Indrāne Ilze

Basām kājām - miniatūras

Ilze Indrāne

Basām kājām

Miniatūras

Divi cukurgraudi

Kad manu māju no šīs piekalnes noskalos ūdensplūdi... kad tā nodegs un izplēnēs pelnos... kad to izārdīs pērkona negaiss, tad gruvešos jūs atradīsiet kādu cirvi, kādu lāpstu, varbūt bērnu vannīti un noteikti vienu cukurgraudu. Necentieties to noberzt un notīrīt baltu. Tas nebija balts jau toreiz, kad gulēja uz melnas plaukstas, tikko no melnu bikšu kabatas izvilkts.

— Ņemiet, varbūt paliks labāk, — teica melns puisis, ar platajiem pleciem atspiedies autobusa griestos, un mulsums kā putns drebēja vēja aprautajās lūpās. Puisis laikam bija ievērojis, ka es pie slimnīcas iespraucos pārpildītajā autobusā. Nē, iekāpt es nevarēju: drūzma mani ievilka, iegrūda, iemīcīja. Drūzma turēja kājās un neļāva nokrist. Sēdēja vienīgi invalīdi un bērni ar vecmāmiņām. Autobuss — arī kara invalīds — grabēdams griezās riņķī — kalnā, lejā, līkumā —, laiku pa laikam izpūzdams melnu benzīna tvanu. Tais brīžos es lūdzos:

— Apturiet, nevaru vairāk... palikšu sēžam svešā grāvmalā.

Tak autobuss svaidījās vēl negantāk, it kā bēgdams no sagrautā ciemata. Apturiet! Vai nu man nebija vairs balss un tāpēc neviens mani nedzirdēja, vai arī ļaudis bija nodomājuši mani glābt, jo... kājās stāvot, vēl neviens nav nomiris, bet, grāvī guļot, gan.

— Apturiet... — es lūdzos un ar mokām un pretīgumu mēģināju ieelpot putekļu un benzīna saindēto gaisu. Tai brīdī man pie lūpām pacēlās melna plauksta ar diviem cukurgraudiem. Cukurs garšoja pēc mašīneļļas, zobos man šņirkstēdami sadrupa zemes graudiņi. Bet tai brīdī arī zem zolēm es sajutu zemi — drebošu autobusa grīdu, neatrautu no zemes, uz kuras dzīvs cilvēks var kājās nostāvēt. Atgriezās samaņa, spēks atvērt acis un paskatīties, kā aiz loga skrien zaļas apšu galotnes, nevis nedzīva, bumbu saārdīta pilsēta. Pacēlu galvu un ieraudzīju cilvēku — milzi, kurš ar pleciem balstīja autobusa griestus, lai tie neieliektos. Viņa raupjā, stūrainā seja no mana skatiena vēl vairāk savaibstījās kautrā mulsumā. Viņš laikam ilgu mūžu bija glabājis kabatā cukurgraudus un meklējis sevī drosmi tos kādam atdot.

Kad plūdi noskalos no piekalnes manu māju, tad gruvešos jūs noteikti atradīsiet vienu no tiem diviem cukurgraudiem, kuru es toreiz neapēdu.

Kad ūdensplūdi noskalos šo pasauli, tad viss sāksies no jauna ar tev pretī pasniegtu cilvēka plaukstu, uz kuras guļ sirds.

Basām kājām

Pa to ceļu, kur vakar aizveda mani, Tu šodien man seko. Kāpēc Tu rāpo uz ceļgaliem, Manu Vecenīt? Acis piebirušas smiltīm — nevaru saskatīt. Kāpēc Tu rāpo uz ceļgaliem?

Saimnieka zāļu nastas un rudzu maisi Tevi nesalieca, zirgi zemē nesamīdīja. Celies augšā, Manu Vecenīt! Tas ceļš ir vienos akmeņos un vienās šķembās. Un garš. Vai tu uz saviem sāpošajiem ceļgaliem to gribi nostaigāt? Ar saviem kumpainajiem pirkstiem katru pēdu aptaustīt? Nespēsi, Manu Vecenīt! Tas ir simtu un tūkstošu moku ceļš.

Ak, nu es redzu, nu jaušu, ko Tu tur dari. To pašu, ko visu mūžu. Māla lauskā iebēri saimnieka zemi un iesēji puķu sēklu uz kalpistabas loga. Izauga. Bet uz šī ceļa puķes neaug! Ne kusls zāles asns nedzīvos. Akmeņu spraugās nav zemes, tur ir sāpes. Re, Tavi pirksti jau asinīs. Un tā ir vienīgā dzīvība uz šī ceļa. Un vienīgie ziedi. Tavas stādītās kliņģerītes guļ beigtas, galvu uz auksta akmens nolikušas. Tu pati redzi, ka velti. Taču zāļu nastas un rudzu maisi, un dzīves veltīgums Tevi uz ceļgaliem nenospieda. Tu gribi rakt vēl dziļāk un stādīt kokus manu sāpju ceļā. Vai apses, kam rudenī asiņu krāsa? Vai ošus, kas visilgāk zaļumu zaros nes? Velti! Uz šī ceļa vienīgi akmeņi, un zem akmeņiem nav ne smilšu grauda, ne asaru mitruma — vien sausas, mēmas sāpes. Ko Tu dari, Manu Vecenīt! Tu ar rokam gribi akmeņus no zemes izkasīt? Ar savu siltumu izkausēt, ar savām asarām aizskalot? Celies kājās, Manu Vecenīt! Tā. Kājās! Nu es Tevi atkal pazīstu. Nu es tevi redzu, kaut man sen acīs zemes piebirušas. Tu ņem mūsu veseri. Mūsu — akmeņkaļu dzimtas īpašumu. Ņem un zvel. Un Tu redzi, kā pāršķeļas akmens, atveras iesārts kā griķu lauks. Šķel nākošo, tas zieds būs tērauda zilumā — kā jauna arkla lemess, ko mēs reiz uz muguras nesām no kalēja mājās. Un kur tad vēl melnie ar baltu zvaigžņojumu! Un tumši sarkanie. Tumši sarkanie... Nesteidzies, Labā, ceļš ir garš — un akmeņi vien, akmeņi vien. Katrs ar kailām rokām izplēšams, izceļams. Katrs akmens Tevi man tuvina. Sit stiprāk — es negribu vairs dzirdēt šāvienu sprakstus. Sit tā, lai nejūtu granātu gaudošanu, vien Tavu darbā sakarsušo elpu, vien Cilvēku zemi, kas nāks pie mums, kritušajiem, basām kājām laipojot starp akmens ziediem.

Mantojums

Cilvēks iestādīja ābeli. Šķirni izmeklēja visgleznāko. Zemi — visleknāko. Žogu necēla. Suni nepirka. Pie ābeles piesēja savus sapņus. Paies pieci gadi — ābele uzziedēs. Paies piecpadsmit — un pagrabā rūgs pašu ābolu vīns.

Pēc piecdesmit gadiem dēladēls mantojumā saņems dārzu ar tēvatēva saknēm. Cilvēks negāja ciemos un ekskursijās nebrauca, cilvēks raka aku, lai ābele nenokalst. Bet ābele... ābele nosala. Gan dzina atvases, gan lapoja, tikai līdz ziediem netika — zaru žāklēs iemetās vēzis. Cilvēks izslēdza radio un pārveda mājās bibliotēku, lai uzzinātu, ko pasaules botāniķi saka par augļu koku slimībām. Bet tas nelīdzēja. Gruntsūdens bija par tuvu ābeles saknēm. Tā noslīka. Cilvēks nopūtās un juta, ka dzīve īsa.

Paklausies, cilvēk! Ja tev ir atlikusi vēl viena diena, kaut pati pēdējā, tad... iestādi bērzu. Bērzs nepieviļ. Bērzs uzdīgst karstās krāsmatās un mūžīgi balts brien cauri visbargākajai ziemai, un pašaizliedzīgs līdz nāvei ielej tev krūzē savas saldās asinis. Padzeries, cilvēk, un palaid brīvībā piesietos sapņus! Pēc pieciem gadu miljoniem tavs dēladēls saņems mantojumā pasauli, uz kuras augs bērzs. Arvien vēl pa vecam — ar saknēm zemē, ar galotni — debesīs.

Māņticība

Kosmonauti stāda parku. Jaunlaulātie — birzi. Un tēvs pie vārtiem stāda ozoliņu, jo viņam piedzimis dēls. Visas pasaules ceļu malās cilvēks stāda kokus. Cilvēks cer, ka visas pasaules ceļi ved pretim Zaļai Nemirstībai.

Kurp ved tas ceļš, kura malās aug vienīgi malka?

Es nobaidījos no tevis, cilvēk, jo ieraudzīju, ka tu zāģē bērzu. To pašu milzeni, kas, nevienu netraucēdams, aug kaila ceļa malā — viens pats, lepns, drošs, neredzēti krāšņs pāri visai apkārtnei. Bija marts. Bērzs tikko riesa brūnās ziedu vārpiņas. Bērzs pār tavu zāģi izlēja savas tikko ritēt sākušās asinis. Bet tu, ceļos nometies, aizelsies zāģēji, zāģēji, zāģēji. Tava piere bija sviedros un mugurā kūkums, it kā pats lietuvēns būtu tevi te knūpus nospiedis.

«Tas uz galu,» nejauka doma kā pērkona rūsa noplaiksnījās smadzenēs. Pārvarēju bailes un nepatiku, piegāju tuvāk. Ne vaicāju, ne pārmetu, tikai skatījos, bet cilvēks taisnojās:

— Ko te visi skrienat? Ko brīnāties? Man ir tiesības. Atļauja.

Kad es pēc nedēļas gāju tur garām, pumpuroto zaru kaudzīte gulēja ceļmalā un nesapņoja vairs par lapām. Bērzs, baltās šķilās saplēsts, gulēja kaimiņa pažobelē blakus priedēm, eglēm un alkšņiem. Sīks, balts ielāps garajās grēdās un kaudzēs.

Cilvēks topavasar nomira. Patiesi nelāga sagadīšanās!

Viņu aizveda pa kailo ceļu pār kalnu.

Malka palika nesakurināta.

No tās reizes, ejot pa šīs zemes ceļiem un redzot baltus bērzu līķus, mani aizvien pārņem savādas trīsas, bailes par kāda cilvēka aiziešanu.

Tornis

— Vai šai pasaulē neko nevar dabūt bez naudas? — es tincināju tēvu.

— Var! — viņš bezrūpīgi atbildēja.

— Iesim?

Tikko bija nogāzis pērkona lietus, un pasaule smaržoja rūgti un reibinoši. Mēs devāmies uz rijas piekalni, kur auga milzīga papele. Kā tornis debesis. Tēvs savāca klēpi sausu, nolauztu zaru, bet man teica:

— Ņem tu smaržu, ņem kannām, mucām, spaiņiem! Visai pasaulei pietiks.

Es savācu zem klētīm trīs tukšas pudelītes, piebāzu tās ar brūni lipīgām pumpuru kūniņām, uztecināju virsū dzidru lāsteku ūdeni no jumtmalas, aizkorķēju, aizlīmēju un ieraku dziļi zemē turpat pie papeles celma. Katru citā vietā, lai cūkas neuzošņā, lai suņi neizkaš, lai mazais brālis neizokšķerē.

Nākamajos Jurģos tēvs un māte krāva vezumos izkaptis, grābekļus, kastes un tīnes, cēlās uz citu mājvietu, bet es izraku tikai divas smaržu pudelītes. Iekšā bija glums, pelēks šķidrums un nelabi oda. Trešā nez kur bija pazudusi.

— Ek, negauša, izraki! Vai tad citugad smaržas nevajadzēs? — teica tēvs un uzlaida zirgam ar pātagu.

Gadu gaitā mūsu mantu vezums kustējās apkārt zemeslodei un kļuva arvien vieglāks. Nokāpa māte un atpalika no mums... Nokāpa tēvs...

Izauga brālis un aizklīda pasaulē.

Bet es eju kur iedama, braucu kur braukdama, atkal sastopu piekalnē papeli — milzīgu kā tornis. Un pēc lietus pasaule smaržo kā svētnīca. Ļaudis iznāk pagalmos ar kannām, spaiņiem, bērni ar krūzītēm, ar cepurēm, klusē, laikam smeļ.

Kādā negantā jūnija naktī mani uzmodināja smags reibums. Vētra bija pāri. Tikai rūgta smarža gulēja man uz krūtīm, pludoja pa durvju un logu spraugām tik stipra, ka bija grūti elpot. No rīta cauri miglai brida kaimiņu sievas ar zāģiem un teica:

— Nogāzās mūsējā. Neizturēja.

Man nebija zāģa. Paņēmu grožu galu, kur iesiet žagaru nastiņu, kā tēvs būtu darījis. Bet trešo smaržu pudeli vēl neaiztikšu. Lai stāv nebaltām dienām.

Tālā līgava

Kalpavīrs visu mūžu ara zemi, bet viņam nepiederēja no tās ne tik, cik cīrulim kumeļa pēda.

Un mazo mežābeli, ko atrada purvā, žagarus cirzdams, viņš iestādīja saimnieka kalnā, tīrumu vidū, pašā augstākajā vietā.

— Lai aug! — noņēma cepuri.

— Lai aug! — saimnieks atmeta ar roku. Tikai tad, kad kalpavīrs pārāk bieži kalna galā pūtināja zirgus, saimnieks reiz teica:

— Ē, puis, tu uz to ābeli kā uz līgavu skaties!

Kalpavīrs notvīka un vairāk neskatījās. Rudenī viņš saņēma algu, jaunu pastalu pāri, un bija brīvs cilvēks. Promiedams viņš stundu sēdēja uz akmens tai ceļa līkumā, no kura varēja redzēt ābeli kalnā.

Kad kalpavīram atradās sieva, tad viņi stāvēja abi. Bet tas jau bija cits ceļa līkums, cits saimnieks un cita ābelīte kalnā.

Kad kalpavīram saradās bērni, tad viņi stāvēja visi pieci. Un tas jau bija atkal cits ceļš un cita ābelīte. Divgadīgais mazulis iečīkstējās:

— Mūsu ābelīte paliek...

Trīsgadīgais pajautāja:

— Par ko viņai nekad nebija ābolu?

Bet četrgadīgais paskaidroja:

— Kad izaugs, tad būs.

Un kalpavīrs pagriezās iešanai.

Bijušais kalpavīrs stāda sava mūža pēdējās ābeles. Viņš ir sirms un kumpains kā pati pirmā ābele, ko viņš iestādīja, bet viss viņa mūžs ir dārzs, kas mīlēts kā līgava un kas stādītājam nav devis nevienu āboltēnu.

Ko lai dara, ka šīs mežābeles augušas caur manu sirdi! Ko lai dara, ja kalpavīrs ir mans tēvs! Pārmetiet viņam, ja jums liekas, ka par kokiem runāju vairāk nekā par cilvēkiem.

Gājputnu fragments

Kaut kur dūc mašīnas.

Tuvāk. Tuvāk un tuvāk.

Nepacel acis un neskaties logā, lai tevi neapžilbina prožektoru saules. Necel acis un neskaties, kā nakts sakož zobus un klusē. Garā rudens nakts. Cik tālu var aizbraukt mašīnas tādā naktī?

Aizver durvis un neklausies soļus — tev pretī var nākt vilšanās ar tumsas izdurtām acīm. Nesteidzies. Saglabā gaidīšanas prieku līdz pēdējai sekundei, līdz pēdējai sekundes simtdaļai paildzini ilgoto — varbūt, varbūt tomēr.

Nededz vēl uguni, nededzini, lai kādam neliekas, ka tavā logā visu nakti uguns ko gaida.

Vēl ne.

Mašīna nav pārkāpusi beidzamo kalnu. Bet nu — nu tā ir pāri kalnam un... aizdūc tālāk. Kaut kur to gaida. Kaut kur tā stāsies. Labi, ka tev nebija jāceļas un jādedz uguns. Tāda spalga nakts. Vēsums acumirklī nolaiza plecus, satinas ap kaklu un krūtīm. Ko lai dara — nav miera ceļmalas mājām! Pārceļotāju putnu bari guļ pagalmos, metas uz jumtiem, izmisīgi sitas logos.

Nopūties atviegloti, cilvēk! Cik labi, ka mūs neviens nekur tā vairs negaidīs! Tāda bezelpas gaidīšana mums uzliek milža kalnu plecos. Mums nav nekā, ar ko maksāt par tādiem kalniem. Par parasto — «sestdienā, ja lietus nelīs, es pie tevis aiziešu» — maksā ar skūpstiem, glāstiem un mīļiem meliem. Cik labi, ka tik traka gaidīšana pil tikai no grāmatu lappusēm, labi, ka tā nerāpo kaila pa zemes virsu, mums acis žilbinādama!

Un labi, ka saule stāv tur, kur viņai jāstāv!

Cīruļu mīlestība

Mēs satikāmies ganību kalnos pie eglītes. Atceries? Tur cita nekā nebija — vien kūla, lēzenas, aizaugušas granātu bedres un sīka, kropla pundureglīte. Reiz milzis to bija grīstē griezis, trīs jūrnieku mezglos sasējis, tad — ieminis ar kāju zemē. Un tā viga būtu tur iznīkusi, ja nebūtu ieraudzījusi mūs abus — tik jaunus un skaistus. Cik viegli mēs skrējām kalnā! Es no šīs puses. Tu — no viņējās. Katru dienu. Eglīte mūs ieraudzīja. Atvēra brūnas pumpuru acis, izdzina zaļas skropstas. Trīs pušķus vienā dienā, trīsreiz trīs otrā. Tak no zemes piecelties vēl nespēja, un mēs viņu līdzcietīgi aplūkojām — no augšas uz leju. Nabadzīte! Pundurīte.

— Ohohoho! — mēs, rokās saķērušies, saucām vējā no visa spēka. Neviens koks, ne krūms neslāpēja mūsu līksmi, tā laidās kā šautra no kalna lejā, un krūmainajos upes līčos cēlās atbalsis reizē ar vanagiem un ilgi plivināja spārnus.

— Rītdien. Turpat?

— Turpat. Pie eglītes...

Arvien turpat. Dienā. Kalnā. Klajumā. Gaidi, pundurīte! Un mūžīgi apliecini, cik mēs lieli, spēcīgi, laimīgi! Eglīte gaidīja. Es

skrēju no šīs puses. Tu — no viņējās. Un pelēkajā klajumā iezīmēts mazs, zaļš krustiņš — orientieris: te! Tepat!

Tad vienudien, skrienot pār pļavu, man rasā samirka svārku mala — un es neatnācu. Tev noplīsa kurpes. Vajadzēja nest pie kurpnieka. Vai nu basām kājām nāksi! Eglīte mirkšķināja skropstas pāri kalna mugurai. Paskatījās uz manu pusi un uz viņējo. Pagāja dienas un nedēļas. Neviena. Eglīte piecēlās stāvus, sniecās uz pirkstgaliem — ne nakti, ne dienu negulēja. Vai neatnāks? Ena stiepās garumā, kļuva melna, tuvojās vakars. Tuvojās rudens. Pienāca jauns pavasaris, bet kailajos kalnos cīruļi satikās, saskūpstījās gaisā un kā akmeņi krita zemē ligzdu vīt. Taču eglīte katru rītu, skropstās rasu mirdzi-nādama, stiepās kā negudra, raudzījās uz rītiem, uz dienvidiem, uz ziemeļiem, arvien tālākus ceļus, klajumus, tīrumus ietverdama skatienā, bet vakarā satinās savā ēnā un gaidīja pirmo gaismas staru.

Kādu pavasari slaidās egļes galotnē sāka nomesties pārceļotāju putnu bari elpu atvilkt. Kādu vasaru negaisa mākoņi sāka sašķelties, pret egles slaiko torni atdūrusies. Egle notrauca asaras no zaļajām skropstām, paskatījās uz savu ēnu, kuras galotne novakarē sniedzās pāri ganību kalniem, un nodrebēja — izaugusi! Četri vēju milži no visām pusēm metās to plosīt, grīstē sagriezt, mezglos sasiet. Zibens cirta zobenu slaidajā galotnē. Apkārtējie kalni un tīrumi drebēja bailēs par savu zaļo torni un zaļo karogu. Bet egle rāmi grieza savu ēnu līdzi saulei.

Es nezinu, vai viņa mūs vēl arvien gaidīja, taču mēs tur vairs nedrīkstējām iet. Blakus eglei mēs būtu izskatījušies kā kroplīši — pundurīši.

Literārā neveiksme

Filozofs Zaļaiskalns man reiz teica:

— Tu gribi uzrakstīt romānu? Vai varbūt simfoniju? Tad iemīlies!

Un es iemīlējos. Bezprātīgi. Mūžīgi. Sākās visskaistākie vakari pie

visskaistākā ezera pasaulē. Es skrēju tā, ka manas sandales nenobir-dināja rasu no zāles un netraucēja ziedputekšņu miglojumu. Atskrēju stundu vai divas pirms norunātā laika: viņš jau gaidīja mani — pašā krastmalā, rieta blāzmas mainīgo krāsu apburts. Katrreiz savādāks, katrreiz skaistāks. Es piekļāvos viņa plecam, un mēs klusējām.

Bet nekas nav mūžīgs. Ne laime, ne klusēšana. Vienvakar es viņam kaut ko pajautāju. Viņš... klusēja. Es viņam to pārmetu. Bet viņš... klusēja. Es sadusmojos. Viņš... klusēja. Es viņam piedevu. Bet viņš... klusēja. Es lūdzos. Viņš... klusēja. Un tad es viņu atgrūdu un iekliedzos, jo... viņš iekrita ezerā un klusēja. Es metos viņu glābt. Bet viņš klusēdams grima dūņās. Un tikai tad es ieraudzīju, ka viņš ir koks! Kraupjains melnalkšņa stumbenis — tik satrunējis, ka vairs nepeld, bet neglābjami grimst.

— Nu, kā ar romāniem? Nekas nesanāk? — pēkšņi izdzirdu balsi. Pār plecu man skatījās Filozofs Zaļaiskalns un smīnēja zaļajā bārdā.

Es nesapratu.

— Redziet taču! Nogāja dibenā, burbuļus mezdams.

— Bet es viņu mīlēju bezprātīgi, mūžīgi, vienreizīgi. Vai tad var vēl vairāk?

— Var!

— Vēl stiprāk?

— Var tā, lai stumbrs izdzen zarus. Lai zaros saplaukst ziedi.

Un ko man tagad darīt? Cīnīties par romānu vai iztikt ar miniatūrām?

Sakņu fragments

Es piedzimu vanagu ligzdā slaidākās egles galotnē un pirmajā acu pavērienā sev apkārt ieraudzīju zaļus viļņus līdz tālām debesu pamalēm. Kad māte mani paņēma līdzi pirmajā izlūku lidojumā, man aizrāvās elpa no vēja un smaržu reibuma. No-kalnēs krāca un bangoja egles, ieplakās cauri violetām dūmakām brida alkšņu un bērzu audzes. Gravu kraujas pavasaros kūpēja lazdu putekšņos kā silti avoti. Platajā tīrelī sīkie bērziņi dejoja baltu baletu, plivinādami spārnus kā tauriņi.

Rudeņos mani meži kurējās sārtās un dzeltenās ugunīs. Novembrī noplaka liesmas, bet violeti dūmi gulēja ielejās visu ziemu, peldēja kā palsi ezeri starp egļu kalnu tumšajām klintīm. Sarmas dienās mani meži skanēdami kāpa debesīs, aprīļa lietos pieplaka pie zemes, tad uz vienu reizi noskurinājās kā salijuši zirgi un — raugi — jau atkal pilnā plaukumā! Raugi, bērzu galos šūpojas dzegužu zvani un dzeltenās pureņu lāmās iznāk stirna saviem bērniem parādīt pasauli. Es iekliedzos pavasarīgā priekā un slīpi uz viena spārna kā akmens metos lejā, kur apreibuši grozījās koši medņu tēviņi. Pajuka spalvas, un pazarēs noslāpa satraukto putnu vaimanas. Aizlēca stirna, bet viņas bērni palika pērnējā kūlā ieplakuši kā pelēki ciņi. Pēc brīža tie paošņāja gaisu, pietrūkās kājās — un prom. Bet es vairs nevarēju piecelties — labais spārns smeldza un bezcerīgi vilkās pa zemi.

Jau kuro dienu es kuļos pa satrunējušu lapu džungļiem un meklēju savus krāšņos mežus! Nav. Dumbraina zeme ar nedzīvu sūnu un sakaltušu zaru lūžņu. Piepēm apauguši celmu veči šķībām acīm blenž krēslā. Noslēpumainu šķeltnadžu iebradātās takas uz strautu nokaisītas nedzīvu čiekuru zvīņām. Kāda gliemežu sazīžļāta sēne guļ uz viena sāna. Bālu krēslas augu vārgulīgais stīgojums — un atkal trunošu lapu kaudzes. Kur ir manas lazdu gravas? Kur bērzu audzes? Nav. Vien melni, raupuļaini stumbri ar nomirušu zaru rētām. Mitra tumsa un klusums. Velkos uz to pusi, kur tikko viešas gaisma starp kokiem. Tur vajag būt manam tīrelim ar bērziņa balto baletu. Nē. Nav. Rāvainā ūdenī slīkdami, kropli kociņi, ar trim niecīgām lapiņām dzīvībai pieķērušies, cenšas noturēties kājās vai sadoties rokās ar citiem tādiem pašiem vārguļiem. Melni akači slēpjas zem ciņiem. Nekur ne takas, ne pēdas. Tikai augšā augstu zils debesu logs un galotnes, galotnes, galotnes.

Kad es līdz turienei kājām aiziešu, salauzto spārnu pa zemi vilkdams, tad es visai pasaulei teikšu:

— Pacenties piedzimt augstākās egles galotnē, jo... no galotnēm visi meži skaisti. Nebrien dziļāk — un džungļus neredzēsi!

Puspasaule

Šorīt apskatu laimestu sarakstu. Nekā! Visas tukšas. Jau kuro reizi! Septiņreiz trīsdesmit — tukšas! Citiem automašīnas, krekli un putekļu sūcēji, man nelāga garastāvoklis vismaz pāra dienām. Bet viens sēž uz grīdas un kārām acīm raugās uz laikrakstu, uz biļešu lapiņām, uz manu roku. Satver beidzamajā brīdī, kad tā tuvojas papīrgrozam.

— Atdod!

Laime, laime, kur tu rodies, kur tu liksies? Cilvēks spiedz un smejas, un trīs no sajūsmas. Septiņas laimes! Viņš izmēģina tās ēst. Garšīgas! Mēģina uz tām gulēt — arī der! Ar tām var apsegties — ohohoho! Var aizlīmēt logu. Var iemest pastkastītē kā vēstuli un gaidīt atbildi. Var iekārt eglītē un dejot tai apkārt. Bet vakarā, gulēt aizejot, no segas apakšas izlien kaila kāja. Mēle mēģina aplaizīt laimi, roka — pielīmēt to pie pēdas. Jā! Der! Der! īsti pēc mēra. Tik labs un ciets papīrs — būs izturīgas pazoles!

— Puspasaules apstaigāšu! — atskan uzvaras sauciens.

— Vai šovakar jau?

— Tūlīt!

Un — hopp! — divos lēcienos viņš ir no savas gultas manējā. Ai, puspasaule, puspasaule! Šīs izlozes laimīgākais vinnētājs atradies!

403

Ābele aiz žoga

Veseli ābeļu dārzi ir dzīvojuši, ziedējuši un nokaltuši, bet neviens tos nav tā mīlējis, kā mēs mīlējām vienīgo mežābeli, kas auga mūsu kailajā kalnā. Kur, kādos slepenos pazemes spēka avotos sniedzās viņas saknes, ka tā spēja zaļot sarkanā māla kalnā sešu vēju krustcelēs, kur pat sīkstās māllēpeņu saulītes sadrupa putekļos, vēl nepaspējušas noziedēt?

Ik rudeni ābele mūsu sētā nometa riekšavu sūru āboltēnu ar gariem, tieviem kātiņiem. Ik rītu mans zēns skrēja laukā un gaidīt gaidīja skopās dāvanas, salasījis ilgi sildīja saujās, tad salika rindiņā uz palodzes un garlaicīgās stundās, kad es, darbā aiziedama, viņu atstāju vienu, tos pārcilāja, skaitīja, glāstīja un sarunājās ar tiem kā ar brālīšiem un māsiņām.

Kādu dienu mūsu kalnā uzkāpa vīrs ar cirvi plecā un teica:

— Nu vienreiz būs kārtība. Tev pieder šitā kalna puse, kaimiņienei — otra. Uzcelsim sētu pa vidu — miers un dievs!

Kad uzcēla žogu, ābele palika viņā pusē, mēs — šaipusē. Tiesa gan — ābele bija uz pašas robežas. Bet, kad tas vīrs ar cirvi paņēma sarūsējušu naglu, lai piesistu žoga dēļus pie ābeles stumbra, zēns iekliedzās:

— Nesit! Sāp! — Viņš aizlika plaukstas sejai priekšā un aizskrēja tā, it kā sarūsējusī nagla būtu ielīdusi viņa saskrambātajā stilbā. Atgriezies viņš ieraudzīja pelēku, augstu sētu. Ābele bija palikusi viņā pusē.

Kad zēns aizgāja viņā pusē, lai izlietu no ezera nesto ūdens spainīti, kaimiņiene noskatījās viņā pelēkām acīm un teica:

— Tā ir mana ābele!

— Bet viņa nokaltīs! — es uzdrošinājos bilst kādu vārdu.

— Neviens mēs mūžīgi nedzīvosim, — atmeta kaimiņiene. Un viņai taisnība.

— Lej, dēls, šaipusē, — mierināju zēnu. — Ābelei saknes ir arī te — mūsu zemē. Un zari, redzi, arī sniedzas mūsu pagalmā.

— Kādēļ tad viņa pati nepārnāk pie mums? — nerimās mazulis. Kā viņš, nejēdziņš, nesaprata, ka ābele nevar saplivināt spārnus, izcelt saknes no zemes un aiziet uz citu kalnu, kaut arī šis kalns, viņu gaidīdams, būtu sakrājis trīs sudraba avotus!

Ābele bija un palika viņā pusē, ziedēja katru pavasari un katru rudeni mūsu sētā nometa pāris riekšavu rūgtu āboltēnu ar gariem, tieviem kātiņiem. No viņas puses atnāca sieva ar pelēkajām acīm un salasīja tos priekšautā.

— Tā ir mana ābele! — viņa atbildēja, kad pagalmā izskrēja zēns un teica viņai «labrīt!».

Tai pavasarī, kad iztaisnoja un paplašināja lielceļu pāri mūsu kalnam, varena grāvju rokamā mašīna nošķēla ābelei pusi sakņu. Koks visu dienu tikko jaušami drebēja, un pa nogriezto sakņu stumbeņiem lēni sūcās gaišas dzīvības lāses. Zēns aizslapstījās pa grāvi, mitrajai māla sienai piespiedies, grāba saujās zemes, lipināja virsū kailajiem sakņu galiem un čukstēja:

— Neraudi, lūdzama! Kaut arī pusi galvas norauj — neraudi! — Nu jau viņš runāja gluži maniem vārdiem, bet pašam pār vaigiem ripoja lāsīte pēc lāsītes. Pāri žogam pārliecās kaimiņiene. Viņa bija saticīga kaimiņiene, tikai pārliecās un paziņoja:

— Jūsu resgalis pa grāvi niekojas!

Resgalis, balsi izdzirdis, klusiņš atļepoja pa grāvja dibenu, un mīkstajā mālā palika sīku pēdiņu rinda. Visu pēcpusdienu viņš izmisīgi skatījās ābeles zaros, laikam baidījās, ka tūlīt, tūlīt nobirs pūkainie pumpuri, vējš notrauks sausos zarus, ābele nopūtīsies un pieplaks zemei. Bet tas nenotika...

Ābele tagad ziedēja tik krāšņi un neprātīgi, kā nebija ziedējusi pat savas jaunības pavasaros. Visā augumā viņa sasvērās uz mūsu pusi, gandrīz uzgūlās žogam, un likās, ka viņa savām baltajām rokām gribētu ieķerties mūsu logu rāmjos un durvju stenderēs, apkampt mani un zēnu un vēl ilgi turēties šai kalnā un šai dzīvē. Visi vēji topavasar kā apreibuši pūta no vienas puses — no viņējās. Vai gan citādi ziedu putenis katru dienu lidotu pāri mūsu pagalmam? Dzīvas, baltas lāses klājās pār nedzīvo māla kalnu, gulēja uz sliekšņa un galda, krita matos, pieskārās acīm un lūpām un pakļāvīgi nolaidās uz zēna izstieptās plaukstas. Viņš tramīgi sažņaudza dūrīti un skatījās uz žoga pusi, laikam gaidīja to balsi, kas teiks:

«Tā ir mana ābele!»

Bet kaimiņiene nebija skaudīga. Aboltēnus ēda sivēni, ziedus — neviens. Un ābelei zari nekļuva kailāki, likās, ka nobirušo vietā tai plaukst ik dienas jauni un lido un lido uz mūsu pusi. Leknie augļu dārzi ielejā pacēlās pirkstgalos un no pārsteiguma topavasar neuzziedēja, noraudzīdamies mūsu ābeles neprātīgajā baltumā. Ziedi un ziedi, ziedi un ziedi — pilnas galotnes un pazarītes, lapas — nevienas! Vai ābele zināja, ka viņai lapu vairs nevajadzēs, ka tai vasaras vairs nebūs?...

Kādu rītu zēns ieskrēja istabā mirdzošām acīm.

— Māmiņ! Ābelīte pārnākusi mūsu pusē!

Varbūt naktī bijis stiprs vējš vai lietus — es to nedzirdēju —, bet varbūt viņa tikai beidzamo reizi dziļi ievilka elpu, notrīsēja un tad klusēdama, bez vaida un nopūtas nogūlās pāri žogam un ar galotni noglāstīja mūsu rūtis tik viegli, ka mēs pat no miega nepamodāmies. Nāve viņai palīdzēja to, ko dzīve nespēja.

Malku paņēma kaimiņiene — ziedi palika mums.

Šogad mans zēns sāka iet pirmajā klasē. Skolotājs uzdeva tos pašus jautājumus, ko pērn un aizpērn: «Kāds ir zirgs? Kāda ir oga? Kāda ir ēna?» — un bērni atbildēja tāpat kā pērn un aizpērn. «Zirgs ir liels, brūns... Oga ir sarkana, salda, gatava... Ēna ir melna, tumša...» Tikai tas muļķa puišelis no kalna mājām teica:

— Ēna ir balta un smaržo.

Zvaigžņu fragments

Tālās zilās bērnības naktīs zvaigznes krita vairāk nekā tagad.

Viena...

Un es vēlējos tēvam jaunu zirgu, lai, trīsdesmit kilometrus līdz vidusskolai braucot, negantā lauska naktī nevajadzētu pavisam nosalt.

Otra...

Un es vēlējos līdz zvanam nokļūt klasē, kaut arī pagalam nosalusi, slima.

Trešā...

Bet tas jau bija kādā citā ziemā. Un es lūdzos: «Zvaigzne krītošā! Nevajag zirgu, un nevajag skolu! Atbrīvo māti no slimnīcas!»

Ceturtā...

Un tas jau bija daudzus gadus vēlāk, es ubagojos: «Zvaigzne krītošā! Ļauj piepildīties vēlēšanām! Ļauj cilvēku acīm kļūt redzīgākām un sirdīm — jūtīgākām!»

Piektā...

«Zvaigzne, zvaigzne, zvaigzne... Piespraud tam cilvēkam zvaigžņu putekli pie svārku atloka, lai es viņu pazīstu, ieraugu, nepaeju garām.»

Sestā...

Devītā...

«Zvaigzne krītošā! Dāvini man vēl vienu mūža dienu. Varbūt rītu mans bērns jau teiks «ma-mā». Es dzirdēšu viņa balsi. Un tad, ak, zvaigzne, es vairs tevi neapgrūtināšu ar nepiepildāmām lūgšanām.»

Priekšpēdējā...

Un tad krita beidzamā zvaigzne. Lēnām kāpa pa ķiršu zariem uz leju, iekrita vīnstīgās uz jumta un gar pašu logu zemē. Viņa rāpoja kā jāņtārpiņš caur garu nakti un taisnojās visu kritušo zvaigžņu vārdā par vēlēšanām, kuras nav piepildījušās.

Un tagad es saprotu. Piedodiet, zvaigznes! Visas manas vēlēšanās bijušas cilvēciski sīkas, tās vajadzēja izteikt, pļavas pienenēm pār izkapti krītot.

Kad dzīvošu otru mūžu, tad zināšu. Tad... jau tālās zilās bērnības zvaigznēm krītot, vēlēšos tikai vienu — zvaigžņu nekļūdībā stāvēt pār pasaules bezgalību.

Sējums

Pensijā aizejot, skolotāji man uzdāvināja «Donu Kihotu» ... Un nu, atspiedies uz dāvinātā šaubu spieķa, eju uz pēdējo satikšanos. Sirds, neskaiti soļus! Man vēlreiz viņš jāsatiek — mans nostaigātais ceļš. Atspiedies uz spieķa, kāpju skolas kalnā. Tas negadās bieži. Tikai retos, lielos svētkos. Un spēks tādam gājienam jākrāj veselu gadu.

Laime reizēm ir pieticīga kā jaunākā māsa, kas noplēš vecāko izvalkātos kankarus. Citam veselas jūras nav gana, bet vālodzei pietiek ar sīku lietus lāsi. Un man — ar šo gājienu kalnā. Cits aizbrauks līdz manas jaunības dienvidu Feodosijai. Cits — līdz Grīga fjordiem. Cits aizbridīs kaut līdz mežam. Bet es iziešu uz skolas ceļa un redzēšu pēdas. Tas ir savāds ceļš. Tur nekad nekrājas sniegs, ne dubļi, ne putekļi. Tikai pēdas, pēdas un pēdiņas. Te jābūt arī manējām. Mana mūža pēdām. Jābūt! Ja to nav, tad arī mana mūža nav bijis. Arī manis nav bijis. Pieliecos un skatos, tak acis miglojas. Pasniedzu roku un pataustu zemi. Paldies, skopā laime! Man plaukstā guļ spurains priedes čiekurs. Nu varu atgriezties mājās. Arī man būs svētki. Būs ciemiņš no tālīnajiem mežiem, kur tik sen vairs nevaru aiziet. Nebūšu istabā viens. Varēšu mierīgi aizmigt un nedomāt par to, ka vienai naktij reiz nebūs rīta.

Nolieku čiekuru uz galda malas pie pašas gultas un nodzēšu uguni. Viņš elpo. Viņš smaržo. Un dzīvo. Arī es elpoju. Varu aizmigt un pamosties. Bet... varbūt vairs nevaru? Laikam ne. Tikai dzirde vēl nav pārtrūkusi. Skaidri saklausu, cik bezkaunīgi manā istabā saimnieko peles. Uz galda man pie pašas auss noskrapst dzelteni zobi. Pretīgais pelēkais grauzējs! Tam nepietiek ar veco burtnīcu un laikrakstu kaudzēm. Nu tas sagrauž čiekuru — manu pēdējo «kluso prieku». Pirmo reizi pele kļuvusi tik droša — uzlīdusi uz galda, man pie pašas auss. Viņa laikam jūt, ka nevaru vairs pacelt roku un aizstāvēties. Bet... ja nu tomēr vēl varu?

Ceļu roku — un tā ceļas. Situ un atviegloti nopūšos: sāp. Tātad dzīva. Bet ļaunais grauzējs — turpina. Vēlreiz paceļu roku un iededzu gaismu. Pazūdi, nolādētā!

Vainīgs ir čiekurs. Sasilis istabas gaisā, viņš sprakstēdams, čaukstēdams, smaržodams manā acu priekšā atver zvīņu pēc zvīņas. Dzīvas sēkliņas izlec cita pēc citas. Un pulkstenis mierīgi tikšķina pirmo jaunās dienas stundu. Miegs atnāk tīrs un zaļš kā meža gaiss. Un sapnī man pretī brien bērni ar čiekuru maisiņiem pār plecu. Caur sīkiem, brūniem pirkstiem zemē birst sēklas. Un pasaule aiz manis šalc kā milzīga sudrabotu priežu jaunaudze.

Pavadi mūs!

Mēs nākam Tavā Namā, Māksliniek! Ar kailām kājām un noliektām galvām. Un Tavas durvis līdz galam vaļā.

Pirms mums te ienāca simti, aiz mums stāv tūkstoši, un Tavas durvis ir līdz galam vaļā. Tu mūs sagaidi savas jūras krastā. Viņā, gaišajā, kur Tava mūža saule sēž viļņa galotnē kā balts putns. Jūra — padevīgs suns — guļ pie Taviem zvejnieka zābakiem. Melna jūra mūs šķir. Melns, nedzīvs samts ar trim baltām svecēm guļ starp mums. Tu esi viņējā — gaišajā — krastā. Mēs — šaimalā. Zemu noliektām galvām mēs ejam garām Tavai jūrai. Klusām, bez elpas, lai nedzird ne soļus, ne balsis, jo tas ir Tavs Nams, Māksliniek! Tavi akmeņi pamatu zemē. Tavs karogs logā. Un grīda no Tava mūža zaļāko egļu dēļiem. Tavi soļi uz kāpnēm un gaiteņos. Jauna, vēl negrožota kumeļa aulis. Un vīra gadu apdomīgā latviešu arāja gaita. Ar sētuvi pār kalnu. Ar trīspūru maisu plecos pāri skatuvei kāpj Tavi brieduma gadi. Tavu domu karstākās naglas te ietriektas katrā sijā un spārē, katrā palodā. Deg! Izretojieties, sīkie un šaubīgie! Liekulīgie, palieciet ārpusē uz ielas! Deg! Ienāciet vienīgi tie, kas nebaidās šīs skaudrās un svētās sadegšanas! Ienāciet, jo mūžīgo degšanu veldzēs mūžīgā jūra — Tava balss, Māksliniek! Kā zils ūdenskritums tā palo no skatuves pāri zālei un biklā čukstā nometas uz lustru pakariņiem. Tava skaidrā doma kā nerimtīgi pulksteņa tikšķi iesūkusies akmens porās un koka plaisās, aizkaru krokās un to lugu lappusēs, kuras šodien vēl nav uzrakstītas. Tavas plaukstas siltums ir durvju rokturos. Tava elpa uz ģērbtuves spoguļa, un Tava Gaišā Galva aiz mana pleca. Arvien. Nespēka un šaubu brīžos. Uzvarās. Pievīlumos. Tava Gaišā Galva aiz mana pleca.

Mēs nācām Tevi pavadīt, Māksliniek. Bet nu Tu vadi mūs cauri savas mākslas mūža Dievnamam — cauri savas dzīvības siltumam, pāri domu degošajām naglām, garām apsētu druvu raženumam, cauri avotu skaidrībai, patiesības baltajiem klajumiem. Tavas durvis līdz galam vaļā, un Tu mūs pavadi, stāvēdams savas jūras krastā. Viņā. Gaišajā, kur Tava saule sēž viļņa galotnē kā balts, spārnots putns.

Mēs atnācām tevi pavadīt, bet nu Tu pavadi mūs, un pāri melnai jūrai pie mums brien Tavas baltās, baltās sveces.

Kurzemes ganadziesma

Vakar pabeidzu romānu par Lielā Mākslinieka dzīvi.

Lūdzu, nelaidiet nevienu pie manis iekšā! Noslēdziet telefonu! Neatveriet durvis, ja kāds zvana! Manis nav. Saslimusi. Izbraukusi. Vienalga — sakiet, kas jums ienāk prātā. Manis nav. Šis briesmīgais darbs mani nomocījis, iznīcinājis. Pēdējos mēnešos sāka izkrist mati, acīs parādījās drudžains spīdums. Guļu un skatos uz savām rokām — tās savādi dreb, un tie divi ar tinti notraipītie pirksti nav atliecami taisni. Tagad ļaujiet man ar seju iekrist zaļā sila sūnā, ierakties kāpu smiltī, lai varu atgūties no triju gadu neprāta. Trīs gadus neesmu dzīvojusi kā cilvēks, esmu kā ēna sekojusi Māksliniekam. Viņa pītajā atpūtas krēslā sēdēdama, esmu dienām ilgi skatījusies uz priežu galotnēm un jūru. Katram akmenim vaicājusi: ko Viņš juta, ko domāja, ko redzēja? Kā un kurā vietā no jūras izkāpa Zvejnieka dēls un Mārtiņš Idens? Un Blaumaņa lauku puiši ar zemi piebirušām pastalām? Cik ilgi aiz kostīmjakas otrās pogas aizbāztas nēsāju Stellas Kempbelas un Bernarda Šova vēstules, lai pilnīgi izjustu dvēseles trīsas, kas mūs pārņēma, tās klausoties? Mēnešiem sēdēju muzeja mākslas fondu tumšajos pagrabos pie pusgadsimta recenziju kaudzēm, tad skriešus pa kanālmalas zelta lapu klāstu — uz mēģinājumu. Cik kilometru kājām turp un atpakaļ tāpat kā Viņš, pēdu pēdā — kā Viņš? Rudens lapu viesuļos, pavasara smaržu plūdos un tad, kad krita pirmais sniegs. Esmu iztaujājusi katru kanālmalas kļavu — kur Viņš reiz apstājās, kā noņēma cepuri, uzsmaidīja kādai negaidītai iecerei... Nē! Viņš parasti nāca kailu galvu rudens brāzmās un ziemas sprēgoņā. Tā iedama, es divreiz smagi apsaldējos, toties pilnībā izjutu iedvesmu, kādu Viņš te smēlās ikdienas darbam, lai ar trim lēcieniem varētu nokļūt otrā stāvā savā ģērbtuvē. Šais lēcienos es nevarēju Viņam izsekot, un droši vien tādēļ Viņa tēlu izpratnē man palika kāda neapjausta nianse. Un naktīs. Trīs gadus neesmu kā cilvēks gulējusi. Pusnaktī pēc izrādes mājās. Viņš, svilpodams Kurzemes ganadziesmu, pa priekšu, es nopakaļ. Melodija kā cielava lēkā kanālmalas smilgās, šūpojas zaru galos un aizkūp kā smarža — man nepanākama, nenotverama. Un tālu priekšā uz celītes kā blāva saulgrieze šūpojas Viņa gaišā galva. Un melnā naktī mani moka Viņa murgi — skumjš strīds ar Remarku, Kremļa kurantu svinīgā mūzika, karsts bezmiegs — cīņa pašam ar sevi un kādu Mīlestību. Jā vai nē? Zemi vai jūru? Rītos Viņam tikko jaušami loki zem acīm, bet gaitā apskaidrots spēks, rāms rokasspiediens draugu pulkā, kāds vērīgs skatiens līdz pašai dvēselei... Jā. Atzīstos. Esmu skūpstījusi tās kolonnas nedzīvo vēsumu, kura Mākslinieku noturēja kājās tai dienā, kad Lielais Labvēlis Viņam uzdāvināja grāmatu «Laiks dzīvot un laiks mirt»... Grima kastīte, ko es torīt izņēmu no Viņa jau sastingušās rokas, vēl bija silta. Un to es nevienam nekad neatdošu... Tur iekšā Viņa pēdējā aizsāktā doma, pēdējais pieturas punkts, tumsā krītot.

«Lielais Māksliniek, es ienāku Tavā Svētnīcā un dziļā bijībā noliecu galvu Tavam patiesajam lielumam pie kājām. Tu būsi mūžīgs un nemirstīgs mūsu tautā...» Tā es nobeidzu savu romānu. Padodiet man to! Tur! Uz galda! Padodiet, tūlīt paskatīšos, pārliecināšos. Jā! Vārdu pa vārdam: «Tu būsi mūžīgs un nemirstīgs...» Bet pāri tam... Kas tad tas? Kas uzdrošinājies iznīcināt manu darbu? Šķērsām pāri lappusei Mākslinieka stāvais, vīrišķīgais rokraksts... Melna tinte ... Vecā Vīnes pildspalva — pazīstama, draugu dāvana — ar spēku ietriekta papīrā, kā šķēps izdzīta cauri manam romānam... Lappusei šķērsām pāri Mākslinieka skaidrais, plašais rokraksts:

«Es esmu mirstīgs. Nāciet pie manis, kamēr vēl esmu dzīvs.»

Slāpes

.

Liela dziesma

Uldis brauc ar divriteni, ka smiltis vien put.

Jurģis ar trīsriteni pakaļ.

— Paga, pagaidi!

Uldis gaida, kamēr pundurvāģis pieripo pavisam klāt. Jurģa nosvīdusī sejiņa staro.

— Brauksim reizē!

Bet divritenis sazvalstās, Ulda melnie papēži nozib Jurģim taisni vai pie degungala — un atkal gabalā.

— Paga, pagaid’ tak! — Jurģis pamet trīsriteni un laižas skriešus. Kājas viņam pamatīgas, līdz zemei, uz tām var paļauties. Ātrāk un ātrāk! Tuvāk un tuvāk! Ak! Jurģis ievelk pirmo elpu. Tūlīt viņš ieķersies lielā divriteņa spieķos. Tūlīt viņš auros tā, lai mežs un jūra dzird, — urrrāāā! Bet Uldis pašķielē atpakaļ — ohohoho! Mazulis ko iedomājies! Un, tikko Jurģis izstiepj roku, tā atkal viņa acu priekšā nozib melnie papēži un putekļi aizrauj elpu ciet.

— Paga, pagaid’, lūdzu... Uldīīī... pagaidīīī...

Ansis šauj ar pistoli — blings, blings, blings! Šauj gaisā, priedes galotnē, vārnu ligzdā — blings! Jurģis iet soli solī aiz viņa. Deguns grozās līdzi stobram — gaisā, priedē, vārnu ligzdā. Gaisā, laternu stabā, zemē — krūmā, celmā. Jurģis seko soli solī, lielajam šāvējam pa kājām nemaisās. Tikko apstājas Ansis, stāv arī Jurģis — nekust, neelpo, nerunā. Pat suns to zina — nedrīkst iztraucēt medījumu, nedrīkst sakaitināt mednieku! Varbūt izpelnīsies? Varbūt iedos arī Jurģim vienu reizīti izšaut? Jurģis tēmēs baltajā mākonī, kas stāv pāri augstāko priežu galotnēm. Atjož Uldis ar divriteni, paskatās uz Jurģa pakausi no augšas, uzsit draudzīgu knipi. Viss piedots, aizmirsts. Tūlīt viņš ies uz jūru. Uldis ar riteni pa priekšu, Jurģis pakaļ. Ansis ar pistoli pa priekšu. Jurģis pakaļ. Un tas būs varens ceļojums! Lai nedod pistoli! Lai nedod ar! Jurģis no prieka sadūšojas, izstiepj pirkstus pret augstāko priedes cekulu un draugu acu priekšā izšauj, izkliedz skaļu — pū, pū, pū! Uldis smejas kā negudrs, Ansis vēl trakāk.

— Vai zini, Jurģi, tev gan ir vanaga acs! Precīzs trāpījums! Redz, kā skujas birst no zariem! — abi lielie smejas, riņķī griezdamies, gar zemi krizdami. Jurģis paskatās uz priedi. Varbūt ari tā ņirgājas par viņu? Varbūt no smiekliem birdina skujas zemē? Nē. Koks klusē. Skatās no augšas uz leju uz trim pelēkiem pakaušiem, klusē. Un Jurģis pagriežas, iet viens pats mežā iekšā. Mežam cauri. Kāpām pāri. Tur vajag būt jūrai. Jurģis tik tālu vēl nekad nav gājis, jūru nav redzējis. Viņi abi ar tēvu šorīt atbrauca un tik vien paguva kā sameklēt jaunus draugus svešā malā, pirmos, kas nāca pretī, — Ansi un Uldi. Jurģis iet un iet, atpakaļ neskatās. Viņš ies viens pats un atradīs jūru. Un tad viņam būs pašam sava jūra.

— Nedrīksti Pateikšu tēvam! — sauc Ansis.

Uldis vēl draudīgāk:

— Ho-ho! Noslīksi! Nāks devītais vilnis un aizskalos tevi kā skaidu!

Bet Jurģis vairs nevar atgriezties. Zilais klajums tur, lejā, — tā ir

pati jūra. Un Jurģis iet taisni jūrā iekšā.

— Kā negudrs!

— Vai tik netaisās pāri brist? Hi-hī!

Bet Jurģis vairs nedzird neko citu kā jūru. Zaļu. Zilu. Baltu. Mir-gainu. Milzīgu. Līdz pašām debesīm. Līdz pašai zemei. Pāri zemei. Un pie kājām — saltu un smaržīgu. Kas gan tā smaržo? Kuģi? Mastu gali kā melni sērkociņi iesprausti debesu pamalē? Vai viļņos izkususī saule? Varbūt vējš? Jurģis atver muti un norij lielu malku pelēka vēja. Vējš vai krūtis plēš pušu. Vējš grib dziedāt. Un kas tad Jurģim atliek? Viņš atver muti, piemiedz acis un ļauj vaļu vējam:

— Ailūūū laini laininaineū... Aliūūū āāāidana džaidari džamale-dinūūū... Volāni vindani volindalalūūū! Henanu haijamu hanilala-lūūū... Aaaā, joli lani, joli lani āāū... Jūrā-ā-ā... junani jū-ū-ū...

Uldis un Ansis stāv pa gabaliņu un skatās. Vajadzētu aurot, gāzties ūdenī, lai šļakatas vien šķīst, bet Jurģis — dzied. Vajadzētu mesties gar lūūū ... Aaaā, joli lani, joli lani āāāū ... junani jū-ū-ū ... vēl neredzēti draudīgi — džaidani džollani džammaledinuūū...

— Ko viņš tur dzied?

— Klusāk, netraucē!

— Tas laikam ir angliski?

— Nav nu gan.

— Skaties, viņam zosāda uz stilbiem un lūpas tīri zilas. Velkam laukā — nosals!

— Liec mieru, neaiztiec!

Jurģis dzied visskaistāko un garāko dziesmu pasaulē. Dunēdams atnācis devītais vilnis un aizskalojis Jurģi. Un nu viņš tur šūpojas kā skaida pa galotnēm, pa galotnēm vien, saulē mirdzēdams, baltās krēpēs turēdamies, un dzied. Un dzied tikmēr, kamēr Ansis bijīgi saņem viņu pie rokas:

— Iesim gan mājās. Uznāks tumsa.

Uldis kā sargs nostājas otrā pusē:

— Nekas. Paspēsim. Es viņu ar riteni aizvedīšu.

Jurģis nedzird. Pagriežas. Iet. Pāri kāpām. Cauri mežam. Un tikai tad, kad pieklust jūras vējš aiz priedēm, — tad apstājas un ierauga Uldi un viņa divriteni, Ansi un viņa pistoli.

— Vai tā bija itāļu vai igauņu valoda tai garajai dziesmai? — jautā Uldis.

— Jūru izdziedāju. Un vēju. Un kuģus. Un debesis ar kaijām izdziedāju. Vai tad tu nedzirdēji?

— Bet kas tā bija par valodu?

— Es jau tev teicu.

Baltais dzintars

Jurģim pieder jūra no saullēkta līdz saulrietam un vēl mazu gabaliņu pēc tam, kad dzelmē nogrimst staru tilts. Uldim pieder divritenis. Ansim — zaļa pistole. Jurģim — jūra. Vai viņa ir laba princese vai ļauna burve? Kādus pasakainus tērpus viņa maina simtreiz pa dienu, kādās skaņās šūpojas! No kurpēm viņai birst balti dzintara graudi un melnas dimanta podziņas.

Jurģis atnāk no paša rīta, nodzied sveicienu jūrai:

— Jūnananāāā laini lainenāāā aaā! — un metas bagātniecei pie kājām uzlasīt baltos dzintarus. Viens... divi... trīs... Ilgu laiku tikai trīs. Bet Jurģis iet un iet gar krastu, notupstas, parušinās ar vienu pirkstu smiltīs — ir vai nav baltais? Saule kā putns ceļas pāri priežu galotnēm. Jūra apmaina rožaino rīta plīvuru pret gaiši zilu, viegli kruzuļainu svārku. Bet Jurģis iet un iet, līdz sauja līmeņa — vairs nevar aizvērt un noslēpt dārgumus. Jurģis netaisās tos slēpt: lai visi ierauga, lai atmostas un priecājas!

— Skat, baltais dzintars! — Jurģis izstiepj plaukstu pretī agrīnajam nācējam. Acis Jurģim kļūst zaļas un valgas kā vilnim. — Redzi?

Svešā sieviete apstājas, noliecas pār Jurģa plaukstu:

— Ai, bērniņ! Akmeņi vien!

Un Jurģis nes tālāk dārgo plaukstu — viegli un vārīgi, lai ne dzintara puteklītis nenobirtu. Ceļas priekšpusdienas vējš, garām pland sarkani peldkostīmi, svītraini dvieļi, raibi svārki un lakatiņi — arvien vairāk, arvien biežāk.

— Lūdzu! Baltais dzintars! — Jurģis pastiepj plaukstu nākošajam. — Vai tu esi tādu atradis?

Jauns vīrietis parausta labo plecu un kreiso mutes kaktiņu ar papirosu un aiziet garām. Apstājas divas vecākas tantiņas. Viena glauda Jurģim galvu, otra dod konfekti.

— Kāds jauks puisītis! Nedraiskojas. Lasa akmentiņus.

— Noņem, tantiņ, melnās brilles, tad tu redzēsi, cik balts! — saka J urģis.

— Ņem, es tev tos atdodu! — lūdzas Jurģis.

— Paldies, mazais! Patiesi skaisti akmentiņi!

Jurģis apsedz baltos dzintarus ar otru plaukstu, piespiež pie krūtīm. Katram tos nevar rādīt. Lielie puiši šķoba plecus. Meitenes aiziet, skaļi smiedamās. Platmaļu cepures šūpojas kā lielas lapas straumē. Melnās brilles visu redz melnu. Vai cilvēki var dzīvot bez baltā dzintara? Un bez acīm? Jurģis meklē cilvēkus ar acīm. Lūk, vecais vīrs ar spieķi. Iet un stājas. Iet un skatās uz jūru, uz jūru vien.

— Krusttēv, paskaties — vai tu redzi manu balto dzintaru?

Cilvēks satrūkstas, kā no dziļa miega pamodināts. Pieliecas, taustās

izdzisušām acīm. Jurģis paceļas pirkstgalos, sniedz pretī savu plaukstu, cik vien augstu varēdams. Vecais berzē apsarkušos plakstus, tad gari un gurdi nopūšas:

— Mūsdienās dzintaru grūti atrast. Kad es biju jauns kapteinis, tad gan ...

Mazais lūdzējs klusē, nesaka neviena vārda, stāv, plaukstu izstiepis, — ņemiet! Bet ļaudis iet garām. Garām vien. Tikai viena meitene piestājas. Uzsmaida Jurģim. Un acis viņai kā jūrai — zaļas un valgas.

— Kas tās tev par dārglietām? Vai tik nav pienakmens? Vai mē-nessakmens.

— Baltais dzintars, — čukst Jurģis, lai neviens nedzird, nesmejas, neapšauba.

— Jā! Baltais gan. Viens, divi, trīs, desmit... piecpadsmit... Cik tu esi bagāts cilvēks!

— Ņem, es salasīšu vēl! Un vēl! Un, ja gribi, — dabūšu tev melnas dimanta pogas. Tikai caurumiņi jāizurbj. Redzi, jau viena, jau otra! Tev būs mētelis ar divi simti deviņdesmit deviņām dimanta pogām.

Meitene smejas, un jūrā sāk mirgot un skanēt balti vilnīši no viņas smiekliem:

— Uzšūšu tumši zilu naktssamta vakarkleitu ar dimanta pogām! Un sešām kārtām ap kaklu baltā dzintara kaklarotu! Tad gan es būšu skaista kā pati jūra!

— Un bagāta. Kā pati jūra. Vai tevi sauc par Jūnu?

— Jā.

— Un vai tu vari staigāt pa saulrieta tiltu?

— Jā, — saka meitene. Viņa ar Jurģi, rokās saķērušies, iet gar krastu. Un jūra kā negudra skalo viņiem pie kājām balto dzintaru, balto vien.

— Kur mēs liksim tik daudz dzintara? — saka Jūna. Jurģis paceļ pilnas divas saujas un sviež ūdenī — noņirb un aizvizuļo gaismas zivtiņu simts.

— Met vēl! — saka Jūna. — Kas jūrā iemests, tas trīskāršojas! Viena grauda vietā tev jūra izskalos trīs vēl skaistākus.

Vakarā, kad viļņos nogrimst saulrieta tilts, Jurģis ņem lielu gliemežvāku, ieloka tur savu jūru kā zilu lakatu un nes mājās. Un paskatieties,kā viņš aiziet! Kā jau cilvēks, kam pieder jūra.

Rinda pec laimes

Jūna nāk no tuvīnā zvejnieku ciema. Agri, kamēr jūra vēl kūp rīta dūmakā un kā dziestoši sirdspuksti tālumā apklust melnas motorlaivas.

Jurģis viņu gaida balto dzintaru sēklī. Ierauga pa gabalu: melno akmeņu vidū sakustas gaismas stars. Tā ir Jūna, un viņu tūlīt var pazīt, kad viņa balta nāk starp melnajiem akmeņiem un melnajām laivām. Kaijas no viņas nebaidās un neceļas spārnos, tikai izkliedz skumju, klusinātu «khi-khī!» un noplandās kā vējā izžauts tīkls ap Jūnas kājām. Kāda paceļas un, spārnu galus viļņos mērcēdama, pavada Jūnu līdz pēdējai laivai.

— Khi-khī... khi-khī... — atsaucas citas, vien balsis nevar izlauzties cauri smagajai rīta dūmakai. — Khi-khī! — kā plakans akmentiņš septiņreiz atsitas pret ūdens virsmu, palecas, nogrimst. Tad beidzot arī Jūna ir klāt. Jurģis saņem viņu aiz rokas un klusēdams skatās augšup — kāda šorīt ir jūra aiz tumšajām skropstām? Tumši zila un smaga pirms vētras? Vai gaiša un viegla kā mākoņa ēna? Var būt arī rāmi pelēka darba jūra, līdz malām pilna ar zvejnieka laivu sirdspukstiem.

— Sen jau tevi pamanīju tur pie laivām, kaiju baltumā. Kāpēc tu tik ilgi nenāci?

— Tas ir jūras ilgums. Arī viņa kāpj un kāpj krastā. Un nevar izkāpt.

— Bet tu tomēr atnāci.

— Es neesmu jūra.

— Jūnā-nā-nā-nā ... Laini nainenā-ā-ā... — dzied Jurģis, un viņa balss ir plakans akmentiņš, kas apsitas viļņos septiņsimt reižu un nenogrimis sasniedz balto svītru, kur debesis nokāpj jūru dzert.

— Iesim līdz tai svītrai, — saka Jurģis.

— Iesim!

Viņi soļo blakus kā divi tāla ceļa gājēji, kam aiz muguras nostaigāta puspasaule un priekšā vēl trīsreiz tik.

Cilvēki garlaikoti klaiņo, guļ ūdenī, guļ smiltīs. Cilvēki spiedz, smejas, skrien pakaļ raibai gumijbumbai. Panāk, aizsniedz, noķer un atkal sāk visu no gala.

— Viņi nekad nesasniegs balto svītru, — saka Jurģis.

417

27—103208

— Nekad. Viņi lēkā uz vietas.

— Vai viņi neredz to?

— Viņi guļ.

— Bet tie, kas lēkā?

— Tie redz raibo gumijbumbu.

Jurģis un Jūna iet viņiem garām un garām. Garām Balto dzintaru sēklim, garām Dimanta pogu krastmalai, pāri Kaiju pussalai. Cilvēki šūpojas bērnu šūpolēs: augšā — lejā, augšā — lejā! Simtreiz šurpu, simtreiz turpu. Cilvēki stāv un gaida rindā pie šūpolēm. Cilvēki brauc uz dibena no slidkāpnēm un iekrīt ūdenī — blurtkš! Izlien, kāpj atkal un atkal slīd lejā — blunkš!

— Vai viņi neredz mūsu svītru?

— Viņi redz varavīksni ūdens lāsītēs.

Varavīksne uzšļakst un noplok, brīdi karājas saulstara auklā un atkrīt atpakaļ viļņos. Cilvēki stāv rindā pēc varavīksnes. Jurģis un Jūna iet tiepi garām un garām. Garām Medūzu līcim, pāri Enkuru laukumam līdz Gliemežvāku krastam. Tad Jūna pieliecas un paceļ līku priedes zaru. Jurģis dziļi ievelk elpu:

— Vai jau? Tik drīz?

Jā. Jūna pamāj ar galvu un novelk smiltīs baltu svītru, kurai pāri nevar tikt. Viens gals nogrimst ūdenī, otrs atduras kāpās. Jūna paliek vienā pusē, Jurģis otrā. Tālāk jāiet vienatnē. Jūnai uz to pusi, Jurģim — atpakaļ.

— Brauc nu kādu gabalu vilcienā. Būsi piekusis, — saka Jūna un pāri baltajai svītrai pasniedz priedes zaru:

— Ņem par piemiņu.

— Vai tas ir burvju spieķis?

— Jā.

Kaija-vienkajīte

Jūna aiziet. Viņai jāiet. Vien viņas mati skrien atpakaļ pie Jurģa. Jurģis skaidri redz, kā tie atraujas no pleciem, plūzdami pelēkā straumē, smagi liec Jūnas galvu atpakaļ. Atpakaļ raujas Jūnas svārki, izmisīgi plandās kā kaijas spārni, atpakaļ mētājas roka ar baltajām sandalēm. Jūna pati laužas uz priekšu cauri vējam, bet viņas mati, drānas, sandales atgriežas pie Jurģa.,

— Neej, ja negribi! Paliec! — sauc Jurģis.

— Jāiet, — Jūna atskatās, un nu viņas mati skalojas pāri sejai kā gaišs viļņa palojums pār smiltīm. Jūna smejas un cenšas tos atglaust ar plaukstu no acīm, bet velti, veltīgi. Tad viņa saliec plaukstu taurītē un sauc:

— Jāāāā-iet...

— Jāā-iet... — atsaucas Jurģis.

Jurģis stāv pie baltās svītras, kamēr Jāna pazūd aiz Bākasraga, un tad sēžas vilcienā. Sliedes stiepjas gar pašu ūdenssvītru, viļņi skalojas, šļaukst un šalc riteņos, spieķos. Reizēm varavīksne iesitas logos un pārmetas pāri jumtam. Sākumā joņo tikai viens vagons, tad divi, trīs... septiņi... deviņi... Kamēr ar pilnu jaudu uz priekšu drāžas divdesmit devītais vagons, tikmēr pirmais, otrais un trešais jau prom. Vispirms pazūd sliedes, tad riteņi, tad vagona apakšdaļa ar amortizatoriem un sēdekļiem, izdziest logi un jumti — un tikai elektriskās dakšas kā kaijas rindā seko aizejošajam vilcienam.

— Bērniņ, zīmē ratiņus augstāk — cietās smiltīs —, lai jūra neaizskalol — pamāca mūžīgi labā tantiņa. Viņa visu redz, visu saprot un izskaidro. Viņa ir visur klāt īstā laikā. Mīļā, gudrā tantiņa! Tikai Jurģis nedzird: vilciens iet šalkdams, pārmijās klabēdams, dzirksteles mezdams. Vilcienam jādrāž ar seškārtīgu jaudu, nedrīkst gausi stenēt, šņākuļot un stacijās stāties, tam jāpaspēj aiziet, pirms jūra to nav panākusi un aizskalojusi. Cits aiz cita šalc vagoni, riteņi trenc viens otru — ātrāk, ātrāk, ātrāk! Lūk, pazūd jau sliedes un aizskalojas spieķi. Vagons joņo pa gaisu ar vēja ātrumu — bez riteņiem. Elektriskās dakšas tam seko kā kaijas rindā. Garām Gliemežvāku krastam... Garām Enkuru

laukumam____Garām Dimanta pogu sēklim, tuvojas Kaiju pussalai.

Labā tantiņa paliek stacijā stāvot un jauš tikai tāla aizejoša vilciena dunoņu priedēs un jūrā. Kaijas paceļas spārnos, un spalgi neganti «khi-khī!» birst viļņos kā oļi, kā krusa sitas vagonu logos un jumtos. Khi-khī, khi-khī! Vilciens drāž kaijām taisni virsū — pajūk baltas dūnas kā no pārdurta spilvena. Beidzamais trauksmīgais «khi-khī!» nogrimst viļņos — vilciens to sabrauc un jūra aizskalo. Tikai tālu, sēkļa pašā smailē, palikusi viena kaija un nekust. Negudrais vilciens noelšas un apstājas. Kaija! Kaija, kāpēc tu nebēdz? Kādēļ necelies spārnos?

— Kai-ja-ja-ja-jā...

Kaija paleka para solīšu sānis un stāv, galvu piešķiebusi uz spārna. Spožās acu pilītes mirdz kā no jūras smeltas. Droši vien viņa ir kaija-tālbraucēja, pagalam piekususi pa okeānu vētrām kuldamās. Jurģis sasit plaukstas un tuvojas savādajam putnam. Kaija neceļas spārnos, palēkā pāris soļu tālāk, atkal stāv uz vienas kājas un skatās jūrā. Jurģis paplunkšķina burvju spieķi ūdenī — un kaija skrien klāt. Jurģis iet pa priekšu, plunkšķinādams burvju spieķi ūdenī, — un kaija skrien klāt. Jurģis iet pa priekšu plunkšķinādams — un kaija pakaļ. Kad viņi izkāpj krastā, vilciens jau aizgājis — ne vairs sliežu, ne elektrības stabu, ne jausmas. Tikai priedes dzied un jūra atbalso briesmīgo skrējienu. Kaija-vienkājīte stāv un stāv krastā, galvu piešķiebusi, veras tālumā baltajā svītrā, kur debesis nokāpj jūru dzert. No apvāršņu dūmakas izduras tikko jaušami kuģu masti — ne tuvāk nāk, ne attālinās, melnē uz debesu un jūras sliekšņa. Kaija-vienkājīte izkliedz skumju «khi-khī!»

21*

419

un savicina spārnus. Jurģis nosēžas smiltīs. Varbūt tēvs nāks viņu meklēt. Atradīs. Aiznesīs mājās. Jurģis pats vairs nevar paiet. Viņam ir tikai viena kāja. Un vilciens sen, sen jau aizgājis.

— Kaija-vienkājī te, bet tev taču ir spārni!

Pakarta varavīksne

— Tēti... es atbraucu ar kuģi. Redzi, kur stāv pašā krastmalā!

Tēvs paceļ galvu no saviem zīmējumiem, samulsis raugās apkārt. Vai nedzirdēja? Vai nemanīja Jurģi pienākam?

— Kuģis stāv krastmalā... — bilst Jurģis jau klusāk un nedrošāk un vēro tēva zīmuli — vai tas pārstās savus švīkojumus vai ne? Vai ļaus tēvam atbildēt vai ne? Nē. Tēvs ar delnas virspusi slauka seju, it kā rasots rudens tīmeklis būtu uzmeties uz pieres:

— J urģi, es tev lūdzu...

Jurģis zina, sen un uz visiem laikiem zina, ko tēvs grib teikt: lūdzu, netraucē! Paej nost no gaismas! Nesajauc manus rasējumus! Lūdzu, dzīvo pa āru, pa jūru, pa mežu... Lūdzu ... dari, ko vien gribi, tikai... Nu jā. Tikai vakarā, saprotams, atgriezies mājās. Saulrietā, krēslā, tumsā — tomēr atgriezies! Un pēc iespējas tā — bez citu palīdzības. Līdz šim gadījās visādi — citreiz puiku atveda viena kaimiņiene, citreiz — otra, atveda celtnieku kopmītnes lielie puiši, vienreiz arī milicis. Dzīvē dažādi gadās. Bet vispār Jurģis zina, ka ir mājas. Tur, kur pakārts svītrainais dvielis. Sarkanas, zili zaļas un dzeltenas, un visas pasaules krāsas. Un katrai cita smarža. Dzeltenā — kā purene apariņā pie akas, brūnā smaržo kā vecmāmuļas ozolzīļu kafija, zilā un baltā — pēc veļas dienas vecajā mājā, kur viņi dzīvoja pirms tam, kad vēl nebija pārcēlušies pie jūras. Varavīksne karājas vienmēr vienā un tajā pašā vietā — uz priedes zara kāpu ielokā. Zem priedes guļ tēvs — vienmēr vienā un tajā pašā vietā. Viņš nedrīkst iet saulē. Arī Jurģis agrāk nedrīkstēja ne saulē iet, ne ūdenī, ne mežā, ne rasā brist. Var saaukstēties, var gadīties čūskas, sveši suņi, indīgie jūras sīpoli. Un kas tikai viss nevar gadīties pasaulē, kur vēl krīt meteori, notiek zemestrīces un grēku plūdi! Tas viss bija sen — vecajā mājā.

Tagad Jurģis drīkst visu — šķaudīties, klepot un mērcēties ūdenī, staigāt plikām un netīrām kājām, ēst zaļus ābolus un ērkšķogas un iet uz visām debess pusēm tik tālu, cik vien acis rāda un kājas nes. Tikai... nu, saprotams, tik tālu, lai, atgriezies atpakaļ, var saredzēt pakārto varavīksni. Jurģis sen jau ievērojis, kā varavīksne pārvēršas par punktu. Dimanta pogu krastmalā vēl var redzēt sarkano un dzelteno krāsu, mazu šķiezniņu no zilā. Kad nonāk Medūzu līcī, tad plīvo vairs viena

pati sarkanā — deg kā pīlādžu ķekars. Enkuru laukumā vairs mana tikai niecīgu balojumu, un nevar saprast, vai zarā uzmeties putns vai tauriņš. Pārbrienot Gliemežvāku jomai viņā pusē, Jurģis vairs neredz neko, bet Jūna velk smiltīs balto svītru un saka:

— Tālāk iesim pa vienam. Vai redzi gaišo punktiņu priedes zarā? ... Tur tev jānokļūst līdz pusdienām.

Taču, ja Jurģis neiet kājām, bet brauc ar kuģi, tad viņš tur nokļūst ātrāk un saka:

— Tēti... tur stāv kuģis... Un Kotermans galvu vien pakasīja, kad es viņam aizstūrēju garām.

— Ak Kotermans, tu saki?

— Nu jā...

Ne jau nu kādu nieku dēļ Jurģis būtu tēvu traucējis. Kur jūra, tur kuģi. Un kuģiem nekad netrūkst braucēju. Bet Kotermani nemētājas apkārt kā gliemežvāki. Un, ja tomēr kāds gadās, tad cilvēkam jāprot godam aizbraukt garām jūras velnam un palikt dzīvam. Citādi...

— Cik ilgi tev tas kuģis stāvēs ostā? — grib zināt tēvs.

— Nūūu... Pēc vajadzības. Ja tu nevarētu šodien apskatīt, tad...

Tēvs cilā savus spieķus, un Jurģis saprot, ka viņam nav viegli. Zina,

saprot, bet atkal un atkal aizmirst. Un viņam viss liekas kā senāk — vecajās mājās.

— Redzi, Jurģi... Ja nu māte atbrauc...

— Vai rīt?

— Varbūt rīt. Nezinu ...

— Skaidrs!

Skaidrs! Kuģis stāvēs ostā tik ilgi, kamēr atbrauks māte. Un tad jau, tad jau, tad jau redzēs... Tad jau redzēs! Jurģis aizskrien palēkdamies. Un vējš sāk plivināt septiņkrāsu varavīksni priedes zarā. Smaržas vien kūp.

Jura paliek jūra

.

.

Cik viegli pamosties tādā rītā, kad zini — tevi kaut kas gaida! Balta jūras un debesu svītra tālumā. Septiņkrāsu putns priedes galotnē. Vai tālbraucējs kuģis ar divpadsmit mastiem.

— Tēt... rītdiena pienākusi! — Jurģis nomet segu un ienirst vēsajā ausmas dzestrumā kā jūras ūdenī. Miegs saritinās beidzamajā siltajā spilvena stūrītī un guļ līdz nākošajai naktij, bet Jurģis vairāk nevar atļauties. Pēdas nodip uz aukstās grīdas.

— Tēt... Rītdiena!

— Šodiena...

— Bet tu pats vakar teici...

Klusēdami viņi dodas uz autobusu putekļainās ielas galā. Neviena braucēja. Šoferis lasa avīzi un nekad nepaskatās uz durvīm. Jurģis tad drīkst iekārtoties, kurā solā grib. Tēvs var nolikt spieķus un izstiept kājas — neviens tām nekāps pāri un neklups. Tāpēc viņi brauc no rītiem. Cik agri vien var!

Arī jūra no rītiem pieder viņiem diviem vien. Zvejnieku laivām. Un kaijām. Balto dzintaru sēklī stāv milzīgs kuģis ar divpadsmit mastiem un uzvilktām burām un kaut ko gaida ar uzvilktām burām.

Tēvs izmazgā Jurģim ausis. Kājas Jurģis noberzīs pats. Bez ziepēm, ar baltajām jūras smiltīm. Mājas vecais sūknis grabēdams, vaidēdams tecina brūnu, remdenu ūdeni, kas nelabi ož pēc rūsas un sēra. Plaukstas nepagūsti apslapināt, kad tas jau liekas netīrs. Bet jūrā — mazgā, ko gribi, ūdens skalojas dzidrs un vēss.

Jūrā peld nēģeri, kuģi melniem, darvainiem dibeniem, vakar septiņi čigānu bērni mazgāja zirgu un Villertante savu cērpamo suni, zvejniek-sievas skalo glumas, smirdīgas zivju kastes un zvīņainos zābakus, bet jūra kā baltais dzintars, kaut pieskaries ar lūpām un dzer — ne pelēka burbulīša neredzēsi!

Jurģis berž kājas sevišķi rūpīgi, nesaudzējot sāpīgi apdauzītās potītes un nobrāztos ceļus. Smiltis — asas kā rīve — švirkstēdamas norauj melnos ielas putekļus un dubļus, parādās sārta, sūrstoša āda, atklājot vēl neredzētas vainas un pušumus.

Tad Jurģis brien pāri smilšu klajumam pie tēva. Sārtās stārķa kājas samīdās un sastingst tēvam taisni acu priekšā — redzi? Neredz. Vakardienas mežrožu ierautā švīka labajā stilbā no beršanas sākusi gandrīz vai asiņot. Redzi? Neredz.

— Tēti... No kuras puses viņa varētu nākt?

Kā tad! Tēvs berzē seju ar plaukstas virspusi. Vai sviedrus slauka? Vai vējš acīs iemetis smiltis? Zīmuli nelaiž no pirkstiem. Ņem nazi. Noasina. Ilgi, rūpīgi, lai dabūtu īstu adatas smaili. Vai dzirdēja Jurģi? Nedzirdēja?

— Tēti... no kuras puses?

— Ja brauks ar vilcienu, tad tur — no bākas puses. Ja ar autobusu, tad ... Gan jau pats redzēsi.

Un viss. Zīmulis niknā skrējienā laižas gar lineālu uz leju. Nolūzīs, nolūzīs, tēti!

Lai nolūst! Varbūt tad tēvs pabeigs aizsākto teikumu, bet varbūt vienkārši pateiks: «Domā pats ar savu galvu!»

Ko sevišķu izdomāsi? Jurģis zina, kurā pusē dzelzceļa stacija, kur — autoosta, kur... Tie ļaudis, kas izkāpj no vieglajām mašīnām, nāk uz jūru te, taisni caur priedēm. Ja cilvēks grib, viņš var atnākt pie tevis no visām debess pusēm. Tāpat kā saule. Ja viņa ir, tad līst tev uz galvas, atstaro no zemes un jūras. Ietin tevi kā smilšu graudiņu kamolā — pašā vidū. Jurģis uzkāpj augstākajā kāpā, kur skatienu neaizsedz priedes un spurainie jūrmalas kārkli, un ļauj, lai saule viņu ietin kamolā.

■

Divpadsmit masti

Lēnām kā pulksteņa rādītājs Jurģis griežas apkārt — pret laivām, pret jūru, pret bāku, pret priedēm. Un atkal — pret laivām ... pret jūru ... pret bāku... pret priedēm... Un viņa saule nāk no visām pusēm. No laivām atraujas slaids, brūns stāvs, skrien vingri kā priede gar vilciena logu. Jurģis tūlīt metīsies lejā no kāpas un pretī — aulekšiem, kūleņiem, ka smiltis vien put.

Nē. Aizgāja garām.

Sveša.

Bet gaidītā saule jau nāk no otras puses. No bākas. Uzvilkusi rūtaino kostīmu. Jurģis to pazītu simt citu raibumu vidū. Viņa slīd gausi, kā rietā laizdamās, apkārt raudzīdamās — pēc tēva! Pēc Jurģa! Pēc zarā pakārtā dvieļa, kas smaržo pēc veļas dienas vecajās mājās. Jurģis tūlīt ielēks kārklu krūmā noslēpties un, tikko ugunsrūtainā paplīvos garām, tā — hops! — laukā. Novelsies kā bumba viņai zem kājām: «Nebaidies, mamū, tas esmu es!»

Rūtainā apstājas un sāk izģērbties. Labi, ka Jurģis neatstāja savu saules kalnu svešas sievietes dēļ, jo cauri priežu stumbriem aizmugurē, šosejas pusē, jau burbuļo pazīstama balss. Vai tad viņa nenāk viena?

Skaņas tuvojas, Jurģis piespiežas priedes stumbram. Viņš aizvērs acis un izstieps roku. Viņa nāks garām un ieraudzīs. Viņa nāks garām ... Abi sadosies rokās un kūleņos lejā no kāpas pie tēva.

Jā. Cik ilgi var noturēt aizvērtas acis? Žilbinoša saule smeldz cauri plakstiem. Cik ilgi? Tūlīt, tūlīt viņa būs klāt. Delnai pieskaras kaut kas viegls un grubuļains: Jurģis sažņaudz plaukstā sausu, spurainu priedes čiekuru. Garām aizskrien jauniešu pulciņš. Meitenes smiedamās skatās pār plecu uz Jurģi. Jurģis — uz čiekuru saujā. It kā tas varētu tūlīt atdzīvoties, kļūt par brūnu vāveri.

Pulksteņa rādītājs divdesmitčetrreiz diennaktī pagriežas pret laivām ... pret jūru ... pret bāku ... pret priedēm ... Tad kļūst arvien grūtāk kaut ko saskatīt un atšķirt raibajā ļaužu drūzmā. Laikam šodien sestdiena. Laikam elektriskie vilcieni pienāk ik pa piecpadsmit minūtēm. Laikam pārpildīti brauc autobusi un aiz priedēm uz šosejas stājas motocikli, taksometri, volgas un moskviči. Cilvēki nāk kājām no četrām debess pusēm. Visas pasaules krāsas iztecējušas no veikaliem, skapjiem un skatlogiem un ieradušās lielajā jūras parādē. Un Jurģim atliek paļauties uz kādu slepenu nojausmu — tur, no tās puses! Viņš jaucas un maldās raibajā drūzmā, kamēr nogurst un apžilbst acis. Ļaudis tur, lejā, ripo kā krāsaini konfekšu zirnīši. Ai! Kamēr Jurģis tik ilgi stāvēja sastindzis, saule pienākusi gluži klāt, skatās pār plecu un elpo Jurģim uz pakauša. Silta plūsma līst pār kaklu, pār pleciem un muguru uz leju. Jurģis baidās pagriezties un paskatīties — ka neaizlido, ka neaizlec kā vāvere! Gan jau, gan paspēs. Priekšā vēl vesela gara diena.

Un lejā, krastā, stāv kuģis ar divpadsmit mastiem un uzvilktām burām. Gaida ar uzvilktām burām.

Pēcpusdienā no melnajām laivām nāk Jūna. Apstājas pie burinieka un ilgi raugās apkārt. Kur Jurģis? Nav. Augšā, kāpās, kā ezis sabozies stāv kārklu krūms. Kur Jurģis? Jūna droši uzkāpj uz kuģa, izstaigā augšējo un apakšējo klāju, ieskatās kajītēs, mašīntelpās. Nav. Augšā, kāpās, stāv kārklu krūms. Ne lapu nespēj pakustināt. Saule viņu tā nogurdinājusi, tā izdzērusi. Jūna, nokāpusi no kuģa atkal krastā, ar savu burvju spieķi raksta smiltīs: «Laimīgu vēju!»

Vakarā Jūna nāk atpakaļ tur — no Bākasraga un atkal apstājas pie divpadsmit mastu burinieka. Saprotams, viņa brīnās: masti pa dienu izauguši milzu koku slaikumā, milzu radiotorņu garumā. Tie tagad sniedzas pāri viļņu nogludinātajai pludmalei, pāri sauso smilšu baltumam, līdz pat augšējām priedēm.

— No tik gariem mastiem gan var tālu redzēt. Vai visai pasaulei pāri, — saka Jūna.

— Jā, — atsaucas Jurģis. Viņš sēž uz augšējā klāja, sārtās stārķa kājas rokām aptvēris, zodu uz ceļgaliem nolicis, un skatās jūrā.

— Bet varbūt tie ir nevis masti, bet milzu antenas, ar kurām var visu pasauli dzirdēt?

— Jā, — saka Jurģis un nekust, šūpojas mazliet vējā un skatās jūrā, kur pāri sēklim brien kaija-vienkājīte, un acu pilītes tai mirdz kā no jūras pasmeltas.

— Ko tu tāds savāds, Jurģi? Vai tikai «zaļais pakausis» nav iesprucis tavā kuģī, ka tas visu dienu nekust no vietas? — brīnās Jūna, tūlīt gatava pasniegt roku, palīdzēt.

Ko nu! Ko nu!

— Kuģim, kam tādi masti, — tam ne septiņi Kotermani nevar nekā padarīt!

Jurģis iesvilpjas, nolec no klāja un nostājas Jūnai blakus. Viņš pavadīs Jūnu līdz melnajām laivām. Un var būt, ka laivām taisni tādām arī jābūt — melnām.

Nepanakama

Akā vētras nenotiek. Cementa kubuli apkārt. Vāks virsū. Un sarūsējis sūknis klabēdams tecina spainī brūnu, remdenu ūdens strūkliņu.

Bet jūrā naktī bijusi vētra.

Aizpeldējis divpadsmit mastu burinieks ar uzrakstu «Laimīgu vēju!». Tikai masti palikuši. Salocīti, salauzīti, simt kāju sabradāti, tomēr redzami pāri irdenu smilšu klajumam līdz pat priedēm.

— Tēt, kāpēc tu teici — rītdien?...

Tēvs acumirklī nomet zīmuli un pieraujas sēdus neparastā spraigā niknumā:

— Nu — un? Rītdiena mums vēl priekšā. Vai es tev būtu melojis?

— Tad jau... rītdienu nekad nevar panākt.

— Vai tad slikti? Vienmēr priekšā saullēkts. Rīt... varbūt, varbūt rīt...

Cik gariem vajag būt divpadsmit mastiem, lai tie sniegtos cauri nepanākamajai rītdienai? Līdz nākošai, nākošai, simtajai, simtu pirmajai rītdienai, aiz kuras tik un tā būs atkal rītdiena, vēl viens saullēkts.

— Labi? — tēvs samirkšķina smaidīgas acis, tikai šauro lūpu līnijas arvien vēl skarbas un kopā saaugušās uzacis arī.

— Labi! — atsaucas Jurģis un mēģina turēties tāpat kā tēvs — smaidīt ar acīm, bet ar pārējām sejas līnijām būt nopietns un pieaudzis vīrietis. Taču uzacis nenoteikti, nejēdzīgi raustās — nav no tēva mantotas spurainās, bargās, kopā saaugušās, bet mātes vieglās un šaudīgās svītriņas —, trīs kā nemākulīga bezdelīdzēna izmisīgie spārniņi. Un mute tāpat — vai nu smejas līdz ausīm, vai raud — ari līdz ausīm!

— Labi... — vēlreiz atkārto Jurģis un paspēj laikus aizgriezties. Taču tēvs ceļas augšā no savas smilšu bedres, nopūšas, sabāž kabatās zīmuļus, savīšķo papīrus.

— Vai zini, Jurģi? Šodien laikam izejamā diena. Jūra pavisam sajauc dienu skaitīšanu. Visas izliekas zilas kā svētdienas.

— Jā, — saka Jurģis. Un tad viņi vienreiz abi dodas lejā uz jūru. Tēvs šodien turas vingrāk, soļo vieglāk, vienu spieķi pametis mājās.

— Vajag tikai saņemties, tēti! — saka Jurģis. — Un ko tad, ja tev vienreiz pazustu abi spieķi uzreiz? Vai tu rāpus ietu? Tā kā es pirms pieciem gadiem? Vajag tikai saņemties, tēti!

Tādās reizēs arī tēva uzacis savādi, trīsulīgi noraustās un lūpas smaida. Pareizi! Vajag saņemties un aizmirst mājās spieķus — un viss būs kā senāk. Tēva rokas būs brīvas: vienu viņš varēs pasniegt Jurģim, otru mātei, elkonī vēl iekārt sēņu groziņu — un prom uz vecās mājas Gaigalu siliem.

— Nebēdā, tēti! Es tev parādīšu Jūnu. Tu tikai stāvi klusu, neaiz-baidi.

— Vai viņa ir kaija?

— Nē, Jūna!

Zilā svētdiena

Tēvs ar Jurģi uzmanīgi kāpj pāri divpadsmit mastiem līdz Balto dzintaru sēklim, kur vakar vēl stāvēja tāljūru burinieks. Un tad gar krastu līdz melnajām laivām.

Kaija-vienkājīte kādu gabaliņu viņus pavada, mirdzinādama savas ūdensacu pērlītes, tad savicina spārnus, nokliedz skumju «khi-khī!» un

atpaliek. Jurģis ar tēvu iet līdz pašām melnajām laivām, tās guļ kā milzīgi akmeņi, līdz pusei smiltīs iestrēgušas, un gaida, kad motori tās izvedīs selgā.

— Jūnā-nā-nā ... laini nainenā-ā-ā ... — Jurģis nodzied, ūdens sašūpojas un noslēpumaini, dobji blunkšķinās laivu darvainajās pavēderēs.

— Jū-ū-ū... nā-ā-ā-ā... — viņš turpina pavisam klusi, taču Jūna dzird un nāk. Viņa izlokās, atplīvo gaiša starp laivu ēnām un samulsusi apstājas, ieraudzījusi Jurģim blakus svešu cilvēku ar drūmu krunku sa-švīkotu seju.

— Tēti, tā ir Jūna! Es pats viņu atradu... — saka Jurģis, satver Jūnu aiz rokas un pieved pie tēva. — Cik labi, ka tu nepaņēmi otru spieķi! Tēt, tu ej pa sausumu, bet es bridīšu jūras pusē.

Jūna, kā jau meitene, vidū. Jurģim pie labās rokas, tēvam pie kreisās iet svešā, atrastā meitene.

— Tu nebaidies, Jūna! Tēvs nerunā. Tikai zīmē. Un, kā sāk runāt, tā zīmulis pagalam. Nolūst.

— Ko viņš zīmē? — Jūna grib zināt un bikli raugās uz tēva rokām. Cietas. Melnas. Muskuļotas. Varbūt uz Rīgas jūrmalu brauc arī ogļrači?

— Māju projektus, — saka Jurģis. — Un tad atkal cilvēkus pa vidu. Un, kad jau sāk cilvēkus, tad skaidrs — metīs visu prom, sāks no gala.

— Pļāpīgus puikas zirgi kož! — saka tēvs, un miers: tā runa izrunāta. — Kur mēs tagad iesim kā trīs svētceļnieki?

— Mums šodien zilā svētdiena! — paziņo Jurģis. — Iesim līdz zilajai svītrai. Labi, Jūna?

— Labi.

Un visiem skaidrs. Viņi iet klusēdami, piepildīti ar zila rīta skaņām un zaļu jūras smaržu. Pretī un garām plūst ļaudis. Bērni lēkā kā gumijbumbas viļņos, un neskaitāmas šļakatu varavīksnes karājas izžautas saulē.

— Naktī bijusi vētra, — saka tēvs.

«Jā. Pēc smaržas var pateikt,» domā Jūna. Bet Jurģis to zina skaidrāk par visiem — aizskalots viņa kuģis. Un labi vien ir. Varbūt tur tomēr bija ielīdis Kotermans. Neviens kuģis ilgi nedrīkst stāvēt tukšs un dīks. Nekad nevari būt drošs, ka tur ielien un iemitinās — labs vai ļauns gars.

Krastmala pec vētras kļuvusi citādā, sveša. Baltajiem dzintariem pāri klājas mirušu jūras aļģu pīnes, gan viltīgi sakrokotas kā dzīvi jūras viļņi, taču neviens no tiem vairs necelsies, nešalks un nemirdzēs. Kaiju sēkli vētra aizskalojusi dzelmē, Dimanta pogu krastmalu noslaucījusi tīru un baltu kā galda virsu.

— Redzi nu, Jūna, tu neņēmi pogas, kad es tev devu...

— Man toreiz nebija piemērota tērpa.

— Vai jus tik sen jau pazīstami? — brinas tēvs.

— Sen, sen. No paša sākuma. No balto dzintaru laikiem. Vai tad es tev nestāstīju, tēti?

Blakus smiltīs grimstošajam enkuram naktī izmesta veca zvejnieku laiva ielauztiem sāniem un simts ielāpos noklātu dibenu. Nu enkurs turēs savu laivu pie zemes.

«Zaļais pakausis» izpūtis lielu burbuli un pats pazudis. Gaiši zili mirdzēdams, burbulis griežas tai vietā, kur vakar pinkas plivināja Ko-termans.

Saprotams — vētru laikā Kotermans nevar krastmalā kvernēt!

Tēvs ar Jūnu apsēžas uz vecās laivas ribām atpūsties, bet Jurģis tikmēr izzvejo zilo stikla bumbu no viļņiem. Varbūt to var aiznest mājās? Un istaba ziemu un vasaru smaržos pēc vētras?

Bet varbūt...

Varbūt...

— Redzi, Jūna, redzi, tēti! Kādu zilu sapni jūra atsūtījusi vecajai laivai! Vai sapņus drīkst ņemt rokā?

Tēvs skatās uz Jūnu, ko tā teiks. Jūna samulst un nolaiž plakstiņus, tikai gar melnās laivas sānu šūpojas divas baltas sandales.

— Tēt, ko tu domā?

— Pats saproti: sapnim ne elpu nedrīkst uzpūst — tāpat kā putna bērnam. Tad tas ir prom, — saka tēvs un iespiež savas plaukstas starp ceļiem. Jā. Gadās, ka labā nezina, ko kreisā dara.

Ceļinieki atviegloti saskatās. Nē. Neviens nav aizskāris sapni ar rokām, ne elpu uzpūtis. Viņi ceļas un iet tālāk līdz zilajai svītrai. Viļņos rāmi šūpojas sapnis, ko jūra atsūtīja laivai, lai tā nejustos krastā izmesta un lai enkurs to pavisam nenogremdētu smiltīs.

Pie zilās svītras... Nē! Nekādas svītras nav. Jurģis droši speras tālāk — vienreiz viņš ies līdz pašam Bākasragam, paskatīsies, kur aiziet, kur pazūd Jūna. Bet Jūna vienu mirkli, vienu īsu acumirkli skatās uz tēva spieķi, tad apņēmīgi velk smiltīs zilu svītru un paliek viņā pusē.

— Uz redzēšanos, Jūna! Paldies par... tik zilu svētdienu... — tēvs sniedz viņai roku pāri svītrai, bet Jūna paslēpj savējo aiz muguras un viegli purina galvu. Atkāpjas soli pa solītim, un matu palojums noskalo no viņas sejas mulsumu, šaubas, izbrīnu, skumjas. Paliek maiga gaisma, kas nāk no jūras.

— Jūna... — sauc Jurģis, it kā viņa atrastos jau gabalā aiz biezas un augstas akmens sienas. — Jūnā-ā-ā ... rītdien man atbrauks mammā! Un aiz rītdienas ir vēl viena rītdiena. Un aiz tās atkal un atkal. Dzirdi, Jūnā!

— Dzirdū! — Jūna atsaucas no liela tāluma un dziļuma. — Dzirdū-ū-ū-ū...

Akmens kabata

Jūna nāk katru ritu no turienes, no zvejnieku ciema melnajām laivām. Un katru ritu jautā Jurģim:

— Atbrauca?

— Rītdien! — katru ritu atbild Jurģis. Tad viņi dodas tālajā ceļā, kur nav nevienas pēdas, kur neviens nekad vēl nav gājis — tikai viņi abi un mūžīgā jūra.

Tuvojas rudens vētru laiks. Jūra katru nakti skalo malā jaunus brīnumus — tālu salu sveicienus, bojā gājušu jūrnieku sapņus par krastā palikušām mājām un sievām. Ļaudis vairs neiet peldēties un nedzenā bumbas, rets gājējs, savāda gurduma pārņemts, slīd gar krastu un ar kāju vai nejaušu zara gabalu rušinās jūraszāļu saskalās, pieliecas un kaut ko atrod, kaut ko ceļ pie acīm un īgni aizmet. Jurģis pavada Jūnu līdz baltajai svītrai un mundri nogavilē viņai pakaļ:

— Rītdien! Rī-ī-ī-tdien! — un tad kopā ar savu burvju spieķi nāk atpakaļ. Spieķis met gaisā melnas jūraszāļu pinkas. Balts vilnis tās satver, ilgi rāmi šūpo, kamēr atnes atpakaļ krastā. Gliemežvāku jomā Jurģis paceļ dzeltenu akmentiņu un brīdi tur pret sauli. Savāds dzīs-lojums krustojas un vijas tam cauri, it kā vējš būtu savēlis kamolā kāpu smilgas un apmērcējis meža bišu medū. Jurģis pieliek pie mēles, bet salduma nejūt. Pieskrien divi lielāki zēni — cilā un svārsta dzelteno akmeni plaukstās.

— Pret sauli pacel, tad redzēsi! — pamāca Jurģis.

— Oho! — priecājas lielie. — Vai zini, atdod man! Ko tu ar to darīsi?

— Ņem! Ko es ar to darīšu? — saka Jurģis. Vien labā tantiņa, kas visu redz un dzird un visur gadās īstajā laikā, nikni sit spieķi pie zemes:

— Kā nav kauna! Mazu bērnu apmānīt!

Lielie aiziet svilpodami, rokas kabatās sabāzuši. Jurģim žēl puišu. Kopš Ansis un Uldis skolā, viņam nav vairs neviena īsta drauga.

— Bāz kabatā un skrien pie mammas! — pamāca labā tantiņa un ilgi noskatās Jurģim pakaļ. Kādēļ viņš neskrien?

Rītdienu pat ar skriešanu nenoķersi, tantiņ!

Un kabatu Jurģim nav.

Medusakmens viegli lēkā no plauksta? plaukstā, brīžiem ienirst ūdenī un uzsit zeltainas šļakatas, it kā saulei atlauzts gabaliņš būtu iekritis un starotu cauri ūdenim. Rets garāmgājējs brīdi piestājas, papriecājas par Jurģi un viņa atradumu.

— Ņem! — saka Jurģis. — Man nav kabatu. Kad tētis nopirks skolas uzvalku, tad ...

— Nes māmiņai!

— Labi! — saka Jurģis un nes akmeni tāpat vien, plaukstā satvēris, pie krūtīm piespiedis. Nesīs uz rītdienu, kaut arī rītdiena nebūtu rīt. Nav jau liels, ne smags tāds akmens.

Kaiju līcis vēl gabalā, bet Jurģis mana — tur kaut kas notiek. Melnbalti spārni mētājas gaisā, un satraukti «khi-khī!» birst ūdenī kā krusas graudi. Kaijas paceļas, nometas nākošajā sēklī, bet pēc brīža atkal augšā — khi-khī, khi-khī! Melns suns ar nosmailētām ausīm un brūnu pavēderi, kājas augstu cilādams, tuvojas kaijām. Stalts vīrs, rokas uz muguras salicis, stāv krastā un smejas. Rokā viņam saite un uzpurnis. Suns, ticis brīvībā, uzjautrinās, met slaidas, atsperīgas cilpas taisni kaiju barā. Kad putni paceļas spārnos, tas kraukšķina zobus pret debesīm, it kā garšīgus kaulus grauzdams. Tad pieplok ar vēderu gandrīz ūdens virsmai, sāni viņam cilājas satraukumā, mēle izkārta un — hopp! — viens lēciens desmit metri. Zobos atkal šņakst kauli, bet kaija pārceļas arvien tālāk un dziļāk. Beidzot viss bars aizplivinās pāri zvejnieku ciemam uz konservu fabrikas pagalmiem. Suns apmierināts cilpo malā. Un tad... sausā sēkļa smailē pamana kaiju-vienkājīti. Rudenim tuvojoties, tā sarāvusies pagalam sīka, spalvas kļuvušas pelēcīgas. Arvien ilgāk viņa stāv smiltīs, galvu spārnā ietinusi, acis aizvērusi, snauž un sapņo par siltām jūrām. Mednieks, pamanījis kaiju, viltīgā vienaldzībā cilpo tai klāt. Vienkājīte atkāpjas, atkāpjas, lēnām iras seklumā. Ham! Noklakst zobu baltums gar pašiem spārnu galiem. Vienkājīte izmisīgi iekliedzas un samulsumā pludurē uz krasta pusi.

— Dziļumā, dziļumā! — čukst Jurģis un skrien, cik jaudas, bet suns neatkāpjas. Manīdams, ka beidzamais — tik drošais medījums taisās izsprukt, suns gatavojas izšķirīgajam lēcienam. Jurģis redz zaļganas ugunis piemiegtajās acīs, dzird elsošanu — un tad, kā triec ar savu dzelteno akmeni, tā šļakatas vien nošķīst. Suns sprauslā un purinās un mierīgi aiziet pie sava saimnieka.

Bet Jurģis dzen vienkājīti dziļāk jūrā iekšā. Suns var atnākt naktī. Mednieki un zvēri staigā naktīs. Un Jurģim nav vairs medusakmeņa, ar kuru pašu nelabo var aizdzīt.

Kaija-vienkājīte, rudens jau. tuvu, vai tu zini kādu siltu jūru?

— Hei, puis! Vai tikai tas nebija dzintars, ko tu tur aizsviedi? — suņa saimnieks cenšas saskatīt jūrai dibenu.

— Varbūt bija, — saka Jurģis. — Rīt redzēs!

— Kā tad tā? Kāpēc rīt?

— Rīt jūra man izskalos trīs dzintara gabalus cilvēka galvas lielumā.

433

2f 103208

Sveču laiks

Tumšajos priežu viļņos pa vienai iedegas zeltītās sveces un šosejas malā purvā — sarkanās. Bērzi deg droši un rāmi, zinādami savu laiku, nevairīdamies. Bet sīkās, slaidās apsītes dreb bailēs, lai vējš tās bez laika neizpūš — līdz galam, līdz pēdējai lapai neizkvēlojušas. Jūra skalo krastā skadru, tēraudainu vēsumu. Vien saule sēž smiltīs kā vasarā — kvēla un zeltaini brūna.

Svētdien Jurģis ar tēvu gaida Jūnu pie melnajām laivām. Viņa nāk bez saukšanas, pasniedz vienu roku Jurģim, otru tēvam un klusē.

— Rīt! — saka Jurģis — Jūnai vien, pusčukstā, lai tēvs nedzird. — Rīt! — pavisam pārliecinoši un droši. Un Jūna māj ar galvu kā sazvērnieks.

— Ko jūs tur čukstaties? — ausās tēvs, un Jurģis saspiež ciešāk Jūnas roku — nenodod!

Negants jūras vējš viņus iedzen mežā, kur guļ rāmi kāpu kamieļi rudām mugurām, purnus viršos nolikuši, un nerimti raugās baltajā ūdens un debesu svītrā. Jūra kamieļus nobūrusi, sastindzinājusi, sodījusi par to, ka viņiem gribējās dzert. Viņi nāca un metās ceļos, slāpēs kustināja samtainās lūpas. Un tur nu viņi guļ, sakrituši kumpainās kaudzēs gar visu jūras krastu, un laiza sāļās šļakatas, ko izmet krastā vētru nakts. Nežēlīgā burve, vai tu baidījies, ka tevi sausu neizdzer? Vai arī tev patīk, ka izslāpušu kalpu karavāna visu mūžu guļ tavā priekšā ceļos un ar pateicību pārtiek no tavām zaļajām šļakatām un zilajām miglām?

Katru rudeni bērzi un apses rīko sveču svētkus par godu mūžīgi izslāpušajiem. Sveces deg augstu pār lielajiem, rudajiem kupriem, un sārtas liesmas šaudās pa zemajiem ielokiem. Kamieļu acīs skalojas mānīgais viršu zilums, gan vērzdamies tumši mēļš, gan blāvi rožains, līdz beidzot izbalo tāpat kā kāpu ciesa. Virši izzied visas jūras krāsas, tikai ne lāsīti no jūras valgmes tie nespēj dot izslāpušajiem. Un kamieļi guļ, galvas nolikuši mānīgajos viršos, un padevīgām acīm raugās uz jūru.

Jurģis pirmais atrod aizvēja ieplaku starp diviem pamatīgiem kupriem un nometas zemē. Novelk sev blakus Jūnu un tēvu. No priežu galotnēm, pāri tiem griezdamās, reibdamas birst skujas.

— Bet tagad — sēdiet mierīgi un neelpojiet, — saka Jurģis. — Es jums tūlīt parādīšu brīnumus! — Jurģis pietrūkstas, lasa čiekurus, un drīz vien abiem sēdētājiem apkārt saberas spurainu čiekuru valnītis. Ceļas arvien augstāks un biezāks, smaržo pēc sveķiem un čaukst. Izejas nav. Mājai nav durvju, sētai nav vārtu, mežam nav malas.

— Kā mēs tiksim laukā? — saka Jūna.

— Netiksiet. Nemūžam! Čiekuros sāks kustēties un dīgt miljons priežu dzīvību. Jums apkārt saaugs mežs — tik biezs, tik augsts...

«Ka ne saules stars cauri netiks, ne jūras smarža,» — tā domā tēvs. «Un Jurģis, mans vienīgais, paliks viņā pusē, un es viņu varbūt pat redzēt nevarēšu.»

Ar vienu lēcienu Jurģis ir pāri briesmīgajam žogam. Kā pelēks čiekurs viņš iekrīt vidū starp tēvu un Jūnu un cieši sažņaudz rokas tiem abiem ap kaklu. Un tagad, un tagad, un tagad lai tās priedes aug, cik garas, cik biezas vien gribēdamas! Lai netiek saules stars cauri, ne jūras smarža! Bet tēvs jau ceļas, ceļ Jurģi pāri priežu galotnēm un kāpj pats.

— Nobaidījies gan, tēti? — saka Jurģis.

— Nobaidījos.

Pasaule ir pilna briesmu un pilna laimes. Un cilvēks, pieradis glābties no briesmām, pie reizes paglābjas arī no laimes.

Sarta svītra

Jurģis ar Jūnu metas skriešus no viena pelēka kupra lejā, otrā augšā. Vēl un vēl, ka smiltis vien put. Un priedes izvelk no zemes sakumpušas saknes, taisās viņus noķert un sagūstīt.

— No tādas skriešanas jau mežs var aizdegties, — saka tēvs. No tādas skriešanas ceļas vējš, sveces sāk bīstami plīvot un šalkt, mežs piebirst ar dzeltenām dzirkstelēm. Jurģis un Jūna apstājas, bet ko vairs glābsi? Dzirkstis birst un birst sausajā sūnā, viršu klajumā, smiltīs. Ugunis nokrīt un kvēlo uz zemes.

— Nebaidi, tēti! Pavasarī te saplauks dzeltenas purenes. Cik dzirksteļu nokrita, tik pureņu būs. Saskaiti, ja netici! Kur tad citur lai purenes dzelteno krāsu ņem?

Tēvs nopūšas un atmet ar roku:

— Purenes neaug smiltīs. Pļavās, grāvjos, purvos...

— Tu domā... mūsu vecās mājas pļavu pie akas?

Visi trīs klusēdami kāpj pāri pēdējam kāpu kuprim un atgriežas pie jūras. Zilā aizskalos grūtos vaicājumus, sīkās rūpes un šaubas, niecīgus priekus un niecīgas bēdas padarīs par baltām krastmalas smiltīm. Jūrā čigānbērni nomazgās zirgus, Villertante savu suni un zvejnieku sievas — zivju zvīņām noglumējušas kastes. Bet jūrā tādēļ neviens vilnis nekļūs pelēks, tādi paši vien — zaļgani, dzidri kā bērna smaids.

— Iesim tā, lai pēdas nevar redzēt, — saka Jurģis, bet šoreiz tā neiznāk. Vēss. Nedrīkst samērcēt apavus, nedrīkst iet tik tuvu, lai pūkainā putu mēle slauka papēžus un nodzēš pēdas.

— Vai jūs arī ziemā ejat tepat... gar krastu? — tēvs jautā Jūnai. Un viņa laikam nesaprot, klusē.

— Gan jau mēs redzēsim, tēti!

28*

435

— Vai jūs arī ziemu dzīvosiet pie jūras? — jautā Jūna. Un nu atkal tēvs neatbild, pasteidzas Jurģis:

— Kad atbrauks māte, tad redzēsim! Rīt!

Nāk vakars, un saule kā apse — sārta. Jo tuvāk viļņiem tā laižas, jo vairāk to saplosa melnu mākoņu šautras, beidzot tikai sīkas, sarkanas dzirkstis dedzina robus tumšzilā mākoņu samtā.

— Redzi, Jūna? Cik metru vajag tavam vakartērpam? Nogriezīsim gabaliņu!

Saule jau izbāž zelta šķēres, bet Jūna nepaspēj pateikt, cik griezt, kad tumšzilais mākoņu samts metas glābties viļņos, piesūcas baismu, sārti violetu biešu krāsu.

— Tādu es negribu, — nopūšas Jūna. Kāds vilnis apžēlojas un izdzēš bezcerīgo cīņu. Beidzamā sārtā saules laiva nogrimst ūdenī. Debesis nomierinās, un norieta gaisma klājas vienmērīga pār visu jūru un tālo pamali.

— Šodien mums būs jāiet līdz sārtajai svītrai, — saka Jurģis.

— Ka tikai nesatumst!

— Atkal tu nobaidījies, tēti?

— Rīt, Jūna. Rīt... — saka tēvs un neatlaiž Jūnas roku tikmēr, kamēr viņa paceļ uz augšu savas gaišās acis ar solījumu — rīt!

Lai nāk ātrāk vakars, aiz vakara ir nakts! Un aiz nakts... Tumsai cauri līdz rītam debesis sildīs bērzu dzeltenās sveces un zemi — apsīšu sarkanās. Rīt...

Saplosītais klusums

.

.

.

Pienāk rīts, un Jurģis stāv pie laivām.

Bet Jūna — nenāk. Nenāk.

— Jū-nā-ā-ā-ā... Ma-nā-ā-ā... — dziesma uzkāpj līdz priežu galotnēm, brīdi plīvo, skrien vējā kā Jūnas mati, tad piekūst un zaru pa zariņam kāpj lejā, lejā, lejā, bikli noklust smiltīs.

Cilvēks piekūst stāvēdams. Viņš pirmo reizi mēģina ietrausties vienā no milzīgajām laivām, bet tas nav viegli. Spersi soli tuvāk — ūdens kļūs dziļāks, uzburbuļos melnas gļotas un... Jāiet laivai apkārt, kamēr atrodas seklāka vieta, un tad jāmēģina ar rokām aizsniegt augšējo malu, gan tad kājas atradīs atbalsta punktu. Laivā labi — var brīdi pasēdēt un atpūsties, var pārredzēt visu krastmalu un galu galā var uzkāpt uz mašīntelpas un pacelties pirkstgalos.

— Jū-nā-ā-ā-ā... ā-ā-ā... ā-ā-ā... tā-lī-nā-ā-ā lainine-nā-ā, — dziesma kā silti dūmi kūp pāri zvejniekciema māju skursteņiem, metas pār žogiem, ilgi maldās sakņu dārzos un šaurajās ieliņās, beidzot, līdz izmisumam nogurusi, izbrien krastmalā un nokrīt smiltīs. Jūnas nav.

Visu mūžu bija. No paša sākuma. No balto dzintaru laikiem. Katru rītu nāca no melnajām laivām. Katru vakaru atgriezās no Bākasraga.

Jūra skalo malā mirušas aļģes un krauj melnā valnī gar visu krastu. Jūnas nav. Un jūra uz visiem laikiem grib aprakt simtreiz iemītās pēdas.

Tālu selgā sāk pukstēt motori: .zvejnieku laivas pagriež purnus pret krastu. Jurģis saprot — jau pēcpusdiena. No fabrikas kāpj sievas ar kastēm un spaiņiem, aizsējušās melnus, grabošus priekšautus. Atplīvo kaiju bars, un zvejnieki ar gariem airiem stumj laivas krastā. Saskrien zvejnieku bērni — palieli skolaspuikas un mazas meitenītes sārtiem stilbiem. Visi grib nokļūt pie tikko pienākušās laivas un paraudzīties pār malu, vai pilna. Pilna! Pilna! Priecājas bērni, suņi un kaijas. Nerunīgi vīri stiepj malā smagas, pilošas kastes, un kaijas aiz viņiem metas taisni ūdenī, tinas ap kājām un kliedz savu mūžīgo «khi-khī!». Zēni sviež sīkās zivteles atpakaļ jūrā, un kaijas tās satver vēl lidojumā. Skarbi, neganti «khi-khī!» kā asi knābji sacērt un saplosa rudenīgās piekrastes klusumu.

Jurģis stāv uz laivas gala un grozās kā vēja rādītājs. Tādā burzmā un troksnī var vēl pazaudēt kaut ko, neieraudzīt, nesagaidīt. Tad Jurģa laivā ielec divi zvejasvīri, sāk grabināt virves un airus.

— Oho! Te jau viens priekšā! Vai Dauka būsi vai Robinsons?

— Es — Jurģis... — Bet tad nu ir jāmetas veikli pār malu. Kad sāks strādāt motors, kas zina, vai tad vairs paspēs. Jurģis mēģina gan atcerēties seklāko vietu, kur viņam palaimējās iekāpt, bet velti. Ūdens uzšļakst gandrīz līdz padusēm, un vīri tikai rokas noplāta.

— Tas būs jūrnieks! Mūsējais!

— Vai tu re, kā peld!

Varbūt arī peld. Līdz šim Jurģis to neprata — spārdījās kā kucēns, sari jās ūdeni, ausīs sāka džinkstēt. Šoreiz neko, vien melnas aļģes nejauki satinušās ap kājām. Viņš izkāpj krastā, noskurinās un netiek vairs prom. Kaijas viņu aplenc no visām pusēm, švīkst spārni, un knābji cērt ūdenī pa labi un pa kreisi. Zvejnieku sievas šķiro zivis un mazās met atpakaļ jūrā.

Kad laivas nāk krastā, tad ir pēcpusdiena. Kad sievas šķiro zivis, tad noteikti ir pēcpusdiena. Un pēcpusdienā Jūna nāk no tās puses — no Bākasraga. Ja Jurģis laidīsies skriešus, varbūt viņš vēl paspēs? Bet viena no zvejnieku sievām, pati resnākā un pati bargākā, satver Jurģi aiz rokas un nomizo gluži pliku. Saskrien lielie zēni skatīties, un mazās meitenes klusām hihina, arī pārējās sievas sastājas puslokā.

— Tā kā pliku puiku nebūtu redzējuši! — dusmīgā sieva nošņācās, izgriež Jurģa bikses un kreklu un stiepj atkal mugurā — rāmi un

nesteidzīgi. Tad uzšauj ar savu plato plaukstu pa dibenu no visa spēka tā, ka Jurģim uzreiz kļūst silti:

— Laidies, putniņ! Tūlīt uz mājām!

Jurģis laižas, atpakaļ neskatīdamies. Mugura kūp no karstuma un skriešanas. Uz mājām? Viegli teikt. Kur ir mājas? Tur, kur priedes zarā šūpojas pakārtā varavīksne. Vai tad Jurģis var skriet mājās bez tēva? Vakarā brauks abi. Varbūt ies kājām caur mežu? Tēvs mēģina staigāt bez spieķiem. Tā viņam vairāk sāp, viņš sēc, rauc pieri krunkās un iet tur, kur mazāk cilvēki redz. Rītā agri, vakarā vēlu, caur mežu. Cik nu vairs tālu vakars, ja jau zvejnieku laivas nāk malā!

Jurģis laižas skriešus pāri Balto dzintaru sēklim, Dimanta pogu krastmalai... Kaiju pussalā gan jāapstājas paskatīties, ko dara vienkā-jīte. Stāv kā sasalusi. Acis aizvērusi. Pagalam nonīkusi.

Jurģis dodas apkārt Medūzu līcim, pāri Enkuru laukumam — un tad jau arī klāt Gliemežvāku joma. Var atvilkt elpu un iet lēnāk, jo visa krastmala līdz pat Bākasragam ir tukša un pārredzama. Novāktas šūpoles, tramplīni, zilās un sarkanās būdas, tikai jūrasmēslu kaudzes aug arvien lielākas.

Pie baltās svītras Jurģis apstājas un mana stindzinošu vēsumu, it kā slapjās drānas pamazām rautos čokurā, saledotu ap viņa augumu.

Jūnas nav.

Nebūs.

Šodien viņa te nav gājusi.

Balta svītra, svešu kāju samīdīta, trīc un dūc kā apsarmojis telefona vads. Jurģis ņem savu burvju spieķi un ievelk jaunu baltu svītru. Skaidru. Taisnu. Nešaubīgu. Tad dodas atpakaļ — gurds un kuprains kā izslāpis kamielis, tikko velk smagās kājas cauri smiltīm. Tur, tanī priedē, plīvo pakārtā varavīksne. Un tad viņš būs glābts. Taču šodien plīvo viss mežs — dzeltenas un sarkanas svītras, pa vidu debess zilā un mākoņu baltā. Kur ir dvielis — neparko samanīt, ne atšķirt! Kamielis iet un iet, un tūlīt jūra to noburs, viņš tūlīt noliks galvu smiltīs un vairs necelsies. Labi, ka dvielis, nokāpis no zara, nāk Jurģim pretī pāri Dimanta pogu krastmalai. Kaiju pussalā dvielis jau skrien, nē — klibo, aptinas Jurģim ap pleciem. Tēvs aizkusis, pieri niknās krokās savilcis. Viņš, saprotams, vispirms gāja uz laivām, un tur sievas viņam pateica, cik labi Jurģis peldējis un kā aizgājis mājās.

— Vai gribi pērienu? Tūlīt paliks siltāk!

— Nelīdz vis. Viena tante jau pēra.

— Vismaz priekšdienām noderēs.

Lido

Jūra ir Jurģi nobūrusi.

Viņš nevar piecelties no gultas.

Un nebeidzamas tuksnesīgas slāpes nedod miera.

— Tēt... Dzert...

Karotīte sāk šķindēt glāzē. Vakar tāpat zvanīja. Un aizvakar. Citas skaņas Jurģis neatceras. Krustmātes šļūcošie soļi blakusistabā un virtuvē. Kur viņa tā iet un iet vienā gabalā? Kad iezvanās karotīte, soļus vairs nedzird. Ilgi, ilgi tinkšķ karotīte, un tikai tad nāk tēvs, apsēžas uz gultas — un atkal var dzirdēt šļūkšanu virtuvē un blakusistabā. Kur viņa tā iet vienā gabalā? Jurģis izdzer glāzi skābenās tējas un lūdzas tēvu:

— Pazvani vēl karotīti!

Bet citreiz:

— Pastāsti par jūru!

Vienmēr vienu un to pašu — par jūru. Tikai vienu vakaru Jurģis palūdza:

— Pastāsti kaut ko par veco māju...

Tēvs nepaspēja. Ienāca krustmāte — steidzīga, īgna, it kā aiz durvīm būtu klausījusies, — un kājas nemaz vairs nevilka šļūceniski. Izsauca tēvu virtuvē, un, kamēr viņi tur čukstējās un rājās, tikmēr Jurģis bija aizmidzis. Kad viņi ienāca atpakaļ, Jurģis miegā dūca kādu no savām bezvārdu dziesmām.

Tēvs aizgriezās pret logu. Viņš laikam negribēja stāstīt krustmātei, ka dziesmu pazīst, ka tā ir tā pati, ko Jurģis dūca vecajā mājā, vakaros aizmigdams. Jurģa gulta tur stāvēja pie pretējās sienas, no kuras varēja redzēt visus trīs lielās istabas logus. Pa visiem trim logiem reizēm skalojās iekšā mēnesnīca un grabinājās sasaluši ābeļu zari — ziemās, pavasaros — mīksti, sudraboti pumpuri. Tādos vakaros Jurģis dziedāja savu: «Mmmm... mmm... m... m...» Un patiesi — gari stieptie «mmm» kāpa augšā kā mēness gar zilu debesu malu un tad nokrita sīkos viļņu šūpojumos «m ... m ... m ...» un izdzisa rāmā miega elpā.

Šovakar elpa raustās īsiem vilcieniem, šņākuļo krūtīs. Arī dziesma pārtrūkst un sākas no jauna. Augstajiem kāpinājumiem pietrūkst spēka, vairāk šūpojas tikai sīki vilnīši mēnessgaismā.

— Dzirdi? Viņš atkārto vienu un to pašu, — saka krustmāte.

Tēvs paloka galvu. Dzird. Gaida, kad krustmāte aizies, bet viņa stāv.

Viņa vēl nav pateikusi galveno, to pašu, ko katru dienu:

— Liec mieru bērnam! Kam skandini vienā gabalā veco māju?

— Bet ja viņš jautā?

— Pārstās. Mazam viss vieglāk pārsāp.

— Māte nepārsāp.

— Rīt... rīt... — sauc Jurģis un sāk mētāties gultā.

— Redzi nu ...

Un viss sākas no gala — virtuvē krustmātes šļūcošie soļi un karotītes šķindēšana glāzē. Tūlīt Jurģis modīsies un lūgs pastāstīt par jūru vai arī par ...

Nemostas.

Cilā rokas kā spārnus, un tēva lielās, baltās krekla piedurknes plīvo.

— Redzi, tētuk! Mūsu vienkājīte lido. Lido, lido... Vai es tev neteicu — viņai ir spārni!

Pasaka

Ja Jurģis nevar aiziet pie jūras, tad jūra nāk pie viņa.

Vecā mājele zem milzīgās meža bumbieres krakšķ visos četros stūros. Jūras vējš to ārda un plosa. Klab logu slēģi, un tiem nobirst beidzamais jaunības dienu zaļums. Vējš nāk pa durvju apakšu un skalojas pa grīdu viļņiem vien, pelēkiem viļņiem. Atbrīvojas bumbieres nokaltušie zari un sīkiem žagatas soļiem staigā pa augšu, pa jumtu.

Pa leju staigā krustmāte. Vētras naktīs viņa neguļ. Pārbauda, vai slēģi aizmetināti, vai krāsnīm aizšauti aizbīdņi, vai durvis ciet.

Bet sapņi nemeklē ne durvis, ne logus, tie ienāk ar vēju caur apdru-pušo ķieģeļu dūmeni, pa sūnu aizbāztām baļķu spraugām un uz pirkstgaliem staigā pa istabu, apkārt Jurģa gultai. Jūra skalo malā zilus sapņus... Zilus, zilus burbuļus... Tad mazus, sīkus kā balto dzintaru graudus... Tie sitas kopā un skan kā karotīte tējas glāzē... Lielie — dūc kā baznīcas zvani... Bet jūrai vienalga... Ar katru jaunu vilni tā atnes jaunus milzīgus burbuļus, un tie krājas liedagā kā zili ledi...

Nāk zvejnieku sievas un aiznes pa vienam, pa diviem padusē. Cita krauj klēpī kā malku.

Atnāk tā lielā, kas Jurģi reiz noģērba pliku.

Stāv un raud. Un arī asaras viņai lielākas nekā citām sievām.

— Par ko tu raudi? — Jurģis viņai jautā. — Vai tev vīrs vai dēls jūrā noslīcis?

— Abi divi, — saka sieva.

— Redzi, viņi tev sūta zilus sapņus. Paņem līdzi uz mājām.

— Ko nu! Ūdens burbuļi, — saka sieva, un melnais priekšauts grab kā sasaluši ābeles zari vecās mājas trīs logos.

Un tad nāk Jūna. Turpat, kur vienmēr, — no melnajām laivām. Un rokā nes baltas sandales. Viņa neiet pa smiltīm un nebrien pa ūdeni. Viņa viegli pārlec no vienas zilās bumbas uz nākošo. Bumbas šūpojas un zvalstās, bet Jūna slīd viegla kā zila rīta dūmaka, un rokā šūpojas baltas sandales. Tēvs saka Jūnai: «Sēdieties, lūdzu, es atnesīšu dvieli!»

Vai tad viņš nezina, ka Jūna nekad nesēž un nestāv? Viņa tikai iet un iet. «Lūdzu, vai mazgāsiet rokas? Te ir ūdensbļoda,» saka krustmāte. Bet Jūna nekad nav mazgājusies ne bļodā, ne spaini vai vannā. Tikai jūrā. Jūrā vien.

Jūna aiziet smiedamās, aizlēkā no vienas zilās bumbas uz otru, iet taisni turp, kur baltā svītra, kur izslāpusī debess nāk jūru dzert.

— Jū-nā-ā-ā-ā! — izmisīgi sauc Jurģis. — Nāc malā, tas nav ledus! Jū-nā-ā-ā-ā!

Jūna pazūd. Aiziet. Tikai tukšajā liedagā lēkā divas baltas sanda-les-vienkājītes. Labi, ka divas. Tomēr siltāk un drošāk.

— Jū-nā-ā-ā!

Izbijusies ieskrien krustmāte, glāsta Jurģim vaigus:

— Mosties, mosties augšā, Jurģuk, tad melnais sapnis būs tūlīt prom!

— Viņš bija balts.

— Kāpēc tad tu tik briesmīgi kliedzi?

Tēvs atver slēģus. Tie čīkst un kauc vēl negantāk nekā vakar, bet saule ir atkal vienā gabalā, apaļa un spoža, un sēž taisni vecās bumbieres zarā. Tēvs atnes pilnas riekšavas vēja un uzlej Jurģim uz pieres.

— Viss paiet, Jurģi! Celies tik nu augšā! Temperatūras nav. Vakar bija daktere un nekādus trokšņus ari nevarēja saklausīt. Nu tad...

— Negribas... — saka Jurģis.

— Es palīdzēšu. Redzi, kur tīrs krekls...

— Negribas...

— Vai tad uz jūru vairs neiesim?

— Zini, tēt, Jūnas nemaz nav bijis...

— Bet jūra?

Krustmāte, pārstājusi šļūkāt un pienākusi pavisam tuvu, stāv tēvam aiz muguras un tā vien ausās.

— Kas tā jums abiem par Jūnu? Vai kā viņu tur sauc...

— Pasaka, krustmāmiņ! — tēvs apņem roku ap viņas vecajiem, salīgajiem pleciem. — Pasaka.

Enkuru laukums

— Lai ir pasaka, tēti! Nāc, pastāvēsim pie laivām!

— Tikai bez dziedāšanas.

Grūti bez dziedāšanas, taču, ja ārsts tā saka... Gan jau, gan rīt un parīt. Šodien pastāvēs klusumā. Un tā viņi abi tur stāv, rokas kabatās sabāzuži, un skatās uz jūru. Jūra savādi, žilbinoši mirgo, it kā visas dziļdzelmju zivis būtu iznirušas virspusē zvīņas spodrināt un ar asti pamāt ardievas vasarai. Tēvs ilgi nevar nostāvēt — to Jurģis zina.

Viņš sāk nervozi staigāt uz priekšu un atpakaļ. Pieci soļi šurpu, pieci turpu. Un cik ilgi tā? Nu jau viņš aiziet pāri Balto dzintaru sēklim un nāk atkal atpakaļ.

— Skaidrs, Jurģi! Viņa aizgājusi pa citu ceļu. Kur aizvējš. Kur siltāk un vieglāk.

— Bet jūra?

— Jūra rudeņos ir barga.

— Bet mēs, tēti?

— Nu... mēs! No mums abiem arī tik aizvēja kā no smilgu pudura.

— Es vēl pastāvēšu.

Tēvs aiziet. Jurģis paliek. Pie laivām sanāk zvejasvīri, tūlīt arī kaijas ir klāt, un krastmala atdzīvojas.

— Hei, Robinson, vai tu vēl tepat? — kāds māj Jurģim ar cepuri. Jurģis atmāj tāpat ar roku. Paziņas taču. Un tad, kad ierodas sievas ar grabošajiem priekšautiem, Jurģis iet viņām klāt un katrai ieskatās sejā.

— Palūk, kāds jocīgs!

— Kā noklīdis kaķēns!

— Puisīt, kas tev pazudis?

— Jūna... Vai tu nezini, kur viņa dzīvo?

Sievas sastājas pulciņā, sarkanās plaukstas zem priekšautiem paslēpušas.

— Kā viņš teica? Jūna? Manējais zeperis saka — Jūla. Kā nu kurais mokās ar grūto burtu r.

— Tāda ar baltām sandalēm... — saka Jurģis.

— Mums te bez gumijniekiem neiet tā lieta. Ko nu ar sandalēm!

— Tāda meitene... — skaidro Jurģis.

— Meitenēm gan visām sandales — vai nu baltas, vai sarkanas.

Sievas noplāta rokas un ķeras pie kastēm. Jurģis saņemas un aiziet

līdz fabrikas drāšu aizžogojumam, tālāk netiek. No skursteņa ceļas dūmi, nelaba eļļas un jēlu zivju smaka. Garām viņam aizstampā melni gumijas zābaki un līgojas smagas, pilošas zivju kastes.

Te nav ko meklēt un nav ko gaidīt.

Jurģis gausi dodas projām pa zināmo ceļu — pāri Balto dzintaru sēklim un Dimanta pogu krastmalai, garām kaijai-vienkājītei. Viņa viena pati sargā baltām spalvām klāto, sīku krustiņu izrakstīto zemes strēli, kas iestiepjas dziļi jūrā. Citas kaijas pametušas pussalu un pārcēlušās pie zvejnieku laivām. Tikai vienkājīte kā piesieta. Labi, ka milzīgais melnais vairs nerādās!

Pāri Medūzu līcim jau pa gabalu Jurģis ierauga veco laivu Enkuru laukumā. Pēdējo triju nakšu vētras to līdz pusei jau nogremdējušas smiltīs. Enkurs vairs nemaz nav redzams, tai vietā vētra izmetusi milzīgu koka stumbeni. Tas nogludināts balts kā kauls, ar apaļiem, nodeldētiem zaru puniem. Kāds cilvēks, melns un sakumpis, sēž uz baltā stumbra un

skatas zeme. Visu laiku, galvu nepacēlis, raugas zeme pie savam kājām.

Jurģis sastomās. Stāv. Tas ir tēvs. Viņam kaut kas noticis — savāds kūkums mugurā, un visu laiku nekustīgi raugās zemē. Jurģis iet tuvāk, un nu jau ari viņš vairs nespēj acis pacelt uz debesīm. Viņš arī raugās zemē un tuvojas, tuvojas, tuvojas.

Smiltīs guļ Jūna.

Juna

Jurģis nometas uz ceļiem miklajās smiltīs. Jūna. Tā pati. Pazīstamais galvas atmetiens, pakauša izliekums. Mati skrien vējā. Un mati... un mati skrien pie Jurģa. Viena roka gar sāniem. Tajā viņa nesa sandales. Otra — palikta zem galvas. Piemiegtās acis raugās tieši saulē. Seja gaiša, ne smaida, ne skumju, vien savāds starojums no iekšpuses. Jurģis ieskatās viņai sejā, ievelk dziļi elpu, nomierinās. Paveras uz debesīm — vai spīd saule? No kurienes tāds gaišums? Baida tikai briesmīgā pelēkā krāsa — seja, mati, rokas, viss no pelēkām, miklām smiltīm veidots. Bet, ja vēlreiz ieskatās sejas gaišumā, tad pelēkums pamazām balo. Jāskatās tik ilgi, kamēr mati kļūst silti un smaržīgi, rokas un kājas brūnas un lūpas spožas kā rudens kastaņi. Jurģis paceļ acis un ierauga tēva plaukstas, bezspēcīgi pār ceļgaliem nokārtas, visas ar pelēkām smiltīm aplipušas. Paskatās tēva sejā un saprot visu.

— Tēti, tā ir viņa! Tu viņu atkal uzbūri?

Un bailes uzreiz pāriet. Jurģis var nomesties, noliekties un uzpūst elpu viņas sejai. Var pastaigāt riņķī, nostāties pa gabalu — jā, viņa! Saule, atraisījusies no mākoņu skrandām, uzkāpusi pašā augstākajā priedē, svelmē kā ugunskurs. Laivas aizvējā smiltis žūst un garo, kļūst gaišas un maigas kā āda.

— Tikai... viņa nekad negulēja smiltīs. Viņa vienmēr kaut kur gāja, — saka Jurģis, bažīgi vērdamies tēvā. Vai tēvs nav kļūdījies?

—' Bet mēs viņu noturēsim. Lai neaiziet.

— Jā! Lai paliek pie mums pavisam. Labi, tēti?

Jurģis nometas Jūnai blakus. Nu viņi reiz guļ smiltīs, tāpat kā visi godīgi cilvēki visu vasaru gulējuši. Vai slikti? Guļ un skatās uz jūru. Un jūra mirdz un elpo kā milzīga krastā izmesta zivs, tikai balto svītru vairs nevar samanīt: žilbinošas zvīņas lēkā acu priekšā. Ja paliktu roku zem pakauša tāpat kā Jūna? Ja paliktu abas? Jā, tad var redzēt atkal debess malu, laivas kā melnas skaidas izmētātas pie apvāršņa un kāda kuģa miglainos apveidus tālumā.

Tā ir savāda klusuma svētdiena, kad viņi guļ uz baltās svītras un nekur, nekur vairs nav jāiet. Jūna visu dienu, roku zem pakauša noli-

kusi, raugās saulē. Tēvs visu dienu raugās uz Jūnu un uz savām smilšainajām rokām. Jurģis tā nevar. Viņš grozās gan šā, gan tā. Ierauš smilšu segā kājas, izrok milzīgi dziļu aku līdz jūras līmenim. Tad dodas uz Gliemežvāku jomu un pielasa pilnas kabatas, pilnu tēva cepuri ar rožaini un zili blāvajiem nieciņiem. Atnes, izber Jūnai pie kājām — redzi? Nes vēl un vēl, ber Jūnai visapkārt, līdz beidzot viņa guļ uz gaišas gliemežvāku salas. Tad viņš iet pēc baltajiem dzintariem piecu kārtu krellēm. Tikai tēvs sēž visu dienu, rokas pār ceļgaliem nokāris. Smiltis sažūst uz viņa plaukstām un nobirst zemē. Jurģis pieliecas Jūnas matiem un tūlīt ievēro.

— Redzi, tēt, šitai vietā viņai mati šķiras uz pusēm. Uz vienas auss paliek briesmīgs kūlis, bet uz otras — tikai šķipsniņa.

— Jā.

Tēvs velk vienreiz un otrreiz ar plaukstu pār Jūnas matiem — un nu tie pašķiras taisni tā. Tēva rokas ir atkal ar mitrām smiltīm, un saule tās atkal cenšas nožāvēt un nodrupināt tīras.

Tikai vakarā, mājup ejot, viņiem visiem trim briesmīgi grūti.

Jūna raugās tukšajā debesu kupolā, bet saule jau nolaidusies viņai pie kājām.

— Tēt, iesim, kamēr tā vēl nav norietējusi.

No pēdējā kāpu paugura Jurģis ar tēvu atskatās. Labi, ka Jūna paliek gaismā.

Nebeidzama vēstulē

Svētdienas rītā Jurģis ar tēvu aizkavējas mājās. Vējš naktī norāvis papes gabalu vecajam jumtam zem meža bumbieres. Tāpēc krustmāte guļ gultā ar galvas sāpēm.

Un māte atrakstījusi vēstuli. Atrakstījusi vēstuli.

— Dod, noslēpšu, — saka Jurģis.

Vai tēvs un krustmāte vien prot slēpt mātes vēstules? Kas tur liels? Jurģis arī var. Viņš paķer zilo aploksni un prom uz šķūnīša paspārnēm, kur sakrauti veci krēsli, galdi, dēļu gali un malka. Un pīts klūdziņu grozs, kur gulējis Jurģa tēvs, mazs būdams.

Vēstule gan vispirms jāizlasa, tāpēc jau tā ir vēstule. Jurģis pievelk grozu pie caurā jumta spraugām, iezveļas,skaidās tāpat kā tēvs bērnībā. Kājas gan laukā, rokas un galva arī, bet pats Jurģis ir grozā. Viņš paceļ vēstuli pret gaismu un, pieri saraucis, lasa. Tur viss, viss uzrakstīts! Kādi izauguši raibie cāļi... Kā dārzā krīt āboli... Rītos — pilna zeme, kā balts klājiens. Un vectēvs nāk ar sieku salasīt. Vecmāmuļa dzen aitas ganīt uz tālajām rugainēm... Dadzis veļas pa rasu kā pinkains kamols, un vārnas viņu vajā un baida. Un kā lielie kaimiņu puikas

iet garām uz skolu un jautā — kur Jurģis? Kur Jurģis? Un māte zem liepām kar veļu... Un veļa smaržo pēc baltuma un zila gaisa... Mēness nāk istabā pa visiem trim logiem. Un uz palodzēm gatavojas tomāti ... Bet vectēva saulespuķēm pažobelē uzbrūk peles. Vecmāmuļa tikai ārda un ārda laukā vecās zeķes un ada jaunas... Un māmiņa no rītiem skrien uz savu aptieku darbā... Un vakaros vēdina no istabas laukā nelabo zāļu smaku... Sit to ar dvieli, un visi logi un durvis vaļā! Un mušas atkal pa to laiku iekšā! Ak posts, kad kūts tik tuvu! Un uz celītes krīt zīles un sprakšķ zem kājām. Vectēvam jau pilnas kabatas... Varbūt iznāks spēka dzēriens? Un malkas šķūnī stāv mazā Jurģa ratiņi ... Tēvs reiz tos pārtaisīs par divriteni vai smago automašīnu. Māmiņa stiepj ūdeni no upītes galvas mazgāšanai un ar baltām putām matos izskatās kā apsniguši eglīte... Un uz istabaugšas zāģu skaidās kaudzēm vien guļ tēva žurnāli un mātes kurpes, un Jurģa baltie vel-tenīši...

Jurģis lasa un lasa un tā varētu turpināt līdz vakaram. Brīnums gan, kā tik īsā vēstulē var tik daudz uzrakstīt! Mazā burtnīcas lapiņa tiek šķirta un grozīta un tā arī paliek līdz galam neizlasīta, kad Jurģi atrod tēvs un sauc lejā. Jurģis vēl gribētu izlasīt par divpadsmit bezdelīgu perēkļiem zem vecās mājas jumta, bet tēvs jau sauc, un krustmāte klusām rāj viņu:

— Nu, redzi nu! Vienreiz viņš tik un tā iemācīsies lasīt un...

Tēvs atmet ar roku. Lai viņi tur, lejā, izrunājas vien! Jurģis pa to

laiku izlasīs par sīpolu kroņiem, kā tie karājas virtuves kaktā un čukst. Dzeltenas sīpolu skropstas krīt lejā uz klona. Un vecmāmuļa rīvē kartupeļus un saka — nu tik būs klučku balle!...

— Krustmāmiņ, vai mums ir kartupeļi? Māmiņa šodien nevar atbraukt, viņai slapji mati, — saka Jurģis, lejā nokāpis.

Krustmāte tikai noplāta rokas un savādi, pārmetoši raugās uz tēvu. Tēvs paķer svītraino dvieli pār plecu, un Jurģis jau manās uz vārtiņiem. Aiz-iet! Līdz vakaram! Visu dienu līdz vakaram Jurģim piederēs jūra, zeme un debesis. Un vēstule, kuru nekad nevar izlasīt.

Smilts

— Vai šodien es jau drīkstu dziedāt, tēt?

— Ja nu pavisam klusām, lai vējš netiek kaklā.

— Labi, tad dziedāsim smilšu dziesmu. Sāc tu, tēt!

Un tēvs sāk ducināt kā tāls negaiss: «Smilts, smilts... Smilts, smilts...» — uzņem kādu bargu, stingru soļu ritmu un atkal: «Smilts... smilts... Un zem smagiem zābakiem... smilts, smilts, smilts... Mēs soļojam pa Āfriku... ir tikai smilts, smilts, smilts. Un karā nav atpūtas

449

29—103208

ka-ra-vī-ram... ir tikai smilts, smilts, smilts...» Un divi drūmi karavīri, smagā rakstā cilādami kājas, soļo pa smilšu tuksnesi — kalnā, lejā, kalnā, lejā — pāri virsājam, cauri priedēm. «Ir tikai smilts, smilts, smilts...»

Dziesma beidzas tad, kad no kāpu virsotnes var ieraudzīt jūru. Tad sākas vējš, zaļa smarža aizrauj elpu un sudraba zvīņas apžilbina acis. Abi vientuļie karavīri apklust kā norunājuši un svinīgi kāpj lejā. Smilts savādi gurkst zem kājām un sīki skan, birdama cilvēka pēdu iespiestās bedrītēs. Smilts ieputina enkurus un laivas, un slāpēs bojā gājušu kamieļu karavānas. Smilts...

Pirmais skatiens no kāpas metas lejā kā bumba un uzreiz atrod meklēto — pusnogrimušo laivu, baltu koka stumbeni ar vētru nolauztiem locekļiem un tam blakus, tam blakus...

— Vai dieniņ! — iesaucas Jurģis. Tur ceļos nometušās divas svešas meitenes. Pat nepamana Jurģi pieskrienam — tik aizņemtas viņas pašas savā darbā. Viņas ieraudzījušas zemē guļam trešo meiteni — Jūnu, pavisam kailu. Svētdiena. Cilvēki iet garām un skatās. Katrs apstājas brīdi. Smīnīgi pusaudži barā iet un sačukstas, pieauguši, nopietni puiši pa vienam, pa diviem vai kopā ar savu meiteni. Pienāk, paklusē un dodas tālāk. Cits ar savādas gaismas apstarotu seju, cits — it kā nokautrējies par tik pilnīgu kailumu. Pusmūža zvejasvīri nostājas pamatīgi, kājas iepletuši, rokas uz muguras sakrustojuši, un prāto:

— Tā laikam ir māksla ...

Bet meitenēm neērti, it kā viņām pašām būtu jāguļ tā smiltīs gluži kailām un garām ietu svešu ļaužu soļi. Viņas steidzas apģērbt Jūnu. Sīku, pērļainu gliemežvāku krūšturis — kā no mežģīnēm austs. Bik-siņām vēl tikai kontūras, viena meitene rakņājas gliemežvāku kaudzē, lai sameklētu atbilstošu krāsu — veselus rožainus vāciņus. Otra auž ornamentu...

Bet Jurģim sāp katrs pieskāriens. Nu, kā viņas drīkst aiztikt Jūnu ar pirkstiem? Vai tad viņas pazīst Jūnu? Vai ir redzējušas? Var vēl izdzēst kādu līniju no viņas sejas un auguma, un tad tā vairs nebūs Jūna. Vai kāda jau nav pieskārusies Jūnas acīm, lai tās iezīmētu skaidrāk? Vai matiem, lai tos padarītu kuplākus, krāšņākus?

— Tēti... saki viņām... ka Jūna ir mūsu!

Tēvs saspiež Jurģa roku un klusām purina galvu. Viņš nostājas tā, lai labāk varētu vērot meiteņu sejas: ar kādu aizkustinošu rūpību un steigu viņas cenšas saģērbties, lai svešie skatieni kā spāres nemestos uz viņu jaunajām krūtīm, pleciem, kājām.

— Skat, Jurģi, — vai viņas abas nav līdzīgas mūsu Jūnai? — čukst tēvs.

— Jā. Tikai maziņas, — domā Jurģis. — Muļķītes vēl.

Kaut ko domā arī garāmgājēji. Par Jūnu vai viņas divām māsām? Skatienos cieņa. Apbrīns. Mulsums. Gaišums. Stāv puisis ar meiteni pie

rokas. Meitene pieliek plaukstu pie lūpām, un sārtums skalojas pār viņas seju un kaklu. Aiziet abi. Apsēžas netālu kāpās. Viņi laikam nāks vēl atpakaļ, kad te neviena nebūs. Klusēs. Un mājās aizies jau lieli, nopietni cilvēki. Zvejnieku puisis un meitene. Ļaudis nāk un aiziet, tikai viens puisis neatkāpjas nu jau labu brīdi. Viņa sejā skaidri manāmi gaismas viļņi — kā jūra pirms saullēkta. Diviem pusaudžiem, kas, aizmugurē pienākuši, smīkņā, viņš tikko dzirdami pasaka:

— Smurguļi! — Un tie abi aizslāj, atpakaļ neskatīdamies, bet svešais paliek. Varbūt viņš ir no melno laivu ciema un kādreiz sastapis Jūnu? Tēvs nostājas puisim blakus, ieskatās cieši acīs un jautā:

— Pazīstat?

— Nezinu. Varbūt.

Varbūt arī ne.

Mīlestība var stāvēt kaila krastā, ielā, tirgus laukumā, skaistumam cilvēku pasaulē arvien atradīsies nealgoti sargi un teiks: «Neaiztiec!»

Treju mužu lakats

Kādurīt Jūnai pie kājām guļ pelēks lakats.

Reiz krāsots un šķeterēts, ar cerībām pūrā locīts un ar nopūtām ārā celts. Trīs mūžus kalpojis. Rotājis līgavas augumu, sildījis vecmāmuļas plecus. Divām meitām mantojumā uz pusēm sadalīts. Vētras izsistā logā bāzts, ap zvejnieka pleciem ar adatām spraudīts un ar dzērāja vīra smēķi cik vietās caurs izdedzināts. Tomēr lakats. Pelēki rūtains. Un vilnas.

Un kāds cilvēks vēsā vakarā to paķēra no sētas vabām, kaunīgs ievīkstīja padusē, aizgāja krastā un uzsedza uz kājām kādai meitenei.

Citam mīlestība liekas apkaunojoši kaila. Citam — nosalusi kā pamests bērns. Cits sildīs ar elpu, cits ar smaidu vai glāstu. Viens apkārs ar pērlēm un mežģīnēm. Cits ietīs kājas vecmāmuļas lakatā.

Vien jūrai nekas nav pa prātam.

Viņa necieš ne pēdas, ne pirkstu nospiedumus smiltīs, nekā sīka un lieka.

Treju mūžu lakatu viņa pa nakti norāvusi no Jūnas kājām, un nu tas guļ slapjā, smilšainā grīstē tik nožēlojams, ka neviens to augšā vairs necels, pat ar kāju nepaspers. Un tas būs lakata beidzamais mūžs.

Kas notiks ar Jūnu?

Jurģis ar tēvu noslēpjas vecās laivas aizvējā, un pagaidām visi trīs jūtas drošībā. Tēvs atkal atsācis savus zīmējumus, ņem lapu pēc lapas, un tās pārklājas viegliem kaiju pēdu krustiņiem. Skices — viņš saka. Jurģim gan nepatīk caurspīdīgi zīmējumi. Kā leduspuķes logā! Te pazib teiksmaina zvēra mugura, te cilvēka siluets un tad atkal koki,

29*

451

mājas, žogi... Vai mākoņu strēles vējā? Vai viļņu švīkas? Vai kaiju spārni? ... Kas? ...

— Nezīmē visu pasauli uzreiz! Vienā lapā nesaiet, — saka Jurģis. Tēvam sava gudrība, viņš ilgi skatās Jurģī, tad pāri visam leduspuķu mūžamežam uzzīmē pavisam skaidri divas platas acis. Meklējums. Vaicājums. Šaubas. Gaidas. Izbrīns.

— Tagad saproti?

— Jā, — saka Jurģis. — Ja jau acis, tad ir cilvēks.

No aizmugures kāds pienācis nedzirdamiem soļiem un aizspiež Jurģim acis ar pazīstamām plaukstām.

Tēvs savādi iekunkstas, nopūšas, bet nesaka ne vārda.

Juģis nedrīkst ne elpu ievilkt, ne pakustēties. Kāds viņam atņēmis acis, bet Jurģis tāpat redz, dzird, jūt. Jūra apklust, aizsalst tālumā pie baltās svītras. Bērzi sastingst, un neviens lapas kritiens smiltīs netraucē klusumu. Māte... Viņa noteikti ir uzvilkusi krunkaino vējamēteli, kas nelabi ož pēc kādas ķīmiskās krāsas. Rokas viņai smaržo pēc ādas somas siksniņas, ko viņa tikko turējusi, un pēc drusku nosūbējuša kapara sīknaudas, ko nupat skaitījusi autobusā.

— Bet es domāju, ka tu vairs neatbrauksi... — saka Jurģis. — Un krustmāte un visi tā teica...

Jurģis ieslēpjas mātes mēteļa stūros un piespiežas viņas ceļiem. Auksti. Pret vēju skrējusi. Gluži aizelsusies.

— Mamm, kā tu mūs atradi?

— Redzēju — gaisā kūp balts elpas mākonītis. Cits neviens tik negudrs nav un negaida, kamēr jūra aizsalst un pats saslimst, — māte pārmetoši skatās tēvā, bet Jurģis — zemē. Un tad arī māte ierauga trešo cilvēku — zemē. Pasper ar kāju prom pelēko lakatu.

— A, jūs te neesat vieni?

— Nē! — saka Jurģis, un viss viņā mirdz — acis un lūpas, un bedrīte kreisajā vaigā. — Mēs atradām Jūnu.

— Un atkal pazaudējām, — bilst tēvs.

— Un atkal atradām. Un mēs visi trīs gājām uz to balto debesu svītru, redzi — tur!

— Tur jau tikai kuģi var aiziet, — saka māte. — Bet cilvēki ar...

— ...ar kruķiem... tu gribēji teikt, vai ne? — piebilst tēvs.

Jā. Kā tad. Pie baltā koka stumbeņa ar vētras nolauztām kājām un

rokām piesliets stāv pazīstamais tēva spieķis. Vakar nebija, aizvakar ne, sen jau tēvs staigā bez spieķa, bet šodien pa senam paradumam — atkal paķēris līdzi.

— Brauksim mājās, — saka māte, uzlikusi plaukstas un zodu uz tēva slimajiem ceļgaliem. — Nopirku kvarca lampu. Sarunāju masē-tāju...

— Bet es domāju, ka mēs nekad vairs nebrauksim uz veco māju. Krustmāte teica un ...

— Varbūt arī nebrauksi? — māte jautā tēvam, un nejaušs, smags sānis sperts solis iemin dziļu robu smilšu veidojumā.

— Vai dieniņ! Ko tu izdarīji! — iekliedzas Jurģis un nometas ceļos pie Jūnas sadragātā pleca.

— Jūra tik un tā aizskalos, — saka māte. No jūras nāk negants, tēraudpelēks dzestrums. Jurģis satin seju ķīmiskā mēteļa stūros, piespiežas mātes ceļiem.

— Ko tu izdarīji!

— Jūra aizskalos, es tev saku — rudens vētras jau klāt.

— Mēs... bet mēs no akmens... ar āmuru... ar cirvi... — Jurģis meklē tēva roku un tēva apstiprinājumu. Tēvs klusēdams noliecas — un Jūnas plecs atkal kļūst gluds un apaļš. Arī mātei laikam kļuvis žēl Jūnas: viņa pietupstas un ilgi skatās svešās meitenes sejas vaibstos, iekšējās gaismas starojumā.

— Esi sācis strādāt, — viņa saka, acis uz tēvu nepacēlusi. — Varbūt arī nebrauksi mājās? Saņemies un nebrauc! Cilvēks var dzīvot arī bez mājām. Tas nav briesmīgākais.

Atbrīvošana

Jurģim mugurā mētelis. Tēvam — spieķis rokā. Māte viņus atlaida uz stundiņu — atvadīties no jūras. Tā, lai neizdzistu pusdienas. Tā, lai nenokavētu vilcienu. Un tā viņi iet — viens aiz otra klusēdami brien pa dziļu smilti —, un jūra pārgalvīgi smejas par viņiem.

— Hohohoho! — gavilē jūra un dunēdama gāžas krasta, zaļas dzirksteles vien noskan, caur saulstaru stīgām krizdamas.

— Iesim tuvāk, gar krastu, — saka Jurģis.

— Nevar. Viņa ir neganta.

— Hohohohooo! — viņa smejas vējam taisni acīs, triec šļakatas vējam sejā un atkāpjas, un norimst, un gaida. Un tad ar nākošo — vēl varenāku «hohohohoooo!» metas virsū mūžam izslāpušajiem kāpu kamieļiem — dzeriet, uz veselību! Kamieļi ciešāk piespiež cits citam kumpainās muguras.

— Aizskalos!

— Atbrīvos! — kliedz kaijas un svaidās kā baltas putas pa viļņu galotnēm. — Atbrīvos!

— Bail, — čukst kamieļi.

— Atbrīvos no bailēm!

— Trūkst saknes... — vaid priede.

— Tevi atbrīvos no saknēm. Kļūsi par kuģi vai dzintara graudu.

— Man skumji, — kails trīc bērzs.

— Arī no skumjām atbrīvos.

— Hohohohooo! Atbrīvos! — jūra apsola un metas Jurģim taisni krūtīs. Atbrīvos smilti no sakņu saitēm, no zāļu gūsta. Smilts dūkdama lidos ar vēju, kā krusa cirtīsies zvejniekciema logos un jumtos. Atbrīvos lapas no stumbriem, un tās sāks dzīvot jūras putnu dzīvi — ar spārniem. Jūra atbrīvos zemi no visa, kas sīks, satrūdējis un piesiets. Zeme, liela un tīra, vien dīgstošu sēklu pierietējusi, peldēs pretī pavasarim.

Jūra atbrīvojusi veco laivu no smiltīm, kas bezcerīgi smēlās tai acīs un mutē. Laiva dzīvo atkal laivas dzīvi — pa viļņiem, pa briesmām, ar šaubu kravu, ar vēja elpu.

Atbrīvojusi kaiju-vienkājīti. Jurģis iet un skatās: nekur nav — ne pie laivām, ne sēkļa galā. Viņa droši vien lido citu putnu pulkā, un zilās debesīs to nebaida melna suņa ēna un svešu garāmgājēju žēlums.

Jūra arī Jūnu atbrīvojusi.

Un pelēko lakatu.

Zilgani balts iegaismojas klajumiņš, kur vakar, sašķiebusies uz melnajiem sāniem, gulēja labā aizvēja laiva un tai blakus Jūna ar vējā skrejošiem matiem. Tad nāk jauns vilnis un gaismas klajumiņā dejo vien baltas putu apkaklītes un matu lentes no kādas meitenes bērnības. Un baltas sandales.

— Viņa ir prom, — saka Jurģis.

— Vai tad visu mūžu var smiltīs gulēt?

— Nē.

— Vai mēs viņu varam koferī līdzi paņemt?

— Nē, — saka Jurģis. — Bet... Vai viņas nekur vairs nav?

— Droši vien viņa turpina iet pretī savai baltajai svītrai.

— Tad mēs viņu varam vēl satikt?

— Noteikti! Tu izaugsi liels, un uz vienu reizi — viņa nāk tev pretī. Vai arī tu viņu panāksi, paskatīsies pār plecu — tā pati.

— Bet ja nu viņa mani vairs nepazīs?

— Un ja tu viņu nepazīsi un paņemsi pie rokas pavisam svešu meiteni? Bet tikmēr Jūna — gabalā.

Jurģis iet taisni pretī vislielākajam vilnim. Tas met līksmu, baltu kūleni un atbrīvo Jurģi no smagā mēteļa un kurpēm, no krekla, biksēm un zeķēm. Vien pirkstgalos pacēlusies dziesma pāri tumšu viļņu gāzmām skrien pretī baltajai svītrai, kur debesis noliecas jūru dzert. Kad dziesma piekususi nometas atpūsties tāla kuģa masta galā, Jurģis vainīgi atskatās uz tēvu, kā viņš tur stāv, ar plecu pie priedes stumbra atbalstījies, seja gluži pelēka un krunkaina kā simts pēdu sabradātais smilšu klajums, kuru pat jūra nevar atbrīvot.

— Tēt, bet tu?

— Kur nu es! Ar spieķiem, ar kruķiem vairs jūru nepanāksi.

Jurģis nikni nogrābj melno koka gabalu un — kā sveicina, kā laiž pa roku galam viļņos!

— Redzēji, tēt? Palika par bezdelīgu. Spārnus vien nozibināja.

Priede skrien uz juru

Pārbraucis vecajās mājās, Jurģis iestāda dārzā savu burvju spieķi, to priedes zaru, ar kuru Jūna zīmēja balto svītru smiltīs, bet Jurģis — vilcienus, kuģus, kaijas, mastus, salas un krastus.

No burvju spieķa izaug priede, kas skrien uz jūru. Uz priekšu, uz to pusi sametusies, ar krūtīm, ar augumu pretvējā ietriekusies, sārtas zaru rokas spraigi elkoņos saliekusi, matiem plīvojot, viņa laužas cauri vējam, cauri rudenim un ziemai — uz jūru, uz savu balto debess malu.

Jurģim trīs logos vairs neglāstās rāmi ābeles zari, bet dienu un nakti sitas priede nerimtīgā skrējienā uz jūru. Naktīs mēness šūpojas priedes zaros kā burinieks vējā. Tikai vecā māja kā krastā izmesta laiva pamazām piesmeļas smiltīm un grimst. Kas viņu atbrīvos?

Jurģis atgrūž logu līdz galam vaļā, uzkāpj uz palodzes un palaiž vējā savu dziesmu:

— Jū-nā-ā-ā ā-ā-ā ainā ninā kā zi-i-li k-ū-ū-ū-ģi tā-ā-ā-lu-mā-ā-ā...

Izbijusies ieskrien māte:

— Jurģi, Jurģi! Vai negudrs esi palicis! Naktskreklā! Caurvējā! Vēl saslimsi. Tūlīt gultā!

— Labi, māmiņ! — saka Jurģis. Pasmaida. Prātīgi aizver logu, aizmet abus divus āķīšus, aizvelk balto aizkaru, pēc tam rūtaino.

— Labi, māmiņ! — un iet pāri lielajai istabai uz gultu.

Un paskatieties, kā viņš aiziet — kā jau cilvēks, kam pieder jūra.

Pasaules karte

Vecmāmiņā skatas grīda. Gaužam jau jocīga kļuvusi — grīdā vien! Brīžiem čamstina sausās lūpas: kādu sauc, ar kādu runā, kā smejas, kā raud viena pati. Un tad sniec roku, it kā gribēdama grīdu pataustīt un paglāstīt. Tak mugurā iemetas dūrējs. Sirds pieklauvē trīs trauksmes sitienus. Brīdinoši iečīkstas vecais atzveltnis, un istabā klusums. Vecenīte, dziļi pār ceļiem noliekusies, skatās grīdā. Are, tur gar linu tīrumu aizskrien viņas bērnība strīpainā pakulu skotelē. To Raņķu saimniece ganu bērnam pie algas piemeta. Koša jo koša — ne gultā netikās nostu raisīt! Un, re, gar ataudziņu uz baznīcu aiziet viņas jaunība pirmajā pašas nītītā bruncī. Margot margo paparžu zaļums un alkšņu mizu dzīvīgais brūnums! Bet kas tā baložu pelēkā svītra?... Vecenīte iztrin miglu no acīm: vai tā nav viņas kāzu kleite? Tā kā satumsusi, kā pelnos pavārtīta. Kur tie laiki! Un gluži blakus tai, redz, pagadījusies Jēkaba goda kārta sūnu krāsā. Kā tad citādi — cieši blakus! Kā dzīvē. Un tur tās sarkanās zemeņogas? Divas sīkas pabalo-jušas punktiņas? Atzveltnis ievaidas: vecenīte atkal sniec roku pie grīdas. Tukša. Ne pataustīt, ne paglāstīt. Meitenītes ar sarkanajām parķa kleitām aizskrējušas garām. Izaugušas. Jēkaba bagātie radi dāvināja uz krustabām trīs olektis, paknapāk iznāca — ceļgalīši palika pliki kā kungu bērniem. Un tur, re, tur ņirbinās dzeltenā pīpeņu šalle. Jēkabs aiziet gar ganuceļa ošiem, tīšuprāt atlaidis bārkstaino galu pār plecu plīvojam, lai viņa ar bērniem vēl iztālēm saskatītu. Tā i artodieviņu! Nepārnāca strēlnieks. Bet kā tad šalle te gadījusies? Pagalam izkritis no atmiņas. Ja varētu pataustīt, valdziņus saskaitīt, kas zin — atminētos. Kā gan Jēkabs tur svešā zemē guļ bez mājas siltuma ap kaklu? Ja varētu pataustīt... Atminētos. Acis asaro, un dzeltenā šalle tā vien sāk ņirbēt un vilnīt ar citām krāsām kopā un aiztek kā varavīksne no avota uz avotu. Kungs tu dieviņ, tavu raibumu! Tas jau gan būs Madiņas pūrs. Ar saimnieku saprecējās, tak dzīves neredzēja, tik vien kā tos mada-rotos brunčus un ņieburus. Vai nu panckaros sirdi noremdēsi! Labi jau, ka jaunāko māsu par kalponi saderēja — ļaužu kājpameslam neatstāja ar mazu bērnu. Bet ko tas nu līdz, ka meitām palaimējās, ja visiem trim dēliem tāpat pasaules ceļi zem kājām! Reku, aizkust Andrievs gar rudzu

malu — brūns, ar baltu dzītiņu pa vidam. Pilsētas skolas sakārojās kalpa dēlam ar pusvadmalas kārtu mugurā. Tai pašā karā vien galu ņēma skolotie un neskolotie. Tur Mārčs ar sešām klasēm, Piečuks ar četrām un Andrievs ar savu komercskolu. Bet brūno svārku ar balto dzītiņu kodes pagalam sacirta. Vedekla neļāva mazbērniem pāršūt. Turēja skapī, kur vaigu piespiest un izraudāties. Negudra, negudra bija gadījusies. Visu mūžu melnā nostaigāja. Par to tik daudz melnās krāsas. Bez neviena koša dzīpuriņa. Kur tad mazbērnu katūnīši palikuši? Bagātu radu dāvanas šolaik vairs nebija jāgaida, pašiem gana turības ij tikušu roku. Posts un negals ar melno — visu padara puspelēku! Vai redzokļos lēkā melni punkti? Vecenīte berž un berž miglu no acīm. Nekā. Tur nu jābūt kādam misēklim: kur tik daudz melnās krāsas kā cienīgtēva talārā? Negals ar tām acīm! Ja varētu paglāstīt, seno siltumu matīt, vilnas mīkstumu vai pakulu raupjumu.

Vecmāmuļa pagalam sajukusi. Rāpo pa grīdu, taustās ar pirkstiem, kustina lūpas. Labi, ka mazmeita vakar lupatiņu grīdsegu zem krēsla paklājusi. Tikko kā no stellēm ņemta. Raibum raiba kā pasaules karte.

Rasas lāses mūžs

Cilvēks ieradās, dzīvoja. Padzīvoja un aizgāja. Viņu aizveda uz visskaistāko kalnu, kur saule staigā pa zemes virsu un koki debesīs kāpj. Ziedu klēpjos ieguldīja. Labus vārdus nežēloja, neskaitīja. Vieglas smiltis vēlēja. Un saldu dusu.

Un tikai tad cilvēks satrūkās. Atjēdzās. Saprata. Nu ir viss. Un uz visiem laikiem. Viņam pāri noliecās priede ar sudrabainām rasas lāsēm skuju galos.

— Ek, cilvēk! Par agru? — vaicāja priede.

— Jā, — nopūtās cilvēks.

— Par maz tiki strādājis?

— Jā.

— Par maz mīlējis?

— Jā.

— Paklausies, cilvēk! Celies, — čukstēja priede. Viņa bija burvju

priede un teica: — Celies, cilvēk, un dzīvo! Ej mājās.

Tikai... Saprotams — tikai! Visiem burvjiem savi noteikumi! Redzi šo rasas lāsi?

Tā šūpojās un trīcēja, un atspoguļoja zemi un debesis.

— Redzi, cilvēk! Dodu tev tik daudz laika, kamēr šī lāse nokritīs. Saki — ko tu pasaulē esi visvairāk mīlējis? Saki! Un tu varēsi celties un turpināt.

Cilvēks ievilka elpu un sāka domāt. Tikai... rasas lāse negaidīja. Un pasaulē palika viss pa vecam.

.

Saturs

Basam kajam. Miniatūras.

Divi cukurgraudi 391 Basām kājām 392 Mantojums 393 Māņticība 394 Tornis 395 Tālā līgava 396 Gājputnu fragments 397 Cīruju mīlestība 398 Literāra neveiksme 400 Skaņu fragments 401 Puspasaule 403 Ābele aiz žoga 404 Zvaigžņu fragments 407 Sējums 408 Pavadi mūs 410 Kurzemes ganu dziesma Slāpes 413 Pasaules karte 456 Rasas lāses mūžs 458

Илзе Индране

КУКУШКА ГОДЫ СЧИТАЕТ

Рига «Лиесма» 1987 На латышском языке Художник Г. Кроллис

Ilze Indrāne

DZEGUZĪTE GADUS SKAITA

Redaktore A. Rancāne Mākslinieciskais redaktors D. Breikšs Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore /. Kalniņa

Nodota salikšanai 05.01.87.

Parakstīta iespiešanai 04.12.87.

Formāts 60x84/16. Ofseta papīrs № 1.

Taims garnitūra. Ofsetspiedums.

28,97 uzsk. iespiedi.; 58,64 uzsk. krāsu novilk.;

31,86 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks.

Pasūt. № 103208. Cena 2 rb|. 60 kap.

Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 132/32624/Do-1614.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Indrane I.

Ini85 Dzeguzīte gadus skaita: Luga. Romāns. Miniatūras/P. Jur-ciņa iev.; II. G. Krollis. — R.: Liesma, 1987. — 461 Ipp., il.

Izlasē iek|auts LPSR Nopelniem bagātās kultūras darbinieces, Latvijas PSR Valsts prēmijas laureātes plaši pazīstamais romāns «Cepure ar kastaņiem», kurā mākslinieciski spilgti atklājas partijas darbinieka darba stils un problēmas kā sarežģītajā pēckara periodā, tā sešdesmito gadu vidū, bet kuras ir aktuālas arī šodien. Krājumā ietilpst ari luga «Dzeguzīte gadus skaita», kurā I. Indrāne ar atšķirīgiem mākslinieciskās izteiksmes līdzekļiem risinājusi Annas, Linarda un citu romāna «Cepure ar kastaņiem» varoņu likteņstāstus. Krājumu noslēdz miniatūras «Basām kājām» — savdabīgi liriski tēlojumi.

4702340200—132

I--------- 37—87 84L7

M801 (11)—87

V-

c

Content

Indrāne Ilze Basām kājām - miniatūras

Divi cukurgraudi

Basām kājām

Mantojums

Māņticība

Tornis

Tālā līgava

Gājputnu fragments

Cīruļu mīlestība

Literārā neveiksme

Sakņu fragments

Puspasaule

Ābele aiz žoga

Zvaigžņu fragments

Sējums

Pavadi mūs!

Kurzemes ganadziesma

Slāpes

Liela dziesma

Baltais dzintars

Rinda pec laimes

Kaija-vienkajīte

Pakarta varavīksne

Jura paliek jūra

Divpadsmit masti

Nepanakama

Zilā svētdiena

Akmens kabata

Sveču laiks

Sarta svītra

Saplosītais klusums

Lido

Pasaka

Enkuru laukums

Juna

Nebeidzama vēstulē

Smilts

Treju mužu lakats

Atbrīvošana

Priede skrien uz juru

Pasaules karte

Rasas lāses mūžs

Saturs