi joki! — Viņš ar baudu salej sev rīklē visu glāzi un turpina: — Bet kādu iespaidu atstāj uz nākamo paaudzi!... Kā jūsu ģimenē sastāv ar nākamo paaudzi? — Paraustu plecus. — Nava? — Viņš ir pat pārsteigts. — Ar to tad nu, jaunais cilvēk, jācīnās kā ar sociālu ļaunumu — nikni, nepiekāpīgi!

Viņš izdzēra atlikušo šņabi, un man tikpat kā slogs no pleciem novēlās: nu liks man mieru.

— Cik grūts ir cilvēces attīstības ceļš! — acis izbolījis, nopūzdamies spriedelē apalītis. — Kas mēs bijām vakar? Šimpanzes... Bet tagad ceļam elektrostacijas, pastaigājamies pa Mēnesi. Cilvēks ir saprātīga būtne, bet alkoholisma ļaunums nav vis izgatavošanā, bet gan lietošanā ...

Nākamajā rītā vērojot jautrā komersanta paģiras (te var piebilst, ka no rīta viņš neatcerējās ne kosmisko staru, ne arī to, kurā stacijā es biju iegājis viņa kupejā), jutos varen lepns, ka neesmu tārps ...

Jūrmalā es diezgan bieži domāju par to, ko man bija teicis tas dīvainais večuks Meržijevskis, kā arī Stasis, Semjons, Zaķēns un vēl citi, — tas ir, par iespēju izkļūt no mana neapskaužamā stāvokļa ar medicīnas palīdzību. Stasis, cik atceros, brīdināja mani, ka tam visam būs rezultāti tikai tad, ja šo soli — meklēt palīdzību pie mediķiem — speršu apzinīgi, ar pārliecību, ka man tas nepieciešams. Diemžēl man tādas pārliecības nebija ...

Es sapratu, ka šis tas arī medicīnai ir pa spēkam. Taču galvenais, manuprāt, nebija vis riebums pret šņabi, ko man iedvesīs ar hipnozes palīdzību, bet gan es pats, mans cilvēciskais «es»s kas tad es galu galā esmu — cilvēks vai tārps?! Protams, ja izkļūšu no nelaimes ar cilvēku palīdzību, es tik un tā būšu cilvēks. Taču man šķita — ja tikšu galā pats saviem spēkiem, man būs lielākas tiesības saukties par cilvēku. Un man gribējās, lai man būtu šīs lielākās tiesības.

Ak, kā es vēlējos, lai nebūtu bijis šī nolādētā gada, kuru japāņi nezin kāpēc nosaukuši par «zaļā pūķa» gadu. Ak, kā gribējās to izsvītrot no dzīves...

Katram saprotams, ka grūti atgriezties tur, kur tevi atceras kā sliktu cilvēku. Bet atgriezties vajag, lai vairs nebūtu jāstaigā ar nodurtu galvu, baidoties paskatīties cilvēkiem acīs, lai vairs nekas nebūtu jāslēpj no citiem un pat no sevis paša, lai visu varētu izstāstīt tiem, kas spēj man palīdzēt tikt galā ar mokošajiem pārdzīvojumiem. Bet tas nozīmē atpestīšanu no dvēseles vientulības, atpestīšanu no cietuma, kurā es sevi esmu ieslodzījis. Atceros, es sev jautāju: «Kas mani atbrīvos no cietuma, kurā pats sevi esmu ieslodzījis?» Izrādījās, ka atbilde ir ļoti vienkārša: tu esi paša sirdsapziņas cietumā, un tev pašam sevi jāatbrīvo no šī cietuma.

Bet romāns?... Droši vien tas iznāks juceklīgs, jo arī laiks, kad Autors to radīja, vadīdams dienas vientulībā, bija stipri juceklīgs. Jā, es paklausīju Semjona Mahorkina padomam un sāku rakstīt (neko nenoklusējot) par to, kā tapa mans romāns. Pārlasīdams melnrakstu, nācu pie secinājuma, ka tajā daudz lieka. Taču nolēmu atstat visu, kā ir.

Es mēģināju gremdēties pārdomās par dzīvi. Baidos, ka šīs pārdomās daudziem var izraisīt iecietīgu smaidu — sak, filozofs atradies! Es neiebilstu: manas pārdomās var būt nenozīmīgas, aplamas, un katrs var tas apstrīdēt, ja vien vēlas. Es, protams, neesmu nekāds filozofs, es gluži vienkārši cenšos iemācīties domāt. Vienīgais, ko gribu sacīt sev par attaisnojumu: neatkarīgi no tā, vai mani spriedumi par dzīvi, literatūru un pārējiem jautājumiem ir pareizi vai nepareizi, tie,., tomēr ir mani spriedumi. Ir taču tā: cik lasītāju, tik ari dažādu vērtējumu. Daži būs vienisprātis ar mani, daži — nebūs, bet daži sāks domāt: kā tad tas īsti ir? Arī tas nav maz. Lai nu būtu kā būdams, bet vienu gan es nesaprotu: kāpēc man vajadzētu kaunēties no savām domām? Es taču tās nevienam neuztiepju.

Arī es, kamēr pats nebiju visu praksē izbaudījis, visai skeptiski raudzījos uz rakstnieka darbu. Ņemu rokās grāmatu, izlasu to vienā vai divās dienās un klusībā domāju: «Ir gan laba dzīve rakstniekiem: sagudrojuši nezin ko, uzskricelējuši un nu naudu grābj ar liekšķeri.» Vai tad es arī tāpat nevaru?! Sēdīšos tik klāt, rakstīšu augšā, un nauda nāks kā pa reni.

Tagad es zinu: ja, lasot grāmatu, man nāk smiekli, tas nozīmē, ka autors, to rakstot, ir smējies līdz nemaņai. Bet, ja es lasu par skumjiem notikumiem, kas liek man raudāt, es zinu, ka autors lējis asaras rakstot, un, ja kāds tajā laikā vērotu viņu no malas, tas droši vien nodomātu, ka cilvēkam nomirusi mīļotā sieva.

Dažreiz cilvēks dabū mazliet panervozēt. un tūdaļ riekšavām rij nomierinošas tabletes. Rakstniekam turpretī katru dienu mirst vai cieš un mokās iemīļotie varoņi — viņa varoņi, un rakstnieks viņu dēļ pārdzīvo un cieš tā, it kā patiešām viņam būtu nomirusi sieva. Un, protams, nekādas tabletes viņam nepalīdz...

Tagad pats zinu: kad esmu uzrakstījis nodaļu, man pat ēst negribas, nekādas skaistules man nav vajadzīgas, man vispār nekas nav vajadzīgs. Esmu tik ļoti noguris, ka pat cilvēciski atpūsties nespēju; esmu sa-elektrizēts tā, ka no manis lec dzirksteles, un tādos brīžos, lūdzu, nepieskarieties man — strāva plūst. Vajadzētu uzkārt sev kaklā plakātu: «Uzmanību — apdraud dzīvību!».

Tad jājautā — kāpēc un kādā nolūkā man tas viss vajadzīgs? Atbilde ir vienkārša: visi mūsu valsts strādājošie pilsoņi ar savu darbu kalpo sabiedrībai. Es gribu to pašu, es arī gribu cerēt, ka mans necilais darbs kādam būs vajadzīgs. Un, ja tas tā būs, es jutīšos laimīgs. Un man nevajag, lai nauda nāk kā pa reni. Es būšu priecīgs, ja kāds gluži vienkārši pasniegs man roku un draudzīgi paspiedīs manējo. Man ar to pilnīgi pietiks, un par to es no visas sirds pateikšu paldies.

Kad pansionātu īpašniekiem par apbēdinājumu samaitājās laiks, turklāt ne jau uz dažām dienām vien, es jau biju paguvis pieklājīgi nošaujoties un pat savu reizi nopeldēties, kaut ari ūdens vēl bija auksts. Sāka pūst vēji, līt lietus. Kādu vakaru devos pastaigā pa liedagu. Bija jau vēls, gandrīz nakts, pie jūras neredzēja neviena cilvēka. Bija tāda sajūta, ka ar jūru sākas bezgalīgs «nekas», aiz kura nav ne dzīvības, ne citu valstu, tikai tukšums, tumsa un aukstums.

Es domāju par savu romānu (par ko gan citu es varēju domāt?), par to, ka tam it kā vajadzētu izdoties, kaut arī tolaik man bija tikai uzmetumi. Es domāju par to, cik kaitīgas ir šaubas: ja māc šaubas, tad nav nemaz vērts sākt. Bet šaubu cēlonis bija apziņa, ka es būtībā neesmu radījis atmiņā paliekošus varoņus, es rakstīju par viduvējiem, parastiem cilvēkiem, kurus radīt nav nekādas vajadzības, — viņi ir mums apkārt, un viņi visi lielākā vai mazākā mērā radīja un veidoja mani pašu. Katrs no viņiem man kaut ko iemācījis. Es neesmu izdarījis neko vairāk kā vien izvilcis viņus, tā sakot, dienas gaismā. Viņi iemācīja man saprast, ka jācenšas stāstīt cik vien iespējams patiesi, jo tukša izdoma vajadzīga tikai liekujiem, kuri paši sirds dziļumos ienīst šo izdomu un ņirgājas par to. Tas ir tāpat kā ar zagļiem, kuri paši visvairāk baidās no apzagšanas. Cilvēki man iemācīja saprast, ka viņi nav šaha figūras, ar kurām var spēlēt: spēlē kā spēlēdams, kombinē, cik labi vien proti, viņi tik un tā dzīvo paši pēc saviem, viņiem vien raksturīgiem likumiem. Radīt varoņus vai personības nav viegla lieta, taču labāk un tuvāk īstenībai, ja viņus atrod dzīvē un rāda tādus, kādi viņi ir, cenšoties saprast viņu rīcību...

Pūta vējš, viļņi šalkdami vēlās uz smilšainā liedaga. Tālumā iemirgojās maza, sarkana uguntiņa, te dzis-dama, te atkal uzliesmodama spožāk. Uguntiņa visu laiku tuvojās, līdz beidzot es sapratu, ka gail cigarete un ka man kāds nāk pretī.

Cilvēks tuvojās, arī viņš gāja gar pašu ūdens malu, arī viņu apšļāca viļņu šļakatas. Kad cilvēks bija pienācis man pavisam tuvu, es ieraudzīju, ka tā ir sieviete tumšā mētelī. Viņa jau bija pagājusi man garām, bet es viņu pazinu pēc gaitas, pēc garajiem, tumšajiem matiem un vēl pēc kaut kā, ko droši vien diktēja sirds.

— Astra?!

Tā bija viņa. Es apmulsu, jutos neērti, it kā būtu nodarījis viņai sāpes vai būtu vainīgs viņas priekšā. Arī viņa laikam juta kaut ko tamlīdzīgu, jo kā gan citādi varētu izskaidrot viņas ilgo klusēšanu. Pēc tam viņa man uzdeva jautājumu, kuru arī varēja sagaidīt no viņas:

— Kāpēc tu aizbrauci?

•— Tu taču zini...

Pēc neilga klusuma brīža viņa sacījas

<— Es nebiju tur... Izziņu nedabūju.

Es neuzdrošinājos pajautāt, kur tad viņa tādā gadījumā toreiz bija, — tas izklausītos pēc pratināšanas. Bet kādā veidā viņa izkļuva no radušās situācijas?

— Neizkļuvu, — Astra noteica. — Mani atlaida no darba. Ko tad citu ...

Es pamanīju, ka viņa dreb — droši vien no aukstā vēja. Izsmēķējusi cigareti, iemeta smēķa galu jūrā unaizsmēķēja citu. Mēs klusējām. Pēc tam gājām kopā, blakus, kā tolaik, kad devāmies pastaigās pa Rīgas apkaimi un kad es viņai stāstīju par savu dzīvi, pūlēdamies būt pilnīgi vaļsirdīgs.

— No Dikļu ielas aizgāju prom, — Astra noteica. — Apmetos te, Jūrmalā. Gribu atpūsties no visa.

— Bet nauda? ...

—; Māte iedeva. Es tomēr esmu viņas meita...

Viņa drebēja un, it kā meklēdama aizvēju, piespiedās man klāt.

— Ar tavu aizbraukšanu mans stāvoklis pasliktinājās, — viņa noteica dobjā balsī. — Bet es sapratu, ka Unas un Caplina variants mums nav reāls... Es to vienmēr zināju. Zināju, ka mums nebūs kopējas nā-kotnes^ taču negribējās šķirties no tagadnes: vārgie vienmer pārtiek no ilūzijām ...

Šis viņas tonis man bija pazīstams.

Viņa vienmēr bija uzskatījusi sevi par neglītu. Acīmredzot viņai, tāpat kā daudzām sievietēm, bija standarta priekšstats par skaistumu, viņa tam pakļāvās un juta žēlumu pret sevi. Viņa neticēja, ka arī viņu var iemīlēt, ka arī viņa var patikt, viņai šķita, ka mīlēt var tikai viņa pati, turklāt negūstot pretmīlestību, ka laimīga var būt tikai ilūzijās. Viņa arī manas jūtas neuzskatīja par nopietnām tās viņai bija tikai kā pašapmāns. Taču šis pašapmāns viņai bija vajadzīgs. Bet varbūt tas nemaz nebija pašapmāns? Vai tad es viņai atdevu sevi visu, kā viņa atdeva sevi man? Vai tad man vienmēr nebija prātā Zaķis, un vai tad es ar sarunām par viņu nemocīju Astru? ...

Es paskaidroju Astrai, ka arī es viņas personā esmu pazaudējis uzticamu draugu.

Kādus trīssimt metrus mēs nogājām klusēdami, klausīdamies jūras šalkoņā. Pēc tam Astra klusītiņām noteica;

— Slikti, ka cilvēki satiekas, bet pēc tam pazaudē viens otru — un viss, kas bijis, izgaist uz mūžiem...

— Astra, bet gadu starpība? Tu taču pati sacīji...

— Tartu tu par to nedomāji... Jums, vīriešiem, vajadzīgas slaidas kājiņas. Bet mums... man svarīgāka par visu cilvēka sirds un dvēsele.

Kādu brīdi klusējusi, viņa pajautāja, kā man veicas ar romāna rakstīšanu, un es tūdaļ ar atvieglojumu un prieku sāku gari un plaši stāstīt, kaut arī redzēju, ar kādu neuzticību viņa klausās manos vārdos.

— Jā-ā, — viņa pēkšņi noteica, līdz beigām nenoklausījusies. — Tu tiešām esi vājš. Tev nepietiks spēka nodarīt sāpes — ne man, ne Zaķim. Bet sāp mums abām.

Vēl pēc brīža viņa uz atvadām noteica:

— Atā!...

Viņa aizgaja, kā parasti vēcinādama rokas, līdz izgaisa tumsā...

Kādā lietainā dienā es braucu taksometrā un ieraudzīju viņu vēlreiz: viņa stāvēja zem pārtikas veikala nojumes, stāvēja pilnīgi nekustīgi un neko neredzošām acīm raudzījās vienā punktā — gluži kā skumju, vientulības un neticības simbols.

Katru vakaru es devos pastaigās gar jūras krastu, gremdēdamies atmiņās, domādams par dzīvi un savu vietu tajā, par paveikto un nepaveikto. Jā, es neuzrakstīju iecerēto romānu par alkoholiķi, kuru glābj Daiļa sieviete, bet tas nenozīmē, ka viņas nebūtu bijis... Meklēt viņu, Neatrasto, bija nepārprotama muļķība — viņa vienmēr atradās man blakus, un viņa mīlēja... alkoholiķi. Iespējams, ka arī tagad nav aizmirsusi. Cik muļķīgi domāt, ka viņa varētu aiziet bojā kopā ar mani! Neesmu taču nekāds milzenis, ka ar savu kri-sanu varētu izraisīt cunami... Ja es kristu no daudz lielāka augstuma, šļakatas no ši kritiena viņai pat kājas nesamērcētu. Un es sāku domāt, vai man būtu vai nebūtu izdevies uzrakstīt piedzīvojumu — mīlestības romānu, kā biju agrāk iecerējis? Drīzāk gan, ka ne. Bet, patiesību sakot, kāpēc gan literāram darbam jādod to raksturojošs apzīmējums: te — mīlestība, te — piedzīvojumi, te — kara, te — kolhoza tematika, bet te — fantāzija un tā tālāk. Var taču gluži vienkārši rakstīt par dzīvi un paust savas pārdomas par to.

Vienreiz pamodos nakts vidū un klausījos vēja auros aiz loga. Tur brakšķēja un lūza zari. Es nevarēju aizmigt. Šķita, ka vēja auri un koku brakšķēšana kaut kur sauc un vilina. Apģērbos, izgāju ārā un devos pie jūras. Vējš zēvelēja ar neparastu spēku, smiltis griezdams virpulī, bet debesīs traucās melni mākoņi. Es sāku soļot pa liedagu. Jūra trakoja. Sākumā tā vaidēja un dvesa ilgas nopūtas, pēc tam sāka rēkt un centās mani satvert savu dārdošo bangu melnajās skavās. Vēja brāzmas bija tik stipras, ka es tik tikko noturējos kājās, man sāka $alt, Taču es negāju vis uz savu pažobeli, bet nemanāmi pieliku soli, līdz beidzot sāku skriet, it kā nelabais mani trenktu.

Skrēju, baismu pārņemts. Šķita, ka man pakaļ dzenas visas pasaules nešķīstie, tumšie, ļaunie spēki; jūras krākšanu uztvēru kā saniknota drakona rēkoņu. Bija tāda sajūta, it kā man pakaļ dzītos vesels bars no-skrandušu vīriešu ar izdēdējušām sejām, iekaisušām acīm, viņi gārdz un sten, pūlēdamies mani saķert, lūdz apstāties, nepamest viņus, bet viņiem visiem nopakaļis palēkdamies jož tāds kā pazīstams stāvs — cauros zābakos, vējā plīvojošiem, plāniem matiem... Šausmas! Šausmas! Tas pēdējais biju es pats...

Skrēju arvien ātrāk — lai tiktu prom no viņiem. Jāskrien, cik ātri vien var. No pasaules, kas sajukusi

prātā, no murgiem, un no sevis paša — ātrāk, ātrāk! Bet vai tad var aizbēgt____

Es noguru, skrēju ar pēdējiem spēkiem. Kājas bija kā smiltis ieaugušas, es nejaudāju tās pacelt. Apsēdos smiltīs un ar bailēm raudzījos saniknotās jūras trakošanā.

Es varēju atgriezties savā pažobelē, bet neapvaldītā jūra bija mani tikpat kā apbūrusi un sasaistījusi. Pārvilcis pāri galvai vējjaku, es sēdēju kā sastindzis. Pret rītu vējš pamazām sāka pierimt, tad pēkšņi pavisam noklusa. Pēc tam atkal sāka tikko manāmi pūst, bet jau no pretējās puses. Ausa gaisma, un manas šaušalas, bailes un viss mans neprāts pazuda. Jā, pazuda, it kā vējš to būtu aizpūtis prom. Sirdi pārņēma miers.

Kas tas bija? Nekas īpašs, gluži vienkārši kaut kur okeānā trakoja viesuļvētra. Bet vētras un nelaiks — tās taču ir parastas parādības. Vai tad dzīvē ir citādi? Kaut kur spīd saule, kaut kur līst lietus, kaut kur plosās postošas viesuļvētras, kas sēj nāvi. Bet paiet kāds laiks, un viss mainās: kur trakoja viesuļvētra, tagad spīd saule...

Kad uzlēca saule, man pie kājām glaudās kluss ūdens klaids. Tajā kā spogulī atspulgoja rīta saules staru apzeltītie retie mākonīši. Jūra izskatījās tāda kā nogurusi. Gana iztrakojusies un nu pierimusi. Nakts aizgāja, sev līdzi aiznesdama visu ļauno un drūmo...

Es raudzījos uz jūru, kas tagad bija klusa un labvēlīga, un domāju: pasaule nav sajukusi prātā, cilvēki mīl, cieš, rada materiālas un garīgas vērtības, cenšas nodibināt saprātīgu sabiedrisko iekārtu. Nākotni citādu nemaz nevar iedomāties...

Nelabais ir stiprs... Kas to teica? Semjons? Jā, nelabais ir stiprs, bet visvarens tas nav. Mīlestība ir stiprāka, nesavtīgā, svētā mīlestība, kādu viens cilvēks jūt pret otru. Tādas mīlestības vārdā cilvēki veic šķietami nemanāmus un it kā nenozīmīgus varoņdarbus: nepamet draugus nelaimē, palīdz vājākiem, dalās pēdējā maizes kumosā. Un tieši tāda mīlestība dāvāja pasaulei 2annu d’Arku, Zoju Kosmodemjansku, Ivanu Susaņinu, Miņinu un Požarski un to, kurš visiem «svētās» inkvizīcijas sātaniem paziņoja: «Un tomēr viņa griežas!» — un to, kurš sacīja: «Miers būdiņām, karš pilīm...»

Es raudzījos uz jūru, kas tagad bija rāma un labvēlīga, un zināju, ka aiz šīs jūras ir citas valstis, kur dzīvo cilvēki, bez tam pasaulē ir Rembrants, ir Sibē-liuss, Grīgs un Vāgners, ir Rodēns un Mikelandželo, ir Šekspīrs un Puškins, ir Andersena pasakas un Ekziperī «Mazais princis» un vēl daudz kas tik brīnišķīgs un dižens, ka pat Sātanam ar to nemūžam netikt galā.

Pasaule nav sajukusi prātā — cilvēks var sajukt prātā, ja bez sajēgas bēg no dzīves, no cilvēkiem un pats no sevis, no savas ēnas. No tās nevar aizbēgt, to vajag pārveidot. Man radās pārliecība, ka es pats atradīšu ceļu uz saprātīgu dzīvi. Ka tas patiešām tā — pierādīs mans jaunais romāns. Tagad es nešaubījos, ka to uzrakstīšu, vienalga, vai tas būs labāks vai sliktāks.

Ar tādu pārliecību es iztrausos no smiltīm, kurās biju ieputināts gandrīz līdz jostasvietai. Liedagā jau parādījās atpūtnieki, kam patika agrīnas pastaigas. Bet es devos uz savu pažobeli — noguris, bet apmierināts. Es gāju gulēt, kaut arī sākās jauna diena.

Ахто Леви

БЕЖАТЬ ОТ ТЕНИ СВОЕЙ

Ромам

Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Перевела с русского Лидия Спринге Художник Индулис Гайланс ИБ № 4577

Ahto Levi

BĒGT N0 SAVAS ĒNAS

Mākslinieciskais redaktors Juris Petraškeuičs Tehniskā redaktore Sandra Mazvērsitc Korektore Sarmīte Liniņa

Nodota salikšanai 05.02.88. Parakstita iespiešanai 19.08.88. Formāts 70ХЮ8/32. Tipogrāfijās papīrs Nr. 2. Literatūras gar nitiira. Augstspiedums. 10,50 uzsk. iespiedi.; 10,85 uzsk. krasu nov.; 11,37 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 138—5. Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 155/32920/Dtp-155. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grainatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija,

226004 Rīga, Vienības gatve II.

1

Atdzejojusi M. Cielēna.

Content

Levi Ahto Bēgt no savas ēnas

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

1